Molim sve narodne poslanike da ubace kartice u svoje jedinice. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici nastavljamo rad sednice Dvadesetšestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 63 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su prisutna 84 narodna poslanika, tako da imamo kvorum i mogućnost da nastavimo naš rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Milisav Petronijević i Vesna Ivković. Nastavljamo pretres u pojedinostima o 4. tački dnevnog reda – PREDLOGU ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA, CIVILNIH INVALIDA RATA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju svi članovi Vlade i to sa saradnicima. Danas je sa nama ministar, gospodin Zoran Đorđević i gospodin Nenad Nerić, državni sekretar u Ministarstvu za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Ovom prilikom ih i pozdravljam i želim dobrodošlicu. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA, CIVILNIH INVALIDA RATA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li želite reč profesore? Morate ubaciti karticu da bi se javili za reč. Izvolite.
Hvala lepo. Ukupno sam podneo 12 amandmana u dogovoru sa borcima i ratnim vojnim invalidima koji već peti mesec protestuju pod šatorima u parku i koji su bili primljeni od predsednika Republike i petoro ministara, ne znam da li su svi bili muški ili je bilo i žena ministarki, ali na žalost niko, ni jedan od ovih amandman koji su oni tražili nije dobio saglasnost, odnosno nije prihvaćen od Vlade, odnosno resornog ministarstva. Dakle, ovim članom 7. određuje status borca i razvrstavanje u kategoriji borca koji imaju pravo na borački dodatak. Treba istaći a prava utvrđena ovim zakonom zasnivaju se na principu nacionalnog priznanja. Shodno tome rešenje koje je predvidela Vlada Republike Srbije po meni je u suprotnosti sa ovim članom jer se rešenje koje je predložila zasniva isključivo na principu socijalne pomoći. Budući da je stavila klauzule koje uslovljavaju borca socijalnim statusom da bi mogao ostvariti pravo na borački dodatak. Mislim da je apsolutno neophodno da svi borci steknu status zaslužnog građanina, odnosno ostvare pravo na borački dodatak kako bi im se odalo priznanje za njihovu spremnost i požrtvovanost za narod i otadžbinu, pogotovo imajući u vidu da su dezerteri pomilovani i da se borac i dezerter nikako ne smeju naći u istoj ravni i da je borca neophodno uzdići, ne samo u odnosu na dezertera, već i u odnosu na običnog građanina. To je moj predlog i molim ministra da uvaži ovaj amandman. Hvala.
Hvala, profesore Ševarliću. Po Poslovniku se javila Vjerica Radeta. Izvolite.
Javnost bi trebalo da zna i upravu zato i intervenišem po Poslovniku, da vi iz vladajuće koalicije sve više problema imate sa obezbeđivanjem kvoruma za početak sednice za glasanje. I sada je trebalo prekinuti sednicu, a ne pola sata čekati ovde da se nekako čudno sakupi tih 184, koliko ste rekli da ima poslanika u sali. Jednostavnim brojanjem, ovako videlo se da vas je bilo 82, ne znam tu tehniku uspevate da uredite. Nismo hteli tada da intervenišemo u tom smislu da se prebrojavamo, da se prozivamo itd, ali jednostavno želimo da javnost zna da vladajuća većina ima ozbiljnih problema sa kvorumom sada u finišu ovog skupštinskog saziva. U prilog tome pozivam se na član 128. i pozovite službe da pokupe sve ove kartice gde poslanika nema. Hvala.
Hvala. Smatram da nisam povredio Poslovnik. Ovu vašu primedbu, naravno ću uvažiti. Što se tiče kartica koje su poslanici ostavili, a izašli su napolje. Što se tiče samog kvoruma prvo trebali ste da intervenišete već sa povredom Poslovnika odmah posle toga. Sada ste intervenisali posle govora profesora Ševarlića. Što se tiče većine i kvoruma nemojte da brinete. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Vjerica Radeta: Znači, problem je samo što nisam u pravu vreme konstatovala da nemate kvorum, a niste ga imali. Ne morate da se izjašnjavate.) Nemamo problema. Radimo punom parom kao da smo na početku mandata. Vidite i sami. Hvala vam. (Vjerica Radeta: Pošto ćete teško obezbediti kvorum za glasanje nemojte se izjašnjavati.) Hvala. Milanka Jevtović Vukojičić se javila po amandmanu. Izvolite.
Zahvaljujem. Naravno da sam potpuno saglasna sa mišljenjem Vlade da amandman ne treba prihvatiti. Član 7. pomenutog zakona na detaljan način, a u zavisnosti od dužine vojnog angažovanja, razvrstava borce u tri kategorije, prvu, drugu i treću. Moram da napomenem da što se tiče donošenja ovog zakona i učešća u izradi Predloga ovog zakona bio je obuhvaćen veliki broj boračkih organizacija, preko 50. Učestvovalo je ukupno 1600 ljudi iz lokalnih samouprava, iz nadležnih ministarstava iz boračkih organizacija, jer ne smemo da zaboravimo da je rasprava o ovom zakonu sprovedena i u 13 gradova. Ono što želim da naglasim, ovim zakonom se prvi put precizno definiše i prvi put zakon definiše termin borac. Ono što takođe moram da naglasim, da za razliku od Tadića, Đilasa, Jeremića koji su se stideli naših boraca, koji su se časno i pošteno borili za teritorijalni integritet i suverenitet do 1992. godine bivše SFRJ, tako i za teritorijalni integritet i suverenitet SRJ, odnosno Državne zajednice SCG. Oni su se stideli tih boraca koji su herojski branili našu otadžbinu na Košarama i Paštriku. Stideli su se njih, verovatno dodvoravajući se onima protiv kojih su se ovih borci borili. Prvi put borcima sa Košara i Paštrika puno priznanje za njihovu veličanstvenu borbu, za njihovu herojsku odbranu naše otadžbine upravo je pokazao Aleksandar Vučić, upravo onim rečima govoreći da je 20 godina bilo dosta sramote i srama, televizijskog ćutanja i ćutanja ovim borcima. Takođe, Aleksandar Vučić naveo je da su ovi borci najbolji deo nas i najbolji deo Srbije. Za vreme žutog tajkunskog preduzeća Đilasa, Tadića, Jeremića i ovih u različitim agregatnim stanjima, ja više i ne znam kakva su njihova imena, ni nebo nad Republikom Srbijom nije bilo slobodno. Ne da avioni nisu mogli da lete, avioni naravno u vreme žutog tajkunskog preduzeća nisu ni postajali, nego je i vrapcima bio onemogućen let iznad Republike Srbije, jer taj vazdušni prostor nije bio slobodan. Prvi koji je izvršio relaksaciju vazdušnog prostora duž administrativne linije sa AP KiM bio je upravo Aleksandar Vučić 2015. godine, kada je bio na mestu premijera. Taj prostor je relaksiran i nebo nad zemljom Srbijom postalo je slobodno. Niko do Aleksandra Vučića, a 75 godina je prošlo, nije otišao i položio cveće na spomenik „Aerodrom slobode i savezništva SAD i trupa generala Draže Mihajlovića“. To je jedna od najpoznatijih vojnih operacija nazvana „Halijard“, gde su građani Pranjana i trupe vojske u otadžbini generala Draže Mihajlovića spasili 500 američkih pilota. To Amerika nije zaboravila, ali su zato sve vlasti do Aleksandra Vučića to zaboravile. To nije smelo da uđe u istorijske udžbenike, o tome nije smelo da se govori. Srbija je antifašistička zemlja. Mi odajemo dužno priznanje svim borcima koji su se borili za slobodu naše otadžbine. Srbija je slobodarska zemlja i kroz ovaj zakon pokazujemo upravo poštovanje prema borcima, jer poštujući borce mi u stvari poštujemo i sami sebe. Naravno da ljubav prema otadžbini, ljubav prema svom narodu, ljubav prema napretku Srbije mora da pobedi, a to je politika Aleksandra Vučića. Sve ono drugo je zlo, dobro mora da pobedi to zlo i da to zlo oličeno u žutom tajkunskom preduzeću pljačkaša, lažova, prevaranata i manipulatora pošalje na brlog istorije. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Jevtović Vukojičić. Amandman kojim se posle član 7. dodaje novi člana 7a, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite profesore.
Deo mojih amandmana je podudaran sa amandmanima koje je podneo general Delić, čovek koji verovatno najbolje, ne verovatno, nego sigurno najbolje poznaje boračke probleme među ovim sazivom Narodne skupštine. Zaista je zabrinjavajuće da resorno ministarstvo ni jedan amandman njegov, a ni moj nije prihvatilo. Evo vam prilike da prihvatite jedan od amandmana koji ne podrazumeva finansijske dažbine, budući da je stalni izgovor da nema para u budžetu. Ako ima para za druge stvari moralo bi se naći i za borce, barem srazmerno. Prema tome, amandman 7a, koji borci predlažu, jeste da se dokazanim dezerterima zabranjuje obavljanje bilo koje javne funkcije. To su oni dezerteri koji su pravnosnažno osuđeni odlukama nadležnih sudova, vojnih ili civilnih, već ne znam kako je to sve regulisano. Razlozi za donošenje ovog rešenja su primedbe konsultovanih poznavaoca ovog pitanja i potrebe da se predlog Vlade Republike Srbije dopuni članom koji će zabraniti dokazanim dezerterima da obavljaju javne funkcije. Ovo je od izuzetnog značaja za očuvanje morala i podsticanje patriotizma, sprečiti da bude dozvoljeno nekome ko je u datom momentu više brinuo o sebi nego o državi i narodu da obavlja javnu funkciju. Taj neko apsolutno je nepodoban da obavlja javne funkcije, jer je dokazao da je spreman da svoje lične interese stavlja ispred društvenih i takvim osobama apsolutno treba zabraniti obavljanje javnih funkcija, jer ne postoji ni jedan razlog zašto bi dezerteru trebalo omogućiti da ponovo bude u poziciji da može da izda državne interese zarad ličnih interesa ili čak, hipotetički, da bude i vrhovni komandant Vojske Srbije. To su stavovi boraca i to je predlog koji su oni molili da iznesem u Skupštini. Hvala.
Hvala, prof. Ševarliću. Za reč se javio ministar, gospodin Zoran Đorđević. Izvolite.
Moram da konstatujem da ja stičem utisak da vi niste ni čitali zakon, a i da uopšte nemate pojma šta traže borci, a ni oni sami ne znaju pošto smo pet puta imali sastanke sa njima i pet puta su davali potpuno druge stvari i potpuno druge zahteve. Njihov osnovni zahtev jeste da se izdavanje za borce uveća za duplo više para koliko se daje do sada. Nije sporno da se da njima i duplo više i ova država želi da daje onoliko koliko može za borce, jer oni su neko ko je stao ispred ove države kada je to bilo najpotrebnije. Ali, nemojte samo molim vas da mi pričate o stvarima koje nemaju veze uopšte sa ovim zakonom. Dezerteri su one osobe koje su osuđene pred vojnim sudom. Krivica postoji i rešenje postoji. Vi kada se zapošljavate na bilo kakvu javnu funkciju, vama je potrebno da donesete dokument u kome piše da niste osuđivani. Ukoliko ste osuđeni za bilo šta, pa i za dezerterstvo koje je krivično delo, vi imate trag i postoji trag da ne možete da se zaposlite na bilo koju javnu funkciju. Prema tome, ne treba uopšte to pisati u ovaj zakon i uopšte oni ni u jednom od svojih zahteva nisu to tražili nego su tražili da imaju dan boraca, što smo rekli da je nesporno, ali je predmet drugog zakona. Da imaju posebno ministarstvo, što nije predmet ovog zakona, već je predmet Zakona o ministarstvima. Da imaju status boraca, što ovde prvi put u ovom zakonu postoji. Sad, lični zahtevi nekih od njih, kada je u pitanju PTSP, tu smo izašli u potpunosti, da kažem da nije tačno da nismo ništa izašli njima u susret. Posle sastanka sa predsednikom gde su oni izneli te pete svoje stavove i pete zahteve, neke od tih koji su bili realni mi smo svakako ubacili ovde. Ne možete da tvrdite, ovaj zakon je vrlo specifičan. U izradi ovog zakona su učestvovala sva udruženja, svi savezi i svi koji su želeli da učestvuju i po ovome je specifičan ovaj zakon. Specifičan je i po tome što svaka javna rasprava u Republici Srbiji kada su u pitanju zakoni, se održava u najmanje pet gradova. Ovaj je u 13, a udruženja su tražila da bude i u Rumu u 14. Mi smo bili i u Rumi u 14. Prema tome, mi smo gledali da bukvalno sve što je traženo i ovi ljudi koji protestvuju ispred pripadaju ratnim veteranima, ne borcima, ne kategoriji boraca, nego ratnih vojnih invalida, ovih koji su ispred Skupštine, odnosno u parku. Za njih ovaj zakon je bio korak ispred. To mogu svi, pitajte njih ako budu želeli da budu iskreni, a opet sa druge strane kada su u pitanju borci, opet vam skrećem pažnju, postoji i vi ste sada citirali taj član gde se prvi put uvodi borac. Šta je bila ideja zakona? Do sada nije bilo uopšte registrovanih po bilo kojoj kategoriji, bilo ko ko je učesnik bilo kog rata. Mi nemamo danas u državi tačan broj onih koji su u statusu borca, ratnih vojnih invalida, civilnih invalida, veterana i svih drugih kategorija, nemamo. Mi ne možemo da tvrdimo bilo šta da možemo da uradimo bilo kome i bilo šta da damo, neke nove privilegije, kada ne znamo koliko ih ima. Mi želimo sa ovim prvi put da uspostavimo registar, da taj registar omogući da svaka lokalna samouprava, ne samo država, zna koliko koje kategorije ima u lokalnoj samoupravi i da onda imamo pritisak i udruženja, i saveza, i ministarstva, i države na lokalne samouprave da se u skladu sa tim brojem omoguće neke privilegije upravo tim kategorijama, jer će onda oni moći da budžetiraju i da znaju koliko njih ima. Ako ih ima 300, nema ih 301 ili 299, i neće moći da se zloupotrebljava, jer sad se prvi put uvodi i legitimacija. Tako da svako od njih, kad mu se da neko pravo na lokalnoj samoupravi ili u državi, to pravo će moći da ostvari i neće moći da se lažira. Vi sami znate kakve probleme smo imali u prošlosti i sami znate za vreme dosovske vlasti šta je sve činjeno i ko je dobijao kakve potvrde. Ko je sve dobijao potvrde da ima besplatan vrtić, besplatan parking i ko je sve bio osoba sa invaliditetom. Zbog svega toga je to i ukinuto. Hvala.
Hvala, gospodine ministre. Pravo na repliku ima prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite.
Hvala. Gospodine ministre, ja ću ubuduće tražiti prijem kod vas kad budem pripremao amandmane i da gledate da čitam zakon. Da nisam čitao zakon, ne bih mogao ni predložiti ovaj amandman, jer on nije sadržan u zakonu, a traženo mi je, vraćen je tekst bez oznake broja, da upotpunim u kom delu bi trebalo da pripada. Hvala lepo.
Hvala, profesore Ševarliću. Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite, kolega Mirčiću.
Mi raspravljamo o onima koji su bolji od nas, koji su zaslužniji od svih nas koji ovde sedimo. Mi ovim zakonom imamo za cilj da pomirimo žive, a mrtvima to ništa ne znači. Umesto to da uradimo, mi ponovo pravimo podelu ideološku, nacionalnu podelu u Srbiji i u ovom zakonu amandmanskom intervencijom ponovo se delimo na četnike i partizane. Ponovo imamo nosioce spomenica onih koji su antifašisti i onih koji to nisu, ali su spomeničari. Ovo je bila prilika da konačno i kroz zakonske odredbe, bez ikakvih amandmana izvršimo nacionalno pomirenje. Mi srpski radikali vam govorimo sa punim pravom zato što osnivajući srpski četnički pokret je bio cilj da se nacionalno pomirenje desi u Srbiji. Ima još tih razlika u glavama pojedinaca koji ističu da je prednost to što su njihovi preci bili sa jedne ili sa druge strane uslovno, ali bili su borci protiv fašizma i jedni i drugi i slušali smo i u toku jučerašnjeg dana kako neki iznose svoju ličnu istoriju, misle da će nas fascinirati. Samo u njihovim glavama i u glavi, mi smo bar tako tvrdili, Danice Drašković, postoji podela na četnike i partizane i mi nismo uspeli to da pomirimo, nego ostaje i dalje ta razlika. Znamo mi, gospodine ministre, da je teško izaći u susret svih zahtevima i svim potrebama onima koji su se borili za Srbiju, onima koji su se borili za slobodu i našu i njihovu. Srbija se, ministre, branila i u Kninu i u Vrginmostu i u Petrinji, svugde se Srbija branila. To nije velika finansijska potreba da se izdvoji iz budžeta i za one koji su se borili, jer počeli su da se bore kao pripadnici Jugoslovenske narodne armije, a ne kao pripadnici Vojske Republike Srpske Krajine. Tako je sve počelo i zakon kaže da oni koji su bili u sklopu regularnih jedinica imaju pravo na određene beneficije, imaju pravo na određene nadoknade, a mi ovde ponovo delimo na one koji su bili u Vojsci Republike Srpske Krajine i one koji to nisu. Delimo i one koji su branili Srbiju na Košarama, u odnosu na one koji su branili Srbiju na zapadnim granicama srpskih zemalja. Znamo mi da je pored MMF-a jako teško progurati kroz budžetska sredstva bilo šta što bi bilo nadoknada, bar delom nadoknada, za patriotizam onih koji su rizikovali svoje živote i porodicama onih koji su ostali bez svojih najmilijih. To je od 2000. godine gotovo postalo pomodarstvo da onima koji su učestvovali u odbrani Srbije i očuvanju slobode, da se njima ukinu sva prava. Imali smo tu priliku. Sećate se, 2000. godine posle 5. oktobra svi oni koji su bili u sastavu Ministarstva unutrašnjih poslova, a bili angažovani u odbrani Srbije, suvereniteta i integriteta bili su otpušteni preko noći. Zar imate bolji primer nego primer jedinice za specijalne operacije, pod okriljem da su svi kriminalci, raspuštena takva jedna elitna jedinica. Zar imate bolji primer nego onih koji su u Ministarstvu unutrašnjih poslova ostali bez posla, pa zar imate bolji primer nego oni koji su se borili u Republici Srpskoj Krajini, sada su i dalje oficiri beskućnici. Zašto? Zato što to ne odgovara i dalje onome ko vuče sve konce, ne odgovara onima koji kontrolišu MMF i svaka stavka koja bi bila u smislu povećanja da se poboljša život ovim ljudima koji su zaslužili, to bi nailazilo na odbojnost MMF-a. Naš stav je potpuno jasan. Ne treba tu puno sredstava da se tim ljudima izađe u susret, treba samo dobra volja i ništa više. A vama koji ste nas juče bombardovali sa tom ličnom porodičnom istorijom, nerazumljiva je jedna stvar za mene lično, kako to da su vam preci bili članovi Ravnogorskog pokreta, a nijedan vam se bližnji rođak nije iselio u Ameriku ili negde u dijasporu, nego su ostali ovde? Ne, nego vam služi da podržite to podgrevanje kako bi se Srbija delila.
Hvala, gospodine Mirčiću. Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite, kolega Linta.
Zahvaljujem. Podneo sam amandman na član 22. koji reguliše pitanje civilnih invalida rata i civilnih žrtava rata. Naime, ovim amandmanom nije obuhvaćeno 12 civilnih žrtava rata sa područja Krajine. Tražio sam da se član 22. dopuni tačkom 4) koja glasi da se kao civilni invalidi rata definišu i žrtve ratova koje su ranjene, povređene i ozleđene na teritorijama bivših republika SFRJ od 1. januara 1991. godine do 31. decembra 1995. godine. Moj amandman je Vlada odbila, citiram: „Iz razloga što nije moguće da Republika Srbija pruža pravnu zaštitu civilnim invalidima rata i civilnim žrtvama rata, licima koja su zadobila telesno oštećenje ili poginula van teritorije Republike Srbije, nije moguće proceniti obim potrebnih finansijskih sredstava neophodnih za sprovođenje zakona i obezbeđivanje njihove pravne zaštite“. Ne slažem se sa ovim obrazloženjem Vlade, iz dva razloga. Prvo, ovim zakonom je na veoma korektan način rešeno pitanje vojnih invalida i porodica palih boraca sa prostora bivše Jugoslavije, dakle, i sa područja Republike Srpske Krajine. U tom smislu, mogu samo da pozdravim ovaj Predlog zakona što je regulisao tu oblast na jedan pravedan način. Drugo je pitanje o kome sam govorio, neću da se ponavljam, to je pitanje boraca. Takođe, ne slažem se sa drugim obrazloženjem Vlade, da nije moguće proceniti obim potrebnih sredstava. Gospodine Đorđeviću, mi znamo tačno da ima 12 civilnih invalida rata sa područja Krajine koji nisu obuhvaćeni, odnosno kojima je ukinuta lična invalidnina 2013. godine, kada je stavljena van snage savezna uredba. Naime, preko hiljadu civilnih invalida rata je dobilo lične invalidnine saveznom uredbom iz 2000. godini. Oni su svi primali 12 godina ličnu invalidninu, međutim, ukidanjem ove savezne uredbe njih preko hiljadu ličnih invalidnina invalida je prevedeno na republički nivo, samo 12 civilnih invalida rata sa područja Krajine su ostali bez lične invalidnine. Evo ja ću navesti, čak od tih 12 civilnih invalida rata nekoliko primera, među njima je, već sam pominjao u načelnoj raspravi, Jelena Vukovojac iz Vrhovina, rođena 1983. godine, imala je 22 godine, kada je stradala u zločinačkoj akciji „Oluja“, tačnije u Ličkom Ljeskovcu, više od 24 časa nije dobila medicinsku pomoć, sve dok nije došla u Banja Luku. Invalid je 80%, odnosno invalid četvrte kategoruije. Drugi slučaj jeste, Gorana Trivić, koja je rođena 1982. godine u Kninu, ranjena je 1995. godine, takođe u zločinačkoj akciji „Oluja“, imala je svega 13 godina, ona je potpuno slepa i 100% je invalid, odnosno invalid prve kategorije. Takođe, je primala 12 godina ličnu invalidninu i od 2013. godine ona tu invalidninu više ne prima. Treći slučaj je Milka Nešić, koja je 1954. godište, ranjena je 1991. godine u Vukovaru. Zatim, Nikola Medaković 1979. godište, ranjen u Vukovaru 1992. godine. Gordana Duduković, ranjena 1991. godine u Lipiku. Milan Petrović 1982. godište, ranjen 1995. godine u Okučanima, za vreme zločinačke akcije „Bljesak“. Nada Vukosavljević, rođena 1958. godine, ranjena 1991. godine u Tenju. Smilja Vučenović, dakle nabrojao sam osam imenom i prezimenom civilnih invalida rata, sa područja Krajine, ima ih još četiri civilna invalida rata, nisam još uvek dobio njihova imena. Tako da gospodine Đorđeviću, gospodine Neriću, ja bih vas zamolio da vidimo danas, odnosno pre glasanja, da se usvoji ovaj moj amandman i da i ovih 12 Krajišnika, civilnih invalida rata bude obuhvaćeno ovim zakonom i da oni nakon sedam godina, od ukidanja lične invalidnine, konačno dobiju to pravo i nastave je primati. Mislim da bi time bila ispravljena nepravda prema ovih 12 civilnih invalida rata. Hvala.
Hvala, gospodine Linta. Na naslov iznad člana 24. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite, gospodine Periću.
Zakon o pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata, članova njihovih porodica je zalog za budućnost jedne države. Borba za odbranu otadžbine, njene nezavisnosti, suverenosti, poretka je trajna vrednost, a ona može biti motivisana i može biti u želji njenih građana pod uslovom da se oni, koji su imali priliku već da se istaknu, kao takvi, znači, borci ratnici može motivisati druge da rade stalno i u kontinuitetu i da imaju želju da odbrane svoju otadžbinu. Gospodine ministre, niste upravu u jednom kada kažete da su svi dezerteri procesuirani. Nisu, neki su čak ubrzano i napredovali, ali zato što nisu bili procesuirani. Tako da postoje i oni koji su izbegavali učešće u ratu, a bili su obavezni na to, jer je država ulagala u njihovo znanje, u njihove veštine i ostalo, ali su kasnije ubrzano i napredovali. Dobro, sada to treba imati u vidu i mi smo potpuno sigurni da jednim zakonom, ovako delikatno pitanje nije moglo biti rešeno, možda na zadovoljstvo svih faktora, odnosno subjekata na koje će se primenjivati. Ali, ako može u onom ministarstvu kojim kormilari Zorana Mihajlović, da se zakonski propisi menjaju nekoliko puta godišnje, zašto i vi ne bi već sada razmišljali o nekim izmenama i dopunama, ako su vam amandmani poslanika SRS bili neprihvatljivi. Nekoliko mojih kolega je već govorilo da mi se protivimo nazivu „pali borac“. Pali, ne bi sada da dovedem u šaljivu situaciju bilo šta, može da padne neko ko je i dalje živ, padne pa ustane. Mi smo ovde tražili da stoji poginulih boraca. Ovaj član 24. definiše prava porodica boraca, invalida i u stavu 3. ovog člana je rečeno ko se smatra članovima porodice, poginulog borca. Pa, je ovde on malo, ja bih rekao nelogično - supružnik ili lice koje sa palim borcem živelo u vanbračnoj zajednici, dobro to je i u drugim zakonima tako regulisano - i sa njim imalo zajedničko dete. A šta ako nije imalo? A šta ako nije moglo da ima? Mislim da je ovo potpuno besmisleno. Onda dalje, kada se kaže ko se smatra članovima palog borca, odnosno poginulog borca, deda, baba palog borca, odnosno opet poginulog, zašto ne i unuk, ako može deda poginulog borca i baba, zašto ne može i njegov unuk da ima status člana porodice? Ove članove na koje se odnosni, odnosno subjekte na koje se odnosi ovaj zakon, a živi su, treba ima dati sve privilegije, ne samo ono što budemo sada ovde napisali, našim odnosom prema njima, a to se može izražavati na ulici, to se može izražavati našim odnosom prema tim ljudima. Treba baštiniti, a ono što je država dužna i obavezna da učini, tu nema dileme, tu treba ići sa najširim mogućim ne pomoćima, nego njihovim statusima, njihovim statusima koji će biti definisani kroz zakon. Nema tu dileme, od prava i mogućnosti da se leče, do prava i mogućnosti da nastupaju, da predstavljaju našu državu i da se pojavljuju na nekim svečanostima obavezno i svakako u prvim redovima pre onih što će biti na nekim listama, što bi trebali da budu na listama i slično. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Periću. Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, nadam se da ćete početi da odgovarate i na pitanja koje postavljaju poslanici SRS, ispada ovako da gospodina Ševarlića kritikujete kako nije pročitao zakon, a njemu najrađe odgovarate. Mi koji smo ga nesporno čitali, a smatram da iznosimo kvalitetne argumente, vi ste najčešće branite ćutanjem. Podneo sam ovaj amandman kojim tražim da se reč - pali borac, zameni rečju - poginuli borac. Mi smatramo da nema nikakvog razloga da se i dalje robuje tom, rekao bih, komunističkom nasleđu i toj floskuli pali borac koja je postojala u zakonima koje su donošeni pod tvrdom komunističkom vlašću nakon Drugog svetskog rata. Poštovanje počinje odatle, od toga kako će se nečija pogibija nazvati. Ako neko pogine na ratištu, on je poginuo. Vi ovde u obrazloženju toga da odbijate amandman dajete jednu potpuno besmisleno obrazloženje i kažete - ne može stajati poginuli zato što se pod rečju pali podrazumevaju i oni koji su preminuli u roku od godinu dana od oružanih akcija u kojima su učestvovali. Pa, pobogu ako neko pogine, odnosno premine od posledica ratnih dejstava, pa naravno da je i on poginuo i oni se računaju kao poginuli borci. Ono što dodatno unosi, da kažem, neku konfuziju je to što vi kada govorite o vojnicima, govorite poginuli vojnici, a kada koristite termin - borac, onda govorite pali borac. Nikakvog razloga za tako nešto nema i dodatno bih vas molio da odgovorite na ona pitanja na koja niste u načelnoj raspravi, a koja smo postavili i koja su veoma važna, pre svega da nam odgovorite koliko je boraca prve kategorije, koliko je boraca druge kategorije, koliko je boraca treće kategorije. To je ključan podatak i mislim da je neshvatljivo da ministarstvo to nije napisalo i u obrazloženju zakona, jer ako se kreće u pripremu zakona i ako se odlučuje o nečijim pravima, onda se pre svega mora precizno znati, možda ne pojedinačno i ne precizno do kraja, da znamo baš u jednog čoveka koliki je taj broj, ali taj broj precizno određen sa možda plus ili minus nekoliko procenata, to biste morali znati. Sve drugo bi značilo da se vi zaista i niste ozbiljno bavili ovim poslom pre nego ste krenuli, pre nego što ste predložili ovako loš zakon.
Zahvaljujem, gospodine Šaroviću. Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče ovog Zakona o pravima boraca, mi možemo pisati i donositi bilo kakve zakone, borci od toga neće imati nikakve koristi dok se pristup vlasti ovoj kategoriji ljudi, koji su stvarali i koji su se borili i davali svoje živote za ovu zemlju, ne promeni. Nije badava naš slavni vojvoda Živojin Mišić govorio da na Terazijama treba podići spomenik, zajednički spomenik srpskom vojniku i srpskom volu, jer su oni dobijali ratove, a posle ratova isto prođu. Vola zakolju, a borca zaborave. Po ovom pitanju mi bi trebali da se ugledamo na neke druge narode i da vidimo kakav oni odnos imaju po ovom pitanju prema svojim borcima. Evo, da ne idemo daleko, mada to nije relevantno, vidite, država Hrvatska ima Ministarstvo za branitelje i tako dalje, ali ne želim da pričam o njihovim braniteljima, naveo bih primer nekih drugih država, nekih ozbiljnih naroda i država, koje su nekada svojevremeno bile imperije. Recimo, država Francuska. I dan danas u Parizu postoji jedna od najlepših svetskih trgova, trg gde se nalazi „Trijumfalna kapija“ i on je upravo posvećen onima koji su stvarali i koji su davali svoje živote za Francusku i po tome je, recimo, i Francuska i grad Pariz prepoznatljivi. To nije samo slučaj sa Francuskom i Parizom. Takav slučaj imamo i u drugim zemljama. Recimo, jedna od najvećih statua, najveći kip na svetu nalazi se u Volgogradu - „Majka otadžbina zove“, koji je visok 87 metara, koji je posvećen onima koji su dali svoje živote u Staljingradskoj bici i na taj način spasili ne samo Rusiju, odnosno tadašnji Sovjetski Savez, nego čitavo čovečanstvo od fašizma. Ali, mi kao da smo na neki način prokleti što se tiče onih koji su stvarali našu državu. Da nije ovih društvenih mreža, i dan danas mnogi ljudi ne bi znali, ne bi čuli za najmlađeg kaplara u istoriji ratovanja Momčila Gavrića, ne bi čuli za najmlađeg vojnika i vojske Republike Srpske koji je dao svoj život, Spomenka Gostića i još mnogo toga. Ne bismo znali ni za ovu slavnu bitku naših vojnika na Košarama i još mnogo toga. Zaista takve stvari bi trebalo uneti u udžbenike da naša deca od osnovne, srednje, pa i na fakultetima to uče, da se to stalno ponavlja da smo imali slavne borce i da smo imali takvu istoriju gde uvek treba da se ovaj naklon glave i svako poštovanje onima koji su branili i stvarali ovu državu.
Hvala, prof. Saviću. Amandman kojim se posle člana 24. dodaje novi član 24a. podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Reč ima narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, ovim članom pridružio sam se predlozima drugih podnosilaca amandmana da se reč „pali borac“ zameni sa „poginuli“ i zbog toga definisao ovaj član 24a kao: „Porodica poginulog borca, borac i ratni vojni invalid, kao i članovi njihovih porodica, bez obzira na vojno ili civilno zdravstveno osiguranje ostvaruju besplatno lečenje i prioritet prilikom lečenja u vojnomedicinskim ustanovama“. Zašto jedan majka, supruga ili dete poginulog borca ne bi imali pravo na prioritet i besplatno lečenje na Vojnomedicinskoj ustanovi kao najznačajnijoj vojnoj medicinskoj ustanovi u našoj zemlji, najboljoj? Ja molim da se to ima u vidu, a budući da ste rekli da nemate potpunu evidenciju i da sada uvodite boračke legitimacije, da li to znači da ćete uvesti i legitimacije za članove poginulih boraca, da biste imali potpunu evidenciju? Ako nemate evidenciju, kako onda možete tvrditi da nemate sredstava u budžetu za rešavanje njihovih zahteva, molbi i kako ima para za udruženja građana koji rade suprotno Ustavu Srbije, a nema para za borce? Znači, kako ima para za nevladine organizacije koje se finansiraju iz inostranstva i još dobijaju dotacije iz budžeta Republike Srbije, a nema para za borce? Hvala.
Hvala, prof. Ševarliću. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem. Naravno da se ne slažem sa podnetim amandmanom, ali ono što moram da kažem, očigledno ovde postoji zbilja nerazumevanje, odnosno nedovoljno znanje o onome što piše u samom Predlogu zakona. Moram da naglasim da u glavi 6. ovog zakona predviđena je jedinstvena evidencija podataka koja se odnosi na to da će u ministarstvu postojati Jedinstveni informacioni sistem kao baza podataka o svim borcima, o svim vojnim invalidima, o civilnim invalidima, o članovima njihovih porodica i po prvi put u stvari uvodi se taj jedinstveni informacioni sistem i jedinstvena baza podataka. To pokazuje da je država odgovorna i da ima odgovoran odnos prema svima onima koji su se borili, koji su ranjeni, koji su civilni invalidi i prema svim tim porodicama naših velikana koji su se borili za slobodu naše otadžbine. To je jedna stvar. Druga stvar, da žuto pljačkaško preduzeće u liku Đilasa, Tadića i Jeremića nije opljačkalo državu Srbiju za više od sto milijardi evra i da nije Republiku Srbiju dovelo u stanje političkog mrtvaca, najverovatnije danas bi imali i više novca, ali Srbija se od dolaska SNS, a posebno od 2014. godine, i te kako ekonomski oporavila, osnažila i raspolaže sredstvima koja mogu da zadovolje sada na ovaj način sve korisnike za koje država Ustavom i svim drugim zakonima obavezna da obezbeđuje sredstva. Naravno, sa daljim ekonomskim jačanjem i sa ekonomski još jačom Republikom Srbijom, a to jeste politika i Aleksandra Vučića i Vlade, stvoriće se bolje materijalne mogućnosti za sve ono što Ustav i zakon garantuje građanima Republike Srbije. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Jevtović Vukojičić. Reč ima prof. dr Ljubiša Stojmirović, po amandmanu. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, vidi se kroz ovu diskusiju da i ma puno suprotnih mišljenja i dilema u mnogim članovima. Svi mi koji smo služili vojni rok, bili pripadnici JNA, dali smo zakletvu u kojoj smo se obavezali da ćemo braniti tu zemlju, pa makar tom prilikom izgubili i svoje živote. Mnogi su časno i dostojanstveno pristupili na osnovu te zakletve u odbrani naših zemalja. Neki su zaboravili zakletvu koju su dali i nisu bili dostojanstveni. Veliki problem kod nas Srba je taj što veoma lako i brzo zaboravljamo svoje znamenite ljude, odnosno zaslužne, one koji su se borili, a neki od njih su u toj borbi izgubili svoje živote. Cilj ovog zakona je da prema tim ljudima se Srbija ponese onako kako oni zaslužuju to. Iskreno rečeno, meni uopšte nije jasno i zašto postoji ovaj amandman u kome predlagač traži da se naziv „pali borac“ zameni nazivom „poginuli borac“, jer mislim da to uopšte nije bitno ni za te borce, ni za sve nas koji smo danas građani Srbije. Ne vidim ni jezički ni u nekom drugom smislu da je to toliko bitno, ali dajte da rešimo one stvari koje su bitne, koje su od interesa za sve te koji su ovim zakonom obuhvaćeni, a na kraju krajeva, i za nas građane Srbije koji pokušavamo da rešimo ovaj problem. Ne smemo dozvoliti da se desi da ti ljudi koji su časno i pošteno branili svoju zemlju i koji su se u najtežim trenucima nalazili na najtežim mestima budu zaboravljeni. Lepo je biti general i to veoma lepo zvuči i ja znam da bi mnogi koji nisu ni čuli metak, ni bili na ratištu, voleli da budu generali, ali nije lako biti general Delić i kada traže da se povuče vojska, a on kaže onako kako priliči pravom srpskom vojniku i pravom generalu: „Nema nazad, nazad je Srbija“. I zato dajte da donesemo ovaj zakon koji će da koristi svim tim ljudima koji su časno i pošteno branili Srbiju, a da bude nama jedna svetla tačka u našoj istoriji. Hvala.
Hvala, profesore Stojmiroviću. Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne) Amandman kojim se posle člana 31. dodaje novi član 31a, podneo je narodi poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite, profesore.
Hvala lepo. Ovim amandmanom borci predlažu da stranac koji ispunjava uslove predviđene članom 5. ovog zakona, ima pravo da po osnovu toga što se borio za interese države Srbije, stekne pravo na naše državljanstvo. Zakon nije predvideo da državljanstvo dobijaju stranci koji su se borili za našu zemlju i naš narod. Ako strani umetnici, sportisti, pa čak i azilanti mogu dobiti naše državljanstvo, logično bi bilo, a i neophodno da im se u znak zahvalnosti za njihovo žrtvovanje dodeli državljanstvo Republike Srbije, jer su se borili rame uz rame sa našim borcima. Pretpostavljam da će ministar, ako uopšte bude me udostojio odgovora, reći da se ovo pitanje rešava drugim zakonom, ali ja vas podsećam da ako se ne varam da smo dali državljanstvo predsednici Vlade jedne zemlje koja je u svojoj matičnoj državi optužena za korupciju. Ne vidim razloga zašto ne bi mogli da dajemo državljanstvo onima koji su se borili zajedno sa našim borcima u odbrani naše otadžbine. Hvala.
Hvala, profesore Ševarliću. Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, podneo sam amandman na član 32. Predloga zakona o pravima boraca, vojnih invalida rata i članovima njihovih porodica. Ovo je jedan veoma značajan zakon kroz koji se ogleda odnos države prema onima koji su je stvarali i branili. Za ovaj zakon se slobodno može reći da predstavlja zakon savesti jednog naroda i jedne države. Nažalost, država Srbija ne može da se pohvali stvarima u ovoj oblasti, naprotiv, i to nije samo slučaj sa ovom vlasti, to je i slučaj sa svim prethodnim vladama, sve do one Vlade koja je postojala u vreme Kraljevine Srbije. Naši borci su redovno zapostavljani, zaboravljani što ne bi smelo da se dešava. Naša država i celo naše društvo nikad nisu vodili računa o našim borcima u svim otadžbinskim ratovima, a bilo ih je dosta. To se i danas ponavlja. Ja imam dosta primera sa Kosova, odnosno Kosovskog Pomoravlja, ali ću navesti samo jedan primer iz jednog sela Gornje Kusce kod Gnjilana. Mladić koji je regrutovan po imenu Aksentije Zubić, sa svojih 20 godina prešao je ratnu golgotu od Beograda, Cera, preko Albanije, Solunskog fronta, sve pod komandom majora Gavrilovića, učestvovao je u odbrani Beograda. Vraća se u svoje rodno selo Kusce sa 23 odlikovanja, ruska, francuska, srpska i još mnoga druga odlikovanja. Možete zamisliti takvog borca kako je završio. Umro je kao najveći siromah, gladan, žedan, bolestan i tako je okončao svoj život. Sahranjen je na gradskom groblju u Gnjilanu. Nažalost, ovakvih primera ima mnogo po celoj Srbiji. Zato apelujem na ovu Vladu i na sve buduće Vlade da se više ovakvi slučajevi ne dešavaju i ne ponavljaju. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Stojanoviću. Reč ima narodni poslanik Božidar Delić po amandmanu Filipa Stojanovića na član 32. Izvolite.
Ovaj amandman, onako kako je predložen, od strane SRS izražava mišljenje praktično svih boraca. Ime branioca i otadžbine nastalo je odmah posle rata 1999. godine kada je u Čačku jedna grupa vojnika koji su branili karaulu Košare, osnovala takvo udruženje branioca i otadžbine. Za sve ove godine, evo za gotovo 20 godina, ovo ime postoji među borcima, a takođe vezano za ovo ime, konsultovani su i borci od 1990. godine pa nadalje. Svi oni smatraju da je ovo apsolutno adekvatan naziv spomenice. Zato ja nikako ne mogu da prihvatim obrazloženje da je nešto što se zove Boračka spomenica celishodnije od imena koje označava i period za koji se ta spomenica dodeljuje. Zakon o odlikovanjima Republike Srbije, član 11. kaže da se spomenica dodeljuje za pojedine važne događaje iz istorije ili od posebnog značaja za Republiku Srbiju, da li je to događaj koji se desio u jednom danu ili koji se desio u jednom periodu. Mi imamo period od 1990. do 1999. godine ili čak možda ako se uzme jug Srbije, do 2001. godine. Mi kao zemlja nemamo mogućnosti da sada to delimo na različite periode i da pravimo deset spomenica. Zato se pod nazivom kakav smo mi predložili praktično podrazumeva ceo taj period i to je prihvatljivo, jer su tačno određene i granice tog perioda. Kada vi kažete „Boračka spomenica“, pa možete gospodo da je dodeljujete od Kosovskog boja do danas, jer ona ne ispunjava taj uslov koji se traži u Zakonu o odlikovanjima u članu 11. Drugo, gospodo, znači država će sada po prvi put izdvojiti u svakom slučaju značajna sredstva za ovu spomenicu i zašto onda da ta sredstva, ako se već izdvajaju, zašto kad se izdvajaju da to bude apsolutno adekvatno prihvatljivo, znači svakome? Izraz „Boračka spomenica“ je apsolutno neodređen. Da ste napisali, recimo, „Boračka spomenica 1990-1999“, to bi bilo prihvatljivije od ovoga kako ste vi dali, jer označava period za koji se ta spomenica daje. Vaša oba obrazloženja apsolutno su neprihvatljiva, jer da je ovo neko dao iz vladajuće koalicije, to bi bilo prihvaćeno, a zbog toga što je to došlo sa strane SRS, ja čak nekad razmišljam i zbog toga što je to došlo i što je taj predlog možda bio lično moj, jer sam konsultovao unazad ovih 15-20 godina borce, da je i to razlog zašto nije prihvaćen, jer ovo obrazloženje koje ste vi dali, ono apsolutno ne pije vodu. Tako nešto rekli smo i o Ravnogorskoj spomenici. Znači, izdvajaju se sredstva. Predlog Vlade je bio adekvatan, dobar, prihvatljiv i jednim amandmanom srušeno je sve što je bilo napravljeno kako treba. I ako se i za tu spomenicu budu izdvajala sredstva, onda makar, evo, ja tražim gospodina Milićevića, ali on je dao amandmane, a nije došao u Skupštinu ovih dana. Apelujem na gospodu iz vladajuće koalicije da taj amandman, koji je prihvatila Vlada, da se za njega ne glasa ili da ga socijalisti povuku, jer je on po meni apsolutno sraman. Hvala.
Hvala, generale Deliću. Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. (Neđo Jovanović: Javio sam se.) Javili ste se kasno. Izvinjavam se, javite se idući put na vreme. Možete sad na konto ovog amandmana. Vlada i Odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima, po amandmanu, Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Socijalistička partija Srbije nema ni jedan jedini razlog da povlači amandman koji je prihvaćen i koji je postao sastavni deo predloga ovog zakona. Ovim amandmanom nije učinjeno ništa što bi produbljivalo bilo šta što podrazumeva podizanje tenzija, što podrazumeva neslaganja oko određenih istorijskih činjenica, što podrazumeva bilo šta što će produbljivati jaz između određenih ideologija. Amandmanom je upravo učinjeno suprotno, sasvim suprotno, a to podrazumeva afirmaciju nečega što je davno postignuto, a to je pomirenje ideologija u smislu da postoji samo jedan jedini pokret, a to je antifašistički pokret, kome su pripadali oni koji su se borili protiv fašizma, bez obzira na njihovo ideološko opredeljenje. Socijalistička partija Srbije nikada neće odustati od negovanja tekovina narodnooslobodilačke borbe, partizanskog pokreta i pobede nad fašizmom. Istorija je pokazala. Istorijske činjenice neminovno potvrđuju da je 1945. godine slom fašizma proistekao kao produkt velike herojske borbe narodnooslobodilačkih pokreta širom Evrope, pa i sveta, gde su prednjačili partizanski pokreti. Mi smo davno, i to upravo u ovom parlamentu, stavili tačku na bilo šta što podrazumeva neslaganja, podizanja tenzija i konfrontacije. Mi nećemo odustati od onoga što smatramo da je za građane Srbije jako važno, a građani Srbije odavde treba da čuju našu poruku da se ovim amandmanom ni u kom slučaju među građanima Srbije ne stvaraju podele, da se ni u kom slučaju ne afirmišu ideologije koje će predstavljati ideologije sukoba. Naprotiv, to je jedini motiv koji je bio motiv podnošenja amandmana, da se kroz antifašističku borbu proklamuje sve ono što je bitno, a bitno je da je ta borba bila borba slobodarskih duhova, slobodarskih pokreta i ta borba je, hvala Bogu, i doživela epilog zbog čega mi danas živimo u miru, zbog čega mi danas uživamo plodove svega onoga što je ranije sticano. Međutim, danas se ponovo pojavljuju tonovi koji nam ne trebaju. Zbog toga u ime SPS kategorično ističem da nema potrebe da razvijamo nesuglasice, da razvijamo nešto što smo davno zakopali, ne treba ponovo to da otkopavamo. Mi imamo svoje ideologije, imamo svoje programe, imamo svoj politički put kojim se krećemo, ali u jednom moramo biti potpuno saglasni. Jedino ovakvim amandmanom koji je podigao kvalitet zakona smo dali akcenat nečemu što je najvažnije i što je tekovina svega onoga što se dešavalo od 1941. do 1945. godine, a to je antifašistička borba protiv okupatora, protiv fašizma, i na kraju krajeva, sloma fašizma. Ja nemam ništa protiv i u ime SPS ću uvek isticati činjenicu - danas svako ima pravo da afirmiše svoju ideologiju. Svako ima pravo da se poziva na istorijske događaje. Svako ima pravo da te istorijske događaje obeležava kako bi se sačuvali od zaborava, kako bi se sprečilo iskrivljavanje istorije, kako bi se sprečila relativizacija istorije. Ali, imamo svi jednu jedinu obavezu, da sačuvamo od istorijskog zaborava borbu, narodnooslobodilačku borbu protiv fašističkog okupatora i slom fašističkog okupatora zahvaljujući toj borbi. Zahvaljujem se.
Hvala. Javio se Božidar Delić. Da li želite repliku, generale Deliću? (Božidar Delić: Da.) Vi, gospodine Šaroviću, nemate mogućnost. Samo po amandmanu možete. Reč ima general Božidar Delić. Izvolite.
Ovo o čemu smo govorili apsolutno ne stavlja tačku na podele. Ja sam mislio da su te podele završene, ali ako se gleda ovaj zakon, čak u tri člana se govori o tome da je pomirenje formalno, makar kada su u pitanju pripadnici ravnogorskog pokreta. Predlog Vlade je bio apsolutno adekvatan, odličan, prihvatljiv. Šta je to zasmetalo onima koji baštine u svojoj ideologiji i koji nastavljaju tradicije onoga drugoga pokreta? Nesporno je to što je rečeno da su oba dva pokreta bila antifašistička i da se dele jubilarne medalje danas, onda bi to bilo adekvatno. Ali, ako su jedni pripadnici već odmah posle Drugog svetskog rata, kad su ovi drugi bili proganjani i maltretirani i ostvarili pravo na partizansku spomenicu 41-45, zašto ovi drugi kojima, evo, već 15, 20 godina koji su u zakonima koji su doneti u ovoj Skupštini potpuno izjednačeni, se ne daje takva mogućnost? Zašto se jednim amandmanom kvari ono što je Vlada predložila kako treba u ovom zakonu? Zašto se o tome, na kraju krajeva, nije u načelnoj raspravi ovde razgovaralo, nego odjedanput dolazi amandman koji je usvojen i juče se ovde stavlja ispred nas? A, pošto je ovo već u tri člana dato, jer ima u jednom sledećem članu gde se formira komisija koju će činiti tri pripadnika SUBNOR-a i četiri pripadnika koje izabere Skupština. Sve takve komisije do sada su apsolutno bile i oborile ono što je ova Skupština ovde donela, a to je ravnopravnost pripadnika ova dva pokreta. Nijedan pripadnik ravnogorskog pokreta nije uspeo da ostvari nijedno svoje pravo, jer su pripadnici SUBNOR-a bili na drugoj strani i uvek bili protiv toga.
Hvala. Reč ima Maja Gojković. Izvolite.
General Delić je u pravu. General Delić je u pravu. I ako neko ima pravo u parlamentu Republike Srbije da podnosi amandmane u ime jedinstva naše države itd, kakvo smo obrazloženje čuli od uvaženog kolege, onda imamo pravo i mi koji se ne slažemo sa takvim načinom shvatanja onoga što se dešavalo u Drugom svetskom ratu, da u ime jedinstvene Srbije takođe nešto kažemo, iznesemo svoje mišljenje. Da vam kažem nešto, pomalo mi je dosta toga da od 1945. do 2020. godine mi koji pripadamo porodicama onih koji su dali svoje živote, a posle to platili surovim kažnjavanjem od komunističkog režima za to što su učestvovali u Drugom svetskom ratu i borili se za slobodu Srbije i oslobađanje Srbije od fašizma, da mi stalno ćutimo, da mi stalno dolazimo u situaciju da mi ne smemo ništa da kažemo zbog jedinstva Srbije, pa ovog puta i zbog jedinstva koalicije i Vlade Republike Srbije. Da li ću glasati ili neću glasati za zakon, dovoljno sam politički svesna da se za predloge Vlade glasa, kada si u vladajućoj koaliciji, a moje intimno razmišljanje sam rekla i juče u diskusiji, a reći ću i sada, ovo nije korektno i nije fer. Nije korektno i nije fer upravo zbog polovine Srbije, hajde da kažemo polovine Srbije, koja je u Drugom svetskom ratu učestvovala za slobodu ove države. Nemojte da kažete da su naši preci bili fašisti. Nemojte, molim vas, da pređete tu granicu. Ko je i kada napisao istoriju da su samo komunisti branili ovu državu to svi znamo, jer pobednici uvek pišu istoriju. Nije istina da su borci u vojsci Draže Mihailovića bili fašisti. To nije istina i nikada neću prihvatiti tu istinu. Prema tome, nije korektno što su se pojavili ovi amandmani na tekst i Predlog zakona Vlade Republike Srbije, odnosno resornog ministarstva, jer to nije želja da ne kopamo stare rane, nego upravo želja da 2020. godine ponovo pričamo o tome, ponovo delimo Srbiju na jedne i druge. Ljudi moji, to je bio građanski rat Srba protiv Srba u jednom delu. Svi zajedno smo se borili protiv Nemaca, ali smo bili gurnuti u građanski rat. Godine 2020. ponovo neko želi da pričamo o tome da li su samo komunisti izvojevali pobedu ili su na pravoj strani bili ljudi koji su se borili u kraljevskoj vojsci u otadžbini, pod vođstvom generala Draže Mihailovića. Ja tvrdim da jesu. Da li su činjeni zločini? Jesu. Činili su ih i komunisti. I komunisti su ubijali Srbe. I onda, i 1945, i 1946, i 1947. itd, itd, i to je istina. To je istina. (Aleksandar Martinović: Ostani, ostani.) Tako je, tako je. Ostanite svi. Ostanite svi, jer ovo što govorim govorim zbog jedinstva Srbije 2020. godine. Nisam ni sanjala da je nekome ko ima 30 i nešto godina, odnosno šef partije njegove, e, podnesi amandmane, mi na ovo ne možemo da pristanemo. Sedamdeset pet godina kasnije u ime jedinstva Srbije neko ne može da pristane na to da su i drugi ljudi koji nisu bili komunisti davali živote za Srbiju. Jesu, davali su. Nisu pomagali Nemcima, nisu bili fašisti. Većina njih, 90 i nešto posto, je nepravedno osuđena. Neki su pobegli u Ameriku, neki su pobegli u Kanadu, neki po Evropi. Oni najnaivniji su ostajali jer su verovali da će biti nekakvog glasanja, a to glasanje se završilo tako što su otišli u zatvore, jer su bili pristalice pokreta, čak ne piše ni da su učestvovali negde u ratu. Ja ću vam doneti presudu. Pristalice pokreta Draže Mihailovića, znači, nisu hteli komunizam u ovoj državi. Sada da je 1941. godina ja bih bila pristalica pokreta Draže Mihailovića, ne bih se borila za komunističke ideje. Ne bih. Jednostavno nikada nisam do svoje sada 56, 57 godine prihvatila ideje komunizma. Šta da radimo sad? Da me neko ubije? Da me natera da promenim mišljenje? Da me tera u logore? Da me osuđuje kao što je to bilo nekada posle Drugog svetskog rata. Moram to da kažem, jer mi sada samo raspravljamo i stalno raspravljamo o tome da li su Srbiji bili na jednoj i na drugoj strani. Kako se u ovom parlamentu nikada nije povelo i onda se neke kolege naljute, pa izađu, pa neće da prisustvuju, mnogo im je to osetljiva tema. Zašto nikada ne pričamo o tome šta se dešavalo u pojedinim delovima Srbije i gde je koji narod pripadao onda? Zašto samo SNS mora da ima tu svest da radimo nešto dobro za Srbiju i da konačno treba da prestanemo o tim ideološkim podelama 40-ih godina da razgovaramo? Zašto SDPS ne može da razgovara o tome? Možemo li da pričamo o handžar divizijama? Ne možemo, izgleda. Stvarno je dosta bilo. Godine 2020. dosta je bilo da Srbi opet moraju da spuste glavu i da opet Srbi moraju da pričaju da je samo jedna ideologija pobednik svega. Sedamdeset pet godina to slušamo. Stvarno ne mogu više. ovo nema veze sa stavovima moje partije. Ograđujem se, ako ću nekom da napravim štetu, ali stvarno 75 godina moramo da gledamo serije koje veličaju i dalje komunističku ideologiju i pokret. Da, taman sam se ponadala kada se pojavila jedna serija, kada ono pod pritiskom, izvrnuto u ruglo neko, opet idu neki borci kraljevske vojske pa ubijaju po srpskim selima, nije nego, po Bulajićevom receptu. Ovi drugi su bili neka vojska koja nije nikad nikog ubila, koja nikad nije pravila zulume, koja nikada nikog nije silovala. Nije istina. Imam duboku dilemu o čemu se tu radi 2020. godine i nisam jedina. Pitajte kolege u pokrajinskoj vlasti koji pripadaju ovom načinu razmišljanja, pitajte neke iz ovih klupa. Znam članove porodica, koji su poslanici SDS, koji su bili na ovoj, ja ću da vam kažem, pravoj strani zato što se ne stidim toga. Šormaz isto tako misli i mnogi tako misle, ali ne smeju da kažu. To nije popularno 75 godina kasnije. Ne smeju da brane svoje dedove, ne smeju da brane svoje opredeljenje. Moj Dobrivoje nije pobegao u Ameriku, iako ga je Vučković zvao i rekao – prodali su nas Englezi, hajde, zato što je verovao u Srbiju. Ostao je tu. Mesar kao predsednik sudskog veća, ga je osudio da je bio pristalica pokreta Draže Mihailovića i spasao je dve žene od već uhapšenih četnika, a za koje je komunistička vlast napisala da su bile banditkinje, dve žene, seljanke iz sela, koje su tražile da prespavaju i da se sakriju od njih, od komunističkog zuluma i od građanskog rata koji se sprovodio u Drugom svetskom ratu i još gore posle završetka NOB, još gore, gde su Srbi stradali, gde je građanski sloj ove države stradao. Ako ćemo da pričamo stalno o istoriji, o reviziji istorije, evo vam revizija istorije, kako je to izgledalo 1945. godine do, izgleda, nažalost, današnjih dana, i to još uvek uče deca po školama, tu neistinu. Hvala Bogu da obrazovni sistem, naspram porodičnih vrednosti koje sam slušala, u mom slučaju ništa nije uspeo da uradi.
Zahvaljujem. Kolega Šaroviću, po kom osnovu? (Nemanja Šarović: Javio sam se pre svih.) Ne čujem vas, kolega Šaroviću.
Kažem javio sam se po više osnova, ali me iz nepoznatog razloga preskače gospodin Marinković.
Jeste li se javili po Poslovniku?
I po Poslovniku, i po amandmanu, i jedno i drugo.
Znate i sami da ne možete jedno i drugo.
Naravno da mogu. Javio sam se prvo po amandmanu, ali gospodin Marinković daje drugima koji nisu bili ni u sali kada sam se javio, a sada sam se javio po Poslovniku.
Izvolite, po Poslovniku, onda.
Ako možete samo vreme da vratite na početak, gospodine Arsiću. Obuzdajte ove koji dobacuju. Izgleda da ih je ova predizborna nervoza uhvatila, a još ne znaju gde će biti na kom mestu. Dakle, gospodine Arsiću povređena su dva člana Poslovnika. Povređen je član 107. koji govori o dostojanstvu Narodne skupštine jer predsedavajući je dužan da postupa u skladu sa Poslovnikom i dužan je da daje reč poslanicima u skladu sa redosledom javljanja. Ja ovo još nisam doživeo da predsedavajući stavlja slušalice, zato što nije u stanju da umiri poslanike vladajuće koalicije koji dobacuju uporno. Ajte umirite ih, bolje nego da stavljate, sramota je da stavljate slušalice gospodine Arsiću. Ja bih nastavio kada se steknu uslovi. Ako vi stavljate slušalice jer ne čujete od buke koju prave vaši poslanici, onda nema uslova. Nisam vas čuo. Ne čuje se ništa. Recite ponovo. (Predsedavajući: Nastavite kolega Šaroviću.) Stvorite mi uslove da nastavim gospodine Arsiću. Drugo, bio je dužan gospodin Marinković da upozori Neđu Jovanovića, ako govori stvari koje su suprotne zakonima koji je usvojila Narodna skupština Republike Srbije. Mi možemo da imamo slobodno uverenje i različito mišljenje o zakonu o kome sada raspravljamo. Ako je Skupština pre mnogo vremena usvojila zakon kojim je izjednačila pripadnike partizanskog i ravnogorskog pokreta onda je uvreda dostojanstva Narodne skupštine da Neđo Jovanović kaže da postoji samo jedan antifaštistički pokret ili je možda mislio na pokret ravnogorski Draže Mihailovića, što bi značilo da komunistički pokret nije bio antifašistički. Ali je svakako prekršeno dostojanstvo. Ovde se ne radi o tome da neko ima problem sa slomom fašizma, nego o tome što Neđo Jovanović ne može da prihvati slom komunizma. On i dalje živi u tim vremenima. Molim vas da mi date reč po amandmanu kako sam se javio.
Molim nadležnu službu da ne računa vreme koje pripada SRS preko dva minuta. Ja zaista ne mogu da vam pomognem po pitanju redosleda i po pitanju izlaganja kolege Jovanovića. Ako smatrate da Narodna skupština treba da se izjasni o povredi Poslovnika, molim vas da mi to kažete. Izvolite.
Smatram da treba i molim vas po amandmanu se javljam.
Po amandmanu moraćete sačekati zato što je kolega Jovanović tražio pravo na repliku. Narodni poslanik Neđo Jovanović Onda kolega Šarović ima prednost.
Zahvaljujem se. Pre svega u kom vremenu živi Neđo Jovanović, to je pravo Neđe Jovanovića. Što se tiče stavova, mi ovde otkopavamo nešto što smo zakopali, nešto što više ne treba da pominjemo i žao mi je što je predsednica Skupštine Republike Srbije napustila ovu salu, a znam da je morala i da ima obaveze, to mi je savršeno jasno. Amandmanom koji je podnela SPS, a koju je potpisao Đorđe Milićević se ne urušava bilo čija ideologija. Naprotiv, to nije napad na ideologiju, to je poziv još jedan na pomirenje. Antifašistička podrazumeva da su antifašisti svi oni koji su se borili protiv okupatora, a jedini okupator je tada bila Hitlerova mašinerija i sve ono što je uz Hitlera se pridodalo kako bi se okupirala Srbija i ugnjetavao narod u Srbiji. Mi nismo ni u kom slučaju amandmanom pokušavali ni derogirali bila čija prava. Ovim amandmanom se ne ugrožavaju prava ravnogoraca, ovd se samo terminološki određuje antifašistička spomenika i ništa više. Ako ravnogorci smatraju da nisu antifašisti to je njihov problem. Ja sam siguran da partizani jesu antifašisti i ne želim ni u kom slučaju da umanjujem bilo čiju vrednost u antifašističkoj borbi bilo koga ko je u antifašističkoj borbi učestvovao. Ali, komunistički pokret i partizanski pokret je i mi se toga ne stidimo. To su naše tekovine. Isto tako poštujem tekovine svih onih drugih koji ih neguju, baštine, imaju svoju ideologiju, ali nemojmo da otkopavamo i nemojmo da rovimo po istoriji, nemojmo da otkopavamo ratne sekire, jer to ovde nije mesto. Nije naš amandman ni sraman, ni nekorektan, ni bezobrazan. Naš amandman je suprotno o tome. I mirotvoran, afirmativan i nešto što podrazumeva vrednost i tekovinu narodnooslobodilačke borbe, a to je antifašistički pokret. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Borisav Kovačević, zatim Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući, bez želje da ulazim u ono što je na ovu temu rečeno. Želim da ukažem na nešto o čemu moramo voditi računa. Ne može se o ovako još uvek osetljivoj temi pričati ovakvim tonom i na način kako je to recimo primera radi izgovorila predsednica Skupštine iako mogu da stojim iza svega što je sadržajno rekla, ali se ne može na takav način reagovati. To je način kojim izazivamo žuč i stvaramo svađalački ton u kome ne može mirno i korektno da se govori. Zato apelujem i molim sve koji dalje diskutuju da vode računa o tome. Ne može se diskutovati o ovoj temi i kritikovati drugi kako misli da je samo on u pravu, a istovremeno sadržinom onoga što govorimo dajemo sebi za pravo da smo samo mi u pravu, a ne drugi. Ajte malo da hladnije razgovaramo o tome, ako uopšte treba o tome da razgovaramo danas, jer ovo nije tema. I ovaj amandman, duboko sam ubeđen ne poziva na ovakvu raspravu i ovakvim tonom i na ovakav način. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite. Zatim Božidar Delić, pa Dragan Šormaz.
Po amandmanu. Ja bih mogao sada ovde da seirim nad ovom polemikom između pripadnika vladajuće koalicije ni ne samo polemikom, nego uopšte rečima koje su razmenjene i da kažem, evo vidite kakva vam je to koalicija, kakva je to sloga, samo vas je vlast ujedinila, nikakve dodirne tačke nemate i slično. I pošteno govoreći, da je neka drugo tema, verovatno bih to i učinio, ali obzirom na ovu temu i tu se slažem sa većinom diskutanata poslednjih, to ne mogu zato što je žalosno što se zapravo ovako delimo. Tu se slažem sa većinom onih koji su diskutovali. Dakle, nije dobro, ne zbog 70 ili koliko godina što je prošlo, nego nije dobro zbog sadašnjosti, a naravno i zbog tih žrtava i sa jedne i sa druge strane, da sa ovoliko strasti i zle volje raspravljamo o nečemu oko čega se ne bismo smeli deliti. Baš kao ni oko zakona o bebama, baš kao ni oko pitanja teritorijalnog integriteta i suvereniteta, baš kao ni oko Tijaninog zakona i u nekim drugim slučajevima. Svejedno da li je stvar blizu ili daleko, očigledno gađa neke emotivne žice. Ne bi bilo ovakve diskusije i ovakvih rasprava i ovakve žuči i strasti da to nekoga duboko intimno ne tangira. Ne želim da verujem i ne verujem da je u pitanju samo predizborna kampanja i marketing, pa da se jedan deo vladajuće koalicije dodvorava potomcima ili onim simpatizerima partizana, a drugi deo pristalicama ravnogorskog pokreta. Verujem da i izlaganje predsednice Gojković i svih drugih diskutanata, verujem da su govorili vrlo iskreno i intimno. Iz toga bismo mogli izvući barem jednu ili dve pouke. Jedna je da ne treba da, kada smo bili na pravoj strani istorije i platili ceh toga što smo bili na pravoj strani istorije, nemojte sada da retroaktivno pomažemo protivnicima i onima koji su bili na pogrešnoj strani istorije i da im dajemo municiju i da im dajemo, na neki način, oruđe i instrumente da problematizuju tu našu svetlu i pozitivnu ulogu, naših predaka za koje mi nismo zaslužni. Tu mi nemamo nikakvih zasluga, ali naši preci su imali, i jedni i drugi. I u svojim strastima i u svojim preterivanjima i u svojim zabludama. Mislim da je to bila ideja i intencija onog zakona koji se ovde više puta pominjao, koji je izjednačio pripadnike oba antifašistička pokreta. Različite, nesavršene, kažem, s preterivanjima, sa zločinima sa jedne ili druge strane, istoričari neka sude o detaljima, nek istoričari daju sliku i preciziraju je, ali generalno, u celini je jasno da je to istina, da su to bila dva antifašistička pokreta međusobno zavađena, ali svakako suprotstavljena, svaki pojedinačno, suprotstavljeniji od većine drugih pokreta drugih naroda, ne samo na Balkanu, nego i u Evropi, da su se borili protiv zla, fašizma i nacizma. Zato, kažem, nije dobro da našim… Da li je to amandman izazvao ili nije, nemam pojma. Jeste bio povod, ali, kažem, nemojmo da te sada strasti bacaju senku na tu, ipak nesumnjivo, slepu stranicu naše zajedničke istorije. Poslednja, druga preporuka i savet, ali kraći – vodimo računa svi skupa da ta strast i ta mržnja koja je eskalirala i završila, naravno, bratoubilačkim sukobom između naših predaka ne rezultira nečim sličnim, ne daj Bože, kada je reč o sadašnjosti. U rečima, u žuči, u otrovu, u mržnji koji se čuju i mogu čuti na ovoj relaciji vlasti i opozicije ima nešto od tog preterivanja, ima nešto od toga što može, ne daj Bože, da pobudi sećanja, makar asocijacije, a nadam se ne i nešto više, na to vreme zla i to vreme smrti. Dakle, i u našim današnjim, sadašnjim diskusijama i raspravama, bilo vašim interkoalicionim ili ovim poziciono–opozicionim, bez obzira na razlike od kojih ne treba bežati i skrivati ih, ja prosto apelujem da se ne prelaze neke crte, da se ne prelaze neke granice posle kojih nije lako nazad i posle kojih onda stvar može neka šibica lako da upali opasan požar. To je bila moja sugestija, a vi nastavite, dakle, dalje ovim putem kojim ste pošli, ali samo nemojte, kažem, da li je predizborni marketing ili nije, svejedno, ali samo nemojte da se indirektno, nesvesno, nehotično baci senka sumnje na, kažem, ipak besprekornu generalnu orjentaciju naših predaka tokom Drugog svetskog rata. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Predsednica Skupštine Maja Gojković je sjajno objasnila sve i održala je dobar govor, neću se složiti sa nekim kolegama koje je kritikuju, i rekla kako se ponašati u ovom periodu. Ja čak mogu reći da sam pomalo i zadovoljan tim amandmanom, jer po prvi put od 1945. godine oni koji vladaju Srbijom od 1945. godine do današnjeg dana kroz razna agregatna stanje ili učestvuju u vlasti priznaju antifašistički karakter Jugoslovenske vojske u otadžbini i pokreta kojim je komandovao Draža Mihajlović koji je poštovao Vladu u egzilu i kralja Petra. Međutim, ja kao pravdoljubiv čovek koga interesuje istina uvek samo jednu stvar želim da dodam na sve ovo što je rečeno. Pored toga, zato nisam srećan što je usvojen ovaj amandman, jer između ta dva antifašistička pokreta postoji razlika. Razlika se sastoji u tome da oni koji su vodili partizanski pokret su učeni i obučavani u Moskvi. To danas pišu ruski istoričari. Oni o tome pišu i oni kažu da su obučavani da se socijalistička revolucija može izvesti kroz građanski rat. Imate primere za to. Sama revolucija u Rusiji, Kina, Vijetnam, Kuba, koliko god hoćete primera, pokušaj u Španiji, itd. Znači, oni koji su vodili antifašističku borbu, a sebe su nazivali komunistima i partizanima su izazvali građanski rat, jer su učeni da izazovu građanski rat da bi na takav način došli u situaciju da vladaju državom. To su uspeli zato što je podelom 1945. godine i ulaskom sovjetskih tenkova njima to i omogućeno, ne zbog toga što ih je narod podržavao i ne zbog toga što su imali većinu naroda u Jugoslaviji, a naročito ne među Srbima na svojoj strani. To je jedina istina. Možemo sad mi ovde da pričamo kolikog god hoćemo. Nažalost, jedan antifašistički pokret, pored toga što se borio protiv fašista, je vodio i građanski rat u zemlji da bi došao na vlast, a drugi antifašistički pokret, Ravnogorski, Jugoslovenska vojska u otadžbini pored toga što se borila protiv fašista borila se i protiv komunista, jer je želela savremenu, evropsku, demokratsku, parlamentarnu Kraljevinu Jugoslaviju. Velika je razlika između te dve zemlje i takve zemlje i to je jedina istina. Ta razlika se uvek mora znati, a da nam je potrebno jedinstvo, to nije sporno. Zato mora da se zna ko je ko i ko je šta.
Reč ima podnosilac amandmana, narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću, zahvaljujem gospodine Šaroviću. Dame i gospodo narodni poslanici, ja moram da se složim u jednom delu diskusije i sa gospodinom Šormazom, ali i u jednom manjem delu i sa gospodinom Vukadinovićem… (Narodni poslanik dobacuje.) Pa i sa vama između ostalog, osim ovog poslednjeg. Dakle, mislim da je pogrešno protumačen amandman i amandmani koji su podneti. Taj amandman ide upravo u pravcu jedinstva, a ne ponovnih podela u Srbiji na partizane i četnike. Ne treba opozicija, jedan deo opozicije, da brine o budućnosti koalicije, jer mi možda ne možemo da se složimo oko prošlosti, ali to danas u 2020. godini nije ni važno. Slažemo se oko onoga što je bitno danas, a to su programski ciljevi i načela Vlade Republike Srbije, politiku koju vodi predsednik Republike i koju uspešno realizujemo i čiji su rezultati vidljivi i prepoznatljivi. To je za nas u ovom trenutku najvažnije i treba da budemo usmereni da gledamo ka budućnosti. Rezultati onoga što smo postigli, pa neka građani ocene da li smo dobro radili ili nismo tog 26. aprila, da ne govorim ja previše o tome da se ne bi svelo da je ovo politički marketing kako je to neko ovde rekao. Sad, u čemu se slažemo? Naši preci jesu imali zasluge i mi te zasluge želimo upravo da afirmišemo kroz amandmane koje smo podneli, koje je Vlada, koje sam ja lično podneo i koji je Vlada prihvatila. Mi od toga ne bežimo. Istoričari, slažem se, treba da sude o detaljima. Vreme će pokazati, vreme koje je pred nama, će pokazati ko je, a ko nije bio u pravu i ko kakvu ulogu je imao u prethodnom vremenskom periodu i ko kakvo mesto zaslužuje. Dame i gospodo narodni poslanici, prošlost da hoćemo mi ne možemo da izbrišemo, ali iz prošlosti, milim, o prošlosti, iz prošlosti se ne živi. Iz prošlosti treba da afirmišemo ono što je bilo dobro, da izvlačimo pouke iz onoga što nije bilo dobro, ali da gledamo sadašnjost i budućnost. To je ono što čini ova vladajuća koalicija i nemojte da brinete o tome. Isto tako, ta prošlost ne može da nam bude jedina sadašnjost i ne može da nam bude budućnost. Ja sam taj koji ima 30 i kusur godina, koji je podneo ove amandmane, možete ih definisati kako god, ko je, kako je neko rekao, uneo reviziju i želi da unese reviziju istorije, što nije tačno, iako je ovo što sam učinio i principijelno i pravično i pravedno, jer smatramo da srpski narod zaslužuje istinu i to je ono o čemu smo razgovarali sa gospodinom ministrom, on može da potvrdi ako ja govorim nešto pogrešno, a ako je sve to tačno, onda sam ja ponosan na ove amandmane koje sam podneo i koje je Vlada prihvatila. Nisu stavovi SPS politički marketing i nešto što mi želimo danas da afirmišemo neposredno pred parlamentarne izbore, oni su odavno poznati, i mi jesmo glasali protiv zakona o izjednačavanju četnika i partizana, ali taj zakon je usvojen. Mi smo glasali protiv njega. To je činjenica, to je fakat i mi to prihvatamo. Ovaj zakon, gospodine ministre, ispravite me ako grešim, prvu intenciju ima da rešava pitanja boraca iz devedesetih godina, i mi to u potpunosti podržavamo i o tome smo razgovarali, a ne da otvara nova pitanja iz prošlosti. Mi smo razgovarali sa svim udruženjima boraca, nakon razgovora koji su imali sa vama, bili su i u poslaničkom klubu SPS i razgovarali su sa nama i predstavnici boračkih udruženja su rekli da su amandmani koje smo formulisali bolji i da preciznije definišu neke stvari u odnosu na prvobitan zakonski predlog. Ispravite me ako grešim. Svi smo mi isti, bez obzira na političke stavove koje imamo. Tako je rečeno u ovoj Narodnoj skupštinu pred jednu od sednica na kojoj smo raspravljali o zakonu koji je podnela uvažena koleginica Gordana Čomić. Mi smo glasali za taj zakon, bez obzira što dolazi iz redova opozicije, jer on jeste jedan iskorak, kada govorimo o izbornom zakonodavstvu. Dozvolite, ako smo svi mi isti, onda i mi imamo legitimno pravo da podnesemo amandmane. Mi smo, i od toga ne bežimo, ponosni naslednici ideje koja je znala da krvari za jednakost i pravdu Srbije, ne osporavamo to pravo ni drugome, i mislim da smo stranka koja ima, bar kada je reč o korenima, jedno duboko utemeljenje u ideologiji i u korenima na političkoj sceni Srbije. Znate, jedan moj prijatelj iz Crne Gore, veliki prijatelj, koji je poslanik u parlamentu Crne Gore, jednom prilikom je rekao, kada su bili pod pritiskom crnogorske Vlade, da ne kažem režima Mila Đukanovića, koji vodi jednu antisrpsku politiku, da postoje oni koji bi radije išli bez glave nego bez obraza i da kada nepravda postane zakon, onda mi treba i moramo da nađemo način da se protiv toga borimo. Ja ne vidim drugačiji način, osim rasprave u Skupštini i osim amandmana koji smo podneli. Zašto razdvajati antifašističku borbu? Jedna je država, jedinstvena borba. Mislim da nam nove podele u društvu na partizane i četnike u 2020. godini apsolutno nisu potrebne i iz tog razloga i jesmo podneli ovakav amandman i ovakve amandmane. Šta je cilj ovih amandmana? Očuvanje oslobodilačke tradicije kao jedne. Jesmo li jedan narod ili nismo? Jesmo li jedna država ili nismo? Ljudi koji su se pokazali i dokazali kao antifašisti svakako zaslužuju sve ono što je definisano ovim zakonom. Ko će utvrditi to? To nećemo mi. To hoće i vreme, ali to hoće, gospodine ministre, i komisija koja je predviđena da se formira ovim zakonom, ispravite me ako grešim, a tu komisiju će činiti predstavnici svih boračkih udruženja. Dakle, nećemo mi definisati ko to zaslužuje ili ne, ali mi ovim amandmanima stvaramo mogućnost da to budu partizani i pripadnici oni koji su se borili na strani partizana i pripadnici onih koji su se borili na strani Ravnogorskog pokreta, jer nisu svi partizani bili partizani, ali nisu ni svi četnici bili četnici, kao što ima i onih koji su učestvovali u antifašističkoj borbi, učitelj koji je branio đake, koji je ispalio metak na fašiste, a nije bio na strani ni četnika ni partizana, e pa izvinite, on zaslužuje da bude borac i da dobije privilegije koje su predviđene ovim zakonskim predlogom. U smislu međunarodne politike mi smatramo da onako kako je prvobitno predviđeno, dolazi do jednog revizionizma i to jeste revizija istorije. Od istorije se ne može pobeći i mi od toga ne želimo da pobegnemo, ali ponavljam, ovim amandmanom nismo želeli da izazovemo podele, već da stavimo tačku na podele, a da vreme i ljudi koji treba to da čine, a vi ste definisali ko to čini ovim zakonskim predlogom, učine u periodu koji je pred nama. Žao mi je što su ovi amandmani pogrešno protumačeni, jer cilj je bio drugačiji. Cilj je bio sprečiti podele i jedinstvo srpskog naroda. Zahvaljujem, predsedavajući.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić. Izvolite.
Zahvaljujem. Mislio sam da nećemo ovoliko vremena potrošiti na ove amandmane, ali ovde je malopre govoreno o tome da neko raskopava, a da neko drugi zatrpava podele. Gospodin ministar bi trebalo da se oglasi, jer Predlog ovoga zakona je bio za nas apsolutno prihvatljiv. Mi smo ovde u ovom zakonu prvi put želeli, onako kako je to Vlada predložila, da se odužimo pripadnicima Ravnogorskog pokreta i to je Vlada predložila apsolutno onako kako treba. Ja bih se isto tako pobunio da je bilo ko dirnuo ili pokušao da dirne, ali ta spomenica postoji već mnogo godina. Partizansku spomenicu 1941-1945. Ovo što je predloženo ovim amandmanom apsolutno je neadekvatno, jer Skupština i neki drugi sazivi davno pre nas su doneli zakonsku odredbu po kojoj su ta dva pokreta izjednačena i način na koji je Vlada predložila da se to priznanje da tom pokretu je bio apsolutno adekvatan. Ali, amandmani koji su usledili da se to promeni, oni su neadekvatni i kad se oni povežu još sa članom 118. stav 2. i sa članom 125. stav 3, onda možemo da razmišljamo o tome, o lošim namerama, a mi smo ukazali našim amandmanima na oba člana. U jednom članu smo predložili kako da se to ispravi, a ovaj drugi član smo predložili da se briše, jer sada kada sve zajedno to spojite, predloženi amandman, ova dva člana sa ovim stavovima, onda vi vidite da je to pomirenje o kome se govori i to izjednačavanje apsolutno farsa. Kada sam razgovarao sa pripadnicima Udruženja ratnih vojnih invalida i govorili smo o tome da li je iko od ravnogoraca ostvario to svoje pravo, oni su se nasmejali i rekli – ne može nikad niko da ostvari to pravo, jer u komisiji sede pripadnici SUBNOR-a, oči hoće da izvade kada se pomenu ravnogorci. I mi sada imamo jednu drugu komisiju koja treba o drugim stvarima da odlučuje, i opet su pripadnici SUBNOR-a. Naš predlog je bio – pa neka ne budu i pitanje je koliko ima živih jednih ili drugih. Ako se raspravlja o Ravnogorcima, to bi trebali onda u toj komisiji da budu Ravnogorci i oni koje Skupština odabere. Da bi prevazišli problem, mi smo predložili, našim amandmanom da svih sedam članova te komisije izabere Skupština na osnovu predloga poslaničkih grupa. Mislim da je to bilo prihvatljivo. A, da se mnogo godina posle rata, da su ljudi trpeli sankcije, evo recimo samo tri godine pre ovih nesretnih ratova iz 1990. godine, ja sam trebao da dođem u gardisku brigadu. Znači, to je bilo rešeno pitanje i u toku je bila bezbednosna provera. Posle nekoliko meseci mi je rečeno da je to mesto popunjeno i ponuđeno mi je drugo mesto na vojnoj akademiji. Sve je bilo uredu. Kada je počeo rat sretnem se sa jednim bezbednjakom, koji kaže, znaš zašto nisi došao u gardu? Pa, kažem bilo je popunjeno mesto. Ne, nego tvoji stričevi su bili četnici. Moj otac je bio maloletan i nije učestvovao u ratu, ali moji stričevi su bili četnici, osim jednoga koji je pobegao iz italijanskog zarobljeništva i koji je bio sa italijanskim partizanima. Znači, o tome se vodilo računa osamdesetih godina. Neposredno pred rat, kod kadrovanja, znači u vojsci, ali kada su počeli ratovi, e tada niko nije pitao, jesu li tebi stričevi bili četnici, čak samo u Hrvatskoj na tom ratištu se o tome malo govorilo. U Republici Srpskoj uopšte, ali ja ne bih sada da se prebrajamo, ali u svim tim ratovima mnogo su bili brojniji pripadnici, odnosno potomci ravnogorskih pokreta, jer ovi ostali koji su se doselili u Beograd, zauzeli pozicije itd, njihovi sinovi, njihovi potomci više svoj rodni kraj nisu doživljavali na isti način kako smo to mi doživljavali. Zbog toga, ja mislim da ministar ovo treba da preseče i već je trebao da se oglasi, a ne samo da sluša, jer ministar je ovde došao sa Predlogom zakona, sa kojim smo se mi složili, makar po ovom pitanju. On je bio, na kraju krajeva tamo gde se raspravljalo, a posle ovolikog aplauza koji došao sa ove strane, na diskusiju naše predsednice Skupštine, pa ja bih trebao samo da zaključim da kod glasanja ovaj amandman neće proći. Hvala.
Na član 33. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Hvala, potpredsedniče. Predloženim amandmanom traži se da osnovica za određivanje novčanih primanja, po ovom zakonu, ne bude minimalna penzija, koja je omalovažavajućeg iznosa, nego da bude iznos prosečne mesečne zarade, bez poreza i doprinosa, u Republici Srbiji, za mesec koji dva meseca, prethodi mesecu u kom se ostvaruje pravo. Naime, primanja boraca, po osnovu nacionalnog priznanja, borački dodatak i uvećani borački dodatak, treba vezati za prosečnu platu koja se menja na mesečnom nivou i bolje prati rast cena o troškove života, od minimalne penzije, koja se utvrđuje po pravilu jednom godišnje. Na takav način bi se obezbedilo da se ne desi na početku godine primanje po osnovu boračkog dodatka da bude simbolično, a pred kraj godine za slučaj eventualne inflacije i povećanja troškova života, spadne na mizerni iznos. U suštini ova predložena izmena člana 33. obesmišljava se, ukoliko se ne prihvati izmena člana 86. i 87. koje sam predložio amandmanima i koje ću kasnije obrazlagati i molim da ta tri amandmana budu međusobno povezana. Hvala.
Na član 52. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 58. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Da.
Hvala. Ovim amandmanom vojni invalidi od prve do sedme grupe i deca korisnici porodične invalidnine, ostvaruju pravo na dečiji dodatak, u skladu sa Pravilnikom o dečijem dodatku vojnih invalida i dece korisnika porodičnih invalidnina, koji donosi nadležni ministar za poslove boračke-invalidske zaštite. Radi se o tome, da po trenutno važećem zakonu, ni jedna vojni invalid u Srbiji praktično neće moći da dobije dečiji dodatak, buduće da ga je nemoguće dobiti, pod uslovima koji su utvrđeni propisima o finansijskoj podršci porodici sa decom, jer tim propisima je predviđeno da dečiji dodatak, primanje je socijalnog karaktera, odnosno da je potrebno da domaćinstva imaju izuzetno niske prihode, kako bi se ostvarilo ovo pravo, a svi dodaci po osnovu boračke zaštite, i članova njihovih porodica, treba da imaju status nacionalnog priznanja, a ne socijalnog davanja. Hvala.
Zahvaljujem se. Na član 64. amandman je podnela Ružica Nikolić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo Gojković. Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo intervenisali na član 64. Predloga zakona koji se odnosi na banjsko-klimatski oporavak. Naime, mi smo predložili da se pored vojnih invalida i civilnih invalida rata i borcima omogući banjsko-klimatski oporavak. Svi znamo da borci koji imaju određenih zdravstvenih problema upravo zbog toga treba da imaju mogućnost, ali i prednost u upućivanju na banjsko-klimatski oporavak u odnosu na korisnike porodične invalidnine. Obrazloženje koje ste dali zašto se amandman odbija, kažete, da se odbija iz razloga što je vojnim invalidima, civilnim invalidima rata i korisnicima porodične invalidnine potrebno pružiti banjsko-klimatski oporavak, pa vas pitamo da li to znači da borci koji boluju od istih bolesti kao i vojni i civilni invalidi i korisnici porodične invalidnine da njima ne treba oporavak i rehabilitacija. Zatim, kažete da predlagač zakona je imao u vidu i finansijske efekte ove odredbe kao i potrebu obezbeđivanja sredstava u budžetu Republike Srbije. Jasno je da se u budžetu obezbeđuju sredstava za oporavak ali to ne znači da borce treba isključiti i uskratiti im ovu mogućnost. Lekarske komisije koje na osnovu medicinske dokumentacije određuju ko je prioritet i kome je neophodan oporavak i rehabilitacija, i da bi borcima bila data mogućnost na oporavak ne treba opredeljivati nova sredstva u budžetu već u okviru postojećih a na osnovu lekarskih nalaza treba napraviti listu na kojoj će se naći i borci. Obrazloženje ovakvo kako ste vi dali, samo pokazuje vaš odnos prema borcima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite mi da u vaše i svoje ime pozdravim predsednika Narodne skupštine Republike Srpske, gospodina Nedeljka Čubrilovića sa članovima delegacije Narodne skupštine Republike Srpske. Poštovani poslanici, da vas obavestim ova delegacija učestvuje danas u radu prvog zasedanja Komisije za saradnju Narodne skupštine Republike Srbije i Narodne skupštine Republike Srpske i prati deo današnje sednice sa galerije naše velike sale. Hvala vam na tome što ste ih pozdravili i sada nastavljamo sa raspravom. Reč ima ministar Đorđević. Izvolite.
Prvo bih hteo da se pridružim i da pozdravim članove i predsednika Skupštine Republike Srpske i da kažem da možda nije ni slučajno što je to baš sada u ovom trenutku kada je ovaj zakon na dnevnom redu da su tu i članovi Skupštine Republike Srpske. Hvala vam što ste došli i što ste posetili ovaj dom, naš i dobro došli. A, vama da odgovorim, svakako kada je u pitanju ovaj član i te kako smo vodili računa o svim borcima i kada je bilo koji borac koji ima, da kažem bilo kakav invaliditet i bilo kakav problem on pripada onoj od najteže do najlakše kategorije invaliditeta, odnosno toj kategoriji ratnih vojnih invalida i svakako pripadaju mu prava u skladu sa ovim zakonom. Borac se smatra svako onaj ko je učestvovao u ratu, pa toj kategoriji pripadaju i borci koji nisu imali apsolutno nikakvih, da kažem posledica tog rata. I oni ostvaruju sva svoja prava iz jednog drugog zakona, Zakona o zdravstvenoj zaštiti i nijedno pravo njima nije uskraćeno. I opet se vraćam na to da ovaj zakon je jedinstven po tome što taj pojam „borca“ do sada je bio neprepoznatljiv i u prethodnim zakonima uopšte nije postojao. Ova Vlada, ovo Ministarstvo je prvi put donelo i donosi, predlaže vama ovakav jedan zakon u kome želimo upravo i zbog sivih onih koji su se borili za našu zemlju i zbog svih ne daj Bože koji će se boriti za našu zemlju da imaju taj status „borca“. I to treba da postoji i ono što sam ostao možda dužan da kažem, nemam tačan broj onih koji su popisani kao borci od 1. do 3. kategorije boraca, trenutno ima onih koji su na cifri 114 hiljada, njima je dokazano pravo o duplom stažu i zato ih i kategorizujemo da su borci od 1. do 3. kategorije. Oni koji su sigurno 1. kategorije, to su ratni vojni invalidi. Njih ima 8.500, nedostaje nam ukupan broj i verovatno će se on pojaviti i to je prednost ovog zakona što će biti usvojen. Registar i obaveza države je da napravi taj registar i tada ćemo prvi put da znamo koliko imamo ukupno boraca i ukupno 1. i 2. i 3. kategorije. Hvala.
Na član 78. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, mi koji ne možemo da pomirimo mrtve pretke i ne želimo da svađamo žive potomke, mislimo da nema mesečnih prihoda kojima se može platiti nečije zdravlje, nečiji izgubljeni ekstremitet i nečiji izgubljeni život. Ratovi nisu pravedni, ali svi navodno kreću u pravedne ratove. Ima ona stara izreka, da ratova ne bi bilo, samo kada bi ratni pobednik plaćao ratnu štetu. Tada bi se verovatno ratovi izbegli. Mi imamo tu zlu kob što naša najnovija tzv. generacija invalida, i nastala je ispravljajući tuđe greške. Od 1918. godine, 1928. godine u Drezdenu, do 1974. godine i onog nesrećnog Ustava. Mnogo toga su morali da „pokusaju“, invalidi i borci, izginuli borci zbog grešaka, koji su činili političari daleko pre njih. S obzirom da su ovde prisutni ljudi iz Republike Srpske, moja obaveza kao nekog čiji očevi i dedovi potiču odande, je da kažem da Republika Srpska nije genocidna, nikada nije bila, niti će biti, da su Srbi iz Republike Srpske vazda oslobađali sebe i druge, da oni drugi koji ih za to optužuju, su daleko , ponašali su se drugačije u odnosu na njih, i bez obzira na dva rata, iskustva Srba iz Republike Srpske, su uvek pružali ruke svojim komšijama. To što komšije tu ruku odbijaju, želeći da Srbe u Republici Srpskoj nazovu genocidnim, nije do Srba, već do njih. Borcima, širom bivše Jugoslavije, koja je nažalost bila spomen kosturnica srpskog naroda, je poruka. Ljudi ginu, ljudi su smrtni, ljudi umiru ali slava boraca za slobodu nikada ne umire.
Na član 86. amandman je podneo prof. Ševarlić.
Ja sam obrazlažući prethodni amandman rekao da je apsurdno da ukoliko se on ne prihvati, obrazlagati amandmane 86. i 87. budući da su oni međusobno povezani, i da se baziraju na tome da naknade borcima i drugim korisnicima na prava iz ovog zakona ne treba da bude socijalna pomoć, već materijalna priznanja. Hvala lepo.
Na član 86. amandman je podneo Zoran Despotović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman SRS na Predlog zakona o pravima boraca, vojnih invalida i civilnih invalida rata i članova njihovih porodica, odnosi se na član 86. stav 1. Predloga zakona, gde smo tražili da se broj 60, zameni brojem 50, uz obrazloženje da borcima iz člana 7. ovog zakona, kojima je priznat status borca, izvršeno razvrstavanje u kategorije boraca, koji ispunjavaju sve uslove, navedene u tačkama od 1. do 10. ovog člana i treba omogućiti da to pravo počnu ostvarivati sa navršenih 50 godina života. Kao što vidimo, pomenuti član propisuje pravo borcima na dodatak i odmah da kažem da je to novo pravo koje pripada svakom borcu kojem je utvrđen status borca, po ovom zakonu. Mi iz SRS, opravdano smatramo da bi ovo pravo trebalo da pripadne borcu sa 50, i možda je bolje da ne postoji granica, gospodine ministre, godine života, ukoliko on i članovi njegove uže porodice, a koji žive u domaćinstvu ne ostvaruju taksativno navedene prihode. Ovaj iznos prava se utvrđuje odgovarajućem procentualnom iznosu od najnižeg iznosa penzije u osiguranju zaposlenih za mesec, koji dva meseca prethodi mesecu u kome se ostvaruje pravo u zavisnosti od kategorije kojoj borac pripada, u koju je i razvrstan. Srpska radikalna stranka, smatra da je ovo bolje rešenje i da je apsolutno prihvatljivo i da država treba da pokaže više empatije za sve one koji su se za nju borili i krvarili. Dakle, država treba da štiti prava i interese boraca, a ne onih koji je kradu i pljačkaju. Hvala.
Na član 86. amandman je podneo Tomislav Ljubenović. Izvolite.
U ime poslaničke grupe SRS, podneo sam amandman na član 86. Predloga zakona o pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članova njihovih porodica. Član 86. odnosi se na borački dodatak, stav 1. tačka 7. je definisano da borac iz člana 7. ovog Zakona kome je priznat status boraca, izvršeno razvrstavanje u kategorije boraca, ima pravo na borački dodatak, ukoliko je stariji od 60 godina života i ukoliko on, ili član njegove uže porodice, koji žive u zajedničkom domaćinstvu ne ostvaruje pravo vlasništva ili plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu, površine više od pet hektara. Mi iz poslaničke grupe SRS smo predložili amandmanom da ovaj kriterijum koji se odnosi na vlasništvo, ili plodouživanje poljoprivrednog zemljišta, bude udvostručen na deset hektara. Smatramo da je ovakvo amandmansko rešenje pravednije i istovremeno ovo rešenje je u skladu sa članom 76. stav 1. tačka 8. koje je dao predlagač ovog zakona. Ne vidimo razlog da ova dva člana zakona budu različita. Predlagač smatra da će se usvajanjem ovog zakona afirmisati trajna vrednost borbe za odbranu, nezavisnost i suverenost i ustavnog poretka zemlje. Mnogo je građana Republike Srbije sa patriotskim ponosom branilo srpsku zemlju onda kada je otadžbina zvala. U odbrani 1999. godine na Kosovu i Metohiji učestvovalo je veliki broj boraca iz Leskovca i Jablaničkog okruga i mnogi od njih su loše prošli. Svi mi ovde prisutni smo svedoci, a i predlagač navodi u obrazloženju da dosadašnja davanja materijalnog i socijalnog položaja ove kategorije korisnika pokazuju da postoje brojni problemi i potrebe za pojačanom zaštitom pojedinih, od ovih korisnika. Ukoliko vlast namerava da u nekoj meri popravi položaj ovih ljudi trebala bi prihvatiti amandman Srpske radikalne stranke. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 86. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dubravko Bojić. Izvolite, kolega Bojiću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Suština mog amandmana sadržana je u činjenici da se pravo na ostvarivanje boračkog dodatka nikako ne može zameniti sa materijalnom podrškom u vidu socijalne pomoći i drugih prava po propisima iz oblasti socijalne zaštite. Borački dodatak se dodeljuje onoj kategoriji lica umesto predviđenih socijalnih davanja ukoliko je to za borca povoljnije. Odmah želim da ozbiljna država prema pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članovi njihovih porodica mora da ima ozbiljan odnos i da maksimalno štiti prava onih koji su za nju krvarili. Mnogo smo mi kroz istoriju imali grehova prema borcima, prema onima koji su na ratištima ostajali bez delova svoga tela, očiju, ruku ili nogu, ali smo i posle ratova vrlo brzo zaboravljali kao da ih nikada nije ni bilo. Čulo se ovde u Narodnoj skupštini da su srpski seljaci bili veoma srećni kada su u Drugom svetskom ratu žrtvujući sebe spasavali američke pilote po Ravnoj Gori, Pranjanima i Koštunićima. I odmah da kažem da kao čovek pravoslavac i humanista nemam ništa protiv ali bih bio mnogo srećniji da smo uz dužno poštovanje i počast ukazali najvećoj srpskoj junakinji u Prvom svetskom ratu, Milunki Savić, koja je inače bila nosilac francuske Legije časti, najvećeg odlikovanja, a ne što je umrla u najvećoj bedi i siromaštvu. Hvala.
Na član 87. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miladin Ševarlić. Izvolite, kolega Ševarliću.
Zahvaljujem. I ovim amandmanom želimo da podstaknemo Vladu da borci, ali samo borci stariji od 60 godina, imaju poseban borački dodatak imajući u vidu sve strahote ratnih dejstava koje su preživeli i da se ne svode na primaoce socijalne pomoći. Budući da nema potpune evidencije broja boraca i drugih korisnika materijalnih primanja po osnovu ovog zakona, nadam se da će neki drugi saziv, odnosno sledeći saziv, kad se ustanovi tačan broj boraca i kad se bude mogao napraviti pouzdaniji obračun izdvajanja za te namene, učiniti izmene i dopune u skladu sa ovim amandmanima koje sada Vlada i skupštinska većina ne prihvataju, kao što nisu prihvatili ni kada smo raspravljali o Zakonu o ratnim memorijalima. Kada sam predlagao da se pojam koncentracioni logor definiše kao posebna odrednica u članu 2. tog zakona, to je odbijeno. Rečeno je tada, i na Odboru za ustavna pitanja i zakonodavstvo, a i ovde u skupštinskoj raspravi plenarnoj, da to predstavlja ostala mesta stradanja i da nema potrebe posebno isticati koncentracione logore. A na prošloj sednici usvojili smo Zakon o ratnom memorijalu preko druge strane obale Save koji je proglašen koncentracionim logorom iako on nije definisan kao posebna kategorija u obeležjima ratnih memorijala. Nadam se da ćemo shvatiti da sam ipak na vreme govorio neke stvari. Hvala.
Reč ima ministar, gospodin Đorđević. Izvolite.
Hvala. Gospodine Ševarliću, mi smo na vreme shvatili sve što ste vi rekli. Sve to lepo i slatkorečivo deluje. Ja sam čekao ovaj vaš poslednji amandman da vam kažem ono što je prava istina, a to treba da znaju i narodni poslanici, a i građani Republike Srbije. Vi tražite i u prethodnom članu 86. i ovde povećanje, navodno povećanje i brigu ka borcima. Kako to sad izgleda? Za prvu kategoriju tražite 12% od prosečne plate u Republici Srbiji bez poreza i doprinosa, znači, vi za njih tražite 6.500,00 dinara; za drugu 10% - 5.500,00 dinara; za treću 8% - 4.500,00 dinara. Prava istina je da mi ovim zakonom njima dajemo: prvoj kategoriji – 14.500,00; drugoj – 12.000,00; i trećoj – 9.000,00. Sad u ovom drugom, sve to duplirate, pa je to i dalje manje nego što daje Vlada Republike Srbije sa ovim novim zakonom. Eto, toliko brige sa vaše strane o borcima, a koja tako izgleda lepo. I mi smo vrlo lepo shvatili šta ste vi rekli, a da ne bi mi pogrešili, mi smo upravo predložili da budu veće naknade. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Miladin Ševarlić. Pravo na repliku. Izvolite.
Preneo sam stavove onih koji protestuju. Ako su oni pogrešili onda sam i ja pogrešio i prihvatam to. Ali, istovremeno, činjenica da javni servis do pre tri dana, dok nismo počeli da raspravljamo o ovom Predlogu zakona nijednom se nije oglasio sa informacijom da o protestu boraca i ratnih veterana izričito govori kakav smo odnos imali prema njima. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 90. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Delić. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, suština ovog amandman koji se odnosi na pravo određene kategorije ratnih vojnih invalida svakih sedam godina kupuju motorno vozilo je da se sam taj postupak pojednostavi. Nije to veliki broj ljudi. Gospodin ministar verovatno zna. Ja mislim da ih nema više od 100 u Republici Srbiji. To su najteži ratni invalidi. Kada sam pročitao obrazloženje, upravo ono čega se ja pribojavam je u obrazloženju dato. Kaže: „Neophodna je lekarska komisija da utvrdi da li je došlo do promene u zdravstvenom stanju“. Ljudi, pa to se radi onima koji nemaju ruke, nemaju noge. Neće im izrasti ni ruke, ni noge. Oni mogu, eventualno, jednom da dođu i da daju taj zahtev da se vidi da su živi, ali sve drugo je potpuno nepotrebno i predstavlja maltretiranje tih ljudi, pogotovo ako treba nekoliko puta da dođu, što se u praksi dešava. Želeli smo ovim amandmanom da se to izbegne, jer utvrđivanje njihovog zdravstvenog stanja može da bude samo utvrđivanje na gore jer su to oni najteži ratni invalidi kojih možda ima oko 100 u Republici Srbiji. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 93. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
I ovaj i svi naši amandmani zapravo su pokušaj da kroz ovaj zakon bude regulisana prava boraca na način kako je to general Delić predlagao svojim zakonom, Predlogom zakona već dve godine unazad. Naravno, vi ne prihvatate te amandmane i samo pokazujete licemerje i dvoličnost kada je u pitanju ova tema. Malopre ste mnogi, ili svi, aplaudirali nakon neke rasprave, a kada hoćemo kroz amandman da ukažemo da treba stvarno da se, bez aplauza, pomogne borcima, onda amandmane ne prihvatate. To su ti dvostruki aršini, a kroz raspravu pre pola sata smo zapravo videli još nešto. Ima nas ovde, ne mislim samo među srpskim radikalima, mislim na celu skupštinsku salu, koji nikada nismo u bilo kojem obrascu pod nacionalnost pisali ništa nego Srbin i uvek glasno govorili da smo Srbi. Dobro je da se danas nekako otčepio malo onaj čep, pa neki kojima je to bilo nekada onako ružno, takođe, glasno govore da su Srbi. Dobro je da mi na taj način raspravljamo i o borcima i o otadžbinskih ratovima. To je nekako bila tabu tema, ali bi bilo još bolje da stvarno prihvatite ove amandmane i da ovi ljudi koji protestvuju već nekoliko meseci i oni koji ne protestvuju, ali koji teško žive, da, zahvaljujući ovom zakonu, dođu do nivoa života dostojnog čoveka. Oni to zaslužuju. Mi svi zajedno zaslužujemo… Danas smo videli koliko smo pogrešnu istoriju učili i onaj ko nije nosio nešto iz kuće imao je potpuno pogrešnu predstavu o događajima iz prošlosti. Ovde su pominjani borci sa Košara. Zašto niko neće da kaže da je Bulevar boraca sa Košara dodeljen na pismeni predlog gradskog odbora SRS, beogradsko-gradskog odbora? Zašto nam tako nešto želite sakriti? Mi smo ponosni na borce sa Košara bili i ranije i sada, ali mi želimo da se tim borcima sa Košara na svaki mogući način pomogne, a ne samo kad im se ime pojavi u nekim novinama. Podsećam vas sve, svi treba da zapamtio, ne smemo više učiniti pogrešnu istoriju. Ima jedan divan mural u Nišu gde piše „Ubacite u bukvare ljutu bitku za Košare, neka znaju srpski đaci gde su ginuli junaci.“ E tako moraju naši đaci da uče.
Na član 99. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Vlada i odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštava prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 99. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Belačić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Aleksandra Belačić. Izvolite, koleginice.
Dame i gospodo, vi ovim Predlogom zakona predlažete povlašćenu vožnju železnicom, brodom ili autobusom, uz povlasticu od 75% od redovne cene za četiri kategorije lica, a to su vojni invalidi i civilni invalidi rata, korisnici porodične invalidnine, nosioci „Partizanske spomenice iz 1941“ i „Ravnogorske spomenice iz 1941“, kao i za lica odlikovana ordenom „Narodnog heroja“. Mi smatramo da je potrebno obezbediti ove privilegije i za borce prve i borce druge kategorije kojih je neuporedivo više, posebno ako se uzme u obzir da je ovo što vi dodeljujete Predlogom zakona prilično fiktivno, s obzirom da nosilaca Partizanske i Ravnogorske spomenice gotovo da više nema među živima, kao što, nažalost, više nema među živima ni lica odlikovana ordenima „Narodnog heroja“, smatramo da bi privilegije koje se odnose na povlašćenu cenu putovanja bila jedan zaista minoran ustupak koji bi država morala da učini kako bi olakšala život licima koja su se borila za našu otadžbinu, posebno kada uzmemo u vidu da naša država iz budžeta finansira raznorazne nevladine organizacije koje otvoreno antisrpski deluju. Najmanje što bismo mogli da učinimo jeste da obustavimo finansiranje takvih organizacija i da se deo tih sredstava preusmeri kako bi se što je više moguće olakšao život naših boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članova njihovih porodica. Hvala vam.
Zahvaljujem. Na član 100. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Vlada i Odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na naslov iznad člana 104. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Gospodine ministre, da ste kao mladić, kao što je to bio slučaj sa mnom i sa mojim bratom, čitali knjige uvaženog prof. Veselina Đuretića, koji nas je, nažalost, napustio i preminuo pre nekoliko dana, kao što je njegova zabranjena knjiga iz 1985. godine „Saveznici i jugoslovenska ratna drama“, možda biste bolje razumeli čitavu priču oko amandmana ovog i malopređašnjeg i sve ono što vam je govorio slavni general Delić, jer prof. Đuretić je kao čovek, a lepo je rekao jedan akademik – moderna srpska istoriografija se deli na period pre Đuretića i posle njega, rasvetlio ulogu četnika i njihovu antifašističku borbu i, umesto da sada prihvatite u ovom redosledu našeg insistiranja da dođe do tog nacionalnog pomirenja koje vi navodno priželjkujete, a ovo je amandman SRS, vi ste ga odbili, jer borci iz srpskog otadžbinskog rata, kako se on zove, za odbranu zapadnih srpskih zemalja, za odbranu južne srpske Pokrajine Kosovo i Metohija, su jedinstveno, bez obzira da li su deca četnika ili partizana, a svi su se nazivali četnici i tako nas zovu naši neprijatelji i to je nama drago, borili za odbranu svakog pedalja srpske zemlje. Zato je bilo potrebno da pokažete spremnost da iskoračite napred i da budućim generacijama jasno stavite do znanja da je srpski otadžbinski rat imao borce otadžbinskog rata od 1990. do 1999. godine i da, u skladu sa tim, spomenica, kako mi predlažemo, nosi takav naziv.
Zahvaljujem. Na član 104. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, svi ovi zakoni, sva ova prava koja mi emitujemo, emitujemo posle pobede 2012. godine, posle promena. Ima mnogo prigovora na ove zakone i ja se pitam zašto neki pre nas nisu ovo regulisali na način na koji su želeli u vreme dok su vršili vlast? Ovi koji na društvenim mrežama prigovaraju, navodno u korist boraca, ništa nisu uradili u korist tih istih boraca. Jednostavno su se pravili kao da ti borci ne postoje, kao da ti događaji nikad nisu postojali, kao da ljudi nisu postali invalidi u ratovima u kojima su oni ratovali, a da to 90% njih nije želelo, nego se odazvalo na pozive i odgovorilo na vojničke zakletve koje su dali. Ja sam već iznosio primer Tibora Cerne koji je poginuo junačkom smrću na Košarama. U isto vreme ovaj mladi Mađar je na Košarama ginuo, a ova dvojica, jedan u Češkoj pravio firmu, a drugi je baš tada našao za shodno da je previše zauzet da bi učestvovao u borbi za sveto Kosovo i Metohiju. Radi se o Bošku Obradoviću. On je imao posla jer je morao da pokreće časopis „Dveri“. To je sam tako napisao. Ovaj gospodin, dok je Tibor Cerna iz Kovačice ginuo za Srbiju, Vuk Jeremić, njega je otac malo sklonio u London da ne bi slučajno njegov mali omirisao barut, uprkos tome što mu je otac bio jedan od direktora „Jugopetrola“, Miloševićeve firme. Uz sve privilegije koje su imali, uz studije koje su imali u Londonu, smatrali su da, eto, nije shodno da sa svojom generacijom Vuk Jeremić podeli njihovu sudbinu i da se slučajno ne bi našao na Kosovu i Metohiji, u našoj južnoj Pokrajini u pokušaju da odbranimo svoju teritoriju. Gospodin Dušan Teodorović koji ima toliko prigovora, danas je on u godinama, priznajem, ali u vreme agresije 1999. godine je bio u najboljim godinama da prihvati borbu u našoj južnoj pokrajini u agresiji koja je vršena na našu zemlju, koju oni, drugosrbijanci, ne smeju da nazovu agresijom, surovim bombardovanjem itd, već je zovu NATO intervencijom. On je bio dovoljno star da prihvati tu borbu, ali gle čuda, ni u fakultetu nije želeo da predaje i za vreme agresije verovatno se plašio, ni topla soba na fakultetu, ni fotelja na fakultetu mu nije odgovarala, nego je i on pobegao u Ameriku, uprkos što ga je dekan pozivao da se odazove na nastavu itd, on to nije želeo. Vratili su ga na fakultet odlukom ministarstva posle 2001. godine, što je bio težak prekršaj i povreda autonomije univerziteta. Ovde imam, Sergej Trifunović, u vreme dok je Tibor Cerna krvario za Srbiju, Sergej Trifunović je išao od ministra do ministra da traži da ga puste da ide u Ameriku. I, naravno, prebegao je na agresorsku stranu za vreme agresije NATO pakta. Sve ovo vam pokazujem već drugi put vezano za ovaj zakon da vam pokažem koja je razlika između jednog junaka koji je smatrao da Srbiju treba braniti i ove grupe drugosrbijanaca, ništaka. Dakle, razlika između Tibora Cerne junaka i grupe ovih drugosrbijanaca, odnosno ništaka, koji su smatrali da Srbiju ne vredi braniti, ali koji danas od Srbije i te kako uzimaju. Hvala.
Na član 104. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 105. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dok javnost gleda našu raspravu ovde, u tu javnost spadaju i ovi ljudi koji su već više dana, da ne kažem meseci u parku preko puta ove Skupštine. Oni očekuju da se suštinski reši njihov problem, pored silnih tih razgovora i sa predsednikom države i sa različitim ministrima. Očigledno nisu do sada zadovoljni sa statusom, odnosno sa rešenjima koja su im ponuđena. Možda tu ne treba puno da se učini u smislu dobre volje da se pokaže. Nije njima, mogu slobodno da tvrdim, toliko do finansijskih problema da rešavaju, jer znaju oni u kakvoj se situaciji nalazi Srbija. Njima je do poštovanja toga što su oni mnogi radili i činili za našu državu. Mi ovde vodimo raspravu, silnu raspravu oko termina. Terminološki ne možemo da se složimo da li je opravdano da postoji Partizanska spomenica 1941. i da li može da bivstvuje Ravnogorski pokret. To njih ne interesuje. Javnost, građane Srbije to savršeno ne interesuje jer većina njih shvata o čemu se radi. Radi se jednostavno o tome da je jedinstvo srpskog naroda i srpske nacije postignuto u ratovima devedesetih. U rovovima su se našli potomci i onih čiji su preci bili istaknuti partizani i onima čiji su preci bili četnici, a mi ovde oko termina. Kada kažemo da bi to možda umesto spomenice moglo da bude branioci otadžbine 1990.-1999. ovde ministar brani to rovovski i kaže – ne dolazi u obzir. Karikiram, ali otprilike tako. Suštinski samo se precizira ovo što predlažu srpski radikali onaj period od 1990. do 1999. godine i ništa više. to je suština. Ista prava, iste privilegije, isti status ostaje, ali sam termin je problematičan. Prosto čovek ne može da poveruje koliko ste uporni u ovome što je, po vama suština, a po nama nije suština rešenja problema ovih ljudi koji su prekoputa u parku.
Na član 106. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Gospodine ministre, da nije bilo odlučnih ljudi u parku, boraca i veterana, ja sam potpuno siguran da ovog predloga zakona ne bi bilo. Argument – naš kolega narodni poslanik, general Božidar Delić, kao učesnik u otadžbinskom ratu, više puta je podnosio predlog ovakvog zakona. Ja sam potpuno siguran da je to možda bio kvalitetniji predlog zakona nego što je ovaj, ali vi niste marili za tim i niste prihvatili. Šta se dalje dešavalo? Možemo napraviti podelu u dve faze. Imamo jednu fazu od 2000. do 2012. godine kada nikom, kad kažem nikom, mislim na vlast, mislim na režim, nije padalo na pamet da rešava ovaj problem ljudi koji su nas zadužili i koji su, kako rekoše moje kolege, bili spremni da pokažu jedan visok nivo jedinstva onda kada je bilo najpotrebnije i onda kada je to bilo najteže. Mi danas ovde vodimo jednu drugu vrstu polemike i drugi period od 2012. godine do 2020. godine, odnosno do današnjeg dana kada se pokušavalo nešto, rekao bih sporadično i s vremena na vreme da se izađe u susret, pa i prijem tih ljudi i razgovor, možda je njima mogao da znači nešto, ali rešenja ni dalje nije bilo. Vi ste verovatno kao resorni ministar bili opterećeni činjenicom da u materijalnom smislu pokušate na trenutno moguć način da rešite taj problem na bolje nego što je bilo do sada, pa ste onda zapostavili, odnosno ispustili iz vida nekoliko stvari o kojima smo mi govorili i jedna je poprilično i uzburkala i narodne poslanike, a možda i širu javnost, kao i stručnu javnost, a to je o onoj spomenici o kojoj se govorilo. Kao kada bi se nekom kome piše u njegovom profesionalnom zvanju da je diplomirani sociolog ili psiholog stavilo i da je završio srednju školu. To se podrazumeva, već imamo te koji su to dobili, a naš predlog, odnosno Predlog Vlade da situacija bude još tragičnija je bio da bude „Ravnogorska spomenica“. U članu 106. mi smo intervenisali da se to odlikovanje ili spomenica zove „Branioci otadžbine od 1990. do 1999. godine“. To ima jednu moralnu poruku, ima jednu suštinu koja je bitnija od samog naziva i samog odlikovanja. Vrlo često, prilično učeni ljudi, ponekad i akademici kažu da smo mi narod koji slavi svoj poraz, računajući na Kosovsku bitku. Mi smo narod koji slavi ne poklek. Znači, mi i posle takvog ishoda, govorim o Kosovskoj bici, nismo pognuli glave, nego smo nastavili dalje i hvala Bogu, evo nas danas tu gde jesmo. Ja ću jedan skromni doprinos dati da borcima, učesnicima otadžbinskih ratova kažem da će se sutra u Šapcu održati promocija tri toma knjige profesora Vojislava Šešelja u hotelu „Sloboda“ u Kristalnoj sali, sa početkom u 18,00 časova gde će moći da čuju na naučnoj osnovi zasnovanu tvrdnju, činjenicama potkrepljenu da u Srebrenici nije bilo genocida. Eto, mi za sada možemo toliko, a kada se bude promenila situacija, kada budemo deo vlasti ili sami vlast, onda ćemo mnogo više pokušati da rešimo problem učesnika otadžbinskih, ako i bude drugih ratova. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 106. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mi smo predložili da se doda stav 2. nakon ovog stava 1. ovog člana jer se reguliše u kom roku će ministarstvo biti, odnosno Vlada biti obavezni da donesu odgovarajuće podzakonske akte. Naš predlog je da stoji da ministar nadležan za poslove boračko-invalidske zaštite će sve propise u načinu dodeljivanja, rangovima, izgledu Boračke spomenice branioci otadžbine od 1990. do 1999. godine i evidenciji o dodeli Boračkih spomenica doneti do dana početka primene ovog zakona. Imajući u vidu da tek 1. januara 2021. godine stupa, odnosno počinje primena ovog zakona, on stupa na snagu osam dana po donošenju, a počinje primena za nekih deset meseci, mi smatramo da je to više nego adekvatan rok i da nema razloga da se ne ograniči vreme u kome nadležni ministar mora sve ovo doneti. Drugo, gospodine ministre, vi ste maločas rekli da vi prvo očekujete da se usvoji ovaj Predlog zakona, pa da ćete tek onda znati koliko ima boraca prve, koliko ima boraca druge, koliko ima boraca treće kategorije, jer će se oni valjda tek na osnovu tog zakona prijavljivati. Ja vas moram podsetiti da vi imate na raspolaganju različite evidencije i vojne odseke i sve ostalo i vi ste, po mom mišljenju, morali unapred znati o kom se broju ljudi radi u svakoj kategoriji, kako biste primenjivali, odnosno kako biste na osnovu toga procenjivali finansijske efekte ovog zakona.
Reč ima ministar Đorđević. Izvolite.
Meni je žao što niste bili tu kada sam malopre rekao. Znači, boraca ima ukupno do sada koji su ostvarili pravo 114.000, onih prve kategorije ima 8.500, a sigurnih, da li će neko zatražiti to pravo i dobiti nakon ovog zakona, ja mislim da hoće i to jeste ideja ovog zakona. Što se tiče ovog amandmana, član 210. upravo govori o tome da će biti svi podzakonski akti doneti do primene ovog zakona. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Utoliko me, gospodine ministre, više čudi, 8.000 ljudi nije veliki broj. Zašto ste odbili amandmane SRS koji se odnose na visinu boračkog dodatka? Dakle, ako pogledate koliko ima kojih kategorija, ako pogledate, gospodine ministre, i o tome smo govorili u načelnoj raspravi, kolika se sredstva izdvajaju za sportiste koji osvoje neku od medalja za Republiku Srbiju i koliko se dobija u skladu sa tim zakonom, onda ćete primetiti da ako neko npr. sa 40 godina počne da dobija te isplate i prima ih do 80. godine, da će ukupno od države dobiti 700.000 evra. Radi se o ljudima koji su osvojili neku medalju. Sa druge strane, ljudi koji su mnogo više, ja bih rekao, učinili za otadžbinu, jer svaka čast sportistima, ali oni su uložili trud, dok su borci i ratni vojni invalidi rizikovali svoje živote i svoje glave i ponudili i dali državi neuporedivo više. Vi treba kao Vlada da se odlučite na koji ćete način rangirati zasluge prema državi, da vidimo kako se rangiraju oni koji državu zadužuju svojim intelektom, dakle, govorim, pre svega, o akademicima, članovima Srpske akademije nauka i umetnosti, koji imaju znatno niža primanja od sportista i, naravno, o borcima i o boračkim pravima, jer ispade da su državu najviše zadužili ne ni oni koji intelektualno najviše doprinose njoj, ne ni oni koji su se za tu državu borili i bez kojih ne bi bilo ni svih ovih drugih ni tih sportista, ispada da su sportisti najzaslužniji, ja mislim, pre svega zbog toga što je najlepše slikati sa sportistima posle osvajanja neke medalje. To je mnogo bolje i draže za vas iz režima, nego da se slikate sa ratnim vojnim invalidima koji su bez nogu, bez ruku, bez očiju.
Pravo na repliku ima ministar Đorđević. Izvolite.
Krenuću otpozadi, ali probaću da budem brz u svom odgovoru. Sa ratnim vojnim invalidima, udruženjima, borcima, ministarstvo ima sastanke periodično i vrlo često i po potrebi, kada god neko od njih traži sastanak, uvek se on organizuje vrlo brzo, za razliku od nekih ranijih vremena kada su se od 2000. do 2012. godine stideli toga. Ali, hajde da to stavimo sa strane. Rekao sam i da ne bude zabune, u ovom trenutku boraca je 114.000. Naša procena je da može da ih bude do 300.000 i upravo jeste ideja sada prvi put, uvodeći kategoriju boraca, omogućimo svim onima koji imaju to pravo da to pravo zatraže i da to pravo dobiju. Tek nakon primene ovog zakona, registra, imaćemo tačan broj onih koji su ostvarili to pravo i onda možemo da pričamo upravo o proširenju prava ne samo ovoj kategoriji, nego i svim drugim kategorijama. Hvala.
Na naslov iznad člana 112. i član 112. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Vlada i Odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predlog zakona. Da li neko želi reč? Na član 112. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Božidar Delić ima reč. Izvolite.
Gospodine ministre, uvažene kolege narodni poslanici, da počnem od obrazloženja. U obrazloženju se kaže da se amandman odbija iz razloga što predložena izmena ne doprinosi boljem pravnom uređenju pitanja koje je uređeno ovim članom. A, u stvari, mi smo dodali samo dve reči na predlog Vlade koji nije, da kažem, potpun. Jer, u predlogu Vlade se kaže da se ukoliko više nema lica, misli se u životu, članova, znači, ukoliko više nema pripadnika ravnogorskog pokreta, da se posthumno može dodeliti Ravnogorska spomenica članovima uže porodice, a ako nema njih onda njihovom srodniku u prvoj liniji do drugog stepena. Mi smo samo dodali da se to „po zahtevu“, znači, mi smo preciznije regulisali ovaj stav, kako se to može dodeliti, može, a ne mora. Znači, kad kažemo – po zahtevu, onda je potpuno precizno određeno da ako članovi koji imaju pravo podnesu zahtev opštinskom organu, da će se po tom zahtevu postupati. A, ovo može, to takođe može i da podrazumeva da je po zahtevu, ali mislim da smo mi to apsolutno preciznije regulisali i trebalo je da bude prihvaćeno.
Na član 113. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Božidar Delić i Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Božidar Delić. Izvolite.
Opet po ko zna koji put govorimo o tome, o Ravnogorskoj spomenici. Ovde u obrazloženju se kaže da u članu 112. stav 2. predloženog zakona, da se prava nosioca Ravnogorske spomenice 1941. izjednačuju sa nosiocima Partizanske spomenice 1941. i da nije potrebno dodatno opterećivati tekst zakona. Mi smo videli kako je prošao taj predlog za Ravnogorsku spomenicu ovim amandmanima koji su došli od strane poslaničke grupe SPS. Tako da, mi smatramo da je to trebalo tako da se uradi, a sada, ukoliko bude uvaženo i ukoliko na glasanju predstavnici poslaničke većine ne odluče drugačije, a konačno bi jednom trebalo u ovoj Skupštini da pokažemo šta je Narodna skupština, šta je Vlada, jer o predlozima Vlade izjašnjava se Skupština, a ona može da odbije i predlog Vlade, ali isto tako i da ne prihvati predlog nekog narodnog poslanika. Mislim da bi mnogo značilo to i za građane Republike Srbije kada bi poslanička većina u danu za glasanje odbila ove amandmane koje je prihvatila Vlada, jer Vlada je rekla svoje, a o tome ipak treba da se izjasne poslanici koji sede u ovoj Skupštini. (Aleksandar Martinović: Pa, postali su sastavni deo Predloga zakona.) Takođe, poslanici mogu da u danu za glasanje ne prihvate Predlog ovog zakona, jer neko kaže da je ovo minorno i nevažno pitanje, a ja kažem da je to jedno vrlo važno pitanje i da ministar i Vlada nisu trebali da dozvole da se dira u njen predlog, jer je predlog Vlade bio potpuno adekvatan. Hvala.
Amandman kojim se posle člana 116. dodaje naslov i novi član 116a podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Izvolite, kolega.
Ovo je još jedan amandman koji ne zahteva neke značajnije materijalne izdatke i samo jedanput u životu boraca. To je da se posle člana 116. doda odredba 26. koja glasi: „Pravo borca na vojne počasti u slučaju smrti“ i ispod toga član 116a koji glasi: „Borac u slučaju smrti ima pravo na vojne počasti koje ostvaruje shodno Pravilniku o vojnim počastima umrlom borcu koji donosi nadležni ministar za poslove boračko-invalidske zaštite“. Tu vojnu počast treba odavati na zahtev porodice koja bi morala o tome da obavesti najbliži vojni odsek i tokom sahrane preminulog borca porodica bi morala dobiti i zastavu Republike Srbije, kao što je to uobičajeno. O ovome ja sam razgovarao sa državnim sekretarom, gospodinom Nerićem, koji je ovde prisutan. On kaže da se to rešava drugim propisima, ali drugi propisi se odnose na pripadnike Vojske Srbije, a ne na borce, tako da bi ovde trebalo, po meni, usvojiti ovaj amandman. Hvala.
Na član 118. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Vlada i Odbor za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 118. amandman je podnela narodni poslanik Vesna Nikolić Vukajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 125. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 127. amandman je podneo narodni poslanik Miodrag Linta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 130. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? Izvolite, kolega Rističeviću.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, naši borci naši invalidi moraju biti cenjeni. Mnogi su postali invalidi mimo svojih ubeđenja, mimo svojih grešaka, mimo svoje volje. Jedan moj poznanik je u rat ušao tik što je izašao iz zatvora, a u zatvor je otišao iz vojske, a osuđen je zbog toga što je posumnjao u lojalnost vojnika Hrvata, koji je bio po nacionalnosti Hrvat. Kada su se sporečkali, on je osuđen na godinu dana zatvora zbog narušavanja bratstva i jedinstva. Te naše zablude o bratstvu i jedinstvu su nas kao naciju puno koštale, a njega posebno. Biti godinu dana u zatvoru zato što ste posumnjali u patriotizam kolege u vreme kada ste već videli da se njegova Socijalistička Republika koleba i da je na putu da zanovi NDH. Zbog toga je dobio 12 meseci zatvora. Samo što je izašao iz vojske i zatvora mobilisali su ga i poslali u Vukovar, gde je ranjen. Ovo sam ispričao da bih naši gledaoci i mi sami videli da naše zablude mi skupo plaćamo. Govorio sam vam o Franji Pircu koji je direktno iz Pavelićevog stožera postao prvi komandant Ratnog vazduhoplovstva i protivvazdušne odbrane. Govoriću vam i o poslednjem jugoslovenskom komandantu Ratnog vazduhoplovstva i protivvazdušne odbrane ili čoveku koji je bio glavni. Zvao se Anton Tus. Dobro se sećam, samo nekoliko dana ranije su ovi najmlađi Titovi odbornici, tamo neki, pričali kako nije tačno da će Anton Tus izdati, da je to dokazani jugoslovenski patriota, rodoljub itd, a samo pet dana kasnije Anton Tus je zapalio i priključio se stožeru nove nezavisne države Hrvatske, odnosno Tuđmanove nezavisne države Hrvatske. Kad tu dodamo Stipu Mesića, Marka Mesića, Franju Pirca, Franju Tuđmana itd, onda možemo da sagledamo svu našu naivnost na koju više nemamo pravo. Govorio sam vam i o 27. martu, gde se kaže – zahvaljujući nama, 27. marta odložen je napad na Sovjetski Savez. U to vreme general Simović je bio oficir kraljevske vojske, on je to podigao, a onda kažu Kraljevina je bila trula itd. Da, bila je trula zato što su rovarili iznutra, pa Drezdenska konferencija itd, pa težnja da se naprave nacionalne države, što im je na kraju uspelo Ustavom iz 1974. godine. Oni, kao najveći ratni dobitnici, su podigli puške i oružje na državu i na narod koji im je omogućio da imaju svoje nacionalne države. Hvala.
Na član 137. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Kolega Ševarliću, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Ovim amandmanom sam predložio da se svojstvo ratnog vojnog invalida može steći po osnovu posttraumatskog stresnog poremećaja i ako se utvrdi i posle stupanja na snagu ovog zakona u roku od godinu dana kada se bude utvrdio. Imajući u vidu da mislim da je apsurdno ograničavanje priznavanje statusa ratnog vojnog invalida, po osnovu oboljenja od posttraumatskog stresnog poremećaja, do stupanja na snagu ovog zakona kada je već izuzeto od ograničenja koje se odnosi na sve ostale bolesti i da je logično skinuti ovu vremensku klauzulu, a ministar može da se uveri i konsultacijom kod specijalista, lekara na VMA da li je ovo tačno. Mislim da se do kraja života može svakome od boraca pojaviti ovo oboljenje i ne vidim razloga zašto bi se ograničavalo samo na godinu dana od donošenja zakona. Hvala.
Na član 137. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Božidar Delić i Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? Kolega Deliću, izvolite.
Ovim amandmanom mi smo tražili da se taj period, koji je u zakonu dat, od godinu dana produži na dve godine. Kada smo to predlagali imali smo u vidu da niko danas ne zna koliko ima boraca koji su oboleli od posttraumatskog sindroma, da je potrebno da obezbede tu dokumentaciju, a to smo i zbog toga što je u članu 147, a posebno u članu 148, predviđeno da kada se svojstvo ratnog vojnog invalida priznaje na osnovu bolesti šizofrenija, manijakalno depresivna psihoza, neuroza, psihopatija, posttraumatski sindrom i da dalje ne nabrajam, ta nadležna komisija može dati svoje mišljenje samo pod uslovom da je izvršeno prethodno kliničko ispitivanje koje podrazumeva bolničko lečenje, hospitalnu opservaciju sa odgovarajućim testiranjem i druge hospitalne radnje. U članu 137. i u članu 147. govori se da se izuzetno od stava 1. zahtev za priznavanje svojstva ratnog vojno invalida po osnovu posttraumatskog stresnog poremećaja, može se podneti u roku od godinu dana i sa dokumentacijom koja potiče iz perioda do stupanja snagu ovog zakona. Tako da, ako se uzme u obzir član 148, gospodin ministar treba da odgovori da li ovo mišljenje nadležne komisije koja daje i gde se zahteva da je prethodno izvršeno kliničko ispitivanje, da li se ono vrši, odnosno da li njega zahteva komisija ili samo pregleda dokumentaciju ukoliko je to tražila neka prethodna komisija ili ukoliko je to izvršeno u prethodnom periodu? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Ja bih rekao o jednom problemu koji se tiče desetak lica. Naime, imamo desetak supruga poginulih boraca sa područja Krajine, koje su primale porodičnu invalidninu, ali ona im je u međuvremenu ukinuta zbog stupanja u vanbračnu zajednicu. Daću primer gospođe Ankice Nikolić Banić, čiji muž je poginuo na ratištu u Krajini, ona je dobila porodičnu invalidninu, primala je tu invalidninu dok su joj deca bila maloletna, a u međuvremenu, dok su joj deca bila maloletna iz prvog braka, stupila je u vanbračnu zajednicu i dobila još jedno dete. Kada su deca iz prvog braka poginulog muža postala punoletna, njoj je ukinuta porodična invalidnina. Ja sam podneo amandman u članu 27. gde sam tražio da se briše stav 1, a stav 1. član 27 Predloga zakona o pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članova njihovih porodica, stav 1. glasi – pravo po ovom zakonu ne može ostvariti supružnik ili vanbračni partner ukoliko je sklopio novi brak odnosno zasnovao vanbračnu zajednicu, a ukoliko ih je ostvario prestaje mu danom zasnivanja novog braka odnosno vanbračne zajednice. Mislim da bi trebalo o ovome razmisliti i mislim da je ovo nepravedno rešenje. Smatram zakon dozvoljava rađanje dece i da bi trebalo naći zakonski osnov brisanjem ovog stava 1. u članu 127. Predloga zakona, tako da supružnik ili vanbračni partner ukoliko je sklopio novi brak odnosno zasnovao vanbračnu zajednicu treba da zadrži pravo na ličnu i porodičnu invalidninu. Takvih slučajeva prema informacijama kojima raspolažem ima svega desetak i mislim da bi, gospodine ministre Đorđeviću, gospodine državni sekretaru Neriću, trebali da vidimo mogućnost kako to da regulišemo. Meni se dosta predstavnika udruženja obraćalo u prethodnom periodu, među njima je i gospodin Milan Popić koji je član udruženja teških vojnih invalida i porodica palih boraca, svih ratova Srbije. On mi je rekao da je početkom 2018. godine, dakle januara 2018. godine dostavio 12 predmeta ministru Đorđeviću koje se tiču tri grupe problema. Prva grupa se tiče 12 civilnih invalida rata o čemu sam govorio u prethodnom delu zasedanja. Druga grupa se tiče ovih desetak slučajeva vezano za vanbračnu zajednicu i treća grupa, u pitanju je sedam, osam lica kojima je ukinuta lična ili porodična invalidnina, njihovim odlaskom u inostranstvo. O tome ću govoriti malo šire kada dođe na red sledeći amandman. Takođe, gospodin Popić mi je rekao i zamolio da to kažem, da je juna 2018. godine održan sastanak kod predsednika Vučića i da je predsednik Vučić rekao da ove tri grupe problema trebaju da se reše i zakonski regulišu u ovom novom zakonu o pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članova njihovih porodica. Dakle, zamolio bih gospodina Đorđevića i gospodina Nerića da vidimo i prvu grupu problema, dakle, 12 civilnih invalida rata, ponavljam i ovu drugu grupu problema, desetak slučajeva vezano za vanbračnu zajednicu i treću grupu problema o kojoj ću govoriti, vezano za ovih sedam, osam lica koja su otišla u inostranstvo, da pokušamo da rešimo. Time bi po mom mišljenju bila ispravljena jedna velika nepravda prema ovih blizu trideset lica ili porodica. Hvala.
Na član 142. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 147. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Hvala. Ovim članom, kao i prethodnim predlažem da se postraumatski stresni poremećaj koji je nastupio pod okolnostima iz člana 5. ovog zakona, koji se utvrđuje na osnovu medicinske dokumentacije, da nema vremensko ograničenje. Sama priroda postraumatskog stresnog poremećaja medicina tvrdi da postoji poremećaj sa odloženim dejstvom koji se ne može dijagnostikovati do momenta dok se ne ispolji. Prema, tome ako zakonom vremenski ograničimo, onda ćemo oštetiti značajan broj potencijalnih boraca i vojnih invalida koji će moći da se podvedu pod ovu medicinsku dijagnozu. Treba možda podzakonskim aktima regulisati da se taj postraumatski stresni poremećaj utvrđuje na VMA i na taj način izbeći sve moguće razlike između pojedinih komisija i to poveriti isključivo u konačnom stepenu VMA, ali nema razloga da eliminišemo mogućnost pojavljivanja ovog medicinskog oboljenja. Hvala.
Na član 151. amandman je podneo narodni poslanik Miodrag Linta. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 156. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodi poslanici, knjižice kojim se obezbeđuje prevoz je najmanje što možemo da uradimo za one koji su se borili i koji su platili najveći ceh u toj borbi. Ono što malo kolega želi da kaže, posebno iz opozicije je da bi slava boraca u potpunosti potamnela, da nije bilo promena 2012. godine i od tada se obeležavaju svi značajni događaji, nikada se za Košare, za vreme vlasti žutog režima gotovo nije čulo. Nikada se za njihovu herojsku borbu ne bi čulo, nikada ne bi došli u poziciju da popravimo materijalni, finansijski položaj vojnika, boraca, invalida itd. zato što bi država u potpunosti krahirala. Dakle, bila je potpuno ekonomski devastirana, bila je bojno nemoćna. Ekonomski ne bi mogla da izdrži emitovanje bilo kojih prava, pa i ovih koja su regulisana ovim zakonom. Što Srbija bude bolje stajala, to će prava građana, pa samim tim i boraca biti sve bolja, primanja će biti sve manja, mada se novcem ne može nadoknaditi ono što se u ratu izgubilo. Mi smo narod koji je imao tu nesreću da demokratizacijom koja je trebala da nastane devedesetih godina, da od demokratije vidimo prvo sankcije, pa onda da vidimo bombardovanje, pa potom osiromašeni uranijum, pa potom smo doživeli to da nam u Albaniji vade organe i prodaju na crno tržište. Na kraju tog ciklusa smo videli i divlju predatorsku privatizaciju i država je ekonomski klonula, tako da nije mogla da jemči prava bilo kom svom građaninu, pa tako ni borcima, ni invalidima. Prava je sreća što smo 2012. godine uspeli da pobedimo ove žute žohare i na takav način stavili nekako državu na svoje noge. Ja verujem da što više budemo ekonomski napredovali, da će nas sve više poštovati i oni koji su nas podeljene koristili jedne protiv drugih. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja bih sada govorio o ovoj trećoj grupi problema koju sam nedavno pomenuo. Znači, radi se o sedam, osam lica krajišnika, koji su ostvarili pravo na ličnu i porodičnu invalidninu, ali su istu izgubili odlaskom u inostranstvo, bilo da su se vratili u Hrvatsku ili su otišli u Australiju, evropske zemlje, Ameriku, itd. Ja ću navesti dva primera. Gospođa Jelena Strižak, čiji je muž poginuo 1991. godine u Petrinji, vratila se u Republiku Hrvatsku, zbog teške ekonomske situacije, njenim povratkom u Hrvatsku njoj je ukinuta porodična invalidnina. Imamo slučaj, gospođe Danice Radić, čiji je muž poginuo u zločinačkoj akciji „Miljevački plato“, juna 1993. godine, njoj je takođe ukinuta porodična invalidnina, povratkom u Hrvatsku. Mislim da je ukidanje ličnih porodičnih invalidnina za ovih sedam, osam slučajeva Krajišnika, nezakonito i nepravedno. Ja bih zamolio ministra Đorđevića i državnog sekretara Nerića, da i u ovome slučaju vidimo mogućnost da im se omogući da podnesu zahtev za porodičnu ličnu invalidninu i da ponovo primaju porodičnu ličnu invalidninu. Dakle, na kraju da rezimiram još jednom, imamo tri grupe problema, na koje sam ja podneo tri amandmana. Podsećam, 12 civilnih invalida rata, kojima je ukinuta lična invalidnina 2013. godine. Apelujem da se nađe način da tih 12 civilnih invalida rata sa područja Krajine ponovo počne primati ličnu invalidninu, koju su primali punih 12 godina. Druga grupa problema o kojoj sam malo pre govorio, tiče se desetak lica koja su primali ličnu ili porodičnu invalidninu, i koji su u međuvremenu zasnovali vanbračnu zajednicu. Mislim da je i to nepravedno i da tu treba da se nađe rešenje da im se omogući da podnesu zahtev i ponovo primaju porodičnu invalidninu. Konačno ova treća grupa, koju sam malo pre spominjao, radi se o sedam, osam lica, koji su primali lične porodične invalidnine, ali su odlaskom u inostranstvo, ukinuto im je pravo na ličnu porodičnu invalidninu. Takođe mislim da je to nezakonito, nepravedno i da se nađe rešenje kako i oni mogu podneti zahtev da ponovo primaju ličnu i porodičnu invalidninu. Dakle, radi se o svega tridesetak lica sa područja Krajine, koji su u ovome trenutku diskriminisani, ne ostvaruju prava koja im pripadaju. Na kraju, još jednom apelujem i na ministra Đorđevića i državnog sekretara Nerića, da zajednički probamo naći rešenje za ovih tridesetak lica iz ove tri grupe problema o kojima sam govorio. Zahvaljujem.
Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 sati zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Na član 159. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Da li neko želi reč? Na član 182. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? Na član 208. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? Pošto smo završili pretres o amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona o igrama na sreću podneli narodni poslanici. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 2. ovog zakona. Inače, ovaj član zakona govori o definiciji, definiše pojmove kod igara na sreću i recimo u ovom članu se kaže da dobitak, odnosno gubitak isključivo zavisi od slučaja ili sreće. Ja sam tražio da se ova stvar malo predefinište, da se malo približi realnosti, jer imamo slučajeva kod igara na sreću gde dobitak, odnosno gubitak ne zavisi isključivo od sreće, nego je potrebno određeno znanje ili predznanje, kako god hoćete. Konkretno kod igara na sreću, kod sportskih kladionica, ako bi to slobodno tumačili definiciju ovog pojma, recimo kada igra derbi Partizan i Zvezda, verovatnoća je 33, 33% da će ishod fudbalske utakmice biti ili pobeda jednog ili drugog tima ili nerešeno. Međutim, kada utakmicu igra Crvena Zvezda i Radnik iz Surdulice ili neki manji klub, matematički gledano verovatnoća je opet takva. Međutim, realnost govori nešto drugo i realnost je da je sigurno ogromna verovatnoća da će tu utakmicu dobiti Crvena Zvezda ili Partizan ili bilo ko. Zato sam ja mojim amandmanom tražio da se u definiciju pojma dobitka, odnosno gubitka, pored naravno slučaja i sreće koja najviše i odlučuje o tome, ubace i određenog, eventualno kod određenih igara nekog znanja, predznanja, ili nekog nedefinisanog slučaja. Međutim, Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a po meni je to toliko logično i ja sam ovim jednim primerom ovde i pokazao i dokazao da je to trebalo prihvatiti.
Na naziv člana 5. i član 5. amandman je podnela Vlada. Odbor za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava prihvatio je amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Na naziv člana 5. i član 5. amandman je podneo Zaštitnik građana. Da li neko želi reč? Na naziv člana 5. i član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Olena Papuga i Nada Lazić. Da li neko želi reč? Na naziv člana 5. i član 5 amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljupka Mihajlovska, Tatjana Macura, Vladimir Đurić, Aleksandar Stevanović i Nemanja Radojević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 5. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Da li neko želi reč? Koleginice Nikolić, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Dame i gospodo narodni poslanici, član 5. Predloga zakona definiše cilj priređivanja igre na sreću i mi smo ovim amandmanom samo precizirali ovu zakonsku normu. Ono što je svakako bitno kada su u pitanju igre na sreću jeste da su na početku one uzbudljive, ali da mogu da prerastu u strast i zavisnost koja može prouzrokovati mnogobrojne probleme. Prema podacima iz 2017. godine, u Srbiji je bilo registrovano 33 hiljade kockara, a među mladima od 18 do 26 godina svaka četvrta osoba je imala problem sa kockanjem. Iako je zabranjeno maloletnim licima da dolaze u kladionicu, kladionice su pune dece, bez obzira na ovu zabranu i ona se uveliko klade. Deca, odnosno maloletnici se dovijaju na različite načine kako bi uplatili tiket, pa često svojim starijim drugovima, komšijama daju novac da to urade. Takođe je alarmantan podatak da deca prvi put uplate tiket sa 10 godina, i to često uz prisustvo svojih roditelja. Nažalost, posledice svega ovoga mogu biti katastrofalne i društvo svakako mora maksimalno da radi na prevenciji kako bi se mladi sprečili od zavisnosti i kockanja, jer znamo da je najmlađi pacijent, odnosno zavisnik od kocke u jednom od centara za izlečenje kockarske zavisnosti da ima samo 14 godina. To je poražavajuće, kako za same roditelje, tako i za društvo. Zahvaljujem.
Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? Kolega Periću, izvolite.
Ovaj predlog zakona ne daje odgovor na sva pitanja koja bi trebalo da budu rešena, a vezano za igre na sreću. Naravno, to verovatno u praksi nije ni moguće sve probleme predvideti i sve sporne situacije rešiti. Ono što nismo prepoznali da je dovoljno zaštite za odvraćanje mladih ljudi od ulaska u sistem kockanja, to ne postoji. Vi kažete da je ovaj zakon, pristupilo se primeni zbog toga što nije usklađen sa zakonodavstvom Evropske unije, a u nameri da se izvrši sprečavanje pranja novca koji bi kasnije bio upotrebljen u terorističke svrhe, s jedne strane, i s druge strane, da su i tehnološka sredstva i dostignuća sad nešto drugačija, da se može to pratiti i sam sistem nadzora, što bi za državu bilo i bitno. Prvo treba da vidimo ko ima najviše koristi, odnosno ko bi trebalo da ima najviše koristi od ovih igara na sreću. Obično se dešava, vi to znate, da što su mesta siromašnija, što je situacija u društvu teža, da igre na sreću sve više zauzimaju mesta i prostora u tim sredinama. Najviše koristi od ovog imaju sigurno priređivači igara na sreću, zatim ima država, i to treba tako da bude, država treba da ima ogroman prihod od tog dobitka, a najmanje sigurno imaju oni koji učestvuju u tim igrama. Ovde treba imati na umu da određeni privredni subjekti vrše takođe organizovanje tih igara na sreću, jer žele na taj način da pospeše i da motivišu svoje kupce, svoje poslovne partnere i to bi trebalo da ima potpuno jedan drugi odnos, mada i tu bi trebalo da bude velika kontrola, jer i tu se dešava da ima upravo pranja tog novca koji oni koriste za sopstvene privatne svrhe, ne naravno za pospešivanje terorizma ili bilo čega drugog. Možda je trebalo ovde predvideti da te kockarnice budu, iako priređivači igara na sreću traže najatraktivnije lokacije i da su tu zakupnine izuzetno velike, naravno, sve se to posle prebacuje na one koji učestvuju u tim igrama na sreću, ali bi trebalo da ne budu baš, ja mislim da je trebalo, ministre, tu čak definisati i ovim predlogom zakona, ako nije, pokušajte kroz neke podzakonske akte da i nivo spratnosti bude od značaja, odnosno da bude na neki način ono što bi moglo da odvrati pre svega omladinu i mlade ljude koji bi mogli da uđu i postanu i profesionalni kockari, što verovatno nije cilj ni države, nije cilj bilo koga, jer zaista vrlo često su sada i tragične posledice u porodicama čiji makar i jedan učesnik te porodice je pasionirani kockar ili neko ko ne može da odoli tom poroku. Tako da treba ono što je zakon, znamo šta je predviđeno u zakonu, ali u nekim podzakonskim aktima trebalo bi da napravite takvu situaciju i takav ambijent da što manje kockara uopšte, a pogotovo dece i omladine. Hvala vam.
Zahvaljujem. Sada određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata. Sa radom nastavljamo u 15.00 sati. Zahvaljujem.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11. amandman je podnela Vlada. Odbor za finansije, republički budžeti i kontrolu trošenja javnih sredstava, prihvatio je amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo, smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? Izvolite, koleginice Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, igre na sreću su velika pošast svakog društva, pa naravno i našeg. Dobro je da igre na sreću budu regulisane što je moguće bolji način zakonom i ne treba da intencija zakona bude samo da se vidi koliko će država da izvuče poreza od igara na sreću, nego tom problemu mora da se priđe na što je moguće ozbiljniji način. Ne možemo se boriti protiv igara na sreću, na način, da kažem, e to ćemo zabraniti. Jednostavno to je nešto što je realnost, ali možemo da što je moguće više suzbijemo negativne posledice igara na sreću. Ovde pre svega, mislim na kladionice, kladionice koje su u celoj Srbiji u koje god mesto odete, u koje god sedište opštinsko odete videćete na najlepšoj mogućoj lokaciji su kladionice. U kladionice ulaze maloletna lica bez ikakve kontrole. Nekada je bilo da neko mlađe dete, mlađi čovek da traži od komšije da mu kupi tiket u kladionici, sad slobodno sam ulazi i sedne, pije guaranu, popunjava listić, dakle, višestruki negativan uticaj na mlade ljude. Ono što je takođe problem, jeste blizina tih kladionica i škola. Zakonom je to i ovim prethodnim, a i sada na neki način se vodi računa da se što je moguće više i konkretno koliko udalje kladionice od škola, ali u praksi je mnogo drugačije. Verovali ili ne, recimo, škola Kralja Aleksandar na Novom Beogradu je imala direktora, on na sreću nije odnedavno direktor, ali taj direktor je bio poznat po tome da je gde god je mogao gledao da izvuče neku materijalnu ličnu korist za sebe. Oni su pored te škole, je bila blizu jedna kladionica i kada je promenjen zakon onda je dobio, ta kladionica je dobila nalog da se pomeri od škole. I šta je taj direktor škole Kralja Aleksandra na Novom Beogradu uradio? Verovali ili ne? On je u dilu sa tim vlasnikom kladionice uzeo pare za sebe, a taj vlasnik je pored toga zamenio vrata na školi, zamenio ulaz na školi, da bi ulaz bio na drugoj strani škole, pa je bio dovoljno udaljen da bi on kao ispunio zakonski uslov. Dakle, treba da se zakonom sve maksimalno uredi, ali i onda da nadležne inspekcije na terenu rade svoj posao u skladu sa tim zakonom. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice Radeta. Po amandmanu reč ima, narodni poslanik, Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala vam, uvaženi predsedavajući. Želeo bih zaista da pohvalim Ministarstvo finansija i Vladu, jer zaista ovo je odličan zakon. Neko sam ko odlično poznaje ovu tematiku i tačno je, nekada je to bio veliki problem upravo zbog maloletnih lica da su mogla da nekako dođu do kladionice da uplate tiket. Međutim, već to godinama unazad kod ozbiljnih kompanija, nije slučaj. Upravo ovaj zakon dodatno pooštrava mere za svakoga ko dopušta maloletnim licima da čak uđu u prostoriju za klađenje, a ne da, ne daj bože uplate tiket. Znači, meni je drago da su sami priređivači igara na sreću, govorim o ozbiljnim kompanijama i kredibilnim, insistirali da se pooštri ova mera zato što to njima urušava kredibilitet. To je svuda u svetu. Mnogi ljudi ne znaju, mi to ovde olako shvatamo, pa kažemo, to je pošast. Da, jeste pošast, ali ako onaj prerađivač shvata da bi igrač trebalo da se raskući, ali ako vi shvatate da neko bi to trebalo da se zabavi, jer to je industrija zabave. Na primer vi u Velikoj Britaniji imate ministra iz ove oblasti ko je član kabineta čak, zato što to donosi ogroman novac državi. Morate da znate da imate određenu meru, kako i na koji način se to priređuje. Zato kredibilne kompanije svuda u svetu insistiraju na tzv. društvenoj odgovornosti. Gotovo sve kompanije, ozbiljne i u svetu, pa i kod nas, imaju obuke u zdravstvenim ustanovama da njihov operater na licu mesta prepozna zavisnika, na primer, i da mu ne dozvoli klađenje, odnosno da ga uputi u zdravstvenu ustanovu. Na primer kod nas ima saradnja sa Drajzerovom, odnosno sa institutom u Drajzerovoj ulici i često se i ne retko se to radi. Znači, govorim o ozbiljnim kompanijama. Ozbiljan problem je bilo sivo tržište, odnosno crno tržište. Meni je drago da se ovim zakonom to pooštrava. Kredibilitet ozbiljnih kompanija u ovoj industriji je narušavalo crno tržište zato što su tamo dopuštali sve, tamo je zaista moglo maloletnih da uđe. Ovaj zakon fantastično to reguliše i onemogućiće priređivače koji su na crnom tržištu radili apsolutno će ih onemogućiti da ubuduće rade. Samim tim se smanjuje opasnost od maloletničkog kockanja i ovo je nešto što je za svaku moguću pohvalu. Takođe, veoma mi je bitno što će se mnogo veći novac izdvajati po pitanju društvene odgovornosti i za finansiranje manjih sportova, i za finansiranje drugih sportskih društava, Crvenog krsta itd, itd, i što su sami proizvođači opet kažem naglašavam, govorim o kredibilnim kompanijama insistirale da se ovde povećaju mere. Ono što moram još da pohvalim ministra to je apsolutno povećanje naknada za igre na sreću zato što tako nešto može isključivo da izdrži kredibilna kompanija ovih što su do sada lovili u mutnom to ne mogu da izdrže i svakako nadam se da neće moći ni da dobiju licencu. Znači, ovo je industrija gde može samo neko ko je kredibilan i u svetu i naravno i kod nas da u ovome učestvuje. Tako da sve pohvale za ovako nešto.
Zahvaljujem, kolega Đukanoviću. Koleginice Radeta, želite repliku na izlaganje kolege Đukanovića? Izvolite.
Ja moram da priznam da nisam u stanju da razlikujem ozbiljne ili neozbiljne priređivače igara na sreću, jer ono što vidim kao neko ko prolazi pored tih igraonica je drugačiji od ovoga što je rekao kolega Đukanović i verujem da je sve ovo što je on rekao tačno, ali bi bilo dobro i da se primenjuje. Ja neću sada da reklamiram jednu igraonicu, pa da sad pričam na kojem mestu sam lično videla i lično vidim subotom pogotovo očigledno maloletnu decu, dečake, devojčice koji ulaze u kladionice, ostaju unutra, zadržavaju se i niko ne prepoznaje ili se pravi da ne prepoznaje da su u pitanju maloletnici. Mi imamo sa svih strana atak na maloletna lica od narkomanije, preko kladionica, do zavisnosti od igrica na kompjuteru, koliko god je to sa jedne strane tehnološki napredak toliko s druge strane može ozbiljno da ugrozi mentalno zdravlje deteta. Sve ovo što sam nabrojala, pa onda naravno i te igre na sreću. Ono što mi insistiramo i ono što mi insistiramo, to smo i kroz amandmane radili, a to i u načelnoj raspravi i danas ćemo naravno kroz obrazlaganje naših amandmana, mi insistiramo i ono što je dobro urađeno ovim zakonom da ne ostane samo mrtvo slovo na papiru. Da ponovim ovo što rekoh malopre i prošli zakon je rekao da ne može pored škole da bude kladionica i direktor dobije pare da vrata škole, ulaz u školu da pomeri na drugu stranu škole. Znači, ovo nije priča radi se o školi „Kralja Aleksandra“ na Novom Beogradu. Ko god naiđe i sad može da vidi gde su bila nekada vrata i ulaz u tu školu, a gde su sada da bi učinio ustupak kladionici. Govorimo o primeni zakona i o ozbiljnijem pristupu državi ne samo donošenjem zakona, već i u daljoj realizaciji onoga što u zakonu piše. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice Radeta. Pravo na repliku narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala vam. Ja bih zaista zamolio, ukoliko znate ime i prezime tog profesora, taj zaslužuje javno osramoćen da bude. Znači, nije loše da možda kažete ime i prezime zato što je to nešto što nikako ne sme da se radi. Ono što ljudi moraju da znaju, kada se govori o kredibilnim priređivačima igara na sreću, to se zna, ljudi koji su i u svetu i kod nas, i na našem tržištu, mi Bogu hvala mi imamo dve kompanije koje spadaju u top 10 u svetu po rangu, i tu imamo jako dobre inovacije u toj oblasti tehnološke, gde država prilično dobro zarađuje na tome, ali ono što se zna svuda u svetu, pa i kod nas, svaki operater na licu mesta u bilo kojoj kladionici igračnici, kada posumnja da je lice maloletno, dužno je da mu traži ličnu kartu, i ako ustanovi da je maloletan da ga udalji sa lice mesta. Takođe roditelj koji je recimo krenuo u prodavnicu, ali je svratio da uplati tiket, a vodi dete sa sobom, ne može da uđe ni u jednu kladionicu. Rigidne su mere, i taj operater može da izgubi posao od strane svog poslodavca, a i svakako kaznu sama kladionica trpi, tako da, ja bih vas zamolio i ovim putem upućujem poziv svim građanima ukoliko primete da negde maloletnik neki ulazi u neku kladionicu, da prijave to odmah, inspekciji, i naravno molim vlasnike tih igračnica da svakako sankcionišu svoje operatere odnosno kako je u pravilima njihovim definisano da im daju otkaz ukoliko tako nešto stvarno postoji. Hvala.
Zahvaljujem kolega Đukanoviću. Koleginice Radeta, pravo na repliku? Izvolite.
Svaki put kada čujem da se pozivaju građani da nekoga za nešto prijavljuju, nekako pomislim , evo država u tom segmentu ne funkcioniše. Šta sada, ja prolazim, idem na pijacu, i vidim u tu kladionicu ulaze deca, meni je žao, što se to dešava, ali da li mislite da ja sada treba da tražim telefon i da zovem, okrećem broj na koji se niko neće javiti, a dva metra od mene stoje dva policajca i vide isto što i ja vidim. Dakle, govorim o nečem što je realnost i samo pozivamo da se ozbiljnije pristupi rešavanju ovog problema, a to smo govorili kada se govori, kada je reč o narkomaniji, kada je reč o zaštiti dece, od svih pošasti koje vrebaju u ovoj državi, u ovom društvu. Nedovoljno se tome posvećuje pažnje. Kajaćemo se zbog propuštenih generacija i kajemo se već. Em su osakaćeni kroz loš obrazovni sistem, em još ako se bave ovakvim stvarima, onda kakve su to generacije, od kojih se očekuje da će sutra biti na čelu najznačajnijih funkcija u ovoj državi i da će raditi ozbiljne i odgovorne poslove. Naravno, ne mislimo mi da su svi mladi ljudi takvi. Ali, ako postoji i jedan, moramo ga zaštititi, obaveza je da ga zaštitimo. Hvala Bogu, nema ih preterano mnogo, ali ponavljam, koliko god je, to je mnogo. A direktor škole, koji je smenjen sa mesta direktora škole je profesor matematike i sada predaje u nekoj drugoj školi i više nije u školi „ Kralj Aleksandar“, zove se Milan Pušica i ne znam što insistirate da mi to kažemo, ako smo rekli da je to direktor škole „ Kralj Aleksandar“, koji je menjao ulaz u školu i to je dovoljno, i to dovoljno govori o tome koliko vi mislite da treba neko drugi da radi vaš posao. Umesto da kao poslanik vlasti, okrenete ministra i kažete ko vam je taj direktor, da se sazna u roku od pola sata i da obavestim javnost. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Đukanović.
Ja iskreno mislim da je svakoga od nas dužnost da prijavi, ako primeti da se negde krši zakon, iz više razloga. Naravno, da ukoliko je policajac tu negde blizu ili inspektor nadležni da bi on prvi trebalo da reaguje, a ako ga nema a vi primetite, a još ste narodni poslanik, svakako da je vaša dužnost da pozovete i da prijavite. Ja lično, kada recimo znam da neki radnik u nekoj radnji radi na crno, ja pozovem i prijavim tog poslodavca, zato što taj što drži na crno radnika, krade od mene, od svakog od vas, a znate ovde dodatno, pošto sam upoznat sa ovom oblašću, ukoliko ima negde da se neko od maloletnika kladi, taj što drži tu kladionicu, radi na crno i ne plaća porez državi, priređuje ilegalno igre na sreću i pri tom dozvoljava maloletnicima i naravno da je to moja dužnost da ga prijavim i ja ću to svaki put uraditi. Mislim da bi to svi mi morali da radimo, iako smo iole društveno odgovorni, a slažem se da država, vi ste ministre tu, ja apelujem na vas, da još sada dodatno po donošenju ovog zakona koji je ponavljam, izvanredan zakon, dodatno pooštrite mere i kontrole priređivača igara na sreću, i da slučajno se negde ne nađe neki maloletnik, da se eventualno kladi. Hvala.
Zahvaljujem. Koleginica Radeta, replika. Izvolite.
Posao narodnog poslanika je upravo ono što mi radimo ovde, posao je i da na svakom mestu u svako doba dana bude narodni poslanik, predstavnik građana i da razgovara sa ljudima, da prima informacije i upravo to poslanici SRS, i rade. E sada, da li bih ja prijavila tog očigledno nelegalnog priređivača igara na sreću, odnosno te kladionice, vlasnika te kladionice? Pa možda bih ga i prijavila, ali ne bi bilo svrhe, zato što je on član veća jedne gradske opštine u Beogradu. Evo sada izvolite i saznajte dok traje ova rasprava, imate sve instrumente, proverite, lako se zna i u kom delu grada se ja krećem subotom i gde je to, pa izvolite i vi nas obavestite ko je taj nelegalni vlasnik kladionice, kod koga ulaze maloletnici u tu kladionicu. Hvala.
Zahvaljujem. Amandman kojim se posle člana 16. predlaže dodavanje člana 16a i 16b podneo je Zaštitnik građana. Da li neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Zahvaljujem. Amandman kojim se posle člana 16. predlaže dodavanje člana 16a i 16b zajedno su podneli narodni poslanici Ljupka Mihajlovska, Tatjana Macura, Vladimir Đurić, Aleksandar Stevanović i Nemanja Radojević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima predlagač amandmana Ljupka Mihajlovska. Izvolite.
Hvala vam, predsedavajući. Mi smo ovde predložili da se izvrši procentualna raspodela organizacijama koje se bave osetljivim društvenim grupama, međutim, to je već prihvaćeno Vladinim amandmanom koji je sadržao i ovo i onaj ukupan procenat koji se izdvaja od prihoda od igara na sreću. Međutim, moram da kažem da je moj govor u načelnoj raspravi o ovome kada sam govorila izazvao zaista veliku pažnju, pre svega osoba sa invaliditetom, i ja dva dana bukvalno ne prestajem da se javljam na pozive i da odgovaram na pozive raznih ljudi iz cele Srbije koji me zovu i koji me u velikoj meri podržavaju u onome što sam iznela. Neke stvari nisam do kraja iznela, zapravo, oni mi i zameraju to što nisam pomenula svaku organizaciju pojedinačno, kakve se nepravde vrše i na šta se ova sredstva troše. Znači, prvo želim da kažem da svakako ima organizacija koje istinski zastupaju interese osoba sa invaliditetom i zaista sprovode programe koji doprinose njihovoj većoj inkluziji. Tu pre svega mislim na organizacije koje organizuju različite usluge podrške u zajednici, personalna asistencija, lični pratilac deteta, tumači za znakovni jezik, stanovanje uz podršku itd, dakle ono što ljude uključuje u društvenu zajednicu. Međutim, te organizacije nisu na redovnom programskom finansiranju ministarstva, već one svake godine moraju da konkurišu na tenderima koje jedinice lokalne samouprave raspisuju, moraju da imaju akreditovane programe, licencirane, tačnije, usluge i one jako dobro obavljaju taj svoj posao i rade jako korisne stvari. Međutim, mi imamo opštine koje takođe izdvajaju sredstva za ove usluge, ali ne postoje organizacije koje su dovoljno kvalifikovane da te usluge sprovode. Onda vi imate, recimo, u nekim manje razvijenim opštinama da vam interresorna komisija dodeli određenu uslugu, ali tu uslugu nema ko da sprovede, ni centri za socijalni rad, ni ove organizacije. Ono o čemu sam ja govorila i što je sporno jeste da brojne, kako sebe nazivaju, relevantne organizacije dobijaju velike sume novca iz budžeta od raznih ministarstava, naravno, najviše od Ministarstva za rad, a efekat njihovih programa je vrlo upitan. Tu, s druge strane, imamo situaciju, ja tu ne krivim toliko Ministarstvo. Zbog čega? Zato što niko nema, hajde da kažem, petlju da se uhvati u koštac sa ovim, jer je to osetljiva društvena grupa i onda svi kažu – znate, hajde nemojte tu da čačkamo ništa, radićemo onako kako nam oni kažu. Onda imate tu neke interesne grupe među tim organizacijama koje dođu, naravno, svakom ministru koji dođe i pomoćnicima kažu – eto, vidite, to treba. Ovi ljudi kažu – valjda vi najbolje znate šta vama treba, mi ćemo to da finansiramo. Međutim, to nije uvek situacija. Jeste da Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom podrazumeva da ove organizacije učestvuju u radu i budu pitane od strane države, ali onaj ko je pisao Konvenciju nije očekivao da će postojati organizacije koje ne rade u interesu osoba sa invaliditetom, nego u svom ličnom interesu. Tako imamo situaciju da je predsednik Saveza slepih gospodin koji je na toj funkciji 20 godina. Ne tvrdim to ja, članovi tog saveza i gradskih organizacija tvrde da je to nekvalifikovana, neobrazovana osoba, digitalno nepismena, a koja njih vodi 20 godina. Da bude gore i crnje, ta osoba je takođe, juče sam proveravala u APR-u, i osoba koja zastupa nacionalnu organizaciju osoba sa invaliditetom koja u svom sastavu ima svaki pojedinačni savez. Dakle, to je sukob interesa. Šta je moj apel? Moj apel je i na Ministarstvo finansija, pre svega, kao nekoga ko raspodeljuje te budžete, da zaista izvrši pritisak na sve da se vrši evaluacija programa koje ove organizacije sprovode i da se pare ne bacaju u bunar. Znate, kada je mene premijerka, odnosno predsednica Vlade Ana Brnabić pitala, zamolila da pomognem Vladi da napravimo radnu grupu i da predsedavam tom radnom grupom koja će se baviti unapređenjem pristupačnosti, mnogi od predstavnika ovih organizacija su se uzbudili, kako je to moguće da neko ko stalno kritikuje ovu vlast da ga sada premijerka pozove. Pa znate, pored toga što ste osoba sa invaliditetom, trebalo bi da imate i određeni integritet da se bavite nekom temom i svuda u svetu ove krovne organizacije zaista na relevantan način zastupaju interese osoba sa invaliditetom, ali ne i na podanički. Dužnost ljudi koji vode ove organizacije jeste da ukažu Vladi i ministarstvima kada nešto ne rade dobro, a ne samo da klimaju glavom i da najveći interes bude koliko ko sredstava dobija. Dakle, moj je predlog takođe bio, zašto da ne, da oni koji se finansiraju iz budžeta, čije se plate finansiraju iz budžeta, koje su, verujte mi, često veće i od plata ministara, takođe podležu kontroli Agencije za borbu protiv korupcije. Evo, ako iko sumnja u moje navode, ja pozivam i ljude koji se bave istraživačkim novinarstvom, KRIK, „Insajder“, neka dođu, neka malo pročešljaju te papire, pa neka vide šta se dešava u tim organizacijama. Nemojmo, pod velom humanosti, pod velom ljudskih prava, da prikrivamo neke nepravde. Ljudi su jako nezadovoljni, ne mogu da smenjuju ovekovečena rukovodstva u ovim organizacijama, a pritom ljudi zloupotrebljavaju svoj položaj i svom članstvu prete kako imaju podršku, ne znam, u predsedniku Srbije, u ministru, a da verovatno ni predsednik Srbije ni ministar ne znaju da oni to koriste kao neki svoj štit za svoju moć koju imaju. Dakle, naravno da treba unapređivati položaj osoba sa invaliditetom, naravno da treba izdvajati sredstva, naravno da treba da postoje organizacije koje se bave ovim, ali mi moramo da merimo efekat tih programa, da ne trošimo milione, milijarde i bacamo u bunar, a nema nikakvog efekta i ništa se ne vidi. Kada vi izađete na ulicu, vi i dalje imate nepristupačan gradski prevoz, gde ne mogu da uđu osobe koje koriste kolica, vi u većini gradova nemate oborene ivičnjake, nedostaju usluge podrške, roditelji dece sa smetnjama u razvoju sav svoj kapacitet troše da tu decu kako-tako uključe u društvo, da ne govorim o slepima, gluvima, ljudima sa mentalnim teškoćama itd. Znači, molim vas još jednom da se izvrši revizija ovih programa i da se sredstva usmeravaju na sistemsko rešavanje problema osoba sa invaliditetom. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice. Po amandmanu, reč ima ovlašćena predstavnica poslaničke grupe SNS narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, želim da izrazim zadovoljstvo što je Vlada ovaj amandman predložila, jer ovaj zakon je iz nadležnosti Ministarstva finansija. Znači, ovaj zakon, njegova osnovna nit, supstanca i sadržina je da je ekonomski zakon. Međutim, ono što ste vi pokazali ovakvim svojim predlogom jeste da ovaj zakon pokazuje jednu veliku društvenu odgovornost prema najosetljivijim, najranjivijim društvenim grupama, a to su osobe sa invaliditetom. Naravno, tu deo sredstava ide i za „Crveni krst“, koji ponovo u svom delokrugu rada ima osobe iz posebno ranjivih grupa i naravno deo ovih sredstava, to je 40%, namenjen je i za druge programe iz oblasti socijalne zaštite. Prema tome, sve pohvale za ponovno određivanje procentualnog iznosa, a to je 40%. Što se tiče udruženja i organizacija osoba sa invaliditetom, dužnost je svih nas, naravno, dužnost institucija sistema, da sva ona naša znanja i saznanja koja imamo da neko neracionalno i neadekvatno troši novac, da ta svoja saznanja prijavimo nadležnim institucijama, a to je Ministarstvo unutrašnjih poslova. Znati tako nešto, a prikrivati je isto u stvari pridruživati se takvom nekom činjenju. Prema tome, u tom smislu želim da apelujem da institucije u Republici Srbiji rade svoj posao i da svako ko ima saznanja o bilo kakvim finansijskim malverzacijama to treba da prijavi nadležnim institucijama. Ono što takođe želim da istaknem, to je da je pitanje statusa, odnosno podrške osobama sa invaliditetom i u nadležnosti Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, da postoji Sektor upravo za brigu o osobama sa invaliditetom, da je tokom čitave godine otvoren konkurs za njihove programske aktivnosti, da država čini dosta i učinila je dosta na poboljšanju i usluga u dnevnoj zajednici osobama sa invaliditetom. Takođe želim da naglasim da to jeste osetljivo pitanje i da ćemo mi svakim danom kako ekonomija zemlje bude rasla, a ona hvala Bogu, iz godinu u godinu i te kako raste, imati više sredstava da se na potpuno adekvatan način pruži podrška još bolja nego što je danas, da njihovo sutra bude još bolje nego što je danas, a i do danas je učinjeno i te kako mnogo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginice. Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite. (Narodni poslanici Aleksandar Martinović i Vjerica Radeta dobacuju sa mesta.)
Šta će vama telefon, vi možete s mesta. Toliko ste grlati da možete i bez telefona. Komentarišem razgovor, urbani razgovor dva poslanika iz bivše Srpske radikalne stranke, jedan je i dalje u Srpskoj radikalnoj stranci, znači radikali su i jedan i drugi. Evo, šta Srpska radikalna stranka predlaže u ovom članu 27. To je kada je javno izvlačenje u direktnom TV prenosu, naravno to se podrazumeva da bude direktan TV prenose pred TV kamerama, ali mi kao dodatnu sigurnost predviđamo da u ovom članu bude da obavezno bude prisutan i član uprave kada je u pitanju kontrola i kada je u pitanju sam proces izvlačenja, odnosno prikazivanja te nagradne igre, bez obzira kakva je ona, ali da bude član uprave. To je sigurnost da bude regularnost što veća, jer svesni smo činjenice da je sve podložno manipulacijama, a pogotovo kada su igre na sreću u pitanju. Koliko puta smo se uverili da se u direktnim TV prenosima iznose tvrdnje da je namešteno izvlačenje kada je u pitanju „Loto“ i tako dalje. Zbog toga Srpska radikalna stranka… Šta kažete, kolega Saviću? (Nikola Savić: Loš žreb za Ligu šampiona.) Ja sam očekivao nešto da kažete suvislo, a vi meni dobacujete nešto što bi trebalo biti smešno. U svakom slučaju treba povećati kontrolu i treba svaku sumnju otkloniti na vreme. I da je najregularnije, da je pod najvećom kontrolom, uvek postoji određena sumnja posle izvesnog vremena pogotovu znaju ove kolege koje imaju iskustva sa lutrijom.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Filip Stojanović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Milićeviću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima. Podneo sam amandman na član 27. Predloga zakona o igrama na sreću. Amandmanom sam tražio izmenu navedenog člana zakona. Ovaj član govori o slučajevima kada se izvlačenje dobitaka kod igara na sreću izvlači pred TV kamerama. Amandmanom sam tražio da se ova stvar definiše na bolji i precizniji način. Tražio sam da se doda pojam „izvlačenje pred kamerama u realnom vremenu“ što će poboljšati tekst zakona. Imali smo mi i slučajeva kada su se vršile zloupotrebe i u direktnim televizijskim prenosima. Setite se samo situacije od pre izvesnog vremena kada se priređivali nagradna igra „Najmanja jedinstvena ponuda“. I šta se desilo? Posle izvesnog vremena ustanovilo se da dobici idu kod iste osobe. Tek tada se upalio alarm i došlo je do reakcije nadležnih. Dakle, uvek postoji opasnost od eventualnih zloupotreba, pa makar se izvlačenje vršilo i u direktnom TV prenosu. Iz toga razloga je neophodno da se svaka stvar definiše na jasan i precizan način, jer ovako moguće zloupotrebe će se i dalje dešavati bez obzira što vi smatrate da tako nešto zakon sprečava. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, kolega Stojanoviću. Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dubravko Bojić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, mojim amandmanom sam tražio da se broj sedam zameni brojem pet. Ovaj član govori o obavezi Državne lutrije Srbije u kom roku je lutrija dužna da u štampi ili na svojoj zvaničnoj internet stranici objavi rezultate igara na sreću. Zakon predviđa da taj rok bude sedam dana od dana izvlačenja, odnosno utvrđivanja dobitka. Srpska radikalna stranka smatra da taj rok treba da bude pet dana, mada lično mislim da je i to dug period, moga bi da bude i kraći, jer u ovoj eri informacionih tehnologija nije neophodno da se čeka sedam dana da bi se objavili zvanični rezultati. Svi znamo da se u najvećem broju slučajeva izvlačenje brojeva prenosi na nekom TV kanalu sa nacionalnom frekvencijom, tako da rezultate izvlačenja saznajemo u istom trenutku. Nejasno je onda što se toliko čeka da se objave zvanični rezultati, što podgreva određenu sumnju u njihovu verodostojnost. Znamo da postoje propisani rokovi za isplatu premija, odnosno isporuku dobitaka koji su dobijeni u vidu odgovarajućeg poklona ili odgovarajuće usluge. Suština je da priređivač igara na sreću neopravdano propagira rokove za objavljivanje rezultata, kao i rokove za isporuku premija, odnosno dobitaka. Recimo, neko je dobio kao nagradu neki letnji odevni predmet, šešir, papuče, šorc, kupaći, a on taj poklon dobije u jesen ili u zimu, čime igrač na sreću je oštećen. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 32. amandman je podneo Zaštitnik građana. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljupka Mihajlovska, Tatjana Macura, Vladimir Đurić, Aleksandar Stevanović i Nemanja Radojević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Olena Papuga i Nada Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 36. amandman je podneo Zoran Despotović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Despotović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman Srpske radikalne stranke na član 36. stav 2. menja se i glasi: „Osnovni kapital pravnog lica koji je propisan u stavu 1. ovog člana mora biti registrovan u skladu sa propisima i registraciji pravnih lica“, sa obrazloženjem da je amandmansko rešenje preciznije definiše predlog ovog zakona. Dame i gospodo, naša Vlada je na kraju mandata pokazala da se bavi zakonodavnim inovatorstvom. Kako? Jedan broj zakona je podstaknut problemima iz prakse, tačnije iz loših ili nepotpunih, tj. nejasnih normativnih rešenja. Veliki broj ovih zakona iniciran je sa strane i vezan je za neku našu evropsku budućnost, ako nas to zadesi, dok se mi, srpski radikali, nadamo da se to neće nikada dogoditi. Na desetine ovih zakona služi našoj harmonizaciji sa Evropom. Najmanje onih zakona koji su inicirali ambiciozni ministri jer su želeli da ovaj svoj mandat obeleže donošenjem tzv. krovnih zakona, ne mislim na vas, gospodine ministre. Igre na sreću nisu samo stvar Ministarstava finansija, što je sa Ministarstvom kulture, informisanja, obrazovanja, Amerikanci se najviše klade i kockaju, ali oni imaju takozvani Nacionalni savet za problematično kockanje Mnoge evropske zemlje su prepoznale ovaj problem, tako da je podržana inicijativa za promociju tzv. odgovornog kockanja. Šta je cilj? Cilj je približiti potencijalne opasnosti igara na sreću potencijalnim korisnicima i, što je u svemu najbitnije, osigurati fer uslove za ovu zabavu. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Despotoviću. Na član 36. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
U ovom zakonu, koji kolega Đukanović tako hvali i kaže da je najbolji i da je Vlada uradila odličan posao, ne piše jedna rečenica, a to je – kocka može da ubije. Svi misle da razne druge bolesti mogu tek tako da dođu glave čoveku, naravno narkomanija i sve drugo, pre svega mislim na mlade ljude, ali treba da se kaže da je to pošast i ovog doba, a i od kada je sveta i veka, kocka je, o tome su pisali i veliki svetski književnici mnoga dela, odnela ko zna koliko miliona ljudi u ambis da oduzmu sebi život, da upropaste život sebi i svojoj porodici. Svetska zdravstvena organizacija je u saradnji sa našim Institutom za zaštitu i prevenciju bolesti zavisnosti prošle godine, zapravo u jesen 2018. godine, a taj rezultat je objavljen prošle godine, izvršila jednu analizu. U obzir su uzeti adolescenti, i to maloletna lica, mislim na njih, dakle, od 15, pa i oni koji su tek postali, dakle do 18 godina. To ispitivanje obuhvatilo je u raznim gradovima Srbije, pazite, na celoj teritoriji oko 480 tih mladih ljudi. Frapantan je podatak, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da je 36,7% tih ispitanika reklo, a uglavnom su to dečaci koji su uzrasta prvi ili drugi razred srednje škole, da su ulazili u kladionice, da ih posećuju i da su se oprobali u kocki. Kod preko 4% ispitanika je utvrđeno da su postali zavisnici od kockanja u kladionicama, mislim na sportske kladionice, jer oni kažu – sve počinje tako što se organizujemo, dogovaramo se u školi da vikendom odemo u neku kladionicu da gledamo utakmice, a onda krenemo sa popunjavanjem tiketa. Da završim, dakle, to ispitivanje kako je sprovedeno, oko 12% njih su latentni zavisnici od kocki. Da li je to vama normalno? Nije, kao što nikom normalnom to i ne bi bilo normalno. Kako to da se spreči? Zakon u svojim odredbama jasno propisuje kako treba da reaguju zaposleni, vlasnici kladionica i nadležni organi ako uoče da maloletno dete koristi takve vrste usluga? Pa, da li vi mislite da ti mladi ljudi koji su odlučili da krenu tim putem, odnosno stranputicom, nisu dovitljivi i da se ne snalaze? Ili zamole nekog odraslog, nekog kockara, koji je već navučen, eto, iako zna da kod kuće ima i ženu i decu, a možda je i neki koji je tek krenuo da se, pod znacima navoda, pronalazi u životu, pa otpočinje sa kockom, da mu popuni tiket, govorim o tim mladim ljudima, ili poznaje, što reče gospođa Radeta, vlasnika te kladionice. To je suština, ne šta će da piše u ovom Predlogu zakona. Svaka vlast je rekla da je najbolji, a ovaj zakon se menja od 2000. ili 2001. godine ko zna koliko puta. Nego, šta će da urade nadležni državni organi da spreče da se to dešava? Mi ne možemo kroz donošenje ovog zakona da vršimo populizaciju igara na sreću. One postoje svuda u svetu, ali cilj nas srpskih radikala je da svakome kažemo da apsolutno nikada ne uđe i ne krene da se kocka.
Zahvaljujem. Po amandmanu reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Moram da demantujem. Ovaj zakon se, nažalost, nije menjao. Mislim da je donet poslednji 2011. godine. Od tada se ništa nije menjalo i tu smo dosta zaostali, što se toga tiče. Mislim da je daleko veći problem koji se pred nas stavlja tzv. onlajn klađenje, odnosno klađenje preko interneta, gde mora da se urade dodatne zaštite, posebno lica koja su korisnici kartica preko kojih uplaćuju da ne bi slučajno njegovo dete ili neko drugi od maloletnika zloupotrebio tu karticu. To je mnogo veća pošast, pošto sad ljudi, pratim te trendove, sve manji broj ljudi odlazi u kladionicu, nego se klade od kuće, da budemo potpuno iskreni. Znate, ja razumem ovu opasnost da može neko stariji umesto maloletnika da ode da uplati, ali kod nas je zabranjena i prodaja alkohola maloletnim licima, pa neko stariji ode i kupi za njih i naprave žurku. Šta je rešenje? Da ukinemo "Rubin" u Kruševcu ili da ukinemo proizvodnju cigareta u Nišu ili Vranju? Znači, ne možemo na takav način da rezonujemo. Moramo svi zajedno da se uključimo u kampanju protiv maloletničkog klađenja i ovaj zakon upravo to radi. Ovaj zakon uvodi još rigidnije mere ukoliko bi se maloletnik ne daj Bože našao u situaciji da se kladi. Znači, ta kladionica se zatvara, dobija kaznu. Uopšte nisu naivne kazne i niko nije blesav da se kocka sa tim, odnosno da izgubi licencu, to jest da izgubi dozvolu. Zato je meni drago što ste vi ovakve stvari ovde uveli. To je bilo i do sada predviđeno, ali sada se to još dodatno pojačava i to na inicijativu samih priređivača. Još to moram da naglasim baš povodom ovog člana 36, ovde se lepo naglašava da osnovni kapital ne može da bude manji od milion evra. Znate, milion evra ne može baš svako da uplati, nego samo kredibilna kompanija koja se bavi ovim poslom. Takva kompanija sigurno se neće kockati sa tim da joj maloletnik ulazi u igračnice i da eventualno izgubi licencu, tako da i po ovom osnovu mogu samo da čestitam što ste ovako nešto uveli. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Đukanoviću. Pravo na repliku, narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Vi sve izokrećete i postavljate naglavačke. Ne mislim na vas konkretno, kolega Đukanoviću, već na vladajuću koaliciju. Mi kada kažemo Zorana Mihajlović je ukrala 300 miliona evra i ugovorila posao sa "Behtelom", a mogao je državu Srbiju da košta 300 miliona evra manje taj posao da su ga radili Kinezi ili neko drugi, a ne "Behtel" sa kojim je ona to dogovorila preko Skota, vi kažete - a, vi ste protiv gradnje auto-puta. To uopšte nije tačno. Znači, nemojte da govorite nešto što niko od nas nije rekao. Pominjete neke zaista renomirane srpske kompanije koje se bave proizvodnjom određenih artikala, a ja neću biti kao vi, pa da pravim pandan tome, jer besmisleno je da to navodite kao primer. U zakonu lepo piše da priređivači takvih igara, vlasnici kockarnica, treba da budu društveno odgovorni, a ta društvena odgovornost se ne pokazuje samo tako što će oni obezbediti tih milion evra da ne bi izgubili licencu. Znate, dešavalo se da po prethodnim zakonima renomirane turističke agencije obezbede novac i polisu za pokriće putničkog osiguranja u slučaju da otkažu putovanje ili da prevare te ljude, pa se ispostavi na kraju da ni to nije bilo dovoljno i da one, evo, ja za koje neke moje kolege sa kojima sam sarađivala pre i više od 20, 30 godina u turizmu, prevare na hiljade turista. Nemojmo da vršimo zamenu teza. Naši su amandmani zaista dobronamerni, da bi se ova oblast uredila na najbolji mogući način i da bi država mogla da reaguje u svakom trenutku. Nikome ne verujemo, verujte, da položi i pet miliona. Društvenu odgovornost, iako propisuje da moraju da imaju oni, a pre svega odgovornost za svako maloletno dete u ovoj zemlji, pre svega, treba da imaju nadležni državni organi.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Moram da kažem da, što se tiče društvene odgovornosti, daleko više na njoj su insistirali i u ranijem u periodu, a mogu da kažem čak i sada, upravo priređivači nego sama država. Znači, oni su ti koji su insistirali na tome da se uvedu te odredbe društvene odgovornosti u Zakonu od 2011. godine, priređivači su ti koji su insistirali da se uvede član o društvenoj odgovornosti. Znači, čak država u nekim segmentima nije dovoljno prepoznala koliko oni. I naše renomirane kompanije su, između ostalog, potpisale protokole sa Institutom u Drajzerovoj ulici, gde šalju svoje operatere na obuku da bi prepoznali zavisnika. Čak imaju svuda svoje flajere po svim tim igračnicama da zavisnik ne može da se kladi itd. Znači, imaju te vrste upozorenja što je veoma, veoma dobro. Još jednom ponavljam, ozbiljna kompanija neće da svoj kredibilitet urušava na ovaj način. Ona će baš insistirati na društvenoj odgovornosti kako bi opstala na tržištu. U tome jeste poenta, a dobrobit tog zakona je samo u tome što upravo ubuduće na tržištu takvim kompanijama na neki način omogućiti da posluju jer su one ozbiljne, one su te koje mogu da polože taj kapital. Nećemo više imati to crno tržište koje suštinski dovodilo do toga da imamo maloletničko klađenje jer su oni dopuštali apsolutno sve i na taj način su urušavali kredibilitet čitave ove industrije. Zato je ovo nešto što je dobro, naravno nisam uopšte imao nameru da bilo šta izvrćem, nego prosto sam samo želeo da ljudima pojasnim o kakvom se tu poslu radi. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Đukanoviću. Pravo na repliku, narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Desilo se, to zna gospodin ministar, a verujem da se i vi sećate gospodine Đukanoviću, kada je u pitanju prevara od onih koji priređuju igre na sreću, sad ne mislim samo na kladionice, nego da se vratim unazad na period 2009, 2010. i 2011. godine na Državnu lutriju Srbije i na onu Tadićevu konkubinu, Tijana Anđelić, da li tako beše? Dakle, DRI je ustanovila da oni nisu uplatili u budžet Republike Srbije preko 200 miliona dinara. Čini mi se 227 miliona. I vi ste malopre rekli gospođi Radeti da i mi treba kao narodni poslanici ako imamo saznanja o bilo čemu da reagujemo kao odgovorni ljudi i samim tim što smo narodni poslanici, da li ste vi ili bilo ko drugi, gospodin Martinović, gospodin Atlagić i on takođe ima o tome saznanja, podneli krivičnu prijavu protiv te osobe, ili u slučaju ako ste saznali u nekom gradu, Srbija je ogromna kockarnica, ima kladionice na svakom koraku, u Kuršumliji, u Vranju, u Bačkoj Topoli, da onaj koji je odgovoran u tim kladionicama dozvoljava maloletnim licima da koriste te usluge? Da li je bilo takvih krivičnih prijava? Koliko je takvih slučajeva? Znate, ne bi se oglašavali tek tako ovi ljudi iz ove novosadske bolnice, pošto je privatna klinika za odvikavanje bolesti zavisnosti, neću da ih reklamiram, zapanjeni zbog činjenice, spominjala je danas i koleginica Ružica Nikolić, to da je najmanji pacijent imao koliko 12, 14 godina. Jedan takav slučaj da je u Srbiji, pa je to zaista strašno. To što postoje takve vrste delatnosti, to niko ne spori. Oni moraju da se registruju, da polože kapital, da sve to organizuju, ali ima mnogo, mnogo zloupotreba, upravo mi o tome govorimo. Kako mi da verujemo da će i ovakav za koji vi kažete da je zakon odličan, savršen, prvi put urađeno sve, sva preventiva da se sprovede do kraja, ako svi ovi slučajevi to demantuju u prethodnom periodu, svih godina, da ne kažem sad i decenija?
Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Da li će nas nešto u budućnosti demantovati ili neće ili potvrditi, ja ne znam. Znate, ovo je zakon koji morate uvek u budućnosti da usklađujete, s obzirom da se javljaju neki novi moderni trendovi, tehnologija napreduje. Ne znam da li ljudi znaju, ali na Malti već danas imate regulisanje on-lajn igara na sreću preko društvenih mreža, čak ne više ni sajtova, nego preko Fejsbuka, kada imate klađenje, moraju to zakonski čak da regulišu. Mi još nismo dostigli taj nivo, nažalost, nadam se da ćemo dostići. Što se tiče tih zloupotreba koje su nekada bile u Državnoj lutriji Srbije, moram samo da ljudima naglasim, postoji ozbiljna razlika između tzv. klasičnih igara na sreću i posebnih igara na sreću. Klasične igre na sreću, na njima ima monopol Državna lutrija Srbije i moram da kažem da je i meni bilo frapantno kad sam tamo došao da budem predsednik skupštine, kako je moguće da je ta firma bila u minusu od 120 miliona dinara? To sam zatekao, to je nešto što je meni bilo fascinantno. Sve što sam saznao i svu moguću dokumentaciju koju sam tamo prikupio, svakako sam dostavio nadležnim državnim organima. Šta je naše pravosuđe uradilo to morate njih da pitate, ali kao društveno odgovoran čovek svakako sam to dostavio, jer smatrao sam da je to bilo prosto neverovatno čerupanje te institucije, koja je suštinski služila tada da neko uzima novac za svoju predizbornu kampanju. Tako su se finansirali pojedini mediji koji su radili za gospodina Tadića u toj kampanji, tako su se finansirali, da ne kažem, neke razne marketinške agencije itd. I to je sve istina. Šta su pravosudni organi uradili? Ne znam. Moje je bilo da dostavim, ja sam to uradio, a sve ostalo je naravno na njima i na našem tzv. „nezavisnom pravosuđu“. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Đukanoviću. Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 40. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 43. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Predstavnici vlasti Republike Srbije su odlučili da donesu Zakon o igrama na sreću i na samom početku obrazložili da je jedan od razloga za donošenje, usklađivanje našeg zakonodavstva sa propisima EU. Razlog više da poslanička grupa SRS pažljivo analizira ove predloge zakona, mada su svi predlozi zakona predmet pažljive analize od strane naše poslaničke grupe. Mi smo podneli amandman na član 43. Predloga zakona o igrama na sreću. Predlagač nije prihvatio ovaj amandman i time pokazao neodgovornost, odnos prema mladoj populaciji u Republici Srbiji. Suština izmene koju smo predložili amandmanom je u tome da prilikom preseljenja igračnice na novu lokaciju, priređivač mora priložiti svu potrebnu dokumentaciju, a naročito o ispunjenosti uslova koji se odnose na udaljenost igračnice od škola, kako osnovnih, tako i srednjih. Sam predlagač priznaje da je na teritoriji Republike Srbije prisutan konstantan rast tržišta igara na sreću, što samo po sebi govori mnogo o situaciji u našem društvu. Onaj ko želi dobro školskoj deci i omladini, morao bi da pored zabrane ulaska u objekte igara na sreću, te iste objekte sklanja iz njihovog vidokruga. Prihvatanjem amandmana SRS, ne bi opteretio tekst zakona. Naprotiv, donelo bi jedno precizno rešenje u interesu školske dece i omladine. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 47. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 47. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 47. govori o popravci i održavanju uređaja, rekvizita koji se koriste kod igara na sreću. Konkretno, ovde u ovom slučaju u pitanju su stolovi za igru na sreću. Ja doduše nisam iz priče te kockarske i ne znam na koje se konkretno stolove misli, da li je to za rulet, pretpostavljam da nisu oni stolovi na kojima se popunjavaju tiketi, jer sam tražio da vidim da ti stolovi trebaju da budu atestirani. Ja sam tražio da se malo na bolji i precizniji način definiše ovaj član zakona, jer od mojih kolega iz SRS imali smo prilike da čujemo da postoji i da igre na sreću pružaju veliki broj mogućih zloupotreba, a ima i ona izreka koja kaže – tamo gde je novac, tamo je uvek neka zamka. Tako je to isto kao kada bi recimo našli na putu, naišli na sveže novčanice i ne bi se sagli da uzmete to. Zbog toga ovo treba da bude bolje definisano, kako bi se eventualne zloupotrebe svele na minimum. Tih zloupotreba je uvek bilo. Evo, kolega Filip Stojanović je ovde govorio, podsetio me, lepo se setio tog primera, pre nekih sedam, osam godina, kada je to već bilo, imali smo onu nagradnu igru koja je išla u direktnom prenosu, najniža jedinstvena ponuda, u pitanju su valjda bili automobili, ili šta već i onda je došlo do situacije u nekoliko uzastopnih kola, izvlačenja su kod istih ljudi, odnosno kod istog kruga ljudi otišli ti dobici i onda je priređivač posumnjao o čemu se radi. U stvari, suština je bila da su ovi provalili softver na koji se to način radi i, dakle, samo iz ovoga primera može da se vidi da su ovde zloupotrebe moguće. Zato zakon mora da bude što je moguće preciznije i jasnije definisan, kako bi se sve zloupotrebe moguće sprečile.
Zahvaljujem, kolega Saviću. Na član 51. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Ružica Nikolić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Milićeviću. Dame i gospodo narodni poslanici, u prethodnoj diskusiji iznela sam neke statističke podatke vezane za maloletničko kockanje, koji su alarmantni i dodala bih da 80% adolescenata se bar jednom kockalo tokom života i da 35% učenika privih razreda srednjih škola, a to su deca uzrasta 14 i 15 godina, da su se bar jednom kockali do tada. Ono što je sve češći problem jeste da se zavisnost u poslednje vreme sve češće javlja kod mladih koji čak i ne moraju da odlaze u kockarnice ili kladionice da bi se kladili. Dostupnost onlajn igara i kladionica, zatim, aparati i rulet su dostupni onlajn, a da bi se kladili nije vam potrebna ni lična karata, a ne morate ni da odlazite u kladionice. Roditelji čak i ne pretpostavljaju da im se deca kockaju preko interneta. Mi smatramo da zabrana učešća u igrama na sreću treba dodatno da se proširi i da priređivači igara na sreću moraju biti društveno odgovorniji i usmereni ka zaštiti maloletnika. Zabranu učešća u igrama na sreću treba dodatno proširiti i mi smo amandmanom tražili da zabrana važi i za članove porodica priređivača igara na sreću, ali i na članove porodica zaposlenih kod priređivača igara na sreću, jer će se na takav način smanjiti eventualne zloupotrebe.
Zahvaljujem, koleginice Nikolić. Na član 59. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Gospodine ministre, ne bih da vas uvredim, ali moram da vas pitam da li ste vi čitali ovaj Predlog zakona i konkretno naslov iznad člana 59. koji glasi - prostorni uslovi, a član 59. u prostoriju u kojoj se priređuju posebne igre na sreću na automatima mora se nalaziti najmanje pet automata za igre na sreću istog proizvođača. Da je definisano ovim članom da prostorija treba da bude tih dimenzija da može najmanje stati pet aparata od istog priređivača, ja bih to razumeo kao prostorne uslove, a ovde nikako ne može da bude ovakav naslov tog člana ni u kom slučaju. Međutim, nije toliko ni bitno. Mi smo predložili, SRS smatra da bi trebalo ovaj član promeniti i da se kaže - u prostoriju u kojoj se priređuju posebne igre na sreću na automatima mora se nalaziti najmanje tri automata od istog prerađivača. Zbog čega smo se mi opredelili da idemo sa manjim brojem automata, nego što je to u predlogu ovog zakona? Pa, iz prostog razloga da bi sa manjim brojem automata pospešili konkurenciju i pokušali da ograničimo monopol nad ovom vrstom. Vi kažete da se amandman ne prihvata iz razloga što se uspostavljanjem minimalnog broja automata utiče na stabilnost industrije igara na sreću. Istina, mi srpski radikali bi mnogo više voleli da ovde pričamo o nekim drugim industrijama, ali pošto mi imamo priređivanje tih kockarskih i igara klađenja, onda moramo i ovo da definišemo, odnosno mora biti propisano zakonom. Mi, takođe, predlažemo najmanji broj automata od istog priređivača igara, samo manji nego što ste vi predložili. Podržavamo ova neka ograničenja i propisane uslove za obezbeđivanje novčanih sredstava u slučaju priređivanja ovih igara na sreću, ali smatramo, iz čisto praktičnih razloga, da bi broj automata u jednoj prostoriji od istog priređivača trebalo da bude manji od ovog koji ste vi predvideli zakonom.
Hvala. Na član 60. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 64. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
Član 64. govori o video nadzoru. I sad je ovde predviđeno da se sve živo nadzire u tim kladionicama, u tim igračnicama. Podaci koji se dobijaju na osnovu tog snimanja predstavljaju internu dokumentaciju priređivača i poslovnu tajnu, a priređivač ih može koristiti samo u svrhu za koju su prikupljeni i ne mogu se ustupati trećim licima itd. U koju su svrhu prikupljeni, to ovaj član 64. u svojih šest, sedam stavova uopšte ne predviđa. Da li ovo može biti zloupotrebljeno? Može. Da li treba da se zna stanje u tim prostorijama gde se održavaju igre na sreću u svakom momentu? Treba, nije sporno, ali to ne može a da ne bude u skladu sa propisima kojima se uređuje zaštita podataka o ličnosti. Mi smo zato intervenisali amandmanom. Ne možete vi, vi ste, doduše, uveli komunalne policajce, ovi kontrolori bus plus karata u autobusima, pa komunalna inspekcija, pa svi živi po Srbiji mogu da legitimišu, iako to u suštini mogu da rade samo predstavnici policije. Ali, vi jednostavno ne vodite računa o zaštiti podataka o ličnosti i to se vidi i u ovom zakonu i u ovom članu. Na ovaj način nećete, to što snimate ko ulazi, ko izlazi i to čuvate, čini mi se, 30 dana, ništa nećete postići. Prvo, ti podaci treba da se čuvaju duže od 30 dana. Nažalost, dešava se svašta u tim kladionicama, u tim igraonicama. Dešava se da tu dolaze i narkomani i alkoholičari i da oni posle ko zna koliko vremena učestvuju u nekom krivičnom delu itd. To je sve ono što nam se dešava i što znamo iz života. Ne možete onda ovo samo formalno, eto, neka postoji, tamo neko snima, obriše za mesec dana i gde si bio, nigde, šta si radio, ništa. To nije način da se zaštiti ono na čemu mi insistiramo, pre svega, da se zaštite maloletna lica od igara na sreću. Ne možemo da gledamo sve kroz to, evo, igre na sreću donose velika sredstva u budžet, pa onda hajde. Kolega Đukanović priča kako je to sve negde u belom svetu. Pa, negde u belom svetu se droga prodaje kao najnormalnija roba. Pa, hoćemo li da idemo, da dostižemo taj nivo civilizacije, pa da kažemo – može i droga da se prodaje na kioscima? Ne možemo na taj način da se ugledamo sa tim nekim savremenim svetom, koji je u nekim delovima otišao u potpunu krajnost u toj tzv. savremenosti. Nije to ni suština, ni rešenje. Mi smo svesni i ponavljamo to da igre na sreću postoje u Srbiji, da ljudi vole da se kockaju. Ima još nešto, što je narod siromašniji više pribegava igrama na sreću. To je takođe nešto što je opšte poznato i što je utvrđeno da je tako. I zato, ne samo ove igre na sreću o kojima mi, kao malo više govorimo o kladionicama i tako, imate na svakom kiosku one neke greb-greb listiće gde se ljudi jadni navlače da daju 100 dinara, obećava im se da će možda dobiti dva miliona, a možda neće dobiti ništa, a uglavnom bude tako. Naravno, ne možemo mi pobeći od toga, ali možemo zakonom to svesti na minimum. Mora neko i to da kontroliše. Ne može da bude tih greb-greb listića milion urađeno, a da samo na jednom ima dobitak od pet hiljada dinara, na primer. Mora to da se radi pod nekom kontrolom. Pustite vi to, samo da neko tamo, taj ko drži te kladionice, te igre na sreću, pa zna se i ko to drži, zna se pod čijom je to kontrolom, pa nećemo mi takvima da punimo džepove koliko god to punilo i budžet. Naša obaveza i naš zadatak je pre svega da zaštitimo mentalno zdravlje mladih ljudi u Srbiji.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala. Sada ne znam na šta ste mislili konkretno kada ste rekli kako to u belom svetu. Meni je drago da mi određene zakonske odredbe usklađujemo sa zemljama koje su u ovome daleko odmakle. Sa Velikom Britanijom, sa Maltom posebno, Malta tu ima ubedljivo najbolje zakonodavstvo, sa SAD, na kraju krajeva, ako hoćete. Upravo da se ne bi događalo da saznajemo ili već da tumačimo ko je vlasnik kapitala određene kladionice ili šta god, pa ovaj zakon dovodi do toga da uvek znate krajnjeg ishodnika, odnosno ko je taj ko je vlasnik i da ne bi bilo pranja novca. Sve svetske kompanije koje se bave ovim poslom i te kako prolaze neverovatne provere da li slučajno neko ne finansira terorizam, da li pere novac, da li nije novac od kriminala i tako dalje, i tako dalje. Ovo je ozbiljna industrija i kod nas se ovako nešto uvodi što bih zaista, zaista pozdravio. Ta priča da što imate više sirotinje imate više kockanja, pa ne bih se baš složio. U Las Vegasu ili, ne znam, u Makau ili Atlantik Sitiju nisam baš primetio da je tamo sirotinja, a imate najveće moguće klađenje, uglavnom bogat svet to koristi. Prema tome, nije tačno. To je inače kod nas urbana legenda da samo sirotinja ide i kladi se itd. Naprotiv baš je to više pošast kod bogatih ljudi i oni mnogo više troše novca i postaju mnogo veći zavisnici nego siromašan svet. Ako bi čak i negde trebalo pribeći nekoj zaštiti, upravo je u toj situaciji kada imate bogate ljude koji su, na žalost, spremni da čitavo svoje imanje i ono što su stekli, na neki način, raskuće i dovedu svoju porodicu u ozbiljne probleme. Još jednom ponavljam, dobro je da po pitanju društvene odgovornosti ovaj zakon sada i nalaže da su kompanije dužne da svoje operatere šalju na obuke u zdravstvene ustanove kako bi prepoznale zavisnika i da se na taj način spreči da bilo koji zavisnik dođe u situaciju da potroši sve što ima ili da sebe upropasti. Dodatno se pojačava i onako rigidna, ali još se uvodi rigidnija kontrola prema tome da li će se maloletnici kladiti ili ne, odnosno onemogućava se u potpunosti. Moram da kažem, znači, da ne postoji danas nikakva šansa da vi dovedete dete, kažem… Recimo, išli ste u prodavnicu i hoćete da uplatite tiket, ne postoji nikakva šansa da vi dete uvedete u kladionicu sa vama da popunite tiket. Znači to je strogo zabranjeno, čak internim aktima samih tih kompanija i za to možete da izgubite licencu. Prema tome nemojmo da pravimo bauk tamo gde ga nema. Svakako da postoji ta opasnost, posebno je sada opasnost onlajn klađenja i tu moramo još više da radimo na toj zaštiti, ali dosta se tu i uradilo, ali svakako da, što se tiče ovakvog zakona koji donosi da upravo samo kredibilne velike kompanije mogu da se otprilike ovim poslom bave, nećemo imati nikakav problem sa maloletničkim klađenjem i mislim da je to velika, velika prednost ovog zakona.
Hvala, kolega Đukanoviću. Pravo na repliku ima Vjerica Radeta. Izvolite.
Tražim javno obećanje od kolege Đukanovića, ako mu naredim da mi donese fotografiju kako neko sa maloletnim licem, odnosno sa detetom ulazi u kladionicu, da će taj neko izgubiti licencu. Ljudi moji, pa ja ne pričam bajke. Ovo što sam sada ja rekla, pa nema čoveka u Srbiji koji to nije video. Što se tiče ovog prvog dela rasprave, kolega Đukanoviću, malo ste pomešali babe i žabe. Pričate o Malti, Las Vegasu, pa znate li vi ko tamo živi, koji društveni sloj na Malti i u Las Vegasu ide da se kocka? Tamo se kockaju ljudi koji 50, 100 hiljada evra troše iz zabave, nemaju nikakav problem sa tim zato što ne znaju koliko imaju para. Mi pričamo o tiketima od 200 i 500 dinara. Mi pričamo o tim grebalicama. O tome sam pričala, gde sam iks puta videla ljude, starije ljude sa očigledno malim penzijama koji od poslednjih 500 dinara do penzije daju 200 za onu neku tamo karticu koja se grebe, računajući možda će Bog dati da dobiju 1.000 dinara. Vi ne znate da se to dešava. O tome mi pričamo i pričamo, naravno, ponavljamo, o tome da treba zaštiti mlade ljude od ovih pošasti. To što vi kažete – piše tamo u aktima tih renomiranih, kako kažete, kuća koje se bave kockom. Šta ako piše u njihovim aktima? Ko to primenjuje? Ne primenjuje se. Evo, ja vas sve molim, koliko vas sada ima u sali, malo doduše, da kažete, da me opovrgne bilo ko i da kaže – ja nikada u svom životu, u poslednja tri meseca, nisam video ili nisam videla da neko dete ulazi u kladionicu. Ulaze, dešava se. To kada dete uđe, kaže kolega, neće, zabranjeno je da idete na pijacu sa detetom ili u prodavnicu, pa da uđete sa detetom u kladionicu. Manji je greh da uđete sa detetom od sedam, osam godina u kladionicu, da vi popunite tiket, nego što dete od 13 godina ulazi samo. Mi se borimo protiv toga, a kada dete uđe sa roditeljem koji tamo popunjava tiket, to je svakako mnogo manje zlo od ovoga što mi tvrdimo da postoji i što ne može ni jedan zakon, sam po sebi, da reši, ukoliko nema ozbiljnog interesa i ukoliko ne bude dovoljno inspekcija, ukoliko policija ne bude to… Opet vam ponavljam, lično sam gledala, policajac, pet metara od mene, gleda i vidi isto što i ja, vidim kako mladić i devojka, još za ruke, nemaju 13, 14 godina ulaze u kladionicu.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima Vladimir Đukanović. Izvolite.
Ne zameram. Mnogo ljudi se ne razume baš u ovu oblast i malo ste pobrkali neke stvari, ali ne zameram zato što znam da imate najbolju moguću nameru. Prvo, kada govorite o penzionerima koji kupuju greb-greb, to su klasične igre na sreću, to ne spada u ovo što govorite o kladionicama. To je nešto deseto skroz. Taj što kupi loto tiket ili kupi grebalicu je nešto na šta država ima monopol. Prema tome, zašto to neko odlazi da kupi? Najvećim delom radi zabave, penzioneri su najviše korisnici klasičnih igara na sreću. Mlađa lica, mlađe generacije više koriste tzv. posebne igre na sreću, odnosno ta kazina i kladionice i tu mora da se mnogo više radi. Zamolio bih vas, pošto sam veoma dobro upoznat sa tim, svaki operater koji bi dopusti maloletniku da se kladi pod pretnjom je otkaza i ne postoji gotovo nikakva šansa, osim ako se ne radi o kladionici koja nelegalno radi, a onda smo nju svakako svi dužni da prijavimo zato što em priređuje ilegalno, em što utajuju porez, em što dopuštaju maloletnicima. Znači, govorim o sasvim različitim kategorijama. Nelegalno tržište je zaista dosta pravilo problema legalnim priređivačima i pravilo je velike probleme državi. Ovim zakonom se ono do kraja sprečava i zato je dobro što se ovakav zakon donosi i samim tim će se apsolutno, tvrdim vam, problematika maloletničkog kockanja, bar što se tiče zemaljskog tzv. klađenja, apsolutno neutralisati. Postoji opasnost što se tiče onlajna, odnosno putem interneta i tu može da bude ozbiljnih problema. Drugo, malopre ste pominjali Atlantik Siti, Las Vegas itd, spomenuli ste i Maltu, ali na Malti nemate tako nešto. Malta je zemlja koja inače živi od davanja dozvola za onlajn priređivanje igara na sreću. Čitava industrija, odnosno čitava privreda im se svodi bezmalo na tu oblast. Las Vegas, Atlantik Siti i Makao su kockarske zone koje je Putin uveo. U Ruskoj Federaciji ima šest kockarskih zona, Krim je jedna od njih između ostalog, gde apsolutno sve bogate ljude koji žele da se kockaju odveo tamo. Isto je to uradila Turska sa Severnim Kiprom, tako da i ona tu ogromne prihode ubira, ali se takođe i te kako donose takva zakonska pravila po kojima ne možete da zloupotrebljavate te kockarnice kako bi nekog raskućili. Oni imaju ozbiljne zakone i mi smo na putu apsolutno tako nešto kroz ovakav jedan zakon, sada i da donesemo. Hvala.
Hvala, kolega Đukanoviću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Svakako se ja ne razumem do te mere u igre na sreću, kao kolega Đukanović, jer ja nikada nisam ni danju, a kamoli noću ulazila u lutriju. Ali, ipak sam sve ono što sam rekla, kolega je ponovio na neki drugi način. Nisam ja rekla da penzioneri idu u kladionice, mada idu naravno, govorila sam o penzionerima kada su u pitanju te greb-greb kartice i to ste vi takođe kolega ponovili. Rekla sam da maloletna deca idu da popunjavaju te tikete u kladionicama i onda kolega Đukanović, kaže - ali stvarno ako neko vidi nelegalnu kladionicu treba da prijavi. A kako ja to ili bilo koji građanin koji prođe zna da je neka kladionica nelegalna? Izlepljeno je sve, ceo onaj izlog izlepljen, da li tu neko dolazi da kontroliše. Pogledajte po gradu svi frizeri, kozmetičari, ti ljudi koji manje zarađuju, svi su poskidali one reklamne panoe i one reklamne fotografije sa izloga, zato što je doneta odluka da se na nivou grada da se plaća neka, kažu oni, ogromna taksa, ne mogu to da podnesu i rađe skidaju te reklame nego da plaćaju tu taksu, a kladionica svaka, zid, ono staklo od ćoška do ćoška sve je izlepljeno. I, treba sad neko ko prolazi tuda da uđe i šta da kaže - e jesi ti legalan ili nelegalan, ako si nelegalan ja idem da te prijavim. Da li je moguće da vi na to svodite rad državnih organa, rad organa lokalnih samouprava, radi inspekcija? Da li vam fali inspekcija? To vam govorimo milion puta. U svakoj oblasti gde vam trebaju inspektori, zaposlite inspektore, ali neka stvarno rade. Šta će vam komunalna policija? Šta će vam milicija? Zašto sve to što je sposobno za redovnu policiju ne prevedete u redovnu policiju i zašto ne rade svoj posao ozbiljnije i zašto nema policajca na svakom koraku, i zašto onaj koji jeste na svakom koraku ne radi svoj posao? Naravno, ne želim sada da kažem da naša policija ništa ne radi, niko ništa ne radi u državi, ali govorim dovoljno da je takvih 10%. Da li postoji neko, kolega Đukanoviću, da li postoji neko u ovoj zemlji Srbiji ko se imalo bavi nečim što pokušava da sazna šta se dešava u životu, u narodu itd, ko ne zna da postoje policajci koji su u dilu sa dilerima droge, koji su u dilu sa priređivačima igara na sreću, koji su u dilu sa raznim ljudima koji se bave nelegalnim poslovima? Ponavljam, nisu to generalno svi policajci, ali taman i dovoljno da mogu ovi poslovi da se nesmetano i nelegalno rade.
Hvala. Pravo na repliku, Vladimir Đukanović. Izvolite.
Pa, kako možete da znate da li je nešto nelegalno ili je dobilo dozvolu od strane ministarstva. Postoji sajt uprave za igre na sreću. Ranije je to bilo pri Poreskoj upravi, iz meni potpuno nenormalnog razloga zašto je to bilo pri Poreskoj upravi, ali dobro je da se sada se vraća Uprava za igre na sreću. Na sajtu imate popis svih lokacija gde je država dala dozvolu da se priređuju igre na sreću i možete na osnovu toga prvo da vidite da li je nešto legalno ili nije. S druge strane, ja vam sada kažem, čim vidite da negde ima maloletnik i da mu je omogućeno da uđe unutra i da uplati tiket znajte da je nelegalno, slobodno to prijavite. Naravno, država neka reaguje, ali država i reaguje po prijavi na kraju krajeva. Naša je i dužnost svakog od nas da zaštitimo našu decu. Budete li videli negde maloletnika u bilo kojoj kladionici da je uplatio tiket ili da tamo sedi itd, prijavite to mesto. Taj operater garantovano će definitivno u svojoj firmi dobiti otkaz, tu nemam nikakvu dilemu. Na kraju krajeva, možda je nelegalna kladionica pa neka država dođe da zatvori zato što to zaista nije normalno da tako nešto postoji. Ovaj zakon, još jednom ponavljam, će apsolutno uvesti tu nemogućnost da priređuje te nelegalne igre na sreću. To je veoma dobra stvar ovog zakona. Moći će samo neko ko je kredibilan, ko ima kapital i ko ima mogućnost da uplati, taj će moći i da priređuje i da bude na tržištu. Ovi koji su do sada lovili u mutnom, moraće svakako da se povuku ili da budu na kraju krajeva zatvoreni, procesuirani, pohapšeni kako god. Tako da, ja bih vas zamolio, ovo su vam dva načina kako da znate da je nešto nelegalno.
Hvala, gospodine Đukanoviću. Vjerica Radeta, izvolite.
Kolega Đukanoviću, ali kolega po struci, stvarno sam iznenađena da ste malopre rekli da državni organi deluju po prijavi. Jeste li nekad čuli za delovanje po službenoj dužnosti? Jeste li nekad čuli da inspektori imaju obavezu, razni, ne samo kad su u pitanju ove igre na sreću, da imaju obavezu da obilaze, da kontrolišu? Vi meni kažete da imam na sajtu igara na sreću popis svih objekata. Šta sad, treba sad da otvorim sajt, da nađem sve adrese igara na sreću i da krenem, i šta kad ja dođem tamo? Evo, kao narodni poslanik, dođem i kažem - ja sam narodni poslanik, daj mi tvoje papire da vidim? Da li vi uopšte sebe čujete šta govorite. Ja sam pre shvatila, gospodine Siniša Mali, da je vama malopre gospodin Đukanović skrenuo pažnju da vi obavestite upravu prihoda, da obavestite razne vrste inspekcija da igre na sreću imaju sajt i da onda mogu vaši službenici na sajtu da vide sve te adrese, pa onda neka obiđu pa vide oni koji nisu na adresi, pa neka onda oni ustanove ovo što kolega Đukanović već dva sata pokušava mene da ubedi da ja treba kao narodni poslanik tim da se bavim ili bilo ko od nas. Znate, mi malo drugačije posmatramo ulogu narodnog poslanika. Drugo je to kako se vi ponašate, pogotovo vaši po lokalu, možda je to u Beogradu malo teže. Znate, vaši narodni poslanici su Bog i batina po lokalu u malim sredinama i zato im je sad frka, onima koji znaju da neće biti ponovo poslanici, kako da se kao obični ljudi vrate, kao obični građani vrate u svoje sredine. Oni tamo mogu i da otvaraju, i da zatvaraju, da zapošljavaju, da smenjuju tužioce i sudije i sačuvaj Bože šta sve ne mogu. Ali, nemojte, mi govorimo o narodnom poslaniku po Ustavu Republike Srbije i govorimo o Vladi, o inspekcijama, o ministarstvima i obavezama državnih organa. Hvala.
Hvala. Vladimir Đukanović ima reč. Izvolite.
Zaista nisam imao nikakvu nameru da na ovakav način reagujete. Nema potrebe. Naravno da država svakako to kontroliše, inspektori idu, rade. Moram da pozdravim akcije koje su bile 2014. i 2015. godine gde su zatvorili ogroman deo nelegalnog tržišta. Znate, najveći problem i najčešći javlja se na rubnim nekim područjima ili u selima, gde neko otvori kladionicu. Nema jednostavno inspektora koji može da ode da proveri. Vaša dužnost je na neki način da ukažete, znate tu postoji neko ko nelegalno priređuje igre na sreću, da bi inspektori došli i to zatvorili. Mislim da je to neki elementarni red. Nije to vaša obaveza, to je svakako vaša dobra volja ako hoćete to da uradite i da pomognete državi. Mislim da je to sasvim u redu. Moram da kažem da je država zaista i te kako naporno radila, intenzivno radila da zatvara te nelegalne priređivače, čak mislim da je negde oko 30 i nešto posto tržišta, sivog tržišta suzbila te 2014. i 2015. godine, da su bili strašni otpori, ali je država to i te kako dobro odradila. Međutim, ne možete vi apsolutno da iskontrolišete svako naselje, svaki zaseok u ovoj zemlji, jer jednostavno velika smo prilično država i imate mnogo onih koji to rade, recimo čak i po kućama igraju nelegalni poker, igraju svašta. Prema tome, opet ako negde saznate, ja bar to radim. Ja moram da kažem, kad čujem i vidim da radnik negde radi na crno, ja prijavim tog poslodavca zato što je nenormalno da tog radnika drži na crno i pritom da ne plaća nikom porez. Ja osećam kao poslanik da je to moja dužnost i pozivam svakoga ko ima dobru volju i da bi, na kraju krajeva, i sprečio to maloletničko klađenje, da ako negde sazna da postoji tako nešto da prijavi. Sad, na vama je da li vi to hoćete ili nećete.
Hvala, kolega Đukanoviću, hvala i Vjerici Radeti. (Vjerica Radeta: Izazivaš me da se javim, ne prozivaj me.) Ne, niste se javili, idemo dalje. Na član 67. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vjerica Radeta, izvolite.
Evo, kažu, vidi je opet…
Vi nemate vreme izvinjavam se.
Ne, ja samo razgovaram sa kolegom Đukanovićem i vidim da vi želite da se nastavi ova replika. Nemam ništa protiv zaista.
Ne mogu da vam dam sad reč. Nemate vreme, sad sam proverio.
Ja repliciram kolegi Đukanoviću.
Ali, prešao sam na drugi amandman, znate i sami.
Niste, nije tačno.
Jesam, na Šarovićev.
Niste zaista.
Jesam, jesam zaista. Verujte mi da jesam, svi su čuli. Evo, i Ružica Nikolić mi potvrđuje. Na član 72. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Na član 80. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Na član 80. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Pa, evo, ovde se vodi rasprava oko eventualno dodatnog vremena koje traži koleginica Vjerica Radeta. Ne verujem da će nešto propasti za minut, dva. Samo da se razjasni ovo pošto kolega Đukanović je meni na volšeban način stekao određena znanja, postao je ekspert iz ove oblasti. Bilo bi interesantno da se polemiše sa Vjericom Radetom, koja je vrsni pravnik, ali to ima veze kada je u pitanju klađenje. Naime, u ovom članu 80, nešto što je veoma interesantno, a to je da ministar, odnosno Ministarstvo finansija propisuje većinu uslova pod kojima mogu da funkcionišu kladionice. Sada je bitno neke stvari sa ministrom, ako je moguća, ako je vlasno ministarstvo to da uradi, a to je taj spoljni izgled kladionica. Vi znate da je to vizuelno izolovano od okruženja. Znači, to su prostorije gde je veštačka svetlost, gde je onaj ko uđe u takav prostor on nema predstavu o vremenu, jednostavno to je kao mega marketi u koje kada uđete vi nemate predstavu koliko je vreme. U mega marketu nemate predstavu koliko će vas to koštati, ali sramota vas je da izađete sa polupraznom, onom velikom korpom, a ovde taj faktor i te kako značajan je veoma bitan. Zašto ovo govorim ministre? Zato što nema razloga da taj prostor bude na taj način izolovan od okruženja vizuelno i to je obično neke nalepnice, nešto što nema kontakta, ne možete sa spoljne strane da vidite ko je unutra u većini slučajeva. To doprinosi da ta kontrola ne može da bude potpuna kada je u pitanju kladionica, kada su u pitanju inače ti prostori. Ne bi bilo loše ako zakonom nije precizirano kako taj prostor treba da izgleda, ne bi bilo loše da ministarstvo da sugestije kada su u pitanju ovi prostori da ipak postoji i ta spoljna kontrola, uslovno rečeno, vizuelna kontrola i drugo da postoji osećaj tog čoveka koji boravi u tom prostoru o vremenu. Kad ste u zatvorenom prostoru imate veštačko svetlo, vi nemate predstavu koliko vremena prolazi pogotovo kada su u pitanju ovakvi prostori koji su kladionice gde adrenalin ili iščekivanja su povećana i onda potpuno skrećete pažnju na nešto što bi trebalo da se desi. Zbog toga pitam ministra da li može Ministarstvo finansija ili neko drugo ministarstvo da na ovaj način definiše taj prostor.
Hvala, gospodine Mirčiću. Na član 87. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Na član 87. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Na član 95. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Despotović. Gospodine, Despotoviću, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Intervencija SRS na član 95. stav 7. gde smo predložili da se troškovi ispitivanja pouzdanosti tehničkih i funkcionalnih karakteristika informaciono komunikacionog sistema snosi sam prerađivač. Uvažene kolege narodni poslanici, ovde želimo da podvučemo da je problem igara na sreću mnogo je širi od zakonske norme, jer država ovde takođe kraj ima svoju igru i svoj interes. Zato prihvatam ono što reče u načelnoj raspravi moj uvaženi kolega, Bojić, da su igre na sreću zlatna koka države. Državni interes je uvećanje budžeta, dvostruko oporezivanje sa određenim izdvajanjima i uvećanim taksama i porezima. Znači, država ima dvostruki odnos, da zaštiti građane i da prerađivačke igre na sreću bolje kontroliše. Treba razvijati i tu oblast priređivanja i to tržište, mada mislim da se sa nekim merama zakasnilo. Pozdravljam pojačani kontrolni nadzor nad priređivačima igara sreću jer je ta sfera puna ljudi kriminogene prošlosti. Hoće li igre na sreću biti stvarno zlatna koka države, ostaje da se vidi i to zavisi od nje same. Nisam bez razloga navodio sve štetne posledice kockanja koje se poigravaju sa sudbinama ljudi, a raznovrsnost kockanja je toliko velika da se očas dovede da se čovek nađe pred vratima pakla.
Hvala, gospodine Despotoviću. Na član 97. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite, gospođo Jovanović.
Puno je bilo reči u javnosti, gospodine ministre, da ste vi sad trenutno tu da nam razjasnite oko korišćenja sredstava koja se slivaju u budžet, a koja u državnu kasu od igara na sreću. Rekao je kolega Đukanović odgovarajući gospođi Radeti da je ona kao pobrkala igre na sreću tzv. lake igre na sreću, jer vi ovde imate i neke koalicione partnere koji razdvajaju i lake od teških droga, da li je tako. Nisu trenutno prisutni, ali sede ovde sa naše desne strane, to su vaši veliki koalicioni partneri u Novom Sadu i tako dalje. Treba da se zna i ljudi koji igraju, dakle, nisu retki slučajevi, i „Loto“ kao jednu popularnu igru, obole od bolesti zavisnosti. Verujte, doktore Laketiću da čovek koji ima porodicu, takav je jedan slučaj u tom centru za lečenje bolesti zavisnosti u Novom Sadu, je nedeljno uplaćivao sto hiljada dinara za „Loto“ kombinacije. Počeo je prvo sa tom nekom, koliko je potrebno, pa onda krene i kaže – pa, eto tako, mala je verovatnoća da će brojevi jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam da budu dobitna kombinacija, odnosno ti brojevi, ali kad je on krenuo da pozajmljuje, da se zadužuje kod zelenaša. Svi ti ljudi koji su to uradili, mnogi od njih su i dan danas u problemu, jure ih ovi zelenaše. Evo, desilo se nažalost u Kragujevcu pre nekoliko dana da je jedan mladi čovek sebi oduzeo život zato što je za nekog drugog pozajmio novac od tih zelenaša i nije mogao da vrati. Ko zna u ovom trenutku, dame i gospodo, dok mi razgovaramo ovde, ide vikend, petak popodne, je ušlo u neke takve aranžmane. Nije zaista retkost da to rade i maloletna lica i da to rade pozajmljujući novac od svojih vršnjaka iz škola koji imaju imućne roditelje, koji njih navlače na tako nešto. Nas konkretno zanima, pošto je u ovom zakonu koji je pominjao i kolega Đukanović iz 2011. godine tačno precizirano koliko se od prihoda iz budžeta daje za Crveni Krst, za osobe sa invaliditetom i za sve druge kategorije, kakva će struktura iz prihoda koji idu u budžet Republike Srbije da se daje za određene kategorije, pošto to nije precizirano ovde za sve njih. Mi insistiramo s obzirom na to da je to ogroman novac, jer svi uglavnom i mediji koji su izveštavali kada je ovaj zakon i primljen i kada je u Narodnoj skupštini, kada ga je Vlada usvojila, država će imati mnogo veći prihod od igara na sreću. Sad nas zanima, da li ćete procentualno tom povećanju prihoda, primera radi, evo, to je najvažnije, da dajete za decu koja su obolela od retkih bolesti.
Hvala, gospođo Jovanović. Pravo ne repliku, Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala vam, uvaženi predsedavajući. Ovde jednim delom je koleginica u pravu i to moram da kažem posebno, ali moramo da razgraničimo neke stvari i ovde se zakonom jasno definiše, postoje klasične, postoje posebne igre na sreću. Klasične igre na sreću o kojima je govorila koleginica, znači „Loto“, „Bingo“, su isključivo monopolisane od strane države. Samo država ima pravo da ih priređuje. I šta je problem? Tačno je, može da se javi neko ko ogroman novac potroši da kupi ne znam koliko stotina loto tiketa, što je, po meni, inače potpuno sumanuto i besmisleno, a zašto? Zato što vi imate terminale za loto gotovo u svakoj trafici. I to jeste problem, sad kako takvog nekog to ograničiti da kupuje. Ne može maloletnik da kupuje, jer je dužan onaj u trafici da mu traži ličnu kartu. Zato ne može on to da uplaćuje, ali pretpostavljam da tu postoje ozbiljne zloupotrebe i to nekako mora da se spreči. Ali to nije isto što i u kladionici, u kladionici to ne možete da radite. Znači, ne postoji ta mogućnost, kao što tu može da se izvrši upravo preko tih automata za loto. Pozivam državu, bez obzira što je to prilično veliki državni prihod, jer kažem, te igre ima samo pravo država da priređuje, niko drugi, ona je jedina koja ima tu vrstu monopola i bilo bi skroz sumanuto kad bi neko drugi mogao da to radi, jer bi onda one propale. Znači, pozivam državu da tu nekako, zaista, uradi na zaštiti samih takvih korisnika. Teško je tu sprečiti zavisnost, upravo zato što tu nemate tu vrstu kontrole kao što to možete da izvršite kod kladionica ili kod kazina. Tako da, tu mogu da se složim sa vama i tu moramo svi zajedno da radimo više na toj društvenoj odgovornosti. Što se tiče ovih, zakon, inače, sada predviđa mnogo veća izdvajanja za sve te društvene kategorije i to je nešto što me dodatno raduje. Finansiraće se i sport i Crveni Krst i bolnice i škole i razna igrališta itd, itd. koja će se, naravno, od toga, od tih para graditi, tako da je ovo nešto što je sasvim pozitivno i to apsolutno pozdravljam. Hvala.
Hvala gospodine Đukanoviću. Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović, iako ste se složili.
Ne bih da se složim sa poslednjim delom izlaganja, kolege Đunakovića, jer to je nešto, obećava, majke mi, biće to tako. Ja ne mogu u to da verujem, kao nijedan građanin Srbije i roditelji kojima je potrebna pomoć za decu koju leče, invalidima i svima drugima, dok vi, jedino ako zna gospodin Martinović da ćemo sledeće nedelje da imamo na predlog ministra finansija i Vlade Republike Srbije izmene i dopunu Zakona o budžetskom sistemu. Ako će to biti na dnevnom redu, sa ovom izmenom, da se tačno zna od aproprijacije koja se sliva u budžet Republike Srbije toliko ide za jednu, za drugu, za treću kategoriju, e onda ćemo mi, srpski radikali, da podnesemo amandmane pa ćemo više da tražimo za decu koja treba da se leče, pa ćemo više da tražimo za invalide otadžbinskog rata, pa ćemo više da tražimo za sve one ugrožene kategorije, jer stalno se hvalite gospodo a sad evo, dolazi vam i veći prihod od igara na sreću kako se sve više puni budžet. Ima para, sve se može, e dajte nama mogućnost, lepo, sledeće nedelje da mi razgovaramo o tome i da vam mi dajemo predloge kojim kategorijama ovaj povećani prihod treba da ide od igara na sreću.
Hvala gospođo Jovanović. Vladimir Đukanović se javio za repliku.
Nemam ništa protiv, kako god hoćete to da se dogovorite i po pitanju raspodele, samo što je tu uvek problem što će se neko javiti nezadovoljan i to je do sada uvek bio problem, zato što kad jednima date nešto više, onda oni drugi dođu, kažu – čekajte, zašto nama ne dajete više. Tako da, to je najveći problem prilikom raspodele sredstava, ali je bitno, ono što je najvažnije, da će ih sada biti značajno više i da taj novac možete značajno više da upotrebljavate i da raspoređujete na one ljude koji su, pre svega ugroženi, od invalida do ljudi koji su teško bolesni, da više koristite za lečenje dece. Možete, naravno, da se dogovorite sa državom, odnosno da se napravi ta raspodela kako god neko bude želeo. Kažem, najveći problem je u toj raspodeli kada jednostavno uvek neko bude nezadovoljan.
Hvala gospodine Đukanoviću. Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović.
Gospodin Siniša Mali, ministar finansija, zaista moram sad da vas pohvalim, gospodine ministre, na intervencije SRS vi ste doneli završne račune budžeta Republike Srbije. E, sad, stvarno, jedino mi nije jasno kako su ovi naprednjaci glasali za završni račun budžeta Vlade Mirka Cvetkovića, a pre toga Vojislava Koštunice i svih tih ministara koji su pljačkali i krali, da ne pominjem slučajeve davanja iz raznih ministarstava, pranje para, Pajtić krao, ta Tijana Anđelić, ovaj Duško Petrović, jel tako Blažo, 10 ili već 20%, vi glasali, Siniša je morao, izvinite gospodine ministre, znate koliko vas uvažavamo, i to je bilo, vi ste morali da to predložite Narodnoj Skupštini, šta ćete, vi ste videli koliko su oni pljačkali i krali. Ali je Narodna Skupština ogromnom većinom glasova to izglasala, i vi ste se složili sa svim tim pljačkama, koje su oni uradili. E sada, da to ne bi bilo tako, još da vam kažem gospodine Đukanoviću, da je za vreme Mlađana Dinkića, koga ste vi zaštitili i čije krivično delo upada u Saveznu upravu carinu, Narodnu banku i sve te institucije, posle 5. og oktobra, na žalost, uskoro zastareva, jer je prošlo skoro 20 godina, a vi ga niste krivično gonili, za to što je radio, on nije poštovao to iz 2011. godine, kada je određeno da se 40% daje tim kategorijama lica, već imate i pisma svih tih ljudi, udruženja i onih koji potražuju taj novac, da je novac uplaćivan u određenom iznosu a nije se poštovao striktno procenat koji je taj zakon utvrdio. Zato je veoma bitno da znamo, to uostalom govori i predsednik Republike, gospodin Vučić, gde ide svaki dinar, da se on ne bi posle hvatao za glavu kao onomad na Konferenciji za novinare, kada je rekao nemam pojma gde ide 20% budžeta iz zdravstva. Kaže – sad da me ubijete, ja ne znam gde idu te pare. Tako je čovek rekao.
Hvala gospođo Jovanović. Na član 100. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kockar je po definiciji čovek koji je izabrao da živi od nade. Dakle, kada uđete da se kockate, većina želi da uzme tuđi novac. Većina onih koji se kockaju, gotovo koji se kockaju, kreću da uzmu tuđi novac. A najmanje u 50% slučajeva, izgube svoj novac, ali kladionice su vešte. Ja gledam ovu njihovu akciju oko sportskih terena, veoma zanimljivo, kao oni podržavaju sport. Ja bih voleo da je ta njihova namera iskrena, ali ja mislim da je to reklama za budućnost, da na takav način hvataju klijente za klađenje. Dakle, najbolje oko sportskog terena staviti reklame kladionica, itd, i svi koji igraju, sportisti, a i gledaoci, i vide tu reklamu, pa požele da uvećaju svoj novac, a obično istanje svoj novčanik. Ono što bih ja predložio u budućnosti da radimo je da se aktivnost zove – „ispraviti krivu kičmu i sprečiti ravna stopala“. To bi po meni bio zadatak nas, a pre svega zadatak onih koji priređuju igre na sreću ili bolje rečeno ove kladionice i sportske prognoze. Pošto je to vezano za sport, ja bih voleo da dinar ili dva, od svakog tiketa, izdvojimo za razvoj školskog sporta. Ali bez reklame oko igrališta, te kladionice, bez hvatanja budućih klijenata, itd. na temu priređivanja nekih turnira, itd, malo obnove košarkaški teren ili teren za mali fudbal onda ljudi dođu da gledaju i da igraju, i tako kladionice stiču u budućnosti nove klijente ili trenutno nove klijente. A i ako stvarno žele da pomognu, ja mislim da bi bilo u redu da kladionicama i ovima što priređuju sportsku prognozu, uvedemo obavezu, dinar ili dva po tiketu, za školski sport, i na takav način bi mi prikupili više milionske iznose koje bi uložili u školski sport i sprečili da bude krivih kičmi, odnosno da ih bude što manje i ravnih stopala, a time bi bogami doprineli ubuduće i da naša vojska ima u nekoj daljoj bližoj budućnosti, da ima mlade momke koji će doći na regrutaciju.
Na član 103. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite, prof. Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 103. govori o ograničenju broja nagradnih igara koje priređivač može prirediti u toku jedne kalendarske godine. Ja sam amandmanom tražio da se briše to ograničenje, pogotovo što je u pitanju specifična nagradna igra, a u zakonu stoji da za svaku od ovih igara pojedinačno priređivač mora dobiti pojedinačnu saglasnost od nadležne uprave. Dakle, uprava i onako ima kontrolu nad ovim procesom i smatram da je apsolutno ne celishodno ograničavati broj priređenih nagradnih igara u toku jedne kalendarske godine. Pošto je u pitanju nagradna igra koja se priređuje, pre svega u reklamne svrhe to je potpuno besmisleno, jer realnost pokazuje da ovakav tip nagradnih igara ne može sve i da priređivač hoće, ne može ih prirediti više od tri, četiri, pet maksimalno šest u toku jedne kalendarske godine i zbog treba izbeći ovu mogućnost. Jedna druga stvar o kojoj ovde nije bilo reči i koju je, po meni zakonodavac ispustio, a to je da se proširi krug osoba kojima je zabranjeno da učestvuju u određenim igrama na sreću, a tamo stoji da u tim igrama na sreću ne mogu prisustvovati zaposleni kod priređivača. Smatram da bi taj krug trebalo proširiti i na članove porodica onih koji su zaposleni kod priređivača igara. Zamislite jednu nagradnu igru koja se izvlači kovertom iz bubnja ili sa nekog drugog mesta izvlači kovertom i recimo poslao je svoj koverat sin ili neko od bliskih rođaka onog lica koje baš tog trenutka izvlači taj koverat i znamo i svima je jasno da su tu moguće velike zloupotrebe, tako da mislim bi ovaj krug trebalo proširiti i na članove porodica onih koji su zaposleni kod priređivača.
Hvala, profesore Saviću. Na član 103. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 120. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Rističeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ove inspekcije da odu u 13 sport klubova i ova „Nova sport“. Dakle, da odu tamo i da se za svaki sat vremena, po meni nelegalnog reemitovanja programa uzme 1.000 dinara za školski sport. Nadam se da su me kolege prošli put razumele. Ja sam se divio SOS kanalu toliko da sam Dragišu Kovačevića bio predložio da bude u REM-u, pošto je čovek poznavalac svih tih televizijskih tehnika itd, emisionih tehnika, programa, sporta itd, ja sam ga predložio da u ime poslaničke grupe bude kandidat za člana Saveta REM-a. Na moju žalost, a mislim i na žalost mnogih gledalaca i pretplatnika radio-televizijskog programa on nije prošao zato što zastupa slične ideje koje zastupam i ja, da treba sprečiti lažne prekogranične televizije da navodno reemituju program, u stvari ga emituju iz Beograda. Na „Sport klubu“ vam kažu – dobro veče iz beogradskog studija. Sad pitam naše gledaoce i pitam sve nas - ako je reemitovanje po zakonu istovremeno preuzimanje programa koji se emituje u inostranstvu, bez izmena, dopuna i prekrajanja, kako to da Šolak pravi program u Beogradu? Kako to, recimo, da gledamo utakmicu Luksemburg-Srbija na „Sport klubu“ kao reemitovani program, istovremeno preuzet, kad recimo Šolak uopšte nije kupio prava za Luksemburg? Prema tome, ne može reemitovati program jer tamo ne emituje sportski prenos koji bi trebali da gledaju gledaoci Luksemburga, a nama se on eto sticajem okolnosti reemituje. Ne može da bude reemitovanja kada nema po početnog emitovanja. S tim u vezi bi ja propisao da sportske televizije, prekogranične sportske televizije, navodno prekogranične lepo izdvajaju za svaki sat vremena recimo po 1.000 dinara za školski sport. Pa, kada 13 „Sport klubova“ i „Euro sport“ i ovako i onako, uzimaju hleb SOS kanalu i „Areni“, domaćim ovim kanalima, pa lepo neka nešto uplate za školski sport, da ponovim, da naša deca ne bi imali krive kičme, ravne tabane itd, da bi imale nove Đokoviće, nove Džajiće, nove Vukotiće, da mi se ne naljute partizanovci i zvezdaši, nove Kićanoviće, nove Slavniće itd, bilo bi red da oni malo izdvoje za školski sport s obzirom da ne plaćaju ni pekaru hleba u ovoj državi. Znači REM-u ne plaćaju ništa, RATEL-u, ne plaćaju ništa Sokoju, a kada prebacite na neki prenos da gledate na poluvremenu, idu reklame Đilasove i Šolakove, pa red bi bio da malo odvoje neku crkavicu za školski sport. Zato bi ja nekim zakonom propisa 1.000 dinara po svakom satu, pa lepo sportska televizija 24 sata, 24.000 dinara, puta 13 televizija, to mu dođe negde 300.000 dinara dnevno, puta 365 dana. Evo, ministar finansija je vrlo brzo izračunao da je to negde oko 110.000 miliona dinara. To je milion evra za školski sport. Kad to ujedinimo sa ona dva dinara po tiketu, znači kladionica na sto dinara, tiket od sto dinara odvoji dva dinara od svakog tiketa, ko šta uplati tamo u sportskoj prognozi u klađenju, od svakog klađenja po dva dinara i evo nema nama para za školski sport. Zašto ovo govorim? Zato što se sećam da je SOS kanal, sportska televizija imala niz aktivnosti vezana za školski sport, za amaterski sport i tako dalje, da toga više nema. Na određeni način moramo naći neki propis, da li uredbom ili nekim novim zakonom, moramo naći način da podržimo školski sport na teret ovih koji zarađuju pare zahvaljujući sportskom klađenju i na takav način, makar malo umanjimo posledice tog kockanja, da kockar koji ode da se kocka da zna kad je izgubio na klađenju, makar da su njegova dva dinara po tiketu otišla u školski sport. Kad već podnosimo ove Šolakove televizije da ih gledamo, a moramo da ih gledamo jer krše zakon, pa reprezentaciju koju treba da prenose nacionalne televizije koje pokrivaju celu Srbiju, one treba da prenose reprezentaciju. Ovi kršeći zakon prenose reprezentaciju i ne možemo svi da vidimo, a kada ne možemo svi da vidimo makar da znamo da smo im uzeli 1.000 dinara po satu, sportskim kanalima koji reemituju program na teritoriji Srbije.
Hvala. Na član 121. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
U ovom delu se zakon bavi nadzorom i nadležnosti uprave u vršenju nadzora i konkretno, u ovom članu vidimo nešto što nije dobro. Nije dobro da ukoliko inspektori utvrde da nadzirani subjekt, odnosno, priređivač igara na sreću ima određene nepravilnosti, zapravo sa svim tim nepravilnostima može da radi otprilike tri meseca zato što je predviđeno da uprava donosi rešenje u roku od 60 dana od dana dostavljanja zapisnika. Kad se zapisnik dostavi, recimo, za deset dana, odnosno dopunski zapisnik, pa onda još deset dana, kojim se nadziranom subjektu nalaže da u roku od 15 dana, znači od tog dana otklone te utvrđene nepravilnosti. Znači, tri meseca može da radi bez posledica sa svim nepravilnostima koje utvrdi nadležni inspektor. Ovo takođe govori da vi opet, kao i u mnogim zakonima, da ne kažem svima koji mi ovde raspravljamo, nekako se ne ulazi u suštinu. To, onako, naizgled, kad se ovlaš pročita može stvarno da deluje – vidi, ovaj zakon je sve obuhvatio, svim segmentima se bavi i ovo će konačno biti neka dobra rešenja. A, čim se malo zagrebe vidi se da tu ima mnogo propusta, ali mi želimo odgovor na jedno suštinsko pitanje, više puta smo ga danas postavili. Vi iz vlasti ste nekoliko godina pričali o nekom velikom kriminalu o lutriji Srbije, o nekoj Tijani Anđelić koja je bila nešto, ne znam šta Borisu Tadiću, navodno, vi ste pričali da pare koje je ukrala iz lutrije delila sa njim. Naše pitanje je da li je to konačno ispitano? Mnogo godina je prošlo od kada ste se vi bavili tim detaljima, pa bismo želeli i trebalo bi da znamo da li je ta Tijana Anđelić zaista ukrala te pare, da li ih je delila sa Borisom Tadićem? Ako jeste, da li je odgovarala i kako je odgovarala, a ako nije, ko je izmislio tu priču? Mi verujemo da priča nije izmišljena, nego kao i u svim drugim slučajevima gde se govori i gde se zna za kriminal, vi sami taj kriminal zataškavate. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Na član 128. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 131. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dubravko Bojić. Izvolite, profesore Bojiću.
Evo, ovde samo da dodam, s obzirom da je malo pre bilo priče da su kladionice i kockarnice privilegija siromašnih, pošto sam se malo bavio ovom problematikom, želim da kažem da se najviše klade Amerikanci. Amerika nije siromašna zemlja i Las Vegas ima više kockarnica nego pola Evrope, iako postoje mnoge države u SAD gde se kocka smatra teškim krivičnim delom. Sada o amandmanu. Amandmanom sam tražio da se prekršajni postupak ne može pokrenuti, niti voditi po isteku perioda od pet godina od dana kada je prekršaj načinjen. Nije sporan rok koji se zakonom predviđa i to pravnici znaju bolje od mene. Za mene, kome ovo nije struka, je normalnije da se u praksi ne javljaju ovakvi slučajevi zastarevanja, a to nije samo slučaj sa ovim zakonom, to je slučaj i sa mnogo ozbiljnijim stvarima, kao što su teške zloupotrebe službenog položaja, a u nekim slučajevima i krivična dela. Pošto ima mnogo ovakvih slučajeva, pitam se šta rade tužioci, pravobranioci, sudije, Zaštitnik građana? Gotovo svakodnevno možemo čuti da je ovaj ili onaj slučaj zastareo, a u pitanju su ozbiljna krivična dela, što navodi na ozbiljne koruptivne radnje. Ja znam da je ova Vlada nasledila ogroman broj nerešenih slučajeva i da fizički nisu u stanju da te predmete reše na vreme. Međutim, jasno je da postoje prioriteti i Ministarstvo pravde mora da se ponaša u skladu sa tim kako se u buduće ne bi dešavalo da ovakvi predmeti zastarevaju. Zahvaljujem.
Hvala, profesore Bojiću. Na član 131. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 133. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 136. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 136. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite, profesore Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 136. govori o rokovima u kojima se moraju doneti podzakonski akti. Zakon predviđa da je to rok od 120 dana, odnosno četiri meseca. Ja sam smatrao da taj rok treba da se smanji, da bude kraći, da bude 90 dana, jer smisao donošenja svakog zakona je da se on što pre primeni u praksi i da proizvodi pravno dejstvo, kako to kažu pravnici. Međutim, ovde u obrazloženju Vlade stoji da ima dosta ovih podzakonskih akata, da je ovo ozbiljna materija, sa čime se ja mogu složiti, ali, pazite, vi ste se upleli u ove evropske zakone i ovo nije jedini zakon gde se kasni sa podzakonskim aktima i daj Bože da vi donesete podzakonske akte u roku od ovih 120 dana koje ste ovde propisali, ali iz iskustva znamo da u nekim pojedinim drugim slučajevima kod nekih drugih zakona ovo traje umesto 60, 90 dana ili šest meseci, traje i po nekoliko godina, a ima i situacija gde se nikad i ne donesu pojedini akti i onda na taj način primena zakona, odnosno i sam zakon ostaje mrtvo slovo na papiru. Dakle, ako već predviđate da ovaj rok bude ovoliki koliki ste ovde naveli, onda i to ispoštujte. Jeste ovo ozbiljna materija, opet ponavljam, slažem se, ali jednostavno donosite to makar u onom roku koji ste vi predvideli.
Hvala, profesore Saviću. Na član 138. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Priređivači igara na sreću su već znali da se ovaj zakon sprema. Ima već dve godine kako je neka verzija bila prvobitna i zaista je, po nama, srpskim radikalima, neprimereno da im se sada daje ovoliki rok da oni usklade sve svoje delatnosti sa važećim propisima. Mi smo ovim amandmanom tražili da to bude maksimum godinu dana, dakle, 12 meseci, jer u poslednje vreme kod donošenja mnogih zakona vi dajete nekakve rokove koji su, po nama, neprimereno dugi da bi se uskladili određeni podzakonski akti ili da bi oni na koje se zakon odnosi prilagodili svoje poslovanje. U Srbiji ima 1.800 kladionica, 2.300 slot klubova i dva kazina. Ja mislim da su otprilike ti podaci tačni. Oni svi treba najkasnije za godinu dana da ovaj zakon, odnosno svoje poslovanje prilagode ovom zakonu. Međutim, ono što je veoma važno na kraju rasprave, pri kraju smo u pojedinostima Zakona o igrama na sreću, da nije suština da država opšti prihod u budžetu poveća, već da se ova oblast uredi tako da svako onaj ko je na udaru kršenja ovog zakona bude i procesuiran, jer ovih 1.800 kladionica i 2.300 slot klubova se nalaze na području čitave Srbije, negde gde se vi žalite da nemate dovoljno inspektora, gde nema dovoljno sredstava za rad, gde su uslovi ovakvi ili onakvi. Pa, znate, i na nekim mestima u pojedinim varošicama u Srbiji, gde je možda i konfiguracijski teže da im se priđe, nalaze se ovakve kladionice i kako mi da budemo sigurni da tamo neće da ulaze maloletna lica i da upravo ti koji su odgovorni u tim kladionicama neće da im daju takvu mogućnost?
Hvala, gospođo Jovanović. Na član 138. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 140. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja neću lako odustati od ovog školskog sporta i od sportskih televizija koje i te kako podstiču, da ne spominjem ja sada, da ne bih reklamirao ove kladionice, pa da ne bih napravio štetu, jer mladi i te kako veruju meni, tako da bi mogli da nanesem štetu kladionicama, da me tuže, pa neću spominjati imena kladionica, ali na onim prekograničnim kanalima uglavnom na poluvremenu i pre utakmica se vide reklame naših kladionica, kladionica u Srbiji. To su glavne reklame koje su poput onih reklama na igralištu, ta i ta kladionica, pa kao oni uređivali igralište. U svari, oni na takav način, što naš običan narod kaže, moji seljaci, Milija nije tu, a on bi rekao - dovabe buduću klijentelu. Znači, malo uredili tamo oko parkića neko igralište i sada kao kladionica ta i ta i na takav način oni lepo sebe istaknu, pa onaj ko promaši koš može da pogodi kladionicu u blizini, a da se to ne bi dešavalo, ja predlažem da, kada već ove prekogranične televizije, koje Bogu ocu, nikom ništa ne plaćaju, emituju reklame preko CAS medije, koja je članica "Juanajted medije", gde su N1, Nova, 13 sport klubova itd, znači, te lažne prekogranične televizije em ne plaćaju REM-u, em ne plaćaju RATEL-u, em služe za ispumpavanje para, jer Šolak pare od pretplate ispumpa na lažne prekogranične televizije, u Luksemburgu ne plaćaju ništa, jer tamo ne emituju program, a u Srbiji ne plaćaju ništa, jer navodno emituju program u Luksemburgu, pa ga ovde samo reemituju. To može samo u državi Srbiji, jer odmah Šolak digne dreku - ne sloboda medija, odmah se javi Tanja Fajon koja dođe kao u ime… primi tamo Đilasa u Briselu i odmah podignu dreku - nisu slobodni mediji u Srbiji itd, a toliko su slobodni, da čak nisu ni registrovani. Kada smo mi bili opozicija, mi smo sanjali da registrujemo televiziju, a ovi imaju neregistrovane televizije, preko 20 kanala i pričaju kako mediji nisu slobodni, od društvenim vrežama itd. i da ne pričam, ali su činjenice da te lažne prekogranične sportske televizije, uglavnom na poluvremenu, ubacuju reklame tih kladionica, pa kad već ubacuju reklame od tih kladionica, onda i na te reklame treba udariti neku taksicu i to takođe ubaciti u školski sport. Razmišljam nešto da i od ovih zaplena cigareta i sve ono što ugrožava zdravlje itd, kad se to proda da se i to uloži u školski sport i ozbiljno mislim da treba vezati igre na sreću, posebno one koje se tiču sporta sa sportom i naći način kako doći do novca za školski sport i napraviti nove sportiste. Čast ovim tamnoputim sportistima itd, ja nisam rasista, ali Bože moj, sad nema da igra ko plejmejkera kad Teodosić zbog godina, koje nas sve čekaju itd, kad Teodosića prestari, eventualno Bogdanović, ko će nama da igra plejmejkera? Mi moramo kroz školski hor da podignemo buduće sportiste. I zato, s obzirom da se sve vrti oko novca, ubuduće kada budemo radili ovakve zakone koji se tiču od igara na sreću, evo ja ću se lično založiti, ukoliko me narod bude, naravno, hteo da se ubuduće zalažem da se što više od igara na sreću transferiše prema školama, školskom sportu i da se organizuju razna školska takmičenja što više, da dobijemo ubuduće plejmejkere, da dobijemo buduće Džajiće, Vukotiće, Saviće, Filipoviće… (Aleksandar Martinović: Zebece, Čajkovske, Bobeke, Tuđmane.) Neću Bobeka, mislim nešto sa našeg tržišta. Može Moša Marjanović itd. Da ne moramo posle da izdajemo strancima uverenje o državljanstvu da bi imali igrače i plejmejkera. Dakle, ja se ozbiljno zalažem da kroz školski sport, kasnije i naš profesionalni sport dobije. Vi ne znate gospodine Martinoviću koliko je sport isplativ, koliko danas jedan vrhunski sportista može da košta. I po stotinu miliona evra. Koliko to može da bude, je li tako gospodine Đukanoviću, dobar prihod. Evo, kada je „Partizan“ ušao u ligu šampiona zaradio je neki novac, ali kada je „Zvezda“ ušla deset godina kasnije, to je bio pet puta veći novac. Za deset godina, ja vas pitam – koliko će vredeti Liga šampiona i da li ćemo se kvalifikovati ako ozbiljno ne budemo ulagali u školski sport? Tako ćemo dobiti pionirske selekcije, kadetske, omladinske i seniorske reprezentacije. Zato, dame i gospodo narodni poslanici, u budućem sazivu kolege koje budu, da ozbiljnu uzmu ove moje reči i da što više novca od igara na sreću uložimo u školski sport, ako ćemo podići sport u ovoj zemlji. Hvala.
Hvala, kolega Rističeviću. Na član 140. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
Hvala. Završavamo otprilike raspravu o Predlogu zakona o igrama na sreću i bilo bi dobro da kao narodni poslanici pošaljemo javnosti određene poruke. Igre na sreću postoje, to je neminovnost, ali da ih doživljavamo kao nužno zlo. Dobro je da se igre na sreću regulišu zakonom i do sada je bilo regulisano zakonom, ali ovaj zakon je nešto bolji nego što je bio onaj prethodni, ali da se ne rukovodimo tim da su igre na sreću samo dobar izvor prihoda za budžet Republike Srbije, ima drugih prihoda kojima budžet može da se puni. Zapravo, mogu budžetska sredstva drugačije da se troše, da se ne finansiraju nevladine organizacije, da se ukinu razne nepotrebne agencije itd, a da naša poruka odavde bude da roditelji maksimalno paze i vode računa da im deca ne postanu kockari, da im deca ne ulaze u kladionice. Odrasli ljudi da ne traže utehu u kladionicama, da ne traže utehu u kocki, da se ne zadužuju radi kocke, pa da na kraju izgube sve što imaju. Dakle, to treba da bude naša poruka i roditeljima i nastavnicima i društvu uopšte. Inspektori da vode računa, da kontrolišu ove kuće koje se bave i sve objekte koji se bave igrama na sreću. Policija da ne bude sučesnik nego da vodi računa da maloletna lica ne ulaze u ove objekte, da se ne zaraze. Kažu da je kocka zarazna bolest, da je kocka bolest zavisti. Mnogi završe i samoubistvom zato što ne mogu da se reše kockarskih dugova, mnogo je tragičnih sudbina raznih porodica zato što se neki član porodice odao kocki i ovo nije uopšte neozbiljno i ovo nije uopšte naivno. Ponavljamo, neka je regulisano zakonom, ali nadležni organi moraju da se striktno pridržavaju zakona i da vode računa da svi koji se bave ovim poslom, da to rade u skladu sa zakonom ne bi li se, koliko-toliko, smanjio obim kocke igara na sreću svih vrsta. Naša intencija, naš cilj treba da bude da se što manje ljudi u Srbiji bavi igrama na sreću a ne sada da se mi hvalimo – imamo dobar zakon pa navalite. Ne, nemojte. Nemojte, kad god budete hteli ući u neku kladionicu, u neku igračnicu setite se ispred vrata one naše stare – nema hleba bez motike. Kanite se igara na sreću i vi deco i vi odrasli. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i celini. Dame i gospodo narodni poslanici, hvala na današnjim diskusijama. Hvala i ministru Siniši Malom i Slavici Savičić. Vidimo se sutra. Nastavljamo sa radom u 10,00 časova.