Etter ønske frå justiskomiteen vil presidenten føreslå at debatten blir avgrensa til 65 minutt, og at taletida blir fordelt slik: Arbeidarpartiet 20 minutt, Framstegspartiet 15 minutt, Høgre 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Kristeleg Folkeparti 5 minutt, Senterpartiet 5 minutt og Venstre 5 minutt. Vidare vil presidenten føreslå at det blir gjeve høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare føreslår presidenten at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. - Det er vedteke.
Vedtakene som gjøres av Odelstinget i dag, innebærer at vi nærmer oss slutten på et 30 år langt arbeid med å få på plass en ny og mer moderne straffelov. Initiativet ble tatt i kriminalmeldingen som daværende justisminister Inger Louise Valle la fram i 1978. Den alminnelige delen av ny straffelov ble vedtatt av Stortinget i 2005, og dette er den første av to delproposisjoner om spesiell del av straffeloven. Straffeloven speiler på mange måter samfunnsutviklingen. Det ser vi tydeligst gjennom de to nye kapitlene i den nye straffeloven som Odelstinget vedtar i dag, om folkemord og terror. Der straffeloven av 1902 var preget av sin tidsalder, med kald krig og tradisjonelle militære trusler, har trusselbildet endret seg og er mer knyttet til faren for terror og brutale overgrep mot sivilbefolkningen fra ulike grupperinger. Etter jødeforfølgelsene under annen verdenskrig vedtok FN en folkemordkonvensjon der folkemord erklæres å være en forbrytelse etter folkeretten, enten den er begått i fredstid eller i krigstid. Norge ratifiserte denne i 1949 og har siden sluttet seg til en rekke traktater og konvensjoner som omfatter folkemord. Også disse internasjonale forpliktelsene gjør det påkrevd å fornye straffeloven. Det er derfor svært viktige vedtak som gjøres i dag. De nye straffelovbestemmelsene beskytter grunnleggende verdier, som vern mot forbrytelser mot menneskeheten, vern om Norge som en fri og selvstendig nasjon og vern mot terrorhandlinger. Derfor er jeg også glad for at komiteen i så stor grad slutter opp om lovforslaget fra Regjeringen. På noen punkter er det divergerende syn, men i det store og hele er det konsensus om de nye straffelovbestemmelsene og om at Norge nå skal få på plass regler som oppfyller våre internasjonale forpliktelser på viktige områder. Hanna Arendt advarte etter holocaust om at hvis folkemord er en aktuell mulighet i framtiden, vil ikke noe folk på jorden kunne vite seg sikker på sin fortsatte eksistens uten hjelp og beskyttelse av en internasjonal lov. Kapittel 16 om krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten bygger et vern om grunnleggende humane verdier, på tvers av kulturer, landegrenser, religion eller etnisitet. Det 20. århundre har vært vitne til historiens groveste folkemord. Jødeforfølgelsen har jeg nevnt. I Kambodsja ble 2-3 millioner mennesker drept av Røde Khmer-regimet. Bødlene var gjerne unger ned i 11-12 årsalderen. I Rwanda ble om lag en million tutsier og moderate hutuer drept - de fleste i løpet av 100 dager i 1994. Massakren av 8 000 gutter og menn i Srebrenica under krigen i Bosnia i 1995 er det første rettslig anerkjente folkemordet på europeisk jord siden annen verdenskrig. Dette er så grove forbrytelser at verdenssamfunnet har gjort det til en fellesoppgave å sørge for at gjerningsmenn blir forfulgt dersom ikke den enkelte stat selv gjør det. Den direkte foranledningen til de nye straffebestemmelsene vi skal vedta i dag, er Norges ratifisering av Romatraktaten, som førte til opprettelsen av den internasjonale straffedomstolen. I vedtektene slås det fast at det i utgangspunktet er statene selv som skal straffeforfølge disse alvorlige forbrytelsene. Bare der den aktuelle staten ikke kan eller vil, skal den internasjonale straffedomstolen behandle saken. Komiteen er derfor klar på at norsk straffelovgivning bør gjøre det mulig for norske domstoler å straffedømme for de samme forbrytelsene som den internasjonale straffedomstolen kan pådømme. På denne måten hindrer vi at Norge blir en fristat for krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. Disse forbrytelsenes alvorlighetsgrad avspeiles ikke minst ved at de groveste av dem skal kunne straffes med fengsel i inntil 30 år. Komiteen gir også sin støtte til at de nye bestemmelsene skal kunne benyttes på allerede foretatte handlinger, med de avgrensningene og kravene til vilkår som må være oppfylt, og som er lagt til grunn i Regjeringens innstilling til Stortinget. Komiteen anser dermed at utformingen av lovbudene ikke er i strid med Grunnloven § 97. Forslaget om tilbakevirkende kraft har også en bred støtte blant høringsinstansene. Både Røde Kors og Helsingforskomiteen var blant dem som mente at de nye straffebestemmelsene burde få tilbakevirkende kraft, og jeg er glad for at Regjeringen har fulgt opp dette. Flertallet i komiteen støtter også Regjeringen i at bestemmelsene i § 91 og § 96 utformes slik at handlinger som anses som folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser, ikke foreldes dersom de har en strafferamme på 15 år eller mer. Til slutt gir vi vår tilslutning til at det haster å få disse bestemmelsene på plass snarest mulig, og at de derfor skal tre i kraft straks. I boka «En bedre dag i morgen » beskriver den tidligere barnesoldaten Ishmael Beah livet som barnesoldat i Sierra Leone. 300 000 barnesoldater deltar nå aktivt i mer enn 50 konflikter verden over. Ishmael beskriver hvordan han og noen venner er på vei hjem fra en talentkonkurranse da han finner landsbyen sin ødelagt av opprørere og familien drevet på flukt. 12 år gammel begynner han å drive rundt i landet, 13 år gammel tas han opp i hæren. Barnesoldatene er hele tiden dopet ned med forskjellige narkotiske stoffer. Mat og forsyninger skaffes til veie ved å angripe landsbyer og slakte ned sivile med en usedvanlig brutalitet. Som Ishmael selv skriver: «Jeg skjøt dem i føttene og så dem lide en hel dag før jeg endelig skjøt dem i hodet så de skulle slutte å gråte. Før jeg skjøt hver enkelt, så jeg på ham og så hvordan øynene hans gav opp håpet og stivnet før jeg trakk av. De triste øynene irriterte meg. » Men i motsetning til for mange andre barnesoldater tar livet til Ishmael en ny vending: Som femtenåring blir han plukket opp av UNICEF, som sender han til rehabilitering. Slik blir vi kjent med en virkelighet som for oss er brutal og uvirkelig, men som understreker viktigheten av at Norge går foran i kampen mot bruk av barnesoldater. Etter Roma-vedtektene og folkerettslig sedvane er det i dag en aldersgrense på 15 år for å kunne rekruttere og bruke barnesoldater. Norge har imidlertid tatt til orde for at grensen burde være 18 år. Når vi i dag gjør det til en krigsforbrytelse å rekruttere og bruke barn under 18 år til væpnede styrker, vil Norge være blant de aller første landene i verden som vedtar en slik aldersgrense. Med dette vil Norge ytterligere bidra til å utvikle folkeretten på dette området. Da tvillingtårnene falt i New York 11. september 2001, markerte det starten på det som senere har blitt kalt «krigen mot terror ». Mitt besøk hos FN tidligere i høst tydeliggjorde i hvor stor grad dette preger den internasjonale agendaen, og Norge har påtatt seg en rekke internasjonale forpliktelser. Det nye kapitlet i straffeloven inneholder strengere og mer spesialiserte straffebestemmelser mot terrorvirksomhet enn i dag. I likhet med det økende internasjonale fokuset på det nye trusselbildet har også rettsutviklingen i Norge gått i retning av en mer utvidet metodebruk, en mer omfattende kriminalisering og mot strengere strafferamme. Samtidig er det viktig at denne rettsutviklingen ikke begrenser de rettighetene den har til hensikt å beskytte - som ytringsfriheten. Derfor er jeg glad for at justisministeren signaliserer at han nå vil nedsette Metodeutvalget for å etterprøve bruken av metoder og for å sikre at rettssikkerheten er godt nok ivaretatt med dagens regelverk. Norsk straffelovgivning inneholder i dag ikke alminnelige bestemmelser om hvilke forhold det skal legges vekt på ved utmåling av straff. Komiteen ønsker å lovfeste skjerpende og formildende omstendigheter i straffeutmålingen og slik gjøre straffeloven mer informativ og tilgjengelig. Jeg er glad for at et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Høyre, løfter fram hatkriminalitet som en skjerpende omstendighet. Hatkriminaliteten kjennetegnes ved at en straffbar handling ikke er motivert av noe situasjonsbestemt, men derimot angriper menneskets rett til å bli behandlet likt, uavhengig av overbevisning, utseende, opprinnelse eller seksuelle preferanser. Volden skaper frykt og ikke minst begrensninger i livsutfoldelsen, ikke bare hos dem som er rammet, men hos alle som tilhører den samme gruppen. Det er disse straffbare handlingene flertallet i komiteen her klart sier at det må reageres strengt mot. Historien er full av eksempler på hvor alvorlige utfall hendelser som har sin opprinnelse i hatkriminalitet, kan få. Jødeforfølgelsen, Ku Klux Klans virksomhet eller etnisk rensing er noen eksempler på folkemord og krigsforbrytelser som opprinnelig var hatmotivert. Derfor er jeg sterkt uenig med Fremskrittspartiet når de i sin særmerknad uttaler at hatmotiv ikke skal være skjerpende. Fremskrittspartiets påstand om at de fleste demokratiske rettsstater finner slike forhold irrelevant, er heller ikke riktig. Tvert imot foreligger det flere folkerettslige instrumenter som pålegger statene å gi utsatte minoriteter et vern, og hatmotivasjonen er ansett som straffeskjerpende i de fleste land i den vestlige verden, inkludert USA og Canada. Jeg har lyst til å takke komiteen for godt samarbeid i denne viktige saken. Komiteen har arbeidet grundig og ikke minst hurtig, slik at bestemmelsene om folkemord skal kunne tre i kraft så raskt som mulig. Stadig flere av konfliktene i verden blir utkjempet mellom opprørsgrupper. Vold og overgrep mot kvinner og barn blir satt i system og stadig oftere brukt som våpen. Slike overgrep er ikke bare et anliggende for hver enkelt stat. Som et lite land har vi selv behov for en sterk internasjonal rettsorden - men kanskje aller viktigst: Vi har et betydelig ansvar for å bruke vår kompetanse og våre ressurser til å styrke rettssikkerheten til sivile i konfliktområder og å styrke folkerettens stilling i verdenssamfunnet. Saken vi behandler i dag, må ses som en liten, men like fullt viktig del av dette store bildet.
Det hersker ingen tvil om at den proposisjonen som Odelstinget i dag skal behandle, er svært viktig. Den er en viktig fortsettelse av en del av det arbeidet Stortinget tidligere har gjort, og som bl.a. den forrige justiskomiteen var med på i forhold til det som skjedde når det gjaldt terror og terrorbehandling etter 11. september 2001. Den er også en videreoppfølging av det vi gjorde da vi behandlet den generelle delen av straffeloven våren 2005. Noe av det aller viktigste er selvfølgelig at Norge også får et regelverk og et lovverk som langt på vei er identisk med det en del andre land har, slik at man unngår at Norge i noen sammenhenger framstår som en frihavn for en type kriminalitet som kanskje er den aller verste. I så måte skal vi gi honnør til statsråden for det arbeidet han har gjort med å få dette fram. Samtidig må det være lov å si at det ikke akkurat er noen overraskelse at Norge ikke har hatt lovhjemler som har dekket dette - det er jo et tema som har vært diskutert mer enn én gang. Jeg synes det er bra at vi nå endelig får det på plass. Det som gjenstår, er selvfølgelig å få det sanksjonert og vedtatt. Et land uten et lovregime mot folkemord og terror spesifikt er et land som mangler noe. Selv om vi har andre paragrafer som kan brukes, er det helt nødvendig at vi får det på plass på grunn av totaliteten. Samtidig er det litt overraskende å se at Regjeringen har valgt en modell hvor man deler opp i alminnelig terror og grov terror med forskjellige strafferammer. Jeg registrerer at Regjeringen har hatt en begrunnelse for det, men jeg synes jo at et begrep som «alminnelig terror » er litt sært å høre på og litt suspekt å lese om. Hvis man alminneliggjør begrepet «terror », synes noen av oss at det blir litt mystisk. Fremskrittspartiet har en annen tilnærming til dette. Vi ønsker at terror skal straffes gjennomgående innenfor den samme paragrafen, og vi ønsker ikke å ha den todelingen som Regjeringen har lagt opp til. Det vil jeg selvfølgelig ta opp som et forslag på slutten. Et annet moment som jeg også synes er interessant i denne saken, er at det fra regjeringspartiene har vært presisert at når en nå har åpnet for en strafferamme på 30 år, skal ikke det være å betrakte som en generell økning av straffenivået. Det er et klart politisk budskap og et klart politisk signal. Når man er så tydelig på at det ikke er veien å gå, vil det være interessant å se på hvilke andre felt man eventuelt skal ta ned strafferammen for å unngå en økning. Det regner jeg med at enten statsråden eller andre kommer inn på, for jeg går ut ifra at det kan være av en viss interesse. Noe annet jeg også synes er vesentlig i denne sammenheng, og som man ser for lite på, er det faktum at det finnes krigsforbrytere i Norge i dag som er et dilemma for oss. Enkelte av dem har sågar fått seg et norsk statsborgerskap på feil premisser. Det har vært mulig å straffe dem innenfor de strafferammer vi har hatt. Nå gjør vi en endring, uten at det pr. definisjon får tilbakevirkende kraft, som gjør at vi kan straffe dem på en annen måte. For Fremskrittspartiets del er det viktig å ta høyde for og påpeke det faktum at Norge ikke må og ikke skal være et fristed for folk som har begått krigsforbrytelser. Det er vel antakeligvis noe av det aller verste man kan gjøre mot sine egne landsmenn, selv om det kan være en etnisk forskjell. Fremskrittspartiet ønsker ikke at folk skal kunne bli norske statsborgere på helt feil premisser, og spesielt ikke hvis man til de grader har med seg en portefølje som består i å ha begått folkemord eller andre typer krigsforbrytelser. Jeg håper at statsråden også her ser henimot premissene for å få statsborgerskap, og at man ser på muligheten for å inndra dem der de til de grader er gitt under feil forutsetninger. Jeg tror at det vil være med på å vise at Norge ikke er et fristed. Jeg tror den aller beste formen for å ta et oppgjør med dem som har begått den slags handlinger, er at oppgjøret skjer i landet hvor vedkommende kom fra, og hvor ugjerningen ble begått. Norge kan godt straffe folk fra andre verdensdeler, men jeg har problemer med å tro fullt ut at de berørte vil finne det like korrekt at det skjer i et helt annet land enn i det landet som faktisk ble berørt av ugjerningene. Så jeg synes at vi skal strekke oss langt for at det skal kunne skje. Så var saksordføreren inne på at man har et regime når det gjelder foreldelse, men saksordføreren poengterte også at det har en strafferammebegrensning i seg. Det synes Fremskrittspartiet er feil. Vi synes at når det gjelder så alvorlige forbrytelser som folkemord, forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og terror, skal ikke den slags forbrytelser foreldes. Det vil på en måte være å gi en aksept igjen til de mest bestialske ugjerningene. Det kan jo ikke være slik - etter mitt og vårt skjønn i alle fall - at hvis det går så og så lang tid, skal vi lukke igjen glemmeboka og si at det har skjedd, men det er så lenge siden at vi ikke kan ta det opp igjen. Det synes vi er ille, og det er et dårlig signal. Det er jo også fristende å spørre: Hva er årsaken til at man skal ha en foreldelse for så grov og alvorlig kriminalitet? Er det fordi regjeringspartiene ikke synes det er ille nok? Det må jo være en årsak til at man likevel har valgt en modell som gjør at man her kan ha foreldelse. Men for vår del er dette altfor alvorlig til at så skal skje. Vi tror også at det er et annet moment her: Saker som gjelder krigsforbrytelser - og folkemord, for den saks skyld - er svært vanskelige å etterforske. Det bør også komiteen ha lært og fått innspill om under denne prosessen da vi besøkte Den internasjonale straffedomstolen i Nederland, der man fortalte hvor vanskelig det er - ikke minst det faktum at det bestandig er seierherrene som skriver historien, og som definerer sannheten etterpå. I så måte kommer dette til å ta tid. Men det verste vi kan gjøre, er å slå strek over det ved å kikke på kalenderen og si at det nå har gått så lang tid at vi ikke gjør noe videre med det. Et annet tema som er viktig for Fremskrittspartiet, er den endringen som Regjeringen har kommet med når det gjelder vold mot offentlig tjenestemann. Vi tror faktisk at det er viktig å gå motsatt vei av det Regjeringen gjør, nemlig å fokusere på økt behov for beskyttelse, ikke minst sett i lys av at vi har en diskusjon om rekruttering til politiyrket. Vi mener at vi gjennom lovgivningen viser hvordan vi tar vare på dem - hvilken beskyttelse de faktisk har. Slik viser vi også hvordan vi setter pris på dem. Vi tror at det kan ha betydning rekrutteringsmessig. Men på nytt velger Regjeringen å gå en helt annen vei enn det Fremskrittspartiet gjør. Så kommenterte saksordføreren Fremskrittspartiets holdning til hatkriminalitet. Jeg har respekt for og forståelse for at man vektlegger forbrytelser på grunn av etnisitet, seksuell legning mv., men allikevel har vår tilnærming vært at vi ønsker å se det fra offerets side. Det man gjør nå, er at man graderer den type kriminalitet ut fra hva det er begrunnet i. Det kan man selvfølgelig gjøre, men for vår del er det vel så viktig at man faktisk begrunner det ut fra hvordan offeret har opplevd å bli utsatt for dette. Så her er det et skille mellom den politikken som flertallet kjører, og det som Fremskrittspartiet kommer til å gjøre, nettopp fordi vi mener at loven i utgangspunktet skal være blind med tanke på hvordan forbrytelsen er begått. Så til selve proposisjonen: Det er et par ting her som jeg synes er litt rare og overraskende, som statsråden muligens kommer inn på. I proposisjonen viser man bl.a. til en del paragrafer som Stortinget ikke kjenner til. Det synes jeg er litt merkverdig. Under kap. 18 - det blir selvfølgelig ferdigbehandlet av Odelstinget i dag, men er allikevel ikke iverksatt - viser man f.eks. til § 275[[drap]] Så har jeg registrert at SVs representant i justiskomiteen har kommet med en utfordring, at enkelte av bestemmelsene bør komme fortere på plass enn det ser ut til. Det er noe som Fremskrittspartiet støtter fullt opp om. Helt til slutt ønsker jeg å ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet. Hvis de mot formodning skulle bli nedstemt om en liten stund, kommer vi subsidiært til å støtte innstillingen.
Representanten Jan Arild Ellingsen har teke opp dei forslaga han refererte til.
Når Odelstinget i dag vedtar nye bestemmelser i straffeloven, betyr det at Norge ikke lenger vil være en frihavn for krigsforbrytere. At vi ikke tidligere har hatt straffebud mot folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser, kan ha ført til tilfeller der personer som har gjort seg skyldige i slike forbrytelser, bevisst har søkt seg til Norge. I tillegg har vanlige foreldelsesfrister for drap vært gjeldende, slik at man i teorien kunne unngå straffeforfølging for eventuelle grusomheter begått i fortiden. Med denne loven gir vi - her vil jeg slutte meg til hva saksordføreren og taleren fra Fremskrittspartiet har sagt - et veldig viktig signal. Jeg vil gi all mulig honnør til både den ene og den andre som har bidratt her, til at Regjeringen plasserer ballen i mål når det gjelder denne loven, og til at vi vedtar den i dag. I sitt høringsbrev, imidlertid, la departementet til grunn at det ikke var aktuelt å la bestemmelsen gjelde for handlinger foretatt før ikrafttredelsestidspunktet. Men vi har registrert at Regjeringen har endret synspunkt noe og har valgt å gi bestemmelsene tilbakevirkende kraft. Høyre slutter seg til det og mener at det er gode argumenter for det. Men det har kommet oss for øre at det er en del organisasjoner som mener å ikke ha blitt hørt. Da hadde det kanskje vært en fordel om de i større grad var blitt hørt under denne prosessen. De rakk ikke å få med seg den høringen som vi hadde i justiskomiteen. Da kunne det godt tenkes - selv om flertallet og vi også støtter dette forslaget - at de synspunkter også burde ha kommet Stortinget for øre. Et annet viktig element som nå kommer inn i straffeloven, er en lovfesting av skjerpende og formildende omstendigheter i straffeutmålingen. At det nå vil stå i loven at en straffbar handling som er motivert av fordommer og hat, er et straffeskjerpende moment, er viktig for veldig mange mennesker som kanskje har følt på kroppen hva det vil si å ha en annen hudfarge, en seksuell legning eller et annet opprinnelsesland enn Norge. Samtidig mener Høyre at lovforslaget er for snevert utformet i forhold til Stortingets behandling av forslag om en mer generell og overordnet lovgivning hva angår diskriminering, uavhengig av grunnlag. Derfor fremmer vi det forslaget som ligger i innstillingen, om å sørge for at hatkriminalitet også defineres på grunnlag av «annen status », at det gis det samme lovmessige vern som annen hatkriminalitet. Både EMK og FN-konvensjonen har nettopp termen «annen status » i alle sine antidiskrimineringsbestemmelser. 50 års rettspraksis fra Menneskerettsdomstolen har altså vist at «annen status » ikke innebærer noen utvanning av vernet - tvert imot. «Annen status » har derimot sikret diskrimineringsvern for en rekke grupper med stort behov for det. Under Stortingets behandling av forslag til ny generell straffelov var det bred enighet om at heving av strafferammer, økt bruk av maksimumsstraff eller økt bruk av minstestraff ikke uten videre er det mest effektive virkemiddelet for å bekjempe kriminalitet og heller ikke alltid best egnet for å øke straffenivået for en straffbar handling. I så måte mener Høyre, i likhet med Regjeringen, at kodifisering av straffeskjerpende forhold i loven er en positiv nyvinning og antakeligvis vil være et mer effektivt virkemiddel enn økt bruk av minstestraff. Men på vegne av Høyre vil jeg varsle at vi vil følge utviklingen nøye og vurdere eventuelt økt bruk av minstestraff senere hvis domstolene ikke følger opp de signalene vi gir med denne kodifiseringen. Det er også et problem at et fåtall kriminelle står for en stor del av visse typer lovbrudd. Når enkelte gjengangere slipper ut fra soning, øker andelen av visse typer forbrytelser drastisk i det området hvor disse personene har tilhold. Vi har altså ikke endret standpunkt når det gjelder prinsippet om redusert bruk av minstestraff, men mener at behovet for å slå hardt ned på gjengangerkriminalitet er et av de hensyn som kan tale for bruk av minimumsstraff. Det er et alvorlig problem at et lite antall kriminelle står bak en stor andel av kriminaliteten. Høyre mener det vil kunne virke forebyggende på fremtidige lovbrudd dersom de involverte vet at det vil få en reell konsekvens dersom de begår ny kriminalitet. Vi ser frem til behandlingen av de øvrige straffebudene i den spesielle delen av straffeloven. Disse problemstillingene vil helt garantert bli gjenstand for grundige drøftinger i Stortinget. Ellers er også vi interessert i å vite om det er slik at regjeringspartiet SV i løpet av dagen har hatt nærkontakt med sine regjeringskollegaer om ikrafttredelsestidspunktet for en viss type medlemsverving - for å si det slik - som ingen av oss er spesielt interessert i, og jeg håper at statsråden kan gi et bekreftende svar på at han vil følge opp den anmodningen fra SVs justispolitiske talsmann. Når det gjelder å håndheve denne loven, deler Høyre statsrådens uttalelser i NRK - var det vel - i dag om behovet for å styrke Kripos. Åtte nye stillinger vil kunne medføre en dobling eller mer av antall saker produsert. Det er bra. Jeg håper at vi samlet fremover kan jobbe for at Kripos faktisk får enda større mulighet til å ta fatt på denne type grov kriminalitet, og ikke minst at denne satsingen på Kripos nå også videreføres i forhold til andre deler av Kripos’ virksomhet, f.eks. når det gjelder en del andre typer overgrep det også har vært diskusjon om de siste ukene. I den debatten vi nå har om personvern, som har begynt å bli ganske heftig i Norge, er det positivt at man tar seg det bryderiet at man ikke fremmer nye metoder nå, men at man tar seg tid til å ta en gjennomgang av dem vi allerede har, ser på effekten av dem, og vurderer dem opp mot en del viktige personvernhensyn. Jeg tror det er viktig at vi tar oss tid til det nå, at vi ikke iler for fort. Når det gjelder Fremskrittspartiets utlegninger om terror og grov terror, er det ganske kjent i strafferetten at vold ikke er vold, det er ulike graderinger av vold. Tilsvarende prinsipper bør vi vel for så vidt legge til grunn også når det gjelder annen type kriminalitet, for å få en skala vi skal kunne benytte. Jeg benytter anledningen til å ta opp våre forslag, og avslutter med å gi ros til Regjeringen, som med dette får en sak igjennom med bred støtte i Stortinget. Det vil bidra til at vi kan få satt en stopper for at Norge er en frihavn for terrorister og en frihavn for krigsforbrytere, som har benyttet Norge som en frihavn de siste årene.
Representanten André Oktay Dahl har teke opp dei forslaga han refererte til.
Det er over 100 år siden straffeloven ble vedtatt. Naturlig nok har samfunnsforholdene endret seg sterkt i løpet av denne perioden. Terrorisme har bl.a. blitt en sentral del av trusselbildet mot Norge. Terrorhandlinger behandles derfor som et eget kapittel i ny straffelov, hvor det bl.a. vil framgå at grove terrorhandlinger - dvs. helt ekstraordinære tilfeller - nå skal kunne straffes med fengsel i inntil 30 år. Det er viktig å understreke at disse handlingene skal bekjempes med rettsstatens midler, basert på menneskerettigheter og grunnleggende rettssikkerhetsgarantier. Det er bra at det nå blir skjerpende omstendigheter ved straffbare handlinger som er motivert av hat og fordommer, såkalt hatkriminalitet. Alle mennesker skal ha rett til å bli behandlet likt, uavhengig av opprinnelse, tro, seksuelle preferanser eller utseende. Vernet blir nå utvidet til også å gjelde personer med nedsatt funksjonsevne. En skotsk undersøkelse fra 2004 viste at 47 pst. av alle funksjonshemmede hadde opplevd hatkriminalitet, og 74 pst. av disse rapporterte om graverende tilfeller, hvorav en drøy tredjedel gjaldt fysiske angrep. Det er ingen grunn til å tro at situasjonen har vært annerledes i Norge. Brukerorganisasjonene blant funksjonshemmede har hatt krav om innlemmelse i straffeloven § § 135a og 349a i flere år. Det er gledelig at vi nå kan innfri dette kravet. Det innføres egne straffebud i straffeloven med bestemmelser om folkemord, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Roma-vedtektene av 17. juli 1998 er basert på at det er statene selv som skal straffeforfølge denne type alvorlige forbrytelser. Dette er bakgrunnen for at vi her hjemme må gjøre det mulig for norske domstoler å straffedømme for de samme forbrytelsene som Den internasjonale straffedomstolen kan. På denne måten skal vi unngå at Norge blir en fristat for krigsforbrytere. Til tross for at straffeloven av 1902 allerede dekker de handlinger som regnes som folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser, har det vært en svakhet at disse forbrytelsene ikke har utgjort egne forbrytelseskategorier. Men dette blir nå fulgt opp ved at straffeloven tilpasses internasjonale forpliktelser og traktater. Nytt er det også at de forbrytelsene vi her snakker om, skal kunne straffes med fengsel i inntil 30 år. Det vil være en krigsforbrytelse å rekruttere og bruke barn i væpnede styrker. Roma-vedtektene og folkerettslig sedvane har en aldersgrense på 15 år. SV, og Regjeringen, går inn for en aldersgrense på 18 år. Dette har sin bakgrunn i at Norge har ratifisert Barnekonvensjonens valgfrie protokoll om barn i væpnet konflikt. 18-års aldersgrense gir et viktig signal om at Norge anser rekruttering av barn til krigshandlinger som et alvorlig brudd på humanitære prinsipper. Det er et mål at Norge bidrar til å utvikle folkeretten, i retning av høyere aldersgrense. Avslutningsvis er det viktig å minne om at i løpet av de siste 40 år er fengselsstraff seksdoblet, 70 pst. av de innsatte har rusproblemer, og én av to innsatte kommer tilbake til soning etter en femårsperiode. Vi må derfor finne bedre rehabiliteringsmåter og alternativer til ubetinget fengselsstraff. Kort sagt må vi ha et tilbakeføringsopplegg og en tilbakeføringsgaranti som virker. Jeg ser fram til at stortingsmeldingen om kriminalomsorgen blir lagt fram snart.
Stortinget behandlet den alminnelige delen i den nye straffeloven, den som avløste den fra 1902, i 2005, og den ble vedtatt med et solid og bredt flertall. Venstre konstaterer at det som der ble trukket opp som hovedretningslinjer, ligger tungt inne og faktisk er lagt til grunn i det som kommer som den første del av kapitlene her i dag. Det er Venstre glad for. Den gangen hadde vi det syn at det ikke i seg selv var et mål å bruke strengest mulig straff, men å se straffen i forhold til hvilken situasjon vi skulle avverge, gjøre noe med. Det man gjorde den gang, bare for kort å ha sagt det, var at man gikk inn for at mange kriminelle kan gjøre opp for seg ved mildere utgaver av straff, som samfunnsstraff og andre måter å sone på, mens man ville skjerpe gjengangerkriminalitet ved vold, vinningsforbrytelser og seksualforbrytelser. Det kommer man tilbake til. Så fikk man reelle skjerpelser knyttet til terror i 2002 og i 2003 og knyttet til organisert kriminalitet i 2003. Det er jo disse bestemmelsene som nå er ført videre. I 2005 var det bred enighet i Stortinget om at man ikke skulle skjerpe den alminnelige maksimumsstraffen, med noen unntak. Unntakene var ved krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. Dette ligger i dag i de straffebudene som er framlagt, og det er riktig å markere det på den måten. Samtidig var man den gangen åpen for å vurdere terror, og Venstre deler den sorteringen som Regjeringen og flertallet har gjort mellom det man kan kalle for grov terror og andre utgaver av terror. Venstre er også enig i at man generelt ikke skal skjerpe straffenivået. Men i 2005 var vi åpne for at man f.eks. ved drap under gitte vilkår reelt sett kunne få 21 år. Man måtte rett og slett ha en domstolsbeslutning hvis man skulle slippe løs tidligere, slik at det ikke lenger var et forhold som bare skulle knyttes til straffegjennomføringslovgivningen og straffeloven. Det spørsmålet vil vi få en sjanse til å komme tilbake til. Så er det noen merkelige utsagn som er kommet fra talerstolen. Det ble sagt at Norge har vært et fristed for terrorister. Det er jo fundamentalt feil. Vi har hatt straffebudene hele tiden. Det var til og med noen som mente at Norge gikk «bananas » i behandlingen av straffebudene. Jeg konstaterer bare tørt og rolig at de straffebudene vi har hatt, er det en linje i, i den forstand at Stortinget opprettholder og fastholder det vi gjorde da. Jeg tror det er riktig, som riksadvokaten sa sommeren 2006 - og det gjelder alle i denne sal - at man under stort press for noen år siden opptrådte på en slik måte at man i ettertid kunne vedkjenne seg det. Det er mange andre land som virkelig har tatt av på måter som vi aldri gjorde i Norge. Man kriminaliserte f.eks. forberedelseshandlinger i fleng - det har aldri skjedd i vårt land - og det er knyttet til det å inngå et forbund, som er hovedbestemmelsen som framføres her i dag. Man innførte også politimetoder, og for ikke å snakke om at man i en rekke land opphevet regler for hvor lenge man kunne holde folk uten at de fikk se en dommer. Det har aldri vært debatten i Norge, vi har ikke vært i nærheten av det. Vi har ikke vært i nærheten av den debatten som en hadde f.eks. når det gjaldt streng lovgivning i oppgjøret etter annen verdenskrig, hvor man var på nippet til å gjøre noe slikt i Norge. Det hadde vi ikke. Derfor er det bra at Stortinget nå kan stadfeste hovedlinjene i de tingene som tidligere er tatt opp. Når det gjelder krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten, er det rett at vi ikke har hatt de konkrete straffebudene. Men det er jo ikke rett at krigsforbrytere har hatt et fristed i Norge. Det holder å ha begått ett drap, en kan altså dømmes til lovens strengeste straff ved å ha begått ett drap. Det som er nytt nå, er at man virkelig slår til og sier at straffen er 30 år. Det å kunne straffeforfølge dette i form av at man har statsadvokater, som jeg skjønner at Regjeringen nå har forsterket, den muligheten har vi hatt. At man tar dette ansvaret, har vært der. Og hvis noen tar det med seg i denne sal - ble man jo i Norge tidligere kritisert fordi det nærmest ble oppfattet slik at f.eks. krigsforbrytere fra tidligere Jugoslavia hadde så milde soningsforhold i norske fengsler at man egentlig burde satt dem i en kjeller mange meter under bakken et sted på Balkan. Men straffegjennomføringen i Norge skjer på de vilkår vi har, og etter de regler vi har i forhold til internasjonale domstoler. Det står vi for, og det er veldig bra at det er framlagt. Når det gjelder de enkeltforslagene som er framlagt, deler ikke Venstre den logikk som representanten Ellingsen har gjort rede for på vegne av Fremskrittspartiet. Det er en ærlig og grei politisk skillelinje som ikke er ny, men det er bare greit å si det slik. Derimot har Venstre betydelig sympati for og vil stemme for forslag nr. 1, framsatt at Fremskrittspartiet og Høyre, for da vi hadde en høyesterettsdom hvor det ikke skulle virke skjerpende at man nærmest hadde foretatt en gruppevoldtekt, må jeg innrømme at det i hvert fall krenket min rettsfølelse. Jeg skjønner hvilke forhold som ligger bak forslag nr. 1, og Venstre vil støtte det, også i forhold til det man uttaler om erstatningsutmåling. Når det gjelder forslag nr. 6, vil jeg utfordre Høyre til å gjøre rede for den klare hensikt med det. Jeg må innrømme at jeg ikke har oppfattet det, så det er til observasjon inntil jeg har en nærmere begrunnelse. Venstre stemmer for innstillingen fra flertallet og for forslag nr. 1 fra mindretallet.
Aller først vil jeg berømme saksordføreren for et tankevekkende innlegg og en drivende god argumentasjon i forhold til den proposisjonen vi behandler i Odelstinget i dag. Dette er en proposisjon som inngår i et stort arbeid med en helt ny straffelov. Jeg har også lyst til å berømme alle de medarbeiderne som oppigjennom årene og fram til i dag, faktisk gjennom lang tid, politisk og i Justisdepartementet, gjør og har gjort en kjempejobb med en så komplisert, men dog så viktig del av vår lovgivning. I dag behandles den første proposisjonen om den spesielle delen i den nye straffeloven, mens den siste delen etter planen skal fremmes i løpet av året. Det sittende storting vil da ha sluttført et arbeid som har pågått i nærmere 30 år. Ot.prp. nr. 8 for 2007-2008 inneholder tre kapitler som tar for seg de store spørsmålene i strafferetten. To av dem, kapitlene 16 og 18, har ingen parallell i straffeloven av 1902. Det dreier seg ikke om «volumbestemmelser » som gir opphav til mange saker, heldigvis, men om bestemmelser som beskytter helt grunnleggende verdier for oss alle: et vern om menneskeligheten på tvers av landegrenser og kulturer, vern om Norge som en fri og sjølstendig nasjon, og vern mot terrorhandlinger. Jeg er derfor glad for at komiteen i så stor grad har klart å samle seg om lovforslaget og om de prinsipper som ligger til grunn for denne type lovgivning. Kapittel 16 om krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten hegner om de mest grunnleggende humane verdier på tvers av landegrenser og kulturer. Saksordføreren gav et godt bilde av behovet. Slike forbrytelser er så grove at verdenssamfunnet har gjort det til en fellesoppgave å sørge for at de blir forfulgt, dersom den enkelte stat sjøl ikke gjør det. Derfor var det et lett valg for Regjeringa å bestemme at dette kapitlet bør komme aller først i den spesielle delen i den nye straffeloven. Det særskilte alvoret understrekes også ved at overtredelser skal kunne straffes med fengsel i inntil 30 år. Forslaget sikrer at Norge gjennomfører våre folkerettslige forpliktelser på en fullgod måte. Dette er svært viktig, fordi Roma-vedtektene om Den internasjonale straffedomstolen, som også saksordføreren var inne på, er basert på at det enkelte land sjøl har et primæransvar for å forfølge slike forbrytelser. Sjøl om det ikke er aktuelt å forfølge slike forbrytelser begått på norsk jord, kan det være aktuelt å straffeforfølge personer som har en tilknytning til Norge. Slik sett gjør forslaget at vi kan feie for egen dør. Dessuten sikres vår mulighet til etter behov å bistå internasjonale tribunater med å gjennomføre straffesaker i Norge for å avlaste dem. Forslaget om å la reglene få en viss tilbakevirkende kraft gjør det mulig å anvende dem på straffbare forhold som allerede er begått, men da innenfor de grensene Grunnloven § 97 trekker opp. Jeg vil si at vi har gått så langt som vi mener vi kan gå i forhold til nettopp en slik grense. Representanten Oktay Dahl var inne på spørsmålet om høring når det gjaldt en del av disse spørsmålene, bl.a. om foreldelse. Det skal vi komme tilbake til. Kapittel 17 verner om Norge som en sjølstendig og fri nasjon. Forslaget er tilpasset det nye trusselbildet. Det er lagt større vekt på vern mot ulovlig etterretningsvirksomhet, og flere samfunnsinteresser enn før er vernet. Jeg vil særlig framheve forbudet mot ulovlig etterretning mot hemmelige opplysninger om norske naturressurser som olje, gass og fisk. Hovedessensen i kapitlet er likevel det samme som i straffeloven fra 1902. Når framtidige historikere skal definere perioden som avløste den kalde krigen, vil det ikke være overraskende om man skulle ta utgangspunkt i 11. september 2001 og taler om «kampen mot terror ». Den internasjonale oppmerksomheten om dette temaet har vært formidabel, og resultert i omfattende folkerettslige forpliktelser. Forslaget til kapittel 18 om straff for terrorhandlinger og terrorrelaterte handlinger gjennomfører disse forpliktelsene i norsk rett, og etablerer en strengere og mer utførlig regulering enn i dag. Det er grunn til å understreke, som også representanten Dørum var inne på, at vi holder fast ved hovedprinsippene. Det er på rettsstatens grunn vi skal slå tilbake terrorisme. Det er på rettsstatens grunn vi skal behandle den type kriminalitet, for det er det det er. Det betyr også at man i forhold til denne typen bestemmelser også må ha med seg nyansene i hvordan man oppfatter lovbruddet. Det er ikke slik når det gjelder dette fenomenet, at én forbrytelse liksom er én forbrytelse lik alle andre. Det er nyanser i dette. Det ligger også i rettsstatens vurdering av denne typen forbrytelser at vi må ha den gradering som Regjeringa har valgt å foreslå for Stortinget. Derfor er jeg dypt uenig i de betraktninger som Fremskrittspartiet trekker opp i forhold til dette. Det er å begi seg inn på en vei hvor vi behandler dette annerledes enn det vi har tradisjon for i en rettsstat. Det er viktig at vi trekker opp grenser for hva som er straffbart, utover de mer generelle strafferettslige bestemmelsene om medvirkning og forsøk. Dette gjelder bl.a. forslag om straff for opplæring, rekruttering og offentlig oppfordring om å begå terrorhandlinger. Rettsutviklingen etter 11. september 2001 har gått i én retning, nemlig mot strengere strafferammer, mer omfattende kriminalisering og en utvidet adgang til hemmelig bruk av inngripende politimetoder. Det skjerpede trusselbildet har foranlediget denne utviklingen, og kan, sammen med folkerettslige forpliktelser, begrunne den. Samtidig må vi passe oss for å gå så langt at vi i vår streben etter å bekjempe terrorhandlinger på mange måter oppgir de verdier vi faktisk er opptatt av å beskytte, som f.eks. vår personlige frihet. Representanten Oktay Dahls betraktninger om personvernet i så måte støtter jeg fullt ut. Tida er kommet for å undersøke om vi har truffet balansepunktet her godt nok. Jeg vil derfor med det aller første oppnevne et eget utvalg for å undersøke om dagens metoderegler er så effektive som lovgiverne forutsatte da de ble vedtatt, og om rettssikkerhet og personvernhensyn er ivaretatt tilstrekkelig. De to øvrige kapitlene i forslaget inneholder mer regulære straffebud, som jeg ikke kommer nærmere inn på nå. Det siste kapitlet, vern om offentlig ro, orden og sikkerhet, trekker opp grensene for hva som er så uakseptabel adferd i det offentlige rom at den bør være straffbar. Jeg vil særlig framheve at lovforslaget på dette punkt, sammen med bestemmelsen om skjerpende omstendigheter, legger til rette for en forsterket kamp mot hatmotivert kriminalitet. Bestemmelsene om straff for hatefulle ytringer og diskriminering er foreslått utvidet slik at de også verner personer med nedsatt funksjonsevne. Hatkriminalitet kjennetegnes ved at en straffbar handling ikke er motivert av noe situasjonsbestemt eller et motsetningsforhold til den konkrete fornærmede, men i stedet et generelt hat mot enhver som har en viss overbevisning, utseende, opprinnelse eller seksuelle preferanser. Det dreier seg om særlig farlig kriminalitet, noe som høyner straffverdigheten. Jeg stiller meg meget undrende til den argumentasjonen som Fremskrittspartiet anfører i så måte, når man ikke følger med et bredt stortingsflertall på dette. Jeg har møtt unge homofile som har slitt med det å stå fram ute i samfunnet, og som nettopp betaler prisen for at vi ikke har det strafferettslige vernet som vi skal ha i forhold til den vold og kriminalitet som skal være motivert ut fra at andre har en annen seksuell legning. Hva slags tilleggsbelastning utgjør ikke det bl.a. overfor unge mennesker? Hvis ikke det skulle kreve av oss at vi markerer straffverdighet, da er det mange mindre gode argumenter for å ha de øvrige. Grunnen til dette er at hatkriminalitet ikke rammer en enkelt person, men alle som tilhører den samme gruppa. Det skaper en ekstra frykt hos den enkelte personen og også hos alle i samme situasjon, det skaper motsetninger i samfunnet og øker sjansen for gjengjeldelse og opptrapping av voldsbruk. Rodney King-saken i USA, med etterfølgende opptøyer i Los Angeles, er et særlig kjent eksempel på det. Historien gir mange eksempler på at motivasjon om å skade medlemmer av en bestemt etnisk eller religiøs gruppe har fått spesielt skadelige konsekvenser. Det er tilstrekkelig å nevne, som også saksordføreren gjorde, jødeforfølgelsene under andre verdenskrig, virksomheten til Ku Klux Klan og den etniske rensningen i Bosnia. Det er symptomatisk at de aller mest alvorlige forbrytelsene vi står overfor - folkemord, krigsforbrytelser, forbrytelser mot menneskeheten og terrorhandlinger - ofte er hatmotivert. Jeg er derfor, som sagt, sterkt uenig med Fremskrittspartiet i at dette forholdet bør være irrelevant for en straffeutmåling. I tillegg til lovens spesielle del inneholder også forslaget som nå behandles, en lovfesting av skjerpende og formildende omstendigheter i straffeutmålinga. Formålet med denne delen av forslaget er i hovedsak å kodifisere gjeldende rett, slik at rettsanvenderne - og da særlig lekfolk - skal kunne lese ut av loven hva det skal legges vekt på når straffen skal utmåles innenfor de vide grensene loven trekker opp. For øvrig vil jeg bare bemerke til representanten Ellingsen, som henviser til referansebestemmelsen, § 275, at det er den nye straffeloven vi snakker om. Det er drapsbestemmelsen, og det står også i parantes på side 357 i proposisjonen at det er drapsbestemmelsen, og ikke andre, gamle bestemmelser.
Det blir replikkordskifte.
Det hadde vært fristende å si at jeg ikke var klar over at den eksisterende § 275 var opphevet, men det er greit nok. Spørsmålet mitt til statsråden er som følger: Han har nå påpekt viktigheten av de nye kapitlene 16 og 18. Samtidig har det vært en debatt her om rekruttering til terrorvirksomhet i Norge. Hvor fort kan statsråden fortelle Odelstinget at man kan ha disse to lovkapitlene på plass, slik at man nettopp får hindret bl.a. rekruttering til terrormiljø i Norge?
Som kjent jobber vi med at man skal ha så rask som mulig ikrafttredelse av alle bestemmelser, i den forstand at vi ønsker å få ferdig straffelovens spesielle del så raskt som mulig. Jeg mener vi skal vise en viss tilbakeholdenhet med å ta ut deler og be om rask ikrafttredelse av disse, for det kan melde seg behov på alle felter av straffelovgivninga, og vi trenger kapasitet for å kunne etterforske etter disse bestemmelsene. Når det gjelder det forhold som er tatt opp av flere, da særlig med hensyn til rekruttering, har vi fra Regjeringas side sagt at vi ønsker å vurdere det i løpet av våren for å komme tilbake til Stortinget med det spørsmålet i egnet form når vi ønsker ikrafttredelse. Som det også er sagt offentlig: Vi vil ikke utelukke at det kan dreie seg om en raskere ikrafttredelse for disse bestemmelsene enn for de øvrige bestemmelsene, som må vente på den alminnelig ikrafttredelsen.
En oppfølging til Fremskrittspartiets spørsmål: Hva er den prinsipielle forskjellen mellom det representanten Ellingsen og undertegnede tok opp i forhold til å få ikrafttredelse, og det andre, som får ikrafttredelse langt tidligere? Det er en rimelig aktuell situasjon. PST har kommet med sine synspunkter. Hva er grunnen til at Regjeringen ikke kan følge opp min justiskomitekollega fra SV, Akhtar Chaudhry, her i salen i dag og signalisere at man vil fremlegge dette i løpet av året?
Jeg sa vel i mitt forrige replikksvar at vi nå jobber med nettopp spørsmålet om raskere ikrafttredelse av det som bl.a. representanten Akhtar Chaudhry har tatt opp. Vi ser på en egnet form for det. Det skal da eventuelt tas ut av den nye straffeloven og lages som en del av den gamle. Dette er et spørsmål som er blitt drøftet i media for noen dager siden, og jeg har sagt at det er aktuelt for oss å gjøre dette. Jeg må likevel be om all mulig forståelse for at vi på så viktige områder ikke vedtar og ikraftsetter lovparagrafer sånn over natten, men jeg har lovt at vi skal komme tilbake og gi Odelstinget nødvendig informasjon om det. Det jobber vi med.
Jeg kan forstå at Stortinget er utålmodig etter å vedta bestemmelser, men jeg vil gjerne ha statsråden til å bekrefte at vi ikke er i et lovtomt rom - vi har straffebestemmelser i dag, vi har f.eks. forbundsbestemmelser og andre straffebestemmelser - slik at ingen etter denne debatten må sitte igjen med at vi er i et lovtomt rom. Jeg skjønner hvorfor man som lovgiver vil ha mest mulig presise bestemmelser, men jeg vil rett og slett gjerne benytte anledningen, for at vi ikke i dette landet skal skape andre forestillinger enn det som er nødvendig, til å be statsråden presisere, så langt han synes det er riktig, at vi i dag ikke er i et lovtomt rom, at vi faktisk har bestemmelser, som vi har hatt gjennom lang tid og skaffet under andre historiske omstendigheter, som gjør at Norge ikke er noe fristed for terror.
Ja, det kan jeg bekrefte. Vi har forbudsbestemmelser og medvirkningsbestemmelser, som bl.a. kan dekke opp noe av det behovet. Jeg mener at man skal utvise en viss varsomhet med å trekke ut deler av et stort lovkompleks og si at det haster med dette, og med det gi signaler om at vi faktisk skulle ha et lovtomt rom der vi ikke har noe lovtomt rom. Det er en av grunnene til at Regjeringa når både media ringer og andre henvender seg, fordi det oppstår en aktuell problemstilling i en offentlig debatt, mener at man skal være varsom med å kaste seg rundt umiddelbart. Det er riktig som representanten sier: Vi har lovregler i dag som også ivaretar dette, og en debatt rundt den lovgivningen vi faktisk har, kan bidra til å bedre inntrykket, men også til å passifisere ute.
Replikkordskiftet er over. Dei talarane som heretter får ordet, får ei taletid på inntil 3 minuttar.
Som saksordføraren så presist sa, straffelova speglar veldig mange måtar samfunnsutviklinga, og dette vert tydleggjort i og med at vi no vedtek to heilt nye kapittel i straffelova, nemleg om folkemord og terror. Den straffelova vi har i dag, er prega av fortidas tidsalder med kald krig og tradisjonelle militære truslar. Den direkte grunnen til dei nye straffebestemmingane som vi skal vedta i dag, er, som fleire har peika på, Noreg si ratifisering av Romatraktaten og opprettinga av den internasjonale straffedomstolen. No vert den norske straffelova i tråd med våre internasjonale plikter. Noreg kan ikkje framstå som ein fristad for folk som er skuldige i ulike krigsbrot, folkemord og brot mot menneskeheita. Den nye straffelova vil innehalda bestemmingar om kva forhold som skal vektleggjast vedrørande utmåling av straff, både i skjerpande og formildande lei. I skjerpande lei vil eg trekkja fram hatmotivert kriminalitet. Hatmotivert kriminalitet skapar frykt, ikkje berre hjå den personen som vert ramma, men òg hjå heile folkegrupper som får ei avgrensing i si livsutfalding på grunn av overtydnad, rase, utsjånad, opphav eller seksuell preferanse. I tillegg skapar dette motsetnadar i samfunnet og aukar sjansen for gjengjelding og opptrapping av valdsbruk. Vi må heller ikkje gå i fella og verta historielause. Historia om Ku Klux Klan er rett og slett avskrekkande. Ei rekkje land har, slik som det har vorte sagt her før, slike føresegner, og eg seier faktisk nei takk til at Noreg skal verta ein fristat for utøving av hatkriminalitet. Endringa vedrørande offentlege tenestemenn kjem av di det er uheldig at personar med same kompetanse og ansvarsfelt skal ha ulikt strafferettsleg vern, avhengig av kvar dei er tilsette. Som ein del av oppryddinga i lova vert derfor omgrepet «offentlige tjenestemenn » snevra inn, slik at det no berre gjeld personar som utøver offentleg myndigheit i eigenleg forstand. I lovverket frå 1902 opererer ein med ei særskilt høg strafferamme og lægre terskel for kva som er straffbar vald i høve til strafferettsleg vern elles av yrkesgrupper, f.eks. konduktørar, lærarar og helsepersonell. Vi er derfor tilfredse med at ei vurdering av dette kjem i den andre delproposisjonen om straffelova sin spesielle del. Flaggbrenning er eit eksempel på ein sovande paragraf som no vert fjerna. Men eg må seia at å sjå det norske flagget brenne under konfliktane som var kring Muhammed-teikningane, gjorde vondt, ja, det var faktisk fælt. Så eg har stor forståing for dei som seier at dette framleis må vera straffbart. Men vern av ytringsfridomen må nettopp vera eit vern mot ytringar vi ikkje likar, og flaggbrenning er på sett og vis ei verknadsfull, men ufarleg handling.[[Presidenten klubbar.]] I denne[[presidenten klubbar på nytt]]
Taletida er omme.
Jeg skal være kort. Det gjelder et spørsmål om begrunnelsen for forslag nr. 6, fra Høyre, når det gjelder diskrimineringsvern og hva begrepet «annen status » rommer. Det det rommer, er det at de fleste av oss etter hvert har fått fantasi til å se en del større minoritetsgrupper, hvis det er dekkende å bruke et slikt uttrykk. Men innimellom disse minoritetsgruppene finnes det noen som man ikke helt klarer å klassifisere bestandig. Det er slik at det er gråsoner når det kommer til diskrimineringsvernet. Det er derfor menneskerettighetskonvensjonene og den rettspraksisen en har, har tatt inn begrepet «annen status », rett og slett for å sørge for at det er et overlappende og dekkende diskrimineringsvern i forhold til en viss type mennesker som kan falle - jeg holdt på å si - i ulike kategorier, noen kategorier som man i denne salen faktisk ikke har tenkt på engang. Men vi har altså rikelig med rettspraksis internasjonalt sett, og også folkerettslige forpliktelser, hvis man velger å tolke det strengt nok. Så begrepet er basert på rettspraksis. Det er basert på 50 års tradisjon, bl.a. fra FN/EMK. Men jeg ser at vi ikke får flertall her i dag, så hvis statsråden f.eks. i sitt siste innlegg kunne gå med på at dette kunne være et oversendelsesforslag, og kanskje gi noen positive innspill med på veien med hensyn til at man vil vurdere effekten av den hatkriminaliteten man regulerer ved å vedta det vi gjør i dag, er vi innstilt på, eventuelt, å vurdere å gjøre forslaget om til et oversendelsesforslag, slik at vi ikke får det nedstemt i Stortinget og derved får lagt ballen helt død. Så nå har statsråden her i dag all mulig foranledning til å gi et lite innspill om han i hvert fall vil vurdere effekten av de nye straffebestemmelsene når det gjelder hatkriminalitet.
Stortinget går nå inn for å vedta at det å oppfordre til, rekruttere til eller gi opplæring i terrorhandlinger, her hjemme eller i utlandet, skal være straffbart. Gjennom dette lovvedtaket gir Stortinget i dag et sterkt signal om at vi tar ansvar for verdensfreden ved å sørge for at våre egne borgere ikke blir delaktige i disse handlinger. I neste omgang er det vår egen sikkerhet som vil bli ivaretatt gjennom denne loven. Dette er brannvern i klassisk forstand: forebygge uten at det er en umiddelbar fare for brann, men nettopp for å forebygge en brann som kan oppstå og ramme hardt dersom brannvernet ikke er til stede eller er tilstrekkelig. Norge er en del av verden, og våre egne borgere er ikke skjermet for at noen prøver å rekruttere dem til terrorhandlinger. Det er derfor viktig at vi ligger i forkant av utviklingen. Vi har dessverre fått meldinger via PST om at norsk ungdom er forsøkt rekruttert til voldshandlinger i utlandet. I denne omgang har det vært snakk om ungdom med muslimsk bakgrunn. Jeg er glad for at PST på en meget god måte orienterte offentligheten om utviklingen, og at Islamsk Råd har tatt tak i dette. Islamsk Råd Norge oppfordret på sine hjemmesider norske muslimer «til å være ekstra oppmerksomme, og melde ifra om mistenkelig virksomhet om de skulle kommer over slikt. » SV ønsker å støtte positive samfunnskrefter og gi PST og andre myndigheter som er satt til å kartlegge, forebygge, avverge og straffeforfølge denne type handlinger, gode verktøyer. Jeg er derfor glad for at statsråden har signalisert at han vil ta denne saken med seg, og i egnet form komme tilbake til Odelstinget/Stortinget så snart det lar seg gjøre.
La meg først kommentere det representanten Dahl tok opp når det gjelder høring og tilbakevirkende kraft. Det er mange spørsmål som har tangert inn i det materialet som vi nå har hatt i en omfattende høringsprosess. Og det var i hvert fall slik at i høringen - da særskilt i det høringsmøtet som ble holdt med flere organisasjoner - var det et tema hvor langt man kunne strekke spørsmålet om tilbakevirkende kraft. Når det gjelder diskusjonen om forslaget fra Høyre om hatkriminalitet, vil jeg si: Det vi er betenkt over, er at vi lager en så omfattende bestemmelse at den taper sin effekt ved at det meste vil kunne falle inn under dette. Og det var jo ikke det vi ønsket. Vi ønsket nettopp å markere at i noen anledninger hvor det er viktige grupper å beskytte, skal man ha et særlig strafferettslig vern. Nå er dette et forslag som går til Stortinget, slik at man der får ta avgjørelsen om det skal gjøres om til et oversendelsesforslag, men jeg synes at det ville være en god idé. Vi må vurdere hele vår innsats i forhold til hatkriminalitet. Vi må se ikke bare på om loven virker, men også på de tiltak som er satt i verk i politiet, bl.a. spørsmålet om registrering av den type kriminalitet. Så vil jeg også si at noe av det som er den store utfordringen nå, er hvordan vi skal klare å håndheve disse reglene på en tilstrekkelig måte. Det å vedta tomme straffebud, dvs. at vi vedtar straffebud her i dag som politiet og rettsapparatet faktisk ikke evner å håndheve fordi bevis ikke er for hånden, er tunge rettsprosesser å kjøre. Det er jo virkelig noe av det farligste vi kan gjøre. Når jeg har møtt både sjefsanklager ved Rwanda-domstolen og andre internasjonalt som sier at nå må Norge få på plass regler, så er vi også nødt til å følge opp med ressurser. Derfor er jeg glad for å kunne si at vi - som det også framgår i media i dag - tar sikte på å doble etterforskingskapasiteten ved Kripos for krigsforbrytelsessakene. Det håper jeg kan gjøre sitt til at vi ikke bare får avdekket flere saker, men også kan få avklart saker for alle dem som går og venter på avklaring. Det sier seg selv at det å være siktet eller mistenkt for denne type lovbrudd uten å få en avklaring, i seg selv er en stor belastning. Så jeg mener at vi faktisk gjør noe som er veldig viktig her i dag - først og fremst ved at vi får nye lovregler på plass, men samtidig at vi tar det løftet som vi gjør ved å få dobbelt sett etterforskere hos Kripos og også en ny statsadvokatstilling ved Det nasjonale statsadvokatembetet for krigsforbrytelsessaker.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå nedanfor]]
Odelstinget skal då votere.
Under debatten er det sett fram seks forslag. Det er: forslag nr. 1, frå Jan Arild Ellingsen på vegner av Framstegspartiet og Høgre forslaga nr. 2-5 frå Jan Arild Ellingsen på vegner av Framstegspartietforslag nr. 6 fra André Oktay Dahl på vegner av Høgre Forslag nr. 1, frå Framstegspartiet og Høgre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremlegge forslag som kan sikre større grad av individuelt erstatningsansvar ved utmåling av oppreisningserstatning, samt en vurdering av behovet for i lovs form å presisere den økte straffverdigheten ved grove, organiserte overgrep. » Forslag nr. 3, frå Framstegspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere rutiner og om nødvendig komme med forslag til lovendringer slik at man sikrer tilbakekalling av norsk statsborgerskap i tilfeller hvor det viser seg at personer som har fått innvilget statsborgerskap, har begått krigsforbrytelser, terror eller annen alvorlig kriminalitet. » Forslag nr. 4, frå Framstegspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å senke terskelen for politiets adgang til å pågripe personer for lovbrudd i forbindelse med ny spesiell straffelov. » Forslag nr. 5, frå Framstegspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen styrke respekten for avdøde ved at det i bestemmelsen om likskjending i straffeloven også inntas at velting av gravstøtter og skjending av gravplasser likestilles med likskjending. » Forslag nr. 6, frå Høgre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av 2008 om å fremlegge forslag som sørger for at hatkriminalitet på grunnlag av «annen status » gis det samme lovmessige vern som annen hatkriminalitet. » Desse forslaga blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget. Presidenten vil starte med å ta opp til votering forslag nr. 2, frå Framstegspartiet. Forslaget lyder:
Framstegspartiet har varsla at dei, no som forslaga deira har falle, vil støtte innstillinga subsidiært på desse punkta.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli å sende Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat. Ber nokon om ordet i samsvar med § 37 a i forretningsordenen før møtet sluttar? - Møtet er slutt.