Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 15. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: gospa Ljudmila Novak od 9.30 do 13. ure, gospa Irena Grošelj Košnik, mag. Tanja Cink od 12. ure dalje, dr. Jasna Murgel od 12. ure dalje, Violeta Tomić do 17. ure, gospod Žan Mahnič, mag. Anže Logar, mag. Andrej Šircelj, mag. Branislav Rajić, mag. Matej Tonin, gospod Bojan Podkrajšek, gospod Marijan Pojbič, gospod Simon Zajc, gospod Igor Zorčič do 10. ure in gospod Ivan Prelog do 12. ure. Vse prisotne lepo pozdravljam. Preden preidemo na 6. točko dnevnega reda, dovolite, da na kratko nagovorim Državni zbor. Spoštovane državljanke in državljani, poslanke in poslanci! "Pridigamo o upanju, stoječ na kosteh preteklosti." Te sila neprijetne, a pomenljive besede ruandskega škofa Johna Rucyahana, v naše življenje prinašajo še kako pomembno in potrebno zavedanje o najhujših zablodah človeštva, hkrati pa pričajo o naši vztrajajoči nezmožnosti dojemanja preteklih napak. Danes mineva natanko 71 let, odkar so junaki Rdeče armade vkorakali v nacistično koncentracijsko taborišče Auschwitz, ki ga je z namenom uresničitve svoje morilske utopije končne rešitve zgradil tretji rajh. Zgolj v tej tovarni smrti je življenje na najbolj grozovite in človeku nepredstavljive načine izgubilo več kot milijon taboriščnikov, večina Judov, pa tudi pripadnikov drugih narodnosti in etnij – med drugim tisoč 331 Slovenk in Slovencev. Za Jude je Auschwitz postal največje pokopališče v zgodovini njihovega ljudstva, a to je pokopališče brez grobov, brez gomil, nagrobnih kamnov in posmrtnih ostankov. Ostal je bridek spomin na preteklost in srh zbujajoč opomin za prihodnost. Osvoboditev Auschwitza sama po sebi seveda ni pomenila konca druge svetovne vojne, a je predstavljala simbolično rušenje temeljev ideologije uničenja in razčlovečenja, ki je napajala nacistični stroj. Spopad nepredstavljivih zgodovinskih razsežnosti namreč ni bil temeljen na grožnji bodočemu agresorju. Ne. Ta spopad je slonel in se poskušal legitimirati na ideji; ideji, ki je pripadnike človeštva razdelila na večvredne in nevredne, na nadljudi in neljudi. Nacistično ideologijo je hranilo, njeno okrutno operacionalizacijo pa opravičevalo vzpostavljanje strahu pred grešnimi kozli, ki jim je bila pripisana odgovornost za sleherno krivico, za sleherno napako. Kot kvazipravičniško rešitev za vzpostavljen imaginarni problem so krvniki izbrali politiko skrbno usmerjenega trpljenja in iztrebljanja, politiko, katere destruktivnost, nezanesljivost in neizgorljivost je ubesedil šele Raphael Lemkin, tekom morije se je rodil genocid. Spoštovane, spoštovani, danes obeležujemo mednarodni dan spomina na žrtve holokavsta, ki so ga članice mednarodne skupnosti pred 11 leti razglasile pod okriljem Organizacije združenih narodov; obeležujemo dan spomina na genocid, katerega cilje je bilo dokončno uničenje judovskega ljudstva v Evropi. Spominjanje, če parafraziram italijanskega filozofa Giorgia Agambena, daje novo možnost preteklosti. S spominjanjem postane udejanjena preteklost nepopolna in odprta za tisto, česar ni bilo. Spominjanje ni to, kar se je zgodilo, niti to, česar ni bilo, temveč gre za odpiranje možnosti, da postanega oba, tako izvršeno kot neizvršeno, spet mogoče. V našem mističnem dojemanju tragedije holokavsta smo že ničkolikokrat izrekli besede "nikoli več", a jih le malokdaj udejanjili, ko je bilo to res potrebno. V kot britev oster opomin nas režejo pričevanja tistih, ki so razčlovečenje holokavsta morali pretrpeti sami, a tudi njihovi glasovi bodo nekoč obmolknili. Komu in zakaj bomo slehernega 27. januarja "nikoli več" pridigali takrat?! Dovolite mi, da zato zaključim s krutim odlomkom iz dela Noč, nekdanjega judovskega taboriščnika, glasnika miru, sprave in človekovega dostojanstva ter prejemnika Nobelove nagrade za mir Elia Wiesla: "Moj brezizrazni sosed je spregovoril: 'Ne pusti se zavesti, Hitler je bil popolnoma jasen, uničil bo vse Jude, še preden odbije ura 12.' Vzrojil sem: 'Zakaj ti je mar kaj je dejal? Želiš, da ga imamo za preroka?' Njegove hladne oči so bolščale vame, nazadnje je potrto dejal: 'Več vere imam v Hitlerja kot v kogarkoli drugega. Le on je judovskemu ljudstvu držal dano obljubo, vse obljube.'" Spoštovane, spoštovani, naša pridiga ni dovolj. Zgolj mi smo tisti, ki lahko preprečimo, da spominjanje ne izzveni v prazno. Štejejo naše obljube; ne le v besedah, marveč zlasti v dejanjih. Hvala. Prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O POGREBNI DEJAVNOSTI TER UPRAVLJANJU POKOPALIŠČ, REDNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložil poslanec gospod Jani Möderndorfer. V zvezi s tem predlogom zakona Odbor za gospodarstvo predlaga Državnemu zboru sprejetje sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Besedo dajem predsednici odbora gospe Andreji Potočnik za dopolnilno obrazložitev predloga sklepa.
Odbor za gospodarstvo je na 13. seji 13. 1. 2016 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o pogrebni dejavnosti ter upravljanju pokopališč, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo in sprejetje predložil poslanec gospod Jani Möderndorfer. V skladu s 129. členom Poslovnika Državnega zbora je amandmaje k predlogu zakona vložila Poslanska skupina SDS. V uvodni obrazložitvi je predlagatelj opozoril na Računsko sodišče, ki je Vladi predlagalo, da prouči možnost spremembe ureditve, tako da se pokopališka in/ali pogrebna dejavnost ali pa vsaj en del ene ali druge dejavnosti lahko izvaja tržno, ali prouči in predlaga sprejetje pravne podlage v Zakonu o gospodarskih javnih službah za podeljevanje licenc za izvajanje pokopališke in pogrebne dejavnosti. Predlagatelj se zavzema za rešitev, da bi pogrebna in pokopališka dejavnost ostali obvezni lokalni gospodarski javni službi, v okviru katerih bi se moral zagotavljati osnovni standard storitve, pri pogrebni dejavnosti pa bi se dovolil dostop tudi do tržnih dejavnosti, ob upoštevanju določenih pogojev. Predlog zakona tako loči med pogrebno dejavnostjo, ki se opravlja na prostem trgu, in dejavnostjo, ki je predmet obvezne gospodarske javne službe v pristojnosti občine. Predstavnik Vlade je v nadaljevanju opozoril, da je pripravljen nov predlog zakona o pogrebni in pokopališki dejavnosti, ki bo odpravil zastarelo zakonodajo in težave v praksi, pri tem pa poskušal upoštevati evropske smernice. Pripravljen je v skladu z izhodišči, ki jih je sprejela Vlada Republike Slovenije aprila 2014, in sicer da se novi Zakon o pogrebni dejavnosti in upravljanju pokopališč pripravi tako, da bo pokopališka dejavnost tudi v bodoče organizirana kot obvezna občinska gospodarska javna služba, pogrebna dejavnost pa se bo izvajala v okviru proste gospodarske pobude kot tržna dejavnost, ob upoštevanju določenih pogojev. Če določenih delov pogrebne dejavnosti ne more ustrezno zagotavljati trg, se lahko segment organizira kot obvezna gospodarska javna služba. Osnutek predloga zakona se trenutno dopolnjuje na podlagi prispelih pripomb in mnenj po opravljenem medresorskem usklajevanju v mesecu oktobru 2015. Predvideva se, da bo končni predlog zakona poslan v obravnavo in sprejetje na Vlado Republike Slovenije najkasneje do konca meseca februarja 2016. Vlada Republike Slovenije nasprotuje rešitvam Predloga zakona o pogrebni dejavnosti ter upravljanju pokopališč, ki ga je vložil poslanec gospod Jani Möderndorfer, in predlaga Državnemu zboru Republike Slovenije sprejetje sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je opozorila, da je služba podala nekatere pripombe, ki pa jih vloženi amandmaji ne rešujejo oziroma ne odpravljajo. Tako služba ostaja pri svojem že podanem pisnem mnenju. V razpravi so članice in člani odbora razpravljali predvsem o pokopališki in pogrebni dejavnosti ter dilemi, kdaj naj bo javni, kdaj pa tržni del opravljanja te dejavnosti, in o vlogi nosilcev, to je lokalnih skupnosti in posameznih tržnih subjektov. Pri tem so bili izpostavljeni nekateri primeri iz praks, predvsem kar se tiče nadzora, konkurence in nepoštenih poslovnih praks. Odbor za gospodarstvo je v nadaljevanju seje sprejel sklep, da Predlog zakona o pogrebni dejavnosti ter upravljanju pokopališč , EPA 878-VII , ni primeren za nadaljnjo obravnavo.
Besedo dajem predlagatelju predloga zakona gospodu Janiju Möderndorferju za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa.
Hvala lepa. Slišali ste, odbor je razpravljal in sklenil, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Moja intenca in namen pa sta popolnoma jasna in drugačna od tistega, kot je bilo pričakovano. Dejstvo je, da večina vedno odloča. Odloča, kot bi rekel predsednik Ustavnega sodišča – žal v njegovem primeru sicer v enih drugih zadevah – in tako je tudi prav. Vendar tisto, kar je seveda intenca samega zakona, pa je predvsem to, da je v resnici ogrožen javni interes. V razpravi, ki jo je zakon zagledal luč maja meseca lanskega leta, je bilo več kot jasno, da je intenca šla v smer po veliki liberalizaciji samega zakona in same dejavnosti. Ta liberalizacija pomeni v resnici odmik od tistega, kar smo dosegli pred mnogimi leti; ne pred 10, ne pred 30, ne pred 50 leti, ampak pred 100 leti. Pred 100 leti so namreč vzpostavili zelo jasen javni interes do odnosa, se pravi, same pietete in same dejavnosti, ki se opravlja v spomin seveda osebi, od katere se v resnico poslavljamo. To, kar je zapisalo Računsko sodišče, je treba brati na dva načina. Eno je seveda ureditev; to, kar predvideva vladni predlog zakona, to je razmejitev med gospodarsko in negospodarsko dejavnostjo – in to je predvideval tudi moj zakon, moj predlog –, res pa je, in treba je biti zelo jasen, da je Ustavno sodišče leta 2000 jasno povedalo naslednje. Povedalo je, da določitev pokopališke in pogrebne dejavnosti za obvezno gospodarsko javno službo ni v neskladju z ustavo zagotovljeno svobodno gospodarsko pobudo, pa čeprav je bil zakon sprejet v sistemu drugačne družbene ekonomske ureditve. Torej, z drugimi besedami, to je dovoljeno in ni v nasprotju z ustavo. Tudi Evropsko sodišče je zelo jasno sprejelo odločitev, da pogrebna dejavnost zagotavlja potrebe v javnem interesu in da je javna oblast dolžna zagovarjati pogrebno dejavnost in, kadar je to treba, poravnati stroške pogrebov. Torej, tudi v tem primeru je več kot jasno, da je treba vzpostaviti javni interes. Pretežna liberalizacija na tem področju pa seveda lahko naredi samo dvoje: dvigne cene in, kar je še več, vzame javni interes. Torej ne gre za boj zasebnikov in – tako kot so včasih rekli – družbene lastnine oziroma obvladovanja prostora in dela, ampak gre predvsem za to, ali se ljudje odpovedujemo tistemu, kar smo do danes imeli pod kontrolo in v lasti v primeru lokalne skupnosti. Zakon ne bo prinesel nič takega, kar bi spremenilo pogrebno dejavnost od danes; se pravi, tudi vnaprej sam pričakujem, da je treba imeti možnost, da tam, kjer se ne da organizirati javne gospodarske službe, da to lahko opravijo tudi zasebniki. Vendar pozor: pod nadzorom in interesom, ki ga izvaja lokalna skupnost! In to je bistvena razlika; v primeru Vlade pa seveda ne. Ne glede na to, da danes zakon ne bo sprejet, pa upam, da je razprava prinesla tisto novo sporočilo, da bo Vlada v svojem predlogu zakona pripravila tiste rešitve, ki bodo to možnost dopuščale, to pa je, da javni interes ostane na lokalnem nivoju, da bo lokalna skupnost in ljudje, ki živijo, lahko že naprej imeli nadzor in odločali o pokopališkem redu in vseh ostalih stvareh. Upam pa seveda, da bodo tudi naslednje tri stvari upoštevane. To je, da se bo v predlogu zakona jasno in nedvoumno zapisalo prepoved plačevanja prenosa pravice do najema groba. Drugič. Da bo poleg upepeljevanja mrtvih plodov uredil tudi upepeljevanje vsega biološkega materiala človeškega izvora; se pravi, vse ostalo, kar je od telesa. Zadnje, kot je rekel kolega na odboru v sami razpravi, ko se je ustrašil, da pač enostavno se bo vse spremenilo, kolega Tonin, da se lahko lokalna skupnost sama odloči o tem, ali bodo pogrebno dejavnost opravljale tako kot tako imenovane izbirne gospodarske javne službe – se pravi, tudi vse ostale mogoče zasebne oblike. Hvala lepa. Upam, da bo imela vsaj enkrat Vlada posluh.
Za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa dajem besedo predstavniku Vlade, državnemu sekretarju na Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo gospodu Alešu Cantaruttiju.
Spoštovani predsednik, spoštovani poslanke, poslanci! Dovolite mi še v imenu Vlade nekaj besed k Predlogu zakona o pogrebni dejavnosti in upravljanju pokopališč, ki je danes pred vami. Najprej, veljavni Zakon o pogrebni in pokopališki dejavnosti je bil – ta, ki sedaj velja – sprejet že davnega leta 1984 in kljub nekaterim spremembam oziroma nadomestitvam določb drugih zakonov do danes ni doživel bistvenih sprememb. Na Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo pripravljamo nov predlog zakona o pogrebni in pokopališki dejavnosti, ki bo odpravil zastarelo zakonodajo in tudi težave, ki pri tem izvajanju, do katerih prihaja, pri tem pa bomo upoštevali tudi vse evropske smernice. Pripravljen je v skladu z izhodišči, ki jih je sprejela Vlada Republike Slovenije aprila 2014, in sicer da se novi Zakon o pogrebni dejavnosti in upravljanju pokopališč pripravi tako, da bo pokopališka dejavnost tudi v bodoče organizirana kot obvezna občinska gospodarska javna služba in pogrebna dejavnost se bo izvajala v okviru proste gospodarske pobude kot tržna dejavnost ob upoštevanju določenih pogojev: le kolikor določenih delov pogrebne dejavnosti ne more ustrezno zagotavljati trg, se lahko v tem segmentu organizira kot obvezna gospodarska javna služba. Osnutek predloga zakona se še dopolnjuje na podlagi prispelih pripomb in mnenj. Končni predlog zakona bo poslan v obravnavo in sprejem na Vlado v februarju mesecu. Enako kot predlog zakona, ki ga je predložil v obravnavo poslanec Jani Möderndorfer, tudi predlog zakona, ki ga pripravljamo na ministrstvu, loči med pogrebno dejavnostjo in upravljanjem pokopališč. V obeh predlogih je upravljanje pokopališč oziroma pokopališka dejavnost v pristojnosti občin, prav tako oba predloga uvajata visok nivo standardov in normativov za izvajanje pogrebne dejavnosti. Bistvena razlika med predlogoma je pri načinu izvajanja pogrebne dejavnosti oziroma pri delitvi pogrebnih storitev, ki se bodo izvajale kot gospodarska javna služba, in pogrebnimi storitvami, ki se bodo izvajale na prostem trgu. Glede na to, da predlog zakona, ki je danes pred vami, ne sledi sprejemu sklepu Vlade Republike Slovenije iz aprila 2014 na področju izvajanja pogrebne dejavnosti, predlagamo Državnemu zboru Republike Slovenije sprejetje sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Ob tem pa bi rad še povedal, da je v procesu priprave predloga zakona, pa tudi sedaj še vedno, potekala široka razprava zainteresiranih javnosti in tudi razprava na Odboru za gospodarstvo o tem predlogu, ki je danes pred vami, in je bila vsekakor koristna. Prepričan sem, da boste, spoštovani poslanci in poslanke, v naslednjih dveh mesecih v poslanske klopi dobili dober, kolikor se da usklajen predlog novega zakona. Najlepša hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Na Odboru za gospodarstvo je bil Predlog zakona o pogrebni dejavnosti in upravljanju pokopališč, ki ga je vložil poslanec Jani Möderndorfer, izglasovan kot neprimeren za nadaljnjo obravnavo. Kaj dela zakon neprimeren, ostaja odprto vprašanje, razen tega, da vsebinsko ni v skladu z idejo koalicije oziroma Ministrstva za gospodarski razvoj in tehnologijo, ki naj bi kmalu pripravilo svoj predlog ureditve tega področja. Izvirni greh tega predloga je, da si drzne na področju pogrebne in pokopališke dejavnosti opredeliti javni interes. Kar pomeni, da je na področju mogoča regulacija cen, da gredo dobički za investicije in ohranjanje pokopališke infrastrukture, ki prinaša izgubo; in seveda, da se zagotovi določen standard pri vseh postopkih, ki spremljajo smrt bližnjega. Javni interes izhaja iz tega, da gre pri smrti in vseh ritualih, ki izhajajo iz nje, za eno ključnih antropoloških praks. Ne gre le za pieteto do pokojnih, gre tudi za odnos do svojcev, za odnos do celotne skupnosti, kater član je bil pokojni. Hkrati javni interes izhaja tudi iz dejstva, da je pogreb izjemno visok strošek in za mnoge pomeni poglabljanje socialne stiske. Ne nazadnje so varčevalni ukrepi med drugimi odnesli tudi pravico do pogrebnine, ki od začetka leta 2014 ni več del zdravstvenega zavarovanja, ampak socialni transfer. Dejstvo je, da področje zahteva prenovo, saj je veljavni zakon datiran še v letu 1984, situacija na terenu je pa neurejena in kaotična. Predlog zakona Janija Möderndorferja je solidno izhodišče, z nekaj popravki, ki smo jih predlagali v Združeni levici, pa bi konkretno uredil nastali položaj. Zgovorno je, da novi zakonski predlog nastaja na MGRT, ne na Ministrstvu za okolje in prostor, kamor bi seveda po logiki stvari te stvari spadale. Pogrebna in pokopališka dejavnost bo torej še eno liberalizirano področje, ki bo podvrženo prostemu trgu. Kakšne so posledice vere in zaverovanosti v vsemogočni prosti trg, ni treba dodatno pojasnjevati. Na mrtvih in emocijah bližnjih ob izgubi pač ne bi smeli kovati zasebnih dobičkov. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovane kolegice in kolegi! Veljavni Zakon o pokopališki in pogrebni dejavnosti ter o urejanju pokopališč je bil sprejet še v prejšnji družbeni ureditvi in zato že mnogo let prihaja do njegovih različnih razlag, predvsem pa do različnih ureditev pokopališke in pogrebne dejavnosti v posameznih občinah. Glede na to, da gre za dejavnost, ki zaradi načela zagotavljanja pietete, varovanja zdravja in enakopravne obravnave ponudnikov in izvajalcev pogrebnih storitev na eni strani in zaradi zagotovitve učinkovitega nadzora na drugi strani, je treba ta predlog presojati celostno. Opozarjamo na tveganje, da ureditev, ki omejuje izvajanje pokopališke in pogrebne dejavnosti le na enega izvajalca na vnaprej določenem območju in po cenah, ki so določene z občinskim pravnim aktom, ni v skladu s pravom Evropske unije. Tako pravi Računsko sodišče Republike Slovenije v svojem revizijskem poročilu novembra leta 2014, ko ugotavlja, da se kar v 94 slovenskih občinah, torej v 44,5 % pogrebna dejavnost ali njen del vsaj občasno kljub omejevalni zakonodaji izvaja kot tržna dejavnost. V 30 občinah se pogrebna dejavnost izvaja izključno na prostem trgu. Takšno prakso poznajo tudi naše sosednje države, na primer Avstrija, Italija in Hrvaška. V Novi Sloveniji zagovarjamo takšno ureditev, po kateri bo pokopališka dejavnost lahko ostala organizirana kot obvezna občinska gospodarska javna služba, pogrebna dejavnost pa mora biti v celoti prepuščena prosti gospodarski pobudi, torej naj se izvaja kot tržna dejavnost. Seveda bi moral zakonodajalec ob tem postaviti jasne pogoje, pravila in standarde za vse izvajalce pogrebne dejavnosti, ne glede na to, ali gre za javna ali zasebna podjetja. Dejstvo je, da takšna ureditev nikomur ne zapira vrat, pogrebno dejavnost bi lahko opravljala komunalna podjetja ali pa zasebni ponudniki. Občine bi lahko same urejale to področje v skladu s tradicijo in krajevnimi običaji. Logično seveda tudi je, da za nekatere velike oziroma mestne občine to ni sprejemljivo, saj bi morali sedanji edini koncesionarji omogočiti dostop do storitev tudi drugim izvajalcem, če bodo tako želeli naročniki. Njihovi legalni monopoli bi bili tako onemogočeni, s tem pa bi tudi možnost prelivanja sredstev iz pogrebne v pokopališko dejavnost, kar je danes zelo pogosta praksa komunalnih podjetij. Pri tem je bistvenega pomena tudi vzpostavitev učinkovitega in enotnega nadzora. Poleg omenjenih dejstev krščanski demokrati izpostavljamo tudi naslednje dileme, zaradi katerih je za nas predlog tega zakona nesprejemljiv, in sicer prvi prevoz umrlega in zagotavljanje 24-urne dežurne službe, ki bi se izvajala kot obvezna gospodarska javna služba. Gre za vsak prevoz s kraja smrti do ohlajenih prostorov v okviru javne službe ali zdravstvene ustanove. Takšen prevoz je nepotreben in tudi pietetno povsem nesprejemljiv. Takšnega posebnega monopola druge države namreč ne poznajo, poznajo pa tako imenovan interventni prevoz, ki se izvaja po pozivu policije v primeru nesreč. Drugič, zakon ne predvideva več možnosti neposrednega prevoza od doma pokojnega do mrliške vežice, kar predvsem na podeželju velikokrat ostaja praksa. Seveda pa za krščanske demokrate prav tako ni sprejemljiva tudi določba, da se ne podlagi dovoljenja pristojne občine lahko opravi pokop z žaro ali raztros pepela na prebivališču umrlega ali naročnika pogreba. Spoštovane gospe in gospodje, v Novi Sloveniji upamo, da bo predlog novega zakona o pogrebni, pokopališki dejavnosti, ki naj bi ga Vlada posredovala v obravnavo in sprejetje Državnemu zboru najkasneje do konca februarja meseca tega leta, to področje uredil v skladu z evropskimi smernicami in revizijskim poročilom Računskega sodišča. Najlepša hvala.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo mag. Mirjan Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Vsi prav lepo pozdravljeni! Danes ne bomo odločali o predlogu zakona, ki ga je v proceduro vložil naš poslanski kolega, ne bomo odločali niti o amandmajih členov, s katerim se morda ne strinjamo. Koalicija se je, tako kot že mnogokrat do zdaj, odločila, da zakon, ki ga je v proceduro vložil poslanec, ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Ni primeren, ker ministrstvo in Vlada pripravljata sistemsko rešitev, ki bo rešila vse težave obravnavanega področja. Pravno urejanje pogrebne in pokopališke dejavnosti se v je v zadnjih letih izkazalo kot izjemno zahtevno. Za kako zahtevno področje urejanje gre, priča dejstvo, da se na tem področju dela že kar nekaj let, nekaj vlad, sam zakon pa je že 30 let praktično nespremenjen. Zaradi pomanjkljive in delno zastarele zakonodaje prihaja v praksi do različnih tolmačenj zakona, ki so privedla do različnih ureditev pokopališke in pogrebne dejavnosti po občinah. Zato občinski odloki, s katerimi občine po Zakonu o lokalni samoupravi odločajo načine in pogoje za opravljanje pokopaliških storitev, dodeljevanje koncesij in izvajanje del na pokopališčih z javnimi delavci, večkrat niso v skladu z navedenim zakonom. Nekatere občine so namreč podeljevanje koncesije za opravljanje pokopališčke in pogrebne dejavnosti, drugje pa so opravljanje pogrebne dejavnosti prepustili delovanju prostega trga. Pozivi, na eni strani k popolni liberalizaciji pogrebne dejavnosti, na drugi pa k nadaljnjemu ohranjanju obvezne gospodarske javne službe pogrebne in pokopališče dejavnosti, so pripomogli k temu, da se na tem področju zadeve ne spreminjajo in s tem ne sledijo potrebam časa, pa tudi ne zahtevam, na primer, Računskega sodišča. To pa je po besedah predlagatelja eden glavnih razlogov, da se je odločil o tem odpreti razpravo, kljub temu da je vedel, da zakon ne bo deležen zadostne podpore. Tudi poslanci Poslanske skupine nepovezanih poslancev menimo, da obstaja več kot dovolj razlogov, da se loči pogrebna dejavnost do upravljanja pokopališč in opredeli posamične storitve, ki sodijo k eni oziroma drugi dejavnosti. Tukaj ne smemo pozabiti niti na spomeniški status posameznih pokopališč, kar vsekakor zahteva drugačno obravnavo in tudi status. Predlagatelju predloga zakona lahko tudi pritrdimo v nerazumnem tolmačenju evropske okoljske zakonodaje, saj nas na to opozarjajo številni primeri iz prakse. Tudi to je eden od razlogov, da je področje treba urediti na celovit način, tako da ne bo dopuščal različnih praks in različnih tolmačenj, tako da bosta pogrebna dejavnost in dejavnost upravljanja pokopališč ločeni in tako da bodo opredeljene posamične storitve, ki sodijo k eni oziroma drugi dejavnosti. Ministrstvo za gospodarstvo nam je ureditev panoge obljubilo in sedaj lahko samo upamo, da bo do vladnega predloga čez dva meseca v resnici tudi prišlo, kar nam je danes državni sekretar tudi obljubil. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo mag. Bojan Krajnc.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Danes smo že slišali, da trenutno področje ureja Zakon o pokopališki in pogrebni dejavnosti ter o urejanju pokopališč, ki je bil sprejet daljnega leta 1984, zaradi česar je pomanjkljiv in zastarel. V praksi pa je privedel do zelo različnih ureditev pokopališke in pogrebne dejavnosti po posameznih občinah. Iz revizijskega poročila Računskega sodišča iz leta 2014, ki je pregledovalo zagotavljanje izvajanja in nadzora nad pokopališko in pogrebno dejavnostjo ter urejanjem pokopališč od leta 2009 do 2012, tako izhaja, da se je v 30 občinah pokopališka in pogrebna dejavnost v celoti izvajala tržno, da se je v 35 občinah pokopališka in ali pogrebna dejavnost oziroma del dejavnosti izvajal tržno, da so v 29 občinah, kjer se je pokopališka in pogrebna dejavnost izvajala v določeni obliki gospodarske javne službe ali kombinaciji drugih oblik, občani lahko izbirali kateregakoli izvajalca pokopališke in pogrebne dejavnosti na trgu, na podlagi česar Računsko sodišče zaključuje, da se je kar v 94 občinah oziroma 44 % vseh občin pokopališka in pogrebna dejavnost vsaj občasno opravljala kot tržna dejavnost. Predlog zakona o pogrebni dejavnosti in upravljanju pokopališč določa, da se tako pogrebna dejavnost kot upravljanja s pokopališči izvajata kot obvezna gospodarska javna služba, pri čemer pa le manjši del pogrebne dejavnosti ni predmet obvezne gospodarske javne službe oziroma je pridobitna gospodarska dejavnost. Vlada je, kot smo tudi že slišali, v letu 2014 sprejela sklepa, s katerima je določila, da se novi zakon pripravi tako, da bo pokopališka dejavnost tudi v bodoče organizirana kot obvezna gospodarska javna služba, pogrebna dejavnost pa se bo v največji mogoči meri izvajala kot tržna dejavnost; obe v javnem interesu, v skladu z ustavo in ostalo zakonodajo pod nadzorom lokalnih in državnih inšpekcijskih služb ter Ministrstva za gospodarstvo. Na podlagi navedenega Poslanska skupina Stranke modernega centra zastopa stališče, da Predlog zakona o pogrebni dejavnosti ter upravljanju pokopališč ni primeren za nadaljnjo obravnavo.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Franc Breznik.
Hvala lepa, gospod predsednik. Samo besedilo sedanjega veljavnega zakona o pogrebni dejavnosti ter upravljanju pokopališč se v času od njegovega sprejema, kot ugotavljate številne poslanske skupine, iz leta 1984 vsebinsko bistveno ni spremenilo, čeprav bi moralo biti besedilo vsaj prenovljeno v skladu z Zakonom o gospodarskih javnih službah iz leta 1993. Zakon je bil torej sprejet še v prejšnji družbeni ureditvi, zato njegove posamezne rešite več ne ustrezajo. Pomanjkljiva, ponekod je v bistvu zastarela, zakonodaja pa je povzročila, da se je zakon, kot mnogi ugotavljate, razlagal zelo različno, kar je povzročalo različne ureditve pokopališke in pogrebne dejavnosti po občinah. Kot tudi številni ugotavljate, je Računsko sodišče v svoji reviziji pozvalo k vzpostavitvi pogojev za izvajanje pokopališke in tudi pogrebne dejavnosti, ločitvi pokopališke in pogrebne dejavnosti ter opredelitvi posamične storitve, ki sodijo k posamezni dejavnosti. Po mnenju Računskega sodišča bi moral novi zakon določati, katere storitve gospodarske javne službe pokopališke in pogrebne dejavnosti ter urejanja pokopališč morajo biti dostopne prebivalcem, način in postopki za oblikovanje cen teh storitev, s čimer bi zagotovili ustrezno ureditev izvajanja in financiranja te gospodarske javne službe na območju Republike Slovenije. Naj povem, da je Računsko sodišče opozarjalo, da imajo samo v 60 občinah, manj kot tretjini občin, opredeljeni občinski akti in to službo kot obvezno javno službo, preostali pa kot izbirno ali tržno dejavnost. Računsko sodišče je opravilo revizijo, kjer so ugotovili, da se izključno kot tržna dejavnost sicer opravlja v 30 od 211 slovenskih občinah, v 97 občinah kot v gospodarska javna služba in v 84 občinah v različnih oblikah, na primer kot javno podjetje in kot krajevna skupnost, javno podjetje s podizvajalcem, režijski obrat in javno podjetje in tako naprej. Torej imamo številne zelo različne opredelitve do teh dejavnosti. Tisto, kar določa zakon na področju pogrebne dejavnosti, določa to, da so predmet javne službe sicer pokop umrlega, prevoz umrlega, zagotavljanje stalne dežurne službe, znotraj občine umrlega, oskrba umrlega, priprava in izvedba minimalne pogrebne slovesnosti. Kot pogrebne storitve, ki niso predmet gospodarske javne službe, se potem štejejo upepelitev umrlega, balzamiranje umrlega, prevoz umrlega, če ne gre za prvi prevoz, in pogrebne slovesnosti, ki presegajo minimalni obseg. Tisto, kar so številne vlade že ugotavljale pri sprejemu ali pri noveliranju tega zakona, je, da v bistvu obstajata samo dve rešitvi. Prva rešitev, kot ugotavlja tudi predlagatelj zakona, torej, da pokopališka dejavnost ostane obvezna lokalna gospodarska javna služba, pogrebna dejavnost pa se v celoti prepusti trgu, pri čemer bi lahko tržno dejavnost opravljali vsi gospodarski subjekti, ki bi izpolnjevali določene kvalitativne pogoje. Druga možna rešitev, ki jo je predlagatelj pripravil, pa gre v smeri pogrebna in pokopališča dejavnost ostaneta obvezni lokalni gospodarski javni službi, v okviru katerih bi se morali zagotavljati osnovni standard, storitve, pri pogrebni dejavnosti pa bi se dovolil dostop tudi tržni dejavnosti ob upoštevanju določenih pogojev. Naj povem, da ravno tu smo v Slovenski demokratski stranki na tem področju pripravili amandmaje, menimo, še vedno, da pogrebna dejavnost mora biti prepuščena trgu, seveda ob predpostavki, da tisti, ki opravlja to dejavnost, ima seveda določene pogoje za opravljanje te dejavnosti, tako človeški dejavniki kot materialne pogoje za opravljanje te dejavnosti. Menimo tudi, da tudi svojci v tistih najbolj kritičnih trenutkih znajo presojati, se znajo odločati in da v neki demokratični družba mora biti ta pravica do druge izbire ali pa do konkurence poglavitna. Tisto, kar je bilo tudi na seji odbora zelo zanimivo, je bilo, da so predstavniki tudi Obrtne zbornice povedali za številne anomalije, ki se dogajajo na pokopališčih. Primer, kjer je, kot ste nekateri omenili, večje komunalno podjetje opravljajo pogrebno, pokopališko dejavnost, poleg tega so imeli še cvetličarno, imeli so potem še kamnoseštvo in nekdo, ki je želel pokopati svojca, je bil prisiljen na tem pokopališču prevzeti vse te storitve. Torej, grobovi so že bili urejeni, skupaj s spomeniki in pripravljeni, torej je moral kupiti grob in spomenik in tako naprej. Zaradi tega v Slovenski demokratski stranki opozarjamo, da gremo nekako tudi v tisto, kar je Vlada danes napovedala, v novi noveli zakona, torej zakona, ki ga bo Vlada predlagala, da se ta del, torej pogrebne dejavnosti, nekako liberalizira, seveda pod določenimi pogoji, da je pogrebna – torej, predvsem pokopališka dejavnost – pa neka obvezna gospodarska služba. Tudi tu se strinjamo, da so v bistvu tudi pokopališča, lahko rečemo, kulturni spomeniki, kot nekateri ugotavljate, in to so tudi neka naša načela pri tem zakonu. Menimo pa, da je predlagatelj pripravil nekaj kvalitativnih pogojev, mislim pa, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo in ga tudi ne bomo v tej smeri podprli. Najlepša hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Tomaž Gantar.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi, vsem dober dan! Pred seboj imamo predlog zakona, za katerega smo v Poslanski skupini Desus na seji Odbora za gospodarstvo sklenili, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Na začetku velja pripomniti, da področje pogrebne in pokopališke dejavnosti v zadnjih treh desetletjih na zakonodajnem področju ni doživelo bistvenih sprememb. Zakon o pokopališki in pogrebni dejavnosti ter o urejanju pokopališč, ki je bil sprejet še v prejšnji družbeni ureditvi leta 1984, enostavno ne ustreza več. Njegove pomanjkljive in mestoma zastarele rešitve so omogočile različne razlage, kar je botrovalo povsem različnim ureditvam pogrebne in pokopališke dejavnosti po občinah. Številni poskusi urejanja tega področja v zadnjem desetletju so pokazali, da imajo deležniki včasih celo diametralno nasprotna stališča. Združenja in skupnosti občin želijo, da bi se pogrebna dejavnost opredelila kot občinska gospodarska javna služba, Obrtno-podjetniška zbornica pa po drugi strani želi razmejiti njen javni in tržni del, saj se boji uzakonitve monopola, ki bi uničil konkurenco. Prav tako imamo na eni strani sklep prejšnje vlade glede ločnice med javnim in tržnim segmentom, na drugi strani pa je Ustavno sodišče zavzelo stališče, da določitev pokopališke in pogrebne dejavnosti za obvezno gospodarsko javno službo ni v neskladju z ustavo. Vsekakor pa je rdeča nit obeh pristopov k urejanju problematike lahko ugotovitev Računskega sodišča, da v občinah na tem področju vlada velika zmeda. Občine področje urejajo na različne načine, razlike pa so tudi v cenah storitev. In vsemu temu v Poslanski skupini Desus nasprotujemo. Glavni pomislek, ki smo ga ob obravnavi predloga zakona imeli, je bil, da je za restavriranje tako zastarelega zakona in ob tako različnih interesih potrebno, preprosto povedano, več časa za usklajevanje in dogovor. Zavedamo se, da je področje zahtevno in da terja poglobljeno razpravo z vsemi zainteresiranimi, zato ne želimo hitrega sprejetja zakona, za katerega bi se lahko zelo hitro izkazala potreba po noveliranju. Vendar pa je na tem mestu treba priznati, da ima predlog zakona tudi številne dobre nastavke in da je na seji odbora sprožil koristno kresanje mnenj, ki bodo vsekakor prišla prav pri usklajevanju novega zakona, ki ga pripravlja Vlada. Poleg tega pa je ostalo pri predlogu kolega Möderndorferja odprtih še nekaj pomembnih vprašanj, ki jih ni bilo mogoče rešiti le z amandmiranjem. Dejstvo je tudi, da tega ob pripombah Zakonodajno-pravne službe ni storil niti sam predlagatelj. Za zaključek, v Poslanski skupini Desus smo vsekakor mnenja, da je čas, da se stari zakon pokoplje. Še nekaj truda bo potrebnega za uskladitev odprtih vprašanj, poiskati skupni imenovalec in po treh desetletjih končno celovito urediti področje pogrebne in pokopališke dejavnosti. Seveda pa ostaja v prvi vrsti zavedanje, da moramo državljankam in državljanom zagotoviti predvsem dostojen sloves od bližnjih. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Zakonodaja, ki ureja področje pokopališke in pogrebne dejavnosti, je stara 32 let in določa, da sta obe dejavnosti, tako upravljanje pokopališč kot pogrebna dejavnost, obvezni gospodarski javni službi, za organizacijo pa skrbijo lokalne skupnosti. Ureditev je bila torej zasnovana za drug sistem, za 60 takratnih občin in njihovih krajevnih skupnosti in se v vmesnem času ni spreminjala. Vsaka občina je torej ob svoji ustanovitvi lahko področje uredila različno, z lastnim izvajanjem, koncesijo ali pa je pogrebno dejavnost prepustila prostemu trgu. Tako se je v 2-milijonski Sloveniji oblikovalo 212 malih trgov z različnimi ureditvami. Čeprav smo Slovenke in Slovenci navezani na svoj domači kraj, seveda ne umre vsakdo v kraju, kjer je živel, prav tako pokojniki niso nujno pokopani tam, kjer so umrli. V teh primerih se pogosto pokažejo slabosti trenutne ureditve, ki pomenijo stroške in velik stres za že tako prizadete svojce, ki si v težkih trenutkih zaslužijo razumevanje in podporo ter profesionalno in pietetno opravljeno storitev, da bi se lahko dostojno poslovili od tistega, ki jih je zapustil. Taka ureditev pa ima pomemben vpliv tudi na druge povezane dejavnosti, naj omenim le cvetličarstvo in kamnoseštvo, ki prav tako čutijo posledice različnih načinov upravljanja pokopališč. Ob tem moram opozoriti na velik pomen strpne in pietetne javne razprave ob urejanju tega področja. Kljub svojim pomanjkljivostim je sistem do sedaj deloval. Ob njegovem urejanju smo dolžni, da ravnamo spoštljivo, strpno in previdno, da bi ga lahko primerno uredili. Poskusov spremembe zakonodaje je bilo namreč že veliko s strani različnih vlad, a žal niso bili nikoli uspešni tudi zaradi nespoštovanja načel strpne razprave. Tokrat kaže, da smo rešitvi mnogo bliže. Tudi sedanja vlada je pripravila predlog zakona, ki bo v kratkem obravnavan v Državnem zboru. Zadovoljni smo z dosedanjo razpravo o predlogih novele za ureditev tega področja. Kot ključno rešitev tega predloga izpostavljamo ločitev na dejavnost upravljanja in urejanja pokopališč ter pokopaliških redov, ki bo še naprej obvezna gospodarska javna služba, in na pogrebno dejavnost, ki bo tržna dejavnost z v zakonu določenimi pogoji za tiste, ki jo bodo opravljali. Med te pogoje sodijo predvsem usposobljenost zaposlenih, spoštovanje sanitarnih in zdravstvenih predpisov ter 24-urno zagotavljanje določenih nujnih del, na primer prvih prevozov pokojnikov. Verjamemo, da je več kot 60 izvajalcev pogrebne dejavnosti sposobnih še naprej opravljati delo v okviru zakona in s spoštovanjem do uporabnikov, pa tudi sami zatrjujejo, da v veliki meri izpolnjujejo vse predvidene predloge. Pomembno je razrešiti vprašanje stroškov za končne uporabnike. Mnogi se bojijo, da bi uvedba konkurence na področju pogrebne dejavnosti povzročila višje stroške zanje in tudi mi delimo te strahove, ne glede na splošno načelo, da naj bi konkurenca zniževala cene storitev. Že zavoljo pietete moramo tudi zagotoviti, da ne bo prihajalo do agresivnega trženja in nepotrebnih pritiskov na svojce umrlih. Ugotoviti pa moramo, da konkurenca med izvajalci pogrebne dejavnosti že obstaja sedaj, izbira za uporabnike pa tudi, le da je pomembno omejena z zelo različnimi ureditvami po posameznih občinah. Socialni demokrati smo zato predlagali in pridobili podporo za rešitev v novem zakonu, ki bo izvajalcem pogrebne dejavnosti naložila, da osnovno dostojno pogrebno slovesnost opravljajo za ceno, ki ni višja od veljavne pogrebnine. Menimo, da je to pomemben prispevek, da bodo cene ostale dostopne in stroški pogreba ne bodo večja skrb kot do sedaj. Nekateri opozarjajo tudi na morebitno rast stroškov, povezanih s pokopališko dejavnosti, saj v določenih občinah ne bi mogli več presežki iz pogrebne dejavnosti pokrivati izgub upravljanje pokopališč. Tu moramo povedati, da ta možnost sicer obstaja, a hkrati opozoriti, da so bili ti presežki ustvarjeni iz plačila za pogrebno dejavnost, ki so jo na koncu morali plačati uporabniki. Verjamemo torej, da je mogoče to področje urediti tako, da zaradi urejanja pokopališč ne bodo nastajali novi stroški za občine in njihove občane. Socialni demokrati podpiramo predlog matičnega delovnega telesa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo, pozdravljamo pa prispevek, ki ga je s svojim predlogom v razpravo vnesel predlagatelj. Razprava na matičnem delovnem telesu je pokazala, da je končno mogoče urediti to zahtevno področje tako, da bodo vsi lahko zaupali, da bodo tudi za našo zadnjo pot in počivališče dostojno poskrbljeno.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 28. 1. 2016, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA PRIPOROČILA V ZVEZI S PREDLOGOM ZAKONA O ZDRAVSTVENI DEJAVNOSTI. Predlog priporočila je v obravnavo zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom priporočila je skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga priporočila dajem besedo predstavnici predlagatelja gospe Jelki Godec.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem, ekipi Ministrstva za zdravstvo, ki je tudi tokrat brez glavne predstavnice, to je ministrice za zdravstvo! Mislim, da vsi državljani pričakujemo oziroma pričakovanja državljanov so, da delujoč zdravstveni sistem sledi pacientu, sledi uporabniku. Zato imamo vedno večja pričakovanja tako od samega zdravstvenega sistema in tudi od Ministrstva za zdravje, zato menimo, da slovenska vladna struktura bi morala že včeraj sprejeti izziv, ki se mu reče reforma zdravstvenega sistema. Želimo si vsekakor celovite zdravstvene reforme, ki naj bi bila transparentna, preudarna in ne nazadnje tudi vzdržna. Žal pa je ministrstvo nekako v krču. Do danes namreč s strani ministrice, pa tudi s strani največje koalicijske skupine oziroma stranke SMC v Državnem zboru, ki so dostikrat njeni predstavniki, tudi nadomestni ministri ali piar Ministrstva za zdravje, nismo dobili odgovora, kdaj lahko pričakujemo zdravstveno reformo. Celo več, govori se, da zdravstvene reforme enostavno v Sloveniji ne potrebujemo, da potrebujemo le več denarja. Včasih sicer pri kakšnem sprejemu pravilnika na ministrstvu pravijo, da gre za zdravstveno reformo, ko pa gre za sprejem zakonov na področju zdravstva, pa govori, da gre le za manjše spremembe, ki odpravljajo določene anomalije v zdravstvu. Da zdravstvene reforme ne bomo dočakali v tem mandatu oziroma vsaj v tem času, ko je vlada Mira Cerarja, in da ne bomo tega dočakali, je jasno tudi po izjavah predsednika Vlade Mira Cerarja in ministra za javno upravo gospoda Koprivnikarja, ki sta ob predstavitvi mednarodne analize slovenskega zdravstvenega sistema dejala, da reforme na področju zdravstva ne potrebujemo. Ta analiza, mednarodna analiza slovenskega zdravstvenega sistema v uvodu navaja, da v Sloveniji poteka proces fiskalne konsolidacije, katere cilj je omejevanje in prestrukturiranje javne porabe. V tem procesu so nujne strukturne reforme za izboljšanje učinkovitosti in uspešnosti porabe javnih sredstev. S tem se definitivno lahko strinjamo in v Sloveniji je treba temeljito pregledati in izboljšati učinkovito porabo javnih sredstev tudi v zdravstvu. Koalicijske partnerice so v koalicijskem sporazumu optimistično zapisale, da je prioriteta na področju zdravstva predlog sprememb Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju in da je tako treba zagotoviti finančno vzdržnost obveznega zdravstvenega zavarovanja, ukiniti prostovoljno dopolnilno zdravstveno zavarovanje in ga nadomestiti z dajatvijo, urediti pravice in obveznosti iz obveznega zdravstvenega zavarovanja na ravni zakona. O teh predvidenih ukrepih bi sicer lahko debatirali, ali so pravilno zastavljeni ali ne, jasno pa je, da od podpisa koalicijskega sporazuma septembra 2013 do danes ni bilo narejeno na tem področju popolnoma nič. Ministrstvo za zdravje ni izpolnilo niti zastavljenega cilja, in sicer določitev meril za sprejetje mreže javne zdravstvene dejavnosti na primarni, sekundarni in terciarni ravni. Se pa je ministrstvo lotilo problema javnih financ nekje drugje, in sicer na področju koncesij. Medtem ko se marsikdo in marsikje bogati ta račun javnih sredstev, tudi na Ministrstvu za zdravje, pa se ministrstvo samo spogleduje z idejo, da se omeji koncesionarska dejavnost v zdravstvu. Tako je Ministrstvo za zdravje 29. septembra 2015 objavilo predlog sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti. Enako kot pravilnik o nujni medicinski pomoči je tudi ta predlog naletel na oster odziv strokovne javnosti ravno iz razloga, da pri pripravi tega osnutka ni sodelovala širša strokovna javnost. Na to so opozarjali z različnimi dopisi na ministrstvu, vendar zaradi popolne ignorance ministrstva ni bilo mogoče sodelovati. Res je, da je pred nami le osnutek Zakona o zdravstveni dejavnosti, vendar se bojimo, da bo zadeva potekala enako, kot je potekala pri pravilniku o nujni medicinski pomoči, to pomeni, da bo osnutek postal tudi končna verzija. Predlagatelji smo mnenja, da se s predlogom sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti ukinja vsakršna konkurenca med izvajalci zdravstvenih storitev, saj Ministrstvo za zdravstvo s predlagano spremembo vrača slovensko zdravstvo na pot socialističnega sistema in postavlja ponovno temelje za plansko, s strani države povsem regulirano zdravstvo. Mnenja smo, da trenutni osnutek Zakona o zdravstveni dejavnosti vsekakor ni v javnem interesu, torej v interesu uporabnikov zdravstvenih storitev, državljanov, saj se bo ob morebitni uveljavitvi tega zakona zmanjšala dostopnost bolnikov do izbranega osebnega zdravnika. Poročilo ZZZS poda informacijo, da je kar 25 % specialističnega ambulantnega dela izvedenega pri koncesionarjih. Če predlog, ki je pred nami, torej Zakon o zdravstveni dejavnosti, stopi v veljavo, se bodo dodatno podaljšale čakalne dobe na specialistične ambulantne pregledu. Bolniki, ki so sedaj opredeljeni za določenega zdravnika ali recimo zobozdravnika, bodo praktično čez noč ostali brez izbranega zdravnika. Pacienti bi si morali na novo iskati svojega osebnega zdravnika v javnem zavodu, če njihov izbrani trenutni koncesionarni zdravnik ne bi ponovno prejel koncesije oziroma dovoljenja. Torej, če bodo ostali brez opredeljenega osebnega zdravnika oziroma če bodo ti zdravniki ostali brez koncesije in bodo pacienti želeli ostati pri njem, bodo morali te usluge plačevati sami. Na dan 2. 11. 2015 je po podatkih registra Zdravniške zbornice v Sloveniji tisoč 157 ustanov s koncesijo, ki opravljajo zdravniško dejavnost, v njih je zaposlenih tisoč 398 zdravnikov. Predlog spremembe Zakona o zdravstveni dejavnosti se tako dotika, še enkrat ponavljam, tisoč 398 zdravnikov koncesionarjev, od tega je to 333 družinskih in splošnih zdravnikov, 391 specialistov primarne in sekundarne ravni, 652 zobozdravnikov in specialistov zobozdravnikov, in vseh teh bolnikov, ki so obravnavani pri teh zdravnikih. Pomembno je povedati tudi to oziroma poudariti, da zdravniki koncesionarji so sami investirali v infrastrukturo za izvajanje dejavnosti. Torej so vlagali svoje premoženje. Oprema, kot veste vsi, je pri nekaterih izvajalcih zelo draga. Po oceni strokovnega združenja zasebnih zdravnikov in zobozdravnikov Slovenije, ki imajo skoraj tisoč članov, so koncesionarji pred pričetkom dela investirali približno 366 milijonov evrov v osnovna sredstva. Še enkrat poudarjam; investirali so iz lastnega premoženja, saj država koncesionarjem ne vlaga v medicinsko opremo, medtem ko v javne zavode vlagata lokalna skupnost in država, ker sta pač njeni ustanoviteljici. Opozarjamo tudi na to, da imajo nekateri koncesionarji koncesije za nedoločen čas in večletne veljavne pogodbe z Zavodom za zdravstveno zavarovanje o izvajanju programa. Ob tem se lahko, torej spremembi Zakona o zdravstveni dejavnosti, pojavijo tudi tožbe proti državi; namreč teh koncesionarjev, ki imajo sedaj koncesije za nedoločen čas. Po drugi strani pa je tudi treba opozoriti, da je veljavna uredba Evropske unije o prostem pretoku blagajn storitev postavila slovenske zasebne zdravnike v neenak položaj v primerjavi z zdravniki v tujini. Zaradi nedopustnih čakalnih dob v slovenski zavarovanci pacienti iščejo preglede in posege v drugih državah Evropske unije, ker se jim tudi povrne celoten znesek. Tako sredstva ZZZS odtekajo v tujino, medtem ko ista ZZZS stroškov pregleda pri slovenskih zasebnikih ne krije. Z ukinjenem koncesionarjev na sekundarnem nivoju pa bi po naši oceni iskali zdravstvene usluge izven Slovenije še več bolnikov. Zaradi vsega navedenega in zaradi, bom rekla, tudi pritiskov strokovne javnosti in mnenj koncesionarjev in strokovne javnosti smo v Slovenski demokratski stranki sklicali oziroma predlagali to obravnavo Državnemu zboru, predlagali priporočila Vladi Republike Slovenije in Ministrstvu za zdravje. In sicer naslednja priporočila, da naj Vlada Republike Slovenije in Ministrstvo za zdravje ponovno preuči vse pripombe, ki so bile dane v javni razpravi, pripombe Zdravniške zbornice Slovenije k novemu Zakonu o zdravstvenih dejavnosti in jih vključi v zakon. Državni zbor predlaga tudi Vladi Republike Slovenije in Ministrstvu za zdravje, da v primeru, če pride do ugotovitev, da je predlog zakona v nasprotju z zakonodajo Evropske unije, predlog umakne in pripravi nov zakon. Koalicija je že na odboru še enkrat več z argumentom odločila, da zaščiti ministrico in te predloge, in izglasovala, da priporočila niso primerna oziroma da danes seveda ne bo prišlo do glasovanja. Mnenja smo – oziroma zakaj smo v Slovenski demokratski stranki tudi, še enkrat ponavljam, predlagali to obravnavo? Namreč slabe izkušnje, še enkrat, s pravilnikom o nujni medicinski pomoči kaže na to, da ministrstvo trmasto vztraja pri osnutku, ki na koncu postane tudi končna verzija, ne upošteva predlogov strokovne javnosti, kljub temu da je, recimo, pri pravilniku o nujni medicinski pomoči bil sklep Državnega zbora, da ministrstvo pred samo uveljavitvijo pravilnika o nujni medicinski pomoči o tem seznani – torej o končnem osnutku oziroma o končni verziji – seznani Državni zbor, ministrstvo tega ni naredilo. Enako se bojimo, da se bo zgodilo s predlogom Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki v splošnem napoveduje to, da bodo koncesije počasi usahnile oziroma ukinile; namreč predvideva se, da se koncesije razpišejo le za dobo 15 let. Na odboru smo slišali, da je ta doba določena tudi 10, 15 ali 20 let, odvisno od tega, koliko bodo koncesionarji oziroma kakšne bodo investicije v samo dejavnost. To pomeni, če posplošim, ko se bo oprema amortizirala, bomo pa koncesije zaprli. Zanima me, kdo v bistvu od zdravnikov ali tistih, ki želijo imeti koncesijo, bo sploh še želel imeti tako dejavnost, če ve, da po 15 letih več ni možnosti, da se mu koncesija podaljša. Prvo kot prvo, mora vlagati svoj denar v to, da odpre ambulanto oziroma to strokovno prakso, potem je treba v 15 letih oziroma po določenih letih vlagati v opremo, ki se iztroši, prav tako je treba vlagati v izobraževanje kadrov. Ne poznam človeka, ki bi s tako miselnostjo, da se po 15 letih zapre njegova praksa, podjetje, torej s podjetniško miselnostjo, da bi vlagal v tako podjetje, ki po 15 letih lahko usahne zaradi kakršnikoli razlogov. Tudi če dela dobro, ni rečeno, da mu po 15 letih koncesija ostane in bo moral iti nazaj v javno zdravstvo. Zakoni, ki so neusklajeni s strokovno javnostjo, da ne rečem [[…]]Bom rekla zakoni, ki so tako nesmiselni, da zapirajo določene prakse, ki se danes kažejo kot dobre. Res je, da nekatera področja oziroma določeni koncesionarji so dobivali koncesije, tako kot pravi ministrica, na čuden način, vendar imamo zakone, s katerimi bi lahko te nepravilnosti ugotovila, s katerimi bi lahko te nepravilnosti tudi sanirala. Zakone, ki so neusklajeni, neuravnoteženi, da ne rečem, neuravnovešeni, vsekakor moramo obravnavati že v samem osnutku. Zato smo v Slovenski demokratski stranki predlagali ta priporočila. Upam, da kljub temu da danes ni sklepov oziroma se o tem ne bo glasovalo, da bo pa v razpravi pa le povedano, da naj ministrstvo upošteva v bodoče pri pripravi takih zakonov malo bolj strokovno javnost in da ne bo potrebno o takih zahtevah razpravljati v Državnem zboru že v času osnutka. Hvala.
Predlog priporočila je 14. 1. 2016 obravnaval Odbor za zdravstvo. Ker po končani razpravi odbor ni sprejel točk predloga priporočila, je predsednik odbora ugotovil, da je obravnava predloga priporočila na seji delovnega telesa končana. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu Tomažu Gantarju.
Hvala lepa, predsednik. Še enkrat lep pozdrav vsem! Odbor za zdravstvo je na svoji 9. seji 14. 1. 2016 kot matično delovno telo obravnaval Predlog priporočila v zvezi s predlogom Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. Predlog je bil objavljen tudi na spletni strani Državnega zbora v Poročevalcu. Odbor je bil seznanjen z mnenjem Zakonodajno-pravne službe in z mnenjem Vlade Republike Slovenije. K predlogu priporočil ni bilo vloženih amandmajev. Uvodno dopolnilno obrazložitev k predlogu priporočila je v imenu predlagatelja podala gospa Jelka Godec. Poudarila je, da je ministrstvo v mesecu septembru 2015 predstavilo predlog sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki ureja področje podeljevanja koncesij in izvajanja koncesionarske dejavnosti. Ministrstvo je gradivo pripravilo brez sodelovanja strokovne javnosti in se tudi v času javne razprave o predlogu zakona ni odzvalo na pripombe. Ker je področje dela koncesionarjev izjemno pomembno, predlagatelji menijo, da mora pri spremembah sodelovati strokovna javnost in Zdravniška zbornica Slovenije. Ministrstvo po mnenju predlagateljev s takim predlogom ukinja koncesionarje in ne deluje v dobro bolnikov. S sprejetjem priporočil na odboru in državnem zboru bi ministrstvo in vlada zavezali k sodelovanju in upoštevanju vseh pripomb pri pripravi sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti. Ministrica za zdravje, gospa Milojka Kolar Celarc je poudarila, da trditve predlagateljev ne držijo. Predlog sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti je še vedno v obliki delovnega gradiva, javna razprava pa je potekala do konca oktobra 2015 in posredovane pripombe so v postopku proučitve. Ministrstvo za zdravje bo glede na vsebino posameznih pripomb organiziralo delovne sestanke s posameznimi deležniki, šele nato bo gradivo posredovano v medresorsko usklajevanje, koalicijsko usklajevanje in na vlado. Predlog zakona naj bi področje podeljevanje koncesij uredil na bolj pregleden način, nikakor pa se koncesije ne ukinjajo. Vlada Republike Slovenije zato navedenih priporočil ne podpira. V razpravi, v kateri so sodelovali tudi predstavniki strokovne javnosti, je bilo poudarjeno, da je predlog sprememb zakona res šele v fazi delovnega osnutka in da je o zadevah, o katerih ni dokončnega gradiva, težko razpravljati. Večina razpravljavcev je poudarila pozitivno vlogo in pomen dela koncesionarjev v zdravstvu. Podeljevanje koncesij je bilo v preteklosti zaradi nedodelanih pravil predvsem v začetnem obdobju res neurejeno, zato so nekatere spremembe nujno potrebne. Do njih pa je treba priti s sodelovanjem. Odbor je v skladu s 128. in 171. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh točkah predloga priporočila skupaj in jih ni sprejel. S tem je obravnava predloga priporočila v zvezi s predlogom Zakona o zdravstveni dejavnosti na matičnem delovnem telesu zaključena. Hvala.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, državni sekretarki na Ministrstvu za zdravje gospe Sandri Tušar.
Spoštovani poslanci, spoštovani predsedujoči! Ministrstvo za zdravje je pripravilo osnutek, predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti in ga posredovalo v javno razpravo, ki je namenjena najširšemu zbiranju pripomb in predlogov deležnikov in zainteresirane javnosti. Javna razprava je potekala od 29. 9. do 29. 10. lanskega leta. Osnutek zakona je bil tako postopkovno pripravljen v skladu z določbami Poslovnika Vlade Republike Slovenije in Resolucijo o normativni dejavnosti. Ministrstvo je osnutek predloga zakona, s katerim želi celovito in sistemsko urediti področje podeljevanja dovoljenj za opravljanje zdravstvene dejavnosti ter podeljevanja koncesij za izvajanje zdravstvene dejavnosti, pripravilo upoštevaje naslednje razloge za potrebne spremembe normativne ureditve tega področja: vzpostavitev sistema, ki bo podrobneje uredil delo zasebnih zdravstvenih delavcev, omogočal podeljevanje koncesij z javnim razpisom na transparenten način, uskladitev z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu iz leta 2006, neusklajenost ureditve podeljevanja koncesij za nedoločen čas s temeljnimi načeli prava EU in s tem pravom EU, o čemer je bilo sprejetih že vrsto odločitev v sodnih postopkih pred evropskim sodiščem. To so po mnenju Vlade razlogi, da so spremembe zakona z navedenim obsegom urejanja potrebne prioritetno pred drugimi spremembami tega zakona, da se zagotovi zakonitost in transparentnost ureditve in podeljevanja dovoljenj ter koncesij za izvajanje zdravstvene dejavnosti. Določene pripombe in predlogi, ki smo jih prejeli med javno obravnavo, bodo obravnavane v okviru celovite spremembe sistema izvajanja zdravstvene dejavnosti. Ključna področja urejanja v osnutku predloga zakona: prvič – dovoljenje za opravljanje zdravstvene dejavnosti. Določajo se pogoji, ki jih morajo izpolnjevati tudi pravne in ne samo fizične osebe za pridobitev dovoljenja za opravljanje zdravstvene dejavnosti. Določajo se razlogi, na podlagi katerih pristojni organ lahko odvzame dovoljenje za opravljanje zdravstvene dejavnosti. Drugič – koncesije za izvajanje zdravstvene dejavnosti; koncesije bodo podeljene, kadar javni zdravstveni zavodi ne bodo zagotavljali ali ne bodo zmogli zagotoviti izvajanja zdravstvene dejavnosti v obsegu, določenem z mrežo javne zdravstvene službe. Koncesije se podeljujejo na javnem razpisu. Koncesija ni predmet pravnega prometa, koncesije se podeljujejo za določen čas. Podrobneje se opredeljuje vsebina koncesijske pogodbe in zagotavlja učinkovit nadzor nad njenim izvajanjem. Med razlogi za prenehanje koncesijske pogodbe je kot razlog na novo opredeljena tudi sprememba statusa koncesionarja. Tretjič – uskladitve že podeljenih dovoljenj in koncesij. V prehodnih določbah so določeni roki za uskladitev dovoljenj in koncesijskih pogodb, ki so bile izdane pred uveljavitvijo sprememb zakona. Posebej poudarjam, da bodo te določbe v nadaljnji fazi priprave predloga zakona še temeljito proučene in dodelane. Nikakor pa ureditev ne bo pomenila ukinjanja že podeljenih koncesij, ampak le njihovo uskladitev z nekaterimi temeljnimi pravili nove ureditve podeljevanja koncesij v zdravstvu, na primer, podeljevanje koncesij za določen čas. V okviru javne razprave je ministrstvo prejelo odzive s predlogi, pripombami in vprašanji posameznikov in organizacij s strani 30 deležnikov, med njimi tudi Zdravniške zbornice Slovenije, s katero smo 14. 10. 2015, torej ko je javna razprava še potekala, izvedli tudi sestanek. Na sestanku smo obravnavali tudi ta predlog zakona ter sprejeli dogovor, da bomo predlog zakona v nadaljevanju še usklajevali glede na prispele predloge in pripombe. Dogovorili smo se, da bo Zdravniška zbornica Slovenije predlagala svoje člane v delovno skupino, ki bo po prejemu odzivov na predlog zakona iz javne obravnave pripravila novo besedilo predloga zakona. Zbornica je predlog članov posredovala 27. novembra 2015. Predlog zakona je v fazi priprave novega besedila po prejetih pripombah in predlogih iz javne razprave [[…]]
Opozarjam na čas. Bo še potem v nadaljevanju čas [[…]]
Prosim?
Pravim, da opozarjam na čas.
Glede na navedeno Vlada meni, da so predlagana priporočila nepotrebna, preuranjena, saj se predlog zakona šele pripravlja, pripravljen in v javno razpravo je bil dan šele prvi osnutek predloga zakona, v določenem delu pa so predlagana priporočila tudi nesprejemljiva, in sicer v delu, ko predlagajo, da se vključijo v zakon vsa priporočila in da se predlog zakona umakne in pripravi nov zakon, če se ugotovi, da so v nasprotju z zakonodajo EU. Hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovana gospa državna sekretarka in predstavniki ministrstva! Krščanski demokrati pač menimo, da je velika rana slovenskega zdravstvenega sistema predvsem pomanjkanje dialoga med akterji v zdravstvu kot tudi pomanjkanje politične volje za uvedbo prepotrebnih sprememb. Jasno je, da brez dialoga ključnih in prepotrebnih sprememb v slovenskem zdravstvu – teh sprememb pač ne bomo dosegli. Temu dejstvu pritrjujejo tudi predlagatelji priporočil v zvezi s predlogom zakona o zdravstveni dejavnosti, ki pa žal na odboru niso bila sprejeta. Predlog novele zakona o zdravstveni dejavnosti je torej še v nastajanju, vendar se ne čudimo plazu očitkov, ki se je vsul na Ministrstvo za zdravje. Po razpravi na Odboru za zdravstvo namreč ugotavljamo, da ministrstvo ne glede na podane pripombe vztraja v svojih namerah in ni spremenilo stališč. Strokovno javnost, dosedanje koncesionarje, so namreč razburile napovedane spremembe na področju podeljevanja koncesij. Menimo, da se je Ministrstvo za zdravje napačno lotilo usklajevanja sicer potrebnih sprememb na področju koncesij z ustreznimi deležniki. Zakaj? V javnosti se je namreč uspel celo uveljavljati slabšalni in podcenjevalni odnos do koncesionarjev in zasebnikov, ki pa v pretežni meri rešujejo zdravstveno varstvo državljank in državljanov. Tudi koncesionarji so del javnega zdravstva. Res je, da smo bili v preteklosti priča stihijskemu in domačijskemu podeljevanju koncesij, zato je področje treba urediti bolj pregledno, učinkovito in v dialogu z deležniki. Nikakor ni primerno slabšalno označevanje koncesionarjev ter zasebnikov v zdravstvu, saj so tisti deli zdravstvenega sistema, ki ponuja možnost izbire, predstavlja konkurenco javnemu sistemu in zmanjšuje čakalne vrste in čakalne dobe. Državljani moramo imeti možnost izbire, kje oziroma pri kom se želimo zdraviti. Ne nazadnje gre za naš in javni denar. Tudi čakalne vrste se bodo zmanjšale le na način, da bodo tisti ponudniki zdravstvenih storitev, ki imajo predloge čakalne vrste, zaprli svoja vrata, prosperirali pa bodo tisti, ki bodo znali storitev ponuditi dovolj hitro. V Novi Sloveniji torej menimo, da so koncesijo odigrale pomembno vlogo pri stabilnosti zdravstvenega sistema in uporabnikom približale dostopnost storitev. Koncesije so namreč del javnega zdravstva in ga dopolnjujejo, temu ne gre oporekati. Menimo, da je treba sicer okrepiti nadzor nad podeljevanjem in nadzor nad izvajanjem, ne pa omejevati podeljevanja koncesij in vnašati togosti v ta celoten sistem. Po predlogu ministrstva lahko pridobijo koncesije fizične in pravne osebe, pri čemer mora biti edini ali večinski lastnik pravne osebe odgovoren nosilec zdravstvene dejavnosti. Tako pogojevanje lastniške strukture je ustavno sporno tudi z vidika svobodne gospodarske pobude in načela enakosti pred zakonom kot tudi trenda na področju financiranja zdravstvenega sistema, ki se pomika k večjemu vložku zasebnega financiranja. Predlagana novela namreč preprečuje večje zasebne investicije v zdravstveno dejavnost, ampak tudi odvzema koncesije številnim kapitalsko najsposobnejšim in najrazvitejšim pravnim osebam. Prav tako je sporna omejitev trajanja koncesije na 15 let kot tudi poseganje v izvirno pristojnost občin in mest pri podeljevanju koncesij na primarni ravni. Torej Ministrstvu za zdravje, spoštovana državna sekretarka, predlagamo, da z deležniki temeljito uskladi predlog zakona, preden ga pošlje v Državni zbor in po nepotrebnem, popolnoma po nepotrebnem vznemirja strokovno javnost tudi z neustavnimi rešitvami.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo mag. Alenka Bratušek.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Danes se pogovarjamo o predlogih priporočil v zvezi s predlogom Zakona o zdravstveni dejavnosti in v tej koaliciji ni nič nenavadnega, da je mnenje Vlade, da seveda priporočila niso potrebna in da so preuranjena, smo slišali ravnokar, ker da je v predlogu sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti vse urejeno in seveda je analogno temu Odbor za zdravstvo vsa priporočila zavrnil. Priporočila se glasijo takole, samo toliko, da vemo, kaj zavračate: "Državni zbor Republike Slovenije je opravil razpravo v zvezi s predlaganimi spremembami Zakona o zdravstveni dejavnosti. Državni zbor Republike Slovenije priporoča Vladi RS in Ministrstvu za zdravje, da ponovno preuči pripombe in predloge Zdravniške zbornice Slovenije k novemu oziroma k predlogu Zakona o zdravstveni dejavnosti in jih vključi v zakon. In tretji: Državni zbor Republike Slovenije priporoča Vladi RS in Ministrstvu za zdravje, da v primeru, če pride do ugotovitev, da je predlog zakona v nasprotju z zakonodajo EU, predlog umakne in pripravi nov zakon." Mislim ali pa upam, da veste, da to tako ali tako morate narediti. Tako spoštovani kolegi, poslušajte in poglejte, proti čemu ste. Na žalost z nami ni ministrice, pa vseeno; spoštovana ministrica, 494 dni ste že odgovorni za področje zdravstva in sistem je danes v slabšem stanju kot pred 494 dnevi. Res je, da so se problemi kopičili vrsto let in da niste vi krivi za njih. Krivi in odgovorni pa ste za to, da se v teh 494 dneh ni prav nič spremenilo na bolje. Urgentni centri in e-recepti. Veste, kdaj so se ti projekti začeli? Vaši strankarski kolegi iz Modernega centra, ki velikokrat radi pogledajo in pokažejo nazaj, bi vam prav gotovo znali pokazati v leto 2013, ko so se te uspešne zgodbe začenjale. Vesela sem, da so se končale, in prav je, da ste tudi vi ponosni na njih, ampak za 494 dni ministrovanja je to premalo. Obljubljali ste rešitve za dodatno zdravstveno zavarovanje, obljubljali ste transparentne postopke kadrovanja, obljubljali ste več denarja za zdravstvo – do danes ni od vsega tega nič! Do danes ni od vsega tega nič, razen veliko jamranja, kako je težko, rešitev pa ni. Tudi koncesije, ki ste se jih lotili, so del problema v zdravstvu. Tukaj se z vami strinjam. Še preden pa ste zadevo zakonsko uredili, ste začeli zdravnikom ukinjati soglasja za dodatno delo, ki so ga večinoma upravljali prav pri koncesionarjih. Se je kdo vprašal, kakšno škodo bi lahko, mogoče pa celo je, potrpel zdravstveni sistem zaradi tega. Koliko operacij je bilo prestavljenih, koliko ste s tem podaljšali čakalne vrste Slovenkam in Slovencem? Dvomim, da se je to kdo vprašal, ker sicer takšnih odločitev ne bi sprejemali. In kot sem že rekla, vsekakor je področje koncesij treba urediti; in to natančno urediti. Zavedati pa se moramo, da so koncesionarji del javne zdravstvene mreže in da z nepremišljenimi posegi lahko ogrozimo naš zdravstveni sistem. Pripombe k vašemu predlogu zakona so med drugim podali: Zdravniška zbornica Slovenije, Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, Združenje mestnih občin Slovenije, Združenje za patologijo in sodno medicino Slovenskega zdravniškega društva, Združenje zdravstvenih zavodov Slovenije, Sindikat zdravnikov družinske medicine Praktikum, Mestna občina Ljubljana, Združenje zasebnih specialističnih zdravstvenih družb, Zdravstveni inšpektorat Republike Slovenije – del vašega ministrstva, Združenje občin Slovenije, Skupnost slovenskih zdravilišč, Gibanje za ohranitev in izboljšanje javnega zdravstva, Sindikat delavcev v zdravstveni negi, Lekarniška zbornica Slovenije, Skupnost slovenskih občin, Društvo fizioterapevtov Slovenije in tudi kar nekaj posameznih izvajalcev. Vlada sicer pravi, da pripombe proučuje in da bo glede na vsebino posameznih pripomb organizirala sestanek z Zdravniško zbornico, po potrebi pa tudi z drugimi deležniki. Spoštovana državna sekretarka s sodelavci, tudi ministrica, jaz pa predlagam, da to naredite čim prej. V stranki Zavezništvo se zavzemamo za to, da javno zdravstvo ostane javno in dostopno vsem. Z nujnimi spremembami je treba sistem racionalizirati, tako da bo več denarja ostalo za bolnike. Nehajmo Slovencem groziti z veliko reformo zdravstvenega sistema, ki pravzaprav ni niti potrebna niti je niste sposobni izpeljati. Od jamranja k rešitvam, pa bo v naši državi bistveno bistveno bolje! Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Banko Zorman.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani predstavniki ministrstva, kolegi in kolegice! Skupina poslank in poslancev je v državnozborsko obravnavo vložila predlog priporočila, ki se nanaša na postopek priprave osnutka, ponavljam, osnutka predloga spremembe Zakona o zdravstveni dejavnosti. Pri tem je treba spomniti, da priprava predloga zakona, tako tega kot vseh drugih, poteka po ustaljenih praksah, saj gre za postopek, ki ga določa Resolucija o normativni dejavnosti. V skladu z vsemi veljavnimi predpisi, ki se dotikajo postopka priprave predloga zakona, je Ministrstvo za zdravje besedilo osnutka objavilo na svojih spletnih straneh in k javni obravnavi pozvalo vso zainteresirano javnost. Javna razprava je namreč namenjena najširšemu zbiranju pripomb in predlogov, z namenom, da ministrstvo in vlada pred oblikovanjem končnega predloga predpisa te pripombe prouči in jih smiselno upošteva. Danes vsi razpolagamo z informacijo, da je ministrstvo prejelo pripombe 25 deležnikov, ki jih še proučujejo in usklajujejo z vsemi, ki so izkazali iskren namen iskanja najboljših rešitev za bolnika. Menimo, da gre pri pripravi zakona za ustaljeno prakso, ki teče po veljavnih poslovniških predpisih, ki med pripravo predloga zakona niso bili kršeni. Prav tako končnega uradnega predloga zakona še nimamo in bi bila razprava v okviru predlaganih priporočil vsebinsko prazna in nesmiselna, saj je konstruktivno razpravljati o nečem, česar ne poznamo, na meji abstraktnega. Zato menimo, da priporočilo v tej fazi ne prinaša nikakršne dodane vrednosti. Še več, predlagatelj v obrazložitvi svojih predlogov namerno izkrivlja dejstva in zavaja ter straši slovenske državljane, zato ga v Poslanski skupini SMC že na seji Odbora za zdravstvo nismo podprli. Želimo poudariti, da so koncesionarji v Sloveniji pomemben člen, ki dopolnjuje javno zdravstveno mrežo in da osnutek zakona nikjer ne govori o ukinjanju koncesij, kot to želi prikazati predlagatelj. Vsi objektivni strokovnjaki poudarjajo, da je treba področje podeljevanja koncesij primerno urediti. Verjamemo, da bo Ministrstvo za zdravje na podlagi osnovnih izhodišč in prejetih pripomb iz javne razprave pripravilo predlog spremembe Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki bo področje koncesij v javnem zdravstvu končno primerno uredil – to danes namreč ni zadovoljivo urejeno –, omogočal podeljevanje koncesij na strokoven in predvsem transparenten način ter prispeval k izboljšanju dostopnosti do zdravstvenih storitev vseh Slovenk in Slovencev. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Nada Brinovšek.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav vsem v dvorani! Ministrstvo za zdravje je 29. septembra lanskega leta predstavilo svoj predlog spremembe Zakona o zdravstveni dejavnosti. Ta sprememba zakona se nanaša, kot smo danes že slišali, izključno na področje koncesij, kot da bi bilo to področje najbolj akutno področje zdravstva v tem trenutku. Ministrstvo je novelo zakona pripravljalo v veliki tajnosti in brez sodelovanja z Zdravniško zbornico, kar pa za nas ni povsem nič novega. 71. člen Zakona o zdravniški službi določa, da Zdravniška zbornica sodeluje z ministrstvom pri pripravi zakonov, planskih dokumentov, kadrovskih načrtov in drugih predpisov s področja zdravstva. Naša pripomba je tudi ta, da je zakon v nasprotju s pravom EU, na kar smo na seji matičnega odbora tudi opozorili. Ministrstvo je na tiskovni konferenci v septembru 2015 v zvezi s to spremembo zakona podalo svoje mnenje, in sicer da trg na področju koncesij ne deluje oziroma ne deluje optimalno. Pri tem bi želela izpostaviti mnenje stroke v zvezi s tem zakonom. Stroka je mnenja, da je veljavni zakon na področju koncesij dobro urejen, le izvajati bi ga bilo treba. Pa poglejmo, kaj prinaša ta predlog zakona: pogoje, ki jih morajo izpolnjevati pravne in fizične osebe za pridobitev dovoljenja za opravljanje koncesijske dejavnosti – tu bi želela poudariti, da že obstoječi zakon to področje dobro ureja. Nadalje navaja razloge, na podlagi katerih bi lahko pristojen organ dovoljenje za opravljanje zdravstvene dejavnosti odvzel – tudi to je v obstoječi zakonodaji dobro urejeno, le izvajati bi bilo treba. Koncesije naj bi se v bodoče podeljevale, kadar javni zdravstveni zavodi ne bodo zagotavljali ali pa ne bodo zmogli zagotavljati izvajanja zdravstvene dejavnosti v obsegu, določenem z mrežo javne zdravstvene službe. Tukaj se mi zastavlja vprašanje, katere javnozdravstvene službe. Znano je namreč, da mreže javnozdravstveno službene še vedno nimamo in priprava mreže javnozdravstvene službe bi morala biti prioriteta tega ministrstva. Dalje. Koncesije naj bi se v bodoče podeljevale na javnem razpisu, določa ta predlog zakona. Tudi sedaj so se vse nove koncesije podeljevale na podlagi javnega razpisa. Če pa je dejstvo, da koncesija ni predmet pravne prometa, kar med drugimi pomeni, da je ni mogoče kupiti niti prodati ali dedovati glavni razlog za spremembo tega zakona, bi bilo seveda prav, da bi nam ministrstvo na matični seji delovnega telesa pripravilo podatek, koliko je bilo takih primerov o prodaji koncesij, da je prioriteta v zdravstvu sprememba Zakona o zdravstveni dejavnosti na področju koncesij. Predlog določa tudi, da naj bi se koncesije v bodoče podeljevale za določen čas, in sicer za največ do 15 let. Ministrstvo to svoje dejstvo opravičuje s tem, da takšen predlog zagotavlja konkurenčnost med izvajalci. Po mojem mnenju ministrstvo ne ve točno, kaj pomeni konkurenčnost in s kakšnimi vzvodi se konkurenčnost zagotavlja oziroma povečuje. V primeru sprejetja tega predloga se večina potencialnih koncesionarjev po našem mnenju ne bo odločila za koncesijo. Zakaj? Podatki kažejo, da mora specialist, preden odpre svojo ordinacijo, vložiti v svoj prostor cirka 366 tisoč evrov. Če se koncesionar odloči za posojilo, s katerim bi nabavil opremo oziroma ga vložil v prostor, tega posojila nikakor ne bo mogel vrniti v obdobje, za katerega mu bo koncesija podeljena. Ministrstvo tu tudi zanemarja dejstvo, da so koncesionarji vložili v zdravstveni sistem oziroma v osnovna sredstva vse do danes že več kot 246 milijonov in za ta sredstva so se zadolžili. Kar pa je najbolj pomembno, ta sredstva so vložena v javno zdravstvo. Če povzamem. Ministrstvo za zdravje je mnenja, da je izključni namen spremembe tega zakona, da se onemogoči prodaja koncesij, da bo postopek pridobivanja koncesij v bodoče bolj transparenten in – kar je najbolj zaskrbljujoče – ministrstvo je na obrazložitvi na matični seji delovnega telesa zagotovilo, da se bodo s spremembo tega zakona skrajšale čakalne vrste. Te svoje ugotovitve in predloge je ministrstvo predstavilo, kot sem že rekla, tako na novinarski konferenci v lanskem letu kot tudi na naši seji matičnega telesa. Zaskrbljujoče je tudi dejstvo, da teh svojih predlogov ni podkrepilo z nobeno analizo, ki jih sicer na Ministrstvu za zdravje tako radi pripravljajo, oziroma te spremembe ni podprlo s podatki, ki bi potrjevali te njihove trditve. V Slovenski demokratski stranki smo zaradi tega, ker se je predlog sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti spet pripravljal v veliki tajnosti, brez sodelovanja stroke, tako kot tudi pravilnik o izvajanju nujne medicinske pomoči, kot je že v uvodu dejala kolegica Jelka, predlagali, da se o predlogu spregovori na matičnem delovnem telesu kot tudi kasneje na redni seji Državnega zbora. Pripravili smo priporočilo v zvezi s predlogom tega zakona, in sicer z namenom, da se o teh spremembah zakona seveda opravi javna razprava, da se vse pripombe in predloge Zdravniške zbornice ponovno proučijo in vključijo v ta predlog zakona in da se, če pride do ugotovitve, da je predlog zakona v nasprotju z zakonodajo EU, predlog seveda umakne in pripravi nov zakon. Seveda, koalicija je na predlog ministrice vse te naše predloge zavrnila. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da se ministrstvo v svojem letu in pol dolgem mandatu še vedno ni lotilo temeljite prenove in spremembe zdravstvenega sistema. To ni samo naše mnenje, se pravi mnenje Slovenske demokratske stranke, to je tudi mnenje stroke, ki trdi, da bi ministrstvo moralo nemudoma pristopiti k zdravstveni reformi, ki nam bi dala odgovor, kaj bi morali narediti bolje za naše paciente, kako in pa koliko bi na vse to stalo. Ministrstvo bi torej moralo pričeti z določitvijo javne mreže na vseh treh nivojih, se pravi primarni, sekundarni in terciarni, določiti standarde in normative za izvajanje zdravstvene dejavnosti, pripraviti program za skrajšanje čakalnih vrst, urediti sistem vodenja javnih zavodov, določiti učinkoviti sistem plačevanja zdravstvenih storitev izvajalcem, zagotoviti finančno vzdržen sistem javnih zavodovo in v zakonodajo seveda vključiti tudi dolgotrajno oskrbo. Z vsemi temi ukrepi bi nedvomno povečali konkurenčnost, zmanjšali bi čakalne vrste in preprečili odhod naših zdravnikov in naših pacientov v tujino. Tako pa se je ministrstvo odločilo za področje koncesij v Zakonu o zdravstveni dejavnosti in to je tako, kot da bi pri gradnji hiše najprej postavili streho, potem pa začeli graditi temelje. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Tomaž Gantar.
Hvala lepa predsednik, ponovno lep pozdrav vsem! Ministrstvo za zdravje je proti koncu prejšnjega leta v javno obravnavo posredovalo predlog sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti, s katerim želi urediti področje podeljevanja koncesij in del koncesionarjev. Nekatere napovedane rešitve so povzročile veliko bojazen in nestrinjanje koncesionarjev, ki se ob predlaganih spremembah bojijo za svoj obstoj in nadaljnje delo. V temu smislu razumemo tudi pripravo priporočil, čeprav je predlog zakona šele v obliki delovnega gradiva. Na seji matičnega delovnega telesa smo razpravljali bolj o bojaznih in očitkih Ministrstvu za zdravje, zelo malo pa o konkretnih predlogih in rešitvah. Glavni očitki ministrstvu so bili, da je predlog novele pripravilo brez sodelovanja javnosti, da se pripombe stroke niso upoštevale, da predlog postavlja koncesionarje v neenak oziroma podrejen položaj in da se na ta način koncesionarska dejavnost ukinja. Ministrica je očitke zavrnila in zagotovila, da bodo smiselni predlogi upoštevani, obenem pa pripravila pripravljenost sodelovanja z zainteresiranimi in Zdravniško zbornico Slovenije pri pripravi končnega predloga novele. Ob takšnih zagotovili ministrice in obravnavi sicer kompleksnega področja koncesionarstva brez ustreznega gradiva predloga priporočil v naši poslanski skupini nismo podprli. Koncesije so eno tistih področij, zaradi katerih tudi v preteklosti v bistvu ni prišlo do sprejema Zakona o zdravstveni dejavnosti, ker to je del tega zakona. Po eni strani seveda preseneča pospešeno reševanje tega problema glede na to, da je bilo v bližnji preteklosti bistveno več težav na področju javnega zdravstva kot same koncesionarske dejavnosti. Kot je razvidno iz razprav o koncesijah in o koncesionarjih, ki zadnjih nekaj let potekajo v javnosti, je očitno,da je vloga koncesionarjev večinoma tudi napačno razumljena. Koncesionarji niso zasebniki, kot jih mnogi prikazujejo, temveč so del javne zdravstvene mreže, podvrženi enakim pravilom in enakemu načinu financiranja kot ostali javni zdravstveni zavodi. Pomembno je tudi, da so bolniki z njihovim delom zadovoljni, o čemer pričajo opravljene raziskave. Na ta način predstavljajo koncesionarji pomemben del javne zdravstvene mreže. Obenem pa moramo priznati, da so tudi na tem področju nekatere spremembe zakonodaje nujno potrebne. Sem sodijo v prvi vrsti način podeljevanja koncesij, ki je predvsem v prvih letih potekal stihijsko in nepregledno, pogosto tudi z nedopustnim jemanjem sredstev in programov javnim zdravstvenim zavodom. Zato v naši poslanski skupini podpiramo idejo o javnih razpisih za podeljevanje koncesij na podlagi zagotovljenih dodatnih sredstev in potreb prebivalstva. Od novele Zakona o zdravstveni dejavnosti pričakujemo tudi zagotovitev učinkovitega nadzora nad opravljanjem dela koncesionarjev in v primeru ugotovljenih kršitev možnost odvzema koncesije. Zagovarjamo pa tudi stališče Ministrstva za zdravje, da koncesije ne morejo biti predmet prodaje oziroma pravnega prometa. V stranki Desus smo zagovorniki javnega zdravstva, ki zagotavlja tako solidarnost kot enake možnosti dostopa do zdravstvenih storitev. Velja pa se zavedati, da smo del evropske skupnosti, kjer veljajo tudi pravila o čezmejnem zdravstvenem varstvu. V EU dela koncesionarjev, kot ga imamo pri nas, večinoma ne poznajo, zato pričakujemo, da bo vloga in pomen koncesionarjev, predvsem pa jasna razmejitev med javnim in zasebnim zdravstvom natančneje opredeljene v resoluciji, ki nakazuje smer razvoja slovenskega zdravstva do leta 2025. Tako se tudi direktiva EU iz leta 2014, ki se nanaša na koncesije – seveda ne nanaša na koncesije v zdravstvu, predvsem na gospodarsko dejavnost. Obenem verjamemo, da bo Ministrstvo za zdravje pri pripravi novele Zakona o zdravstveni dejavnosti upoštevalo utemeljene pripombe strokovne javnosti in pripravilo predlog, ki bo odpravil tudi neenakopraven položaj glede financiranja in izvajanja zdravstvenih programov, v katerem so se v zadnjih letih znašli slovenski zdravniki tako v javnih zavodih kot koncesionarji. Medtem ko se doma soočamo z dolgimi čakalnimi dobami in neplačanimi preseženimi programi, mora naša javna zdravstvena blagajna v celoti poravnati stroške ambulantnega specialističnega zdravljenja v tujini. Potrebnih sprememb in izzivov je torej veliko, do sprejemljivih rešitev pa lahko pridemo le s širšim konsenzom in sodelovanjem zainteresiranih. Tudi koncesionarsko dejavnost velja spreminjati in prilagoditi v luči celovitih sprememb slovenskega zdravstvenega sistema. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovani državna sekretarka, kolegice in kolegi! Predlagatelji so v svojem slogu še enkrat uporabili ustaljeno proceduralno proceduro in praktično izsilili prvo obravnavo predloga zakona, še preden je prišel v Državni zbor in še preden se je sploh začel zakonodajni postopek. To smo slišali tudi na Odboru za zdravstvo. V tem trenutku imamo zgolj in osnutek zakona, ki je bil dolgo časa v javni razpravi, kjer so imeli vsi možnost podati svoje pripombe. Večji del osnutka je tehnične narave, vsebinskih sprememb v bistvu ni veliko. Vse prejete pripombe se proučujejo in bodo upoštevane, kjer bo to smiselno in tudi mogoče. Res pa je, da to ne velja za vse. Jasno je namreč, da med predlagateljem točke in predlagateljem osnutka obstajajo nepremostljive konceptualne razlike, s čimer tudi nič ni narobe, stvari vidimo pač drugače. Narobe pa je, da predlagatelji točke danes ponovno manipulirajo s podatki in zavajajo javnost, saj v njihovi obrazložitvi ne drži praktično nič od navedenega. Dejstvo je, da je področje koncesij v zdravstvu v tem trenutku pomanjkljivo urejeno, kar je pripeljalo do različnih praks pri podeljevanju koncesij. Obstoječi sistem prinaša izrazita korupcijska tveganja, meril, kdaj in pod kakšnimi pogoji se koncesija podeli, ni. Zato se pogosto dogaja, da se koncesije podeljujejo na podlagi prijateljskih in drugih povezav in ne dejansko potreb zdravstvenega sistema. Predlog zakona ne postavlja koncesionarja v slabši položaj kot javne zdravstvene zavode, ampak nasprotno, postavlja vse potencialne koncesionarje v enak položaje za možnost pridobitve koncesije. Prednosti ne bodo imeli več tisti z boljšimi povezavami. Novela zakona tudi ne ukinja obstoječih koncesij in ne prenaša novih finančnih obveznosti. V praksi lahko iz blagajne Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije plačujemo takšen obseg storitev, kot imamo sredstev, denar pa pod istimi pogoji dobijo tako javni zavodi kot koncesionarji; kakršno razmerje je med njimi, ne vpliva neposredno na končno porabo. Koncesionarji torej s predlogom zakona ne bodo v ničemer postavljeni v slabši položaj kot javni zdravstveni zavodi, saj bo še naprej zdravstveno dejavnost izvajali popolnoma pod enakimi pogoji, tako bodo oboji financirani pod enakimi pogoji kot danes. Predlog zakona tako določa, da se bodo koncesije podeljevale glede na potrebe po storitvah v primerjavi s kapaciteto, ki jo nudi obstoječa mreža izvajalcev. Investiranje v nove kapacitete za storitve, ki jih lahko v celoti pokriješ z obstoječimi kapacitetami, je pač negospodarno in pomeni slabo upravljanje z javnimi sredstvi. Socialni demokrati zagovarjamo javno zdravstvo. Vsi prebivalci morajo imeti možnost, da neodvisno od svojega gmotnega stanja uresničijo svoje potrebe po kakovostnih in pravočasnih zdravstvenih storitvah. Po našem trdnem prepričanju pa jih to lahko omogoči samo javni zdravstveni sistem. Zdravje ljudi – in ne sme biti tržno blago, na katerem nekateri ustvarjajo profite, zato Socialni demokrati vztrajamo, da se potegne jasno ločnico med javnim in zasebnim izvajanjem zdravstvene dejavnosti, saj se mora končati prelivanje denarja in bogatenje dvoživk, to je zasebnikov, ki bogatijo na račun javnega denarja. Privatizacija zdravstvenega sistema in izenačevanje javnega in zasebnega zdravstva vodita k neenakopravni obravnavi bolnikov, to pa pomeni diferencirano kakovost glede bolnikov na socialni položaj in neenakopravno dostopnost. Socialni demokrati se zavzemamo za učinkovit, kakovosten, odziven in vzdržen sistem zdravstvenega varstva za vse, ki bo temeljil na tradiciji solidarnosti, vzajemnosti in pravičnosti ter bo usmerjen v preprečevanje in zgodnje odkrivanje bolezni ter tudi učinkovitejše zdravljenje. Takšen zdravstveni sistem je eden izmed temeljev socialne države. Socialni demokrati trdno stojimo za zapisanim v koalicijskem sporazumu, v katerega smo zapisali, da bomo pripravili nov Zakon o zdravstveni dejavnosti, kjer bomo med drugim razmejili javno od zasebnega izvajanja zdravstvene dejavnosti, določili jasna merila za mrežo javne zdravstvene dejavnosti in uredili področje podeljevanja koncesij na način, da jih bomo podeljevali na podlagi razpisa za določen čas zgolj tam, kjer javni zdravstveni zavodi ne morejo zagotavljati predvidenega obsega storitev. Naše napore bomo tako usmerili v sprejetje takih sprememb zakonodaje na zdravstvenem področju, na račun katerih bodo tokrat pridobili ljudje in ne lobiji. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Za slovenskega državljana so v razpravi o zdravstveni dejavnosti bistvene tri stvari. Prvič. Ali bo ta država še vedno podpirala koncesionarje in druge privatne izvajalce na škodo javnega zdravstvenega sistema in s tem na škodo velike večine državljanov? Drugič. Kdo v tej razpravi zastopa javni interes in kdo zastopa privatni interes? In še tretjič. S katerimi ukrepi bi našim prebivalcem dejansko zagotovili še boljšo zdravstveno varstvo? Odgovori so zelo preprosti, se jih bom pa pač po točkah podrobneje lotil v nadaljevanju. Za začetek. Ali bo država še naprej podpirala koncesionarje v škodo javnega zdravstva? To je pač vprašanje, ki ga moramo nameniti predvsem vladajoči koaliciji. So pa v koalicijski sporazum zapisali tri zelo konkretne obljub: razmejitev javnega od zasebnega, da se odpravi sistemsko-korupcijsko tveganje, določitev meril za sprejetje javne mreže, kjer se utrdi položaj zdravstvenih domov. In še to, da se bodo koncesije podeljevale samo na podlagi javnih razpisov za določen čas, izključno tam, kjer javni zdravstveni zavod ne more zagotavljati zadostnega obsega storitev. Septembra je Ministrstvo za zdravje uspelo pripraviti osnutek novele Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki gre približno v pravo smer, ampak tega osnutka zaenkrat ni obravnavala niti Vlada. Glede na to in na podlagi razprave koalicijskih poslancev na odboru ocenjujem, da ta zakon nima širše podpore koalicije. Ponovno se izkazuje to, da neke najbolj napredne programske točke te koalicije podporo najdejo predvsem pri nas, socialistih v Združeni levici, njihova lastna koalicija, njihove lastne poslanske skupine pa jim obračajo hrbet. Škoda. Tudi tu predvidevam, da se bodo umaknili pod pritiski Zdravniške zbornice in organizacije zdravnikov zasebnikov. Mogoče me bo današnja razprava demantirala, česar bi bil zelo vesel, ampak zaenkrat kaže, da bo država še naprej bolj na strani koncesionarjev kot na strani javnih zavodov, kar je seveda narobe. Nadalje, očitno je, da sta si za področje zdravstva SDS in NSi razdelili delo. NSi se je specializirala za zdravstveno zavarovanje. Njen predlog tako imenovane reforme je reciklirana verzija dokumenta, naslovljenega Strateške usmeritve slovenskega zdravstva za izhod iz krize, ki so ga predlani objavile organizacije Fides, Zdravniška zbornica Slovenije in Združenje zasebnih zdravnikov – v ozadju tu seveda preži interes komercialnih zavarovalnic. SDS pa je prevzel nastop na strani koncesionarjev in tistih zdravnikov, ki prejemajo sicer plačo v javnih zavodih, bonuse pa tržijo pri zasebnikih, seveda, če se le da, z javnimi sredstvi – govorim o pojavu tako imenovanih zdravnikov dvoživk. Kako se bo opredelila koalicija, bomo videli, ko bo zakon prišel v obravnavo. Če bo približno tak, kot kaže aktualni osnutek, me bo to zelo razveselilo zaradi tega, ker se je tej črni koaliciji zdravniške elite, zavarovalnic desnih strank in mednarodnega kapitala treba zoperstaviti. In treba se mu je zoperstaviti takoj, preden razgradijo še ta javni zdravstveni sistem, ki nam je sploh ostal. To pa pomeni, da se moramo postaviti z alternativo, ki je razvijanje javnega sistema, dostopnega vsem prebivalcem. Za to pa je treba izpolniti najmanj tri pogoje: povečati moramo sredstva za investicije in za zdravstvene storitve, treba je začeti načrtovati kadre in investicije glede na potrebe prebivalcev in seveda ustaviti je treba divje podeljevanje koncesij. Kdo se nas bo spravil prepričevati, da ti trije pogoji niso dosegljivi, ampak to nikakor ne drži. Sredstva bi se povečala z ukinitvijo dopolnilnega zavarovanja in z obdavčitvijo kapitala in kapitalskih dohodkov. S tem bi povečali prihodke Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije in sredstva za investicije. Oboje je dokaj jasno zapisano v koalicijski pogodbi in gre za rešitve, ki so bistveno bolj družbeno pravične od sedanjega dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja. Podlage za načrtovanje javne mreže so v grobem in v glavnem narejene in z večjimi investicijami bi lahko odpravili ozka grla na področju magnetne resonance in podobne diagnostike. Nekoliko bolj se zaplete pri vprašanju specializacij. Vemo, da je v Mariboru, na primer, kritično pomanjkanje anesteziologov, še vedno normalno ne deluje onkološki oddelek, zato je treba pristojnosti za razpisovanje specializacij prenesti z Zdravniške zbornice na nek drug organ. No, in tudi ta rešitev in ukrep je v grobem predviden v koalicijskem sporazumu, kjer piše – citiram: "Na novo določiti pristojnosti Zdravniške zbornice Slovenije in urediti področje specializacij." Konec citata. Po naši zakonodaji so za primarno zdravstvo pristojne občine, za ostalo pa Republika Slovenija. Razvoj v resnici v našem zdravstvu ne bo mogoč, dokler se lahko lokalne in državne oblasti tej svoji obveznosti izogibajo s tem, da pač podeljujejo koncesije, namesto da bi smotrno investirale v javne zavode. Po našem mnenju, torej po mnenju Združene levice koncesije na dolgi rok niso potrebne, v najkrajšem času je pa treba, tako kot predvideva točno ta osnutek vladne novele, odpraviti tiste koncesije, ki so bile podeljene na škodo javnega interesa, in teh je, vemo, ogromno. V Združeni levici se zavzemamo za to, da javno službo izvajajo javni zavodi, kjer pa morajo ustanovitelji zagotoviti vse pogoje za delo in razvoj. Da je to stališče edino pravilno in smiselno potrjuje tudi več kot 20 let prakse z zasebnim zdravstvom v Sloveniji. Najprej se je treba vprašati, ali je slovenski zdravstveni sistem zaradi koncesionarjev boljši. Če se ozremo na podatke, zelo hitro vidimo, da temu ni tako. Leta 1997 so koncesionarji porabili slabih 6 % javnih sredstev. Zdaj je ta odstotek porasel že na 14 %. Dostopnost storitev pa se zaradi tega ni povečala, drugače se seveda tudi ne bi podaljševale čakalne dobe. Če bi naraščanje koncesij povečalo dostopnost našega zdravstva, potem se moramo vprašati, zakaj, za boga, se pa potem naše čakalne dobe podaljšujejo. Mogoče najboljši primer te neučinkovitosti najdemo pri zobozdravstvu. Daleč največji delež koncesionarjev in zasebnikov nasploh se namreč nahaja ravno v zobozdravstvu. In če bi bilo koncesionarstvo kakršnakoli rešitev, potem bi bilo naše zobozdravstvo najboljši del zdravstvenega sistema, v resnici je pa prej nasprotno. Zadnja analiza slovenskega zdravstvenega sistema je pokazala, da je prav na področju zobozdravstva največ nezadovoljenih potreb pacientov. Tukaj bi šel lahko še naprej, našteval še več podobnih podatkov, ampak moja poanta bi morala biti do te točke že razvidna. Koncesionarstvo ni del rešitve, ampak je del problema. Koncesije niso dopolnilo javnemu sistemu, ampak mu predstavljajo konkurenco. Ko se povečuje število koncesionarjev, se pač ne povečuje skupno število zdravnikov v našem sistemu, ampak se zmanjšuje število zdravnikov v javnem sektorju, z njimi pa seveda iz javnega odtekajo tudi sredstva, ki bi se lahko investirala v ta javni sistem. Praksa pa nam kaže še nekaj drugega. Koncesije niso rešitev za domnevno korupcijo v javnem sistemu. Samo podeljevanje koncesij predstavlja veliko tveganje korupcije. To nam potrjujejo tudi poročila pristojnih organov. Recimo, leta 2006 je Računsko sodišče izdalo zbirno poročilo o podeljevanju koncesij v zdravstvu. V tem poročilu je ugotovilo, da se koncesije podeljujejo brez meril, brez razpisov in nenazadnje brez učinkovitega nadzora. No in potem, kasneje ministrstvo ugotavlja, da so se tudi po tem poročilu koncesije praviloma izdajale brez javnega razpisa. Leta 2013 je raziskava KPK o zdravnikih dvoživkah razkrila načine izčrpavanja javnih sredstev in preskakovanja vrst preko zasebnih izvajalcev. In še enkrat ponavljam, da je lahko na podlagi veljavnega zakona koncesijo dobil vsakdo, ki je izpolnil resnično minimalne pogoje za izvajanje dejavnosti. In da so imele tukaj občine in minister za zdravje seveda popolnoma proste roke in prosto presojo. Mogoče najbolj notoričen primer je primer nekdanjega ministra Bručana, ki naj bi samo v eni noči, novembra 2006, odobril kar 50 koncesij. Da niti ne govorimo o tem, da so se koncesije celo prodajale in skoraj vedno izdajale za nedoločen čas. Celo Luka Koper, Letališče Ljubljana imata omejeno pravico uporabe javne infrastrukture, za zdravnike pa to v tem trenutku žal ne velja. Skratka, praksa potrjuje to, kar vemo v resnici že vnaprej. Zdravniki ne odpirajo zasebnih praks iz humanitarnih razlogov, ne odpirajo jih zaradi tega, ker bi radi sami vodili knjigovodstvo in se ukvarjali še dodano z administracijo, ampak jih kratko malo odpirajo zato, ker pač na ta način zaslužijo več, kot bi sicer zaslužili v javnem sistemu. Zdravstvena podjetja tudi ne vlagajo v opremo, ker bi jih iz humanitarnih vzgibov ne vem kako strašno zanimala dobrobit bolnikov, ampak zato, ker gre očitno za donosno investicijo. Če se samo spomnimo, kar je v svoji izjavi izpostavil nekdanji finančni minister dr. Čufar, ko se je zglasil na posvetu pri predsedniku Pahorju julija 2013. Ga bom zaradi plastičnosti kar citiral: "Najprej bomo privatizirali državna podjetja, nato se bomo lahko lotili tistega, kar v svetu imenujejo prava privatizacija, namreč privatizacija zdravstva in šolstva." V zdravstveni dejavnosti se ustvarja neka marža, presežek, zaradi katerega je ta dejavnost rentabilna. Z vsako koncesijo naš javni sistem izgublja ta presežek, zato moramo zgraditi zdravstveni sistem brez koncesij. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev o predlogu priporočila. Besedo ima predlagateljica gospa Jelka Godec. Pripravi naj se gospa Erika Dekleva.
Hvala. Kar smo poslušali v stališčih poslanskih skupin, na eni strani naklonjenost tem priporočilom, ki niso nič tako strašnega, kot pravi gospod kolega iz SMC, da strašimo. Nič ne strašimo, priporočila so čisto normalna. Tako, kot je bilo že rečeno na odboru, so v bistvu nekje v izvajanju, tako da to ni nobeno strašenje. Naslednja stvar je podpora koncesijam oziroma koncesionarjem, ki so del javnega zdravstva. Jaz moram reči predstavniku Združene levice in tudi SD v enem delu, kolega Kordiš, se bo za ušesa prejel, ampak, ljubi bog, kaj pa to govorite, je pa za adijo. Jaz bi rekla takole. Poglejte si najprej, kaj so zasebniki, kaj so koncesionarji, kaj so zdravniki v javnem oziroma v zdravstvenih domovih. Potem pa govorite o koncesionarjih kot o zasebnikih, ki vam jemljejo denar, ki vam jemljejo bolnike, ki vam jemljejo ne vem kaj vse. Najbolje je, da ukinemo vso zasebno lastnino, v ustavno napišemo zasebne lastnine več v Sloveniji ni, imamo vse javno. Zdaj bi pa nekaj vprašala. Verjetno gospod Kordiš še ni bil v življenju pri zdravniku in bi vprašala tudi, če državljane vprašate, koliko jih sploh ve, da hodijo h koncesionarju. Eni sploh ne vedo, da hodijo h koncesionarju, zato ker ne plačajo nič pri tistih osnovnih zadevah, seveda kar je več in tako naprej. Koncesionarji so del javnega zdravstva. Tam, kjer zdravstveni dom ali pa neki okoliš ne more zagotoviti dodatnega zdravnika, ne vem, družinskega zdravnika, recimo, pa se ugotovi potreba, se lahko razpiše koncesija. In če vi zdaj rečete, da s koncesionarjem ne pomagamo bolnikom, gospod Kordiš, jaz vas sploh ne razumem. Če se ugotovi potreba po družinskem zdravniku v nekem območju, ker ga javni zavod ne more zagotoviti, javno zdravstvo, in se ga s koncesijo dobi, to pomeni, da toliko in toliko bolnikov je oskrbljenih, ker drugače ne bi bili. Seveda je koncesionar tisti, ki je zasebnik, ker vloži zasebni kapital, ker si s svojim kapitalom nabavi vso opremo in tako naprej, ampak je del javne mreže in ni zasebnik. Ko vi pridete koncesionarju, ne boste že, ko boste rekli dober dan, plačali, tako kot boste pri zasebniku, da vas samo pogleda o daleč in že plačate, ampak je zadeva čisto drugače narejena. Dajte ločiti. Vse zasebno ukiniti! Potem smo res tam 1918 ali kdaj. Najbolj, da revolucijo izvedete in vse zasebno ukinite, potem bomo pa čakali v vrsti v zdravstvenih domovih, da bomo prišli na obravnavo, v nekaterih področjih. Kolegica iz SD, ki je prej govorila, je rekla, da je Slovenska demokratska stranka izsilila to točko. Nič je nismo izsilili. Točno smo dali v proceduro. Jaz ne vem, edino, če je kdo iz naše strani na predsednika Državnega zbora pritiskal, da je to dal na sejo. Nismo izsili, to je demokratični proces. Dali smo v proceduro zadevo. Pravilnik o nujni medicinski pomoči je bil samo pravilnik, ki ga niti ne sprejemamo v Državnem zboru, ni zakon pa smo ga trikrat obravnavali kot osnutek na odboru in enkrat na Državnem zboru, torej na tej seji. Ni bilo nobenih pripomb. Celo še več, na seji Državnega zbora smo sprejeli priporočila za ministrstvo in je bil pravilnik, in to v osnutku. Danes, ko pa je Zakon o zdravstveni dejavnosti v osnutku, je pa izsiljeno, je pritisk, je ne vem kaj vse, pa je samo ena obravnava. Mislim, da take besede, da izsiljujemo, dajte se izogibati teh besed, ker to ni izsiljeno, to je čisto normalna procedura. Tudi SD, tudi ne vem DeSUS lahko dal v proceduro neka priporočila, zakon, karkoli. Tukaj si ne dovolim kot predlagatelj točke govoriti, da sem zadevo izsilila. Potem tudi glede tega, da zavajamo, da nič, kar navajamo, ni res. Zakon o zdravstveni dejavnosti v svojem 6. členu piše, da se 44. člen spremeni tako, da se glasi: Koncesija se podeli za obdobje do 15 let. Jaz nisem nič drugega govorila kot to. Kje sem zavajala?! Kaj pomeni za obdobje 15 let? Zakaj določati to trajanje? In da govori, da je treba narediti za določen čas. Mi tega v bistvu sploh ne potrebujemo. Zakon o javno zasebnem partnerstvu vam v 71. členu piše, trajanje razmerij, podeljevanje koncesij in tako naprej. Tudi po direktivah Evropske unije, ni primerno oziroma ni priporočljivo, da se v zakon napiše trajanje podelitve koncesije, ampak da se to zapiše v koncesijski akt. In še enkrat, zakon o javno-zasebnem partnerstvu, imate, 71. člen, si lahko preberete, kaj piše o trajanju in podeljevanju koncesij, da se koncesije podelijo za določen čas. Zakaj so se zdaj podeljevale za nedoločen čas, naj pa tisti, revizija Ministrstva za zdravstvo ali tiste službe, ki so za to pristojen, ugotovijo in te anomalije se odpravijo. Da koncesionarji ne delajo dobro, nekateri, je tudi marsikomu jasno in je treba tukaj zadeve sanirati. Ali ste naredili kaj od tega?! Je kdo sploh naredil revizijo, revizijsko poročilo sedanjih koncesij? Verjetno nihče, ker če bi, potem bi to revizijsko poročilo dobili. Tako pa v bistvu kar vsi povprek, tudi jaz lahko rečem, da vsi povprek govorimo, kako nekateri ne delajo dobro, kako je bilo, podeljene so bile koncesije in tako naprej, nihče pa ni naredil te revizije. Zato bi bilo primerno, da Ministrstvo za zdravstvo naredi revizijo trenutnega stanja koncesij. Zakaj so bile za nedoločen čas podeljene, če vam lepo piše v 71. členu Zakon o javno-zasebnem partnerstvu, da je treba skleniti za določen čas. Tudi drugi odstavek 71. člena Zakona o javno-zasebnem partnerstvu določa še stabilnost in varnost naložbe, torej da je določitev roka, kako dolgo naj bo koncesija, tudi odvisna od stabilnosti, varnosti in učinkovitosti, torej varnostnega financiranja. Tako da je treba v bistvu pogledati, kako dolgo naj bodo neke koncesije podeljene, ker ne smejo biti za določen čas. Katera so tista leta, ki so primerna, verjetno ni za vsakega 15 let, lahko je več ali manj. Zapisati to v zakon v bistvu pomeni neko nefleksibilnost, večjo fleksibilnost bi to pomenilo, če bi to zapisali v koncesijski akt. To so recimo tudi naše pripombe. Naslednja stvar, je revizija, torej to, kar sem že govorila, revizija obstoječih razmerij. V predlogu Zakona o zdravstveni dejavnosti, v 11. Členu, se določa, da se koncesijske pogodbe, ki so bile sklenjene pred uveljavitvijo tega zakona in veljajo tudi po uveljavitvi, v 24 mesecih uskladijo z določbami zakona. Torej da se izvede revizija obstoječih razmerij, ampak revizija še ne pomeni, da se zadeve spremenijo. Do kakšnih sprememb bo prišlo po teh revizijah, ali imate kje kakšne obrazložitve, kaj boste naredili s tistimi koncesionarji, ki imajo pogodbe sklenjene v nasprotju z zakonom, tako Zakonom o zdravstveni dejavnosti kot tudi Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu. Treba pa je opozoriti še nekaj. Zakon o javno-zasebnem partnerstvu v svojih določbah, prehodnih določbah ni predvidel uskladitev koncesij s spremembami zakona. Enako velja tudi, če se spremeni Zakon o gospodarskih javnih službah ter denimo Zakon o negospodarskih javnih službah. Zadeva je v bistvu kar logična, ker v bistvu sprememba koncesijske pogodbe je nekako enostranski poseg v zakonu. Bi prosila s strani Ministrstva za zdravstvo, da pove, kaj se bo zgodilo po reviziji obstoječih razmerij koncesionarjev. Na kakšen način bodo reševali tiste, kjer se bo ugotovilo, da ni v skladu z zakonom? To je prva zadeva. Druga zadeva. Kako boste določali, zakaj ste določali 15-letni rok kar za vse koncesionarje, ne glede na to, na katerem področju delajo? Namreč menimo, da gre za zelo nefleksibilno določilo in da bi bilo bolje, da se to določi v koncesijskem aktu. Pa še ena zadeva je. V četrtem odstavku 41. člena v Predlogu zakona o zdravstveni dejavnosti se določa, da se koncesija lahko podeli pravni osebi le pod pogojem, da je edini ali večinski lastnik pravne osebe odgovorni nosilec zdravstvene dejavnosti, in da koncesija preneha, če se ti pogoji spremenijo. V drugem odstavku 42. člena pa se določa, da se koncesija na primarni ravni zdravstvene dejavnosti lahko podeli le fizični osebi. Ta določila so v nasprotju z Ustavo Republike Slovenije, ki v prvem odstavku 74. člena zagotavlja svobodo gospodarske pobude, kar med drugim tudi pomeni, da lahko pravni subjekt svobodno izbira pravno-organizacijsko obliko, v sklopu katere bo deloval. Tako da me zanima, od kod v bistvu to določilo, da se podeli točno določena pravna oblika mora biti, da lahko dobi koncesijo? Ja, to je nekako vprašanje za Vlado in pa tudi pripombe vsem tistim, ki ste govorili o tem, da je samo osnutek pa da v bistvu se nagibate k temu oziroma vaše razmišljanje, da so koncesionarji čisti zasebniki.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Erika Dekleva. Pripravi naj se gospod Janko Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Jasno je, da je javno službo na področju zdravstva že od leta 1991 opravljajo tako javni zavodi kot zasebno-pravni izvajalci s koncesijo. In samo skupaj sestavljajo javni zdravstveni sistem. Dejstvo je tudi, da imajo tako eni kot drugi svoje prednosti in svoje slabosti, se pa dopolnjujejo in to dobro dopolnjujejo. Javnega zdravstva seveda ne bo in ne more ogroziti podeljevanje koncesij. Podeljevanje koncesij ni privatizacija zdravstva, ampak je državno dovoljenje za delo, za delo zasebnih zdravnikov v javni zdravstveni mreži. No, to dovoljenje za delo pa ni dobro urejeno, predvsem pa ni transparentno. Koncesije se ne podeljujejo na podlagi jasnih kriterijev, se ne podeljujejo na podlagi jasnih pravil, ni dobrega nadzora in ni merljivih kazalcev učinkovitosti in pa kakovosti dela zasebnikov. Prav je, da se koncesije podeli, ko za to obstaja potreba, razlog. Ni pa prav, da se koncesije podelijo samo na željo posameznikov. In to je realnost, današnja. Dejstvo je, da se srečujemo s pomanjkanjem standardov in pravil. To pa je v nasprotju z javnim interesom in to povečuje tveganja korupcije. Prav zaradi neenotnih pravnih podlag in kriterijev je podelitev koncesije mnogokrat odvisna na lokalnem nivoju od volje župana ali trenutne občinske uprave, na nivoju države pa najbrž od ministra. Torej imamo problem, vendar imamo tudi rešitev. Mislim, da se ministrica zaveda potrebe po varovanju javnega interesa in je v skladu s tem tudi pripravila zakonodajo. Vendar smo takoj trčili na problem. Moje vprašanje je – zakaj? Jaz mislim, da zato, ker najbrž vsi želijo, da stvari ostanejo pravzaprav take, kot so, in velike potrebe po spremembah razen na deklaratorni ravni ni. Kolega Vrtovec večkrat poudarja zdravstveno reformo, kako zelo je potrebna, kako zelo nujna je, čeprav najbrž sam tudi ne zna prav dobro definirati, kaj reforma sploh je. V Novi Sloveniji sami pišete, da je v Sloveniji zdravstveni sistem v slabem stanju in da ni ključnih večjih sprememb že desetletji. Desetletji. In, veste kaj – to drži. V Sloveniji se dejansko v zdravstvenem sistemu ni spremenilo nič že od leta 1991. Vsi se strinjamo, da so spremembe potrebne, nujne, govorimo o celoviti zdravstveni reformi, ko pa se začne nekaj dogajati, je takoj vse narobe. Zakaj? Zakaj se v vseh teh letih in vseh teh vladah, tudi vi ste jo vodili, ni uredilo nič in ni spremenilo nič? V SDS poudarjate bojazen, da se koncesionarji ne bodo več odločali za to obliko, ker bodo po 15 letih zadevo lahko zaključili. Pravite, da ne bo nikakršne garancije, da bodo s svojim delom lahko še nadaljevali, kljub temu da so veliko finančnih sredstev v to vložili. Res je, garancije najbrž ne bo, vendar – kdo v tej državi ima danes garancijo? Kako imajo garancijo podjetniki, gospodarstvo, kdo jim garantira, da bodo po 15 letih še lahko delali, pravzaprav po enem letu, kdo jim garantira, da bodo lahko delali. Res je, da so koncesionarji del javnega zdravstva, vendar mislim, da imajo tudi finančni interes, sicer bi se res koncesije podeljevale zgolj in samo, kadar za to obstaja potreba ne pa tudi osebni interes. V Novi Sloveniji predvsem očitate pomanjkanje dialoga. Zdaj ne vem, kaj je pomanjkanje dialoga za vas, pa vas bom seznanila, recimo, samo z dialogom, ki je potekal z Zdravniško zbornico Slovenije. Skupaj z ministrstvom so se sestali 20. 10. 2014, 30. 10. 2014, 17. 12. 2014, 20. 1. 2015, 7. 1., 10. 6., 8. 7., 20. 11. – premalo komunikacije? Ne vem, kakor za koga. Kako zelo pomembna je danes ta tema za Novo Slovenijo, morda kaže tudi dejstvo, da do tega trenutka ni bilo nobenega vašega poslanca v dvorani, zdaj pa ste sami, kolega Vrtovec. Malo sem pogledala članke iz preteklosti na to temo in ugotovila, da je to zelo pereča tema že vrsto let, pravzaprav od vedno. Leta 2009, članek iz Dela z naslovom Politika izraža svojo moč povsem nedostojno: "Slovensko zdravništvo se je v zadnjih dneh postavilo na okope zaradi nesprejemljivega dogajanja pri oblikovanju in sprejemanju Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki da je škodljiv tako za sistem kot v njem zaposlene, predvsem pa za paciente. To dogajanje postavlja Ministrstvo za zdravje, z njim pa tudi celotno vlado v vse prej kot zavidljiv položaj," so takrat zapisali, "saj resornemu ministrstvu očita nedemokratičnost, kratkovidnost, onemogočanje strokovnega, kakovostnega in varnega dela v zdravstveni dejavnosti." Takrat je bila predsednica Zdravniške zbornice Gordana Kalan Živčec. Zelo podobno, Koncesije v zdravstvu povzročile težave: "Zaradi nepravilnosti pri podeljevanju koncesij v osnovni zdravstveni dejavnosti od leta 2000 do 2006 so javni zdravstveni zavodi zašli v težave, ugotavlja Računsko sodišče." Takrat je Računsko sodišče revidiralo podeljevanje koncesij v tem obdobju, z revizijo so zajeli Ministrstvo za zdravje, 6 občin in zdravstvenih domov. Ugotovili so, da ministrstvo v tem času ni opredelilo ustreznih standardov, kadrov, opreme in materiala za javno zdravstveno dejavnost, ni izdelalo meril za določitev mreže zdravstvene dejavnosti na primarni ravni in ni izdelalo razporeda zdravniških delovnih mest v javnih zdravstvenih domovih. Takrat je v poslanski razpravi poslanec SDS France Cukjati Računskemu sodišču očital, da se je te teme lotilo zgolj iz političnih razlogov. Leto 2008, ministrica iz kvote SDS Zofija Mazej Kukovič, tik pred iztekom mandata odobrila podelitev še tristo koncesij v zdravstvu. Ne vem, jaz bi rekla, da je urejanje zdravstvene zakonodaje zelo nehvaležno delo. S tem se najbrž vsi strinjamo. Če ne bi bilo tako težko, se ne bi v tako kratkem času vladanja Alenke Bratušek zamenjalo tako zelo veliko ministrov. Tudi sama je bila določen čas v funkciji ministrice za zdravje, področja seveda ni uredila, zdaj pa je prva v vrsti za kritike. Dejstvo je, da je področje koncesij kaotično, da ga je potrebno urediti tako razpisovanje kot podeljevanje koncesij pa seveda nadzor. Vse skupaj je treba uskladiti z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu. Razprava danes, želeli ali ne, je preuranjena, imamo delovni osnutek, kot smo že velikokrat slišali, vsebinsko se bo spreminjal in zato je zelo težko govoriti, vsaj sama težko razpravljam o vsebini, ki je še ni. Jaz verjamem, da bodo na ministrstvu vgradili v nov zakon vse smiselne pobude in predloge, ki so jih v toku javne razprave prejeli, o vsem tem bomo v Državnem zboru še enkrat govorili. Vem tudi, da bo razprava najbrž podobna, ker se konceptualno razhajamo glede ureditve zdravstvenega sistema na področju koncesij. Sama pa verjamem, da gre zakon v pravo smer, predvsem pa z večletno zamudo. Hvala.
Hvala lepa. Proceduralno ima gospod Jernej Vrtovec. Izvolite.
Spoštovani kolegice in kolegi! Spoštovana predsedujoča, vi dopuščate tudi razprave, ki gredo popolnoma izven konteksta, recimo, zdaj nismo bili priča nekemu dialogu, neki normalni razpravi, ampak predvsem žolčnemu političnemu obračunavanju. Temu, kar dialog ni, ko govori gospa iz SMC, kako si predstavljamo vsi dialog. Poglejte, to ni bil klasičen primer dialoga, ampak je bil predvsem žolčen politični obračun z nasprotno politično opcijo. Jaz obžalujem, da državni zbor ni presegel prav tega, da se bi bili sposobni med seboj pogovarjati. Zdaj gospa zapušča to dvorano, svoje je oddelala in stvari gredo naprej. Jaz verjamem, da je napetost največje vladne stranke izredna, glede na javnomnenjsko podporo, ki je več ne uživa, in tudi glede na to, da zapušča Poslansko skupno SMC član za članom, na primer danes gospod Franc Laj, ampak kljub temu, dajmo se držati nekih osnovnih norm. Problematika slovenskega zdravstvenega sistema je izredno pomembna problematika, kjer se ni treba posluževati klasičnih političnih obračunavanj, ampak predvsem strpne razprave, po drugi strani so državljanke in državljani, pacienti, ki to razpravo konstruktivno potrebujejo, predvsem zaradi njihove lastne varnosti. Gospa predsedujoča, želim, da naslednjič, ko gospa iz SMC tako ali drugače obrazlaga stvari in gre izven konteksta razprave, opozorite, odvzamete besedo v skladu s poslovniškimi določili.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, pripravi naj se gospod Andrej Čuš.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem! V luči današnje razprave in točke dnevnega reda, ki je predlog priporočila v zvezi s predlogom Zakona o zdravstveni dejavnosti bi bilo mogoče vendarle opozoriti na to, če je predlagatelj tega zakona Ministrstvo za zdravje v težavah, v kakšni obliki naj predloži zakon o zdravstveni dejavnosti v proceduro na vlado in seveda pozneje v sprejem Državnega zbora, bi bilo vendarle mogoče za razmisliti o tem, da se izkoristi možnost 119. člena Poslovnika Državnega zbora, ki omogoča predhodno obravnavo zakona. Torej preden se sprejme na vladi, če imaš dileme o tem, kot jih je tudi sicer izrazila ministrica za zdravje na obravnavi te točke dnevnega reda na Državnem svetu, kjer pravi, da je zakon o zdravstveni dejavnosti še vedno v obliki delovnega gradiva, javna razprava je potekala do konca oktobra 2015 in posredovane pripombe k zakonu so v postopku proučitve in glede na posamezne pripombe bo organiziralo delovne sestanke s posameznimi deležniki. Torej od oktobra 2015 poteka javna razprava, bila je zaključena, ampak očitno obstajajo težave, s kakšno obliko ali vsebino zakona naj pride na Vlado in potem v Državni zbor. Mislim, da res ne bi bilo slabo, da se poskušamo o tem predhodno pogovoriti v Državnem zboru. Takrat je vključena tako opozicija, koalicija, vsi lahko razpravljajo, predvsem pa razpravljamo na podlagi relevantnih podatkov, ki pa jih seveda predlagatelj zagotovo oziroma Ministrstvo za zdravje ima več kot pa recimo opozicija. Opozicija uporablja podatke, ki jih ima na razpolago bodisi iz medijev bodisi iz nekaterih razprav, ki so bile predhodno že opravljene, ali pa iz dokumentov, ki smo jih v Državnem zboru že sprejemali. Za neke aktualne razmere pa seveda zagotovo Ministrstvo za zdravje ima več podatkov in če bi dobili na mizo relevantne podatke o stanju na področju zdravstva in sistema zdravstvene dejavnosti, o čemer naj bi govoril ta zakon, potem so tudi kvalitetnejša razprava lahko opravi v Državnem zboru, preden pride v uradno proceduro. Torej tudi razprava na delovnem telesu je mogoča, Zakonodajno-pravna službo lahko da svoje stališče, skratka mogoče samo kot en nasvet ali pripomoček k razmišljanju, kako nadaljevati s tem postopkom. Sicer pa menim, da ko združimo nekako pogled, kaj se dogaja na področju zdravstvene dejavnosti, bi verjetno prišli do zanimivih ugotovitev, ali se pogovarjamo o ljudeh, ki potrebujejo pomoč, ki potrebujejo sistem, da ozdravijo, ali se več pogovarjamo o tem, koliko denarja je potrebno, ali je ta denar pravilno uporabljen ali ni. Se mi zdi, da bolj prevladuje problematika in razprava o denarju, ne pa o tem, kaj ljudje potrebujejo in kakšen sistem jim ponujamo, da bodo lahko prišli do ozdravitve v trenutku, ko seveda zbolijo. Ta odnos do ljudi se mi zdi, da je tisti, ki je zanemarjen v tem zadnjem obdobju. Preveč se pogovarjamo o tem, kako in kaj je treba nekoga plačati, kot pa o tem, kaj ljudje potrebujejo. Če bi se vrnili v to izhodišče, bi nam bilo veliko veliko lažje. Namreč sam zdravstveni sistem je zaradi ljudi ne pa obratno, da bi pobiral denar od ljudi. Nekatera izhodišča, mislim, da je treba izčistiti. Nam bi bilo seveda potem veliko lažje, postali bi tudi učinkovitejši in tudi zdravstvena dejavnost bi zagotovo lahko bila konkretneje organizirana. Še posebej te prizadene, ko pravzaprav spremljaš problematiko tudi znotraj Univerzitetnega kliničnega centra in ko ugotoviš, da tudi za tiste najmlajše, najbolj nebogljene paciente pravzaprav ne znamo ustrezno poskrbeti, je nekaj kar zagotovo kliče po tem, da se je treba resno pogovoriti o tem, kako funkcionira zdravstvena dejavnost in ta sistem v Sloveniji. Univerzitetni klinični center je samo kot vrhunska organizacija odraz tega stanja. Da še danes nimamo urejenega vodenja tega univerzitetnega kliničnega centra, je samo posledica tega, da se očitno preveč pogovarjamo o denarju, premalo o ljudeh. Vse to je tisto, o čemer bi se dejansko lahko v veliki meri pogovorili v parlamentu, če bi šli tudi v tem primeru v tako imenovano predhodno obravnavo z relevantnimi podatki, kaj se dejansko dogaja znotraj te dejavnosti, da ni mogoč preboj v smeri potreb ljudi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Čuš, pripravi naj se gospa Anita Koleša.
Predsedujoča, hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Sam bi na začetku razprave povedal, da se v veliki meri strinjam z razpravo in s stališči mojega predhodnika, torej gospoda Vebra, ki je podal kar nekaj konkretnih predlogov ali pa tudi svojih videnj trenutnega zdravstvenega sistema. Menim, da bi moralo biti področje zdravstva danes poleg področja financ in varnosti med prioritetami Vlade Republike Slovenije. Nekako pa imam občutek, ko kot poslanec spremljam delovanje vlade, da se nekako tukaj vse lovi, živi iz dneva v dan, išče neke začasne zasilne ukrepe, nekako gasimo požare, ampak gori nam pa že kaj več. Sam tako seveda pogrešam več aktivnosti, tudi odzivnosti ministrstva. Ko govorimo o medgeneracijski solidarnosti, moram povedati, da socialna politika in tudi zdravstvena politika v Republiki Sloveniji je izrazito medgeneracijsko neusklajena, je neprijazna do mladih, tako da tukaj nas čaka še veliko dela. Kot poslanec pa žal tudi ugotavljam, da danes med nami ni ministrice, to se dogaja zadnje obdobje vse večkrat in nekako se ne morem strinjati s tem, da ministri podcenjujejo ali pa kar v osnovi degradirajo Državni zbor. Jaz verjamem, da je ministrstvo poskrbelo, da so tukaj kompetentni sogovorniki, vse pošteno in prav, ampak vseeno, ostane ta grenak priokus in nekako menimo, da problemi ne pridejo na prava ušesa. Če govorimo o dogajanju na področju zdravstva v letu 2015, lahko ugotovimo, da je bil zagotovo najpomembnejši korak naprej v tej smeri dokončanje 10 urgentnih centrov po Sloveniji. Sicer je tukaj še veliko težav, saj se soočamo s pomanjkanjem dovolj izobraženega in usposobljenega kadra, prav tako pa je še treba zgraditi dva urgentna centra oziroma enega v Ljubljani je treba dograditi, urgentni center na Ptuju pa je treba začeti graditi. Ko se pogovarjamo o zdravstvu in obstoječem zdravstvenem sistemu, pogrešam predvsem vključitev demografskega vidika in demografskih trendov. V zadnjih 7 letih je razmerje med zavarovancem in upokojencem drastično upadlo, in sicer kar iz 1 : 1,7 na 1 : 1,37. Ta delež konstantno pada, tukaj bo že zaradi tega treba v prihodnje ukrepati, jaz pravim z reformo in ne pristajam na razpravo nekaterih predhodnic iz koalicije, ki so razpravo danes, ko smo seveda poslanci opozicije in Slovenske demokratske stranke nekako pripravili konkretno vsebino, po podatkih, do katerih lahko dostopamo, dobronamerno, ni nobena tema, da bi se komu kaj očitalo, namen je zgolj opozoriti, da se pripravi vse tako kot mora, in ne sprejemam razprave ene od predhodnic, ki je to razpravo izkoristila za napad na našo poslansko skupino in na Poslansko skupino Nove Slovenije. Takšne razprave mislim, da tukaj nimajo prostora, čeprav verjamem, da so frustracije in jeza močno prisotne, ker to razpadanje poslanske skupine seveda je bolečina, je strah, je skrb, ampak dajte te frustracije reševati v svoji poslanski skupini za zaprtimi vrati in ne s tem zdaj tukaj označevati in utrujati nas, ker teh scenarijev smo že nekako vajeni iz prejšnjega mandata, vsaj jaz osebno, če se spomnimo Pozitivne Slovenije. Ko govorimo o področju zdravstva, jaz se strinjam, da imamo v Sloveniji ogromno odličnega in tudi zelo dobro usposobljenega kadra, ko govorimo o zdravnikih, medicinskih sestrah in drugih zaposlenih v zdravstvu. Vsekakor pa je upravljanje in menedžiranje tega sistema, lahko rečem, katastrofalno in ne dosega nekih standardov, ki jih zahteva današnji čas. Tukaj je veliko rezerv, veliko prostora za izboljšave, veliko prostora za izboljšave je tudi v veljavni zakonodaji. Spomnite se samo dogajanja na eni izmed zadnjih sej Odbora za zdravstvo, ko smo poslušali moraliziranje in neke nauke ter tudi čustvene izlive s strani takratnega vršilca dolžnosti generalnega direktorja UKC Ljubljana. Meni se je zdelo, kot da smo v cirkusu ne pa v Državnem zboru oziroma da takšna oseba vodi našo največjo zdravstveno institucijo. Tako da človek, ko posluša, si ustvari sam mnenja in si mora seveda tudi, mi poslanci si moramo večkrat, postaviti ogledalo. Vsaj menim, da si moramo vsi postaviti od časa do časa ogledalo in se vprašati, ali je to kar govorimo, tudi delamo. In to kar govori ministrica, je očitno zavajanje, ker to kar govori tega, ne počne. To je seveda potem na srečo nekako vseeno vzbudilo dovolj članov Vlade, da niso podelili soglasja gospodu Baričiču in da se bo morda vseeno kaj spremenilo. Čeprav moram povedati, da popotnica oziroma nahrbtnik je kar obremenjen, ki se vlači seveda s sabo. Sam kot Ptujčan, torej kot Štajerc, spremljam probleme na področju zdravstva in medicine v naši regiji že od vsega začetka. Lahko povem, da smo se za urgentni center Ptuj morali dobesedno boriti, ampak seveda bomo na Ptuju ploskali in pa verjeli Vladi komaj takrat, ko bo urgentni center na Ptuju zgrajen in ko bo deloval. Do takrat pa bomo seveda budno spremljali aktivnosti Vlade in pa seveda predvsem ministrstva ter seveda po svojih najboljših močeh pomagali pri tem projektu. Kot drug velik problem pa bi vseeno rad izpostavil, ker se veliko govori o področju koncesij in pa javnega zdravstva zdravstvenih domov, veliko je bilo o tem tudi povedanega na Odboru za zdravstvo, kjer je bila razprava vsebinsko zelo bogata in na nivoju. Na Štajerskem moraš kot Štajerc oziroma ne vem, če v Mariboru, na Ptuju želiš iti v zdravstveni dom, je čakalna doba na poseg pri oralnem kirurgu dve do tri leta. To je tako spevno opevano javno zdravstvo in če imamo dobre zdravnike nam nič ne pomaga, če imamo tiste ljudi, ki seveda upravljajo te sisteme, ki niso sposobni zagotavljati tega, da bi zdravniki in da bi sistem deloval v prid pacientu. Če nekdo pride k zdravniku in potrebuje oralni poseg pri oralnem kirurgu pa mu rečejo, da bo čez dve leti na vrsti, jaz ne bom povedal, kaj si pacient potem misli, lahko si pa vsi tukaj mislimo, kaj bi povedal. Nadaljeval bi z dvema problemoma, s katerima se v zadnjem času predvsem veliko soočam. Eden je predvsem to, da se je pred časom v Postojni ustanovilo eno podjetje, ki se je povezalo z izvajalci na Hrvaškem, ki se reklamirajo za delo preko slovenskih napotnic torej tudi preko slovenskega denarja, ki potem odteka na Hrvaško. In sicer prav za področje oralne kirurgije, ki je pri nas tako pereče. Zakonodajno gledano pa seveda velja pri tem direktiva o čezmejnem prehodu zdravstvenih storitev za vsa specialistična področja ne le za oralno kirurgijo. Tako da zdaj zdravnik iz Hrvaške vabijo slovenske paciente z napotnicami naj gredo na Hrvaško in Zavod za zdravstveno zavarovanje vrne tem izvajalcem na Hrvaškem toliko denarja, kot bi ga nakazali slovenskemu koncesionarju. Ob tem je pa seveda treba vedeti, da ta izvajalec na Hrvaškem nima nobenega nadzora nad to storitvijo, ni nadzorovan in seveda tudi nima sklenjene nobene pogodbe. Tako zdravstveni denar davkoplačevalca odteka v drugo državo, pri nas pa se v marsikaterih primerih sploh ne razmisli ali pa podeli koncesij, s tem se seveda tudi večajo čakalne dobe. Res, to je seveda težko razumeti. Po mojih informacijah je ministrica s tem seznanjena že veliko časa, ker pa je seveda danes tukaj ni in pa ker ignorira kar nekaj, bom rekel, reprezentativnih organizacij s področja zdravstva in seveda tudi zobozdravstva, pa dovolite, da vseeno povzamem nekako tudi stališče Združenja za maksilofacialno in oralno kirurgijo Slovenije. Vsi vemo, da so že prej omenjene čakalne dobe za posege pri oralnih kirurgih na Štajerskem dve do tri leta, sicer dovolite, da nadaljujem z naslednjim. »Neprijetne dogodke v zvezi s pomanjkanjem oralnih kirurgov v mariborski regiji spremljamo že 1 leto. In ker kljub trudi z več strani do končne rešitve še vedno ni nikjer na vidiku, smo se odločili, da vas o trenutni situaciji podrobno obvestimo. Težave so nastale, ko so v začetku aprila 2015 dali odpoved trije oralni kirurgi: doktor Vogelnik v Zdravstvenem domu Ptuj, doktor Jager in doktor Josipović pa v Zdravstvenem domu Maribor.« To je bil za zdravstvo celotne regije hud udarec, ki ga zaveden zdravnik ne izvede zlahka. Treba se je torej vprašati, kaj je bil vzrok njihove odpovedi. Če ste v Večeru brali prispevke primarija Gorazda Sajka, vodja zobozdravstvene dejavnosti v Zdravstvenem domu Maribor, imate zagotovo občutek, da gre za tri brezvestne, lene, simulantske posameznike, ki jim za javno dobro ni mar. Resnica je seveda rahlo drugačna. Vsi trije posamezniki so že več let pred odpovedjo večkrat opozarjali na slabe delovne razmere v obeh zdravstvenih domovih. Ne samo, da so bile ordinacije slabo opremljene in da z vodstvom zdravstvenih domov niso mogli najti skupnega jezika, tudi denarja za sprotno izobraževanje ni bilo od nikoder. Prepovedano jim je bilo izvajati določene posege, na njih pa je bilo obešenega tudi več programa, kot so ga bili dolžni in sposobni izpolnjevati. Ker so njihova opozorila in prošnje v zdravstvenih domovih naletele na gluha ušesa, so kolegi želeli svojo pot nadaljevati kot zasebniki koncesionarji. Se pravi, da bi še naprej ostali del javnega zdravstva, a brez spon, ki so jih čutili v zdravstvenih domovih. Za državo in paciente bi situacija ostala nespremenjena. K omenjenim trem specialistom bi še vedno lahko hodili na napotnice v enakem obsegu kot doslej, razlika bi bila le v tem, da koncesijskega denarja za izvajanje programa država oziroma Zavod za zdravstveno zavarovanje ne bi nakazovalo v zdravstveni dom, temveč naravnost zasebnikom. Skratka, to je to. To sploh ne bi bila novost, saj je specialnost oralne kirurgije razen v Mariboru, Ptuju in Novi Gorici povsod v Sloveniji organizirana kot zasebniška koncesijska dejavnost, kar se je izkazalo za dosti bolj učinkovito in smotrno. Oralni kirurgi sami razporejajo denar od koncesije in z njim plačujejo dodatno opremo in potrebna izobraževanja. V zdravstvenih domovih pa ta denar v glavnem ponikne v vreče brez dna. V glavnem zato, ker povsod ni tako. V zdravstvenih domovih v Novo Gorici je organizacija dobra, oralni kirurgi so zadovoljni. Le zakaj bi to spreminjali? Na Štajerskem pa žal ni tako. Seveda pa je ravno ta koncesijski denar glavni razlog, zakaj zdravstvena domova ne želita spustiti koncesij iz rok. Tako je doktor Vogelnik svojo prvo prošnjo za prenos koncesije recimo napisal že leta 2011, pa je dobil odgovor, da ne predvidevajo širjenja programov. Pojasnjevanje, da si prizadeva zgolj za prenos koncesije, je naletelo na gluha ušesa. Nato pa je Zavod za zdravstveno zavarovanje letos nenapovedano in nepričakovano, kot je v Sloveniji žal standard, razširil programe oralne kirurgije, se pravi, zagotovili so plačilo za večje število posegov. Mislite, da je prišlo to do tistih, ki so za to prosili? Seveda ne. Dobili pa so jih v obeh zdravstvenih domovih ter nato silili kolege v nadurno delo za sramotno plačilo 13 evrov na uro. V Zdravstvenem domu Maribor je nato šel gospod Josipović na planirano operacijo kolka, na kar je opozarjal več mesecev prej. V času njegove odsotnosti ni bilo urejene zamenjave, njegov program pa so priročno obesilo kar doktor Jagru, kar bi bil izziv celo za legendarnega Stakhanova. Doktor Jager je po nekaj mesecih pregorel, zaradi stalne nenaravne drže, ga je pričelo mravljinčiti v prstih na roki, imel je dokazan nevrološki izpad in šel je na bolniško. Rezultat, označili so ga za simulanta in mu obesili za vrat detektiva. V tej fazi so se kolegi na rednem spomladanskem sestanku posvetovali z vodstvom in člani Združenja za maksilofacialno in oralno kirurgijo Slovenije in po predstavitvi problema in vseh opcij, so se strinjali, da dajo odpoved. Pri tem pa so se seveda dogovorili, da bo združenje po svojih močeh pomagalo, da zdravje ljudi ne bo trpelo in da se seveda prenese koncesije iz zdravstvenih domov. Tu pa se komaj pravzaprav začne saga. Namesto da bi država takoj reagirala, saj je slabo oskrbljena precej velika regija Slovenija, raje kar molči. Konkretno smo v zvezi s tem že dvakrat pisali gospe Milojki Kolar Celarc, ministrici za zdravje, 14. 8. in 18. 11. 2015, kjer smo jo dobesedno rotili, naj ukrepa. Ministrica pa je žal reagirala tako, kot ji očita več zdravniških organizacij, niti odgovorila ni, pa čeprav je, kot se je izrazila Sabina Markolio, predsednica Odbora za zobozdravstvo pri Zdravniški zbornici, rešitev s prenosom koncesij iz obeh zdravstvenih domov na tri koncesionarje strašno preprosta, za nekatere pa preprosto strašna. V zdravstvenih domovih Ptuj in Maribor so se reševanja lotili po svoje, začasno so zaposlili mlado specialistko oralne kirurgije in upokojeno profesorico maksilofacialne kirurgije. Na Ptuju pogodbeno dela še specialist oralne kirurgije iz Murske Sobote. V Mariboru so zaposlili celo upokojenega paradontologa, kar je sploh neustrezna specialnost za tovrstno patologijo. Vendar lahko mirno spite. Vrhovni razsodnik primarij Sajko je v intervjuju po radiu razložil, da je to vse okej in sprejemljivo. Čudno torej, da se strokovne zdravniške organizacije z njim ne strinjajo. Vendar to so vselej začasne rešitve. Kot trajno rešitev pa v zdravstvenih domovih razmišljajo o uvozu tujih specialistov in o razpisu novih specializacij. Proti tujcem nimamo nič, je pa skrajno nepotrebno in pravzaprav bedasto uvažati tujce, če pa na Štajerskem že imamo tri nezaposlene in odlično usposobljene domače oralne kirurge, ki si še želijo delati v javni mreži, vendar ne več v zdravstvenih domovih. Razpis novih specializacij pa pomeni novo nepotrebno finančno breme za našo državo in vse nas davkoplačevalce. Poleg tega pa bi trajalo več kot pet let, da bi iz razpisanih specializacij vzniknili novi specialisti, šolanje pač traja. Enostavno, logično in hitro rešitev prenosa koncesij iz zdravstvenih domov direktno na koncesionarje podpirajo v Združenju za maksilofacialno in oralno kirurgijo Slovenije, na Zdravniški zbornici Slovenije in Sindikatu zobozdravnikov Dens, skratka, v odgovornih strokovnih organizacijah. K njej se vedno bolj nagibajo tudi v zavodu za zdravstveno zavarovanje, saj so na njihovo pobudo v zdravstvenemu domu Maribor izvedli izredni medicinsko tehnični nadzor, pri katerem so odkrili nepravilnosti in predlagali tudi strokovni nadzor. Vendar so vse zgoraj omenjene strokovne organizacije brez moči, saj lahko podajo le strokovno mnenje, odloča pa se seveda drugje, na ministrstvu. Na potezi je torej Ministrstvo za zdravje. Sprašujemo pa se, se bodo na ministrstvu raje odločili, da rešuje zdravstvena domova, kot pa zdravje ljudi na Štajerskem. In to zdravstvena domova, ki sta imela in imate še vedno z izvajanjem programa oralne kirurgije same probleme. Bomo državljanom res naprtili plačevanje novih specializacij in po nepotrebnem uvažali tujce, ob tem ko imamo na Štajerskem tri nezaposlene slovenske oralne kirurge? Do kod oziroma kam seže aroganca nekaterih vodij v zdravstvenih domovih in na ministrstvu? Jaz se opravičujem, vem, da sem bil nekoliko daljši, sem pač to prebral. Dejstvo je, da se ministrica ne odziva, se obnaša, kot da problemov ni. Sam pričakujem, da bo to končno slišano in da se bo končno kaj uredilo. Pa to ni bilo moje pisanje, ampak sem povedal, da citiram Združenje za maksilofacialno in oralno kirurgijo Slovenije, pod to pa je podpisan dr. Aleš Vesnaver. Menim, da dovolj reprezentativno in strokovno. Ob tem bi pa tudi rad povedal, da je v omenjenih zdravstvenih domovih realizacija koncesij zelo slaba, ponekod celo polovična. Ne bomo dopustili, da se zdaj to koncesijo premešča v Celje ali kam drugam. Za to se bomo borili in pričakujemo v doglednem roku nek odziv in tudi odgovor ministrice za zdravje, če ne, se bomo pa spet morali srečati na kakšni nujni seji Odbora za zdravje, kjer pa, verjamem, da bo razprava precej bolj pestra, kot je bilo to moje branje tukaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anita Koleša. Pripravi naj se gospa Marija Bačič.
Lepo pozdravljeni, podpredsednica, dragi kolegice in kolegi ter predstavniki ministrstva! Najprej naj rečem, da vsekakor pozdravljam vsakršno razpravo o tematiki, ki je izjemno pomembna. In naj se kar opredelim do tega, kakor je bilo zdajle predstavljeno, da je pač nek določen problem, ki ga vidimo kot akutnega in težavnega, vsaj tako je bilo predstavljeno, in da se nanj ne odziva. Če je temu tako, potem je vsekakor treba povedati, da to ni prav in je to treba začeti urejati. Nikakor pa se mi ne zdi prav, da se enostavno reče, da je ta seja potrebna zaradi priporočil, ki jih je predlagatelj posredoval, in da smo jih tako z levo roko zavrnili tudi na Odboru za zdravstvo, kajti ta priporočila, vsaj jaz jih razumem tako, so vendarle imela namen, da preden se sploh slovenska javnost dodobra seznani z nameni in cilji predlaganih sprememb zdravstvene zakonodaje, v tem primeru točno določenega zakona, da je treba takoj diskreditirati ministrico, njeno službo, in jo v javnosti prikazati kot nekompetentno osebo – oziroma ministrstvo – za pripravo kakršnihkoli zakonskih sprememb, kaj šele Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki je ena najpomembnejših pravnih podlag našega zdravstva. Tako se v gradivu s temi priporočili Vladi znajdejo predlogi, naj Vlada prouči pripombe Zdravniške zbornice in jih vključi v zakon. Torej, to je del priporočila, ki je pravzaprav glavni del. In se tu najprej postavlja vprašanje, zakaj zgolj in samo Zdravniške zbornice. Zakaj se predlagatelj tako odkrito postavi v bran tej strokovni oziroma, bolje, poklicni oziroma cehovski zdravniški organizaciji. V medijih sem zasledila strokovna mnenja zbornice, ki so izrazito naklonjena zdravnikom, ki delujejo kot koncesionarji. Slišati je bilo celo, da so koncesionarji bolj učinkoviti, da so prijaznejši, da so strokovnejši od zdravnikov v javnih zavodih. In se sprašujem, ali so v Zdravniški zbornici člani zgolj zdravniki koncesionarji ali niso to tudi zdravniki v javni zdravstveni mreži, torej, ali so potemtakem ti nestrokovni, neučinkoviti, celo nemara nesramni. Predlagatelji so zapisali, da je predlog zakona nastajal v tajnosti. No, mislim, da že ta razprava danes to zanika. Mislim, če je na delovni predlog, ki je namenjen najširšemu zbiranju pripomb in predlogov zainteresiranih deležnikov, prispelo kar 30 pripomb in predlogov, med njimi tudi Zdravniške zbornice, potem verjetno izvajanje Ministrstva za zdravje ni dogajalo v tajnosti. Še več, zbornica je bila povabljena in vključena v sodelovanje, smo slišali. No, kako resno pa so v zbornici sprejeli to vabilo in, konec koncev, tudi dolžnost, ki jo imajo po Zakonu o zdravniški službi, pa kaže dejstvo, da se jim ni kaj prida mudilo odzvati se skupnemu dogovoru z Ministrstvom za zdravje. Kar šest tednov so potrebovali, da so ministrstvu posredovali člane delovne skupine, in bi rekla, da to ni kaj pretirana zagnanost, če pomislim, da zdaj v njihovem imenu predlagatelj razlaga, kako so zakon pripravljali v tajnosti in da k sodelovanju niso povabili Zdravniške zbornice. S tem, ko se predlagatelj tako izrazito postavlja za pravice zgolj koncesionarjev in pri tem izreče še eno veliko neresnico, ki jo je treba takoj zanikati. Piše: »Po našem mnenju ministrstvo ni upoštevalo posledic, ki bi jih ukinitev koncesij imela za zdravje ljudi.« Ukinitev koncesij – to ne piše samo enkrat v temu predlogu predlagatelja oziroma v temu priporočilu. Jaz mislim, da delate s tem Zdravniški zbornici eno levjo uslugo, kajti mnenje Zdravniške zbornice je zagotovo pomembno, zdaj pa je vse videti tako, kot da se je zbornica distancirala od sodelovanja in da se je postavila na okope, kar pa zagotovo ni ravno najboljše za ta zakon. Koncesionarji so zelo pomemben del zdravstvenega sistema in v SMC nam nikakor ne pride na pamet, da bi koncesije ukinjali, tako se namreč želi prikazati. Želimo pa, da se tudi na področju koncesij, podeljevanja, trajanja, pogojev in podobnega, naredi red. To je tudi namen tega zakona. Tudi to, ne zgolj samo to. Seveda pa nikakor ne zanikamo, da je naša zaveza do volivcev ta, da so koncesionarji del javnega zdravstvenega sistema, ki dopolnjujejo javno zdravstveno mrežo tam, kjer zdravstvenega varstva ni mogoče drugače organizirati. Ponavljam stavek, ki ga je tukaj pred nami povedala tudi predlagateljica. Zato pa je seveda marsikdaj treba in marsikaj treba urediti tudi v javnih zdravstvenih ustanovah. Naj se odzovem še na eno trditev, ki je bila tukaj predstavljena. Predlagateljica pravi, da se bojijo, da se vračamo na pot socialističnega zdravstvenega sistema. Morda ni odveč, če navedem, da je v trdih socialističnih časih na UKC pod vodstvom dr. Kornhauserja delovala prva enota za intenzivno terapijo otrok na kliničnem oddelku za otroško kirurgijo, ki je bila tedaj ena največjih in najbolje opremljenih ne v Jugoslaviji, v Evropi. Kej je ta oddelek danes, vam je verjetno jasno. Zato poudarjam, da je treba marsikaj urediti tudi v javnih zdravstvenih ustanovah. Pa da zaključim še mogoče z enim pomenljivim stavkom, ki ga je izrekel, slišali smo ga, zdravnik Andrej Trampuž. Rekel je: "Zdravi vsakega bolnika tako, kot da je tvoj družinski član. Tako enostavno je vzpostaviti vrhunski sistem." Jaz verjamem, da je zdravnikov, ki tako mislijo, zelo veliko, torej da jim je najpomembnejši bolnik. In če je tako, potem se bodo zavzeli da dober zdravstveni sistem zapišemo tudi v zakon. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravi naj se gospod Marijan Pojbič, za njim pa gospod Jani Möderndorfer.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Lepo pozdravljeni vsi v dvorani! Strinjam se, da je zdravstveni sistem v Sloveniji tudi zaradi spreminjajoče zastavljenih sprememb nujno potreben prenove. Vendar pri prenovi mora biti zelo jasen cilj, kam in kaj si želimo. Vsi si želimo prav gotovo ohraniti javno zdravstvo, dostopno vsem državljanom, ne glede na gmotni položaj ljudi. Vsi državljani moramo imeti enako dober in pravočasen dostop do zdravstvenih storitev. Zavedati se moramo, da se zaradi povečanja deleža starejšega prebivalstva in različnih spremljajočih bolezni, boljšega preživetja, večje zdravstvene osveščenosti ljudi slovenski zdravstveni sistem sooča z vse večjimi potrebami in pričakovanji. Tukaj bi se rada dotaknila košarice zdravstvenih storitev. Jaz mislim, da bi morali to košarico tudi dopolniti. Dopolniti s storitvami iz preventivnega vidika, in sicer tukaj vidim zgodnjo obravnavo otrok z motnjami v razvoju, ki potrebujejo že kot dojenčki redno obravnavo strokovnjakov ne samo enkrat na mesec, pač pa pogosteje. Mislim, da bodo tudi določene motnje in težave omiljene, če ne povsem odpravljene. Potem vidim nadalje starajoče, starajočo družbo, ki se srečuje z različnimi boleznimi kot so demenca, parkinsona bolezen, alcheimerjeva bolezen. Kot spremljam po medijih pravijo strokovnjaki, da se lahko te bolezni tudi odkrijejo z določenimi posegi, kot na primer rengentskimi slikami možganov, ki zgodaj ugotovijo motnje na kognitivnem področju. Če bi poleg presejevalnih testov, kot so ZORA, SVIT in DORA, vključili tudi v košarico teh zdravstvenih storitev, recimo, rentgensko slikanje možganov dovolj zgodaj, sem prepričana, da bi marsikatero to hudo bolezen omejili ali odpravili. Saj pravimo, da je še tako dobra preventiva dosti boljša kot kurativa, ki je tudi draga. V zadnjem času se vsi srečujemo tudi z veliko razburjen, kar se tiče področja koncesij. Res je, da so se v preteklosti dogajale določene nepravilnosti. Koncesionarji so nenazadnje del javne mreže, so dopolnitev javnim zdravstvenim zavodom in delo opravljajo dobro in tudi pacienti so z njimi zadovoljni. Vedno pa se najdejo tudi izjeme, ki iščejo zakonske luknje, izigravajo zdravstveno zakonodajo. Tukaj menim, da je potrebna kontrola zakonitosti in take anomalije ugotoviti in odpraviti. Vemo, da imajo koncesionarji zelo zelo veliko kontrol: zdravstvene zavarovalnice, davčne inšpekcije, delovne inšpekcije in tako naprej. Menim, da take anomalije in nepravilnosti lahko zelo hitro ugotovijo in ukrepajo. Tako javni zavodi kot koncesionarji so pri posamezni zdravstveni storitvah omejeni, na primer, pri ginekologu ima pacientka pravico do ultrazvoka na leto dvakrat, recimo, bom rekla. Če gre in zahteva večkrat, mora doplačati, medtem ko v javnem zavodu velikokrat ni tako. Tam pač ima kolikokrat ima, ni potrebno plačati, je pa res, da ste pa oboji izenačeni v pravica. Pri koncesionarju je torej tretji pregled plačljiv, v javnem zavodu pa ne. Zato bi se morale ovrednotiti nove, vse nove storitve, ki veljajo že od leta 1968. Menimo, da moramo imeti pravico do izbire in kvalitetne zdravstvene storitve, ali v javnem ali pravico pri koncesionarju. Torej podpiram ministrstvo, ki ne odpravlja koncesij, pač pa vzpostavlja red na tem področju. Dobro bi bilo tudi doreči kaj takrat, ko koncesionar izpolni normo iz osnovnega zdravstvenega zavarovanja in več strani zdravstvenega zavarovanja ne dobi plačilo. Menim, da bi se bilo mogoče tukaj ozreti v sosednjo Avstrijo, kjer koncesionarji niso omejeni pri delu. Koliko delajo, toliko pač dobijo plačano s strani zdravstvenega zavarovanja. S tem bi se tudi pri nas morda odpravile čakalne vrste, ker nekateri izpolnijo normo, ki jo plača zavarovalnica, že v novembru, potem delajo še samoplačniško ali pa gredo na dopust. Naj zaključim z željo, da nam novi zakon o zdravstveni dejavnosti prinese red v celotnem zdravstvu. Zadovoljstvo vseh nas, tako pacientov kot tudi tisti, ki nam nudijo zdravstveno oskrbo, in ne bodo vedno predmet kritik, čeprav svoje delo opravljajo dobro in kvalitetno. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravi naj se gospa Andreja Potočnik.
Möderndorfer, ne. Ampak okej. Gremo po vrsti. Danes v tej razpravi poslušam kopico nerazumevanja in nepoznavanja določenih pojmov, zato se je zelo težko pogovarjati, ker v resnici sploh ne vemo, o čem govorimo. Vsaj nekateri, ko sem na tisti strani predlagateljico poslušal, sem imel občutek, da glede na to, da so predlagatelji, da bodo razčistili ene pojme, ampak okej, se zapletajo in skačejo sem in tja. Pa ne bom o tem zdaj razpravljal, ker je prav, da v tem kratkem času razčistimo naslednje. Kaj je delovno gradivo? Kaj je osnutek delovnega gradiva? Kaj je osnutek in kaj je predlog, to mislim, da mešamo in, sem danes slišal že od parih poslancev in poslank, različno, kaj v resnici imamo pred seboj. Tukaj bi bilo fino, če bi se ministrstvo enkrat končno opredelilo, kaj v resnici sploh je ta dokument, ki ga je objavilo na svoji spletni strani. Sam sem prepričan, da imamo približno 31 korakov, preden pridemo do zakona. Mi smo zdaj šele na devetem koraku, kar pomeni, da mora končno verzijo predloga, ki bo šel v medresorsko razpravo, šele ministrstvo oblikovati. Tako je približno z vsakim zakonom vsakega ministrstva. Druga problematična zadeva pa je, seveda, ker mešamo naslednjo zadevo, to pa je, ko govorimo o javnem zdravju, ko govorimo o javni zdravstveni mreži in ko govorimo o javnem zdravstvu. Vse smo pobrkali tukaj v tem državnem zboru. Javno zdravje. Ali zna povedati kdo, kaj je definicija javnega zdravja? Ja, na ministrstvu zagotovo, med poslanci dvomim, če to vedo. Javno zdravje je znanost in spretnost preprečevanja bolezni, krepitve zdravja in podaljševanje življenja s pomočjo organiziranih naporov družbe. Definicija zdravja po Svetovni zdravstveni organizaciji pa je zdravje, ni le odsotnost bolezni, ampak tudi duševno, telesno, čustveno in socialno ugodje in blagostanje. Tukaj pa kvasimo neumnosti pri besedi "javno zdravje". Javna zdravstvena mreža pa je seveda nekaj drugega. In tukaj se je predlagateljica sicer nekaj časa tamle na tisto stran malo lovila pa podučevala, kaj je koncesionar in kaj ne, in vidim, da je glavni problem Zakona o zdravstveni dejavnosti samo in nič drugega kot koncesije. Celo videli smo, da imamo neke osebne težave z osebnimi problemi posameznikov, kar upam, da ne bo predmet javne razprave, ker ne sme biti, ker ne smemo graditi na posameznih primerih, ampak na celotnem vrednostnem sistemu. Je seveda problem, da se vedno ukvarjamo z zasebniki in pa z javnim zdravstvom, in to je narobe. Vendar vam nekaj povem, še kadarkoli se je poseglo v razpravo koncesionarjev, so zdravniki znoreli, ker so se ustrašili, da bodo izgubili svoje bonitete. Bonitete kot so, dobiti koncesijo brez razpisa, dobiti koncesijo za nedoločen čas in biti od tukaj do večnosti, do smrti kar naprej samo tisto, kar je. Tudi probleme okoli vlaganja zasebnikov, ja, za božjo voljo, če si zasebnik, boš vlagal sam, seveda ne bo država vložila nekaj v tebe. Je pa res, da ti je pa, če greš v zdravstveni sistem, se pravi v javno zdravstveno mrežo, je pa prav, da ti plača program. Ampak, žal, ponavadi je tako, bom dobil koncesijo, potem bi pa jaz šel v investicijo, v nasprotnem primeru se ne bom šel zasebništva. In problem prejšnjih ministrov, vseh, in vsi ministri so delili koncesije, da se razumemo, je problem bil ta, da so na začetku zamenjali besedo "koncesija" za "zasebništvo" in to je ključni problem. Jaz bi spremenil besedo "koncesija" zaradi tega, ker imam problem. Veste, nikjer koncesija ni neomejena. Spomnim se na lokalnem nivoju, mimogrede Mestna občina Ljubljana in pa še ena manjša občina sta edini dve občini, ki delita koncesije na podlagi javnega razpisa. Edini. Ja. Kasneje se je pojavilo še par občin in potem se je zadeva končala, drugače so pa vsi uporabljali diskrecijsko pravico. Ampak to, kar je bolj pomembno od tega, pa je nekaj drugega. To pa je, da imamo problem, ker se zdravniki bojijo sprememb. Raje imajo slabši sistem, samo da vedo, kje so. Zato jaz predlagam, dajmo počakati končno besedilo, o katerem bomo razpravljali v Državnem zboru, imeli lahko tehtne predloge in seveda tudi nenazadnje jasno sliko, kaj si Ministrstvo za zdravje sploh predstavlja pod pojmom zdravstvena dejavnost in kako jo misli organizirati oziroma kakšna je njena želja. Takrat, verjamem, da bomo imeli kvalitetno razpravo, ker bomo lahko govorili o faktih. Danes pa lahko samo ugibamo in si domišljamo, da nekaj vemo. Ne vemo še, kaj misli ministrica za zdravje, počakajmo.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Andreja Potočnik, pripravi naj se gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovana predsedujoča, spoštovani kolegi! Veliko resnic pred menoj je že povedal kolega Jani in se v veliko delih z njim strinjam. Kot prvo je največji problem priprave tega zakona koncesija. To je bilo večkrat že danes ugotovljeno. To teži verjetno največ zdravnikov. Dovolite mi, da preberem zapis Koalicije za ohranitev javnega zdravstva, ki govori sledeče: "Ne čudijo nas stališča vodstva zdravniških organizacij do predlogov sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki naj bi uredile področje podeljevanja koncesij in tudi samega izvajanja in nadzora nad izvajanjem koncesijske dejavnosti. Zdravniška zbornica Slovenije zelo močno zagovarja povečanje števila koncesionarjev, saj trdi, da so koncesionarji učinkovitejši, strokovnejši, prijaznejši in za družbo cenejši. Sprašujejo se, ali sploh predstavljajo vse zdravnike. Kdaj se bodo oglasili zdravniki, zaposleni v javnih zavodih, in zahtevali od vodstva Zdravniške zbornice, naj jih ne obravnavajo slabšalno v primerjavi z zasebniki." Mislim, da se moramo o tem pogovoriti tudi danes, kdo in koga zagovarja Zdravniška zbornica. Naj poudarim še enkrat, verjetno bo to na koncu ponovilo tudi samo ministrstvo, kaj je največja rakrana, kaj si ministrstvo želi s to spremembo zakonov, seveda poleg drugih sprememb, to je transparentno razpisovanje in podeljevanje koncesij, da so zadaj jasna merila, kdo, pod kakšnimi merili lahko koncesijo dobi, ne pa da jo dobi na tako imenovane lepe oči. Problem oziroma diskusija teče tudi o podeljevanju koncesij za nedoločen čas. To je v nasprotju z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu. Zakaj je to pomembno? Predvsem iz zagotavljanja načela zagotavljanja dolgoročne in srednjeročne odprtosti za konkurenco. Drži pa, in tega se zaveda tudi ministrstvo, da številka 15 let, da je pač to trenutno predlog in da se je treba prilagoditi predvsem na podlagi upoštevanja več dejavnikov, se pravi, da se mogoče ta številka 15 lahko prilagodi. Upoštevati je pa treba predvsem omogočanje stabilnosti in varnosti naložbe, ki jo ima koncesionar, možnost učinkovitega in varnega financiranja te naložbe za povrnitev vložkov, kot tudi potrebe po izvajanju konkretne storitve, ki je predlog koncesije, in verjamem, da bo to ministrstvo v tem svojem predlogu tudi upoštevalo. Zdaj seveda gospe Alenke Bratušek ni več, ko je na začetku precej ostro napadla ministrico, da pač v tem času, odkar je na ministrskem stolčku, ni naredila nič. Uporabila je še eno precej neprimerno besedo, jaz je ne bom ponavljala. Očitno gospa Alenka Bratušek ne želi ali noče slišati, kaj vse je ministrica naredila. Predvsem, kar se mi zdi izjemno pomembno, je letos zdravstveni proračun prvič presegel 100 milijonov. Izpogajala se je za dodatna sredstva. Očitno to za nekoga ni dosežek. Dodatna sredstva so zagotovljena tudi za prihodnji dve leti. Ja, drži, da se gradnja urgentnih centrov ni začela v času vlade Mira Cerarja. Drži pa dejstvo, da se investicije v zdravstvu končujejo brez aneksov in v roku, kar je lahko tudi že danes redkost v tako velikih projektih. Uspela je pripraviti in uspešno izvesti drugo fazo javnega razpisa za nadaljevanje gradnje diagnostičnega, terapevtskega servisa v Ljubljani, katerega gradnja je stala pet let. Ja, pet let. S pravilnikom o nujni medicinski pomoči se uvajajo pomembne novosti v skladu s svetovnimi doktrinami. Sprejela pa je tudi sistemski zakon oziroma pripravila, sprejeli smo ga tukaj, Zakon o investicijah v javno-zasebne zavode, katerih ustanoviteljica je država, Vlada je sprejela in poslala v postopek parlamentarne obravnave in tako naprej. Se pravi, da se nič ne dela. Mi je žal, no, da je gospa Bratušek takoj po svoji izjavi odvihrala iz dvorane. Kolegica je tudi že omenila, koliko sestankov je bilo, ne samo z Zdravniško zbornico, ampak tudi s slovenskim zdravniškim društvom, Fidesom, zdravniki, zobozdravniki, zdravstveno nego in drugimi zdravstvenimi delavci, farmacevti. Tu imam konkretno navedene datume, pa jih ne bom ponavljala, ker jih je uvodoma že kolegica Dekleva navedla. Tako trditve, da se sestanki ne izvajajo, da je ministrstvo zaprto za komunikacijo, ne držijo; verjamem pa, da bodo to na koncu tudi še sami povedali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagateljica, gospa Jelka Godec.
Najlepša hvala. S strani koalicije, predvsem SMC, nisem slišala predlogov, kako naprej oziroma kaj v tem zakonu branijo. Nenehno govorijo, da gre za osnutek. Slišali smo že, da ni nobenih ovir, da se pogovarjamo o osnutku, da to ni neka abstraktna zadeva, češ da govorimo o neki abstraktni zadevi. Ne vem, ali nimate v rokah osnutka, ki ga imamo vsi, ali zavajate, ko pravite, da govorimo o abstraktni zadevi. Še enkrat ponavljam, tudi pri Pravilniku o nujni medicinski pomoči smo govorili o osnutku in ni bilo nobenega problema govoriti na treh sejah in na seji Državnega zbora. Kar se tiče tega, kdo garantira koncesionarju, da bo lahko čez 15 let spet delal oziroma če je omejitev 15 let za koncesijo, da je to okej, ker tako ali tako ne moremo garantirati niti podjetjem, da bodo čez leto ali pa mesec dni delali. Ja, dragi moji v koaliciji, vi, vaša Vlada mora garantirati, da bo gospodarstvo lahko delalo čez mesec dni, čez eno leto, da bodo koncesionarji lahko delali, da bo javno zdravstvo lahko funkcioniralo. In če vi rečete, ja, saj nihče nikomur nič ne garantira, tudi ne garantiramo zdaj podjetnikom, da bodo lahko delali, potem je pa res čisto vseeno tej naši ljubi Sloveniji. Potem pa lahko tudi omejimo koncesionarje na 15 let, pa rečemo, glejte, ne garantiramo, ampak 15 let bi pa mogoče šlo. To je lahkomiselno govorjenje, dajte malo razmisliti, kaj govorite. Kljub temu, da vam gre vse slabo, pa le imejte toliko pokonci glavo in povejte, mi bomo garantirali koncesionarjem, da bodo tudi po 15 letih lahko delali. Vendar pa je vprašanje za Vlado, ki še vedno molči, po tolikem času razprave, kje so merila za podaljšanje koncesij, po 15. letu, kje so merila, kakšna so merila, da se bo koncesija lahko podaljšala. Kje je to zapisano oziroma kje je to predvideno? Teh meril nikjer ni, tako je to kar veliko vprašanje. Zanima me tudi, kolegi, ki tako zagovarjate teh 15 let oziroma vlaganje zasebnikov, ali bi vi sami najprej nabavili osnovna sredstva, potem bi pa zaprosili za koncesijo. Lahko kar roke dvignete, kdo je tisti, ki bi to naredil, češ da najprej pač moraš imeti – jaz se strinjam, da moraš imeti neke materialne pogoje in tako naprej, ampak kdo bo najprej vložil toliko in toliko tisoč evrov, potem pa dvignil roko in na ministrstvu prosil za koncesijo. Pa je ne bo dobil, recimo, ali jo bo pa dobil za 10 let, ker je tudi to ideja, da bo samo 10 let. Hkrati pa ne ve, kakšna so merila za podaljšanje. In to, kar je govorila kolegica pred mano, da se trajanje razmerja javno-zasebnega partnerstva določi tako, da se izvajalcu javno-zasebnega partnerstva omogoči stabilnost, varnost, možnost učinkovitega, varnega financiranja, naložb in tako naprej – tega ni, tega v zakoni nikjer ni! Nihče ne ve, kaj se mu bo dogajalo, te varnosti ni! Ni meril nikjer zapisanih. Še nekaj. V obstoječem Zakonu o zdravstveni dejavnosti je zapisano v drugem odstavku 3. člena: "Zdravstveno dejavnost kot javno službo pod enakimi pogoji opravljajo javni zavodi, zdravstveni zavodi ter druge pravne in fizične osebe na podlagi koncesije." Torej, pod istimi pogoji. Ob vstopu v Evropsko unijo smo uredili koncesije, uredili v Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu. Koncesionarju je točno določeno obdobje, torej za določen čas, koncesionar na področju zdravja ima območje, kje deluje, in program, po katerem deluje. Še vedno pa v Sloveniji nimamo urejeno za javne zavode območje, kje delujejo, programe, katere izvajajo, in za kateri čas. Zdaj pa z novim zakonom koncesionarje omejimo na 15 let, vse enako, ne glede na to, ali je zobozdravnik ali je ne vem kateri vse zdravnik, za 15 let. In zdaj vi meni tukaj govorite o enakih pogojih med javnim zavodom in koncesionarjem. Kje so tukaj enaki pogoji? Še enkrat, koncesionarje smo rešili v javno-zasebnem partnerstvu, tu točno določeno piše in to kar vi zdaj govorite, da je treba urediti določen čas in tako naprej, to vse že imate v zakonu. In ta novi predlog zakona, novela, osnutek, če hočete, bom pa tako govorila, ta abstraktni za vas osnutek predvideva točno iste, skoraj iste podobne člene kot v Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu, celo nekje v navzkrižju, ker Zakon o javno-zasebnem partnerstvu ne predvideva spremembe koncesij glede na podlagi drugega zakona. In zdaj še enkrat, vi vedno govorite, koncesije je treba urediti, ne smejo biti za določen čas in tako naprej, saj to vam piše že zdaj v zakonu. Kdaj bomo pa uredili javno mrežo? Kdaj bost pa povedali kakšna so merila za določitev javne mreže na primarnem, sekundarnem in terciarnem, na vseh teh treh področjih? Kdaj? Kolega iz SMC nenehno na odborih govori, da je javna mreža urejena, vi pa imate v koalicijski pogodbi pa v resoluciji napisano, da je treba javno mrežo urediti. Torej ni urejena. In ko bo ta javna mreža urejena, potem bomo lahko govorili, kaj dela oziroma kako, na katerem območju, katere programe, koliko zdravnikov in ne vem kaj vse imamo v javnih zavodih potem koncesionarjih pa koliko lahko potem oziroma zasebniki, verjetno jih ne boste tukaj notri dajali. Povejte mi, kakšna je enaka obravnava koncesionarjev in javnih zavodovo po drugem odstavku 3. člena obstoječega Zakona o zdravstveni dejavnosti? Z novelo boste prišli v kontradiktornost s tem členom. Pa še enkrat, nehajte zavajati, zdaj pa vi zavajate v SMC, ko govorite, da je treba urediti, da ne bodo koncesije za nedoločen čas. To zakon že govori. In najprej naredite revizijo obstoječih koncesij pa da ne bo tako, kot se gospod Möderndorfer hvali, da samo Ljubljana ima pa za določen čas, so še druge občine, druga področja, ki imajo za določen čas. Pa dajte odgovoriti nepravilnosti, najprej oziroma naredite revizijo, hkrati pa povejte, kaj se bo po temu novemu zakonu zgodilo tistim, ki imajo zdaj koncesije za nedoločen čas, ker zdaj po novi noveli, tako je osnutek napisan pa jaz težko verjamem, da se bo osnutek kaj spremenil do konca, ker kakor poznam zdaj delovanje ministrstva in ministrice, gre naravnost kot fijakarski konj in je ne briga čisto popolnoma nič, ne teh 25 pripomb, in sicer ministrstvo je reklo 30, kolega iz SMC, da se je 25 različnih organizacij oglasilo, kakor koli, več kot 20 se jih je oglasilo s temi zadevami. Kaj se bo torej zgodilo s tistimi, ko bo revizija ugotovila, da ne izpolnjujejo pogojev po novem zakonu. Kakšne bodo spremembe, tega nikjer nimate zapisanega. Kaj boste naredili s temi? Koncesije vzeli? Rekli, da morajo iti nazaj v zdravstveni dom delati ali kakor koli. Potem naslednje vprašanje: Kje so merila za podaljšanje koncesij po petnajstih letih? Kakšno finančno in drugo stabilnost omogočate koncesionarju v teh 15 letih in po teh 15 letih? Oziroma če že nočete govoriti o teh 15 letih, ker je to osnutek, pa govorimo po določenem času, ko bo imel nekdo koncesijo. Ker pa ste že vsi nekaj prebrali tudi, mislim, da ste vsi dobili v Državni zbor, pa tega pa niste želeli prebrati, ker tukaj pa govori o tem, kako je ta zakon v nasprotju z načeli zakonodaje EU, pa piše Adria Lab, d. o. o., zasebnik, d. o. o., piše Odboru za zdravstvo, in sicer takole: »Naše podjetje je v 100 % lasti nemškega lastnika Synlab, ki je vodilni v Evropi na področju izvajanja laboratorijskih preiskav. Izvajanje laboratorijske storitve je tržna dejavnost, ki jo tako v Evropi kot v Sloveniji ponujajo javni zavodi ter zasebni izvajalci, med katere se uvrščamo tudi mi. Izvajamo konkurenčne laboratorijske storitve tako z vidika cene, kakovosti in dostopnosti, zato veliko koncesionarjev in tudi javnih zavodov uporablja naše storitve, s čimer svojim pacientom zagotavljajo celovito, cenovno ugodno in kakovostno zdravstveno storitev. Predlog Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstvenih dejavnosti v 44.č členu navaja spremembo na področju diagnostičnih storitev« In sicer navajajo: »Dogovorov o skupni uporabi diagnostičnih, rehabilitacijskih in drugih zmogljivosti javnega zdravstvenega zavoda. Na ta način bi nam zakon dejansko onemogočil opravljanje konkurenčnih storitev za vse izvajalce zdravstvene dejavnosti v javni zdravstveni mreži, kar je unicum, na katerega Synlab še ni naletel v nobeni evropski državi. To pa tudi dokazuje, da so rešitve v zakonu neskladne s pravili enotnega trga EU.« Neenotnosti v zakonu s pravili trga EU je še nekaj. In, če ste si prebrali direktive Evropske unije, potem ta pravila enotnega trga dela pa, da vam ne naštevam vseh členov v tej evropski direktivi, boste videli, koliko nesmisla ste v to novelo vnesli, in zato toliko pripomb. In zato tudi oster odziv zdravniške zbornice, ki tudi opozarja na to, kar sem vam že prej rekla, da nimamo določeno za zdravstvene domove tisto, kar imamo pa za koncesionarje določeno. Kljub temu, da bi po direktivah Evropske unije že to mogli zdavnaj imeti narejeno. In to je zato, ker nimamo javne mreže. Kdaj boste naredili javno mrežo, to me tudi zanima glede na to, da jo imate v resoluciji, da imate v koalicijski pogodbi, še vedno ta zadeva ni urejena. In nekaj sem še mislila dodati, pa sem pozabila. V glavnem to, da ministrica nič ne dela, je v smislu, da nič ne naredi, za to, javna mreža stabilizacija, finančna stabilizacija in tako naprej, tisti pravilniki, glejte, pa tole, kar zdaj delate tako, kot je bilo rečeno. Najprej hiša potem pa temelji. In še enkrat, tisto, kar je v analizi stanja Mednarodna analiza stanja, ki smo jo dobili tudi kot delovno gradivo za naslednjo sejo odbora, jaz sem že zadnjič povedala, analizo narediti, da vam povedo, da javni zavodi v Republiki Sloveniji na področju zdravstva niso dobro vodeni, da imamo slabo vodenje javnih zavodov. Saj to ni treba imeti mednarodne raziskave, to greste samo UKC pogledati. Celo leto se zafrkavamo s tem vedejevstvom, pa še zdaj nič ni urejeno, še zdaj je, gospod Baričič v bistvu kandidat. Še zdaj. Ja, seveda. Še zdaj je uradno še vedno kandidat. Svet zavoda ni sprejel nič. Onkološki inštitut – še kar čakamo za potrditev Vlade. Štiri bolnišnice imajo vedejevsto, trepetajo, ker so politični in ne vem kakšni pritiski, čeprav so ljudje že tam, bom rekla, strokovno usposobljeni in tako naprej. Ja, Zavod za zdravstveno zavarovanje, gospod Fakin tudi. In zato mi rabimo zdaj mednarodno raziskavo, da povedo, da ustanove niso dobro vodene, da nam povedo, da nam primanjkuje denarja in da je treba urediti javno zdravstvo, da bo finančno vzdržno in tako naprej. Vi pa se ukvarjate s koncesionarji, ki so del javne mreže, se strinjam, ampak delček. Ko nam pa milijonski denar leti skozi okno v UKC, v bolnišnicah, kjer nam zdravniki, medicinske sestre govorijo, da imamo še notranje rezerve, samo da je treba zadeve malo pogledati in malo narediti revizije, sistemizacijo dela in tako naprej. To pa ne. Dajmo koncesionarje omejiti še bolj, kot so omejeni, ker oni, še enkrat poudarjam, imajo po direktivi EU, po naši zakonodaji točno določeno program, obseg dela, kako dolgo lahko delajo in tudi območje, kjer lahko delajo. Zdravstveni domovi tega še vedno nimajo, kljub temu da smo v EU, da bi to moralo biti narejeno po evropskih direktivah, nimamo. Kdaj boste pa to uredili? Kdaj boste uredili javno mrežo? To je prvo vprašanj, če tako zagovarjate javno zdravstvo. Jaz bi prosila Vlado po vseh teh razpravah, da le odgovori na neka vprašanja in pove, ali zdaj, ko je končno Zdravniška zbornica prišla zraven k diskusiji, ker ste rekli, da to se je zgodilo 24. oktobra ali neki taki datum je bil, mislim da, rečen, seveda 7. oktobra je Zdravniška zbornica poslala protestno pismo na ministrstvo, da se končno usede zraven tega zakona, potem so se pa začele vrstiti zadeve. Da ne govorimo, koliko pisem naslovijo zdravstveni domovi, tudi župani na Ministrstvo za zdravstvo – po pol leta ni odgovora, popolna ignoranca. To se kaže tudi v Državnem zboru, ko ministrica za zdravstvo pride samo takrat, kadar so fine, lepe teme, drugače pa pošlje kolegice, ki morajo poslušati zdaj tisto, kar bi morala ona slišati. Ne samo poslušati, slišati, ampak tudi sprejeti določene kritike, dobre pripombe. Jaz bi prosila, če lahko prosim odgovorite na to, kako boste zagotavljali torej drugi odstavek 3. člena obstoječega zakona o zdravstvenih dejavnosti, ko govori, da delajo javni zdravstven zavodi ter druge fizične in pravne osebe pod enakimi pogoji. Kako boste to zagotavljali s to novelo? Kje so merila za podaljšanje koncesij po 15 letih? Kako zagotavljate finančno, vsebinsko in drugo vzdržnost oziroma varnost? Prosim, brez takšnega odgovora, kot smo slišali na strani SMC, da tako nihče v tej Sloveniji nič več ne zagotavlja, na vladi so in nič ne zagotavljajo. To so tri poglavitna vprašanja. Ali ne vidite, da se novela Zakona o zdravstveni dejavnosti pokriva z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu, ki točno govori, kako koncesije podeliti? Kdaj in kako, na kakšen način boste naredili revizijo obstoječih koncesij in kakšne so spremembe za tiste, ki ne bodo zadostili noveli Zakona o zdravstveni dejavnosti? To konec koncev želijo slišati tudi tisti koncesionarji, ki imajo koncesije za nedoločen čas. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jernej Vrtovec. Pripravi naj se Marija Antonija Kovačič.
Spoštovani kolegice in kolegi! Slovensko zdravstvo pozna izjemno veliko problemov in koncesije so samo eden izmed majhnih problemov v tej celoti problemov, ki jih imamo v slovenskem zdravstvenem sistemu. Občutek, strinjam se, ampak občutek ob vsej tej razpravi, ki se danes odvija, je na eni strani, na vaši strani koalicija, da je ta razprava popolnoma nepotrebna, nepomembna. Na drugi strani se nam zdi, da je pomembna in je potrebna. Jaz mislim, da vedno, ko razpravljamo o zdravju posameznika, o zdravstvenem sistemu ne glede na to, kje, kdaj, kako, je ta razprava pomembna. Kajti zdravje je ena osnovna človeška vrednota, ki se vsakega dotika, če ne prej, takrat, kadar zboli in potrebuje učinkovit in dober zdravstveni sistem, torej potem ko je potrebna že sama kurativa. Ampak poudarjam, potrebna je tudi že prej preventiva. Zaradi tega današnji dan ni vržen stran kot nekateri mislite, trdite, ampak naj bo res prispevek k temu, da se namero vladajoče koalicije, na podlagi tega osnutka, ki je pripravljen, poskuša obrniti ali pa bom rekel obrniti kurz, kam gre osnutek te nove zakonodaje. Zdaj je kurz napačen. Nekako se zdi, nastaja vtis, da gre, kot sem že večkrat dejal, za nek dialoški spopad koncesionarjev prav s tem omejevanjem na 15 let omejitve. Dajmo si naliti čistega vina, poglejte, koncesionarji danes res prispevajo k stabilizaciji celotnega zdravstvenega sistema, so del javnega zdravstva. Kaj bomo pridobili s tem, da jih omejimo na 15 let? Popolnoma nič. Se pa popolnoma strinjam, gospa državna sekretarka, da je tukaj potrebna sprememba zakonodaje, potrebno je začeti reševati kontroling, boljšo kontrolo, in vse ostale stvari. Ampak drugi spopadi, ki bi pomenili, da se ljudje ne bodo več odločali za koncesijo, za to, da bodo koncesionarji, je pa težava. Še več koncesionarjev potrebujemo. Še več potrebujemo zasebne pobude, tudi zasebne pobude. Zaradi tega je ta razprava izredno plodna. In ko se očita dialog, občutek v tej slovenski javnosti nastaja, da ministrstvo, se opravičujem, ampak to ni samo moj občutek, ampak občutek vseh ostalih deležnikov, ostalega dela opozicije, tudi medijev, če želite, nastaja občutek, da igra vladajoča koalicija kar se zdravstva tiče, nek bunker, žargonsko pri nogometu se reče bunker. Se pravi, zaprta pozicija, kjer ne bomo nič drugih predlogov sprejeli, kar bo nekdo drug predlagal. Imamo začrtano določeno os, akt in okoli tega se bo vrtelo vse skupaj. Kar pa vi predlagate, ne bo nič upoštevano. In to ni dobro. Dopustiti je treba vsaj diskusijo. Pravijo, da pač ministrica ne komunicira, da to ni težava samo danes, ampak da je bila to težava pri ministrici še prej, ko ni bila ministrica, v njenih prejšnjih službah. Poglejte, to slovenskega državljana prav nič ne zanima. Niti ga ne zanima, kako pride do spremembe zakonodaje. Bistveno je, da pride do spremembe zakonodaje, da bo slovenskemu državljanu ta zakonodaja boljša in brez dialoga, sprememb v zdravstvenem sistemu v tej naši ljubi domovini ne bo. Jemljite to razpravo danes v Državnem zboru predvsem kot prispevek k temu dialogu, da pridemo do boljše zakonodaje. Takšna kot je zdaj v osnutku predstavljena, ni dobra. Zaradi tega vam bom predstavil eno stvar, pa nočem biti žaljiv do kolegov iz SMC, gospe Dekleva, ker ni namen žaljenja in obračunavanja, res ne sme biti to name, ampak poglejte, mi smo ravnokar začeli s tem dokumentom, ukrepi za prenovo zdravstvenega sistema in smo začeli z dialogom, spoštovana državna sekretarka. Pa vam povem način. V petek smo se sestali z Zdravniško zbornico Slovenije, ki so to v celoti podprli. Včeraj smo se sestali z gospodom Fakinom, ki je delno to podprl. Dal je ogromno pripomb, ki jih bomo upoštevali. Potem naslednji teden imamo v torek spet druge deležnike in tako naprej. Ne izbiramo, ali je to Zdravniška zbornica, ali je to pozicija, to koalicija, ne, vsi vabljeni k razpravi o predlogu. Si pa ne želim, da ta naš predlog prehiti vladajoč predlog, predlog vladajoče koalicije. To pa res ne bo izgledalo dobro, da ima opozicija pripravljena izhodišča za zdravstveno reformo in vodi nek dialog med deležniki, vladajoča koalicija pač ne. Zaradi tega, dajte res pohiteti, da vas ne bomo meseca aprila z nekim usklajenim predlogom med vsemi deležniki prehiteli. To ne bo dober signal. Predsednik Vlade je zapisal: Ne jamrati, iščimo rešitve! Dajmo res iskati rešitve, brez jamranja, sploh na področju zdravstvenega sistema. V Novi Sloveniji res ne jamramo, zaradi tega smo začeli pripravljati ta izhodišča, so danes v javni razpravi, tudi ministrstvo je pozvano, da se nekoč, nekje, jaz upam, da čim prej sestanemo in predebatiramo tudi o predlogih, ki jih ima opozicija. Problemi v slovenskem zdravstvenem sistemu. Pa bom začel s fantkom Renejem, te dni je bilo na televiziji predstavljeno, kako fantek lepo hodi, kako teka s sovrstniki, kako igra nogomet. Temu fantku je bila postavljena diagnoza, da bo ob nogo, in danes fantek hodi. To je problem zdravstvenega sistema. Da v Sloveniji nekdo, če bi poslušal to naše javno zdravstvo, bi bil ob nogo, ne bi imel takšnega otroštva, kot ga imajo drugi, popolnoma po krivici. Zaradi tega, ker živi v Sloveniji, ki nima urejenega zdravstvenega sistema. In to je nepošteno do tisti, ki vlagajo in plačujejo v slovenski zdravstveni sistem. In danes Rene tudi s pomočjo donatorjev, seveda s pomočjo donatorjev normalno živi svoje otroštvo. Omenjen je bil problem kadrov, kadrovski bazen imamo že par let, glejte, 7 tisoč zaposlenih v UKC Ljubljana nima svojega vodstva in prihajamo v anomalijo ko 2 uri pred skupščino sejo sveta zavoda UKC ministrica kliče okrog, vsaj tako je bilo predstavljeno v javnosti, in išče svojega kandidata. Potem dobimo eno gospo, ki sprejme spet vedejevstvo. To je neresno, to je neresno. Kdo vlada? Kdo vlada? In ne govoriti, nimamo večine v UKC. 6 predstavnikov zavoda v UKC je imenovala Vlada in ima odgovornost, če pa nimate odgovornosti, potem pa ne vem, kdo so ti ljudje, ki ste jih tja imenovali. Vi nastavljate direktorja UKC. In ga niste nastavili, nastavili ste najprej, gospoda Baričiča, potem se je stvar zalomila. In pri tem imate tudi vso polno odgovornost. ZZZS tukaj imamo, mislim da, že 1 leto vedejevstva. Nekdo, ki upravlja z 2,3 milijarde evri blagajne je v. d. In kot kaže, se je spet prijavil gospod Fakin. In jaz trdim, da bo gospod Fakin spet izvoljen. In to ni kandidat vladajoče koalicije, kot kaže. Imate alternativo? Jaz vas prosim, če to ni vaš kandidat, da date alternativo. Tukaj ne gre za 100 milijonov, s čimer upravlja Ministrstvo za zdravje, ampak gre za več kot 2 milijardi evrov. Zaradi tega govorimo o slabem kadrovskem potencialu vladajoče koalicije. In včeraj, ko smo se sestali z gospodom Fakinom, veste, boljšega morate dobiti, jaz upam, da ne boste dobili potem slabšega pa da bo imenovan. Dajte boljšega dobiti. Drugače pa boljše, da ne pridete s predlogom. In spet smo potem pri čakalnih vrstah, čakalnih dobah. To so te ključne težave, ki se tičejo ljudi. Ampak, če grem naprej, kje so težave: sama organiziranost sistema v posameznih javnih zavodih, premajhna kontrola porabljenih sredstev, smo že govorili, ni povsem določena mreža javne zdravstvene dejavnosti, nedorečena košarica pravic, nadalje, izvajalci ne delujejo na trug, kjer se konkurira s pobudo in kvaliteto, korupcija in klientelizem ter premočan vpliv interesnih skupin, predvsem pa konkurenčnost. Gospe in gospodje, 14. decembra sem govoril z nemškim ministrom za zdravje in sem ga vprašal, kako on izbira svojo zavarovalnico, in je rekle, glejte, enkrat na leto se jaz odločim, kje bom imel sklenjeno obvezno zdravstveno zavarovanje in izberem najboljšo pobudo, najboljšo ponudbo. In jaz si želim živeti v državi, kjer bo posameznik za svoj lasten denar, za svoj lasten denar rekel, želim iti k temu in k temu izvajalcu, k tej in tej zavarovalnici. In izbral bom tisto zavarovalnico, ki bo meni nudila kakovostno zdravljenje ne glede na to, ali je ta pobuda v soseščini, ali je doma, v tujini, oddaljenost od kraja bivanja in tako naprej. Če nekdo plačuje svoj lasten denar v ta zdravstveni sistem, zakaj ne bi odločal, kje se bo zdravil, zakaj ne bi odločal, kdo bo njegova zavarovalnica. Recimo, nemški državljan to lahko naredi, nemški državljan to lahko naredi, to lahko nemški minister naredi. V Sloveniji je to seveda nemogoče. Ampak da ne bo pomote, saj se tudi nemški zdravstveni sistem oziroma vsi zdravstveni sistemi v Evropi se soočajo s silnimi težavami, predvsem zaradi slabih demografskih kazalcev. Politika je bolj prilagodljiva novim spremembam na področju demografije in tem težavam, sistemi se spreminjajo iz leta v leto, samo pri nas smo na določenih socialističnih okopih, kjer govorimo: Konkurenca škoduje. Jaz sem včeraj slišal od gospoda Fakina, ki je dejal, da je konkurenca boljša, izboljšuje kakovost, pa sem mislil, da sem prišel iz nekega drugega planeta. In gospod Fakin govori o interni konkurenci med bolnišnicami. Govori se tudi o tem, da bi lahko bolnišnice poslovale tudi z dobičkom, da bi ustvarjale dobiček. In kdor ne ustvarja dobička, dela izgubo z minusom, tudi v bolnišnicah. Gospe in gospodje, na Hrvaškem so jih zamenjali, mislim da, šest direktorjev. Problem pri nas je, da bi jih zamenjali, potem pa jih ne bi imeli, to je ključna težava. Na Hrvaškem so ljudje poslovali v bolnišnici z izgubo, ljudje so prevzeli odgovornost. Ne vem zakaj bijemo ta boj proti konkurenčnosti med izvajalci zdravstvenih storitev. Slišim praviti, cenjeni kolega gospod Zorman bo dejal v nadaljevanju, ko bo imel razpravo, to, kar predlaga Vrtovec, bo dražje za slovenske davkoplačevalce. Jaz kaj takšnega še nisem slišal, da bi konkurenca spodbudila nekoga, da bo dražji. No pa poglejmo, kako bi lahko bilo dražje zavarovanje za avtomobil, če bi imel na voljo, gospod Zorman, samo zavarovanje preko Zavarovalnice Triglav, Generali ali karkoli. Ampak ne, izvajalci bi tekmovali na trgu, tisti, ki bo cenejši, tisti bo imel več pacientov. Enako zavarovalnice, tekmuje se na trgu. Tisti izvajalec, ki je boljši, k temu se bom jaz šel zdraviti, tisti, ki ima krajše čakalne vrste in čakalne dobe, k temu bom šel. Če bi imela Zavarovalnica Triglav, na primer, ki je v državni lasti, ceno 2 tisoč evrov za kasko avtomobilsko zavarovanje, bi jaz rekel, ne, pri tej zavarovalnici pa ne bom, imam to možnost, da rečem. V primeru ureditve, ki jo danes poznamo, te možnosti slovenski državljan nima. Zaradi tega bi bil zdravstveni sistem za davkoplačevalce cenejši ob uvedbi konkurenčnosti, ob sprostitvi trga. In to vam lahko povedo, veste kdo, recimo, nemški državljani, nizozemski državljani in še naprej. In mimogrede, govorite, več bodo ljudje plačali iz žepa. Ja, kaj pa je danes dodatno zavarovanje kot plačilo iz žepa? 400 milijonov evrov – to že danes ljudje plačujejo. In tudi to, se strinjam, je treba urediti. Ne smemo se bati nečesa, kar je normalnega v 21. stoletju, to je socialno tržno gospodarstvo, konkurenčnost, kajti monopoli ubijajo sistem. Monopoli so tisto, česar se moramo bati tudi v bodoče, zaradi tega, ker na koncu so ljudje tisti, ki nimajo pobude, bodisi takšne ali drugačne možnosti izbire. Nadalje glede politike in politične odločitve. Ključen problem, da do zdaj ni prišlo do sprememb v celotnem zdravstvenem sistemu, v celotni sliki, je po mojem prepričanju ta, da politične volje ni bilo. Draga SMC, nič ni narobe in vas popolnoma razumem, tudi ministrico, da se stvari ne spreminjajo, glede na to, da ni politične volje za spremembe v slovenskem zdravstvenem sistemu. Še danes ni politične volje. Sem samokritičen, tudi v naših vladah oziroma v prvi vladi ni bilo te volje, zadostne volje. Že takrat so bile potrebne spremembam, sploh glede na demografsko sliko. Ampak, vi ste sprejeli odgovornost za iskanje rešitev, mi vam bomo pomagali, še enkrat poudarjam, imamo osnutek, ampak čudno zgleda res, da išče rešitve za slovenski zdravstveni sistem Nova Slovenija, na drugi strani pa Vlada ne. To je ta čuden občutek. Saj ni težav, smo pripravljeni prevzeti odgovornost, ampak ne more samo Nova Slovenija, tukaj gre ta faktor sprememb v zdravstvenem sistemu brez takšne podpore, kot pa jo ima sicer vlada. Zaradi tega je predvsem na predsedniku Vlade to, da vzame zdravstveno reformo kot projekt, kot projekt njegovega mandata. In kolikor že bo dolg ta mandat, če to ne bo projekt predsednika Vlade, potem te zdravstvene reforme in teh prepotrebnih sprememb – naj govorimo o zdravstveni reformi ali o spremembah v zdravstvu – ne bo. Naj zaključim. Sam si želim več zasebne pobude, ne samo več koncesionarjev, več zasebne pobude, več konkurenčnosti. Zaradi tega, da bodo imeli ljudje možnost izbire, kje se bodo zdravili. To je porok za skrajšanje čakalnih vrst in dob, konec klientelizmu, konec korupciji, za krepitev javnega zdravstva, predvsem pa je to cenejše za državljanke in državljane Republike Slovenije.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marija Antonija Kovačič. Pripravi naj se gospod Tomaž Lisec, za njim gospod Jožef Horvat, nato Maruša Škopac.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Lep pozdrav prisotnim! Dovolite mi, da nekaj minut naglas razmišljam o temi, ki je na dnevnem redu, ki je akutna, ki je zelo široka. V Ekonomskih izzivih 2015 avtorja Umarja je na 46. strani za področje zdravstva in dolgotrajne oskrbe vladni strateški dokument, kjer navajajo nekatere splošne usmeritve glede predvidenih sistemskih sprememb, razdelani zakonski reformni predlogi pa naj bi bili pripravljeni v prvi polovici leta 2016. Ob zavedanju, da je demografska slika Slovenije v primerjavi z državami v EU močno na koncu spiska, je nujno, da se tudi notranje potrebe državljank in državljanov Slovenije spreminja. Pa ne samo spreminja, nujno kriči po spremembah in reakcijah na potrebe staranja dolgožive družbe. Ob dejstvu, da nimamo dovolj delovnih mest za mlade, da bi trdneje računali na solidarnost, kar pomeni, da aktivni polnijo pokojninsko blagajno, in da bi lahko otroci solidarno poskrbeli za betežne starše, ko ti pomoč potrebujejo, predvsem gospodarski, nato pa še pokojninski in zdravstveni sistem moramo zavrteti tako, da bomo preživeli svoje življenje dostojanstveno. Veliko je bilo strojenega, vendar še ne dovolj, da ne bi že na začetku krenili v slepo ulico. Zdravstvena reforma oziroma spremembe v zdravstvu so tako delikatne, da je potreben resen razmislek in ne gledanje nazaj, ker to je zgodovina. Tehnika, znanost, tehnologija so tako zelo v prihodnosti, da moramo temu napredku slediti, ga vnesti v svoje potrebe, najprej prilagoditi potrebam pacientov in nato sistemu zdravstva, v ohranjanju tam, kjer je primerno, ter v korenite spremembe tam, kjer bo napredek in učinek izboljšano deloval. Pred seboj imamo priporočila v zvezi s Predlogom zakona o zdravstveni dejavnosti. Delovno gradivo je v javnosti izzvalo burno razpravo, številna negativna mnenja, pripombe in mnoga priporočila, predvsem iz utečene prakse in dejanskega stanja. Največji problem je seveda finančna situacija, ki je usmerjena v čim hitrejše odplačevanje starih dolgov. V tako velikem sistemu, kot je zdravstvo, pa so vsekakor važna tudi večja proračunska sredstva. Ta ureditev financiranja zdravstvenega sistem, pa najsi gre za javno, koncesionarsko, zasebno ali kako drugače pravno urejeno zdravstvo, vse te zdravstvene dejavnosti je treba na nivoju države analizirati in jim določiti mesto, primarno, sekundarno in tako naprej. Za učinkovitost teh smo že kar nekaj slišali v razpravah. Zakon o zdravstveni dejavnosti je še osnutek ali pa delovno gradivo, zato apeliram na natančno določitev, kdo je kdo, koga v prihodnosti potrebujemo, s kom so pacienti zadovoljni, kje so preventivni učinki zdravstva najboljši, da je dragega bolniškega zdravljenja čim manj. V tej točki moram povedati, da vsa prizadevanja zdravstvenega ministrstva močno podpiram v iskanju najboljše možnosti zdravstvene prenove, vendar moram tudi povedati to, da se me kakršnekoli nepremišljene ukinitve koncesionarjev, ki so del javne mreže zdravstva, osebno dotikajo. Niso vsi goljufi, izkoriščevalci in skrbniki svojih žepov, mnogi od teh mnogo vlagajo v javna zdravstva. Decembra 2015 sem bila prisotna ob nabavi milijon in pol dragega aparata za magnetno resonanco. To ni aparat, ki bi ga v škatlici poštar prinesel, ampak ga je moral pripeljati tovornjak in so ga z dvigalom dvignili in ga namestili v stavbo, kjer so morali podreti celo zunanjo steno, da so ga umestili. In če bi dobili v pogodbi od ZZZS večje število plačanih storitev, bi se takšna stvar amortizirala že v treh letih. Kaj pa dolžina koncesije? Kljub temu povem, še enkrat, da zaupam ministrstvu, ki bo razumsko vključilo dobre rešitve v napredek in razvoj slovenskega zdravstva, takrat pa bom z veseljem podprla zakon o zdravstveni dejavnosti. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Maruša Škopac, pripravita naj se Miha Kordiš in gospod Branko Zorman.
Hvala za besedo, predsednik. Začela bom s koalicijsko pogodbo. Koalicijska pogodba izrecno zagovarja, da v Sloveniji ohranimo javno zdravstvo. In v skladu s tem deluje tudi Ministrstvo za zdravje. Dejstvo pa je, da zdravniške organizacije podpirajo in so bolj naklonjene spremembam, ki gredo v smer privatizacije zdravstva. In tukaj prihaja do ene pomembne razlike. Ministrstvo za zdravje ima kot regulatorni organ in tisti, ki oblikuje in udejanja politiko v zdravstvu, pravico in tudi obveznost oblikovati koncepte, ki sledijo splošnim koristim. Zato je legitimno in tudi pravilno, da strateške zakonodajne predloge oblikuje Ministrstvo za zdravje, šele nato pa jih usklajuje z ostalimi deležniki. In mi danes govorimo šele o delovnem gradivu, ki je bilo v skladu z zakonodajnim postopkom pripravljeno na Ministrstvu za zdravje. In zato menimo, da je današnja razprava preuranjena, saj niti ne vemo, kakšne bodo rešitve, ki jih bo predlog spremembe zakona v končni fazi prinesel. Kot vemo, je Ministrstvo za zdravje v javni obravnavi dobilo pripombe oziroma mnenja 25 deležnikov. Povedali so, da bodo nedvomno pripombe upoštevali, in sicer tiste, ki se skladajo s konceptom, katerega zagovarja Ministrstvo za zdravje. Ministrstvo za zdravje vedno in zmeraj poudarja, da so koncesionarji pomemben del javne zdravstvene službe, ki pripomorejo k uspešnosti delovanja zdravstvenega sistema. Namen spremembe Zakona o zdravstveni dejavnosti je izboljšati sistem, ki bo omogočal bolj transparentno podeljevanje koncesij v skladu z mrežo javne zdravstvene službe in potrebami državljanov. Dejstvo pa je, da je treba podeljevanje koncesij uskladiti tudi z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu. Predhodno se je kolegica Godec spraševala, kaj bomo naredili oziroma kaj se bo zgodilo s koncesijami, ki niso bile podeljene v skladu z zakonom. Kaj se bo zgodilo po reviziji koncesijskih pogodb? Predlog zakona, to, kar smo do sedaj videli, dopušča vsem obstoječim koncesionarjem dveletno prehodno obdobje, da uskladijo oziroma dosežejo vse pogoje za pridobitev koncesije, ki bodo definirani v skladu z novim zakonom. Logična posledica je, da koncesionarji, ki teh pogojev, ki bodo predpisani z novim zakonom, ne bodo dosegli, jim koncesija enostavno ne bo mogla biti podeljena. Kajti če imamo danes primer 80-letnega zdravnika koncesionarja, predvidevam, da ta oseba ne bo po novem izpolnjevala pogojev za podelitev koncesije. Kolegica Godec se je tudi spraševala, kakšna bodo merila za podaljšanje koncesij. Predlagam, da pustimo Ministrstvu za zdravje, da nam posreduje v Državni zbor po rednem zakonodajnem postopku predlog zakona; in verjamem, da bodo v tistem predlogu zakona dodelani tudi pogoji za podaljšanje koncesij. Mislim, da je bil s strani kolegice Godec tudi Jani Möderndorfer narobe razumljen. On je povedal, da koncesije podeljuje Občina Ljubljana in še ena manjša občina izrecno na podlagi javnih razpisov; ni pa z nobeno besedo omenil, da jih podeljuje za določen čas petnajstih let. Rekel je samo, da podeljuje vse koncesije na podlagi javnih razpisov. Potem bi se rada tudi dotaknila uvodne predstavitve kolegice Bratušek, ki je bila izjemno kritična do dela ministrice, da je bilo do sedaj narejenega premalo oziroma skoraj nič. Naj povem, da je ob nastopu nekdanje ministrice za zdravje gospe Skaza osebno dejala, da zdravstvene reforme v enem letu ni možno izpeljati; sedaj pa ona to pričakuje od ministrice Milojke Kolar Celarc. Kolega Vrtovec je tudi govoril, njegov govor se je na tej točki nanašal na kolegico Eriko Dekleva, da ni pravilno govoriti o čezmernem napadanju in da ni korektno napadati opozicijo, da to ni v dobro pacientov. Jaz bi pa tukaj rada poudarila, da mi vsi si želimo zdravstveni sistem, ki bi bil najboljši za paciente; močno pa se razlikujemo v tem, kakšen naj bi bil ta najboljši sistem in kakšna je pot do njega. Prepričana sem, da se tako koalicija kot opozicija strinjamo o tem, da mora biti zdravstveni sistem za paciente in samo za paciente najboljši. Hvala.
Besedo ima predlagateljica gospa Jelka Godec.
Hvala lepa. Kolegica pred mano me je kar nekajkrat omenila. Ne vem, ali ste odvetnica Ministrstva za zdravje, ali ste njihov piar, ali ste bodoča ministrica, ste sekretarka, kaj ste?! Vi odgovarjate namesto Vlade, namesto ministrstva, ki ima še vedno 30 minut, ki še vedno ni odgovorilo, pa odgovore dobivamo z vaše strani. In vi zdaj meni govorite, kaj je ministrstvo predvidevalo, kaj predvideva; torej veste nekaj več od nas. Hkrati pa pravite, da govorimo o abstraktnih zadevah. Ja, se strinjam, v 11. členu piše, da tisti, ki so dobili koncesijske pogodbe pred uveljavitvijo tega zakona in veljajo tudi po uveljavitvi tega zakona, se uskladijo z določbami tega zakona v 24 mesecih od uveljavitve tega zakona. In vi ste rekli, naj koncesionar vse to ureja. Koncesionar je prosil za koncesijo, dodelila mu jo je, na primer, lokalna skupnost, ministrstvo in tako naprej; in zdaj naj on ureja, da bo rekel – zdaj sem pa jaz. Revizijo naj naredi ministrstvo, naj napiše, kaj mora narediti, kateri koncesionarji izpolnjujejo pogoje, kateri ne izpolnjujejo. Tisti, ki ne izpolnjujejo pogojev, imajo čas toliko in toliko mesecev, da to uredijo, drugače koncesij ni. A zdaj naj jaz, če sem koncesionar, grem pregledovat zadeve?! Ministrstvo naj naredi revizijo obstoječih koncesij, kar je tudi zapisano, da bodo to naredili. In zdaj jaz vas sprašujem, ali vi zastopate Vlado, ker potem dajmo tam čas odštevati. Jaz bi rada konkretne odgovore s strani Vlade. In prosim vas, predsednik, če jih lahko pozovete, da odgovorijo na zadeve, ki smo jih spraševali, kako enotno gledati na izvajanje zdravstvene dejavnosti, zdravstvenih domov in koncesionarjev po 3. členu Zakona o zdravstveni dejavnosti, kje so merila za podaljšanje koncesij, zakaj 15-letno obdobje, kje so tu osnove oziroma na katerih načelih to temelji? Torej vse tisto, kar sem vas že prej spraševala. In kateri so tudi tisti predlogi s strani Zdravniške zbornice, ki jih je ministrstvo po oktobru 2015 že vzelo za svoje oziroma bo to upoštevalo glede na to, da smo danes slišali, koliko sestankov z Zdravniško zbornico ste že imeli. Ker pa ste imeli toliko sestankov, pa težko verjamem, da ste uskladili, ker če bi to zadevo že uskladili, bi jih bilo verjetno malo manj. Zanimajo me točno ti odgovori, pa tudi zakaj Zakon o zdravstveni dejavnosti, ta predlog, ni v skladu z evropskimi direktivami, ni v skladu z Ustavo Republike Slovenije. Za te odgovore bi vas prosila, ker po treh urah in pol še vedno poslušamo odvetniške izjave s strani Stranke modernega centra; od vas pa nisem slišala niti enega stališča oziroma razlage, kako in kaj.
Besedo ima Miha Kordiš. Pripravita naj se gospoda Branko Zorman in Tomaž Gantar.
Najlepša hvala. Naj uvodoma povem to, kar sem prej govoril že za govornico in kar sem, trdil že na odboru, ampak je šlo kar nekako mimo tega visokega zbora. In sicer je to preprosto dejstvo, da delež koncesij v slovenskem zdravstvu narašča, vzporedno s tem se pa tudi daljšajo čakalne dobe. Lepo prosim, odgovorite mi na vprašanje: Če je koncesionarstvo res rešitev za dostopnost našega zdravstva, za krajše čakalne dobe, zakaj smo torej soočeni s trendom, ki gre v ravno obratno smer? Leta 1997 je bilo 6 % javnih sredstev namenjenih za zdravstvo, ki so šla koncesionarjem. Do letošnjega leta oziroma do lanskega leta je ta številka narasla na 14 %. Če pogledamo specializacijo ali v zobozdravstvo, te številke postanejo še bolj drastične. Kar želim tukaj pokazati kar se le da plastično, je, da kar se tiče dostopnosti do zdravstvenih storitev, koncesionarstvo ni in ne more biti nikakršna rešitev, ker če bi bilo koncesionarstvo v resnici kakršnakoli rešitev za čakalne vrste, potem bi se ta rešitev že pokazala; pa imamo zaradi tega samo še več problemov. Edini legitimen argument, ki se je dotikal socialne pravičnosti s strani zagovornikov koncesionarske ureditve našega zdravstva, je bil argument vložka koncesionarjev; ti naj bi do danes vložili nekih 246 milijonov evrov za svojo opremo, svoje prostore in tako naprej, in da so se potem za te vložke zadolžili. Mislim, da je kolegica Nada Brinovšek govorila o teh številkah. Te številke se da interpretirati tudi na kakšen drugi način, kot to razlagajo predlagatelji, zelo konkretno. Te ogromne investicijske številke, teh slabih 250 milijonov evrov samo kažejo, kako lukrativna panoga je naše zdravstvo, kako zelo veliko se da na zdravju naših sodržavljanov zaslužiti. Zdravniki ne vstopajo v zasebništvo oziroma v koncesije iz kakršnihkoli humanitarnih vzgibov, oni gredo po svoje tudi ne zaradi tega, ker bi se hoteli ukvarjati z administracijo in s papirji, kar načeloma javni zdravstveni zavodi opravljajo zanje, če oni delajo v teh javnih zdravstvenih zavodih. Ne, zdravniki gredo posebej, po svoje, privat preprosto zato, ker privat več zaslužijo, kot bi zaslužili v javnem zdravstvenem zavodu. Karkoli drugega je preprosto zaslepljevanje in zamegljevanje dejstev ter sipanje peska v oči. Koncesionarstvo in zasebništvo se uporablja za bogatenje določenih posameznikov na račun državljanov. Zato tudi nek argument oziroma kritika, ki je bila na začetku te razprave pri tej točki uperjena vame; in sicer da ne znam prav dobro ločevati med koncesionarji zasebniki, da sem vse pobrkljal ter da nimam življenjskih izkušenj in tako naprej; ta argument na nobeni ravni sploh ne drži. Pa vam bom povedal čisto osebno izkušnjo. Ironija je hotela, da ravno zdaj, ko se v Državnem zboru pogovarjamo o koncesijah, me je shecal modrostni zob, osmica desno zgoraj. V zadnjih dveh dneh rešujem osebne težave, povezane s tem. In sem uporabil to priložnost, da sem malo poklical naokoli, ne bom sploh povedal, h kateremu koncesionarju sem klical, ampak pod črto je bila situacija takšna – za koncesijo bi čakal 97 dni, so mi pa takoj ponudili tudi samoplačniško možnost. Če bi šel samoplačniško, bi bil pa na vrsti takoj, dal bi pa nekaj čez 200 evrov. Hočem reči, da je koncesija pravica do rent, zaradi tega tudi naši zdravniki odhajajo iz javnega zdravstvenega sistema v privat vode, ker tam preprosto več zaslužijo. Zaradi tega se potem tudi v javnih zdravstvenih zavodih podaljšujejo čakalne vrste, ker prihaja v takšnih primerih do izpada kadra. Zaradi tega je zelo težko reči, da imamo koncesionarje, pa imamo zasebnike in tako naprej. Tisti, ki je koncesionar, ima po navadi tudi samoplačniško ambulanto, to je vendarle jasno. Naprej bi rad razčistil, da v Združeni levici nismo kar takoj čez noč za ukinitev koncesij. Ja, vidimo prihodnost, dolgoročno prihodnost slovenskega javnega zdravstvenega sistema v ukinitvi koncesij, ampak v tem trenutku pa moramo kratkoročno poskrbeti predvsem za ukinitev neupravičenih koncesij. Naš javni zdravstveni sistem, žal, je tako podhranjen v tem trenutku, da je marsikatera koncesija, sploh v odročnejših delih Slovenije, kje na periferiji, še kako upravičena. Tega pač ne moremo kar tako vreči v isti koš z raznoraznimi profiterskimi koncesijami, ki rastejo kot gobe po dežju v urbanih središčih. Če se pojavi neka potreba pri državljanih, da potrebujejo zdravstveno skrbstvo, to je potreba, ki bi jo morala načeloma pokriti javna zdravstvena mreža; a ker ta javna zdravstvena mreža te možnosti nima, mora sredstva za to zagotoviti občina, če se denimo pogovarjamo o primarnem zdravstvu. Prej, v zagovoru stališča Združene levice do tega vprašanja sem omenil tudi besedno zvezo črna koalicija. Kolega Vrtovec iz NSi je prej govoril, da je politika ministrice Milojke Kolar Celarc pri urejanju svojega področja kot nek bunker. V resnici nismo soočeni z bunkerjem, ampak smo soočeni z obleganjem slovenskega javnega zdravstva. In sklicevanje na vodstva zdravniških organizacij, v njihovih vrhovih so nič drugega kot neki zdravniški privilegiranci. Oprostite, desna tribuna, to je kot sklicevanje Mira Cerarja na cehe akademskih elit. V obeh primerih imamo opravka z ozkim privilegiranim slojem, ki zagovarja samo lastne interese, le da gre za različna podsistema. Pri akademskih mandarinih imamo opravka s šolstvom oziroma visokim šolstvom; pri zdravniškem cehu pa z zdravstvenim sistemom. To črno koalicijo poleg desnih strank sestavljajo tudi še take motorične organizacije, kot je AmCham – Ameriška gospodarska zbornica. Tu zadaj tičijo komercialne zavarovalnice in tako naprej. Prej je kolega Vrtovec v svojem izvajanju, bom rekel malo drugače, kakor zagrozil s tem, da bodo sami prinesli na mizo zdravstveno reformo, ki bo usklajena z vsemi deležniki. Ampak ti deležniki so apologeti svojih lastnih interesov ter nekih komercialnih in kapitalskih interesov, da ne rečem kar mednarodnega kapitala; in prav nič drugega. Zaradi tega so, ko se pogovarjamo o javnem interesu v javnem zdravstvu, popolnoma nerelevantni in moramo ne kaj dosti drugega narediti kot ravno obratno od tega, kar oni želijo. Kako dobra je konkurenčnost v zdravstvu in kako naj bi bilo to učinkovito, poglejte, to so buče. Kdorkoli to trdi, se lahko obrne na analizo, ki so jo dobili na Ministrstvu za zdravstvo, pa jim bodo tam zelo hitro povedali, da imajo največje probleme s svojimi zdravstvenimi sistemi baltske države, Nizozemska in tako naprej, ki so utemeljile svoje zdravstveno zavarovanje na večjih konkurenčnih, kobajagi konkurenčnih zavarovalnicah. In tudi v Sloveniji v resnici zavarovanci vplačujemo komercialne zavarovalnice 420 milijonov evrov, ampak pazite, od teh sredstev jih kar 20 % ostane za profite, obratovalne stroške, marketing in tako naprej v teh samih komercialnih zavarovalnicah. Neka ocena tukaj je, da se skriva v tem privat interesu 50 milijonov evrov, ki bi lahko servisiralo slovenski javni zdravstveni sistem. Še posebej zgovoren je pa nemara ameriški, ki je imel največje stroške, hkrati je imel pa tudi najnižjo dostopnost takega zdravstvenega sistema. Take kobajagi konkurenčnosti pa si državljani [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospod Branko Zorman. Pripravita naj se gospod Tomaž Gantar in gospa Nada Brinovšek.
Predsednik, hvala za besedo. Spoštovani kolegi, predstavniki ministrstva, še enkrat lepo pozdravljeni! Najprej se moram odzvati na določene trditve, ki jih je kolega Vrtovec iz NSi prej povedal, in sicer lahko blago rečem, da malo idealizira to situacijo, ko primerja tuje in slovenski zdravstveni sistem. Pri tem večkrat ponuja nizozemski sistem kot zelo uspešnega, kar sigurno po določenih kriterijih je; hkrati pa seveda zamolči, da je ta sistem izredno drag. In izredno drag je tudi za zavarovance, torej za državljane; in to bistveno dražji, kot je za državljane slovenski sistem. Hkrati zamolči, da vsakič, ko gre nizozemski državljan k zdravniku, plača nemalo participacijo za ta obisk. V primeru nekih nujnih medicinskih storitev je ta participacija zelo velika, tudi po 200 evrov. In vprašanje je: mi, ki zagovarjamo javno zdravstvo, in na drugi strani NSi ter SDS, ki zagovarjajo na nek način privatizacijo oziroma več od zavarovalnic – kaj zdaj želimo mi slovenskemu državljanu. Jaz mislim, da je tako, kot je, za slovenskega državljana bistveno boljše. Res pa je, da tudi sistem potrebuje določene dopolnitve. In tudi zakon, o katerem danes delno, obrobno teče beseda, je posledica urejanja teh sprememb, ki so potrebne. Kolegica iz Slovenske demokratske stranke je rekla, da Vlada ne odgovarja, jaz ne želim odgovarjati v imenu Vlade, ampak meni je Vlada že dvakrat razložila vse, kar potrebujem vedeti na to temo – prvič na Odboru za zdravstvo in danes na začetku seje. Kolegici očitno to ni dovolj, nam je dovolj. Hvala, Vlada. Zdaj pa kar se tiče današnje seje. Ponovil bom to, kar sem rekel že na Odboru za zdravstvo, in sicer da smo priča zelo nenavadnemu postopku. Predlagatelj predlaga neka priporočila v zvezi z nekim zakonom, ki ga uradno sploh še ni. Ministrstvo je dalo v javno razpravo nek osnutek, neko delovno gradivo, da vsi deležniki povedo in podajo svoje pripombe ter svoja mnenja. Na podlagi tega bo ministrstvo šele pripravilo čistopis oziroma uradni predlog tega zakona, o katerem pa šele bomo lahko govorili. Danes in že zadnjič na seji odbora, govoriti o vsebini in rešitvah, ki jih bo ta zakon prinesel, je popolnoma nepredmetno. Zato predlagam predlagateljem, da naj počakajo na uradni končni predlog in potem podajo svoje konstruktivne predloge in kritike. To, da ni namen te seje, kot že velikokrat izkoriščeno orodje, zgolj kritika nekega prihajajočega zakona, ampak da se tukaj kritizira vlado in Ministrstvo za zdravje vsepovprek, je bilo jasno že iz uvodne besede predlagateljice, ko je govorila o vsem drugem, kot pa o koncesijah oziroma Zakonu o zdravstveni dejavnosti. In moram ponoviti to, kar je bilo danes že večkrat ponovljeno, vsakič ko se začne v zdravstvu govoriti o nekih spremembah v zdravstvu, stanovske organizacije ponorijo. Med njimi seveda najbolj Zdravniška zbornica Slovenije. Zakaj? Ker dejansko gre v poseg v njihove pridobljene statusne ugodnosti, ki so si jih sčasoma, tudi preko zakonodaje, tudi preko tega državnega zbora v preteklosti izborili. Ampak tudi to je še lahko legitimno. Ni pa legitimno in je izredno nevarno to, kar se počne, da pa se takrat ubogega pacienta postavi v vlogo ogrožene osebe in se govori, da so ogroženi pacienti, kar naenkrat bodo ostali brez zdravstvene oskrbe. To je demagogija. Želeli ali ne, to je čista demagogija, ker to ni res. Na tem mestu bom še enkrat ponovil, tudi ta osnutek zakona, pa ne bom govoril o vsebini tega zakona, ker uradnega predloga še nimamo, ampak tudi osnutek niti v enem členu ne predvideva ukinitve koncesij. Niti v enem členu. To, kar vi želite prikazati in določene zdravniške organizacije. Poglejmo, kako so se koncesije podeljevala do zdaj. Od takrat, ko se je odprla možnost podeljevanja teh koncesij, v določenem obdobju, predvsem okoli leta 2006, so se te koncesije zelo divje podeljevale. Naj spomnim, od leta 2004 do leta 2008 ste bili vi na oblasti, to se pravi vlada Janeza Janše, v kateri so sedeli tudi predstavniki Nove Slovenije. In kaj se je takrat zgodilo? To, kar je kolega danes že omenil. Vaš minister Bručan je takrat čez noč podelil 50 koncesij. Noben me ne more prepričati, da je bilo teh 50 koncesij podeljenih, prvič, transparentno, ker ni bilo, ker takrat so se te koncesije podeljevale mimo razpisov in jih je podelil minister na svojo presojo, morda tudi prijateljsko, ne bom rekel. Jasno je, da je to neka anomalija, ki jo je treba urediti. Koncesije so se ponekod podeljevale celo z razpisom, kar je neka dobra praksa bila v nekaterih občinah. Vendar so te občine bolj izjema. Večinoma jih je podeljeval župan, zopet lahko rečem, morda prijateljsko, na primarnem nivoju, na primer za družinske zdravnike. Na sekundarnem nivoju, to se pravi specialistične dejavnosti, pa jih je podeljeval minister, zopet brez razpisa. In še več, te koncesije so se podeljevale včasih tudi za nedoločen čas, kar je skregano z obstoječim Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu, ki jasno nalaga, da se koncesije podeljujejo z javnim razpisom in za določen čas. Koncesije niso pravica nekoga, ki jo dobi, ampak koncesijo izda koncedent tistemu, ki bo dopolnil neko mrežo oziroma zagotovil neko storitev, ki je javnih zdravstveni zavodi ne morejo. Ko sem omenil, da se je samo čez noč v vašem mandatu podelilo 50 koncesij; očitno je šlo za malo narobe razumljen koncept javno-zasebnega. In to je bil dejansko prvi poskus privatizacije, na nek način, slovenskega zdravstva. In ti apetiti po privatizaciji so bili celo tako veliki, da je celo takrat vaš predsednik tega ministra zamenjal, ker je šel predaleč. Dajmo še enkrat razčistiti, kaj koncesionar je. Koncesionar je zasebnik, ki deluje v pravni obliki espeja ali deooja in je del javne zdravstvene mreže. Poudarjam – del javne zdravstvene mreže. In on je v enakem položaju, kot je javni zdravstveni zavod; beri, ali zdravstveni dom na primarnem, ali neka bolnišnica na sekundarnem nivoju. In tudi dobi za iste stvari isto plačilo. In če je koncesionar, ki dopolni to mrežo zato, da so zdravstvene storitve povsod teritorialno po potrebah razporejene, ker na primer javni zdravstveni zavod zaradi kadrovskih, geografskih, prostorskih ali kakršnihkoli razlogov ne more zagotoviti te storitve, se razpiše koncesija in se podeli koncesija za opravljanje te javne službe koncesionarju. In ker je ta koncesionar financiran, če je čisti koncesionar in poleg te koncesijske dejavnosti ne opravlja še samoplačniško, kar se velikokrat meša in daje v isti koš, pa ni tako. Koncesionar, na primer družinski zdravnik koncesionar, najverjetneje opravlja samo koncesijsko dejavnost; on nima samoplačniške, ker družinski zdravnik težko ponudi še kaj zraven oziroma na primarnem zdravstvu pri družinski medicini ni čakalnih vrst in tudi ni te potrebe. Koncesionarji na sekundarnem nivoju, tisti, ki ponujajo specialistične storitve, tisti pa so lahko čisti koncesionarji ali pa poleg te koncesijske dajatve izven delovnega časa, ko delajo za ZZZS, v narekovajih seveda, ponujajo tudi samoplačniške storitve. In tudi koncesionarji imajo čakalne vrste, ker so del javnega sistema. Če pa oni popoldan ali zvečer ponudijo neko storitev, za katero je čakalna doba, kot je bilo danes že omenjeno, kot samoplačniško, in to stoprocentno plača pacient sam; potem je to čisto nekaj drugega. In tega ne smemo enačiti z javno zdravstveno mrežo. Gremo naprej, ker so koncesionarji del javnega sistema, morajo za njih veljati ista pravila kot za vse ostale, še enkrat ponavljam, ker so financirani z javnimi sredstvi. In kdo, če ne Vlada oziroma v tem primeru Ministrstvo za zdravje, je torej odgovoren za ureditev tega področja. Pri tem ponavljam, vemo, da so se koncesije podeljevale tudi na nedovoljen način, da o transparentnosti ne bi govoril. In je zato Ministrstvo za zdravje pripravilo ta osnutek, o katerem danes obrobno teče beseda, ker o končni vsebini ne moremo govoriti, ker tega predloga nimamo. Obenem pa izpostavljate nesodelovanje z zdravstvenimi organizacijami. Ministrstvo je že večkrat povedalo, da sodelovanje z Zdravniško zbornico poteka konstantno, na mesečni bazi, dokumentirano in z zapisniki. Plus, kjer se sestajajo tudi ministrica in predsednik Zdravniške zbornice. Poleg tega se sestajajo v imenu Zdravniške zbornice tudi člani, ki sestavljajo posamezne delovne skupine, ki pripravljajo določene zakonske predloge oziroma se ukvarjajo z neko problematiko s področja zdravstva. Ti vaši argumenti oziroma argumenti Zdravniške zbornice absolutno ne držijo. Če pa si kdo predstavlja sodelovanje kot uspešno le takrat, kadar stoprocentno doseže svoje interese in uresniči svoje cilje, potem pa verjamem, da so v tem mandatu nezadovoljni; ker ministrice pa ne zanimajo posamezni interesi, ampak to vlado zanimajo interesi vseh državljanov. Kaj je v novem osnutku zakona, generalno rečeno, pa zdaj dorečeno, da se bodo koncesije podeljevale izključno na podlagi javnih razpisov, tako na primarnem nivoju, kjer občine za družinske zdravnike, se pravi za dejavnosti, ki se opravljajo v zdravstvenem domu, razpišejo koncesije; ali pa jih razpisuje ministrstvo za specialistične dejavnosti, ki se drugače, kot jih državljani poznajo, izvajajo v bolnišnici. To je prva stvar. In druga stvar, da se bodo te koncesije podeljevale za določen čas. Spet prejudicirate, ali je petnajst let dovolj, ali ni dovolj, ali nekdo neko drago opremo kupi, kakšna bo garancija po petnajstih letih. Dajte nehati, vas lepo prosim. Tisti, ki gre v privat posel in ima d. o. o., torej je v osnovi zasebnik; ko postane koncesionar, pa postane del javne mreže. Ampak to ne pomeni, da je on zdaj, po domače rečeno, na dudi do konca svojega življenja, če bo opravljal svoje storitve dobro, jaz nimam nobenega pomisleka, verjetno, da ta koncesionar dosmrtno na nek način ne bi potem te svoje dejavnosti opravljal. Ampak morajo biti pa jasni pogoji, jasni morajo biti kriteriji in jasen mora biti nadzor, ki ga mora vršiti Ministrstvo za zdravje in Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Roko na srce, vemo, da ZZZS določenih nadzorov ni oziroma ne opravlja v zadostni meri, ampak to je že debata za enkrat drugič. In še to, ko govorite, ali je petnajst let dovolj. Kdo bo pa garantiral, kaj bo po petnajstih letih. Saj oni so pa ja vložili v to dejavnost. Vsak, ki se spusti v podjetništvo, gre v to s svojimi sredstvi in z vsem rizikom, ki gre. Tukaj je bistveno lažje, za dobo koncesijske pogodbe je ta koncesionar miren, popolnoma miren, ker ima zagotovljen posel, če mogoče malo karikiram. Pa še nekaj, koncesionar je plačan popolnoma enako, kot je plačan na primer javni zdravstveni zavod. Nek družinski zdravnik, ki ima koncesijo, dobi zadeve isto plačane, kot jih dobi plačane zdravstveni dom. In v tem plačilu notri je poleg plačila za zdravstveno osebje in za zdravstveno storitev tudi plačilo dela amortizacije. Preko tega plačila je vsak koncesionar sposoben vrniti svoj vložek v dobi, ki bo predpisana – ali bo to petnajst, deset, dvajset ali koliko že. In še enkrat sedaj, zakaj bo potrebna oziroma zakaj je potrebna sprememba tega zakona? Ali bi vi, tako vas vprašam, šli kot pacient z nekim resnim zdravstvenim stanjem h koncesionarju, ki je star 80 in več let; ki, žal, zaradi zdravstvenih stvari ni več sposoben opravljati svojega dela in mu je celo določen mentor, da sploh lahko opravlja svoje delo, ima pa še vedno koncesijo, ker je po sedanji zakonodaji to mogoče. In to je treba odpraviti.
Repliko ima gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovani predsednik, zdaj sem bil napačno razumljen, že prej na začetku, ko je gospod Zorman govoril, in sicer glede privatizacije zdravstvenega sistema, glede Nizozemske in tako dalje. Bom pa takoj odgovoril glede tega vprašanja, ki ga je naslovil na opozicijo oziroma na predlagatelje te seje. Posameznik naj se odloči, če bo takšnemu človeku zaupal; posameznik, pacient. On plačuje v zdravstveni sistem. Glede privatizacije, da je to cilj Nove Slovenije. Ne, tu dejansko lovite čarovnice s tem. Mene ne zanima, kdo je lastnik, kdo upravlja, bistveno je, da sistem deluje, to je bistveno. In NSi ne zagovarja nikakršne privatizacije, kot to trdite, zdravstvenega sistema; pač pa, gospod Zorman, kolegice in kolegi, človeka vreden sistem, človeka vreden zdravstveni sistem. Takšen sistem, da bi bil ubogi mali Rene zdravljen v Sloveniji, da za njegovo zdravljenje ne bomo organizirali dobrodelnih prireditev, ne bomo organizirali zbiranja zamaškov, ne bomo preko medijev zbirali finančnih sredstev; takšen sistem zagovarja Nova Slovenija. In če je to nizozemski sistem – v redu; če je to nemški sistem – v redu. Zavedajmo pa se, da bi bili danes državljani pripravljeni dati tudi kakšen evro več, da bi nekdo pravočasno prišel do ambulante, da ne bi čakal za pregled hrbtenice eno leto, za ortodontski pregled dve leti. No, na eni strani torej imamo dvorano, ki zagovarja status quo, ki zagovarja, da se zbira zamaške za zdravljenje naših otrok še naprej; in dvorano, h katere delu se prištevam sam, ki tega pač ne zagovarja in želi, da se v slovenskem zdravstvenem sistemu zgodijo temeljite spremembe. Ne moremo pa posploševati in govoriti – privatizacija, ne privatizacija. Dajmo iskati rešitve. In ta razprava danes v Državnem zboru je bila dobra razprava. Škoda izpadov določenih poslank na začetku te razprave, ampak želim slišati še bivšega ministra, gospoda Gantarja, ker vse to koristi temu, da pridemo do boljšega sistema. In takrat, ko se bomo naučili pogovarjati, bomo naredili že en velik korak naprej.
Besedo ima predstavnica predlagatelja gospa Jelka Godec.
Gospod Zorman je izrekel kar nekaj hudih obtožb. Sicer že dalj časa ugotavljamo, da je Stranka modernega centra bolna na obdobje 2004–2008, vse vzporednice vleče s tem obdobjem, kot da prej ni bilo slovenske vlade, pa potem je ni bilo. Gospod Zorman, če ste izrekli hude obtožbe, kot je ta, da so bile koncesije podeljene mimo razpisov, tudi dvom o prijateljskih vezeh, tudi za nedoločen čas, mimo zakona – jaz vam predlagam, da podate ovadbo na podlagi vsega tega, kar veste. Če torej veste, da so bile v nekem obdobju podeljene koncesije mimo zakona, da govorite tudi o prijateljskih vezeh, brez javnih razpisov podeljene koncesije, vas prosim, da podate ovadbo. Ker kar tako povprek v Državnem zboru govoriti o nekih domnevah je neodgovorno s strani poslanca. In da omenjate samo enega ministra in kako je ta minister moral iti zaradi tega, ker je privatiziral javno zdravstvo; to je nedopustno. Gospod Zorman, še enkrat vas pozivam, da javno poveste, katere koncesije so bile podeljene mimo zakona, na podlagi prijateljskih vezi, za nedoločen čas, brez javnih izpisov. Če to veste, ste dolžni to prijaviti določenim organom. In se ni treba nič zdaj delati neumnega, kot da nič ne slišite, me ne vidite, ker pravim, da so to hude obtožbe. Ampak govorili ste samo o enem obdobju, hvalili ste se pa hkrati tudi, da vaša vlada v letu in pol ni podelila ene koncesije, ker zato ni potrebe. Vemo pa, da nekateri nekoncesionarji, ampak določena okolja nujno potrebujejo določene zdravnike, ki jih javno zdravstvo ne more dati, in želijo koncesijo; vendar ne. Vi niti po veljavni zakonodaji tega ne želite narediti. Torej, da je določen čas koncesija, z javnim razpisom, kar se strinjam, če v zakonu tako piše, tudi tako mora biti. In še enkrat vas pozivam, povejte, kdo je dobil koncesijo s strani takratnega ministra na takšen način, kot ste vi omenili. Brez javnega razpisa, čez noč in na podlagi prijateljskih vezi. To je ena zadeva, ko govorite, da je takratna vlada želela privatizirati zdravstvo; koncesija ni privatizacija, saj ste sami povedali. Koncesija je v okviru javnega zdravstva. Kje je zdaj tu privatizacija. Sami ste povedali, da naj ne mešamo jabolk in hrušk ter naj ne govorimo, da je koncesija privatna zadeva; in da sta koncesionar in zdravstveni dom v istem položaju. Nista! Koncesionar sam vlaga v osnovna sredstva. V javnem zavodu, zdravstvenem domu pa vso opremo financira država, če želite. Lokalna skupnost daje v investicije, država da iz proračuna. Zasebnik sam investira, je pa res, to je isto kot pri zasebnih šolah. Zasebne šole morajo same zagotoviti osnovna sredstva, materialna sredstva; program pa je financiran iz proračuna države. Enako je v zdravstvu. In vi zdaj govorite, da so vsi enaki. Niso, to sem že prej rekla. Ko smo stopili v Evropsko unijo, smo z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu določili, kako se koncesija podeljuje, ker to je zahtevala od nas tudi Evropska unija. Določili smo obseg, določen čas, na katerem področju bodo koncesionarji delali, za kateri program. Zdravstvenim domovom tega še zdaj nismo določili. In nista v enakem položaju. S to novo novelo zakona, če bo ostala takšna, kot je, bomo koncesionarje postavili še bolj v neenak položaj, kot je zdravstveni dom, ker mu bomo omejili 15 let, ker to piše zdaj v noveli. Jaz govorim glede na osnutek. In točno to ste povedali, kar sem jaz prej povedala kot stališče oziroma kot predlagatelj – 15 let, ko se oprema amortizira. Halo, kaj pa vmes?! Kdo bo pa dal v izobraževanje tistih, ki so zaposleni tam, v kader, kdo bo opremo obnavljal in tako naprej? Ne bo tega delala država, koncesionar dela to sam, vlaga sam. In mene zanima, kje je to varno okolje, ki ga zagotavlja država za teh 15 let? Država mora zagotavljati varno okolje privatnim, bom rekla tudi gospodarskim družbam; ampak danes smo slišali s strani poslanke SMC, da vi tega ne mislite zagotavljati ne na področju zdravstva, ne drugje. Vi ne nameravate gospodarstvu zagotavljati varnega okolja za delovanje, ker vam je čisto vseeno. Po 15 letih, ko bo zdravnik vložil v kader, v opremo; potem bomo pa videli, kaj bo, nas itak več ne bo tukaj. Vi kot vlada, kot koalicija morate zagotavljati varno okolje za delovanje vseh institucij, vseh. Gospodarstvu, javnemu zavodu, zdravstvu, šolstvu morate zagotavljati varno okolje, za razvoj vseh teh segmentov naše družbe. Vi pa pravite, kdo bo pa to zagotavljal. Vlada in država z ukrepi. Ne se delati neumne, da vam je čisto vseeno, če gre Peko v stečaj, ker vi pač ne boste zagotavljali varnega okolja. Kdo pa pravi gospodarstvu, da bo lahko še čez eno leto nekaj delal. To je govorila vaša gospa kolegica iz SMC. Potem govorite, da na področju družinskih zdravnikov ni nobenega problema. Po modri knjigi bi torej na enega družinskega zdravnika bilo 1500 bolnikov, zdaj imamo 2200; torej potrebujemo še 300 novih družinskih zdravnikov. Vi spet govorite samo o javni mreži družinskih zdravnikov, to smo slišali že ne vem kolikokrat, da ta je mreža urejena in da je vse okej. Tristo novih potrebujemo. To o varnem okolju sem že govorila in teh 15 let se mi zdi vedno bolj smiselno, jaz ne verjamem, težko verjamem, da bo karkoli. Ampak sem rekla, okej, dajmo, saj po Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu piše, da se koncesije podelijo za določen čas. V redu. Ampak vsi 15 let. Kakšen je ta kriterij 15 let. Zdaj smo slišali – amortizacija. Potem pa ni več nobenih meril, tudi ta starostna omejitev 85 ali koliko let je govoril gospod Zorman, tega jaz nikjer ne vidim, da kaj piše v tem zakonu za narediti. Ohraniti je treba, vsekakor, javno zdravstvo, definitivno. Jaz mislim, da danes v državnem zboru ni nikogar, ki o tem ne bi tako razmišljal. Ampak mi nič oziroma vlada nič ne naredi na tem, da bi se stanje v javnem zdravstvu, zdravstvenih domovih, bolnišnicah, ki so nekoncesionarske, karkoli izboljšalo. Nič. Ministrica samo govori, da potrebuje več denarja, če pa že zdaj denar leti skozi okno ven. Že zdaj nam govorijo, da je treba narediti racionalizacijo stanja oziroma financ. Ne, vlada se je odločila, da bo koncesionarje pribila. To, še enkrat, kar je gospod Zorman govoril o teh prijateljskih vezeh, podeljevanje koncesij brez razpisov, naj pove, kdo je to, in naj poda prijavo določenim institucijam, ki bodo to ugotovile. Pa če je bila to ena koncesija, ki je bila kar dedovana ali kako je bila neka zadeva pred leti; in zdaj zato, ker se je en primer zgodil, bomo kar vse koncesionarje lepo privili; namesto da bi tiste, ki so kršili zakonodajo, prijavili določenim institucijam in se to ugotovi. Gospod Zorman govori pavšalno vsepovprek, seveda pa je omejen na eno obdobje 2004–2008, to je edino obdobje, ki ga v Stranki modernega centra poznajo. Na zdravstvu, kar sem jaz na odborih, se samo to obdobje nenehno vrti okoli in okoli. Prej ni bilo vlade, pa kasneje ne, zdaj pa je itak super, vse fajn, lepo in prav; čeprav nam vse razpada, po šivih poka, zahteve za odstop ministrice z vseh strani, pa vse še vedno v najlepšem redu. Še enkrat, pozivam vlado, da odgovori na vprašanja, kako so koncesionarji in javni zavodi v enakem položaju po sedanjem zakonu, kako bodo potem v enakem položaju, kakšno varno okolje zagotavljajo koncesionarjem za tisto obdobje določen čas, kot smo slišali zadnjič na odboru, to je lahko 10, 15 ali 20 let. Prosila bi za te odgovore s strani vlade, ker nekaj časa nam je še ostalo, pa da ne bom že spet eno in isto ponavljala, ti dvomi se ne bodo pojavljali; bi prosila za odgovor. Z Zdravniško zbornico ste imeli 10 ali ne vem koliko sestankov, z drugimi strokovnimi skupinami ste imeli sestanke, po moje verjetno imate nek že osnutek, da nam lahko podate danes odgovore. Prosim vlado, da končno nekaj da od sebe in nekaj pove. Hvala.
Besedo ima gospod Tomaž Gantar. Pripravita naj se gospa Nada Brinovšek in gospod Jože Tanko.
Hvala lepa, predsednik. Lep pozdrav vsem! Danes zjutraj smo obravnavali Predlog zakona o pokopališki in pogrebni dejavnosti ter se vsi enotno strinjali, da ga je treba spremeniti, ker je zakon zastarel, ker je iz leta 1984. In na drugi strani imamo zdravstvo, ki deluje na podlagi zakonodaje tudi iz 90. let. Lahko verjamete, da se je na področju zdravstva v vseh teh letih bistveno več spremenilo in dogajalo kot na prvem področju. In ker niso sledile spremembe zakonodaje, so težave v javnem zdravstvenem sistemu zelo velike. Rešitve, ki so se vmes pojavljale, naj je bilo to dopolnilno zavarovanje, tudi delo koncesionarjev, so bile zato, da na nek način amortizirajo to, kar se je dalo; in popravijo ter korigirajo tisto, kar je bilo potrebno v javnem zdravstvenem sistemu. Jaz verjamem, ko se je koncesionarsko dejavnost uvajalo, nihče ni razmišljal, da je to privatizacija zdravstva. In če je danes bogokletno razmišljati o privatizaciji zdravstva, vsaj s strani večine, in vsi zagovarjamo javno zdravstvo, je bilo leta nazaj še toliko bolj. In je včasih prav zanimivo poslušati, kako jemljemo koncesije na nekaterih področjih kot zaščito javnega interesa; pri zdravstvu pa seveda popolnoma nasprotno; je pa to privatizacija enega sektorja, do katere ne bi smelo priti. V resnici so, kot je bilo že rečeno, del javnega zdravstvenega sistema. Zakaj je prihajalo do koncesionarjev in do podeljevanja koncesij? Jaz lahko trdim zase, verjamem, da so mnogi kolegi na enak način ravnali in obnašali, pa čeprav je bilo v vseh letih verjetno tudi nekaj vprašljivih potez; ampak osnovni namen je bil na določenih področjih povečati dostopnost do nekatere zdravstvene storitve in za to nameniti tudi dodatna javna sredstva, in to zato in v primerih, ko javni zdravstveni zavodi tega niso zmogli. In tam se je koncesije podelilo, da se je izvajal dodaten program. Je pa ob tem sila naivno, mislim, da imamo težavo, da s tem, ko smo izvoljeni, avtomatično vseh področij ne moremo poznati, trditi, da so sedaj pa koncesionarji tisti, ki so odgovorni za čakalne dobe, ki jih imamo v Sloveniji, seveda je to velika neumnost. Prvič, odločiti se za koncesijo je kar pogumno dejanje glede na to, da nisi plačan za delo, ki ga ne opraviš, nisi plačan za dopuste, nisi plačan za bolniške, nisi plačan za izobraževanja; ampak imaš enostavno pogodbo, kaj moraš narediti. In ko to narediš, boš dobil plačano točno enako, kot dobi plačano javni zdravstveni zavod. Poznam kar nekaj kolegov koncesionarjev in moram reči, da se večina med njimi ni odločila za to dejavnost zato, ker bi želeli samo dodatno zaslužiti, ampak zato, ker so se v javnem zdravstvenem sistemu nakopičili problemi, ki so jih omejevali pri njihovem delu, ker so postali neučinkoviti. Lahko verjamete, da si koncesionar, kot prvo, neučinkovitosti ne more dovoliti. Koncesionar ne more po nepotrebnem kupovati opreme in jo imeti neizkoriščeno v svojem ambulantnem prostoru, ne more preplačevati ne opreme, ne zdravil. In tu je rezerva, ki jo koncesionar ima v primerjavi z javnimi zavodi, za katere pa vemo, da dostikrat preplačujejo bodisi opremo bodisi zdravila, da ne govorimo, da so nekateri tudi po dva meseca in večletno odsotni. Koncesionar tega pač ne more. Torej je javna zdravstvena dejavnost. In samo problem države je, ali delo koncesionarja nadzira, ali ga ne nadzira, ker koncesionar je od tega odvisen. Se pravi, opraviti mora program, plačano dobi po vnaprej določeni ceni, ki je enaka kot povsod. Zavod za zdravstveno zavarovanje ima možnost nadzora, ministrstvo ima možnost nadzora. Ni razloga, da bi bila kakršnakoli manipulacija na tem področju. Zato jim spuščati očitke, da delajo v drugačnem interesu, je najmanj nekorektno in odraža v precejšnji meri tudi nepoznavanje tega področja koncesionarske dejavnosti. Bistveno več problemov, ki jih je v resnici treba rešiti, je na področju javnih zavodov. O tem smo govorili, na to čakamo in verjamem, da bomo do tega prišli, zato je tudi zame bila na nek način malček presenetljiva odločitev, da se gre najprej v urejanje koncesionarske dejavnosti, pa šele potem nadaljuje z ostalim. In to na način, da vemo, da so spremembe potrebne in da zdravstva ne moremo vrniti 30 let nazaj. Danes so meje odprte, soočamo se s konkurenco preko naših meja in je treba koncesionarje obravnavati v kontekstu celotnih sprememb v javnem zdravstvenem sistemu, ki ga vsi zagovarjamo. Upamo, da bo naprej solidarno vsem enako dostopno. V tem se edino lahko strinjam s kolegom Kordišem, da je treba koncesijo ukiniti. Res jih je treba ukiniti, pa ne s tem razlogom, kot je on razmišljal, ampak zato, ker jih večina nam primerljivih držav ali tistih, po katerih se zgledujemo, ne pozna in urejajo to področje na bistveno [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospa Nada Brinovšek, pripravita naj se gospod Jože Tanko in predstavnica Vlade.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav še enkrat vsem v dvorani! Že na seji odbora za zdravstvo sem rekla, da se mi zdi, da samo Ministrstvo za zdravje potrebuje zdravnika, pa je čisto vseeno, ali gre za koncesionarja ali pa za zdravnika iz javne dejavnosti. Zakaj tako mislim? Danes je že bilo večkrat omenjeno, bom še enkrat omenila, pa mislim, da bi še lahko dvakrat, trikrat; pa bo ministrstvo ponovno enako ravnalo. Pri pravilniku o nujni medicinski pomoči smo se srečali s tem, da je Državni zbor sprejel priporočila, da je treba pred objavo tega pravilnika v Uradnem listu o tem seznaniti Odbor za zdravstvo. Seveda se to ni zgodilo, ministrstvo poslalo pravilnik v objavo v Uradni list, šele nekaj dni kasneje nam je poslalo pravilnik na naše klopi. In moram reči, da sem tudi pričakovala, da bo glede tega reagiral vsaj predsednik Odbora za zdravstvo; pa nič. Ministrica se v medijih, vsem nam je dobro znano, še kako rada hvali in razlaga, kako je naš zdravstveni sistem dober in kaj vse je že bilo v njenemu letu in pol trajajočemu mandatu napravljeno. Pa če pogledamo, v Državni zbor smo na klopi dobi pravilnik o nujni medicinski pomoči, dve spremembi zakonov in Zakon o investicijah v javne zavode, ki pa je po našem mnenju tudi diskriminatoren, na kar smo tudi na sami seji opozorili. Da smo pričakovali vsi reformo ali, bom rekla, spremembo zdravstvenega sistema, je nam vsem jasno; ampak jasno nam je tudi to, da smo jo pričakovali zaman. Seveda smo pričakovali, da se bo ministrica najprej lotila določitve javne mreže, o kateri je danes precej govora, da bo ministrstvo določilo standarde in normative, da bo pripravilo nek program učinkovitega zmanjševanja čakalnih vrst, spremembo pri vodenju javnih zavodov, finančno vzdržen sistem in da se bo lotilo tudi zakonodaje na področju dolgotrajne oskrbe. Vse to čakamo zaman in še kar čakamo. Jaz vsaj upam, da ta analiza, ki jo je dalo ministrstvo pripraviti nekim tujim strokovnjakom in zanjo plačalo 360 tisoč evrov, ni pokazala, da so najbolj pereča tema na področju zdravstva koncesije in da je zato treba takoj pristopiti k spremembi Zakona o zdravstveni dejavnosti. Tukaj bi rada še enkrat, čeprav sem že v svojem stališču poudarila, da je mnenje stroke, da je to poglavje koncesij v Zakonu o zdravstveni dejavnosti dobro urejeno. Stroka pravi, da bi bilo zakonodajo treba le izvajati in seveda spoštovati. Ministrstvo pa je mnenja, da če pride do kakšne kršitve, da je treba takoj spremeniti zakonodajo, ne da bi se opravil nek nadzor. In ko sem že prej omenjala tole slavno Analizo zdravstvenega sistema v Sloveniji, moram reči, da ne razumemta Analiza zdravstvenega sistema je bila naročena s strani ministrstva v juniju 2015. Junij 2015. Resolucija o Nacionalnem planu je bila prvič predstavljena junija 2015, dana v javno razpravo do avgusta 2015; v mesecu decembru pa nam je bila dostavljena na naše poslanske klopi [[..]]Naj še enkrat spomnim, da je bila analiza naročena junija 2015 in nam prvič predstavljena januarja 2016. Ampak v analizi piše: na podlagi rezultatov Analize zdravstvenega sistema je nastala Resolucija o Nacionalnem planu zdravstvenega varstva 2016–2025. Če kdo to v tej dvorani razume, prosim, če se lahko dobimo po končani seji, da mi to razložite, kako je lahko prišlo do take situacije. Še malo bom ostala pri tej analizi. Mene bi zelo zanimalo, če bi lahko izvedeli, kakšne podatke je ministrstvo poslalo tem tujim strokovnjakom za ocenjevanje našega zdravstvenega sistema, na podlagi katerega je bila ta analiza slovenskega zdravstva pripravljena. Sliši se oziroma, bom rekla v narekovajih, govori se, da so bili tej komisiji poslani napačni podatki. Mislim, da bi bilo treba te podatke preveriti in izvedeti, kdo je sodeloval v tej delovni skupini, ki so pripravljali ter pošiljali te podatke v tujino. Moram reči, da nimam zaupanja v ministrstvo in se bojim, da jim tudi težko zaupamo, če samo pogledamo primer, ki ga je ugotovilo Računsko sodišče novembra lanskega leta, ko se strokovne službe Ministrstva za zdravje pri pripravi nekega enostavnega obrazca za vodenje medicinske opreme niso mogle poenotiti glede vsebine tega obrazca; zato so raje prenehale zbirati te podatke o medicinski opremi. Kot sem že rekla, to ni moja pogruntavščina, to je v zapisniku Računskega sodišča. Če se pri takih malenkostih strokovni sodelavci ministrstva ne morete poenotiti, je vprašanje, kaj je s kakšnimi resnejšimi podatki. Zanimivo bi bilo tudi vedeti, kdo vse je bil imenovan v to delovno skupino za pripravo Zakona o zdravstveni dejavnosti in zakaj glede na 71. člen Zakona o zdravniški službi s strani Zdravniške zbornice ni bilo njihovega predstavnika. Še več, zbornica trdi, da s tem, da se pripravlja sprememba Zakona o zdravstveni dejavnosti, sploh ni bilo seznanjena. In ko je danes iz zvrst koalicije prihajalo kar tako na pamet, vam bom prebrala dopis Zdravniške zbornice z dne 7. 10. 2015, s katerim zahtevajo umik Predloga zakona o zdravstveni dejavnosti iz javne razprave. Pravijo: "Zdravniška zbornica Slovenije podaja najostrejši protest nad Predlogom zakona o zdravstveni dejavnosti, ki ga je Ministrstvo za zdravje posredovalo, predstavilo 29. septembra 2015; in zahteva, da ministrica predlog umakne iz javne razprave." Zbornica zaključuje to pismo in pravi: "Zbornica najostreje kritizira tudi postopek sprejemanje zakona, saj ministrstvo v izrecnem nasprotju z 71. členom Zakona o zdravniški službi zbornici ni omogočilo nikakršnega sodelovanja v postopku oblikovanja besedila predloga; pravzaprav zbornica z dejstvom, da ministrstvo pripravlja spremembo zakona, sploh ni bila seznanjena." To je pismo z dne 7. oktobra Ministrstvu za zdravje. V zvezi s tem bi rada prebrala še, kaj pa meni Vlada oziroma njeno mnenje k predlogu naših priporočil v zvezi z izpolnjevanjem tega 71. člena Zakona o zdravniški službi. Vlada pravi, da je treba upoštevati, da je Vlada Republike Slovenije regulatoren organ, ki oblikuje in udejanji politiko v zdravstvu, ter ima pravico in tudi obveznost oblikovati delovno gradivo in pri tem upoštevati splošne koristi ter slediti tudi zastavljenim političnim ciljem. Zato je nujno in legitimno, da se pri pripravi strateških dokumentov osnovni koncepti oblikujejo v okviru Vlade Republike Slovenije, šele nato pa se posredujejo v mnenje ostalim deležnikom. Dobro, če je takšno tolmačenje Vlade, potem pa ministrstvo sprašujem, zakaj pa ste pri sklepu o pripravi novega Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju v to delovno komisijo imenovali tudi predstavnika Zavoda za zdravstveno zavarovanje in mislim, da tudi predstavnika Nacionalnega inštituta? Pa naj veljajo povsod enaki vatli. Na ustno poslansko vprašanje moje kolegice Jelke je ministrica 10. oktobra v zvezi s tem predlogom sprememb Zakona o zdravstveni dejavnosti dejala, da je ključni namen sprememb tega zakona, da se odpravijo anomalije. Takole jih je naštela: "Urediti je treba nekontrolirano prodajo koncesij, ker da se na terenu dogaja, ko gre na primer koncesionar v pokoj, se koncesija neuradno prenese brez soglasja na nekoga drugega in se za to zaračuna renta." V zvezi s tem me je na odboru zanimalo, ali ima ministrstvo mogoče kakšen podatek, koliko je bilo na primer prodaj teh koncesij v zadnjih petih letih, da ministrstvo lahko trdi, da je to razlog za spremembo te zakonodaje. Ministrstvo se je po besedah ministrice za spremembo zakona odločilo tudi iz tega stališča, da naj bi se koncesije podeljevale na javnem razpisu, in sicer z namenom, da koncesionarji dopolnjujejo javno mrežo javne zdravstvene službe. To se mi zdi pa najbolj smešno od vsega. Zakaj? Danes smo že večkrat slišali, še vedno nimamo pripravljene mreže javne zdravstvene službe. Ne vem, ali se malo hecate iz nas, ali nas hočete tako kot kolega Zorman prepričevati, da imamo javno mrežo na primarni ravni za neke družinske zdravnike in tako naprej. Mreže še vedno ni! Ministrstvo s tem, ko tako grobo posega v koncesije, tudi trdi, da se bodo s tem zmanjšale čakalne vrste. In moram reči, da tudi tega ne razumem. Vidim, da se spoštovane gospe iz ministrstva spogledujeta, ampak to imamo tukaj zabeleženo iz seje. Zelo me zanima, na podlagi kakšne analize je ministrstvo oziroma mogoče sama ministrica prišla do tega zaključka? Stroka, bom še enkrat ponovila, je tu drugačnega mnenja; sicer bom pa rekla, da smo nekako vajeni, da ministrstvo spregleda stroko ali pa je rajši sploh ne upošteva. Pa kljub temu bom povedala, kaj pa meni stroka v zvezi s spremembo tega Zakona o zdravstveni dejavnosti. Po mnenju stroke predlog uničuje koncesionarstvo kot del javne zdravstvene mreže. Noben zdravnik namreč ne bo več želel zaprositi za koncesijo zaradi visokega finančnega vložka, to smo že tudi danes slišali. In preden posameznik lahko zaprosi za koncesijo, mora, nam je vsem znano, izpolnjevati številne pogoje, zagotoviti mora ustrezne prostore, opremo in tudi kader. Iz podatkov Slovenskega združenja zdravnikov in zobozdravnikov na primer zobozdravnik s koncesijo investira povprečno 63 tisoč evrov, družinski zdravnik 30 tisoč evrov, zdravnik specialist pa 366 tisoč evrov, preden zaprosi za podelitev koncesije. 366 tisoč evrov, preden zaprosi za koncesijo! Pa naj povzamem še naslednje številke. Skupno so vsi delujoči koncesionarji vložili v ta zdravstveni sistem, se pravi v osnovna sredstva in za delo, več kot 246 milijonov evrov v vsem tem času. In za ta sredstva se je marsikdo, da ne bom rekla večina teh koncesionarjev, tudi zadolžil. In poudarjam, ta sredstva so vložena v javno zdravstvo. Torej bi lahko na podlagi tega, ko se zdaj tako otepate teh koncesij, rekla, da se s to potezo, se pravi s spremembo Zakona o zdravstveni dejavnosti država ali ministrstvo odreka nadaljnjemu vlaganju v osnovna sredstva s strani koncesionarjev. Mislim pa, da je to vlaganje še kako dobrodošlo, vsaj glede na razpoložljiva sredstva, ki jih ima ministrstvo na razpolago v proračunu; in glede na to, da ima zdravstvo že zelo zastarelo medicinsko opremo. Zanima me – seveda, če se bodo predstavnice ministrstva ob koncu še kaj oglasile –, ali ministrstvo meni, da bodo koncesionarji glede na krajši čas podeljene koncesije še pripravljeni toliko vlagati v svoje prostore in opremo, se bodo pripravljeni zadolževati? S strani koalicije sem danes slišala, da ja. Me prav zanima, kdo od vas bi bil tak junak, da bi se zadolžil za 366 tisoč evrov za deset oziroma petnajst let. Polovica jih niti vrniti ne bi moglo v tem času. Ne smemo pozabiti, da se ta zakon dotika okoli tisoč 200 ustanov s koncesijo, v katerih je zaposlenih okoli tisoč 500 zdravnikov. In večina teh koncesionarjev ima status samostojnega podjetnika oziroma d. o. o. ter plačujejo od pozitivnega poslovanja davek na dobiček. Koncesionarji niso v rdečih številkah, kot je marsikateri naš javni zavod, in nimajo izgub. Predlog prinaša tudi s finančnega vidika negativne učinke na proračun. V zvezi s tem me zanima, ali je ministrstvo pripravilo kakšno evidenco oziroma izračun negativnih finančnih posledic? In sicer primeru, da se ta zakon sprejme, ali pač mislite, da je to naloga finančnega ministrstva, pa ste to pustili vnemar. V Slovenski demokratski stranki smo mnenja, da bo ta sprememba zakona vsekakor prinesla konec konkurence v slovenskem zdravstvu. Ne smemo pozabiti, da bodo najbolj prizadeti bolniki. Ne smemo pozabiti, da se s spremembo te zakonodaje, tega zakona zelo na široko odpirajo vrata iskanju zdravstvenih storitev v tujini. Če bolnik ne bo prišel na vrsto v našem javnem zdravstvu ali pri koncesionarjih – znano nam, je kako dolge so čakalne vrste – bo zato, da bo pač prišel do zdravnika, šel k zasebniku in to plačal iz lastnega žepa; če je pa malo bolj iznajdljiv, bo šel k svojemu zdravniku po napotnico in bo odšel na zdravljenje v tujino. V tem primeru bo račun sprva poravnal sam; nato pa mu bo to kril Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije v višini 80 %, razliko 20 % pa pač zavarovalnica Vzajemna ali kjer je pač zavarovan. Vam bom povedala primer. Gospa ni prišla pri nas na vrsto, sploh da bi se vpisala v čakalno vrsto za operacijo krčnih žil, pa je šla 8. decembra v Dobrno na pregled, kamor hodi nek zdravnik iz Italije 8. januarja, v roku enega meseca je bila gospa operirana, uspešno operirana. Poravnala je račun, 80 % ji bo vrnil Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije, 20 % pa Vzajemna. In to, dragi kolegi in kolegice iz koalicije, to bo po novem konkurenca, s katero se bomo srečevali. Denar bo tekel v tujino, kot sem že rekla, namesto da bi storitve približali bolniku in s tem tudi poskrbeli, da bo njihov in naš denar ostal doma. Na odboru sem v zvezi s tem tudi vprašala ministrico, ali ima pripravljeno kakšno analizo zmanjševanja čakalnih dob in povečanega odhoda bolnikov na zdravljenje v tujino. Verjetno ste o predlogu teh sprememb na ministrstvu pomislili tudi na spreminjanje obstoječih pogodb za nazaj. Jaz zdaj vsaj upam, da ste, da veste, kaj to pomeni. V mislih imam določen in nedoločen čas. In če boste na koncu podali kakršnikoli odgovor, me še enkrat zanima, ali po mnenju ministrstva za državljana oziroma za bolnika pomeni ta sprememba Zakona o zdravstveni dejavnosti poslabšanje ali izboljšanje? Koliko pripomb je prejelo ministrstvo s strani koga ter v kakšni meri so bile oziroma bodo te pripombe upoštevane? Ali bodo samo evidentirane, tako kot vemo, da se je zgodilo pri pravilniku. Opozorila bi še na to, na 3. člen Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki določa, da zdravstveno dejavnost kot javno službo pod enakimi pogoji upravljajo javni zdravstveni zavodi ter druge pravne in fizične osebe na podlagi koncesije. In ta vaš predlog sprememb tega ne omogoča. Tukaj me zanima, kakšno je razmišljanje ministrstva? Tukaj bi rada opozorila tudi kolege iz koalicije, da bo posledica uveljavitve tega zakona nedvomno povzročila odhod, prvič, zdravnikov v tujino. Naši zdravniki v tujini so zelo cenjeni, imajo možnost napredovanja, lahko delajo na boljši opremi in so tudi boljše plačani. In v zvezi s tem me tudi zanima, ali ima mogoče ministrstvo o tem kakšne podatke oziroma kako pa o tem razmišljate? Naj povem, da sem na matičnem odboru vsa ta vprašanja zastavila tudi ministrici za zdravje in da na nobeno od teh vprašanj nisem dobila odgovora. Zato mi ne zamerite, končala bom tako, kot sem začela. Mislim, da Ministrstvo za zdravje samo potrebuje zdravnika. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegi, predstavniki ministrstva! Zdaj imamo skoraj pet ur razprave o tej točki dnevnega reda in se kljub pozivom nikomur, ki predstavlja ministrstvo, ki predstavlja vlado pri delu pri tej točki dnevnega reda, ni zdelo vredno, da bi vstal in komentiral, povedal kakšen odgovor na vprašanja, ki so jih zastavili moji kolegi in tudi drugi poslanci. Bilo je izrečeno veliko besed, komentarjev, takšnih in drugačnih, vendar ministrstvo, kljub temu da mora obvezno sodelovati pri delu Državnega zbora, ni drugače sodelovalo pri tej točki dnevnega reda kot samo s fizično prisotnostjo. Na niti eno vprašanje, ki je bilo postavljeno v razpravi, ni bilo danega popolnoma nobenega odgovora. Gospod predsedujoči, predlagam, da v okviru koalicije, da tudi predsednik Državnega zbora resno pozove predstavnike Vlade, gospoda Cerarja, da zagotovi aktivno udeležbo predstavnikov Vlade pri takšni in tudi vseh ostalih točkah dnevnega reda. Le redke so točke, kjer se ministrstva in predstavniki ministrstev aktivno vključujejo. Pridejo, sedijo pet ur in potem izkoristijo tistih nekaj zaključnih minut, da nekaj povedo. To ni smisel razprave o točki dnevnega reda; ni smisel. Mi govorimo o vsebinskih zadevah in si s takšnim pristopom ne moremo nič pomagati, lahko si nekaj obrišemo. Drugo, kar je, se mi zdi tudi nekako deplasirana razprava nekaterih koalicijskih poslancev, ki pravijo, da zakona še ni. Zakon je in zakon je v javni razpravi, je objavljen na spletni strani ministrstva in potekali so forumi o tem zakonu. Kdorkoli je želel, je lahko to zadevo komentiral, pogledal, prebral, dal predloge. In o tej vsebini zakona so potekali tudi, kot vidimo, številni razgovori s strokovno javnostjo, to se pravi z zbornico in tudi morda še s kom drugim. Mi danes govorimo o predlogu rešitev, ki si jih je zamislilo ministrstvo; in jaz mislim, da je tema za razpravo zelo relevantna. Če razprave o predlogih Vlade komu ne ustrezajo, je to drug problem, ampak mislim, da je zelo odgovorno glede na to, da je zdravstveno ena od ključnih tém; tém, ki najbolj zanimajo ljudi, da se o tem tudi javno spregovori in tudi spregovori v Državnem zboru, kajti na koncu bo Državni zbor tisti, ki bo v takšni ali drugačni obliki moral zakon sprejeti. Mislim, da takšni pristopi, ko se na neko benevolentno razpravo, ki jo želi sprožiti opozicija glede nekih tem v Državnem zboru, da se v koaliciji tako arogantno odzovejo. To se mi zdi deplasirano, to se mi zdi tudi zgrešeno. Prva stvar, prvih pet razpravljavcev ali še več se ukvarja samo z očitki, kaj je bilo v nekem obdobju 2004–2008. Če je bilo karkoli narobe v tistem obdobju, smo takrat že imeli Komisijo za preprečevanje korupcije, imeli smo delovno inšpekcijo, imeli smo zdravstveno inšpekcijo, imeli smo zbornico, imeli smo ministrstvo, imeli smo preiskovalne organe in tako naprej. In vsi tisti, ki bi na tem področju kaj zaznali, kakšne nepravilnosti, bi določene aktivnosti morali speljati. Takšni očitki, ki se usmerjajo na enega izmed ministrov, je treba nasloviti na prave organe. Če ne zmorete javno, napišite anonimko. To je pač najenostavnejši odgovor na to. Zanima pa me, ker ta politični del, ki predstavlja rešitve, ki bi moral braniti rešitve tega zakona, molči, kaj je temeljni problem na tem področju zdravstva? Oziroma vidim, da ste zadevo izjemno zožili, da ste šli na tistih 5 ali 10, 15 % zdravstvenega sistema in ne na sistem. Iz teh razprav, ki sem jih zaznal, se govori o tem, kot da je to eno področje, ki je prepredeno z nekim kriminalom, z nekimi nezakonitimi aktivnostmi, z nekim privatizacijskim pohlepom in ne vem čem še. Ključno vlogo, kar zadeva nadzor nad sistemom, ima v tej naši državi država, ministrstvo. In če kjerkoli zadeve ne delujejo, je pač treba sprožiti mehanizem nadzora in ugotoviti, ali zadeve tečejo zakonito, ali nezakonito. In če se ugotovi nezakonito ravnanje, je treba ustrezno ukrepati, se pravi vzeti licenco, vzeti koncesijo in tako naprej. Tako se zadeve v nekem normalnem sistemu urejajo. Ni mogoče in tudi ni etično, ni moralno, da se pa problem, ki je morda pri nekem posamezniku, generalizira ter se iz tega naredi nek zaključek, ki nima popolnoma nobene podlage z dejanskim stanjem. Kolegi, predvsem kolegici sta opozorili, da je to področje javnega zdravstva, ki se opravlja v obliki koncesij, povezano z znatnimi investicijskimi sredstvi. Se pravi, da preden kdorkoli lahko sploh opravlja koncesirano dejavnost, tako ali drugačno, na taki in drugačni ravni, mora zagotoviti primerne prostore. Sprašujem, predstavniki ministrstva, koliko let bi rabili, da bi tej zasebni pobudi na področju investicij v javno zdravstvo zagotovili vire iz državnega proračuna in vzpostavili tako raven, primerljivo raven, ki jo opravljajo koncesionarji? Mi nismo sposobni desetletje sestaviti ene pomembne javne inštitucije. Če že jo – ogromno problemov, od legionele in ostalih zadev naprej, da ne govorimo o tisočih drugih stvari, ki so na tem področju, ki se s tem področjem pripeljejo. Ni mi jasno, zakaj najdemo neko težavo tam, kjer državo popolnoma nič ne stane. Storitev je plačana kot druga storitev; kar zadeva pa investicije, je narejena z drugimi viri, ne s proračunskimi. V čem je tu problem? Če bi obstajalo pri nas samo javno zdravstvo, bi bile najbrž zdravstvene storitve na nižjem nivoju, ker ta država ni sposobna zagotavljati zadostnih finančnih sredstev niti za investicije v ključne inštitucije, ki jih ta država potrebuje. Pediatrijo smo gradili ne vem koliko let, onkologijo ne vem koliko let, urgentne centre tudi veliko let. Nismo bili sposobni niti denarja pravočasno počrpati in tako naprej. Vse te investicije pa so spremljali neznanki problemi, kar zadeva nadzor, kvaliteto storitve, predelave, pravilnost postopkov in tako naprej, kup težav. In v vse te probleme je vpleten resor, ki bi moral na tem področju stimulirati in zadevo odpreti, da bi čim manj javnega denarja porabili za tisto, kar se mora opraviti v okviru zdravstva. Jaz mislim, da učinkovitost porabe javnih sredstev, če ni treba investirati, ti dobiš isto storitev za isti denar pri koncesionarju, je bistveno večja. Bistveno večja, za državo bistveno cenejše, ni se treba zadolžiti, ni se treba ukvarjati s tem, kako nam raste javni dolg. Vse to, če bi hoteli investirati v ta zdravstveni del, ki ga pokrivajo koncesionarji, bi šlo na breme dodatnih zadolžitev in javnega dolga. To je neizpodbitno. In bi bilo narejeno glede na izkušnje, glede na probleme, ki so, ki jih tudi poznamo povsod, bistveno manj učinkovito; pa verjetno tudi manj kvalitetno. Jaz ne razumem nekaterih, ki vidijo tukaj, predvsem pri koncesionarjih, denar. Okej, delajo za denar. Tudi vi delate za denar, tudi jaz delam za denar, vsi delamo za denar. Tudi tisti ultralevi, ki ne prenesejo besede privatno, delajo za denar, za isti kot vi. Filozofirati o tem, da so tisti, ki delajo za denar in si obračunajo neko storitev po naprej znani tarifi, da so ne vem kaj, je nekaj hudo narobe; ob tem da imaš lahko kompleten nadzor nad njihovim finančnim poslovanjem, kompleten nadzor, kadarkoli, napovedanega, nenapovedanega si lahko privoščiš in to zadevo kontroliraš. Nedavno smo imeli problem koncesij v gozdarstvu, kjer je isti problem. Tisti, ki bi mogel nadzirati, to je država, Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano preko svojih organov v sestavi ni nadziralo, ampak pravijo, da so tisti koncesionarji ne vem kaj delali. Nadzor ni bil dvajset let dober. Poznate kakšen primer, da se je karkoli zgodilo, koliko primerov na področju zdravstva poznate na področju koncesij, da se je nekaj resnega zgodilo. Sprašujem! Koliko licenc, koliko koncesij je odvzelo ministrstvo zaradi kršitev izvajanja koncesijske pogodbe na primarni, sekundarni ali na kakšni drugi ravni. To je problem. In namesto da bi se zdaj ukvarjali s sistemom, kot sta tudi obe moji kolegici opozorili, to se pravi, da bi postavili mrežo, da bi postavili sistem, da bi naredili neke razmejitve, se ukvarjamo pač z enim detajlom, ki morda z vidika zadovoljstva pacientov še najbolje funkcionira. Prideš takrat, ko si naročen, plus-minus nekaj minut, si sprejet in se storitev opravi tako, kot je bilo zamišljeno. Štimajo urniki, štima kvaliteta storitve, ker drugače ne gre nobeden več h koncesionarju; to se pravi, če ne gre, tudi računa ne bo izstavil, da bo dobil plačano. Če te stvari nekoliko drugače pogledamo, potem vidimo, da se to naše ministrstvo, se pravi političen del zdravstvenega sistema ukvarja s takimi diverzijami v zdravstveni sistem in s kadrovanjem. Direktorja zdravstvene zavarovalnice s polnim mandatom nimamo. Se pravi tistega, ki plačuje te storitve. In nič ne kaže, da bi ga v nekem doglednem času dobili, ker je očitno političen problem. Da ne bo nesporazumov, mi ga tudi nismo podprli, ampak problem je v tem, da se od tukaj naprej ni storilo nič. In vse, kar slišimo iz koalicijskih vrst, je, da ne uživa zaupanja. Nekoga, ki bi imel zaupanje, da bi vodil ta sistem, ni. Podobna zgodba v kliničnem centru, nasedla kadrovska naložba ministrice za zdravje, brezrezervno podpirala kandidata, ki je po neki proceduri, postopkih, spopadih odstopil. In kaj zdaj?! Verjetno zelo podobna zgodba na onkologiji, na onkološkem inštitutu. Pri temeljnih inštitucijah s področja zdravstva zadev nimamo urejenih. Nimamo v javnem sistemu urejenih, če pogledam sedajle Klinični center Maribor, niti ustrezne kadrovske strukture za izvajanje zahtevnih operacij. Pa ne krivim direktorja, pač vemo, kako sistem deluje, vemo, kje so tisti, ki bi morali to vzpostaviti in omogočiti; pa se ne zgodi nič. Tu se pa ukvarjate z neko bagatelo. Naslednji problem, naše zdravstvo je lahko dobro, če bo delovalo v primerljivem okolju ali pa na primerljiv način, kot funkcionira v sosednjih državah. Ne vem, zakaj v Avstriji ni problema koncesij ali pa niso sporne, niti v Nemčiji, niti Italiji, niti na Hrvaškem. Vidim, da mnogi naši opravljajo zdravstvene storitve celo na Hrvaškem. Tu pa se ustvarja neko famo o tem, kaj naj bi to vse bilo. Kar zadeva rešitev zakona oziroma to, kar imate v javni razpravi, bi opozoril še na en del, na katerega ni bilo opozorjeno. Če pogledate kazenske določbe pri tem zakonu, mislim, da so od 3 do 50 tisoč za nekoga, ki naredi kakšen prekršek, kar piše v 9. členu. Te kazenske določbe, če boste primerjali z Zakonom o davčnem postopku, so popolnoma enake kot za tistega, ki ukrade 5 milijonov evrov. Poglejte si člene Zakona o davčnem postopku, pa boste videli, da je kazen, tudi če nekdo neko stvar naredi, enaka kot po Zakonu o davčnem postopku za najhujša kazniva dejanja s področja utaje davkov. Sprašujem, ali je to primerljivo, je to normalno. Res gre tu za zdravje in te stvari, ampak govorim o sorazmernosti nekih zadev. Strahotno visoko se mi to zdi, da so te stvari tako narejene. Kar zadeva stališče Vlade do našega predloga priporočil k tej točki dnevnega reda, moram reči, da smo predlagali zelo nežna priporočila. Prvo priporočilo je, da je Državni zbor opravil razpravo v zvezi s predlaganimi spremembami Zakona o zdravstveni dejavnosti. Ali veste, kaj je napisalo ministrstvo v predlogu – da ne podpira predlaganih sklepov predlagatelja. Tudi tega ministrstvo ne podpira, in koalicija je to sprejela, da smo opravili razpravo v Državnem zboru o noveli Zakona o zdravstveni dejavnosti. Najbolj normalen predlog sklepa, ki ga lahko da človek. Po pet-, šesturni razpravi niste sprejeli niti priporočila, da smo se seznanili oziroma opravili razpravo o tej točki dnevnega reda. Niste podprli predloga, draga vlada in koalicija, da bi pozvali ministrstvo, da ponovno prouči pripombe in predloge Zdravniške zbornice Slovenije k novemu zakonu ter jih vključi v zakon. Celo sami pravijo, da proučujejo in da bodo stvari vključili v zakon. In še eno priporočilo smo dali, da v primeru, če se ugotovi, da so rešitve nezdružljive z zakonodajo Evropske unije, se jih umakne iz predloga. In tudi tega niste sprejeli. Sprašujem Vlado, zakaj ima tak odnos do priporočil, ki so povezana z razpravo v Državnem zboru, ki se je nedvomno zgodila? In sprejmete sklep, da tega predloga na podpirate, torej pravite, da se ta razprava ni zgodila, po domače povedano. V čem je tu intelektualni dodatek, k tej točki dnevnega reda recimo? Mi lahko kdo obrazloži? Gospod Prikl, vi vodite odbor, kajne – pa sprašujem. Oziroma gospod Gantar, vi vodite odbor. Sprašujem, kako je mogoče, da se niti takih stvari ne podpre v Državnem zboru, ki se nedvoumno zgodijo, razpravljamo šest ur ali pa bomo razpravljali šest ur in sprejmete sklep, da se o tem, po domače povedano, ni opravila razprava v Državnem zboru. Mi to lahko kdo razloži. Nekdo, ki je bolj razume slovenski jezik kot ga jaz sam. To je to, kar počnete s predlogi, ki jih predlagamo opozicijski poslanci za razpravo v Državnem zboru. In način, kako se lotite, je milo rečeno nekorekten, neprimeren, nedostojen. Kako naj naredimo skupaj nekaj dobrega za to državo, za naše prebivalce, če sprejmete recimo tak sklep, da se nismo niti seznanili, ali pa nismo niti opravili razprave v Državnem zboru, ki smo dejansko jo opravili. Dejansko smo to storili, evo, zdaj teče razprava. Mnogi od vas ste govorili, da nismo našli skupnega jezika; in sprejmete sklep, da te razprave nismo opravili. Neverjetno. To, da se na tak način lotevate oziroma da imate tak pristop do naših predlogov, kaže na neizmerno aroganco, na preziranje, da kdo še karkoli predlaga. Občutek, da imate vedno na tem področju prav; ampak nimate. Dogodki vas demantirajo, dejanja vas demantirajo, rezultati vas demantirajo in tako naprej. Jaz vidim, da je za marsikoga v koaliciji pomembnejše, kako si bo kakšne dodatne stroške zaračunal na račun javnih sredstev in še kaj zraven. Ne samo potne, ampak tudi kakšen honorar ali pa povečano sejnino, na mesto da bi se ukvarjali z realnimi stvarmi. In nobeden ne trzne popolnoma nič v koaliciji, nihče. Predsednik Vlade je vse mirno pokril, koalicijski poslanci o tem ne razpravljate in ne govorite. Vidite pa probleme pri koncesionarju, ne vidite problema na Ekonomski fakulteti pri gospodu Mramorju, pri gospe Brenčič; ne vidite problema morda še pri komu drugemu v okviru tudi tega zdravstvenega sistema. Vidite pa izjemno velike probleme in nevarnosti pri koncesionarjih, pri čemer skoraj nobenemu od teh tisoč in toliko niste vzeli koncesije, ali pa morda le redko komu. Mislim, da je to deplasirano, kar počnete, ne gre skupaj z dejanskim stanjem. To samo kaže na to, da v teh svojih razpravah želite dejanske probleme prenesti od tam, kjer so, na neko področje, kjer jih realno gledano ni. Če pa so, jih pa pokrivate. In ker se po teh razpravah, ki so bile, na tak način lotevate tudi sprememb zakona, to se pravi, da spremembe zakona so še pred študijo, čeprav ste se sklicevali na študijo – to je vizionarstvo. To je vizionarski pristop, za katerega dvomim, da ima kakšne korenine v nekih realnih podatkih. Mislim, da bi bilo treba na področju zdravstva narediti kakšne stvari, ki so bolj nujno potrebne. Bolj od ureditve koncesij je pomembna ureditev naročil v zdravstvu javnega naročanja. Tam se obrne ogromno denarja in morda tudi opere ogromno denarja, kajti nekateri dobavitelji so ekskluzivni dobavitelji že 20 let, ki dobavljajo v zdravstveni sistem določene materiale, določene pripomočke, take in drugačne. Zakaj pa tukaj ministrica ne potegne nobene odločilne poteze, ne naredi nobene revizije, ne sproži nobenega postopka. Tukaj je naloga političnega sistema, da nad tistim delom, kjer najbrž evidentno so problemi in o tem vsi vemo, da nekaj od tega je; mimogrede –okoli tega sem spraševal tudi predsednika Vlade pred nekaj meseci, tukaj se ne naredi pa popolnoma nič. Vidimo problem tam, kjer gre za dobro ljudi, kjer se skrajšujejo čakalne dobe in čakalne vrste. Predvsem čakalne dobe so problem, kajti ni vseeno, ali čakaš na neko operacijo mesec dni ali devet mesecev, to je bistvena razlika, sploh pri kakšnih zahtevnih zadevah. In tukaj se ministrstvo vključuje v neke stvari, ni pa nobene aktivnosti na področju spremljanja investicij in izvajanja javnih naročil, kar zadeva dobavo medicinske opreme, medicinskih pripomočkov in tistega materiala, ki sodi k temu zraven. To je rakrana zdravstvenega sistema in če bi to področje uredili, bi lahko iz teh obstoječih prispevkov, obstoječih sredstev zagotovili tisoče dodatnih operacij na raznih področjih in s tem ugodili ljudem ter skrajšali čakanje na operacijo. Zmanjšali bi tudi pritiske na odhode v tujino in tako naprej. Skratka, dela je veliko na področjih, ki sem jih omenil; manj ali pa bistveno manj, pa tudi neprioritetno, pa na področju, ki se ga lotevate. To je problem. In žal je politika predvsem vseh levo profiliranih vlad takšna, da vedno prinese teme, kjer se ljudje ukvarjajo predvsem sami s seboj; z obrazci, z nepotrebnimi spremembami, z nepotrebnimi posegi. Nikoli pa ne prinese stvari tam, kjer bi se lahko in bi se morale zgoditi pomembne, ključne spremembe. V zdravstvu je to področje investicij, je to področje dobave, pripomočkov, takšni ali drugačnih. Tukaj imamo nadpovprečno visoke cene primerjalno z drugimi državami. Poglejte na primer cene ortopedskih pripomočkov, najbrž imamo 30, 40 % višje cene, kot so v sosednji Avstriji; ampak moraš vzeti od tega dobavitelja, ki je v sistemu. Podobno je na področju farmakologije, fitosredstev, na drugih področjih, če vzamemo kmetijstvo in tako naprej. Te ekskluzivne pravice so si nekateri uzurpirali in jih bogato tržijo. Nam pa dajo na mizo stvari, ki v principu dobro funkcionirajo, samo zato, da se ukvarjamo s tem in ne s tistimi stvarmi, ki odnesejo tej državi ogromno denarja. In to po nepotrebnem konča dejansko v zasebnih žepih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnica Vlade, državna sekretarka na Ministrstvu za zdravje gospa Sandra Tušar. Izvolite.
Spoštovani poslanci, spoštovani predsedujoči! Izhodišče oziroma okvir za delo Ministrstva za zdravje predstavlja javni zdravstveni sistem in univerzalna dostopnost. Kot sem slišala v razpravi, se praktično vsi v tej dvorani zavzemamo za javni zdravstveni sistem. To sta vrednosti, ki sta prepoznani tudi v razvitih državah in jih izpostavljajo mnogi snovalci zdravstvenih politik. V razpravi so bila izpostavljena številna področja, pomembna področja v zdravstvu, za katere menite, da ne delujejo dobro. Naj vam povem, da se na Ministrstvu za zdravje ukvarjamo tudi s temi področji, s temelji; ne samo s streho in bodo tudi rezultati kmalu vidni. Namen priprave osnutka predloga, naj poudarim, ker smo se prej šli okoli terminologije, kaj je bilo to, kar je bilo poslano v javno razpravo. Osnutek Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti je bila ureditev področja koncesij. Razloge za ureditev tega področja je zelo dobro povzel gospod Kordiš iz Združene levice in smo jih slišali na današnji razpravi. Rešitve, ki jih osnutek predloga prinaša, so v skladu z zakonodajo Evropske unije. Koncesij ne ukinjamo, zato je trditev, da bodo pacienti od tisoč 300 koncesionarjev ostali brez zdravnika, špekulativna in zlonamerna. Koncesionarji in javni zdravstveni zavodi so izenačeni že v danes, veljavni zakonodaji in bodo ostali tudi naprej. Revizijo podeljenih koncesij delamo skupaj z Računskim sodiščem. Postopek bo najverjetneje trajal do konca leta, takrat bomo tudi objavili skupno revizijsko poročilo. Nepravilnosti, ki se ugotavljajo, smo že večkrat slišali, pa jih bom še enkrat navedla, da se podeljujejo koncesije brez javnih razpisov, so se podeljevale, podeljevanje za nedoločen čas, prodaja koncesij, prenosi koncesij, občine so podeljevale koncesije za zdravstvene dejavnosti, ki sodijo na sekundarno raven, spremembe pravnega statusa izvajalca zdravstvene dejavnosti. Področju Dolžina trajanja koncesije bomo v dokončnem predlogu, ki ga bomo posredovali Vladi, posvetili še posebno pozornost in upoštevali minimalni ter maksimalni investicijski cikel. Kot ste tudi sami povedali, je začetni investicijski vložek v osnovna sredstva odvisen od zdravstvene dejavnosti, ki jo koncesionar opravlja. Javno zdravstveno mrežo pospešeno pripravljamo. Kriteriji so številni in v teh kriterijih bodo poleg ostalih zagotovo upoštevani tudi demografski trendi, to so teritorialna pokritost, dostopnost, število prebivalcev na zdravnika in še marsikaj drugega. Izpostavljena je bila potreba po 300 zdravnikih družinske medicine. Izračunali smo, da je potreba 252 zdravnikov; če pa bi razširili referenčne ambulante na celotno področje Slovenije, je ta potreba bistveno manjša. Glede podaljševanja varnosti v prehodnem obdobju, so to konkretne rešitve, ki bodo opredeljene v dokončnem predlogu zakona, ki bo posredovan v zakonodajni postopek, kot je predviden. Že večkrat smo vsi poudarili, tudi ministrica večkrat, da bomo vse pripombe deležnikov, več kot 30, proučili in jih smiselno uporabili ter tudi z najpomembnejšimi deležniki še pred zaključkom tega postopka te rešitve usklajevali. Glede konkurence zavarovalnic. Izkušnje iz tujine kažejo, da več zavarovalnic za obvezno zdravstveno zavarovanje ni racionalno; še posebej za tako majhno populacijo, kot je Slovenija, za 2 milijona prebivalcev. Nismo nikakor primerljivi z Nemčijo, ki ima 80 milijonov prebivalcev, z Nizozemsko s skoraj 17. Tako enostavno samo posploševati, to ne gre. Na koncu bi rada ponovno poudarila, da je predlog zakona v fazi priprave novega besedila predloga zakona po prejetih pripombah in predlogih iz javne razprave. Proučujemo in obravnavamo prav vse prejete pripombe in predloge. K sodelovanju bomo pritegnili tudi deležnike, ki so se vključili s svojimi odzivi v javni obravnavi osnutka predloga zakona. Pri pripravi novega besedila bodo obravnavani in upoštevani vsi utemeljeni predlogi za spremembe in dopolnitve besedila predloga zakona. Glede vprašanja o virih za analizo vas prosim, če lahko to vprašanje posredujete na ministrstvo; pa vam bomo pisno odgovorili, kajti na pamet zelo težko govorimo o virih, kajti viri za analizo so številni. To bo zaenkrat vse. Hvala.
Hvala lepa. Zadnja ima besedo predlagateljica predloga gospa Jelka Godec. Izvolite.
Hvala lepa. Po petih urah razprave smo slišali, da je glavni vzroki za spremembo Zakona o zdravstveni dejavnosti to, kar je povedala Združena levica, oziroma gospod Kordiš je to zelo lepo opisal. Na to izjavo lahko postane človek zelo zaskrbljen. Zaskrbljena sem, ker je gospod Kordiš jasno in glasno povedal, da je treba vso zasebno lastnino na področju zdravstva ukiniti. In ker se sklicujete na Združeno levico in ker gospod Kordiš podpira ta zakon, me v bistvu skrbi, da so naše ugotovitve pravilne. Gre za ukinjanje koncesij. Če sešteješ ena plus ena, dobiš točno to. In to je najbolj zaskrbljujoče, da vi govorite, da se nekaj ne bo zgodilo, hkrati se strinjate z gospodom Kordišem. To, gospa generalna sekretarka, je pa zaskrbljujoče, zelo. In ko smo gledali izvajanje kolega iz Združene levice in ko sem gledala malo po dvorani, potem tisti, ki bodo podprli ta Zakon o zdravstveni dejavnosti tukaj, v Državnem zboru – ker bo isti, z malo spremembami, kot je ta osnutek –, držijo figo v žepu danes, nekateri zelo, oziroma jo bodo takrat, ko bodo pritisnili "za". To, da koncesije niso bile podeljene in glede na Zakon o javno-zasebnem partnerstvu, sem že povedala, je potrebna revizija danes, zaključena; ne na koncu leta, ko bo ta zakon že v proceduri oziroma objavljen. Kdo zagotavlja, da bo nova novela Zakona o zdravstveni dejavnosti kaj boljša od tega Zakona o javnem-zasebnem partnerstvu? Kdo zagotavlja, da se po tem novem zakonu ne bo dogajalo to, kar se danes dogaja? Če se že tega zakona ni spoštovalo ne na ministrstvu, ne na občinah, ne koncesionarji, nihče tega ni upošteval, da je treba koncesije podeliti za določen čas, da je treba izpolniti tiste vse pogoje. Kdo nam zagotavlja, da bo ta zakon sedaj spoštovan, da bodo delovale vse institucije, ki bodo preprečile zlorabo zakona? Nihče. Niti poslanci Stranke modernega centra ne, ki danes pravijo, da je ta osnutek zakon okej, ker oni ne bodo nič zagotavljali. Oni ne. Žal ne morete več odgovoriti, ampak vas sprašujem, kdo nam to zagotavlja. Če že danes nismo sposobni oziroma niste sposobni nadzirati Zakona o javno-zasebnem partnerstvu, tudi novega zakona ne boste. Še enkrat, Slovenija je ob vstopu v Evropsko unijo uredila področje vseh koncesij, tudi v zdravstvu, v Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu; nismo pa uredili predpisov, ki se nanašajo na delovanje in finančno stanje javnih zavodov oziroma javnih zdravstvenih domov. Kot sem rekla, koncesionarjem smo točno določili, določen čas lahko opravljajo koncesijo, pod kakšnimi pogoji. Na katerem območju zdravstvenih domov – tega nismo, še vedno ne. In to je zato, ker nimamo javne mreže, kar ste povedali. In kako lahko delate koncesije, kje, na katerem področju bo koncesija, če nimate določene javne mreže! Če nimate javne mreže, če sploh ne veste, kaj je zdravstveni dom, kaj je koncesionar, kakšna je sploh javna mreža! In to bi naj bilo narejeno. To, da je v nasprotju, da ni vse v skladu z zakonom, Ustavo, evropskimi direktivami. Četrti odstavek 41. člena te novele, tega osnutka, določa, da se koncesija lahko podeli pravni osebi le pod pogojem, da je edini ali večinski lastnik pravne osebe odgovorni nosilec zdravstvene dejavnosti. Koncesija preneha, če se ta pogoj spremeni, na primarni ravni pa se to podeli lahko le fizični osebi. Ustava Republike Slovenije v prvem odstavku 74. člena pravi: Gospodarska pobuda je svobodna. To pomeni, da subjekti svobodno izbirajo pravnoorganizacijsko obliko, pod katero bodo delovali; vi pa točno zdaj določate, kakšna naj bo na primarni ravni, torej morajo biti samozaposlene fizične osebe. Večina določb, ki so v osnutku Zakona o zdravstveni dejavnosti, je primerljivih z Zakonom o javno-zasebnem partnerstvu, vsebinsko se pokrivata. Tu gre za to, da pišete nekaj na novo, kar ni v skladu s tem oziroma se pokriva. Še enkrat sprašujem, kdo nam garantira, da bo pa zdaj ta zakon spoštovan tako, kot je treba; če že zanikate Zakon o javno-zasebnem partnerstvu?! Naslednja stvar je trajanje koncesij. Še enkrat bom ponovila, v drugem odstavku 71. člena Zakona o javno-zasebnem partnerstvu piše, da se trajanje razmerja javno-zasebnega partnerstva določi tako, da se izvajalcu javno-zasebnega partnerstva omogočajo stabilnost in varnost naložbe, možnost učinkovitega in varnega financiranja naložbe, povrnitev vložkov in tako naprej. Zakon o javno-zasebnem partnerstvu določa tudi, kateri so pogoji za podaljšanje koncesije; o čemer vaša novela nikjer ne govori. Nikjer ne piše o tem, kakšni so pogoji oziroma kakšna je fleksibilnost. Ko ste govorili o Evropski uniji oziroma o direktivah Evropske unije, Direktiva 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o podeljevanju koncesijskih pogodb v 52. členu pravi: "Najdaljše obdobje trajanja koncesije bi moralo biti navedeno v koncesijski dokumentaciji." Torej ne v zakonu, ker v zakonu v bistvu zacementirate zadevo, če se lahko po domače izrazim; če pa daste v koncesijske akte, pa lahko določite neko fleksibilnost. Očitno te fleksibilnosti niste sposobni zagotavljati oziroma je ne želite zagotavljati. V 11. členu predlaganega osnutka Zakona o zdravstveni dejavnosti tudi piše, da se naredi revizija, da se potem v dveh letih ponovno zaprosi za koncesijo. Zakon o javno-zasebnem partnerstvu ne govori oziroma ni predvidel, da se spremenijo koncesije na podlagi drugega zakona, kot vi predvidevate. V bistvu gre tu za neskladje, kar je pametno; ker bi se potem koncesijska pogodba, ki je sklenjena na podlagi Zakona o javno-zasebnem partnerstvu, spremenila po vaši noveli zakona, kar pa nekako ni v skladu z zakonodajo. Danes smo slišali veliko pripomb, predvsem pa smo slišali, kaj bi bilo treba storiti na področju javnega zdravstva pred tem urejanjem koncesij. To, kar je bilo našteto, tudi s strani koalicijskih strank – torej ne samo z naše strani, da ne boste rekli, da samo v opoziciji, v Slovenski demokratski stranki naštevamo, kaj vse bi bilo treba narediti – smo slišali, da je veliko stvari treba predhodno urediti, preden se sploh dotaknemo teh koncesij. Da je veliko drugih anomalij, ki jih je treba prej rešiti – od čakalnih vrst v javnem zdravstvu, popolnoma javnem zdravstvu, torej v bolnišnicah, kjer niso na koncesijah. Pravite, da to urejate. Kdaj boste uredili, pa je vprašanje, če sploh. Zakaj priporočila, ki jih je predlagala Slovenska demokratska stranka, niso sprejeta, je sicer že kolega Tanko povedal nekaj zadev. V bistvu gre za to, če predlagamo v Slovenski demokratski stranki tudi takšna priporočila, sklepe, da smo opravili razpravo, koalicija glasuje proti, niti ne pomisli, o čem glasujejo. Se mi zdi včasih, ker pač enostavno je treba glasovati proti. Je pa tudi jasno, da največja koalicijska stranka vsekakor ne more podpreti priporočila, da naj se tisti členi, ki so v osnutku tega Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki niso v skladu z drugo zakonodajo, Ustavo Republike Slovenije in evropskimi direktivami, črtajo. Zakaj ne glasuje, zato ker so sami večkrat glasovali tako, da so kršili zakon ali Ustavo Republike Slovenije in je to kar razumljiva zadeva. Hkrati moram reči, da je bilo očitano tudi naši strani oziroma Slovenski demokratski stranki, da je delovala na področju nekih prijateljskih vezi, podeljevala koncesije. To sem že povedala, da naj revizija pove in se naj dajo ovadbe glede na to. Ampak jaz mislim, da tudi ministrstvo ima neke priložnosti, da se je spravilo točno na koncesije. Ne morem pristati na dejstvo, da je kolega iz Stranke modernega centra rekel, da to ministrico pač ne zanimajo posamezni interesi. Še enkrat poudarjam, ni treba iti daleč nazaj, ko je gospa ministrica odločno stala za enim samim interesom, to je direktorsko mesto UKC Ljubljana. Jaz bom rekla tako, ker da imamo slabo prakso z Ministrstvom za zdravje, glede pravilnika o nujni medicinski pomoči moram še enkrat povedati, ker smo tukaj sprejeli sklep, da ministrstvo pred tem, ko pravilnik objavi, stopi v veljavo, seznani Državni zbor s končno verzijo. Tega ni bilo. Hvala bogu bo ta zakon pred končnim sprejetjem moral priti v Državni zbor in ga bomo tu obravnavali. Ampak vse to, kar je bilo danes izrečeno s strani nadomestnih ministrov na strani SMC ter z vaše strani, še enkrat obžalujem, da ni ministrice tu, da bi lahko njo držali za besedo, jaz verjamem ne, upam pa, da boste predloge, ki so bili dani v javni razpravi, upoštevali. Predvsem tiste, ki govorijo o tem, da je treba odpraviti tiste člene, ki niso v skladu z Ustavo Republike Slovenije, ki niso v skladu z evropskimi direktivami in ki pomenijo škodovanje javnemu zdravstvu in koncesionarjem. Pripravite takšen zakon, ki bo v skladu z našo zakonodajo, Ustavo in evropskimi direktivami. Hkrati pa bi bilo vsekakor bolje, da najprej naredite revizijo obstoječih koncesij, da naredite mrežo oziroma poveste, kakšna je javna mreža na področju zdravstva; in potem delate tisto, kar pravite, da že zdaj delate – torej izboljšava javnega zdravstva in tako naprej. Ampak veliko več stvari je prej za rešiti kot te koncesije. To, da priporočila niso bila sprejeta, je že kolega Tanko povedal in je v bistvu prav smešno, da ne želite sprejeti priporočil, kot so to, da upoštevate pripombe Zdravniške zbornice, ki je reprezentativni organ, na katerega se nenehno sklicujete na Ministrstvu za zdravje, ko je to potrebno; kadar pa ne želite slišati, pač ne. In da iz te novele daste ven vse tiste člene, ki niso v skladu z zakonodajo, Ustavo Republike Slovenije in evropskimi direktivami. Prenesite ministrici, da definitivno je za zakon bolje, da počaka. Uredite prej druge stvari v javnem zdravstvu, da ne bodo ljudje čakali v čakalnih vrstah, takšnih, kot so – leto, dve ali več; potem pa se pogovarjajte o koncesijah.
Hvala lepa. Seznam je izčrpan. Časa imamo še nekaj. Želi še kdo razpravljati? Prosim za prijavo, to velja tudi za Vlado in predlagatelja, če želite še enkrat besedo. Prosim, če se prijavite. Besedo ima gospod Tomaž Gantar.
Hvala lepa, predsedujoči. Prej mi je malček zmanjkalo časa. Nobenega dvoma ni, da so spremembe na področju izvajanja in podeljevanja koncesij potrebne. To, kar sem jaz tudi želel poudariti, je v bistvu, da smo pred spremembami zdravstvenega sistema, za katere mislim, da se kar vsi strinjamo, da so potrebne čisto iz običajnih razlogov – zaradi stare zakonodaje, zaradi sprememb, ki so se dogajale, demografskih in tako naprej. In tudi na tem področju so se določene nepravilnosti izkazale. Bi bilo pa fino, ker so te spremembe predvidene, da bi bile tudi spremembe na področju koncesijske dejavnosti vključene s sklop kot celovita rešitev tega, kar bo sledilo na področju javnega zdravstvenega sistema. To ima svoj smisel, saj ga spreminjamo zato, da bo naprej lahko sledil razvoju, da bo dostopen, da bo pregledno urejeno, da so solidaren, da bo pač vse, kar si predstavljamo v okviru javnega zdravstvenega sistema. Tu jih sedaj izločati iz tega konteksta glede na to, da smo tik pred bolj obsežnimi spremembami, je zame na nek način vprašljivo. Druga stvar, veliko je govora, veliko smo sedajle poslušali, da ni mreže. Kako si kdo mrežo predstavlja. Dejstvo je, da mreža na primarnem nivoju je, predvsem kar se tiče družinskih zdravnikov. To je mreža, ki je bila pripravljena, bila je usklajena z občinami, bila je pripravljena na osnovi preskrbljenosti prebivalcev. Ta mreža, je treba vedeti, da sigurno je ali se bo bistveno razlikovala od mreže na sekundarnem nivoju, ker na primarnem nivoju je pomembno, da imaš zdravnika blizu, dostopnega, da hitro prideš do njega. Za sekundarni nivo je razlika, ali greš ti enkrat na nekaj let ali dvakrat na leto do nekega specialista. Mnogi izberejo že danes tistega, ki je boljši, lahko na drugem koncu Slovenije in se peljejo tja. Zato ta mreža seveda ne more biti delana na enak način. Vemo, koliko rabiš določenih specialistov, kardiologov, kirurgov na sto tisoč prebivalcev, na milijon prebivalcev; in potem se bo mreža prilagajala. Sigurno pa ne na način, kot si večina predstavlja ali tako, kot je na primarnem nivoju dorečeno. Zadeve so do te mere pripeljane, da tam, kjer je ključno, mreža je. Mogoče nekaj razmislekov glede samih koncesij. Če bi imel priložnost in da sem malce mlajši, da se odločam za koncesijo in so pogoji dani, javni razpis pripravljen; zelo težko bi se odločil, da mi nekdo reče, da je to za 15 let, potem bomo pa videli, kaj bo. In vse razprave, ki so sledile, so v bistvu izhajale oziroma ključen problem bil ravno v tem delu trajanja koncesij, ker ne veš, kaj bo potem, ko boš končal 15-letno obdobje. To iz predloga ni bilo razvidno. Bilo je razvidno, da ima neko prednost javni zavod. Koncesionar, ki vlaga, se bo potem odločil, ali bo po 10 letih še vložil, ali ne bo vložil, ali bo potegnil. Imamo pa probleme z opremo že tudi v javnih zavodih. Vemo, da je 80-procentno iztrošena. Zato se mi zdi tudi na nek način rešitev, ki je bila omenjena, investicijski cikel, ki naj bi se upošteval. Ne vem, če je to dobra odločitev. Meni se zdi dosti bolj pametna ali pa smiselna rešitev, strinjam se, da je formulacija za nedoločen čas verjetno vprašljiva. Ampak možno se pa je dogovarjati, recimo primerjati koncesionarja, ne vem, na 5 let, na 7 let; stvar dogovora. Ali izpolnjuje pogoje, ali je kršil pravila ZZZS, ali kršil strokovna pravila? Ali ima zaposlen kader, ali ima v redu prostore, v redu opremo. In bi imel pod pogojem seveda, da to izpolnjuje, pač pravico podaljšanja koncesije za naslednje obdobje. Samo s tem ne bi bil podvržen stresu ponovnega razpisa ali česa podobnega. Mislim, da je bil tak predlog v tem kontekstu že pripravljen in bi bil verjetno tudi za koncesionarje bistveno bolj sprejemljiv. Jaz tukaj računam na to, kar je ministrstvo obljubilo – razpravo, možnost dogovora in upoštevanja nekih argumentov. In verjamem, da bo tudi to področje na koncu ustrezno rešeno. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo o predlogu priporočila. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z 9. 12. 2009 Državni zbor ugotavlja, da je postopek obravnave predloga priporočila končan. S tem zaključujem 13. točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 15. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.