Gospodine predsjedniče, gospođe i gospodo zastupnici. Zakon o pravu na pristup informacijama donesen je 2003. godine i 2004. godina je bila prva godina primjene ovoga zakona. To je vrlo važan zakon koji omogućava građanima da traže od tijela javnih vlasti sve one podatke kojima ta tijela raspolažu i time se ostvaruje između ostalog i javnost rada tijela državne uprave i ostalih tijela javnih vlasti. Vlada je u primjeni ovog zakona donijela sve podzakonske akte. Ona je utvrdila popis tijela javnih vlasti što je dužna za 2004. godinu. Nadalje, donijela je i popis tijela javnih vlasti za 2005. godinu koji je proširen sa novim tijelima koja smo u međuvremenu procijenili da bi bila obvezna davati građanima informacije. Taj popis tijela javnih vlasti za 2005. godinu objavljen je u «Narodnim novinama» 39/05. Kao što je vidljivo, riječ je o velikom broju tijela koje su građanima dužni pružati informaciju. Mi smo u Središnjem državnom uredu za upravu izradili i podzakonski propis, dakle donijeli smo pravilnik o ustroju, sadržaju i načinu vođenja službenog upisnika o ostvarivanju prava na pristup informacijama, a Vlada je zadužila sva tijela državne uprave, a slijedom toga i sva tijela na koje se odnosi ovaj zakon, da imenuju osobu zaduženu za ostvarivanje prava na pristup informacijama i da izrade katalog informacija kojima raspolažu i da ga na najpogodniji način javno objave. U ovom izvješću gospođe i gospodo zastupnici, mi smo sumirali sve ono što je u protekloj godini Vlada učinila, što je učinio Središnji državni ured za upravu i podnijeli smo vam podatke o broju zaprimljenih predmeta, o broju riješenih na pozitivan način ili ustupljenih. Moram reći da ovaj ured kojem sam na čelu, provodi nadzor nad primjenom ovog zakona i građani se nama obraćaju ukoliko im tijela javne vlasti u zakonom propisanom roku ne odgovore, ukoliko ne iskoriste mogućnost tužbe upravnom sudu za ostvarivanje ovog prava. Mi smo u protekloj godini zaprimili 14. pritužbi građana i odmah smo intervenirali da se zakon poštuje. Kod izrade ovog izvješća otvorila se dilema kako ga koncipirati. Doista možda će netko reći da smo trebali svaku zaprimljenu pritužbu ili svaki upit navesti tko ga je podnio, kome je podnesen, kada je riješen, ali gospođe i gospodo u 2004. godini tijela javne vlasti zaprimili su 19 tisuća i 600 upita. Mi dakako vodeći računa i o ekonomičnosti rada državne uprave odlučili smo se dati jedan zbirni prikaz, jer je od tih 19 tisuća 600 upita na 19 tisuća 504 odgovoreno u roku i pozitivno, ostali broj nedostajući od 94 je ili ustupljen ili je negativno odgovoren. Protiv negativnog odgovora ili ne odgovora tijela javne vlasti postoji učinkovit mehanizam zaštite, a to je žalba čelniku tijela i ukoliko se čelnik tijela ogluši o žalbi, onda stranka može podnijeti tužbu upravnom sudu. Kako je riječ o prvom izvješću, mi smo ga učinili na najbolji mogući način, vjerujemo da on i kada bude objavljen da će dati realnu sliku u ostvarivanju prava na pristup informacijama temeljene na zakonu koji je donesen 2003. godine i koji se u 2004. godini po prvi puta primjenjuje u Hrvatskoj i da se ovim izvješćem dokazuje da se ostvaruje u potpunosti pravo građana na pristup informacijama. Molim vas da ovaj izvještaj prihvatite. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Pa državni tajnik kaže, možda će netko reći da smo trebali objaviti sve informacije, ali mi to nismo iz razloga ekonomičnosti. Po članku 20. stavak 3. zakona vi ste to upravo bili dužni učiniti, jer ste bili dužni objaviti sve informacije o podnesenim zahtjevima, predstavkama, peticijama, pa dakle i zahtjeve za dostavu informacija. Dakle ne samo da niste ispunili zakon, ne samo da ste ga prekršili nego se ovdje pred Saborom još time i javno hvalite.
Izvjestitelji odbora? Odbora za Ustav, Poslovnik i politički sustav, predsjednik Dražen Bošnjaković. Izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav Hrvatskoga sabora raspravio je na 34. sjednici održanoj 17. svibnja 2005. godine Izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2004. godinu koji je predsjedniku Hrvatskoga sabora podnijela Vlada Republike Hrvatske 18. ožujka 2005. godine. Odbor je na temelju svog djelokruga iz članka 57. Poslovnika Hrvatskoga sabora raspravio izvješće kao matično radno tijelo. Odbor je u raspravi utvrdio da je Vlada Republike Hrvatske podnijela rečeno izvješće sukladno članku 25. Zakona o pravu pristupa informacijama. S tim u vezi Odbor je konstatirao da izvješće sadrži pregled aktivnosti nadležnog državnog tijela u prvoj godini provedbe zakona. Nakon rasprave Odbor je jednoglasno predložio Hrvatskom saboru da prihvati ovo izvješće. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Odbor za informiranje, informatizaciju i medije? Ne. Otvaram raspravu. U ime kluba SDP-a, poštovana zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, državni tajniče, kolegice i kolege. Klub SDP-a neće podržati ovo izvješće jer je to preambiciozni naziv za ova dva lista papira koji se eto tako državni tajnik imao hrabrosti, na koji se način državni tajnik imao, koji predstavlja ovdje Vladu, hrabrosti obratiti Hrvatskom saboru. Klub SDP-a smatra da je pristup informacijama važan aspekt u ostvarenju transparentnosti postupanja, da je to jedan od važnih mehanizama kako za prevenciju nezakonitosti tako za promociju kvalitetne i kvantitativne dobre vladavine, što sve onda vodi ostvarenju istinske demokratičnosti u društvu. Zakon o pristupu informacijama bio je jedan od zadnjih zakonodavnih aktivnosti u sastavu prošle Vlade i on je na neki način kompletirao čitav onaj paket i set zakonodavnih uređenja, normativnog uređenja u borbi protiv korupcije. Treba napomenuti da je ovaj Zakon donesen na temelju, citiram: "do sada vjerojatno najvećeg povezivanja zajedničkog angažmana aktera civilnog sektora u Republici Hrvatskoj." Tako su ocijenile upravo nevladine udruge koje su se ovom prilikom bile sakupile zajedno pod nazivom "Javnost ima pravo znati" i donijele Deklaraciju "Javnost ima pravo znati". One su se bile okupile na platformi usvajanja i ustrojavanja funkcionalnog sustava kroz koji građani trebaju imati pristup informacijama kojima raspolaže javna vlast. To je također jedan od idealnih primjera kako donijeti dobar akt, kako dobra vlast treba raditi sa udrugama. Dakle, upravo da osluškuje njihovo bilo, ono što oni imaju reći, a ne nekakvom apanažom od zgode do zgode. Vlast izgleda, to je apsolutno vidljivo iz ovog izvješća kojeg eto samo tako može nositi naziv, inače to ono uopće nije izvješće. Na dva, molim vas, niti evo 2 listića papira. Mi ćemo, evo, nakon ove točke raspravljati o Izvješću dječje pravobraniteljice i pravobraniteljice za ravnopravnost spolova pa ste, eto, trebali bar vidjeti kako se to radi, kako to žene rade. Savjesno i detaljno. Inače, ova 2 lista, ovo se naziva izvješćem. Vlast, dakle, nije shvatila da je informacija opće dobro, da je opća vrijednost. Temeljem toga da građani upravo vrše svoje opredjeljenje jer nije samo sloboda opredijeliti se za nešto nego prije svega na temelju, zbog čega dakle, što je to što onda ostvaruje, odnosno određuje opredijeljenost građana? Po mišljenju građana u zadnje vrijeme, u zadnjih godinu i nešto, korupcija u našoj zemlji tijekom, dakle, protekle godine i po dana porasla je čak za 89,1 građana ocijenilo je da je korupcija u Hrvatskoj raširenija nego ikada. Dakle, iz svega ovoga slijedi da Hrvatska polako, ali sigurno gubi bitku sa korupcijom. Evo što je rekao Transparency International koji je analizirao borbu protiv korupcije kod nas. On je ocijenio da je izmjenom i donošenjem brojnih zakona koji su doneseni za vrijeme bivše vlasti načinjen bitan kvalitativni pomak u ostvarenju normativnih pretpostavki za učinkovitije suprotstavljanje korupciji, ali mislim, kažu oni, to nije bilo dovoljno da se većina zakona i ne provodi. Dakle, očito je da se zakoni ne provode. Međutim, evo, kao što čusmo iz ustiju gospodina državnog tajnika, to i nije nešto čime bi se ova Vlada trebala posebno i zabrinjavati niti je to njezin, jednostavno, politički diskurs da u tome čak vidi nešto bitno. Državni tajnik kaže da su oni ovdje postupali po načelu efikasnosti. Valjda hitrokracije. Sastaviti nešto što brže i to je nešto čime se, dakle, kao što ustvrdi evo i naš kolega Stazić, čime se još treba hvaliti. Dakle, u tome se još vidi i neka svoja politička mudrost vladanja. Zakon taj broji samo nekoliko desetaka članaka. Ima 7 stranica, ima 7 stranica. I osnovno načelo tog Zakona je načelo potpunosti, načelo točnosti, načelo opširnosti. To je upravo i smisao. Dakle, kao što je sastavljeno samo Izvješće koje je netočno, koje je neistinito, koje je nepotpuno, govori upravo o tome kako se vlast i odnosi prema primjeni ovog Zakona. To je nešto čime ćemo se ovako kad idemo Europi i kad nas pohađaju izvjesni gosti i prijatelji iz Europe pohvaliti. To je nešto ovako kao jedno odijelo koje se prigodno obuče, a onda navučemo staro ruho i ponašamo se ovdje po načelu efikasnosti. A upravo suprotno, dakle, ovdje je trebalo izgubiti puno vremena i napora, međutim to nije učinjeno. Nije učinjeno gotovo ništa što Zakon predviđa. Nisu ustrojene, odnosno javnost uopće ne zna jer po Zakonu tome svako tijelo treba imati osobu koja je zadužena za kontaktiranje s javnošću. Koja će upravo davati odgovore. To uopće ne postoji, javnost uopće ne zna. Dakle, svako tijelo javne vlasti ili one koja ima prerogative javne vlasti treba imati takvu osobu. Ministarstvo ima glasnogovornike, glasnogovornici koji se trude upravo da izbjegnu neugodna pitanja javnosti, da više zamagle stvari nego da ih pojasne. I zato je upravo smisao ovog Zakona, odnosno duh Zakona je bio za što trebaju postojati te osobe. Vlada je zaposlila na stotine novih ljudi, ali si nije dala truda da bi jednu osobu imenovala, da bi radili ovaj posao. Evo vidite, na zastupničko pitanje trebalo je jednom zastupniku dva i po mjeseca da dobije odgovor. Recimo, na jedno pitanje koje izgleda ovako tehničke naravi, ali koje ocrtava prirodu vlasti. Koliko je novih ljudi tijekom 2004. godine bilo zaposleno u Vladi po na osobu svako ministarstvu, koliko na određeno, koliko na neodređeno vrijeme? Isto rukovodeći se načelom efikasnosti o tome nema ni govora. Dakle, da bi, samo je navedeno da je zaposleno 519 službenika i namještenika na neodređeno vrijeme, molim. 106 službenika i namještenika na određeno vrijeme dok uopće nije rečeno u kojim i pojedinim ministarstvima kao što je pitanje bilo. Dakle, tako Vlada odgovara na zastupničko pitanje. Možete misliti kako se onda odgovara na pitanje građana koji nisu toliko ni upoznati sa pravima iz ovog Zakona. Na pitanje medija pogotovo usmenih, ako nisu u pismenoj formi onda se pogotovo ako nisu promidžbene naravi, onda Vlada šuti. Pa evo, nedavno smo imali iz naših medija saznati da Vlada šuti o financiranju optuženih generala. Vlada šuti također o usmenom pitanju novinara o odluci, Vladinoj odluci o tzv., zamrzavanju imovine generalu Gotovini. Da li je donesena temeljem Zakona? Nema odgovora. I ovo Izvješće je trebalo upravo sačinjavati, dakle, ne samo statistički koliko je upita bilo nego ono što je najvažnije, kontrola. Što se dogodilo onda kad nije odgovoreno? Istina, imamo ovdje jednu rečenicu da su ta od Središnjeg državnog ureda, da su ta tijela koja nisu dala odgovor upozorena da to učine. Međutim, Zakon ne pozna samo upozorenje nego pozna kaznene odredbe. Za pravnu osobu, dakle za to tijelo javne vlasti od 20 do 100 tisuća kuna, jednako tako i za odgovornu osobu, čak je predviđena i kazna zatvora od 60 dana. Da li je itko odgovarao za to, što je Središnji ured poduzeo, ništa. Jer mi smo društvo koje se našlo u situaciji da treba formirati i treba se uvesti kontrola kontrolora. Jer ono ne obavlja svoj posao. Sjetimo se samo one krize u Vrhovinama, 6 mjeseci, je trebalo da Središnji državni ured odgovori na pitanje i da uopće Vlada reagira kada su već u vremenu došli redovni izbori, pa vam je narod rekao što misli o tome i o vašem postupanju. Dakle, načelo potpunosti točnosti, pravodobnosti, uopće nije poštivano a da je Izvješće neistinito to je savršeno jasno iz samo ovako letimično izvješća koalicije javnost ima pravo znati, odgovori na zahtjeve za informacije samo u studenom 2004. godine, ovdje treba pohvaliti Sabor i gospodina predsjednika koji je jedini na sve dao odgovor, međutim, Vlada i predsjednik Vlade na 4 upita te iste koalicije nula odgovora, a to u vašem izvješću uopće nema, prema tome predočili ste netočne i neistinite podatke Saboru i još tražite da bude usvojeno. Vladin Ured za prognanike od iste koalicije nevladine dva odgovora, dva pitanja ni jedan odgovor, isto tako od Ureda za javnu nabavu ni jedan odgovor, od Ministarstva unutarnjih poslova od 8 upita niti jedan odgovor. Od Ministarstva financija od 6 pitanja ni jedan odgovor, od Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka od 17 upita samo od ove udruge u studenom niti jedan jedini odgovor. Isto tako od zaštite okoliša od 11 svega 8, od Ministarstva poljoprivrede ni jedan odgovor 7 je upita bilo, od Ministarstva Europskih integracija molim vas također niti jedan jedini odgovor. Dakle, time nisu prekršene, ne samo dakle da je evidentno da se zakon ne krši nego se time ponovno krši i Ustav, jer ovo nije jedini zakon koji upravo omogućava i građanima i medijima pristup informacijama. Treba napomenuti, a o tome ne vidimo niti riječi u Izvješću da se pred Europskim sudom za ljudska prava vodi 8 sporova gdje je država tužena zbog uskrate građanima prava na informaciju. Pita se također ovdje, postavlja se pitanje koliko je rješenja doneseno, jer po zakonu ukoliko se ne udovolji upitu, traženju, a pri tome uopće nije bitno da li je to traženje učinjeno u pismenoj ili usmenoj formi, gdje treba napisati rješenje, koliko ima rješenja i da li rješenja uopće donose. Po ovome o tome nema ni spomena, a upravo je to onda način kako građani mogu dalje ostvariti svoje pravo na pristup informaciji. Dakle, ovdje imamo potpunu ogluhu administracije. Postavlja se onda pitanje kako uopće i na koji način raspravljati o ovome Izvješću, ono se jednostavno uopće ne može kontrolirati, nije jasno uopće koji su ovo podaci, ovdje imate brojeve, govore koliko je upita došlo, međutim, ono što je najvažnije ne vodi se računa zbog čega. Ako je do uskrate informacije došlo, da li je to po zakonu zato što to predstavlja određenu državnu tajnu, odnosno građanima je uskraćeno pravo na informaciju mimo samog zakona. Dakle, jedna vlast, jedna Vlada koja drži do sebe a prije svega drži do svojih građana nikada ne bi ovakvo jedno izvješće podastrla Hrvatskom saboru. Hvala lijepa.
Hvala. Klub zastupnika HNS PGS-a poštovani zastupnik Jozo RAdoš izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. Radi se o vrlo važnom zakonu za kojega javnost gotovo ne zna da postoji, Zakonu koji ima vrlo visoke potencijale, to je Zakon koji je negdje na tragu zakona o sukobu, o sprečavanju sukoba interesa, to su ti moderni zakoni toga tipa, i dok je Zakon o sprečavanju sukoba interesa vrlo razvikan u našoj javnosti ali bez nekih velikih učinaka, uglavnom se bavimo time tko što ima a ne kako je to stekao i da li je zloupotrijebio svoju dužnost, za ovaj Zakon se gotovo i ne zna a tome je naravno uz opciju nedostatak interesa javnosti doprinijela i Vlada Republike Hrvatske. Ovaj zakon ima to su tzv. antikorupcijski zakoni i rekao bih da su antikorupcijski potencijali ovoga zakona u najmanju ruku jednaki Zakonu o sprečavanju sukoba interesa ili veći međutim, te potencijale ovaj Zakon u proteklih godinu i pol dana svoga donošenja nije iskoristio, nije pokazao a tome je naravno, a to ću poslije pokazati i doprinijela Vlada Republike Hrvatske odnosno Državni ured koji je zadužen za provođenje ovoga Zakona. Ovaj Zakon ima još jednu vrlo važnu dimenziju on bi trebao omogućiti približavanje vlasti građanima, i približavanje građana vlasti. DA građanin preko instrumenata ovog zakona bude upoznat sa onime što se u vlasti događa, pa da onda tako upoznat sa onim što se događa bolje razumije onda u konačnici i bolje odlučuje o tome kako ta vlast vlada. To je pogotovo važno uvjetima opće nezainteresiranosti a to su pokazali ovi lokalni izbori, u kojima je izišlo tek 1/3 građana, sasvim suprotno dobrim tendencijama u razvijenim demokracijama gdje i na lokalne izbore, ili često na lokalne izbore izlazi više građana nego što izlazi na parlamentarne ili neke druge izbore, jer su im teme kojima se lokalni izbori bave zapravo bliže. Dakle, taj opći gubitak interesa za politiku, to pretvaranje politike u nekakvo omrznuto zanimanje jedan od instrumenata kako se to može promijeniti naravno dugotrajnim radom to je i ovaj zakon odnosno njegovi instrumenti, ali na žalost mi u proteklih godinu i pol dana gotovo da se nismo maknuli sa nule. MI smo tek započeli sa formalnim ustrojavanjem pretpostavki za provođenje zakona i to sa prevelikim kašnjenjem, ja ne znam kako se uopće može dogoditi da Vlada krši Zakon tako često a da nitko ne snosi sankcije, gotovo da nema našega zakona u kojem su ispoštivani svi rokovi. Ako Hrvatski sabor u nekom zakonu kaže da se nešto mora učiniti u roku od 6 mjeseci onda se to mora učiniti u roku od 6 mjeseci. Ne može se dogoditi da na tako jasnim primjerima Vlada Republike Hrvatske krši zakon. Ako Vlada Republike Hrvatske krši zakone, što onda možemo očekivati od građana Republike Hrvatske i od onih koji imaju na neki način prirodan interes da ne poštuju zakone a država ih na to mora prisiliti. Kad govorim o tom kršenju zakona evo dakle primjera. Popis tijela javne vlasti za prošlu godinu trebao je biti objavljen 30. do 31. siječnja a objavljen je u "Narodnim novinama" 146 dakle 20.10., dakle sa gotovo deset mjeseci zakašnjenja. Pravilnik o vođenju upisnika donesen je 1. listopada 2004. a trebao je biti donesen šest mjeseci od dana stupanja zakona na snagu, dakle u svibnju mjesecu te godine. Dakle, opet sa pet mjeseci zakašnjenja. To je vrlo jasno. To nisu prekrupne stvari ali to je vrlo jasno kršenje zakona koji je učinila Vlada Republike Hrvatske odnosno njen državni ured koji je zadužen za provođenje ovoga zakona. Kako stvari tu loše stoje govori činjenica da unatoč dopisima Ureda za državnu upravu koji provodi ovaj zakon Vlada 15.10. prošle godine, dakle gotovo godinu dana nakon stupanja zakona na snagu zadužuje tijela javne vlasti da učine ono što su bila dužna učiniti po zakonu prije toga a to znači da imenuju osobe za informiranje, da ustroje kataloge informacija itd. Dakle, to je primjer kako čak ni ove formalne pretpostavke da bi tako jedan važan zakon mogao funkcionirati nisu ustrojene na pravi način i naravno da u takvim okolnostima mi ne možemo znati kako se zakon provodi, koji su njegovi potencijali, gdje zakon će imati stvarnih poteškoća pa onda naravno u takvim uvjetima ne možemo ni pokušati predložiti kvalitetnu promjenu zakona jer je zakon de facto nije počeo provoditi. Sve ovo što ovdje piše u izvješću to je krajnje formalno a taj opseg od 19 tisuća informacija odnosno zahtjeva je premali za jednu državu. Republika Hrvatska ima veliki broj tijela javne vlasti. Samo 5 stotina i 50 jedinica lokalne samouprave i 19 tisuća apsolutno nije veliki broj a da ne govorim da je dobar dio tih zahtjeva bio plod aktivnosti udruga koje su željele propagirati zakon pa su onda same producirale zahtjeve za dostavom informacija da bi mogle vidjeti kako će vlasti reagirati. To nisu u velikoj mjeri zahtjevi samih građana a naravno ovaj zakon je zbog građana a ne zbog udruga, naravno i zbog udruga u konačnici ali ponajprije zbog građana i to nije zakon za medije, za novinare. Prava medija, prava novinara su iznad ovoga zakona. Ovo je zakon za pravne i fizičke osobe i to pokazuje zapravo kako u tom smislu loše stojimo. Ta se praksa nastavlja nažalost i ove godine. Popis tijela javne vlasti za ovu godinu trebao je također biti donesen odnosno objavljen do 31. siječnja ove godine a Vlada je tek 18.3. usvojila taj popis tijela javne vlasti. Dakle, i ove godine sa objavom popisa tijela javne vlasti koje su dužne postupati po ovom zakonu kasni se gotovo dva mjeseca. Pretpostavljam da je objavljen neposredno nakon što je usvojen, dakle opet sa zakašnjenjem. U takvim okolnostima mi dakle ne možemo niti vidjeti koje su slabe strane zakona jer zakon ima tisuću, ne tisuću ali naravno veliki broj problema koje otvara. Nije jasno kako će taj zakon funkcionirati u odnosu prema drugim suprotstavljenim zakonima, Zakonom o zaštiti tajnosti podataka, Zakonom o zaštiti osobnih podataka itd. Dakle, tek kada se uđe u taj aspekt, kada se ta dva odnosno ta tri zakona međusobno suprotstave onda ćemo vidjeti kakova je praksa pa ćemo moći ići smjerom promjene jednoga odnosno drugoga, odnosno trećega zakona. Na ovakav to apsolutno nije moguće jer mi nemamo uopće izvješće o tome koji su problemi stvarni u provođenju zakona. Kaže se da je bilo 20 zahtjeva, da je 15 prihvaćeno, da je 5 odbijeno. Ali koji su se problemi pojavili? Zašto je tih pet odbijeno? Koja je kvaliteta onih koji su prihvaćeni, to mi iz ovog izvješća ne možemo znati. Prema tome, onda ne možemo znati niti kolika je kvaliteta ovoga zakona odnosno njegova provođenja. Zakon je relativno mislim dobar jer je to tipski zakon sličan mnogim zakonima u mnogim zemljama koji su se donijeli proteklih petnaestak godina ali kakvo je njegovo provođenje to je naravno veliko pitanje. Evo, da ilustriram to u kojoj mjeri se zapravo zakon slabo koristi a tome je ponavljam doprinijela i Vlada ovakvim svojim kašnjenjem sa svojim obvezama koje je trebala obaviti. Od općina 269 je dostavilo izvješće, to znači da negdje oko 170 općina nije dostavilo izvješće o provođenju ovoga zakona a tih 269 općina je zaprimilo svega 46 zahtjeva. To znači, od 420 općina u Republici Hrvatskoj tek svaka deseta općina je zaprimila jedan jedini zahtjev za dostavu informacija. To znači da zapravo taj sustav još ne funkcionira. Sa gradovima je situacija slična. Zaprimljeno je 188 zahtjeva. Dakle, ako imamo 120 i nešto gradova dakle tek po gradu u toku jedne cijele godine jedan i pol zahtjev je stigao. To znači da taj sustav ne funkcionira. Za 21 županiju radi se samo o 40 zahtjeva, dakle dva zahtjeva po cijeloj županiji u toku cijele godine, što naravno opet nije dovoljno. A naši sudovi u kojima znamo kakvo je stanje gdje će biti najdelikatnije provođenje ovoga zakona jer će se baš tu raditi o sukobu Zakona o zaštiti tajnosti osobnih podataka i ovoga zakona pa će tu baš trebati uložiti najviše napora da bi duh ovoga zakona bio ostvaren u odnosu prema sudovima. Naši sudovi u protekloj godini nisu zaprimili niti jedan zahtjev za dostavu informacija i to naravno onda govori kako se ovaj zakon loše provodi. A unatoč tome što ja mislim da redovita informacijska djelatnost Hrvatskoga sabora relativno dobro funkcionira i sve je bolja i bolja, tu pogotovo mislim na našu Internet stranicu. Izvješće koje se tiče Hrvatskoga sabora pokazuje da se ovaj zakon zapravo uopće ne provodi. Hrvatski sabor se ponaša u pogledu onoga što ovaj zakon traži od Hrvatskoga sabora i svake druge institucije, Hrvatski sabor se ponaša kao da ovog zakona nema. On u pogledu informiranja funkcionira po ranijim pravilima, po ranijim zakonima a to nije ideja. Ideja ovoga zakona je da se u pogledu informiranja građana i javnih osoba postave neka nova pravila a naravno svi raniji dostignuti modelu funkcioniranja odnosno informiranja javnosti, medija itd. ostaju. Tako se u ovom izvješću koje govori o Hrvatskom saboru, to je samo simbol, nije ideja na Hrvatskom saboru vidjeti kako funkcionira ovaj zakon nego upravo na općinama, upravo na sudovima ovaj zakon mora biti zakon masovne uporabe a Hrvatski sabor je u tom samo simbol. No, ako Sabor ne funkcionira u tom smislu onda naravno teško možemo očekivati da će funkcionirati općine i gradovi. Kaže se da ne postoji centralizirani sustav. Što to znači? To znači da ne postoji službenik za informiranje u Hrvatskom saboru. Ako postoji službenik za informiranje što je obveza po zakonu onda mora postojati i centralizirani sustav informacija. Ne zna se koliko je upita stiglo. To znači da ne postoji službeni upisnik. Za svaki zahtjev koji stigne u tijelo javne vlasti mora se registrirati u službenom upisniku informacija. Ovdje se kaže da se ne zna koliko je upita stiglo jer se za kratke odgovore ne vodi evidencija. Što to znači kratak odgovor? Kratak odgovor može biti ponekad puno sadržajniji nego nekakav dugačak odgovor i najčešće je to tako da su kratki odgovori zapravo važniji od dugačkih odgovora a da ne govorim recimo da na našim informacijama redovitim koje daje Hrvatski sabor nemate jedne vrlo važne odredbe zakona a to je da u katalogu informacija koje tijela javne vlasti moraju objavljivati mora biti i natječajna dokumentacija za natječaje javne nabave. To je jedna vrlo važna odredba ovoga Zakona, sva tijela javne vlasti, morala bi upoznavati javnost redovitim putem, ne dakle na njihove zahtjeve, redovitim putem o natječajima javne nabave, to ne radi Hrvatski sabor, pa onda pretpostavljam da je teško očekivati da to rade i druge institucije javne vlasti. Evo, dakle, to su razlozi zašto smatramo da ovaj Zakon koji ima u sebi, dakle, ponavljam velike antikorupcijske potencijale, da taj Zakon nije proteklih godinu dana proveden na pravi način, sa formalnim pretpostavkama za njegovo provođenje se kasnilo i više od pola godine, a broj informacija, broj zahtjeva, a pogotovo izvješće koje govori o kvaliteti tih zahtjeva, problemi koji se otvaraju zapravo gotovo nisu ni naznačeni u tom izvješću. Stoga, kolegice i kolege, Klub zastupnika HNS-a i PGS-a neće podržati ovo Izvješće. Hvala lijepa.
Hvala. Klub HSP-a, poštovani zastupnik Pero Kovačević, izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, kolegice i kolege, poštovani državni tajniče. Klub HSP-a će ovo Izvješće uzeti k znanju i prema nama najkraća ocjena provedbe ovoga Zakona bi bila da tijela javne vlasti postupaju po načelu "šutnja je zlato". To smo vidjeli u bezbroj primjera i bezbroj slučajeva. A opet moram napomenuti u ime Kluba Hrvatske stranke prava da je člankom 46. Ustava Republike Hrvatske regulirano, "svatko ima pravo slati predstavke i pritužbe, davati prijedloge državnim i drugim javnim tijelima i dobiti od njih odgovor". Prema tome, nije to ništa novo što je ovaj Zakon donesen 2003. godine, ovaj problem je nazočan od uspostave Hrvatske države i moramo biti svjesni činjenice da se mora puno više napraviti na tome da informacije građanima i pravnim osobama, odnosno fizičkim i pravnim osobama moraju biti dostupne, ali opet tu trebamo praviti jednu razliku da smo i mi ipak zemlja paradoksa. S jedne strane informacije koje ne bi trebale i ne bi smjele biti javnosti su dostupne. Od državnih tajni, vojnih tajni, službenih tajni, poslovnih tajni, a informacije oko prava građana, fizičkih znači osoba, pravnih osoba, oko toga kakav je tijek postupka, da li je to riječ o upravnom postupku, sudbenom, nekom drugom postupku, oni su pak nedostupni. Prema tome, vidljivo je iz svega ovoga da oni koji znači postupaju po načelu da građanima moraju biti dostupne informacije završavaju recimo u Hagu. Slučaj novinara koji su objavili podatke koji su već ranije bili objavljeni u nekim drugim zemljama, u Sjedinjenim Američkim Državama, oni završavaju u Hagu. Pa prema tome, očito je da se i tijela vlasti postupaju po načelu da je "šutnja zlato". Što se tiče kvantitete Izvješća, ne slažem se sa Klubom SDP-a, za nas bi možda bilo dobro da je ovo Izvješće kratko i jasno, da ima možda pet rečenica gdje će se kazati, svaki građanin, svaka pravna osoba koja je zatražila informaciju je dobila informaciju i zadovoljna je tom informacijom. Prema tome, ne mora to biti 30, 40 stranica u Izvješću, vidjeli smo, a tko je pročitao Izvješća o radu pravobranitelja, bilo za djecu, bilo za spolove, pazite ima puno stranica a u biti ništa nije kazano. Puno je stranica, ništa nije kazano. Netko za 88 predmeta napiše 40 stranica, ili za 15 predmeta 40 stranica a nije vidljivo šta je napravljeno i kako je postupljeno. Prema tome, ta činjenica da je Izvješće kratko, ne mora značiti da ono može biti loše, ali u ovome slučaju je nažalost točno. E sada, što se tiče ovoga dijela, gledajući na odredbu članka 46. Ustava postavlja se pitanje kako onda od 35 predloženih tijela u ovaj popis je uvršteno samo 23. Ako se uzme ustavna odredba da svatko ima, znači pravo slati predstavke i pritužbe, davati prijedloge državnim i drugim javnim tijelima i od njih dobiti odgovor. Prema tome i tu je jedan problem, znači, a i sama, i teorijski i praktički gledano znamo šta su informacije i pogotovo imati informaciju u pravo vrijeme. A mi ovdje se prije svega moramo založiti za to da ovaj oblik dobivanja informacija fizičkih i pravnih osoba od tijela javnih vlasti trebaju biti osigurane i to tako da građani na takav način imaju jedan od neposrednog, odnosno posrednog oblika nadzora rada tijela javnih vlasti. I vjerojatno u svim takvim fazama će se moći postići i mjere u borbi protiv korupcije, protiv šutnje administracije i svih drugih stvari. Prema tome, sve to govori o jednoj nužnoj potrebi reforme, kako same lokalne uprave, tako i državne uprave i svih javnih službi i to po načelu da svi oni moraju shvatiti da oni nisu u svima tima službama radi sebe nego da su u funkciji i servis građana. Kada to načelo pokušavamo i kada ga budemo proveli u djelo onda ćemo imati sasvim drugu situaciju i sasvim drugu sliku. I onda ćemo opet postići onaj dio što je jako bitan da građani ne dobivaju polu informacije ili čak dezinformacije. Jer i sama situacija mi je jasna, mi zastupnici Hrvatske stranke prava imamo uredovne dane i upoznati smo sa mnoštvom slučajeva da građani uopće ne mogu dobiti informaciju kako u gradu, kako, tako u općini i u ministarstvima nego se, vrti ih se u krug od šaltera 25 do 26 kao u Kafkinom procesu i na kraju uopće ne dobiju informaciju nego se ide tako postupanje prema građanima da on sam odustane od svoga zahtjeva. To je isto i situacija sa nužnosti uz ovaj institut davanja i dostupnosti informacija, osiguranje instituta pravne pomoći građanima kako na razini općina, gradova, tako posebno na razini središnje državne uprave. Znači takvim načinima mi ćemo polako postići onaj dio da počne funkcionirati pravni sustav Republike Hrvatske i da javnost ima pun, puni utjecaj na rad tijela javne ovlasti. Prema tome, zaključno kazano u ime Kluba Hrvatske stranke prava mi ovo Izvješće uzimamo k znanju i skrećemo pozornost Vladi a i svima nama, pogledajte si samo recimo, nama zastupnicima građani imaju pravo postavljati pitanja putem e-maila, pa vidite koliko od vas ne odgovara, imate ih na web stranicama Hrvatskoga sabora. Pa prema tome, ajmo mi i svojim primjerom doprinijeti tome da mi odgovaramo na upite građana putem e-maila a na taj način ćemo onda i tražiti i odgovornost državne uprave da pravovremeno odgovara. I tu se moramo dogovoriti da se stvarno počnu poduzimati i sankcije protiv neodgovornih osoba jer očito ovaj način ako nisu uopće primijenjene sankcije, a bilo je slučajeva gdje su primijenjene, dobro, treba biti i iskren, neke stvari se i ne mogu dati, jer točno treba odrediti u nekim slučajevima nešto je poslovna tajna, nešto je osobna tajna, tu sada postoji, normalno i jedan problem da bi svatko htio znati i što ne bi mogao dobiti ali onda treba na takav način odgovoriti a ne opravdavati se, eto, traže se podaci koji se ne mogu dati građanima, pa zbog toga nije odgovoreno ili nije odgovoreno na vrijeme ili pravovremeno, a najgori su oni slučajevi kada je odgovoreno pa na kraju se pokazalo da je dezinformacija. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Klub IDS-a, poštovana zastupnica Dorotea Pešić-Bukovac. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, štovane kolegice i kolege. Evo po prvi puta u Saboru Republike Hrvatske imamo izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama. Moram vas podsjetiti naravno da je Zakon o pravu na pristup informacijama donesen još 2003. godine i žalosno je to što je u to vrijeme Republika Hrvatska bila zemlja jedina u jugoistočnoj Europi koja takvog zakona nije imala. A ovim izvješćem ako ga tako možemo nazvati možda pokazujemo na isti način kao i tada naš odnos prema jednom ovakvom, prema jednoj ovakvoj problematici odnosno da se vlast konačno bude i u Republici Hrvatskoj javna. Ja moram reći da jedno izvješće koje ima tri stranice, a imamo praktički bi trebali imati izvješće iz svih institucija Republike Hrvatske, znači od Hrvatskog sabora, Vlade, ministarstava, gradova, općina, županija i tako dalje jednostavno je nemoguće da jedan takav izvješta bude svega na tri stranice. Pa možemo možda tu se sjetiti i poslovice da se nije željelo dati zastupnicima na znanje o kojoj se problematici radilo i što su naši građani pitali naše institucije. Pa kako kažu i to izvješće je tako maleno i u malim bočicama se čuva otrov. No moram reći da mi u IDS-u smo bili jako zadovoljni kad je ovaj Zakon o pristupu informacijama došao pred zastupnike jer smo mogu reći da nismo pogriješili i konstatacijom time da želimo svi u Republici Hrvatskoj da imamo otvorenu i javnu vlast. Naši građani imaju pravo znati što se odlučuje, tko odlučuje i zašto te koliko to košta? Građani imaju pravo na uvid u službene informacije i dokumente i sve ono što im je potrebno jer za nas u IDS-u odnos vlasti i građana je odnos partnerstva i povjerenja. Zato je dostupnost informacija u posjedu javne vlasti itekako pravo građana. Današnji europski standardi javne uprave podrazumijevaju predvidivost, zakonitost, odgovornost i učinkovitost javne vlasti. Jer kada građani daju povjerenje nositeljima javnih funkcija onda imaju i pravo tražiti odgovorno ponašanje vlasti u svakom segmentu. No što se tiče samog izvješća ako ga tako možemo nazvati moramo svakako, pod navodnicima, pohvaliti Središnji državni ured koji je uspio na par stranica napraviti šturo, nezanimljivo, faktografsko izvješće bez sadržaja jer osim brojčanih podataka ne da se iz njega ama baš ništa iščitati. Čini nam se da informacije koje daju tijela javne vlasti, a da ih nazovem, pod navodnicima opet obične informacije, mislim da te informacije nisu problem. Problemi nastaju kada se traže informacije koje se tiču velikih i upitnih ugovora koji su sklopljeni daleko od očiju javnosti, a i dalje se drže zaštićeni od javnosti. Jedan od najboljih primjera takvog ugovora je ugovor koji je sklopljen između Vlade Republike Hrvatske i Deutsche Telecoma koji ni do današnjeg dana uz najveća traženja i velike pritiske pa čak i sudske tužbe nije u potpunosti postao javan.Ostali smo uskraćeni za informaciju o tom ugovoru pa pretpostavljam da je štetan jer inače bi već odavno bio objavljen. Po mišljenju IDS-a takav ugovor trebao bi biti javni dokument. U ovom slučaju čak je i Upravni sud donio pravomoćnu presudu kojom se odbija zahtjev za ostvarivanje prava na pristup informacijama te je i ova presuda ustvari najbolji dokaz o raskoraku zakonskih odredbi i njihove primjene od strane sudova. Ja sam dobila informaciju da je udruga građana «Iuiris protecta» podnijela Upravnom sudu tužbu jer im je bila uskraćena informacija. U presudi naravno koja je donešena na štetu udruge. Ti podaci svi su ostali tajna. Bojim se da će i ovaj dokument odnosno ovaj predmet završiti u sudu u Strasbourgu pa da će Europa nam opet dati smjernice kako, kako razvijati našu demokraciju u Republici Hrvatskoj. Najveća je tragedija što se ovakvim ugovorima građani nisu upoznati ni nakon potpisivanja, a kamoli da bi država i prije potpisivanja takvih ugovora trebala informirati javnost o svojim namjerama kako bi građani imali i znali prave informacije te bi na vrijeme trebali reagirati i dati svoje mišljenje onima koji troše njihov novac i to bi bilo jedino demokratsko rješenje. Možda bi trebalo ipak pohvaliti neke jedinice lokalne samouprave. Mislim na neke gradove u Republici Hrvatskoj koji su osobno shvatili da zakone u Republici Hrvatskoj treba provoditi za razliku od nekih drugih institucija što je bilo malo prije dosta toga govoreno koliko institucije ne poštuju vlastite zakone. Kako bi građani na vrijeme bili informirani i da kasnije naravno što manje bude tih zahtjeva za pristup informacija neki gradovi su izradili strategiju suradnje sa građanima koja se sprovodi na način da su formirane zajedničke radne skupine sa predstavnicima gradske uprave, mjesnih odbora i lokalnih nevladinih udruga. Povrh toga redovito se primaju građani. Napravljeni su informativni leci, informativni punktovi, web portali, redovite tiskovne konferencije gradskih uprava i još drugih stvari koje su u interesu građana. Ovo sve što sam nabrojila smatram da bi se trebalo raditi i na državnoj razini jer to je sve u cilju da se razvije dvostruka komunikacija između građana i tijela javnih vlasti. Hvala.
Hvala lijepa. Klub HDZ-a. Poštovani zastupnik Krunoslav Markovinović. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. Pa evo promatrajući malo ovo izvješće već sama brojka da je od 19 tisuća 600 zahtjeva, 19 tisuća, na 19 tisuća 504 odgovoreno je prilično fascinantna. Kad bi dobili materijalne za tih 19 tisuća 504 informacije bila bi to ja mislim podebela knjiga. Ali upravo zastupnici mogu koristiti pravo na informaciju i tražiti sve ono što ih zanima. Normalno je da očekujemo 100%-tni učinak, ali ponekad je vrlo teško dati odgovor i zbog nedefiniranosti pitanja. No vjerujem da većina nas koji smo izloženi godinama takovim pitanjima da to jako dobro znamo. Vjerujem da i brojni građani, institucije možda i ne znaju da mogu koristiti pravo na pristup informacijama. Ako se čini da je premalo zahtjeva za dostavu informacija o lokalnoj samoupravi možemo to promatrati drugačije. U krajnjoj liniji lokalna samouprava je poprilično pristupačna i odgovara direktno na pitanja i bilo bi jako čudno zapravo da je broj pismenih informacija velik jer su ipak ljudi koji tamo rade dostupni. A moji predgovornici bi vjerojatno na taj način obrazlagali zašto Ured Predsjednika Republike nije dobio ni jedno pitanje. Pa valjda je i tamo Predsjednik pristupačan. U cijeloj 2004. godini samo je 13 pritužbi za uskraćivanje informacija, a fama o neučinkovitosti administracije je konstantna. Stalno se priča neučinkovitost ovakva, onakva. Mislim da je taj broj vrlo mali, ali i tamo je Vlada reagirala. Prema tome, i to bi trebalo biti riješeno. Spominjan je i porast korupcije, a narod ništa ne pita. Pa ja po peti put ja mislim u ovom Saboru spominjem i napominjem da ono što smo razgovarali sa ljudima iz Državne statistike, gdje oni tvrde da svi službeni izvještaji u međunarodnim tijelima stari su bar dvije godine, pa ako je korupcija kod nas u njihovim izvještajima velika, onda se ja pitam tko je prije dvije godine bio na vlasti kod nas? I konačno, siguran sam da će broj zahtjeva građana i institucija za informacijom biti i manji, jer će veliki broj informacija na tom se itekako radi biti pristupačan na Internetu. Klub zastupnika HDZ-a prihvatit će i ovu informaciju.
Hvala. Klub zastupnika HSS-a, poštovani zastupnik Ante Markov. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovani gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Donošenjem Zakona o pravu na pristup informacijama 2003. godine Hrvatska je načinila još jedan iskorak u smislu donošenja onih paketa zakonodavnih rješenja koji su trebali naizgled biti vrlo jednostavni, koji su i prilikom rasprave u ovom Parlamentu gotovo jednodušno bili podržani, koji su gotovo glatko prošli u ovom Parlamentu. No, apsolutno i tada je bilo jasno i razvidno da provedba tog zakona, usklađenje tog zakona sa mogućnostima društva će biti daleko teže. I ovo izvješće se naprosto nalazi u jednom takvom raskoraku između zakona koji je donesen 2003. godine i ovog prvog izvješća koji je trebao dati ocjenu efikasnosti tog zakona, ali je trebao dati i ocjenu stanja koje se zateklo, ocjenu tog stanja pokušati predočiti sa određenim mjerama koje bi trebale poboljšati to stanje i da kroz određene godine vidimo koliko je efikasnost tog zakona uspjela podići razinu kvalitete usluge koje daje državna vlast, koja daje lokalna i područna samouprava i razinu zadovoljstva koju građani kao korisnici usluga imaju. Na žalost, iz izvješća to nije vidljivo. Mi nismo očekivali da dobijemo potankosti pojedinih predmeta, nismo očekivali da imamo prikaz pojedinih slučajeva, ali smo očekivali jednu ocjenu stanja. Jer, držimo da je kod prvog izvješća trebalo dati određeno izvješće stanja i to stanje pa ma kakvo ono bilo treba se temeljiti na stvarnim činjenicama i pokušati dati odgovor kako urediti društvo da građanin bude zadovoljan, da ima pravo na pristup informacija i da te informacije budu pravovremene, da mu budu u interesu i da se može putem tih informacija služiti tim informacijama da bi zadovoljio svoje građanske, civilne i ljudske potrebe. Jer ovaj zakon i sve ove informacije koje trebaju biti dostupne građanima ne služe da bi se zadovoljila forma. One ne služe da bi se kazalo mi smo ispunili hodogram od 10 zahtjeva ili 10 radnji i građani trebaju biti zadovoljni. Ne. Oni služe da u svakodnevnom životu građanima se olakša život, da dobiju jednaka prava koja imaju drugi, da prilikom upisa u školske razrede za iduću godinu budu pravovremeno informirani, da ono što je propisano u načinu na koji se primaju učenici uistinu bude i provedeno, da nema učenika prve i druge kategorije, da nema građana prve i druge kategorije. Prema tome, građani očekuju efikasnost koji ovaj zakon kao i svi ostali zakoni trebao učiniti. Prema tome, glavna pitanja koja se postavljaju kod izvješća i kod rasprave o tome što je zakon učinio od svog donošenja do danas možemo posložiti u neke dvije razine. Prva razina gospodarska razina. Da li pravo na informaciju znači i pravo da naši građani znaju vrlo jednu banalnu stvar, kakvo meso danas jedemo. Govori se da u ovom momentu najveće količine goveđeg mesa dolaze iz Poljske, da se deklasificiraju po domaćem mesu, da se prodaju pod junetinu. Da li građani imaju pravo znati što jedu? Da li građani trebaju znati što jedu, kakvu hranu jedu i da li to plaćaju adekvatno. Na stranu ostavimo naše interese hrvatskog gospodarstva koje bi se trebalo boriti za veću prisutnost domaćeg proizvoda. Prema tome, široka je pozicija djelovanja ovog zakona. Ona ima i normativni ali i jedan moralni etički karakter koji naravno ne možemo doseći samim donošenjem zakona, ali permanentnom borbom za pravo građanina ne na informaciju kao neki nulti sadržaj, nego kao informaciju koja će u svom sadržaju pojačati kvalitetu svakog života i uspostaviti jedan red u društvu i u okviru tog reda svatko tko ga ne poštiva će biti karakteriziran. Prema tome, taj gospodarski aspekt koji se ne treba ovako banalizirati, ali je vrlo bitan za građane. Uz određene političke i društvene aspekte koji se posljednjih dana vrlo jasno iskazuju pa i u zemljama vrlo razvijene demokracije koja već ima stoljetnu tradiciju u njegovanju demokratskog oblika života. I danas se na medijima prilikom referenduma u Nizozemskoj postavilo jedno pitanje da li je referendum baš najbolji oblik izjašnjavanja, da li je on nužan, da li je on potreban. Po tome se vodila desetodnevna rasprava, prije toga u Francuskoj, sada u Nizozemskoj, pokušavajući uspoređivati da li se odluke koje se donesu na referendumu rezultat stvarnog stanja ili su one kroz određene medijske ili političke naginjanja rezultat trenutnog odnosa koji se dugoročno reflektira kao globalni stav. Naravno da je referendum najjasniji, najčistiji i najvjerniji izraz volje građana bez obzira u kakvom stanju i sa kojim koecidencijama se on povezivao. No, u tom i na tom tragu političkih aspekata treba odgovoriti na pitanje koliko i kako, koliko javno i koliko transparentno su se donosile i donose se političke odluke i na koji način građani participiraju u kvalitetnom informiranju u svezi sa tim političkim odlukama. Jednako se tiče aktualnih tema odnosa sa Europskom unijom, sa svim problemima koje oni nose, jednako se tiče odnosa sa Haagom, generala Ante Gotovine, privatizacije, javnog privatnog partnerstva kojeg smo uspostavili u slučaju «Sunčanog Hvara» bez zakonske podloge. Jednako se tiče svih onih događanja koje možemo staviti pod javnost i transparentnost političkih odluka. Druga stvar fer natjecanja je političkih stranaka. Također nešto na što su građani sa pravom osjetljivi, jer direktno sudjeluju u tome. Da li je kupovina vijećnika nakon lokalnih izbora nešto što pripada demokratskom svijetu ili ne, da li je preslagivanje kojima se poništava volja birača najnovije dostignuće u demokraciji ili nije, kakvi su odnosi među političkim partnerima, da li se može i da li se treba lagati građanima koliko se potrošilo prilikom određenih izbora. To su sva pitanja koje građane zanimaju u kojima oni direktno sudjeluju i gdje su izloženi i riziku troškova svega toga. Treće, osnaživanje institucija poput Parlamenta koja je kapa svih interesa i gdje su upravo predstavnici građana zaduženi da skrbe o građanima i da u njihovo ime odlučuju i utječu ne samo na donošenje političkih odluka i zakona nego da i nadziru izvršnu vlast na svim razinama. To je ona priča o tome koliko dosljedno se i one odluke koje donosimo u ovom Parlamentu kroz određene odluke, zakone ili ono što se upućuje prema Vladi promtno izvršava, da li se na vrijeme izvršava. Ako već to mi ne radimo da li time dajemo povod i građanima da i oni kažu da se ne trebaju ni oni pridržavati zakona ko "pijan plota" itd. Četvrto. Sudjelovanje civilnog društva u javnom životu. Ono je u Hrvatskoj načelno, deklarativno na dosta visokoj razini. Stiče se dojam da je ponekad i predominantno na određenim političkim i partikularnim interesima pojedinih stranaka. No u stvarnom odnosu to tako i ne stoji, ono se počesto koristi kao jedan paravan kojima se pokuša, jasno onda kad treba zaštiti pojedini dignitet političke odluke ili političke stranke. A u naravi to civilno društvo je tek na početku svog sazrijevanja i ono apsolutno će doživljavati i doživljava jedan svoj put u kome će nadam se drukčije izgledati i imati snažnije ciljeve i zadaće. Stvaranje uspješnog privatnog sektora u gospodarstvu je također od preduvjeta koje neupitno utječu na predmet interesa ovog zakona i sadržaj su ovoga izvješća na svoj poseban način. Jer bez uređenog gospodarskog sektora, bez uređenih odnosa u njemu koji apsolutno su jednina garancija suprostavljanja korupciji i svim protupravnim radnjama pokazuju da definitivno odnosi u gospodarstvu jasno i nedvosmisleno utječu na ukupno stanje u društvu, na ukupno stanje koje se opet jasno očitava prema građanima. I reforma javne uprave koja je jedna od presudnih i bitnih komponenti da bi se davala konačno ocjena o tome kakva je uloga javne uprave u jednom društvu i koliko građani mogu i moraju biti zadovoljni sa takvom javnom upravom govori o jednoj velikoj odgovornosti koju naravno ovaj zakon niti ova izvješća mogu riješiti, ali evidentno je sada nakon proteka ovog vremena od donošenja zakona da će za realizaciju i za konačnu ocjenu o tome što se postiglo u ovom kratkom periodu, a što iz ovog izvještaja nažalost nije vidljivo, da ćemo morati sačekati. Ali isto tako da ćemo, makar što se tiče Kluba HSS-a morati zadužiti Vladu da u svom idućem izvješću vrlo jasno odgovori na ova potpuno otvorena pitanja, jer navođenje broja predmeta koji su riješeni u odnosu na one koji nisu riješeni a pritom ne dati odgovor na ova ključna pitanja koja se tiču dijelom, kažem, političkog ali i gospodarskog fokusa ne može stvoriti sliku pozitivnu o provedbi ovog zakona u ovom relativno kratkom vremenu. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Klub HSLS-a, DC-a, LS-a. Poštovani zastupnik Zlatko Kramarić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora. Štovani gospodine …, štovane dame i gospodo. Ovdje smo kolega Letica se i ja ovako u klupi, ovako nešto dogovaramo pa ne znamo da li je to baš Kant rekao ali bismo ovako, ali bismo mogli reć da je rekao za ovo izvješće da se "prvi mačići u vodu bacaju". Očito da još nemaju iskustva u pisanju ovoga izvještaja koji bi trebao da nam podnese podatke kako se provodio Zakon o pravu na pristupu informacijama za, tekuće godine. No ja bih se vratio, i mislim da, upravo ga da ga tako treba i prihvatiti kao zapravo prvi pokušaj gdje još očito ne postoje, nisu postavljena pravila igre. I samo po sebi izvješće zapravo bi žanrovski, bismo rekli dakle da je poluzadovoljilo tu formu. Izvješće ima neka svoja žanrovska pravila i za ovo bismo mogli reći upravo tako da je tako, tako odgovorilo, jer otprilike ispunjava ovo formalno da je bilo, ne znam, toliko i toliko zahtjeva, koliko je prihvaćeno, koliko odbijeno, a da zapravo se ni u jednom od tih, od tog podatka ne ulazi u njegovu strukturu i sadržaj. Što bi rekao sad Balzak, to je sigurno ništa glupo kao činjenica. Same činjenice na neki način ne govore niti pozitivno niti negativno. No ja bih se vratio malo u neku prošlost. Sjećam se kako je uopće ovaj zakon donesen. On je donesen za vrijeme protekloga mandata. Isto onda je nekoliko zastupnika imalo osjećaj da Vlada oklijeva sa donošenjem vrlo važnih zakona. I onda smo uz pomoć nekih kolega iz nevladinih udruga od silnoga društva smo se bili opredijelili tko će koji zakon napisati. Pa tako netko je od nas bio zadužen za zakon, da ga napiše Zakon o sukobu interesa, odnosno sprječavanju sukoba interesa. Koliko se sjećam kolega Radoš je upravo dobio zadatak da napiše ovaj Zakon o pravu na pristup informacijama. I moramo ga pohvaliti, onda je on bio najbrži i on je prvi bio napisao, odradio svoj dio obveze. I tako nekako i krajem 2003. godine Vlada je konačno i prihvatila ovaj zakon. Ono uvijek što se događa da poneki puta i političari svoje političko iskustvo, svoje znanje, svoje … uvjete pokušavaju staviti na dispoziciju i sudjeluju u onome što se inače zove "kako odgojiti građanina". Ne, mislim da, kad se kaže "kako odgojiti građanina" onda to ne treba nitko da shvati ništa negativno i ne misli se da je s ove strane politike je pamet i mudrost, a ne znam, da to ne pripada onoj drugoj strani, strani javnosti. Ali poneki puta zapravo ni sami građani ili im se treba pomoći da oni sa nekim svojim pravima se upoznaju i da ta prava počinju koristiti. I ne treba biti onda preveliki optimist i misliti da će to ići jako brzo i jako lako i jednostavno. Poneki puta upravo i ta prava, upravo i nastupaju problemi zbog toga što se ta prava ne koriste. Pa tako i ovo pravo na pristup informacijama. Upravo ova činjenica pokazuje da bez obzira na ovaj broj upita da je još uvijek to poprilično maglovito i da zapravo građani još uvijek ne znaju koja su njihova prava. I upravo ovakove sjednice i ova naredna izvješća i neki način daljnji rad na toj doista plemenitoj ideji, ja se po svemu slažem s kolegom Radošem kad je rekao da potencijal ovog zakona ni na koji način nije iskorišten. Kažem, bilo bi možda preoptimistično da mislimo da se to može napraviti vrlo brzo i vrlo jednostavno. To je dug posao koji nas čeka. A s druge strane upravo treba uporno ponavljati i ne treba svaki puta biti populista, demagog, podilaziti javnosti, nego upravo neki puta reći i da ta javnost i također na pravi način treba koristiti ono što joj pozitivna zakonska rješenja naše zemlje dopuštaju. Ja se mogu sjetiti isto i onih krajem 80-tih godina, 90-tih godina prilikom stvaranja onog ambijenta, ozračja za ove društvene demokratske promjene da zapravo su najveći pljesak smo dobivali onda kada smo upravo govorili da prekidamo s nečim što se zove tajne kombinacije, tajni dogovori, gdje smo politiku doista želili demokratizirati, demistificirati i da ona doista ne bude nikakav posao koji pripada samo odabranima, nego upravo da u pravom smislu riječi shvatite te demokratske promjene gdje bi političari trebali biti transmisija i glasnogovornici onoga što građani žele. Nije bilo normalno što se kasnije nije u tom pravcu odvijalo i što kasnije politika zadobivala sve te oznake tajnosti, konspirativnosti i svega onoga odnosno netransparentnosti što bi se danas reklo onda upravo imamo tu situaciju da građani odustaju od politiku, to se prije svega vidi na izlasku na izbore. Očito da nekome odgovara, iako to odgovaranje tu uvijek na samo kratki rok i da tu supstancu građansku treba ne samo sa zakonski, dobrim zakonima, očito ovo nije loš zakon, ali sada upravo je stvar u tome da on upravo postane što je više dostupniji javnosti i da ga javnost, odnosno građani počnu koristiti a onda na neki način ćemo i mi ovdje u Saboru natjerati predstavnike državne uprave da i ovaj žanr pisanja izvješća da ga usklade upravo sa ono što mi želimo. Ako recimo pravobranitelj, onaj bivši je znao napisati izvješća koje je otprilike imalo ako se ne varam 100 i više stranica i na neki način je opisao ne samo paradigmatične slučajeve nego njegovo izvješće je na neki način pokazivalo svu dubinu problema s kojima se on kao institucija suočava odnosno pokazuje probleme funkcioniranja naše vlasti. I s druge strane isto vjerujem da će se to dogoditi u sljedećem izvješću kolege Palarića, a upravo ova današnja rasprava u ovome trokutu mediji, politika i javnost da će se zapravo shvatiti da ovaj Zakon pruža velike mogućnosti i da te mogućnosti treba ispraviti i upravo sada ću se vratiti na početak, smatram da doista se prvi mačići bacaju u vodu i ovo izvješće možemo primiti k znanju. Hvala.
Hvala lijepa. U 10, 41 isteklo je vrijeme za prijavu za raspravu u trajanju od 10 minuta. Idemo na pojedinačnu raspravu poštovani zastupnik Nenad Stazić izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Ovaj izvještaj koji smo ovdje dobili je sadržajnom i u formalnom smislu prazan i time potpuno besmislen pa onda i uvredljiv. Ne uvredljiv toliko prema Saboru koliko prema javnosti. Ovaj Zakon donesen je zbog građana, ne zbog zastupnika u Saboru oni pravo na informaciju imaju po drugim zakonima, ali građani imaju samo ovaj Zakon po kojem stječu pravo na informaciju. Napisati građanima izvještaj na 4 stranice, ovako prazan o tome kako se taj Zakon provodio je uvredljivo za te građane. Kako je to Izvješće sastavljeno, evo odmah u 2. pasusu kaže se točno da nadzor nad provođenjem zakona provodi Središnji državni ured za upravu. E sada kako on provodi taj nadzor, 3, 4 pasusa dalje evo i odgovora na to pitanje. Veli, tijela javne vlasti prema podacima dostavljenim Središnjem državnom uredu objavljuju informacije u službenim glasilima, medijima, besplatnim poduzetničkim informacijama i na informatičku mediju, web stranicama. Nastavljamo što to uopće nije u potpunosti točno ali pogledajte kako državni ured provodi nadzor. On je znači prikupio podatke, koji su mu dostavila tijela javne vlasti i time je izvršio nadzor nad provođenjem Zakona i mislim da je to dovoljno. Kako sam središnji državni ured provodi zakon. Evo, što Zakon kaže u svome članku 20. stavak 1. točka 3. veli "neovisno o pojedinačnim zahtjevima kojima se traži ostvarivanje prava na pristup informaciji tijela javne vlasti obveza su na prikladan način u službenim glasilima ili na informatičkom mediju objaviti posebno informaciju o podnesenim zahtjevima, predstavkama, peticijama, prijedlozima i drugim aktivnostima koje su korisnici poduzeli prema tijelu javne vlasti". Otiđimo na web-site državnog ureda i potražimo da li su oni to objavili u smislu obaveze koje ovaj Zakon propisuje. To ćete tamo uzaludno tražiti, nećete to tamo naći ali nemojmo se tome čuditi, što se čudimo da toga nema na web-siteu kada je sami državni tajnik ovdje uvodno obrazlažući svoj izvještaj rekao da su oni procijenili kako bi to bilo neracionalno. Znači državni tajnik smatra da je neracionalno provoditi Zakon. I onda onaj tko je zadužen za nadzor provedbe ovog zakona a smatra da ga je neracionalno provoditi piše izvješće ovome Saboru i cjelokupnoj Hrvatskoj javnosti i mi bi sada o tom izvješću trebali kao ozbiljno raspravljati. Kako se provodi jedan drugi članak, jedna druga odredba u ovom zakonu koja kaže da su dužna tijela javne vlasti objavljivati, tijela javne vlasti u čijoj je nadležnosti izrada nacrta zakona i podzakonski akata dužna su objavljivati nacrte tih akata te omogućiti ovlaštenicima da se u primjerenom roku o njima očituju. Tko sastavlja nacrte zakona, Ministarstva. Otiđite na bilo koje ministarstvo pa potražite jedan jedini nacrt zakona, o kojem je onda omogućena javna rasprava koja je ovdje se zahtjeva, ultimativno se zahtjeva. Nema ni jednoga, ja sam otišao na primjer na Ministarstvo mora tamo se piše što je sve ministar Kalmeta radio, otvorio ovo, otvorio ono, posjetio ovoga, razgovarao sa onim protokolarne aktivnosti ministra Kalmete, nema ni jednog nacrta prijedloga zakona. NI onog o telekomunikacijama koji smo ovdje nedavno raspravili dok je bilo u nacrtu. Ima poziv na konferenciju za novinare gdje će se predstaviti već gotov zakon kada je prošao Vladu. Znači očito nepoštivanje zakona. I Što kaže sada državni tajnik zadužen za nadzor provedbe ovog Zakona. Je li on kaže kako ministar Kalmeta ili bilo koji drugi ministar ne poštuje zakon, ne. To u izvješću ne piše, međutim, u izvješću piše veli "na Internet stranicama Hrvatskog sabora redovito se objavljuju podaci o radu Hrvatskog sabora što je točno, a putem Internet portala građanima su dostupni ostali podaci vezani uz rad Sabora, izvješća o protokolarnim aktivnostima, te cjeloviti tekstovi akata i zakona". DA, kada su usvojeni i to na portalu Sabora, a što je sa ministarstvima. Dakle, što se tu da zaključiti, ili da državni tajnik uopće ne zna što je obaveza ministarstava i ministara, kako onda provodi nadzor, a zadužen je da provodi nadzor. I ako ne može provesti taj nadzor onda kako može sastaviti izvješće, ali izvješće upravo kvaliteta izvješća govori o kvaliteti nadzora i ovo što smo mi mogli otišavši na site pojedinih ministarstava vidjeti o tome kako ministri provode zakon. E sada gospodine Palariću, ja vama sada usmenim putem ovoga časa, postavljam upit kao građanin, ne kao zastupnik, kao građanin, da mi dostavite podatke koji sve ministri ne poštuju odredbu članka 20. stavka 2. Zakona o pristupu informacijama, jer ste na to obavezni po ovom Zakonu, i da mi odgovor, na taj moj upit objavite na web stranici svoga Državnog ureda, jer ste i to obavezni po zakonu. Pa nabrojite sve ministre koji ne poštuju zakon, morat ćete i sebe tu ubrojiti jer ga ni vi ne poštujete, sve ministre koji ne poštuju Zakon i onda mi recite kako ćete vi kao osoba koja zadužen za nadzor provedbe ovog Zakona što ćete vi predložiti Vladi da učini sa takvim ministrima. Kako se Zakon poštuje? Gledajte, ja sam još 20. svibnja 2004. godine, to je bilo, evo, godinu dana, nešto malo više, uputio Poreznoj upravi, Središnjem uredu, ravnatelju, magistru Ivici Mladineu jedan upit. Da mi što hitnije dostavi rješenje Porezne uprave upućeno Hrvatskoj radioteleviziji iz travnja 2004. godine po kojem se HRT-u nalaže uplata PDV-a na prihod od pristojbe za 6-mjesečno razdoblje zajedno sa zateznim kamatama u iznosu od oko 73 milijuna kuna. Ujedno vas molim, pišem ja gospodinu Mladineu, da mi odgovorite da li je spomenuto rješenje izvršno, tj., da li je eventualna žalba upućena Ministarstvu financija od strane HRT-a odgađa njegovo izvršenje. Jer vam moram uopće spominjati da odgovor nikakav nisam dobio, ali gospodine Palariću, što vi u svom Izvješću niste napisali da gospodin Mladineo ne odgovara ne samo građanima nego i zastupnicima. Da on tako poštuje Zakona o pravu na pristup informacijama. Pa što niste onda u tom Izvješću predložili Vladi što da učini sa takvim koji ne poštuje Zakon. Njega smijeniti treba, postaviti nekoga tko će poštivati zakon. Pa ne mogu ravnatelj Porezne uprave ne poštivati zakone. Pa gdje toga ima, u kojoj državi? Pa ne može onaj koji provodi nadzor nad njim sastaviti izvješće u kojem to ne napiše i to dostaviti Saboru. Pa gdje toga ima? Pa recite mi jednu državu u kojoj to postoji. Ja odgovor od Mladinea nisam dobio. Dobili smo odgovor od doktora Hebranga tu u raspravi neki dan koji nije zadovoljan programom televizije pa predlaže da im se još i poveća porez jer nisu objavili nekakvu seriju koja još nije gotova, vjerojatno s njim u glavnoj ulozi. Gledajte, ovo je važan Zakon, to je novi zakon, važan. On je snažna alatka u rukama građana, alatka kontrole vlasti, prije svega kontrole vlasti. E sad, što nama ovo Izvješće pokazuje? Da li Vlada želi da se on provodi, da on bude oružje u rukama građana ili ne želi? Iz ovako sastavljenog Izvješća na 4 stranice bez jednog jedinog primjera ja mogu zaključiti samo jedno, da Vladi uopće nije u interesu da se građani upoznaju sa svojim pravima iz ovog Zakona i da se tim pravima koriste. Prema tome, zbog svega ovoga što sam ovdje rekao, ovo Izvješće naprosto treba odbaciti i to ga odbaciti s indignacijom. S indignacijom. U interesu i u zaštiti prava onih zbog kojih je Zakon donesen, a to su građani Republike Hrvatske. Hvala.
Hvala lijepo. Evo, kolega Stazić, vi ste spomenuli Sabor. Svi prijedlozi zakona ili iz Vlade ili od zastupnika se objavljuju, prijedlozi zakona, na web stranici Hrvatskog sabora.
I pohvalio sam zbog toga Sabor.
I amandmani i sve kompletno.
I pohvalio sam zbog toga Sabor.
Da, da. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Andrija Hebrang, izvolite.
Hvala lijepo, gospodine predsjedniče. Štovani zastupnik Stazić već po treći puta ponavlja da sam ja tražio povećanje poreza na Hrvatsku radioteleviziju što naravno nikada nisam rekao. Jer ja ne govorim stvari koje su protuzakonite. Ja sam samo tražio da se Hrvatska radiotelevizija drži Zakona o proračunu, Zakona o PDV-u i Zakona o izvršenju državnog proračuna gdje se na svaku uslugu pa i na usluge emitiranja programa mora platiti PDV. A to jest usluga i ono nije naknada za posjedovanje televizora kako sam obrazložio jer ja sam svoj televizor dao zapečatiti i ne moram plaćati naknadu, a i dalje posjedujem televizor. Dakle, naknada je isključivo za uslugu, a za uslugu se po Zakonu PDV mora plaćati, ne dvostruki, to nikad nisam rekao, nego onakav kakav je Zakon propisao. Hvala.
Hvala. Poštovani zastupnik Josip Leko. Izvolite.
Hvala lijepa, gospodine predsjedniče, kolegice i kolege zastupnici, gospodine državni tajniče. Pa ja bih ovako rekao, čini mi se da hrvatska javnost nije svjesna dometa i dosega koji joj pruža ovaj Zakon o pristupu informacijama. To čak ne bi bilo ništa ni čudno ni nelogično, ali čini mi se da ni mi zastupnici tih hrvatskih građana u Hrvatskom saboru ne odnosimo se prema Zakonu kao zastupnici tih građana nego kao zastupnici Vlade Republike Hrvatske. To se vidi po samom Izvješću i načinu na koje je dostavljeno nama saborskim zastupnicima. Ovo izvješće čak i nije problemski obradilo problem upoznavanja i informiranosti građana. Čak nije dovoljno ni statistički to obrađeno, a svi mi znamo, čak u običnom govoru ću vam reći, da je informacija pravodobna i točna, ustvari, kapital vrijednosti. Ja se slažem s time, a u Hrvatskoj djeluje tzv., asimetrična informiranost. Zašto? Pa jedni znaju i na temelju tih informacija se bogate, drugi ne znaju i ne mogu sudjelovati u tom bogaćenju. Ako se samo malo vratimo u prošlost, pogledamo kako je izvršena pretvorba i privatizacija znat ćemo šta znači pravodobna, istinita i točna informacija. Jedan dio građana sasvim sigurno bio je dobro informiran svim labirintima hrvatske privatizacije i na tome se obogatio. I na tome se obogatio. Drugi dio je ostao kratkih rukava, ali što je najgore i sada se drži u dezinformiranosti jer obično se plasira informacija, svi sustavi, od ekonomskog, financijskog, socijalnog su dobri. Doduše, ne daju odmah rezultate pa treba čekati da oni prorade, a nezaposlenost i socijalna situacija ostaje stalno ista. Oni koji to tvrde 15 godina zapravo daju dezinformacije, i to je ono što sam htio reći. Dakle, dužnost nas zastupnika nije šutiti i čuvati Vladu nego omogućiti informiranost građana, naših birača, a ne tvrditi da oni imaju pravo na informaciju. Golo pravo ništa ne znači ni za njih ni za nas, ali javnost rada države, vlasti i državne uprave je smisao ovog Zakona. To mi zaista ne radimo. Može se vidjeti na sljedećem primjeru. Prema meni dostupnim informacijama, jedan od takvih zakona je Zakon o javnoj nabavi koji omogućuje građanima da kontroliraju trošenje njihovog novca. Tu imamo ovakvu otprilike situaciju. Da se formalno zakon provodi jer Zakona predviđa da se pribavi 5 ponuda. Te ponude ne moraju imati nikakvu kvalitetu niti ponuditelji moraju imati bilo kakve reference za ponuđenu uslugu ili posao, ali to je već dovoljno da se izabere jedna od tih ponuda. Obično je ona unaprijed dogovorena. Ako se tome još doda da je u prošloj godini prema meni dostupnim informacijama samo na autocestama pola milijarde kuna plaćeno tzv., izvan predviđenih planskih poslova, projektiranih i to izvan Zakona o javnoj nabavi, a u cjelini milijarda kuna onda se govori šta je, onda se zna šta je pravodobna informacija. Pokušajmo još jedan detalj. Onaj koji na vrijeme sazna kako će biti donesen prostorni i urbanistički plan taj je stekao prednost pred svim ostalima. Ako još zna gdje može doći do novca, ili je dobio informaciju i o tome, onda su ti odnosi puno kompliciraniji i posljedice daleko veće i one su evidentne u našem društvu već 15 godina. Vratimo se na konkretnu situaciju o kojoj bi htio također nešto reći. Riječ je, recimo, o lokalnoj samoupravi. Jedan od primjera koje sam dobio sasvim slučajno je recimo izgradnja komunalnog objekta se proglasi u jednoj sredini da je to poslovna tajna. Dakle, čak i kad bi imao razumijevanja i zakon to omogućio valjalo bi građanima reći koji su razlozi da se to kvalificira poslovnom tajnom. Dakle o razlozima građani moraju znati, čak i ne moraju znati samo suštinu, pa tako je isto slučaj sa Telekomom i ugovorom ili prvim ili drugim ili trećim koji je Vlada Republike Hrvatske potpisala, nije sporno da to zakon omogućuje, ali je sporno zašto građani ne znaju koji su razlozi da se takav ugovor proglasi poslovnom ili državnom ili nekom drugom tajnom. Još jedan konkretan primjer. Recimo u Zakonu o sprječavanju sukoba interesa, sve prijave bilo da su javne ili anonimne su zapravo omogućene uvid javnosti. Javnost ima pravo znati o našim imovinskim karticama i to je u redu, a onda zakon određuje da se rasprava o tome zatvori. To samo mistificira cijelu stvar i ne omogućuje uvid javnosti u rad tijela, ali niti razloge zašto je prijava podnešena, jesu li to stvarni razlozi ili su to politički, odnosno politikantski razlozi. U našoj povijesti recimo postoji još jedan od vrlo važnih pokazatelja šta znači pravodobna istinita informacija je recimo osnivanje PIF-ova, fondova, privatizacijskih investicijskih fondova. Oni koji su imali pravodobnu informaciju oni su stekli prednost, ali nije meni zbog prednosti nego su oni sebi omogućili bogaćenje. Sve u svemu mislim da građani, a i ovaj Sabor zaslužuje da se provedba zakona o pravu, o pristupu, ne o pravu, o pristupu informacijama, obradi na problemski način, sagledaju se dometi i posljedice zašto se on ne provodi i da se dostavi Saboru u što kraćem roku. To nije interes samo nas zastupnika, to je interes građana koje mi ovdje predstavljamo. Hvala lijepo.
Hvala. Poštovana zastupnica Marija Lugarić, izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Kao i brojni predgovornici ja ne podržavam ovo izvješće i neću glasati za njegovo donošenje, a kao što rasprava ide dalje, čini mi se najpametnije rješenje koje je svojedobno povukla potpredsjednica Vlade kada smo raspravljali o provedbi programa zaštita ljudskih prava koja je naprosto povukla izvješće iz ove saborske rasprave i obvezala se da će napraviti novo pa to predlažem i vama gospodine državni tajniče, da naprosto povučete ovo izvješće da se tu dalje svi skupa ne sramotimo. Ja ne mogu podržati ovo izvješće, jer način na koji je samo izvješće sastavljeno, sadržaj samog ovog izvješća je za mene osobno ponižavajuće. To što je za mene osobno ponižavajuće mislim da ne bi bio toliki problem da ono nije ponižavajuće i za Hrvatski sabor, za hrvatsku Vladu koju vi ovdje predstavljate, ali ono možda najvažnije ponižavajuće je za hrvatske građane koji imaju pravo znati i koji imaju pravo na informaciju. Mi kada smo donosili zakon 2003. godine, a čini mi se obzirom na ovu raspravu potrebnim to upozoriti, svi smo se tada bili složili da je uvođenje na neki način prava na informaciju i dostupnost informacije snažan civilizacijski iskorak za hrvatsko društvo. Tada smo ostvarivanje prava na informaciju okarakterizirali onime što to jest, a to je temeljno ljudsko pravo. Mogućnost da hrvatski građani, a zakon se odnosi na građane i pravo da su im informacije dostupne i to poštena pluralistička, iskonska, originalna, a time i posve ne manipulirana informacija bude im dostupna, ona je bila snažan odmak od prakse koju smo svjedočili i previše puta kada su se zatirale i medijske slobode i prava javnosti da zna. Čini mi se također važnim upozoriti da se konzumiranjem prava na informaciju postiže kvalitetno sudjelovanje javnosti, a u stvarima od javnog interesa, a to je naš hrvatski problem, se između ostaloga potiče i sposobnost i djelotvornost administracije, pomaže se u očuvanju poštena same administracije, ali i izbjegava i rizik od korupcije. To je jedno od važnih oruđa u borbi protiv korupcije. Upozoravali smo kada smo donosili zakon da je vrlo važno da sama administracija te civilne službe koje su u državi, koje onemogućuju informiranje javnosti o radu vlasti, a čini mi se da je to sada u Hrvatskoj slučaj, mogu uništiti i najprogresivnije zakonodavstvo, da mogu uništiti i najbolje vladine projekte i programe, a to je na žalost ono što se nama previše često događa. Kolega Stazić je govorio o tome što je zakonska obveza tijela javne vlasti. Osjećam potrebnim istaknuti tri stvari. Tijela javne vlasti su dužna bez obzira na pojedinačne zahtjeve, ima li ih uopće ili nema, doslovce su uvjetovana jednom mjesečno objaviti određene informacije kao što je to određeno zakonom neovisno o tome traži li netko te informacije ili ne traži. Koliko sam ja upoznata i koliko sam uspjela vidjeti to niti jedno tijelo javnih vlasti, a njih mislim da ima oko 160 sve skupa, ne radi. Kolega Stazić je već upozorio da su ministarstva dužna objavljivati nacrte prijedloge akata koji se donose, koji se odnose na zakone, no međutim to se odnosi i na podzakonske akte a na žalost mnoge podzakonske akte ne samo da nisu objavljeni u nacrtu nego nisu objavljeni ni u onom trenutku kada su doneseni, jer je očito nekome u interesu da se sakriju i da se zamuljaju kroz Narodne novine i da ljudi uopće ne znaju koji su to propisi doneseni. To bi bilo u jednoj teoretskoj razini što bi trebalo učiniti. Konkretno stanje oko ostvarivanja prava na dostupnost informacija je ponavljam krajnje ponižavajuće i dostavljeno u izvješću Vlade ni više ni manje nego na četiri stranice. Sam popis tijela javnih vlasti na koje bi se ovaj zakon trebao odnositi, ima više slovnih znakovlja nego samo izvješće, čini mi se da negdje na šest stranica. Izvješće o tome kako ta tijela koja su samo popisana na šest stranica provode zakon se nalazi na četiri stranice. No, međutim ne bi taj obim bio toliko bitan, bitna je tu kvaliteta izvješća, no međutim dva ili tri primjera iz samog izvješća. Kaže se ovdje u izvješću, citiram: «da tijela javne vlasti u većini slučajeva su donijela odluku kojom su imenovali posebno službenu osobu mjerodavnu za» itd. te «odluku o ustrojavanju kataloga informacija». Ja gospodine državni tajniče mislim da ste vi nama trebali u izvješću napisati koja to tijela javne vlasti nisu učinila, zašto to nisu učinila, što ste vi poduzeli da to učine, kako ćete ih na neki način kazniti, kako ćete ih primorati da poštuju zakon. Nadalje iako je izvješće koje se odnosi na Hrvatski sabor dobro i Hrvatski sabor je tu relativno u odnosu na sve ostale povoljno ostvaruje pravo na dostupnost informacija, ja moram reći da najnovija odluku koju smo mi donijeli o javnosti rada Sabora ne korespondira sa ovim zakonom u smislu postavljanja upita i vođenja nekih evidencija pa možda da i ova rasprava bude poticaj Predsjedništvu Sabora da se to malo uskladi da bi zaista Hrvatski sabor koji je već do sada najbolje tijelo javne vlasti u smislu provedbe ovog zakona to zaista bude i primjer svima ostalima. Kada se govori o Vladi Republike Hrvatske kaže da je Vlada zaprimila tri zahtjeva, a dva su odbijena, jedan je prihvaćen. Zašto su odbijeni ti zahtjevi? Pravo na informaciju je obveza. Odbijenost i neuskraćivanje prava na informaciju je samo iznimka i mislim da i Hrvatski sabor i građani zaslužuju reći što je to odbijeno i zašto je odbijeno. Mislim da samo izvješće mora biti puno šire od samog nabrajanja toga koliko je čega došlo, šta je odbijeno, šta prihvaćeno. Da stvar bude gora više od polovice tijela javnih vlasti koji imaju obvezu prema ovom zakonu uopće se ne spominju u ovom izvješću. Ne radi se tu samo o ministarstvima, ne radi se tu samo o sudovima, jedinicama lokalne samouprave. Tu se radi o svim fondovima, tu se radi primjerice o Hrvatskoj narodnoj banci. Tu se radi o svim visokim učilištima. Tu se radi o Državnom arhivu, tu se radi o agencijama, tu se radi o nacionalnom parkovima, Hrvatskim vodama, parkovima prirode, raznim državnim institutima. Mi uopće ne znamo što se u tim institutima dešava, što se dešava u regulatornim tijelima koja također imaju obvezu prema ovom Zakonu o dostupnosti informacijama. Puno smo rekli, pa samo prema kraju prema zaključku. Ja ponavljam neću podržati ovaj zakon i mislim da bi najpametnije bilo da vi uopće sada odustanete dalje od te rasprave i pripremite zaista izvješće koje se uopće ima prava zvati izvješćem, jer ovo se teško može zvati izvješćem. A nakon cijele rasprave bojim se da nisam jedina koja vidim na neki način dvojaki karakter ponašanja ove vlasti. S jedne strane ljudsko pravo građana na informaciju, na dostupnost informacijama kao što smo vidjeli u ovom izvješću se prilično traljavo izvršava. S druge strane, Vlada i naša hrvatska vlast se jako ponosi otvorenim vratima, razno raznim web portalima. Imamo sada primjer slušati aktualnu javnu kampanju oko hrvatskog nacionalnog obrazovnog standarda koji uopće nije nigdje objavljen. Zaključak je da se radi na neki način o potemkinovim selima, da se radi o stvaranjima dojma koja se upravo kao dojmologija i raskrinkavaju kroz ovo izvješće o dostupnosti informacijama jer vidimo da zapravo to jedno s drugim nema ali apsolutno nikakve veze. Gospodine državni tajniče, još jedan prijedlog ako je vama zaista ovaj posao preteško raditi i to vi u uredu ne možete mnoge države su uvele pravobranitelja za dostupnost informacije. Kanada prije nekoliko desetaka godina, Rumunjska primjerice među zadnjima prije nekoliko godina jer se radi zaista o civilizacijskom dosegu i radi se zaista o temeljnom ljudskom pravu. I još jednom vas molim, ovo izvješće je zaista ponižavajuće i za vas odnosno za Vladu koju predstavljate, i za Hrvatski sabor i za građane. Ja za njega svakako neću glasati a mislim da bi bilo najbolje i da ga se na neki način i vi odreknete i iskoristite zadnju priliku da opravdate obraz i da opravdate civilizacijski doseg ovdje u Hrvatskoj dosegnut prije dvije godine donošenjem zakona.
Hvala. Jedna obavijest. Predsjednik Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu Petar Selem sazvao je sjednicu odbora za danas u 14,30 sati u Dvorani "Ivana Kukuljevića" sa raspravom o Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o osnovnom školstvu. Poštovani zastupnik Antun Kapraljević. Izvolite!
Hvala gospodine predsjedniče. Gospodine državni tajniče, kolegice i kolege! Puno toga je već rečeno o neprovođenju i nepoštivanju zakona a isto tako je puno toga rečeno o kvaliteti ovog izvješća kojeg smo dobili na par stranica pa ne bih se puno vraćao na to, osim što bih htio prokomentirati ovaj broj od 19 tisuća 600 zahtjeva koja su išli prema tijelima javne vlasti, znači 19 tisuća 600 upita da se građanima ili pravnim osobama odgovori na koji način tijela javne vlasti funkcioniraju. Zašto toliko malo? U prvom redu što nismo naše građane naučili da građani imaju pravo znati jer naši građani još uvijek ne znaju da imaju pravo znati, jer nismo im uspjeli pokazati koja su to tijela javne vlasti koja su obvezna predati svoja izvješća u bilo kojem obliku, bilo putem interneta, bilo na njihov zahtjev, bilo na neki drugi način kako je to regulirano zakonom. I baš zbog toga želim pročitati šta su to tijela javne vlasti da bih građane upoznao gdje imaju pravo tražiti određenu informaciju a koja im ne smije biti uskraćena. Tijela javne vlasti su državna tijela, tijela jedinica lokalne i područne regionalne samouprave, pravne osobe s javnim ovlastima i druge osoba na koje se prenose javne ovlasti. Prilično jasna formulacija. Međutim, šta to izaziva kod građana? Od kuda građani mogu znati koja su to tijela kojima su prenesene javne ovlasti, koja su to tijela sa javnim ovlastima, to građani ne znaju. A ne mogu ni znati jer je jednostavno ja sam tražeći tijela koja su izostavljena iz popisa tijela javne vlasti uspio naći 29. Prevrtio sam jedno 60 zakona i uspio naći 29 tijela koja smo mi u Odboru za informiranje i informatizaciju i medije sklopili u nekakvih 35 naših prijedloga za nadopunu popisa tijela javne vlasti. I sada ovdje moram reći da je nešto od toga, dobili smo povratnu informaciju da je nešto od toga usvojeno. Međutim, nije prošlo dosta tih tijela a pitam se zašto. To je recimo hrvatska psihološka komora, Hrvatski zavod za kontrolu imuno-bioloških preparata, Hrvatski zavod za kontrolu lijekova, Hrvatski zavod za norme, Hrvatski zavod za mentalno zdravlje, Hrvatski zavod za socijalni rad, i da ne nabrajam dalje nego da kažem ni županijski zavodi za javno zdravstvo. Znači li to da ti županijski zavodi za javno zdravstva nisu tijela javne vlasti, ili da im nisu prenešene ovlasti tijela javnih ovlasti. Mislim da se bez informiranja građana, bez pravilne obuke građana da oni imaju pravo znati ne može očekivati da i onaj primarni zadatak kojeg je zakon trebao ostvariti a to je prevencija korupcije u javnim službama da taj primarni zahtjev se ne može izvršiti dok god građani ne budu znali šta su njihova prava. Na koji način će to Središnji državni ured odraditi bilo seminarima, bilo prezentacijama, bilo putem interneta, ne znam ali predlažem da pod hitno obučimo građane, da im kažemo da oni imaju pravo znati sve šta se dešava u svim tijelima javne vlasti. I zato predlažem ovo izvješće ovakvo kakvo je ono mislim da nije Emanuel Kant rekao da se prvi mačići bacaju u vodu nego moja susjeda baba Mara pa ne bih pripisao takve ono što je gospodin Kramarić rekao da je to umotvorina Emanuela Kanta. Ja ne bih bacio ovo izvješće kao prve mačiće nego jednostavno ne bih ga prihvatio jer ne može se prihvatiti nešto što ne ukazuje šta je taj zakon trebao napraviti. I zbog toga predlažem da se ovakvo izvješće ne prihvati. I još bolja varijanta, da to gospodin Palarić povuče i da napravi novo izvješće.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Ivo Banac.
Poštovani gospodine predsjedniče, državni tajniče, kolegice i kolege! Ja također neću ponavljati mnogo toga što je ovdje rečeno u diskusiji kolega i kolegica koje su vidjeli sve neadekvatnosti ovog izvješća. Naime, onih koji nisu za bacanje prvih mačića u more nego za ozbiljna izvješća. Pa ću umjesto navođenja poznatih nedostataka ovog izvješća prenijeti mišljenje niza nevladinih organizacija koja su u ovom kontekstu izuzetno važne jer su glavni posrednici između građana i državne vlasti. Kako su za procjenu kvalitete provedbe Zakona o pravu za pristup informacijama ove organizacije izuzetno važne, prenijeti ću vam dakle, njihove komentare ovim redom. Prvo, Hrvatski helsinški odbor HHO, procijenio je provedbu Zakona kao veoma lošu te ističe da je ključan problem ne postojanje političke volje da se ovaj Zakon primjenjuje. Bez pritiske i kampanije ne vladinih organizacija, donošenje Zakona bilo je upitno a izgledno je da bi bez vanjskih pritisaka virtualna ostala i njegova primjena. Drugi problem koji HHO ističe, nedovoljna informiranost na svim razinama o postojanju Zakona i o pravima i obvezama koje iz njega proistječu. Kako u tijelima državne uprave, tako i među građanima i novinarima. K tomu se pridružuje iznimno velika potreba edukacije na svim razinama i to sustavna edukacija financirane od strane države koja do sada nije prepoznata. HHO je prošle godine proveo prvo istraživanje o provedbi ovoga Zakona koje je uključilo dva usporedna testiranja u kolovozu i ponovno u studenomu 2004. godine. Rezultati nultog prvog testiranja objavljeni su 28. rujna prošle godine. Prema tim istraživanjima na upućenih 256 zahtjeva za informacijama dobiveno je samo 28% odgovora. Rezultat isti kao i u Albaniji, Moldaviji i Makedoniji, primjerice. Nakon obilježavanja 28. rujna, međunarodnog dana građani imaju znati, te nakon što se o tome i rezultatima nultog testiranja primjene ovoga Zakona izvijestili gotovo svi mediji, počeli su pristizati odgovori na zahtjeve HHO-a, pa su slika tijekom listopada znatno poboljšala. Tako je na upućenih 256 zahtjeva za informacijama do 1. studenog 2004. dobiveno 52% odgovora od kojih 188 pozitivno a 17 negativno. Što je dvostruko bolji rezultat nego onaj objavljen 28. rujna. Ovaj pomak kao i naknadno pristigli odgovori svjedoče o nužnosti vanjskih pritisaka na tijela javne uprave kako bi ona sama provodila ovaj Zakon. Međutim, HHO ističe da ostaje i dalje prevelika šutnja od administracije koja se oglušila na 121 zahtjev na informacijama što se odnosi i na sljedeća tijela od centralne važnosti za funkcioniranje države i dobrobiti građana. Ured Predsjednika i Vlade Republike Hrvatske, Ministarstvo financija, Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvoja, Ministarstvo obrane, Ministarstvo vanjskih poslova, Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i voda, Ministarstvo europskih integracija, mnogi sudovi, mnoge županije i gradovi. "BABE", grupa za ženska ljudska prava i partnerstvo za društveni razvoj, ne vladina organizacija posvećena je sprječavanju korupcije i sudjelovanju građana u odlučivanju zajednički su provele inovativno istraživanje procesa javne nabave u gradu Zagrebu. Istraživanje je trajalo od početka veljače do kraja travnja 2005. godine a nalazi koji se odnose na primjenu Zakona o pravu na pristup informacijama u ovoj studiji slučaja su poražavajući. Tako primjerice grad Zagreb, kao najveća jedinica lokalne samouprave u Hrvatskoj koja bi trebala biti servis četvrtine svih građana ove zemlje nema službenika za informiranje zaduženog za osiguranje pristupa informacijama zainteresiranim strankama kao što ga nema niti Ured Vlade Republike Hrvatske za javnu nabavu, dok se od Komisije za kontrolu procesa javne nabave nije čak mogla dobiti informacija da li postoji osoba zadužena za provedbu Zakona o pravu na pristup informacijama. U sva tri slučaja došlo je do prekoračenja svih zakonskih rokova za odgovor na upit ovih ne vladinih organizacija a u dva slučaju pristigli odgovori nose datum koji u mnogom, koji su u ogromnom raskoraku od stvarnog datuma primitka odgovora što upućuje i na moguću praksu antidatiranja dokumenata kako bi se stvorio privid poštivanja zakonskih obveza. Na temelju ovog mukotrpnog iskustva sa nabavom informacija o javnoj nabavi kao i na temelju bogatog iskustva partnerstva za društveni razvoj koji podupire građane u njihovoj borbi sa administracijom i korupcijom, "BABE" i partnerstvo za društveni razvoj procjenjuju provedbu ovog izuzetno važnog Zakona kao izrazito lošu. Ključni su problemi nepoznavanja zakona od strane javnih službenika kao i ne postojanje političke volje da se Zakon u potpunosti provede te da time javne institucije omoguće građanima, medijima i ne vladinim organizacijama pristup informacijama koje bi moglo poboljšati kako efikasnost, tako i transparentnost rada javnih institucija. U svjetlu svih manjkavosti provedbe zakona "BABE" i partnerstvo za društveni razvoj smatraju ne prihvatljivim manjak informacija o pritužbama građana kao i o praksi pojedinih tijela javne vlasti na koje se Zakon odnosi u ovogodišnjem Izvješću o provedbi ovoga Zakona. Transparense international Hrvatske u svojim komentarima dijeli mišljenje HHO-a o problemima na koje ovaj Zakon nailazi u implementaciji te pažnju usmjerava na potrebu veće informiranosti i edukacije na svim razinama o postojanju Zakona i mogućnostima njegova korištenja. U tom smislu transparense international je u suradnji sa HHO-om aplicirao kod Vladinog ureda za ljudska prava za tri ciklusa edukacije državnih službenika za primjenu zakona. Za projekt su dodijeljena vrlo mala sredstva, niti trećinu od traženoga, što ukazuje na nerazvijenu senzibilnost i razumijevanje važnosti prava na pristup informacijama. Tako će HHO i transparense international Hrvatske na jesen organizirati prvu edukaciju na ovu temu i to trening za trenere pri Centru za obrazovanje i osposobljavanje državnih djelatnika pri Središnjem državnom uredu za upravu. Nastoji se pronaći sredstva za organiziranje i izvođenje edukacije djelatnika lokalne samouprave. Udruga zelena akcija u svojim komentarima se osvrće na netransparentnost Prijedloga zakona o GMO-u iz travnja 2005. u kojem se krši pravo na pristup informacijama i koji se prema tome nalazi u koaliciji sa ovim Zakonom, jer predloženi Zakon nedovoljno osigurava da će mišljenje javnosti biti uvaženo tijekom postupka prihvaćanja ili odbijanja uporabe GMO-a a upravo će ona snositi sve posljedice takve uporabe. Mreža "mladi Hrvatske" koalicija 29 udruga mladih i za mlade iz cijele Hrvatske stavlja naglasak na činjenicu da se nacionalni program djelovanja za mlade podržan u Saboru 2002. godine i usvojen od Vlade Republike Hrvatske u siječnju 2003. kao službeni dokument nacionalne politike prema mladima ne može pronaći ni na jednoj službenoj web stranici, niti jednoj od javnih tijeka te kao takav nije dostupan javnosti. Uz to mreža mladi Hrvatske ističe činjenicu da ovaj Nacionalni program nije objavljen u Narodnim novinama, uz opravdanje da kao police dokument ne sadrži pravno obvezujuću snagu što se nikako ne može nazvati opravdanim kriterijom objavljivanja u Narodnim novinama. U razgovorima sa predstavnicima istaknutih udruga, neke su podijelile njihova izravna saznanja o iskustvima građana sa dobivanim informacijama od državnih institucija na temelju ovoga Zakona. Nakon provedene medijske kampanije i obilježavanja 28. rujna prošle godine građani su počeli, su se počeli obračati za pomoć HHO-u i «Transparency International» Hrvatske s pitanjem kako da pošalju požurnice i kako da im pomognu pri formuliranju žalbi Upravnom sudu kao najvišoj instanci u žalbenom postupku. Postoje već neke presude Upravnog suda kojih je zanimljiva ona 3. ožujka ove godine kojom se odbija uvid udruge «Iuris Protecta» u ugovor između Vlade Republike Hrvatske i Deutsche Telecoma o ... [[Govornik se ne razumije.]] dionica Hrvatskog telecoma što je skandalozan primjer vrijedan spomena. Uz to Transparency International Hrvatske u svom istraživanju ...
Kolega Banac molim vas ... [[Govornik se ne razumije.]]
Završit ću sa ovom rečenicom ako smijem [[Upadica: Da.]] U svom istraživanju javnog mnijenja o korupciji, javno, javnosti informacije interesa iz 2005. godine došao je do poražavajućih rezultata o informiranosti javnosti i o postojanju i mogućnostima korištenja ovog Zakona. Na primjer od 1000 ispitanika
E ne možemo dalje. Oprostite.
51% ne zna da ovaj Zakon uopće postoji. Hvala vam.
Hvala lijepa. Poštovana zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Hvala poštovani gospodine predsjedniče, državni tajniče, kolegice i kolege. Ovaj Zakon o pristupu informacijama trebao je biti ustvari jedno sredstvo za snažan iskorak vlasti prema građanima koje ta vlast i predstavlja. Međutim to se iz ovog izvješća ne da zaključiti. Ne da se ne da zaključiti nego se dade zaključiti upravo suprotno. Vlast očito nema potrebu niti za, niti je za nju nešto bitno eto da bi na to mogla trošiti vrijeme. I ponavljam kao što je i rekao državni tajnik ovdje se Vlada rukovodi načelom efikasnosti. Povijest ovog instituta prava na pristup informaciji jako je davna. Još 1776. u Kraljevini Švedskoj je donesen prvi put zakon ove vrste. Kada je sam kralj i samo plemstvo su smatrali za potrebnim, potrebitim da svojim podanicima koji su poreski obveznici dadu na uvid informacije. Da upravo zato što ih oni financiraju što plaćaju poreze tada je još Kraljevina Švedska smatrala da ti građani koji su još onda bili podanici imaju pravo znati na koji se način troše ta sredsta. Dakle sva prava na uvid su tada još imali građani. I tako se razvijao taj institut. Dakle mi smo ovdje u jednom velikom problemu još uvijek što Vlada ne smatra da je informacija kojima oni raspolažu po prirodi posla jedno opće dobro, jedna opća vrijednost koja ne pripada njima, ne pripada Vladi niti Vlada može s njima raspolagati kako hoće nego da je to jedno opće dobro, informacija je opće dobro. Ona je javno dobro koja pripada građanima. Pristup informacijama kod nas nije riješen samo ovim Zakonom. Dapače članak 38. Ustava kaže da se zabranjuje cenzura, da novinari imaju pravo na slobodu izvještavanja i pristupa informaciji. Tu je još Zakon o medijima, o HINA-i. Zatim postoji čitav niz postupovnih odredbi u pojedinim zakonima koji se upravo tiču obavještavanja, izvještavanja javnosti u pojedinim segmentima djelovanja javne vlasti. Građani imaju pravo znati što i zašto se odlučuju. Imaju pravo dobiti uvid u službene dokumente koji su im potrebni i to bez ikakvog obrazloženja. Čak dapače za to je predviđena i kazna od 60 dana zatvora. Odnos vlasti i građana treba biti odnos povjerenja koje se jača upravo primjenom načela otvorenosti javnosti. Građani se nemaju zašto plašiti vlasti niti se vlast treba plašiti građana. Dakle taj princip otvorenosti, princip opširnosti je dominantan ovdje. Građani naši plaćaju svoju državu, daju joj povjerenje na izborima i onda nakon izbora nisu od strane vlasti prestale obveze prema tim građanima. Dapače nastale su nove i sveobuhvatnije. Građani imaju pravo tražiti od vlasti svako postupanje u svakom njezinom segmentu. To su obvezni i na to su obvezna tijela javne vlasti. Međutim situacija je daleko od onog, od usvojenog zakona. Dakle mi imamo sada trenutno situaciju kada je nakon godine dana primjene ovog Zakona trebali smo vidjeti gdje smo, što još treba poboljšati, a mi smo izgleda dalje od one situacije i pogoršane situacije nego kad smo imali u situaciji i onog dana kada je izglasan i donesen u studenom, u listopadu 2003. godine ovaj Zakon. Čemu je to tako? Možda upravo ovo izvješće otkriva prirodu vlasti. Da li ovoj vlasti zaista su potrebni podanici ili građani? Građani su ti koji imaju svoj ponos, koji imaju pravo, koji znaju da imaju pravo od te vlasti kojoj su dali povjerenje, koju plaćaju da im podastire i daje odgovore. Međutim od tih odgovora kakvi su evo zastupnici su govorili vlastite primjere s čime se mi danas susrećemo kao zastupnici, kakve odgovore dobivamo od Vlade. Ono što je jako bitno a to je ono što je bio i smisao ovog Zakona i koja su njegova načela. Dakle to je bilo pitanje sankcija, pitanje kontrole. Međutim izgleda da građani imaju najviše problema i to ne građani kao pojedinci nego građani kao skupine, problema upravo sa središnjim državnim uredom. Gdje upravo ukazujući na nezakonitosti i postupanja jedinica lokalne samouprave mjesecima čekaju odgovor. To je nešto što je nedopustivo. Načelo brze i potpune informacije osnovno je načelo ovog Zakona. Dakle postupanje Središnjeg državnog ureda u kojem je na kraju krajeva sublimirana čitava aktivnost i kontrola države glede ovog Zakona, ali i ostalih pitanja transparentnosti vlasti najbolje upravo se očituje u tom radu pa onda eto shodno tome i u svom izvješću. Tako se stječe dojam da Vlada troši velika sredstva da bi sebe propagirala, ali ne ono što je napravila. Dapače to je onda izvor informacija. Nek građani znaju. To je samo za pohvalu. Međutim da se samo stvori dojam oko nekih efekata oko kojih ne stoji ništa. Sjetimo se samo otvorenih vrata. Vrata, nema više otvorenih vrata. One su bili prigodne za jedne izbore, sada imamo nekakve druge. Međutim sjećamo li se nastupa novih ministara koji su tako benevolentno davali brojeve svojih mobitela do današnje situacije kada više ne građanin nego zastupnik ne može ni dobiti ni tajnicu od tajnice a kamoli ministra. Toliko o otvorenosti Vlade, toliko o transparentnosti Vlade. Dakle očito je još jednom da završim iz politike Vlade, iz ovog izvješća i kako je ona otvorena, koliko je ona transparentna samo o tome priča, a ovo nepobitno dakle i izvješća brojnih nevladinih udruga govore nešto sasvim drugo da ovoj Vladi zaista nisu potrebni građani. Potrebni su joj podanici. Ova Vlada ne vlada, ona samo zavodi.
Hvala. Ispravak netočnog navoda poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, ispravljam netočni navod da ova Vlada je prevarila birače sa napisima otvorenih vrata.
Klub zastupnika SDP-a, završna pet minutna rasprava. Poštovani zastupnik Tonči Tadić, izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, dame i gospodo zastupnici, poštovani gospodine državni tajniče. Čitajući ovaj tekst nisam se mogao načuditi da je izvješće o ovako iznimno važnom zakonu stalo na zapravo dvije, tri stranice. Riječ je zapravo o iznimno važnom zakonu. Riječ je o zakonu koji jamči našim građanima jednakost u pravu na pristup informacijama o radu državne vlasti. Dakle, o zakonu koji jamči pravo na pristup o ključnoj informaciji, a to je kako se troši njihov novac, u koje svrhe se troši. Dakle, što se radi s njihovim novcima i na koji način funkcionira uopće državna i lokalna uprava. Izvješće o tome vi ste saželi u jednom potpuno zen stilu na tri stranice. Mi u klubu nismo zadovoljni sa konstatacijama u stilu na temelju pristiglih izvješća ministarstava zaprimljeno je 4302 zahtjeva za pristup informacijama, od toga je 16 odbijeno, 8 je ustupljeno, a ostali su prihvaćeni. Mene interesira, ne samo mene, nego svakog od nas u Saboru vjerujem zašto je ovih osam odbijeno. Očekujemo navođenje razloga, jer članak 9. Zakona o pravu na pristup informacijama jasno govori da je informacija dostupna uz određene izuzetke ako bi to onemogućilo istragu protiv počinitelja kažnjivih djela, ako bi to onemogućilo rad tijela koji provode rad zakonitosti, ako bi uzrokovalo ozbiljnu štetu za život, zdravlje, sigurnost i životnu sredinu, ako bi ugrozilo provođenje gospodarske ili monetarne politike, ako bi ugrozilo pravo intelektualnog vlasništva itd. itd. Dakle, očekujemo u izvješću detaljno obrazloženje radi čega neki građanin nije mogao dobiti informaciju. Ako to ne budemo mogli dobiti ni sad ni u buduće, onda su ovakva izvješća potpuno bespotrebna, onda je ovo jedno puko zadovoljavanje forme i onda je to svođenje Zakona o pravu na pristup informacijama na karikaturu uz ritualne rasprave u Saboru o tome kako mi eto našim građanima omogućavamo pravo na pristup informacijama, a istodobno mi kao zastupnici nemamo osnovnu informaciju, a to je zašto netko nije mogao dobiti informaciju koju je tražio. Ja vas podsjećam gospodine državni tajniče na kanadski Zakon o pravu na pristup informacijama koji je vrlo opsežan, koji vrlo precizno definira odgovornosti, ali se tamo zna tko je odgovoran. Tamo je za to odgovoran «comisionar for information», dakle osoba kojeg bira kanadski Parlament iz svojih redova i koji se cijeli taj mandat bavi zaštitom prava građana na pristup informacijama uz vrlo jasne iznimke koje se odnose isključivo na nacionalnu sigurnost i isključivo na progon počinitelja kaznenih djela radi olakšavanja istrage. Ali, jamči svaku moguću informaciju pa i informacije o poslovanju javnih poduzeća, odnosno trgovačkih društava u vlasništvu države ili lokalne samouprave. U Kanadi su ovakva izvješća jednostavno nezamisliva. Dakle, ostaje nam još jako dugo dok dosegnemo taj traženi cilj, ali ne trebamo ići predaleko. Sve susjedne zemlje nastoje poštivati te standarde i upravo zato želimo li biti jedna od zemalja koja stremi prema Europskoj uniji, ja vas lijepo molim u ime Kluba HSP-a da ovakva izvješća više ne podnosite Saboru, nego da budu daleko bolje potkrijepljena. Klub HSP-a će ovo primiti k znanju i ništa više od toga. Hvala.
Hvala lijepa. Državni tajnik Antun Palarić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospođe i gospodo zastupnici. Dakako da je pravo na pristup informacijama jedno od važnih prava koja pripadaju našim građanima, ali odbijam svaku pomisao da Vlada bježi od ostvarivanja toga prava. Dapače, ova Vlada inzistira na javnosti svoga rada. Ona otvara mogućnost da je primjenom suvremene tehnologije što više državnih evidencija, što više podataka koje nam stoje na raspolaganju putem Interneta bude dostupno građanima. Evo primjerice elektronska zemljišna knjiga je nedavno otvorena. Mi imamo popise birača. Imali smo biračka mjesta, a sada smo na Internet stavili i popis svih udruga registriranih u Republici Hrvatskoj. Dakle, preko 27000 koje djeluju i sve je više baza podataka koje su dakako javne, bit će dostupne na Internetu, a ulažemo brigu da se ovaj zakon primjeni, objavili smo popis tijela javnih vlasti, donijeli smo pod zakonske akte koji trebaju, inzistiraju i točno, Vlada je čak upozoravala tijela javne vlasti da primjene ovaj zakon, požurivala ih je. Središnji državni ured je slao okružnice i sudjelovali smo u nekoliko okruglih stolova, skupova i doista smo sa «Transparenc internationale» dogovorili da ćemo trenere, trenera koji se obučavaju za rad u Centru za edukaciju državnih službenika obučavati i o primjeni ovog zakona kako bi se učinkovitije razradio sustav primjene ovog zakona. Ovo je prvo izvješće. Mi smo doista došli, htjeli čuti kako Sabor razmišlja, kakav bi Sabor htio sadržaj izvještaja. Mi smo procijenili naravno primjenjujući zakon, primjenjujući članak 25. zakona, a to je da svako tijelo podnosi izvješće uredu i da ured objedinjuje izvješća i kad smo došli do podatka od 19600 postavljenih upita, da je na 19504 odgovoreno i kad smo dobili 14, samo 14 pritužbi od građana mi smo došli do zaključka da se ovaj zakon primjenjuje na zadovoljavajući način, da on može biti bolji, uvijek mu se može bolje i trudit ćemo se da bude bolje, ali izvješće za slijedeću godinu sadržavat će svakako navedene sve one predmete gdje je odbijen zahtjev za davanje informacija i iz kojih razloga je odbijen kao i sublimiranu sudsku praksu Upravnog suda. Evo predlažem da se ovo izvješće prihvati. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda poštovani zastupnik Tonči Tadić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, dame i gospodo zastupnici, uvaženi kolega Palarić. Prema zakonu bili ste dužni navesti u izvješću radi čega je odbijena mogućnost da građanin dobije informaciju. To nije napisao, a to sam vas upozorio u ime Kluba, na to je upozorio i gospodin Pero Kovačević u ime našega Kluba. Mi odgovor na to nismo dobili. Hvala.
Hvala lijepa. Zaključujem raspravu. Hvala lijepa. [[Pljesak.]] Čestitam zastupnici Ivani Posavec-Krivec na položenoj prisezi i želim joj uspjeha u obavljanju časne i odgovorne zastupničke dužnosti. I dajte zastupnici odmah ključić. Idemo na glasovanje. Izvješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2004. godinu. Rasprava je zaključena. Sukladno prijedlozima radnih tijela dajem na glasovanje slijedeći zaključak. Prihvaća se Izviješće o provedbi Zakona o pravu na pristup informacijama za 2004. godinu. Molim uključimo se. Možemo glasovati. Rezultat. Sa 68 glasova za, jednim suzdržanim i 22 protiv prihvaćen predloženi zaključak.
Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora, cijenjene dame, poštovana gospodo zastupnici Hrvatskog sabora. Dozvolite mi da u najkraćem predstavim sadržaj ovog našeg prvog cjelovitog izvješća za prošlu godinu. Izvješće predstavlja dogovorene i planirane aktivnosti, ali je ujedno i rezultat i onih postupanja koje nisu trpile nikakovu odgodu jer se jednostavno radilo o djeci i o slučajevima kolji nisu mogli čekati. Svojom strukturom kao što ste vidjeli sastoji se iz dva osnovna dijela. U prvom dijelu naziva praćena je povreda pojedinačnih prava djece, razmatraju se pojedinačni slučajevi upućeni pravobranitelju za djecu, kao i one koje je pravobranitelj za djecu sam otvorio temeljem vlastite inicijative. Od svih brojki da ih ovdje ne ponavljamo, izdvajamo kao posebno zabrinjavajuću onu da se 70% prijava Uredu odnosilo na povrede osobnih prava djece, poglavito onih vezanih uz roditeljsku skrb, kao i zaštitu djece od svih oblika nasilja što ocjenjujemo osobito zabrinjavajućim. Dakle ta brojka ukazuje na to da do povreda prečesto dolazi u obiteljskom domu i u školi, dakle na onim mjestima gdje bi djeca po prirodi stvari trebala biti najzaštićenija. U izvješću naravno nisu navedeni svi pojedini slučajevi, nego smo te slučajeve grupirali prema grupama prava i izdvojili one ponavljajuće i bitne a koji bolno ukazuju na slabe karike sustava. Vezano uz obitelj uočavaju se problemi koji se tiču roditeljske skrbi kada dijete protivno njegovom najboljem interesu postaje svojevrsni poligon međusobnog roditeljskog razračunavanja. Neki stručnjaci govore o terminu djece iz nekvalitetnih razvoda. U tim slučajevima veoma značajnu ulogu i široke ovlasti ima sustav socijalne skrbi, poglavito centri za socijalnu skrb. Kao problem u postupanju sustava socijalne skrbi u cjelini u tim osjetljivim predmetima uočili smo kao poteškoću vrlo često, gotovo redovito prekoračivanje rokova za donošenje prvostupanjskih i drugostupanjskih rješenja pa stranke čekaju odluke više mjeseci, nekad i preko godinu dana. Nedovoljno korištenje svih zakonskih ovlaštenja u zaštiti prava i interesa djece u upravnim postupcima, poglavito mjera obiteljsko-pravne zaštite kao primjerice mjeru nadzora nad vršenjem roditeljske skrbi a koja jako pomaže roditeljima da počnu funkcionirati. A također i u postupcima pred sudovima pred kojima je centra dana izuzetno proaktivna uloga kako u smislu pokretanja postupaka tako predlaganja dokaza. Međutim, često puta takvo postupanje centara nismo uočili. Osobno stranke se gotovo svakodnevno pritužuju na centre, na nedovoljan senzibilitet i razumijevanje ove njihove vrlo osjetljive problematike. Smatramo da bi u tom dijelu trebala postojati daleko veća aktivnost centara za socijalnu skrb. A u pojedinim predmetima sa žaljenjem moramo reći da smo uočili elementarno nepoštivanje pravila upravnog postupka kao i metodologije stručnog rada. Pravobranitelj za djecu je doslovno u svim slučajevima davao preporuke centrima za postupanje. Neki centri su to rado prihvaćali i što je uvijek rezultiralo u konačnici pomoći djetetu. Neki od njih iskazivali su ogroman otpor. I da apsurd bude veći upravo u onim slučajevima gdje je upravo zbog propuštanja sustava socijalne skrbi došlo do teških i tragičnih posljedica po djecu. Ukazujemo samo na jedan od takvih slučajeva opisan na stranicama 73 do 78 izvješća. Mi doista uvažavamo objektivne poteškoće u funkcioniranju centara, manjak djelatnika, nepostojanje edukacije, nepostojanje supervizije. Radi se o sustavu koji izuzetno brzo izgori. Stranke su osjetljive, problemi su vrlo široki. U mnogim centrima doista postoje vrlo neprimjereni uvjeti za rad, sve do elementarne nesigurnosti djelatnika sustava koji su i sami izloženi često napadu stranaka. Međutim, ja sam ovdje u ulozi pravobraniteljice za djecu, ono na šta se moram referirati, to su nadležnosti centara i moja očekivanja prema njima su velika. A nekad smo uočili i niz subjektivnih poteškoća koje možemo sublimirati na elementarno neprepoznavanje problematike, poglavito vezane uz nasilje, ne postupanje ili ne sveobuhvatno postupanje. Po ocjeni pravobranitelja za djecu, djeca su posljednji segment društva na kojem bi trebalo štedjeti. I postoje sve veći problemi s kojima se susreće suvremena obitelj. I postoje velike ovlasti koje imaju centri te u tom smislu i naša očekivanja prema njima, pa smo predložili u izvješću i načina usmjerenih prema osnaživanju sustava u cjelini. Vezano uz alternativne oblike skrbi na djecu, poglavito posvojenje i udomljenje, smatramo da institucija doista treba biti posljednje utočište za dijete. Međutim, moramo vas obavijestiti da smo pregledom i obilaskom dječjih domova susreli djecu koja su bila ranije u udomiteljskim obiteljima, koja su se prituživala da su bila izložena neprimjerenom i teškom radu, zanemarivanju, a djevojčice i dječaci čak i seksualnoj zlostavi od strane udomitelja. Ono što smatramo u budućem razvoju instituta udomiteljstva ustrojiti vrlo jasne i stroge kriterije o tome tko može biti udomitelj, njihovu edukaciju i praćenje njihovog rada. Naime u slučajevima kada dijete nema odgovarajuće roditeljske skrbi država postaje zamjenski roditelj i Hrvatska mora voditi računa o tome kakova će stvarna kvaliteta skrbi o djetetu biti. Ukazujemo ponovno kao u niz slučajeva tijekom 2004. na veliki problem neplaćanja uzdržavanja za dijete. U Hrvatskoj postoji 188 tisuća jedno roditeljskih obitelji. Svako peto dijete raste u jedno roditeljskoj obitelji i neka istraživanja govore da preko 60% djece svoje uzdržavanje uopće ne prima ili ne prima redovito. Stranke se pritužuju, a u tome smo se i sami uvjerili, na veoma dugotrajne, iscrpljujuće sudske postupke, neosiguravanje privremenih sredstava za vrijeme trajanja postupka, velika neobaviještenost roditelja, gdje opet vidimo ulogu Centra za socijalnu skrb u načinu ostvarivanja prava, probleme kod utvrđivanja visine i naplate uzdržavanja. Kao posljedicu imamo za to da za mnoge roditelje se radi o vrlo ponižavajućim i iscrpljujućim i teškim dugotrajnim bitkama za ovo pravo djeteta. Ono što posebno želimo upozoriti jesu alarmantni podaci koji se odnose na nasilje prema djeci. Državne statistike su vrlo detaljno navedene i iz navedenog razloga aktivnosti pravobranitelja za djecu i s obzirom na činjenicu da se čak jedna trećina prijava uredu odnosi na bilo neki od oblika nasilja prema djeci, da nas javnost često percipira kao pravobranitelje za zaštitu zlostavljane djece. A zaštita djece od zlostavljanja je doista samo jedna od ovlasti pravobranitelja za djecu. Do te mjere da nas već i tako imenuju. Ne pravobraniteljom za djecu nego pravobraniteljom za zaštitu zlostavljene djece. U slučajevima obiteljskog nasilja kada bi morala kratko izložiti svoje stajalište, smatram da unatoč dosadašnjim uloženim naporima i na senzibiliziranju stručnjaka u postupanju pojedinih nadležnih tijela uočili smo potpuno neprepoznavanje problematike i fenomenologije nasilja usredotočenost isključivo na fizičke pojavne oblike, nepravovremenost reagiranja, često ne prijavljivanje od strane stručnjaka izvan policijskog sustava i vrlo lošu umreženost službi, institucija i sustava u cjelini. U izvješću su navedene detaljne preporuke za poboljšanje sustava, te je najkraće rečeno unatoč jasnom opredjeljenju Republike Hrvatske prema zaštiti žrtava obiteljskog nasilja i postojeće normativne razini smatramo da u ovom području treba još puno učiniti. I naše nezadovoljstvo postojećim sustavom zaštite prenijeli smo i Vladi Republike Hrvatske, pa skromno ističem da smatram da su stajališta pravobranitelja u bitnom donijela i donešenoj strategiji o zaštiti nasilja u obitelji. Drugo pitanje s kojim se susreo ured je pitanje vršnjačkog nasilja. I to je ono gdje su se djeca samostalno prituživala uredu. Dali smo u izvješću podatke o istraživanjima, govori se o svakom četvrtom ili petom djetetu, sve do onih alarmantnih slučajeva koji se tiču nasilja među djecom u domovima socijalne skrbi, smrt štićenika ili masakriranje djeteta u domu u Malom Lošinju. U početku izvještajnog razdoblja vezanog uz bulin uočili smo potpuno neprepoznavanje i nepriznavanje ovog problema. Stručnjaci posebno u školama su ga minimizirali negirali, omalovažavali, relativizirali od onoga nije to ništa, dijete treba se čeličiti i međusobnog optuživanja tko je odgovoran na relaciji škola-roditelj. U tom dijelu smatramo značajnim doprinos pravobranitelja u donošenju programa aktivnosti za sprječavanje nasilja među djecom i protokola postupanja, a koji su dokumenti Vlade u kojem smo aktivno sudjelovali i u usporedbi i pregledu stanja na kraju izvještajnog razdoblja možemo reći da stručnjaci, više ne primamo izvješća da to nije ništa, stručnjaci priznaju da problem postoji u nekim sredinama u manjem broju doista poduzimaju neke preventivne aktivnosti, međutim još uvijek u većem broju sredina se funkcionira na razini trenutne vatrogasne intervencije samo kad se slučaj dogodi i to nerijetko u vrlo teškom obliku. Ono što smo posebno iskoristili da znaju zastupnici Hrvatskoga sabora i na slučajeve nasilja djelatnika u domovima socijalne skrbi i škola prema djeci. Posebno vas molim i ukazujem na slučaj opisan na stranicama 108 do 112 izvješća. Naime još i dan danas iako je prošlo par mjeseci, ja sam zaprepaštena činjenicom da je ravnatelj jedne srednje škole generacijama djece mogao govoriti najodvratnije stvari i da nitko od školskog odbora do nadležnog ministarstva, doista nitko ništa nije poduzimao. Potičem vas da pročitate neke od lepeze najodvratnijih stvari što jedan čovjek može reći drugom, a pogotovo djetetu i pogotovo djelatnik sustava odgoja i obrazovanja. Vezano uz obrazovna prava djece uočene su mnoge poteškoće, to se naravno tiče ponekad i uvjeta, smjenski rad, nedostatak dvorana, loši prostorni uvjeti, ali posebno ističemo da nije u punoj mjeri uloženo dovoljno napora u pogledu integriranog obrazovanja djece sa teškoćama u razvoju kako u pogledu arhitektonskih barijera tako u pogledu primjerenog ranog prepoznavanja i dijagnosticiranja poteškoća do daljnjeg primjerenog školovanja. To pitanje problematiziramo zbog toga jer dolazi često do situacija da se dijete proglašava lijenim, neurednim, glupim, da se ne trudi dovoljno da bi se tek pred kraj osnovne škole utvrdilo da dijete ima ADHD poremećaj ili dizgrafiju i idelidizlaliju. Jednostavno da ne može čitati i da ne može računati. I ja se pitam gdje je bio sustav, gdje su bili defektolozi i psiholozi da se takav problem nije detektirao. Takva djeca nužno zaostaju u školovanju, rijetko idu u gimnazije, uvijek idu u nekakve stručne škole, već u samom početku su hendikepirani za neki razvoj kako konvencija kaže, do punih djetetovih potencijala. Vezano za zaštitu zdravstvenih prava postupali smo u nekoliko predmeta gdje je onemogućeno roditelju uvid u liječničku dokumentaciju, u pitanju dostupnosti odobravanja skupih lijekova za djecu i odbijanje od strane roditelja odgovarajuće tretmana za djecu. Posebno kao veliki problem uočavamo, a to su nas upozorili stručnjaci, nedostatak adekvatnog psihijatrijskog tretmana djece u Republici Hrvatskoj nema dovoljno dječjih psihijatara i smatramo više nego nužnim ustrojavanje posebnih kapaciteta pri postojećim bolnicama za djecu sa tzv. udruženim smetnjama. Djeca su se nekad tukla ili su pila alkohol, danas se i tuku i piju alkohol i drogiraju se i destruktivni su i autodestruktivni i sve u jednom slučaju. Vezano uz socijal ekonomska prava djece najviše predmeta odnosilo se na pitanje siromaštva i socijalne ugroženosti djece. Pitanje o kojem smatramo nužnim izmjenu zakona i žao mi je jer je Sabor nedavno raspravljao izmjenu Zakona o doplatku za djecu, je situacija kada se doplatak za djecu se uručuje roditeljima, a oni često neadekvatno skrbe o djeci i dijete se povjerava na čuvanje drugoj osobi, vrlo često baki i djedu. Dok god se roditelj ne liši roditelj ne liši roditeljske skrbi taj baka i djed koji su često jako siromašni sa malim mirovinama ne mogu primati taj doplatak za djecu koji roditelji u međuvremenu troše za svoje potrebe, a na štetu djeteta, pa je naš prijedlog da se doplatak za djecu isplaćuje onoj osobi koja je temeljem odluke nadležnog tijela doista faktično skrbi o djetetu. U okviru pravosudno-zaštitnih prava i tu će pregled pojedinačne te problematike biti dovršen, posebno upozoravamo na činjenicu da smatramo potrebnim djetetu uvijek kada se vodi kazneni postupak na njegovu štetu posebno od strane roditelja kao počinitelja treba odrediti kolizionog skrbnika. U javnosti se govorilo o jednom slučaju kada je otac kao počinitelj bio optužen za seksualno zlostavljanje djeteta. Nakon vještačenja Državno odvjetništvo je odustalo od kaznenog progona što je molim legitimno državno-odvjetnička odluka, ali otac sam protiv sebe nije mogao nastaviti progon i nije želio. Majka nije željela nastaviti progon u ime djeteta jer živi sa ocem i štiti ga, a dijete nije imao kolizionog staratelja. Naravno mi ne prejudiciramo da bi čovjek bio osuđen, ali dijete je barem trebalo imati šanse da se to, da se preuzimanjem kaznenog progona pokuša poduzeti. Drugi dio izvješća predstavlja prikaz rada pravobranitelja za djecu prema poboljšanju sustava u cjelini. Tako su opisane samostalne inicijative pravobranitelja koji predstavljaju sadržajno prijedloge za poduzimanje mjera za izgradnju cjelovitog sustava zaštite i u tom smislu prijedlog za ustrojavanje obiteljskih sudova koji prijedlog je prihvaćen, prijedlog o rješavanju međusobnih problema oko primjene Konvencije o građansko-pravnim aspektima međunarodne otmice djece, prijedloge pravobranitelja prema uspostavi boljeg sustava zaštite djece u sferi predškolskog odgoja i obrazovanja. Naime nužno je donijeti nove standarde predškolskog odgoja, primjenjuju se zastarjeli čak iz 1983. godine kao prijedlog pravobranitelja za djecu vezan uz uvođenje edukacije zdravstvenog odgoja i obrazovanja. U izvješću stoje neki od vrlo zabrinjavajućih podataka vezanih za spolno ponašanje djece i mladih i vezanih uz spolno zdravlje mladih, a koji prijedlog je u međuvremenu prihvaćen. Držeći se nužnosti da pravobranitelj mora surađivati sa ostalim tijelima, opisane su i aktivnosti u inicijativama drugih uglavnom Vlada Republike Hrvatske pa tako u nacionalnoj strategiji zaštite od nasilja u obitelji, u katalozima znanja sposobnosti vještina, u desetljeću uključivanja Roma, u aktivnosti vezanih uz trgovinu djecom i prošlogodišnjem programu UNICEF-a za sigurno i poticajno okruženje u školama. S obzirom na svoju ovlast predlaganja aktivnosti mjera radi sprječavanja štetnih djelovanja, djelovali smo u pitanju zaštite djece u medijima koja su prava nekad vrlo teško povrijeđena, djece koja prose te zaštiti djece od pirotehničkih sredstava. Sudjelovali smo u izradi pravilnika o smještaju tražitelja azila, azilanata i stranaca pod privremenom zaštitom, a u okviru izvornih samostalnih poticaja radi izmjene i dopune propisa pravobranitelj za djecu uputio je prijedlog za izmjenu i dopunu u pojedinim odredbama Obiteljskog zakona o sudbini kojeg prijedloga nemamo nikakvog saznanja, a u odnosu na izmjenu sudskog poslovnika i Zakon o državnim maticama i upisa posvojenja u maticu rođenih, ta dva poticaja pravobranitelja za djecu su prihvaćena. Dio izvješća, evo još samo malo, odnosi se na obilazak djece smještenih u ustanovama u Zagrebu, Karlovcu, Splitu, Kaštel Lukšiću, Dubrovniku, Koprivnici, Šibeniku, Kaštel Novom i Požegi sa detaljnim prikazom stanja koje u nekim domovima zaista nije dobro, dapače čak i katastrofalno uz preporuke za poboljšanje prava interesa djece u okviru institucionalne skrbi. U okviru posebnih djelatnosti vezano uz promicanje prava djece sa posebnim potrebama opisana je suradnja i djelovanje sa udrugama Hrvatskim savezom udruga tjelesnih invalida i Udrugom za stručnu pomoć djece s posebnim potrebama uz preporuke za poboljšanje tog sustava koji uopće nije dostatan, nekad niti minimalan. Ogroman dio aktivnosti pravobranitelja za djecu odnosio se na neposredne susrete sa djecom, jer kada su u pitanju djeca ona neće doći pravobranitelju nego držim da pravobranitelj mora ići među njih kao i obavještavanje javnosti o stanju prava djece i načinima zaštite tih prava. I zaključno, posebni dio izvješća posvećen je zaključcima Odbora za prava djeteta UN-a upućenim nakon predstavljanja drugog periodičnog izvješća Republike Hrvatske u odboru u rujnu 2004. godine. Posebno napominjem upravo zastupnicima Hrvatskoga sabora da odbor preporuča ovo izvješće i dostavljene preporuke odbora učiniti lako dostupnim u javnosti. Ono što moramo danas utvrditi da to Izvješće i preporuke Odbora nisu nigdje objavljenje osim na web stranici pravobranitelja za djecu, a što Konvencija ne smatra kvalitetom lake dostupnosti. Respektirajući ulogu i značaj Hrvatskog sabora vjerujemo da bi pažnja koju bi Sabor kao najviše predstavničko tijelo građana i nositelj zakonodavne vlasti u ovoj zemlji posvetio spomenutom izvješću, barem i zaključcima Odbora, bila s obzirom na izbor, temelj i razinu na kojoj se o temi raspravlja, poruka i poticaj tijelima izvršne vlasti i svima drugima za poduzimanje istinskih, sveobuhvatnih mjera radi zaštite djece koja najkraće rečeno, za sada nije dostatna. Kako se djeca stalno ocjenjuju, mi uvijek pitamo djecu nakon što im protumačimo i odredbe Konvencije dječjih prava, kako oni ocjenjuju odrasle i tu negdje smo zaslužili jednu mršavu trojku. Naime, to je ono što kažu djeca. Držimo da će ovo Izvješće potvrditi stajalište da djeca kao grupa slabijih doista trebaju posrednika u rješavanju njihovog sukoba sa odraslima. Nastojali smo zaista iskreno i predano i aktivno biti dobar posrednik, o čemu ćete naravno ocjenu donijeti konačnu vi. Ja vam se najsrdačnije zahvaljujem na vašoj pažnji.
Hvala lijepo pravobraniteljici za djecu. Otvaram raspravu. Želi li možda netko od predstavnika odbora? Dva odbora? U redu, to je Odbor za, kolegice Caparin, za? ... [[Upadica se ne razumije.]] Za ravnopravnost. Izvolite.
Poštovana potpredsjednice, poštovana pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege zastupnici. Odbor za ravnopravnost spolova Hrvatskog sabora na 20. sjednici održanoj 12. travnja i 21. sjednici održanoj 17. svibnja 2005. godine raspravljao je o Izvješću o radu pravobranitelja za djecu za 2004. godinu koji je predsjedniku Hrvatskog sabora podnijela pravobraniteljica za djecu Republike Hrvatske, aktom od 30. ožujka 2005. godine. Odbor je navedeno Izvješće raspravio sukladno članku 140. Poslovnika Hrvatskog sabora kao zainteresirano radno tijelo. U uvodnom izlaganju, pravobraniteljica za djecu je upoznala Odbor sa Izvješćem koje se odnosi na izvještajno razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2004. godine, te kao takvo predstavlja prvo cjelovito godišnje izvješće. Tijekom 2004. godine Ured pravobraniteljice za djecu postupao je u 524 slučaja povrede prava djece u kojima je obuhvaćeno 717 djece. Zabrinjavajuće da se 70% povreda odnosilo na povrede osobnih prava djece, od čega se više od 50% tih povreda odnosilo na povrede prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb i povrede prava na zaštitu od nasilja. Kada je u pitanju dobna struktura djece, najveći broj djece preko 50% zastupljeno je u dobi od 7 do 14 godina. Najviše povreda prava djece bilo je u Gradu Zagrebu i Zagrebačkoj županiji. Ukupno 42% predmetnih slučajeva, što se pripisuje većoj osviještenosti i informiranosti javnosti. Dok se 58% preostalih predmetnih slučajeva odnosilo na sve druge županije. Ured je zaprimio 81 prijavu povrede prava djeteta, a prijave su se odnosile na problematiku obiteljskog nasilja pri čemu se većina prijava odnosila na fizičko nasilje djece u dobi od 3 do 6 godina i seksualno nasilje u dobi od 7 do 14 godina. Članovi i članice Odbora izrazili su zabrinutost zbog 50% povećanja obiteljskog nasilja kojeg trpe djeca u svojim obiteljima, tzv., mjestima gdje bi trebala biti najzaštićenija i najsigurnija. Također bilježi se porast nasilja među vršnjacima. Ukazano je da vršnjačko nasilje i u Europi raste iz godine u godinu. Odbor Ujedinjenih nacija za prava djeteta pohvalio je Republiku Hrvatsku jer je u pravno-formalnom dijelu uskladilo zakonodavstvo sa međunarodno preuzetim obvezama, ali je u dijelu koje govori o provedbi te o nasilju nad djecom iskazana zabrinutost. U raspravi je naglašeno da predmeti iz obiteljsko-pravne problematike zahtijevaju efikasnije postupanje nadležnog tijela, prije svega centara za socijalnu skrb. U ovakvim predmetima, radi zaštite interesa djeteta, svako nepostupanje nepravodobno ili pogrešno postupanje nadležnih tijela dovodi do teških posljedica za razvoj djece. Također je istaknuto da se veliki broj pritužbi odnosi na rad sudova, prije svega na sporost rada sudova u predmetima koji se odnose na određivanje i naplatu uzdržavanja za malodobnu djecu. Istaknuto je da sudovi nedovoljno često izriču privremene mjere koje im u zakonodavnom smislu stoje na raspolaganju u svrhu zaštite interesa djeteta. S tim u svezi Odbor je podržao preporuku pravobraniteljice da se problem vezan uz zakonsko uzdržavanje djece rješava sukladno važećem članku 352. Obiteljskog zakona koji propisuje obvezu postupanja centara za socijalnu skrb u slučaju kada roditelj, obveznik uzdržavanja djeteta ne izvršava svoju dužnost. Naime, centri za socijalnu skrb po službenoj dužnosti mogu poduzeti mjere za privremeno uzdržavanje sve dok roditelj obveznik uzdržavanja ne počne ponovno udovoljavati svojoj obvezi. Također Odbor podsjeća da je prošle godine održao tematsku sjednicu o položaju djece u jednoroditeljskim obiteljima gdje se ocijenilo da je nužna proaktivna uloga centra za socijalnu skrb. Odbor podupire preporuku pravobraniteljice za osnivanjem obiteljskih odjela u postojećim sudovima jer mišljenja su da pravosuđe koje bilježi zaostatak neriješenih predmeta od cca 1,3 milijuna predmeta neće moći niti stručno niti promptno rješavati predmete zaštite djece. U raspravi je više puta naglašeno da centri za socijalnu skrb trebaju pružati stručnu i operativnu pomoć, a dosadašnjim načinom rada pokazuju nedostatak ažurnosti. Zastarjelost službi uočava se i u predškolskom sustavu do te mjere da još uvijek primjenjuju stare nevažeće propise iz 1983. godine. Slijedom toga nema niti rane dijagnostike kao niti dovoljnog broja stručnjaka, psihologa, pedagoga, logopeda i defektologa u školskom sustavu. Odbor je ukazao i na potrebu edukacije djece adolescentske dobi o pitanjima spolnosti i to na način da se multidisciplinarno pristupi edukaciji sa zastarjelog, psihološkog, fizičkog stajališta i drugih. U raspravi su članovi i članice podržali Izvješće pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu. Nakon rasprave Odbor je jednoglasno odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donese sljedeći zaključak. Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu.
Hvala lijepo, kolegice. Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Zastupnik Furio Radin. Izvolite, kolega zastupniče.
Hvala lijepa. Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina Hrvatskoga sabora razmotrio je na svojoj 21. sjednici održanoj 19. svibnja 2005. godine Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu koje je predsjedniku Hrvatskoga sabora dostavila pravobraniteljica aktom od 30. ožujka 2005. godine. Odbor je navedeno Izvješće razmatrao kao zainteresirano radno tijelo. Nakon uvodnog izlaganja pravobraniteljice za djecu članovi Odbora su posebno ukazali na važnost jačanja ovlasti svih pravobranitelja pa tako i pravobraniteljice za djecu kako bi njezino djelovanje omogućilo učinkovitu zaštitu temeljnih prava djece. Naglašena je potreba više koordinacije svih institucija koje se bave rješavanjem problema koje djeca imaju u društvu, te njihovo inzistiranje na poštivanju zakonske regulative u ovom području. Na taj način bi se ustanovila odgovornost za pogrešna postupanja s djecom, kako od strane Centra za socijalnu skrb, tako i od pojedinih institucija u kojima se zataškava postojanje nasilja nad djecom, s ciljem osiguravanja većeg broja ili između djece, pardon, nad djecom ili između djece, škole, domovi pa i nadležna državna tijela. To zahtjeva veći angažman države s ciljem osiguranja većeg broja stručnjaka u centrima za socijalnu skrb, obrazovnim institucijama ali senzibiliziranje javnosti za odgovornost svih za djecu čemu su pridonijeli aktivnosti pravobraniteljice za djecu. Članovi Odbora smatraju indikativni podatak da je 32% slučajeva kome se bavio Ured pravobraniteljice vezan uz povredu prava djece na zaštitu od nasilja, od čega se u 48% slučajeva povreda prava dogodila u samoj obitelji a u 52% slučajeva do nasilja je došlo u institucijama. Ukazuje na potrebi dublje analize institucije obitelji kao temeljne jedinice u kojoj se razvijaju i odgajaju djeca a koja se očito nalazi u krizi. Suočena s brojnim izazovima s kojima se sama ne uspijeva boriti često se u obitelji problemi lome na najslabijim i najnezaštićenijima. Članovi odbora su mišljenja da je potrebno usmjeriti pažnju na uzroke takvog stanja, od kojih su najvažnije velika nezaposlenost i narušavanje temeljnih etičkih normi i vrijednosti u društvu. Također je istaknuta važnost preventivnog djelovanja s ciljem sprečavanja nasilja čemu bi znatno pridonijelo donošenje planova aktivnosti osobito kada je riječ o prevenciji nasilja u školama. Od pravobraniteljice je zatraženo da predloži instrumente koji bi omogućili prosvjetnim djelatnicima da reagiraju na nasilničko ponašanje djece a da pri tom sami ne budu prozvani za način postupanja. Već smo imali prvi rezultat toga jer sada, jučer na sjednici Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina razmatran je Zakon o osnovnom školstvu, znači izmjene zakona gdje je pravobraniteljica predložila 2 amandmana, već postoje rezultati tog našeg dogovora ili apela. Članovi Odbora podržali su sve prijedloge pravobraniteljice za djecu iznesene u Izvješću osobito one koji se odnose na kontinuirani nadzor i edukaciju stručnjaka koji se bavi problematikom nasilja u obitelji. Reorganizacija centara za socijalnu skrb na način da se formiraju timovi stručnjaka koji bi se bavili isključivo ovom problematikom, dodatno osiguranje sredstava za zbrinjavanje i financijsku podršku žrtvama nasilja i provođenje zaštitnih mjera te donošenje Zakona i standarda kojima bi se riješio problem integracije djece s posebnim potrebama u redoviti sustav predškolskog odgoja i obrazovanja. Nakon provedene rasprave Odbor je jednoglasno odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donese zaključak kojim se prihvaća Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu. Hvala lijepa.
U Ime Kluba SDP-a uvažena zastupnica MIlanka Opačić.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege zastupnici. Mislim da će negdje u 9. mjesecu biti 2 godine od imenovanja i formiranja Pravobraniteljstva za djecu i mislim da već ovo Izvješće koje je dakle drugo pred nama pokazuje da je bilo potpuno opravdano donijeti odluku o osnivanju takvog jednog pravobraniteljstva i pokazuje na žalost da su svima nama, kada govorimo o djeci, djeca negdje u verbalnom smislu i na jednoj simboličkoj razini doista naša budućnost, ono u što se često puta kunemo, međutim, stvarno su naša djeca u Hrvatskoj poprilično nezaštićena i poprilično se njihova prava krše. Isto tako zbog jednog stanja u kojem sustav nedovoljno štiti prava djece, u kojem sustav često puta ne funkcionira tako da bude u funkciji zaštite dječjih prava, imam osjećaj da se pravobraniteljstvo pretvorilo u svojevrsnog vatrogasca i da našim građanima koji često puta udaraju imaju osjećaj da udaraju glavom u zid i da ne mogu se izboriti za prava svoga djeteta da im pravobraniteljstvo ostaje kao zadnja slamka spasa, kao zadnja institucija kojoj se obraćaju i traže od nje da učine često puta i nešto što je izvan njihovih ovlasti. Iz ovog Izvješća se može zaključiti da je sustav inertan, da veći dio sustava ne poštuje zakone, da često puta centri za socijalnu skrb koji će sasvim sigurno danas oko ove problematike biti ovdje najčešće spominjana institucija ali bez ikakvih zločestoća i zlih namjera naprosto centri za socijalnu skrb u nekim svojim segmentima ne rade u skladu sa zakonom, ne poštuju sve svoje zakonske, i ne provode sve svoje zakonske koje imaju po Obiteljskom zakonu i nekim drugim zakonima, ne koriste jedan dio svojih ovlasti a koje idu u prilog djeci. Isto tako iz ovoga Izvješća proizlazi da imamo nedostatak stručnjaka mentalnog zdravlja, kako u centrima za socijalnu skrb, tako u školama, isto tako u vrtićima i u zdravstvenim institucijama imamo nedostatak stručnjaka koji mogu u nekim trenutcima ustvari biti jedina pomoć našoj djeci. I mislim da sve ovo što sam ja ovdje navela kao zaključke koji se mogu izvući iz ovog vrlo opsežnom izvješća dječje pravobraniteljice se može zaključiti i da u mnogim slučajevima nedostaje i određena odgovornost pojedinaca za neprovođenje zakona dakle za nepostupanje po zakonu i mislim da dok se odgovornost pojedinaca ne krene utvrđivati i dok neki pojedinci ne dožive i gubitak radnog mjesta zbog toga što krše zakon i što zlostavljaju djecu mislim da do tada neće biti puno koristi od naših apela. Isto tako kada je u pitanju kaznena odgovornost, kada je u pitanju zlostavljanje djece dakle dok se ne počnu izricati vrlo visoke kazne zatvora za zlostavljače, isto tako neće biti dobre društvene poruke da je nasilje nad djecom nešto što je društveno neprihvatljivo i da treba biti dobro i snažno sankcionirano. Kada su u pitanju centri za socijalnu skrb ovdje se navodi najčešće da centri za socijalnu skrb vrlo teško oduzimaju roditeljsku skrb djetetu mislim da je doista problem u tome što još uvijek robujemo jednoj svijesti a to je da su biološki roditelji da imaju apsolutna prava i da njihovo pravo treba zaštititi, ja mislim da bi težište napokon trebalo prebaciti na prava djece, jer doista pravo djeteta je da ima obitelj i mislim da pravo djeteta ukoliko se roditelji ne brinu za njega da je onda pravo toga djeteta da dobije zamjensku obitelj u kojoj će mu biti puno bolje nego da do 18. godine ostane u nekakvoj instituciji. A mi robujemo jednoj formi a to je da u roku od 3 mjeseca roditelj može nazvati institucije i pitati kako je njegovo dijete, dakle zadovoljavamo formu, dijete od tog roditelja apsolutno nema ništa, nema ljubav, nema brigu, nema skrb prema tome, u tom dijelu bi trebalo ići puno prije na potez oduzimanja roditeljske skrbi, kako bismo tom djetetu što je moguće prije omogućili jedno zdravo okruženje u kojem će živjeti, jer bez obzira na to koliko tete u tim institucijama doista s puno ljubavi se brinu za tu djecu, institucije, i oni su toga svjesni, ustvari su zadnja varijanta u kojoj bi dijete trebalo odrastati. Isto tako bih htjela ovdje istaknuti jedan primjer, koji potvrđuje i svojevrsno institucionalno zlostavljanje djeteta, kada se naprimjer donose odluke o tome s kime će dijete živjeti. Naime, jedan slučaj pokazuje kako se može naštetiti djetetu, slučaj jedne djevojčice, čime ovdje neću spominjati jer je potpuno nebitno, djevojčice koja je u saobraćajnoj nezgodi izgubila oca, majku i brata i ostala je u toj nezgodi živa, djevojčica je živjela sa svojim roditeljima preko noći je ostala bez oba roditelja. Na žalost centar za socijalnu skrb je donio procjenu da je puno važnije da to dijete ode u skrbničku obitelj koja je nažalost na drugom kraju Hrvatske, koja je u potpuno drugom gradu i mislim da je ovo bilo dodatno institucionalno zlostavljanje djeteta jer je dijete imalo prigodu sa drugim svojim srodnikom živjeti u istom gradu, odlaziti u isti vrtić sa djecom s kojom je odrastalo punih šest godina. Mislim da je dodatna trauma seljenja u drugi grad, u jedno drugo okruženje apsolutno nije bilo potrebno, da ne govorim da ta djevojčica uopće nije prošla proces tugovanja zbog toga što joj nije imao tko pomoći u centru koji je sada nadležan za njezino zdravlje i za njezin naredni dakle život. U tom centru trenutno ne postoji niti jedan psiholog. Čeka se dakle da netko dođe. U međuvremenu dijete je bez ikakve pomoći da negdje prebrodi sve svoje probleme i da kroz sve traume nekako prođe. Ukoliko ne prođe kroz te traume sada proći će možda u jednom periodu puberteta kada će to onda isplivati tko zna u kojem pravcu i na koji način. Isto tako bi trebalo reći da je problem centara koji vrlo rijetko idu u ovrhe kada su u pitanju druženja sa roditeljima. Nažalost, naši roditelji koji se razvode ne razvode se jedni od drugih nego često puta svoje probleme rješavaju preko leđa djece, djeca su im negdje predmet preko kojeg oni rješavaju svoje probleme ili imovinske, ili bilo kakve druge emocionalne ili neke druge prirode i nažalost često puta ne poštuju odluku centra za socijalnu skrb s kime će dijete biti i koliko će dijete moći viđati drugog roditelja. Prema tome, tu ne postoji ili vrlo rijetko se koriste svi mehanizmi koje centri za socijalnu skrb imaju kako bi se osiguralo pravo djeteta dakle da viđa oba roditelja. Kada su u pitanju alimentacije mi smo ovdje u nekoliko navrata otvarali tu problematiku. Ja mislim da je vrlo veliki problem utvrđivanja alimentacija ali isto tako treba reći da se centri i u tom dijelu ne koriste svim svojim mehanizmima i pravima koja imaju i da s druge strane nažalost roditelji ne znaju koja su prava i obveze centara za socijalnu skrb kada su u pitanju isplate alimentacija. Ja ću ovdje samo pročitati članak zakona koji kaže: "U slučaju postojanja pravomoćne sudske odluke ili nagodbe o dužnosti uzdržavanja djeteta ukoliko obveznik istoj ne udovoljava duže od tri mjeseca centar za socijalnu skrb dužan je na prijedlog drugog roditelja ali i po službenoj dužnosti poduzeti mjere da se osiguraju sredstva za privremeno održavanje sve dok roditelj obveznik uzdržavanja ne počne ponovo udovoljavati svojoj obvezi". Prema tome, postoji jedno rješenje koje nažalost ne funkcionira u praksi i svi smo svjesni toga da se uglavnom roditelji ne mogu izboriti za alimentaciju, da se na sve moguće načine sa svim mogućim maštovitostima od strane jednog roditelja izbjegava plaćanje alimentacije. Ali isto tako treba reći da nam je i sudska praksa tu poprilično neujednačena pa dijete nema jednake potrebe na primjer u Zagrebu, Splitu ili Osijeku, dakle ovisi o tome gdje netko sudi. Treba isto tako reći da kada je riječ o djeci koja žive u institucijama, dakle koja su smještena privremeno u institucijama da je puno bolje da ta djeca odu u udomiteljske obitelji mislim da je tu ova INUCEF-ova akcija koja je provedena u zadnjih mjesec dana i još uvijek traje o poticanju ljudi na udomiteljstvo ali isto tako i na organiziranje jedne sustavne edukacije tih ljudi i ono što je rekla pravobranitelja malo uvođenje reda u udomiteljstvo i kada je u pitanju broj djece koja mogu biti smještena u jednoj obitelji ali isto tako i pomoć tim ljudima jer dolaze im djeca koja imaju i poremećaje u ponašanju, prema tome puno toga još treba napraviti. I mislim da bi trebalo razdvojiti negdje ona sredstva koja su doista za potrebe djeteta ali i ona sredstva koja su onda naknada tim ljudima zbog toga što se brinu za tu djecu. Jedno od velikih poglavlja je sasvim sigurno i obiteljsko nasilje, nasilje kojega nažalost ima previše. Mi smo pokušali u proteklom razdoblju kada smo bili na vlasti donijeti neke zakone koji bi barem u tom dijelu osigurati puno efikasnije kažnjavanje obiteljskog nasilja. Pokušali smo u Zakonu o obiteljskim sudovima učiniti malo postupak kada se dijete nađe dakle u kaznenom postupku lakšim za dijete, smanjiti broj ispitivanja djeteta i isto tako nastojati to dijete negdje ispitati preko video veze tako da dijete nema kraj sebe gomilu ljudi koji ga ispituju i vrše pritisak na njega i dodatno ga traumatiziraju nego da to čini jedna osoba, dakle ona koja mu je najbliža, dakle netko od stručnjaka mentalnog zdravlja u koga dijete ima povjerenja ali koji zna na koji način djetetu postaviti pitanje da se dobije puna istina od njega a da se s djetetom ne manipulira. Nažalost, jedan dio suda još uvijek nije opremljen tom opremom. Događa se još uvijek da se dijete puno više ispituje od onoga što je po zakonu dozvoljeno. Međutim, htjela bih reći da je možda jednako velik problem malo izricanje odnosno niske kazne koje se izriču za one koji seksualno zlostavljaju djecu jer svi oni koji su na bilo koji način upućeni u tu problematiku onda znaju da ta djeca koja su seksualno zlostavljanja su djeca koja ustvari žive ubijena. To su djeca koja imaju tako teške traume da žive ali njihov život i kvaliteta života su doista vrlo upitni. Ja sam evo došla u posjed nečega o čemu su neki dan i novine pisale. To je presuda Vrhovnog suda koja je na primjer potpuno neutralizirala sve ono što je dijete od 3,5 godine reklo. Dijete je reklo svašta o tome što mu je radio vlastiti otac. Ja vam sada neću ovdje neke detalje čitati iako moram priznati da sam se malo razmišljala o tome i mislim da bi bilo dobro čuti što dijete od tri i pol godine priča što mu je sve vlastiti otac radio i vjerujte mi sigurno bi svakome od vas se ovdje okrenuo želudac jer ni najperverzniji um ne bi mogao smisliti takve radnje nad vlastitim djetetom od tri i pol godine. Dijete koje to nije vidjelo, koje to nije proživjelo takve monstruozne radnje, takve erotske maštarije sasvim sigurno ne bi moglo imati i ne bi moglo o tome svjedočiti. No nažalost, za naše sudstvo, za naše pravosuđe, za dio naših sudaca je to nešto što je vrlo upitno jer je njima puno bitnije kako je to dijete reklo i u kojoj formulaciji jezičnoj a ne kako je moguće da dijete od tri i pol godine svjedoči o takvim prljavštinama o kakvima je svjedočilo. I nažalost, vrlo niska presuda od samo 2 godine i 6 mjeseci koju je dotični dobio sada je od strane Vrhovnog suda poništena. Mislim da je to jedna vrlo loša poruka. Ovo je poruka nažalost zlostavljačima vlastite dijete možete to činiti i dalje jer nažalost jedan dio pravosuđa, nažalost ovog puta i Vrhovnog suda kao vrlo visoke pravosudne instance je donijelo odluku da je dijete i njegov iskaz da su pod velikim upitnikom. Djeci treba vjerovati, djeca o tome ne lažu posebno kada su tako mala jer ono dijete koje nije vidjelo pingvina teško će ga znati nacrtati. I htjela bih nešto reći oko nasilja u školama i u institucijama. Naime, tu je doista veliki problem još uvijek nedostatne edukacije. Mislim da su mnogi isto tako needucirani o tome što je njihova zakonska obveza. Kazneni zakon kaže da svatko onaj tko u radu sa djetetom na bilo koji način sazna neke detalje o tome da se vrši određeno nasilje ili među djecom ili nad djecom da je to onda dužan prijaviti. Nije na tim ljudima da oni rade istragu, da oni utvrđuju je li to točno i tko je za to kriv. Njihovo je samo da to prijave nadležnim institucijama. Dakle, to je nešto što mi se čini da većina djelatnika ne zna. Jednako tako, ne postoji dobra koordinacija i suradnja između svih onih koji bi trebali surađivati a to su centri, policija, škole, vrtići, nažalost i u predškolskim ustanovama i u školama osnovnim i srednjim još uvijek nemamo stručnjaka mentalnog zdravlja koji mogu pomoći djeci koja dolaze iz problematičnih obitelji, koja dakle nisu kriva za probleme s kojima ne znaju kako izaći na kraj. Prema tome, to je nešto gdje bismo trebali pomoći i ljudima koji rade sa tom djecom jer oni koji su se obrazovali da budu profesori ne moraju biti i psiholozi i stručnjaci mentalnog zdravlja, ne moraju imati dakle i taj dio znanja. Prema tome, tu im moraju neki drugi pomoći. Evo, u ime Kluba SDP-a mi ćemo dakle podržati ovo izvješće i voljeli bismo kada bi se na temelju ovoga izvješća u mnogim ministarstvima ovo izvješće pročitalo da se vidi operativno što se može učiniti kako bi ovo izvješće drugi puta bilo sa što manje kršenja dječjih prava. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Riječ u ime Kluba zastupnika Hrvatske demokratske zajednice. Uvažena zastupnica Ivanka Roksandić.
Poštovani gospodine potpredsjedniče. Gospođo pravobraniteljice sa suradnicima. Kolegice i kolege zastupnici. Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu Klub Hrvatske demokratske zajednice je razmotrio i na početku moram reći da će ga prihvatiti. Izvješće je vrlo cjelovito i pokazuje niz situacija u kojima su danas djeca izložena kroz utjecaj i medija i obitelji i okoline u kojoj žive. U samom uvodu ovog izvješća utvrđeno je kako je Zakon o pravobranitelju za djecu stupio na snagu u lipnju 2003. godine i od tad je Republika Hrvatska, Vlada osnovala posebno tijelo instituciju Pravobranitelja za djecu koja će temeljem Ustava Republike Hrvatske po kojem su djeca, mladež, maloljetne, nemoćne osobe pod posebnom skrbi države, skrbiti i za njihova prava. Republika Hrvatska je ratificirala i Konvenciju o pravima djeteta i time preuzela obvezu njezina provođenja, kao i izmjene i prilagodbe zakona u skladu s konvencijom što znači da se obvezala na povećanu skrb djece, mladeži i maloljetnika kao i u zaštiti djece od svih oblika tjelesnog i mentalnog nasilja. Za razliku od Izvješća o radu pravobraniteljice za djecu u 2003. godini, koje se odnosilo na vremensko razdoblje od samo tri mjeseca i čitavog niza poteškoća oko ustrojavanja ureda, izvješće za 2004. godinu prikazuje nam djelovanje i stajališta pravobraniteljice za djecu koja se odnose na unaprijed dogovorene i planirane aktivnosti. U samom izvješću pravobraniteljica je istakla da svojim djelovanjem i zalaganjem ona je posrednik između djece i kako kaže, dužnosti odraslih da im u ostvarenju tih prava pomažu. Tijekom 2004. godine Ured pravobraniteljice postupao je u 524 slučaja. Ukupno je u spomenutim slučajevima obuhvaćeno 717 djece. Od toga se odnosilo 70% na povrede osobnih prava djece i to na povredu prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb i povredu prava na zaštitu od nasilja. Djeca su nažalost tijekom života izložena brojnim stresnim situacijama, traumatskim stanjima, a sama se ne mogu oduprijeti svim iskušenjima koja su danas velika. Svatko od nas koji je i sam bio dijete mora imati zaista razvijeni senzibilitet prema ovoj problematici. Stoga osim djeci osigurani dobri uvjeti za život i razvoj kad oni imaju dovoljno hrane, dobru zdravstvenu zaštitu, školovanje, djetetu je uz ljubav potreban rekli bismo i partnerski odnos kod odraslih u rješavanju svih njihovih problema i sudjelovanju u njihovu životu. Pravobraniteljica je u svom izvješću istakla kako citira, unatoč brojnim naprecima na području zaštite prava djece o kojima se u zadnjih godinu dana počelo više govoriti i posvećivati im veću pažnju u javnosti, razina zaštite dječjih prava ipak nije zadovoljavajuća. Najveći problem istaknut je u radu centara za socijalnu skrb, kao i u problemu sustava socijalne skrbi u cjelini. Uočeni su nedostaci stručnih kadrova i potreba za educiranjem istih. Utvrđeni su i problemi kod plaćanja i uzdržavanja djece, kao i neujednačena sudska praksa o pitanjima ukupnih djetetovih potreba i obveza ministarstva da određuje visinu sredstava za uzdržavanje djeteta. To je prošle godine i učinila ministrica pravosuđa i utvrdila točan iznos za uzdržavanje djece. Pravobraniteljica je uočila i problem udomiteljstva djece, naročito neravnomjernost raspoređenosti udomiteljskih obitelji u Hrvatskoj. Posebno je istaknuto da je ministarstvo poduzelo neke aktivnosti u cilju unapređenja udomiteljstva u Hrvatskoj, što je i kolegica Opačić istaknula, uočena su i neka zakonska poboljšanja, što se odnosi na izdavanje dozvola za udomiteljstvo, njihovo obnavljanje nakon dvije godine. Uvedena je obveza edukacije udomitelja. Smanjen je broj udomiteljske djece u jednoj obitelji, kao i posebni uvjeti koje mora ta obitelj zadovoljiti da bi uopće udomila djecu. Mislim ovdje i na uvjete stanovanja. Usvojena je i Dekleracija o udomiteljstvu. Ostvarena je suradnja s udrugama, Ministarstvom zdravstva i socijalne skrbi. A vrlo važno je napomenuti i evo već spomenutu ovdje akciju UNICEF-a "Svako dijete treba obitelj". Naročitu pozornost pravobraniteljica je posvetila u svom izvješću ustanovama i domovima. Svakako da je problem nasilja nad djecom vrlo složen problem. Ali posebno zabrinjava 50% povećanja obiteljskog nasilja. Iako je obitelj mjesto sigurnosti, barem bi trebala biti, i emocionalne topline, gdje bi se svako dijete trebalo osjećati sigurno, izvješće govori da vrlo često i nije tako. Osim što pravobraniteljica sudjeluje u rješavanju konkretnih problema vrlo je važno istaknuti kako navodi u svom izvješću, da je sudjelovala u izradi Nacionalne strategije zaštite od nasilja u obitelji za razdoblje od 2005. do 2007. godine koju je donijela Vlada u prosincu prošle godine. Ova strategija kao osnovne ciljeve postavlja suzbijanje nasilja u obitelji, ublažavanje posljedica već počinjenog nasilja, poboljšanje suradnje i usklađeno djelovanje svih nadležnih tijela, educiranje i senzibiliziranje javnosti za ove probleme. Nasilje u institucijama, školama i domovima sve više je u porastu što nas posebno treba zabrinjavati. I u ovom području pravobraniteljica je bila aktivno uključena u izradu programa aktivnosti za sprječavanje nasilja među djecom i mladima i Nacionalnu strategiju za zaštitu nasilja u obitelji. U rješavanju ove problematike Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa poduzelo je čitav niz aktivnosti, pa već je danas ovdje spomenuto u izvješću Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina da je i sama pravobraniteljica u prijedlogu ovog izmjena i dopuna Zakona o osnovnom školstvu predložila na ovom odboru dva amandmana koja su u cilju sprječavanja upravo ovakvog odnosa prema djeci i odboru prihvaćena. Pravobraniteljica je uočila i kršenje obrazovnih prava koja su većinom se odnosila na vrlo loše uvjete u kojima se djeca obrazuju i odgajaju, zdravstvenih prava, prava na neka socijalna i ekonomska prava te pravosudna zaštita prava. Vjerujem da je upravo u tijeku prikaz hrvatskog nacionalnog obrazovnog standarda u našim osnovnim školama, na javnoj raspravi pa da će i taj standard zaista pridonijeti da sva djeca ma gdje se ona obrazovala budu imala jednake uvjete za obrazovanje. Zadaća svake države je briga za dobrobit djece kao izgradnja cjelovitog sustava zaštite i promicanje prava i interesa djece u pojedinim područjima života. Pravobraniteljica je u okviru svojih ovlasti sudjelovala u aktivnostima usmjerenim na poboljšanje uvjeta djece. Pohvalno je što je pravobraniteljica potakla osnivanje obiteljskog odjela na sudovima u svrhu postizanja ažurnosti u rješavanju predmeta vezanih uz prava djece. Tijekom života djeca su suočena s mnogim stresnim i traumatskim događajima što ostavlja i različite posljedice na njihov daljnji život pa i na njihovu budućnost. Iz izvješća je vidljivo a i u svakodnevnom životu da su prava djece i zaštita njihove privatnosti često zloupotrebljavana u medijima i javnosti. U izvješću je istaknut niz situacija u kojima su upravo ta prava bila ugrožena. U cilju rješavanja ovih pojava ukazano je i na mjere za sprečavanje štetnih djelovanja koja ugrožavaju prava i interes djece, naročito se odnosi na problem djece koja prose na ulici i zaštitu djece od pirotehničkih sredstava što je važno u područjima koja su bila ratom ugrožena. I na kraju, pravobraniteljica navodi i aktivnosti koje ured provodi u svrhu zaštite i promicanje prava i dobrobiti djece. Iz izvještaja je vidljivo kako Vlada Republike Hrvatske stvara sve više uvjeta i posvećuje sve veću pozornost problemima obitelji, mladeži čitavim nizom akcija u nastojanju da se smanji i spriječi nasilje nad i među djecom. Pohvalno je što je pravobraniteljica uključena u stvaranje mnogih dokumenata, programa i strategija u posljednjih godinu dana kako bi se stvorili što bolji uvjeti za rješavanje ove problematike. Zbog toga klub Hrvatske demokratske zajednice Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu prihvaća.
Zahvaljujem. Riječ u ime kluba HSP-a ima uvažena zastupnica Ruža Tomašić.
Hvala lijepa poštovani gospodine dopredsjedniče. Poštovana gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Klub HSP-a podržava ovo izvješće, ali uz par primjedaba. Naime iz ovog Izvješća o radu pravobraniteljice za djecu vidimo da je ured pravobraniteljice postupao … [[Ne razumije se.]] slučaja, a uključeno je 717 djece na koje su se ti slučajevi odnosili. A znamo da je nasilja bilo fizičkog i psihičkog, ali mene zanima, ovdje nije imenovano točno, mene zanima zapravo tko je sudjelovao i kakve su sankcije poduzete ako znamo da su u školama npr. sudjelovali ravnatelji ili učitelji koji su znali za to nasilje ili koji su sudjelovali u tome nasilju, zanima me kakve su sankcije poduzete u vezi toga, zanima me kakve su i koliko sankcija je poduzeto protiv radnika u centrima za socijalnu skrb jer osobne pozive ljudi koji znaju da su radnici u centrima za socijalnu skrb bili pristrani gdje su neke stvari sakrivali u ime svojih prijatelja ili roditelja. Znamo i neki roditelji koji su prijavljivali druge roditelje, a ustvari u nekim slučajevima to uopće nije bilo istina, da li su ikakve sankcije poduzete protiv onih roditelja koji su prijavljivali drugog roditelja, a tome je roditelju uništena karijera, uništen mu je život, prijatelji su se povukli i na kraju kada se saznalo da to uopće nije istina, da li su kakve sankcije poduzete protiv tih roditelja koji su prijavljivali lažne radnje. Zanima me isto kada pravobraniteljica sazna za sve te nepravilnosti, ona mora obavijestiti sva ta nadležna tijela i sada me zanima koje institucije su tu zakazale. Ja bih voljela da se tu nabroji tko štiti te prekršitelje, tko štiti te zlostavljače jer onda mi možemo i tražiti nekakve određene sankcije. Ako ne znamo tko te ljude štiti, a te ljude čitamo u novinama da su to nekakvi obiteljski ljudi, da su to pošteni i vrijedni radnici, ako je taj pošteni i vrijedni čovjek susjed zlostavljao svoje dijete od tri-četiri godine onda to nije pošten i vrijedan čovjek, a te ljude treba oštro kažnjavati. Mi u klubu HSP-a znamo da je u Hrvatskoj, da je birokracija i da je pravosuđe sporo, ali mi smo ipak očekivali da će u ovom izvještaju jasno stajati kakve su sankcije poduzete protiv zlostavljača, koji su slučajevi privedeni kraju, koje su institucije zakazale, jer kad se radi o djeci tu nema nikakve zaštite ni za koga, a ako nema toga svega znači ovo izvješće je otprilike samo prikupljanje statistike. I na kraju samo bih spomenula slučaj Brezovica. Ovdje se već zaboravilo, novinari već više ne pišu o tome, ali ja imam pouzdane informacije da je pravobraniteljica bila tamo i da je saznala o radnjama koje su se tamo događale i ja bih voljela, zapravo tražila u ime kluba HSP-a da se ravnateljica izjasni o tome. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. U ime kluba HNS-a PGS-a uvažena zastupnica Košiša Čičin-Šain.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovana izvjestiteljice, kolegice i kolege. Ovo je jedno iscrpno dosta općenito izvješće lateralno napisano kao dobar esej, međutim mislim da ćete se složiti da iz ovog izvješća ne možemo iščitati ono najvažnije, kakvu politiku Republika Hrvatska provodi u zaštiti djece, odnosno nedostaju podaci o praktičnom rješavanju zaštite prava djece, što je poduzeto i ovo što je malo prije gospođa Ruža rekla, kakve su sankcije prema onima koji krše prava djece. Govoreći o centrima za socijalnu skrb kao najjačoj mreži provođenja brige o djeci sigurno je točan navod podnositelja izvješća da nema dovoljan broj adekvatnih stručnjaka zbog čeg dolazi do prekoračenja rokova u mnogim predmetima, ali baš zbog tih navoda smatramo da je nužno u izvješću i navesti broj centara za socijalnu skrb u Republici Hrvatskoj, broj stručnih i po strukama razvrstanih djelatnika i drugih djelatnika koji rade u centrima, broj predmeta za svaki centar pojedinačno, koliko koji centar košta državni proračun, koliko postupaka je riješeno i kako su oni riješeni, pozitivne rezultate rada tih centara, da li svi centri surađuju sa pravobraniteljem za djecu, da li je bilo pritužbi na rad centara i kojih, da li su u radu centra za socijalni rad uočene određene nepravilnosti, kakve, gdje, što se poduzelo itd. Nedostatan broj stručnih djelatnika razlog je višestrukog prekoračenja roka u mnogim upravnim predmetima bilo kod donošenja prvostupanjskih rješenja, bilo kod donošenja rješenja o žalbi. Ako je značajnije dodatno zapošljavanje u zadanim proračunskim okolnostima nemoguće, zašto se ne utvrdi norma za rješavanje predmeta u upravnom postupku, a svaki daljnje rješavanje predmeta pojedinačno ne honorira isključivši predmete koji se odbacuju zbog nedostatka dokumentacija. Zašto se pojedini stručnjaci kao što su psiholozi i psihijatri ne koriste ugovorno u nekim drugim ustanovama naročito sagledavajući to u kontekstu prelaska dijela nadležnosti centara za socijalnu skrb u nadležnost sudova. Centri za socijalnu skrb svakako traže značajniji organizacioni redizajn, kontinuirani upravni nadzor, proaktivni angažman naspram današnjeg pasivnog i sporosti u radu centara te primarno obavezu trajnu edukaciju svih djelatnika. Mjere nadzora nad izvršavanjem roditeljske skrbi koja se smatra kao jedno od najefikasnijih mjera obiteljsko-pravne zaštite ne izriču se u dovoljnoj mjeri, ali se ne izriču ili se ne izriču pravovremeno ili se mjera provodi samo formalno. Centri za socijalnu skrb u postupcima koji se vode pred sudom nedovoljno koriste svoja ovlaštenja poduzimanja radnji radi zaštite prava interesa djeteta. Nedovoljno se uključuje i iznošenje činjenica koje stranke nisu iznijele, nedovoljno predlažu izvođenje dokaza i ulažu pravne lijekove. Dobiva se dojam tromosti i birokratiziranosti institucije za koju ćemo se svi složiti da treba, ali ne na ovakav način. Jedan od učestalih problema ovog ureda je i pitanje uzdržavanja djece rastavljenih roditelja kao i izvanbračne djece s utvrđenim očinstvom. Veliki broj roditelja, naročito očeva, namjerno izbjegava zapošljavanje, mijenja posao i na sve moguće načine izbjegava plaćanje alimentacije. Cijenim napore pravobraniteljice da je u ovom svom izvješću akcentirala probleme vezane uz dugotrajnost sudskih postupaka u parnicama oko određivanja uzdržavanja i ovršnih postupaka tako i dugotrajnosti kaznenih postupaka radi kaznenih djela povrede dužnosti uzdržavanja. Uočeno je i nerješeno pitanje uzdržavanja djece za vrijeme trajanja dugotrajnih postupaka i nedovoljno konzumiranje mogućnosti izricanja rješenja o privremenim mjerama radi uzdržavanja tijekom parnice. Poseban je problem oko dokazivanja stvarnih ukupnih primanja obveznika uzdržavanja. U tom segmentu pravobraniteljica je mogla i morala dati znatno radikalnija rješenja, a ne samo konstatirati situacije koje je zatekla, jer te situacije zna gotovo čitava hrvatska populacija. Pristup je u potpunosti potrebno promijeniti. Treba krenuti od toga što je ne minimalno potrebno djetetu već što je optimum i što osigurava dostojan život djetetu. To treba biti polazište, a dobri prihodi i luksuzni rashodi samo su još dodatni argumenti da uzdržavatelj tada dodatno plaća još i više. Izigravanju obaveza potrebno je jednom zauvijek stati na kraj, pa makar po cijenu pljenidbi imovine uzdržavatelja, imovine njegovih roditelja, njegovih bračnih i vanbračnih drugova, poslovnih partnera i slično. Vjerujem da bi takva mjera dala veću ozbiljnost i vjerodostojnost poštivanja tih obveza. Nažalost, u Izvještaju za 2004. nisu spominjane takve aktivnosti pravobraniteljstva. Isto tako u poglavlju o protupravnom preseljenju i zadržavanju djeteta navedeno je da je Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi proslijedilo 7 zahtjeva središnjim tijelima drugih država i zaprimilo 6 zahtjeva iz inozemstava. Da je postupalo u 11 predmeta, ali uz dužno poštovanje u dugotrajnom rješavanju složenosti predmeta nije razvidno koliko je riješilo i kako. Udomiteljstvo jedan je od sretnijih načina zbrinjavanja djece bez roditeljske skrbi. U Hrvatskoj danas je oko 2 tisuće 700 djece bez roditeljske skrbi od čega je cca tisuću 200 djece u udomiteljskim obiteljima. S aspekta udomljavanja djeteta kao što je istaknuto, važan je kontinuitet u podizanju djeteta, važno je etničko, vjersko, kulturno i jezično podrijetlo djeteta. Kako je rasprostranjenost udomiteljskih obitelji dosta neravnomjerna postoji zanimljiv projekt Udruge "Djeca i otoci" koja posebnost projekta upravo temelji na prednosti udomljavanja djece u udomiteljskim obiteljima na otocima. Ove obitelji na otocima često financijski su dovoljno sposobne da preuzmu brigu o djeci bez skrbi, da omoguće rast i razvoj djece u zdravom okruženju i kvalitetan psihofizički razvoj, a što ujedno pruža mogućnost pomlađivanja otoka, kontinuitet rada škola i trajno očuvanje života na otocima. Hvalevrijedan projekt, nadam se da će biti prepoznat i od nadležnih. Koji su problemi u udomljavanju? Novim Pravilnikom definirano je da je 5 najveći broj udomljene djece u jednoj udomljeničkoj obitelji. Dakako, postoje problemi sa onim obiteljima koji su od ranije imali više djece jer svakako da je djeci traumatično mijenjati jednu udomiteljsku obitelj za drugu. Pojedine obitelji možda bi se i prihvatile otvaranja obiteljskih domova koji omogućavaju smještaj i do 12 djece, ali je pravnim aktima definirano da moraju upošljavati medicinsku sestru, socijalne radnike i neko drugo kvalificirano osoblje. Kako od strane koja to pokreće, uglavnom se radi o osobama koje ionako za to ili imaju neki posebni senzibilitet ili naobrazbu kao što je pedagog, psiholog ili defektolog možda bi bilo dobro razmisliti o nekim fleksibilnijim okolnostima za otvaranje takvih obiteljskih domova. Problem udomitelja svakako je i naknada. Naknada od tisuću 440 kuna za predškolsko dijete i tisuću 600 kuna za školsko dijete, sramotno je mala s obzirom da znamo iz osobnog života kolika su davanja za hranu, odjeću, obuću, zabavu, kino, kazalište, sport, školske i vanškolske aktivnosti, školske knjige, primjerice. Pogotovo, ta su primanja u nesrazmjeru prema primanjima od 2 i pol tisuće kuna sredstava koja za djecu dobivaju domovi. Zašto je takva razlika i iz čega ona ustvari proizlazi? No problemi su i drugačije naravi. Primjerice, više od 130 djece na udomljavanju je u dobi mlađe od 3 godine. Problemi u udomljavanju nastaju u onim situacijama kada primjerice dijete ili čak braća ili sestre budu udomljena u dobi od nekoliko mjeseci, a sudski postupak za oduzimanje roditeljskog prava biološkim roditeljima traje 6, ponekad i do 8 godina. Te se nakon tako provedenih 8 godina u jednoj obitelji koju dijete često doživljava kao jedinu, idu na usvajanje u neku treću obitelj. Tim više što se udomiteljskoj obitelji nakon perioda prilagodbe čak onemogućuje svako saznanje i bilo kakvi daljnji kontakt sa djetetom. U Izvještaju nadalje veliki dio posvećen je nasilju i to naročito nasilju u obitelji i zapanjujuć je podatak o 4 tisuće 390 slučajeva u kojima je počinjeno nasilje u obitelji u prisutnosti djeteta i broj od 10 tisuća 672 kada je o nasilju policija obavijestila Centar za socijalnu skrb, radi poduzimanja mjera obiteljsko-pravne zaštite djece. Trend porasta prijava zabrinjavajuć je, ali još su više zabrinjavajuće brojke koje se ne znaju i činjenica da postojeći sustav zaštite i način intervencije nije niti približno zadovoljavajući. Vrlo često obiteljsko nasilje se niti ne sazna jer su bračni partneri iz raznog razloga se štite, i to zataškavaju, a od malodobne djece ... [[Govornica se ne razumije.]] tek saznaje postepeno kroz čudna ponašanja. Kad se konačno to i procesuira, kazne su, ako i jesu ili su nikakve i kakva je to poruka potencijalnim zlostavljačima? Činite to i dalje. Koji je proaktivni stav društva, odnosno pravobraniteljice za djecu u situacijama koje nisu izuzeci, gdje pojedini roditelji potpuno neodgovorno rađaju djecu koja jedno po jedno uzastopce u dobi od samo nekoliko dana završavaju u domu ili u domu usvojitelja, na teret društva. Što može pravobraniteljica inicirati da se takvom roditelju onemogući daljnje rađanje djece koja su često ili mentalno retardirana ili u najmanju ruku već prije poroda traumatizirana. Što se tiče nasilja u domovima, najbolji način je vršiti što češće i nenajavljene kontrole. Jer upravo događaji koji su se zaredali u posljednje vrijeme od događaja u Malom Lošinju gdje je vršnjak žrtva, a odgojno osoblje u nemogućnosti nametanja bilo kakvog autoriteta i zaštite ostalih od nekolicine štićenika devijantnog ponašanja, ukazuje na potpuno promašeni sustav odgoja i poremećene odnose odgajatelj – štićenik, kao i izgrađivanje potpuno krivih vrijednosti štićenika kojima se šaćica razbojnika postavlja kao odgojni uzor jer dominira čitavom grupom. Drugi primjer iz medija ovih dana je i Karitasov dom u Brezovici gdje postoji indicija o zlostavljanju i maltretiranju djece, kako po svjedočenju ranijih štićenika, ali i odgajatelja o čemu u svakom slučaju treba provesti istragu, a poučeni ovim iskustvom i znatno pojačati kontrolu direktnog nadzora ali i u pisanoj i u usmenoj komunikaciji sa štićenicima u nekim drugim prostorima izvan doma to saznati. Ovo je ujedno i upozorenje da takve razgovore, kontrole i nadzore treba provoditi u svim domovina u Hrvatskoj što češće i na redovnoj bazi. Izvještaj u poglavlju "Nasilje u odgojno obrazovnim ustanovama" vrlo suvremeno promatra ovu problematiku naročito u segmentu vršnjačkog nasilja, popularno nazivano "bulling" no uz napomenu da je ovakav pristup uspješan u društvima koja imaju u potpunosti izrađenu infrastrukturu i pedagoško-psihološku podršku što danas u Republici Hrvatskoj nije situacija. Pristup toj problematici potrebno je promatrati u okvirima materijalnih i stručnih mogućnosti našeg društva. I iako treba težiti primjeni mjera integralnog pristupa reforme odgoja i obrazovanja u sustavu školstva, tako je to dugotrajan tranzicijski proces koji ne može zaživjeti odjedanput. A problemi se javljaju dnevno i sve u većoj mjeri i trebalo bi promišljati o kratkoročnim i konačnim rješenjima koristeći više ono što nas sustav tradicionalno prepoznaje, a to je postojeća mreža učitelja i nastavnika – profesora. Dodatnim i redovnim dopunskim obrazovanjem i osposobljavanjem učitelja i nastavnika u vidu seminara, radionica ili tečajeva postiglo bi se kvalitetnija psihološko-pedagoška potpora učenicima, naročito u onim školama i sredinama gdje nedostaje stručno osoblje u vidu psihologa, sociologa, pedagoga, defektologa i slično. A ujedno bi se time i znatno rehabilitirao sustav poštivanja autoriteta učitelja i nastavnika. U nekoj daljnjoj fazi ovako educirano osoblje ranije i lakše uočavalo bi neka čudna ponašanja kod djece i djelovalo bi preventivno i/ili potpunije uz stručnu podršku psihologa. Upravo česti prosvjedi sindikata učitelja i profesora ne proizlaze samo iz slabih materijalnih prilika nego također iz sustavnog degradiranja uloge učitelj – profesor u našem društvu. Iz priloženog Izvještaja nije nažalost jasno kakvu politiku Republika Hrvatska provodi u skrbi i zaštiti djeteta u 2004. godini. Zakonom o pravobraniteljstvu za djecu određeno je da pravobranitelj štiti, prati i promiče prava djeteta, prvenstveno štiti, te bi trebalo u poglavlju 12. gdje piše, govorimo o zaključcima, decidirano navesti što je rezultat rada pravobraniteljstva za djecu u 2004. godini u pogledu zaštite prava djeteta, kao i dati konkretne prijedloge kako bi se postigli što kvalitetniji rezultati zaštite. Osim što je uočen niz problema u cjelovitoj zaštiti djece. Mi iz Kluba HNS-PGS-a prihvatit ćemo ovo Izvješće iako nismo njime u potpunosti zadovoljni, odnosno nismo zadovoljni sa učinjenim na planu kršenja dječjih prava. I nadamo se da će Izvješće za ovu godinu biti mnogo iscrpnije i sadržajnije upravo u tom smjeru. Nesporno je svakako, a to ovo izvješće posebno akcentira da je pravobraniteljstvo za djecu danas u našem društvu nužno i u potpunosti opravdano.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda uvažena zastupnica Božica Šolić.
Hvala lijepa ispravila bih netočan navod kolegice zastupnice, rekla je da zbog indicije o zlostavljanju djece treba provesti istragu u Brezovici. Ja bih rekla kolegici da je to netočno, istraga je provedena i pokazalo se da nepravilnosti u Brezovici nije bilo. Na žalost još jedanput djeca su zlostavljana i na taj način što su se uključile neke političke opcije a u svrhu predizborne kampanje, to vam je točno, jer ja živim u Brezovici, svaki dan sam tamo sa odgajateljima i sa osobljem i naravno puno puta posjetim i djecu, na humanitaran način, a ne na svaki drugi.
Ispravili ste netočan navod, zahvaljujem. U ime predlagatelja riječ je zatražila gospođa Matijević-Vrsaljko, pravobraniteljica za djecu.
Ja ću se očitovati na sve zapravo što je rečeno na izlaganja, ali nekoliko puta u svim izlaganjima je otvoreno pitanje dječjeg doma u Brezovici, radi se zapravo o dvije institucije ustanove socijalne skrbi pa smatram Hrvatski sabor izvijestiti o postupanjima i saznanjima pravobranitelja za djecu u ovom slučaju javno i otvoreno a to sam mislila učiniti jednim posebnim izvješćem u Hrvatskom saboru. IZ vaših pitanja, iz svih pitanja mogu zaključiti o iskazanoj brizi za djecu, vezano za taj slučaj, s vama ne samo da mogu podijeliti tu brigu nego birat ću riječi koje će biti pravične i pokazati ono što osjećam najveću zabrinutost i nezadovoljstvo. Ta zabrinutost ne tiče se onoga što se u Brezovici dogodilo ili nije dogodilo, na žalost ta zabrinutost i nezadovoljstvo vezana je uz kvalitetu, opseg i tijek postupanja i dinamiku postupanja nadležnih državnih tijela da se ovaj slučaj raščisti. Posebno ovdje se radi o dvije ustanove socijalne skrbi, dom za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi i za djecu s teškoćama u razvoju kojih je u sporno vrijeme, u ljeto kada je uslijedila prijava o sumnji na zlostavljanje Hrabrog telefona bilo 135 u obje ustanove zajedno. Ključno pitanje u ovom slučaju nije dakle što se dogodilo, jer odgovor na to što se dogodilo tek bi mogli znati da se u ovom slučaju istraga provela ali u ovom slučaju istraga u kazneno-pravnom smislu do sada se nije provela, proveden je samo upravni inspekcijski nadzor i provedeni su obavijesni razgovori i postupanje policije ali istrage u kaznenom smislu do sada nije bilo. Ono što je meni kao pravobraniteljici za djecu u ovom predmetu jako sporno, jest sljedeće, dakle ne što se dogodilo nego kako je država i sve nadležne institucije to je pitanje odgovornosti koje je gospođa Tomašić pokrenula, tko je odgovoran, meni su u ovom slučaju svi odgovorni, zato jer smatram da nije poduzeto sve što je trebalo da se ovaj slučaj raščisti. A pogotovo ne na načelima Konvencije koja se tiče najboljeg interesa djeteta, i prema Ustavnim načelima koje propisuje Ustav Republike Hrvatske da država za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi treba uložiti osobitu skrb. I ja bih sada vama trebala elaborirati što je osobito u postupanju i nakon što mi dozvolite da iznesem neke činjenice a dobro ću paziti da ne bih iznijela niti jednu kojoj bi ugrozila pravo na zaštitu privatnosti djeteta pa ćete vi to sami zaključiti, a vjerujem nakon ovoga da će Hrvatski sabor i nakon posebnog izvješća da li putem kakvom odbora, povjerenstva ili na neki drugi primjereni način ovom slučaju posvetiti zaista pozornost. Ne da utvrđujemo krivnju jer za to postoji nadležnost nego da možda utvrdimo kako se više stvar nikada u vezi sumnje i dojavu na zlostavljanje djece kako se ne smije postupati. Tko zna da su tijekom upravnog nadzora koji je bio takav kakav je bio, reći ću vam kakav je bio da su se stvari ciljano, fokusirano i usmjereno provjeravale, možda bi predmet danas bio procesuiran, možda bi imali kaznenu presudu, ovako nakon 2 godine pa i više mi možemo samo konstatirati tužnu činjenicu proteka vremena koje uvijek ide na štetu presumtivnog okrivljenika, a na štetu presumtivnog oštećenika, jer svi znamo koliko je nakon dvije, tri, pet godina stvar teško dokazivati. Kada govorimo o ljudskim pravima onda govorimo o nečemu što se zove pristup pravdi, ovdje se radi o djeci, kao što se radi o našoj djeci, ono što bi mi poduzimali za našu vlastitu djecu, da postoji sumnja da nešto nije u redu, ja ne govorim i dobro se čulo onda da ne kažem da nešto nije bilo u redu, ali … [[Govornik se ne razumije.]] sumnja, mi bi našu djecu vodili doktoru, vodili bi ih stručnjacima, požurivali bi predmet, angažirali bi odvjetnik, tražili bi stručni tretman, interesirali se. MI moramo ovdje i Sabor će donijeti odgovor na pitanje da li je država kao zamjenski roditelj to učinila za ovu djecu, ja mislim da nije. Maloljetna djeca ne mogu sama sebe zastupati, a pogotovo ne bolesna djeca i djeca bez odgovarajuće roditeljske skrbi i pitanje što bismo mi po sumnji, po dojavi učinili za vlastitu našu djecu i neka to bude kriterij i odgovor na ovo pitanje države Hrvatske kao zamjenskog roditelja. IZ čega možemo mi zaključiti iz osobite skrbi za djecu, iz toga da upravni nadzor koji je proveden, gospođa zastupnica je govorila o istrazi dakle taj postupala su dva tijela, dvotračno, policija i Ministarstvo. Ministarstvo je provelo nadzor relativno u kratkom roku nakon doprimanja dojave, međutim, nadzor se bavio nepostojanjem općih akata, radnim odnosima, zahodima, stručnim djelatnicima, uopće se nije usmjerio na sadržaj navoda prijave. Od 135 djece razgovarano je sa 11 koje je dom izabrao kao djeca koja mogu mentalno i vremenski kronološki zaključiti o čemu se radi, što je sa onim drugima. Znači nije bilo niti ciljane usmjerene ankete da li možemo zaključiti o osobitoj skrbi za djecu da je centar za socijalnu skrb Novi Zagreb prijavu dojavu Hrabrog telefona prvenstveno dostavio prijavljenoj ustanovi, da smo mi počinitelji kaznenog djela da li bi prije davanja iskaza istražnom sucu dobili na uvid sadržaj kaznene prijave. Da li osobitoj skrbi za djecu možemo zaključiti da nakon 2002. godine, pa sve do danas nakon opet medijskih napisa i opet mediji vode istragu u ovoj zemlji, nikada nije bilo kontrolnog inspekcijskog nadzora u domu. I četvrta stvar, ja sam vidjela policijski spis, policijski spis, policija je postupala vrlo žurno je krenula nakon 2002. onda je dinamiku postupanja usporila, razloge ne znam niti želim nagađati jer čini mi se da u ovoj ulozi nagađati je neozbiljno. Istraga, policijsko postupanje, u nekim stvarima je završeno, u nekim stvarima koliko vidim iz posebnog izvješća nije završena do danas, danas je ljeto 2005. godine, a dojava je bila u ljeto 2002. godine, da li se tri godine može u takvom slučaju smatrati osobito žurnim postupanjem policije. Da se i da li se sustav socijalne skrbi koji je radio taj nadzor interesirao za utvrđenja sustava policije jer da jest, onda bi utvrdio da se činjenični supstrat onoga što je utvrdila policija od onoga što je utvrdio sustav socijalne skrbi bitno razlikuje na štetu djece. I pitanje je uopće da li se sustavi čuju kada su u pitanju zaštita djece poglavito djece smještene u institucijama. DA je u vrijeme čak upravnog nadzora policija već u 6. i 9. mjesecu imala veliku većinu građana koji su informativno iskazivali da mnoge stvari nisu dobre. Zašto to nije procesuirano, da li je došlo do zastare, da li je došlo do drugih uvjeta koji isključuju kazneni progon? Državno odvjetništvo sigurno ima svoje razloge. Ja dopuštam da se moje viđenje dječjih prava može razlikovati od promišljanja Državnog odvjetništva. Ono što je bitno u ovom slučaju neovisno da li će biti ili neće biti kaznenog postupka i da li je bilo ili nije bilo bitno je da je sustav socijalne skrbi pokazao potpunu nezainteresiranost za ono što je utvrdila policija jer se zaštita djeteta u okviru sustava socijalne skrbi ne odnosi samo na kazneno-pravni aspekt nego je on daleko širi. Ja sam razgovarala sa jednom djevojčici u Brezovici kojoj je danas 19 godina koja je bila dijete, koja je rekla ja se nisam dala i rekla. Ja vam neću dakle pričati o tome da je bila silovana, tučena ili bilo što ili nije. Nju su zvali djevojčica sa prozora jer se ona nije smjela igrati, bila je u kazni kad je nešto napravila. Pitale smo ju kolegica i ja koliko dugo je bila u kazni. Šest mjeseci. Da li je to kazneno djelo? Možda nije. Da li dijete koje je u kazni na prozoru se ne smije igrati sa vršnjacima šest mjeseci. Da li je to neprimjereno postupanje prema djeci? To je eufemizam za nešto najgore što se može zamisliti. Zamolila me pričajte pravobraniteljice o tome svima koji žele slušati. Ja vam pričam. Ja ne mogu suditi što se u Brezovici dogodilo. Ja nemam ni ovlasti da to utvrdim. Ono što sigurno mogu reći jest to da se činjenični supstrati dva upravna tijela koji su radili na istom predmetu razlikuju bitno. Tražite posebna izvješća od policije. Vama Hrvatskom saboru moraju dati na uvid i pročitajte. Ono što bi još htjela reći da jedan događaj iz cijelih tih činjenica koje su, čak i ja sam radila kao državna odvjetnica, u zastari. Mnoge stvari su u zastari. Jedan dio, jedan događaj koji je samo jedan izdvojeni događaj po mojoj ocjeni nije u zastari, radi se na … [[Govornik se ne razumije.]] zlostavu djeteta, ja sam podnijela o tom predmetu kaznenu prijavu. Uz sav skepticizam povodom njezine sudbine s obzirom da je proteklo između šest do sedam godina u pogledu dokazivanja. Ja nemam kome obratiti. Predmet je kod upravnih tijela već bio. Nemojte me upućivati da tražim izvješća od nadležnih tijela jer sam ih već tražila. Ja da imam ovlasti ja bih potpuno predmet završila sama. Šta mislite o tome da ja kao punomoćnik ovog Sabora kojem su ipak svi manje-više u velikoj većini dali podršku i mislim da me Hrvatski sabor podržava i voli. Mislim da to čini i opravdano. Da ja ne mogu dobiti uvid u policijski spis normalno, pristojno presliku spisa nego smo kolegica i ja prije tjedan dana na koljenima držali spis u policiji i prepisivali. Šta mislite o takvom tretmanu uopće pravobranitelja za djecu? Ja vas molim. Prenosim vam molbu djevojčice s prozora. Osnujte povjerenstvo, komisiju, odbor ne da se netko kazni nego da vidite sami što se dogodilo u tom predmetu. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda uvažena zastupnica Božica Šolić.
Zahvaljujem. Evo ja bih htjela samo jedno ispraviti. Ja se slažem, samo da prije isprave kažem rekli ste da su djeca ciljano dovedena, jedanaestero djece da se s njima moglo samo razgovarati. Ja sam dolazila u taj dom svaki dan skoro, blizu mi je i bila sam zabrinuta što se to dešava. Međutim, ja sasvim drugo tumačenje imam i sasvim drugi uvid. Djeca su praktički izbirana sa druge strane ciljano i dovođena na razgovor a pogotovo što se tiče.
Ja znam da je tema opipljiva ali ispravite netočan navod. Nemojte ići u raspravu.
Pa to je, hoću ispraviti. Ja tvrdim da nije točno da je ciljano su djeca dovođena. Novinari su unutra upadali, djeca su se plašila novinara. Djeca su neka bila toliko ustrašena da su se bojala kad je bila jedno vrijeme tema da će se taj dom i zatvoriti. I sasvim je krivo da je netko djecu dovodio, ja koliko sam to mogla vidjeti. Drugo, mislim da se sa jedne strane samo gleda slučaj a sa druge se ne gleda. Ja sam, sasvim ste u pravu kad ste rekli da tijela ne izvršavaju na vrijeme što se tiče te djece ali ipak treba i drugu stranu pogledati kako druga strana govori jer je jednostrano nastupljeno prema tom problemu, jednostrano.
Zahvaljujem. Obavještavam vas da je sukladno članku 207. stavak 2. poslovnika isteklo vrijeme za prijavu za raspravu u trajanju od deset minuta. Riječ ima u ime Kluba HSS-a uvažena zastupnica Ljubica Lalić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege zastupnici! Pred nama je prvo cjelovito izvješće pravobraniteljice za djecu koji je kao posebno tijelo osnovala hrvatska Vlada sa zadaćom zaštite, praćenja i promicanja prava interesa djece na temelju Ustava Republike Hrvatske, Konvencije o pravima djeteta, drugih međunarodnih ugovora te zakona. Izvješće sadrži činjenično stanje i ono je nepromjenjivo. Međutim, podatke iz izvješća treba koristiti za sagledavanje postojećeg stanja i iznalaženje rješenja uočenih problema. Ništa nismo napravili ako samo prihvatimo podnešeno izvješće jer ćemo na godinu dobiti slično a uočeni problemi će se samo povećavati. Ono što iz ovog izvješća možemo zaključiti jeste da se prava djece u Hrvatskoj krše i da nema izgrađenog cjelovitog sustava zaštite i promicanja prava i interesa djece. Koja se prava krše? Krše se sva prava a od ukupnog broja predmetnih slučajeva 70% odnosi se na povrede osobnih prava, povredu prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb i povredu prava na zaštitu od nasilja. Htjeli mi to ili ne u razmatranju ovog izvješća moramo se vratiti na značaj obitelji kako u životu djeteta tako i u funkcioniranju državne zajednice kojoj su temelji i postavljeni u obitelji. Svako dijete prva iskustva, prvi susret sa svijetom doživljava u obitelji. Obitelj treba biti ambijent sigurnosti, stabilnosti, topline i međusobne ljubavi. U takvom okruženju nezaobilaznim doprinosom oba dva su roditelja, dijete se formira u člana društvene zajednice. Ono ima potrebu za puninom koju čini i otac i majka zajedno. Kruga je stvarnost da nam se obitelji sve više udaljavaju od poželjnog ideala. Obitelji nam se raspadaju a kod bračnih drugova ljubav ustupa mjesto netrpeljivosti koja kulminira međusobnom mržnjom. Direktne žrtve takvih promjena osjećaja postaju djeca koja jednako vole i oca i majku. Međusobni obračuni bivših bračnih drugova vrlo često se odvijaju preko djece. Na sve moguće načine želi se onemogućiti susret djeteta s drugim roditeljem i to ide sve do preseljenja u druge države pa i na druge kontinente. Susret koji je po prirodi stvari povremen ne može naknaditi prirodu djetetovu potrebu za oba roditelja. Po našem Ustavu obitelj je pod posebnom zaštitom države. Da li država tu svoju obvezu štićenja obitelji izvršava? Mi u Klubu zastupnika Hrvatske seljačke stranke mislimo da ne. Evo zašto. Država nije obitelji osigurala temeljnu pretpostavku stabilnosti, a to je materijalna sigurnost. Za materijalnu sigurnost potrebno je imati mogućnost raditi i živjeti od svoga rada. Dokle god je stopa nezaposlenosti oko 20%, u nekim županijama preko 50% ne može se reći da smo osigurali mogučnost rada. I onda kada netko ima sreću raditi radno-pravni status je nesiguran. Radnik je nezaštićen i izložen samovolji poslodavaca do te mjere da sami radnici za sebe kažu da rade u robovlasničkom sustavu. Dakako da smo formalno-pravno zaštitili radnika, ali radnik svoja prava ne konzumira i k tome u praksi se ne smije ni žaliti. Država nije iznašla mehanizme osiguranja isplate zarađenog, a o odgovarajućoj plaći ne može se niti govoriti. U tim uvjetima potpuno je razumljivo da se nezadovoljstvo i nervoza iz radnog ambijenta prenosi u obitelj. U nju ulazi nasilje, a završetak je razvod, a ponekad ubojstvo bračnog druga. A djeca? Ona su traumatizirana, nerijetko s doživotnim posljedicama. Mi imamo Ministarstvo obitelji koje bi raznim programima moralo štititi obitelj, pomagati održavanje obitelji kao temeljne jedinice društva. U proračunu Republike Hrvatske Hrvatski sabor je Ministarstvu odobrio sredstva za unapređenje kvalitete obiteljskog života i razvoj obiteljskih usluga u iznosu od 3 milijuna kuna od čega je do 10.11.2004. godine realizirano samo milijun i po kuna ili 47%. Za pračenje i unapređenje obiteljske politike osigurano je 880 tisuća, a uloženo je svega 436 tisuća ili 49%. Za projekte za višečlane obitelji odobrili smo 4 milijuna i 140 tisuća kuna, a Ministarstvo je u tu namjenu uložilo samo 699 tisuća ili 16%. Što to znači? To znači da Ministarstvo obitelji nema znanja za kreiranje i provedbu projekata kojima bi se zaštitila stabilnost obitelji. A posljedice toga, toga trpe djeca kroz povredu osobnog prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb i to će nam svojim izvješćima i ubuduće konstatirati pravobraniteljica za djecu. Daljnje najčešće povrijeđeno pravo je pravo na zaštitu od nasilja. Nasilje je nazočno u obitelji, u dječjem vrtiću, u školi i tako dalje. Najveći moralni problem današnjice jeste nasilje koje kao pojam obuhvaća psihičko, fizičko i seksualno zlostavljanje. Nažalost pred tim problemom se danas još uvijek zatvaraju oči. U obitelji nasilje se taji i drži iza zaključanih vrata. Nerijetko kada se prijavi nadležni ga žele vratiti unutar kućnih zidova, a prijavitelj nailazi na osudu okoline jer, pod navodnicima, svoj prljavi veš ne pere u svojoj kući. Najčešće žrtve nasilja u obitelji su djeca, a Ministarstvo obitelji za unapređenje zaštite žrtava nasilja u obitelji odobrenih milijun 25 tisuća kuna uložilo je svega 470 tisuća kuna ili 45%. Što ponovno dokazuje da nadležno Ministarstvo nije sposobno nositi se s problematikom koja je evidentna. Više nego zabrinjavajući je porast nasilja u školama među vršnjacima kao i pojava nasilja u dječjim vrtićima. Mi u Klubu Hrvatske seljačke stranke smatramo da je ishodište i tih problema u obitelji. Raspoloživi podaci govore da su nasilnici u školama i dječjim vrtićima ona djeca koja su i sama žrtve nasilja u vlastitim obiteljima. U današnjem društvu obitelj kao i uloga obitelji zanemareni su. Ona danas nije ozračje mira, topline, sigurnosti, bliskosti i ljubavi. Članovi obitelji sve češće postaju stranci koji se u kući samo u prolazu susretnu. Roditelji nemaju ni vremena ni strpljenja za roditeljsku ulogu očekujući od dječjih vrtića i škola da u odgoju preuzmu ono što po prirodi stvari pripada roditeljima i kao pravo ali i kao obveza. Uz prepuštanje vlastite uloge nerijetko roditelji ne prihvaćaju da njihovo dijete ima problema u ponašanju i tada je za njih krivac odgajatelj, učitelj, profesor. Niti jedan od njih ne može zamijeniti temeljni kućni odgoj i stoga izvješće pravobranieljice nije iznenađujuće. Uz nedostatnu pažnju u obitelji uočena nepravda u školama i fakultetima dijete dovodi do frustracija koje se manifestiraju na razno razne načine pa i nasiljem prema vršnjacima ali i prema učiteljima i prema profesorima. Bitno erodirano društvo i društveni odnosi u svakom segmentu ostavljaju svoje negativne tragove, a žalosno je da od toga nisu izuzeta djeca. Ni pred stvarnošću se ne smiju zatvarati oči i zbog toga je nedopustivo i neoprostivo da Ministarstvo obitelji za afirmaciju prava i zaštitu djece od osiguranih milijun 862 tisuće kuna uloži u prošloj godini samo 480, 418 tisuća kuna ili 16%. Za prevenciju poremećaja u ponašanju djece i mladih od planiranih milijun 527 uloži samo 418 tisuća ili 27%. Na takav način ne riješava se uočena problematika i sve dok tako bude mi ćemo svake godine prihvačati izvješće pravobraniteljice ali slika stvarnosti neće postajati ružičastija. Zbog lošeg gospodarskog stanja mnogoj djeci uskraćeno je pravo na obrazovanje. Ne da roditelji ne bi htjeli svoju djecu slati na školovanje. Rado. Ali novaca za autobus jednostavno nema. To pravo je posebice uskraćeno djeci koja žive na selu. Nemojmo se zavaravati da na selu nema nadarene djece. Itekako ih ima, ali njihovi roditelji nemaju 900 kuna mjesečno za autobusnu kartu, a o oblačenju djeteta da bi bilo približno svojim kolegama nema niti riječi. Možda je i ta izolacija jedan od razloga koji, koji će dovesti do poremećaja u ponašanju. Ovo društvo čini ozbiljne propuste zanemarajući obitelj kao temelj zdravog društva, a računi za počinjene propuste već polako stižu. Mislim da je to evidentno iz ovog izvješća i Klub zastupnika Hrvatske seljačke stranke prihvača izvješće pravobraniteljice za djecu u 2004. godini.
Zahvaljujem. S ovim smo završili dopodnevni rad. U 15 sati je nastavak. Na redu je Klub IDS-a, Dorotea Pešić-Bukovac, a prije toga će u ime predlagatelja gospođa Ljubica Matijević-Vrsaljko. STANKA U 13,30 SATI.
Gospođe i gospodo, nastavljamo sa sjednicom i raspravom o Izvješću o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu. U ime Kluba IDS-a poštovana zastupnica Dorotea Pešić-Bukovac. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, štovane kolegice i kolege. Evo pred nama je izvještaj za koji bi mogli reći ajde da je dobar, da se ne radi o ružnim stvarima o kojima se piše u izvješću, ali Bože moj, činjenice su takve kakve jesu i ne možemo od toga pobjeći. Trebamo se uhvatiti u koštac sa problemima koji stoje pred nama. Ja želim zaista na samom početku zahvaliti se pravobraniteljici i njenom timu na uloženom velikom trudu u zaštiti, praćenju i promicanju prava interesa djece. Bojim se da u svojim naporima nije imala baš prevelike pomoći od drugih institucija, ali nadam se da će se ta situacija poboljšati i da će se koordinacija među institucijama zaista poboljšati. Što se tiče samog izvješća zaista je napravljen sistematski. Imamo dobar pregled što se sve zbiva u Republici Hrvatskoj oko prava što se tiče djece i mislim da je temeljna funkcija pravobraniteljice za djecu izvršena i samim ovim izvješćem, a naravno onoliko koliko ima ovlasti. Istraživanja koja su napravljena o nasilju u školama ja bih se samo na taj segment orijentirala. Vidjeli smo iz izvješća da je napravljeno u Zagrebu u osnovnoj školi. Ja imam podatke isto tako da je istraživanje napravljeno u Rijeci u 22 osnovne škole na 2167 učenika iz sedmih i osmih razreda oba spola. Rezultati istraživanja pokazali su da otprilike svako peto dijete, tj. 19% ispitanih učenika doživljava barem jedan od oblika nasilja u školi skoro svaki dan, te da se ukupno 18% djece svakodnevno nasilno ponaša prema drugoj djeci što ukazuje na veliki broj djece koja neophodno trebaju adekvatnu stručnu pomoć kako bi prevladali posljedice nasilja. Naravno da se djeca ne mogu sama suprotstaviti nasilju, stoga je na odraslima prepoznati i spriječiti nasilje kao i pomoći djeci u prevladavanju posljedica doživljenog nasilja. Time dajemo poruku da živimo u društvu u kojem se nasilje ne može i neće tolerirati. Zbog zaustavljanja ovog procesa nasilja treba još puno toga napraviti, pa se u stručnim krugovima kaže da treba informirati, senzibilizirati javnost i stručnjake koji rade sa djecom u vezi problema nasilja, među djecom u školskom okruženju i poticanja njihovog uključenja u rješavanje ovog problema. Treba uključiti djecu žrtve školskog nasilja kao i nasilnike u savjetodavni tretman u savjetovališta. Savjetodavni rad sa roditeljima žrtava nasilja u školi kao i nasilnika isto tako. Treba provoditi niz edukativnih radionica i savjetodavnog rada sa nastavnicima i stručnim djelatnicima škole, a po potrebi i sa drugim učenicima u školi. Mislim da je napredak već u tome što se rade istraživanja i imamo isto tako izvješća pravobraniteljice koja su javna, jer moramo primijetiti da do sada od strane mnogih ravnatelja u školama bilo kakvo nasilje je bilo zatajivano kako bi mogli ti ravnatelji reći da u njihovim školama takvih problema nije bilo i da bi mogli dobiti visoke ocjene. Isto tako, kroz ovo izvješće je vidljivo da mnogih problema ne bi bilo ako bi se provodili striktno zakoni Republike Hrvatske za koje moramo reći da su zaista dobro napravljeni i da ih treba svakako početi provoditi. Ja ću vam sad možda to prikazati na jednom primjeru koji se dogodio nedavno u gradu Rijeci pred jedno dvadesetak dana. Vjerujem da je većina vas to pročitala u «Crnoj kronici» novina, a naslov u novinama bio je «Pokušaj silovanja maloljetnice u ranim jutarnjim satima». Ovdje pod jedan naravno krivac za takvo djelo kazneno treba kazniti, ali istovremeno svi se trebamo zapitati što je ta maloljetnica u to doba radila vani kad imamo zakon koji propisuje da maloljetnici bez roditeljske pratnje ne mogu u to vrijeme biti vani. Znači da roditelji snose dio svoje odgovornosti, a isto tako moramo zamijetiti da i policija koja isto tako ne sprovodi zakon koji bi trebala sprovoditi. Isto tako, po mišljenju IDS-a manje problema bilo bi da ima više koordinacije među svima onima koji imaju bilo kakav utjecaj na rješavanje ovakvih problema. Tu prvenstveno mislim na centre za socijalnu skrb koji imaju velike ovlasti, a nemaju nikakve odgovornosti. Usudila bih se reći da centri za socijalnu skrb imaju veće ovlasti od roditelja, jer ako roditelji pogriješe može im se oduzeti dijete i na takav način ih isto kazniti, a kada pogriješi centar nikome ništa, a to može imati zaista nesagledive posljedice. Mi u Klubu IDS-a mislimo da bi prvenstveno trebalo napraviti reformu, sustavnu reformu centara za socijalnu skrb, jer oni u ovakvom obliku zaista nemaju smisla. Isto tako, zamjetno je da nedostaje stručnih osoba u školama, primjerice psihologa, logopeda, pedagoga i vidjeli smo isto tako na primjeru u jednoj školi gdje je potreban logoped, gdje je 70% učenika ima poteškoće u govoru, 70% više nego u nekim drugim sredinama, a logopeda nije moguće dobiti u školi. Na kraju bih ipak samo htjela upitati se kako možemo mi, saborski zastupnici pomoći pravobraniteljstvu da što više utječe na institucije i da ima što veće ovlasti kako bi se zaista ovaj porast nasilja u svim oblicima mogao smanjiti. Hvala.
Hvala lijepa. Idemo na pojedinačne rasprave. Poštovana zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče, poštovana pravobraniteljice za djecu sa suradnicima, kolegice i kolege. Možda tek sada nakon ovog drugog izvješća koje je pravobraniteljica za djecu podastire Hrvatskom saboru ukazuje odnosno opravdava sve one nakane koje su ipak uspješno izrodile time da imamo ovu instituciju. Iz ovog izvješća je sasvim jasno i razvidno da mnoge državne institucije rade sporo, rade inertno. To u principu ne vjeruju djeci. Iz ovog izvješća dade se razabrati i to da mnoge državne institucije koje su prve također pozvane i po zakonu i po Ustavu stati u obrani djece u obrani njihovih porušenih, narušenih, osujećenih prava, da ne vide počesto u pravobraniteljici za djeci partnera. Da se počesto njoj ne daje dokumentacija, izvješća, sve ono što je normalno da bi jedna država mogla funkcionirati. Netom smo raspravili prvu točku jutros, pravo na pristup informacija. Kako će običan građanin doći do informacije, kad počesto je to skopčano s mnogim problemima kao što je to danas ne samo iz ovog pismenog izvješća, nego i danas usmeno elaborirala pravobraniteljica za djecu. Dakle, mnoge državne institucije, neću reći u motive, ili neke čak zlonamjerne ili da bi se osujetila dječja prava, nego jednostavno ne vide tu partnera nego nešto kao što je forma, nešto što smo ugradili u naš Ustav, u zakon, nešto čime ćemo se podičiti pred svijetom. Još uvijek ne raspoznaju da je dječja pravobraniteljica punomoćnica i zaštitnica prava djece. I da sve što se dogodi čak i da ne zna pravobraniteljica za djecu da su upravo dužni čak izvijestiti po naravi same stvari ukoliko se ozbiljno želi djelovati u ovom pravcu, u pravcu zaštite djece da vide tu svog partnera, odnosno partnericu. Dakle to je ta, naš veliki problem, a hvalimo se i dičimo se s one stop shopovima i koje čemu drugom što ovako nekako zvuči, a kad malo iza te tanke pozlate skinemo taj tanki sloj vidimo da je situacija drastično, drastično drugačija. Izvješće ukazuje na alarmantnu stvar da su u biti zajedno sa ženama djeca najosjetljivija i najnezaštićenija skupina u našem društvu. I mi smo ovdje bar verbalno svi na tom istom zadatku, svi ćemo verbalno zajedno ustvrditi da je jako potrebno da se svi založimo da ta prava slabih ne budu slaba prava. Međutim kad se nađemo u nekom osjetljivijem problemu, kad nečiji pod navodnike "nečiji" viši interesi sputavaju upravo razotkrivanje prave istine, onda odstupamo od toga. I ovdje je osnovni princip djelovanja kako bismo u određenoj situaciji postupili da su naša djeca u pitanju. Mi kao državni dužnosnici i sve ove institucije na koje ukazuje pravobraniteljica za djecu trebaju upravo tako postupati ili da se uklone sa tog važnog, odgovornog i mukotrpnog zadatka. Nasilje nad djecom koje se događa, kao što vidjesmo iz izvješća a i opće poznato je to, da se događa upravo slično kao i sa ženama, upravo u obitelji najviše i u institucijama. Dakle ondje gdje dijete treba biti najzaštićenije i isto tako u institucijama koje su dužne, koje za to dobivaju novac, dakle koje su plaćene uz to, koji su plaćeni uz to trebaju pružiti sigurnost djeci. Dječja prava najugroženija su u elementarnim onim svojim i osnovnim pravima. Da ne govorimo o svim onim finesama o kojima govore zaključni dokument posebnog zasjedanja Opće skupštine Ujedinjenih naroda. Dakle naša djeca još uvijek su ugrožena od nasilja, fizičkog zlostavljanja, da ne spominjemo samo psihičko i u pravu na uzdržavanje. Još i dan danas djeca bivaju punoljetna a ne uspijevaju ishoditi za čitavo svoje vrijeme djetinjstva i mladenaštva pravo na uzdržavanje. Mi smo bili donijeli sjajan ovršni zakon koji je ova vlast suspendirala, gdje smo upravo se potrudili koliko-toliko, to uvijek nije, jer pitanje je koliko bi to i funkcioniralo u praksi, sigurno i najbolja rješenja uvijek zapinju u provedbi. To je naš najveći problem, a ne samo naš problem i problem ne samo tranzicijskih zemalja nego i mnogo razvijenijih zemalja. Ali ukinuli smo jedan dobar, dobar zakon koji je bio na pragu upravo ovog elementarnog prava, prava djeteta na uzdržavanje. Također je bilo obećano od strane ove vlasti da će saživjeti fond, Alimentacijski fond kako bi se koliko-toliko pripomoglo djetetu. Dakle ne majci ili onome skrbniku kome je dijete dato, povjereno na čuvanje, nego prije svega djetetu. Međutim od toga ništa. Ono što je također jako važno, mislim da su dosta naši mediji pratili i popularizirali i ulogu dječje pravobraniteljice i uopće prava djeteta. Ali nešto što je u školama posve, posve zanemareno to je pravo djeteta da bude informirano o svojim pravima. Mi često znamo u ovoj normativnoj groznici da ni odrasli nisu upoznati, pa čak i oni koji primjenjuju svakodnevno pravo sa čestom izmjenom zakona. Kako onda možemo očekivati da dijete bude upoznato sa svojim pravima ukoliko u školi to nije sastavni dio školskog programa. O tome još nema ni govora. Vidimo još od različitih tipova obrazovanja, počevši još od dječjeg vrtića da još uvijek prevladava stereotipni spolni odgoj. Da se djevojčice drugačije odgajaju nego dječaci. To već od početka stvara neravnopravnu startnu ulogu kod ostvarivanja odnosno polazišne točke jednakih mogućnosti. Da se jednostavno usmjeravaju već od najranije dobi u određena zanimanja koja su neka pretežno muška, pretežno ženska. O tome upravo također i govori zaključni dokument spomenutog posebnog zasjedanja opće sjednice Ujedinjenih naroda. Ono što je jako važno napomenuti a toga smo svi svjedoci. Ako samo malo promotrimo stvarnost što se događa, koliko se djeca zloupotrebljavaju. Evo nedavni primjer ove kampanje za lokalne izbore gdje su djeca iz Dječjeg vrtića u Zadru bila odvedena bez ikakvog znanja i odobrenja roditelja na snimanje reklamnog spota za HDZ, koji by the way 15 godina u tom istom gradu nije sačinio, izgradio niti jedan jedini dječji vrtić. … [[Upadica se ne razumije.]] Ništa protiv toga ukoliko … … [[Upadica se ne razumije.]] Govorim o zlouporabi. … [[Upadica se ne razumije.]] Da. Ali su posljedice za djecu ostale. … [[Upadica se ne razumije.]] Roditelji su se… Molim vas umirite predsjedniče ovaj dio meni s lijeve strane. Dakle očito je da i kolege meni s lijeve strane dobro znaju o čemu je riječ. To su nedopustive stvari. Da se djeca i na ovakav način zloupotrebljavaju. Primjer također, a ima ih sigurno dosta, ali koja nikad ne bi bila, o kojima se nikad ne bi govorilo, koji bi negdje u ladicama prvostupanjskih tijela ili još čudesnijih labirinata ministarstava nestajala u nečijim ladicama da ne postoji institut dječje pravobraniteljice. Govori evo o tome gdje dijete za vrijeme tjelesnog odgoja u školi doživi tešku tjelesnu povredu, biva podvrgnuto operaciji i gle čuda, umjesto, svugdje u svijetu takva škola i za svoj ugled se prestraši nudi pozamašne naknade roditelju upravo da bi se izbjegao taj jedan negativni imidž te škole, međutim tek tada majka i dijete doživljavaju strašne, strašne situacije. Ne samo pred sudom nego i u samoj školi gdje se daju lošije ocjene. Prema tome, o tome trebamo se zamisliti. Međutim, izgleda s obzirom da nismo svi oko toga ipak u stvarnosti ne razmišljamo isto, govori ovaj slučaj do danas nerazjašnjen Brezovice. Upravo iz usmenog izlaganja pravobraniteljice ukazuje se nasušna potreba pošto smo ovdje osnivali povjerenstva za sve i svašta, da se osnuje povjerenstvo koje bi, saborsko povjerenstvo istražno koje bi istražilo što se doista tamo dogodilo, da se onda konačno ukloni potpuna ljaga sa te institucije ili pak da se procesuiraju i kazne odgovorni. Svjedoka još uvijek ima, prema tome ovdje što smo vidjeli, istraga još nije bila niti započela. Dakle mi često znamo ustvrditi djeca su naša budućnost. Ne, djeca su naša sadašnjost. Hvala.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda, poštovana zastupnica Zdenka Babić-Petričević.
Gospodine predsjedniče. Kolegice, nije točno da djeca koja su bila na spotovima HDZ-a doživljavaju posljedice i žive u posljedicama spotova predizborne kampanje. Očito da djeca koja su bila u vrijeme 50 godina komunističke vladavine i nosili štafetu od toga se ni dan danas ne mogu osloboditi pa kako se vidi, posljedice su vidljive iz dana u dan.
Poštovani zastupnik Drago Prgomet, izvolite.
Dobro, ja neću o štafetama. Poštovani gospodine predsjedniče, gospođo pravobraniteljice. Moram priznati da sam već jednom ovdje rekao da sam doista sklon tvrdnji da se vrijednost i snaga države ogleda u tome koliko je spremna zaštititi najslabijeg člana svoje zajednice, a djeca to svakako jesu i bit ću potpuno iskren kada sam prvi puta čuo za instituciju pravobraniteljice za djecu pomalo mi se činila čudnim i nepotrebnom pa i medijski iskazi o nasilju nad djecom pomalo pretjeranim, no kako vrijeme prolazi i kako se i sam u svom poslu susrećem s ovim problemom onda vidim da je to doista ne samo potrebno nego svaku vašu aktivnost ću rado i osobno podržati. To je možda i iz razloga što sam osobno odrastao u obitelji gdje su se djeca doživljavala kao božji dar i pravo bogatstvo i gdje je nasilje nad djecom doista bilo nemoguće. No očigledno je da je stvarnost puno surovija nego što bismo mi to željeli da je ili što stvarno jeste. Prije nekoliko dana kao liječnik sam se susreo sa djetetom koje je bilo seksualno zlostavljano u vlastitoj obitelji pa onda doista se pitate da li su takve stvari moguće ne samo u našem društvu nego koliko mi sami snosimo odgovornost kao zajednica pa i mi osobno ovdje prisutni za takva stanja ili nesankcioniranje takvih stanja. Ono što je najtragičnije možda, a to je da je odgovor na takvo pitanje tko su ti ljudi koji rade, vrlo jednostavno. Ljudi koji žive oko vas, ljudi koji imaju svoje obitelji i sve ono što bi mi po današnjem nekakvom našem sustavu vrijednosti i vrijednosnim sudovima okarakterizirali kao normalna obitelj ili normalni građanin. No pa i sama istraživanja neka, vi ste to u svom izvješću iznijeli, da takva vrsta nasilja na žalost se u skoro u trećini slučajeva događa upravo u takvim obiteljima za koje sam rekao da bi ih mi svi okarakterizirali kao dobre, normalne obitelji, uredne građane i pripadnike naše društvene zajednice. No, ovdje neću previše govoriti o samom sadržaju vašeg izvješća jer je doista puno bilo riječi. Možda ili smatram da bi bilo potrebnije reći nekoliko stvari koje osobno smatram bitno istaći, a to je što mi to kao društvo i svatko od nas kao pojedinac može napraviti da se takve stvari ne događaju i da se događaju u što je manje mogućoj mjeri. Pa u svakom slučaju na prvoj razini nekakvih svih naših aktivnosti bi bilo potrebito razvijati osjetljivost javnosti na ovakva nedjela, jer doista o tome treba govoriti ne kao nedemokratskom, nehumanom, necivilizacijskom činu nego podsjetiti javnost da se radi o zakonskom prekršaju, odnosno o kaznenom djelu. Drugo, djeci treba pomoći onda kada oni ne traže pomoć, jer pasivnost odraslih znači sudjelovanje u ugrožavanju djece. Dalje, mediji bi trebali nuditi informacije o načinima borbe protiv nasilja nad djecom. Ovdje bi spomenuo i potrebitost borbe protiv nekih zabluda koje su i kod nas i u društvu ukorijenjeni, koji se na žalost preslikavaju i na djecu kao jedna problematična antipropaganda dječjih vrijednosti, a to je da vam djeca prihvaćaju nasilje kao nešto, prvo prihvaćaju jednu tezu da su loši, a drugo da je nasilje nad njima nešto sasvim normalno da proizlazi upravo iz toga što su se loše ponašali ili što su loša. Mislim da se radi o zabludama protiv kojih je borba u toj prevenciji nasilja doista imperativ svih nas. Drugo, na drugoj nekakvoj razini borbe ili prevencije je potrebito upozoriti, prepoznati i djelovati u pravcu prepoznavanja rizičnih obitelji i roditelja. Dakle ako već imamo nešto što možemo okarakterizirati kao rizični roditelji i rizičnu obitelj onda jasno da u tom dijelu treba educirati i odgovarajuće stručnjake u prepoznavanju činjenice rizika i u pristupanju takovoj obitelji. Ovdje želim istaći doista, mislim potrebu potpomaganja vladinih i nevladinih udruga koje upravo djeluju u tom pravcu, od telefona za pomoć, web stanica, centri za obitelji u krizi, savjetovališta itd. I onda možda na zadnjoj razini prevencije kada je riječ o ovoj pošasti, to je intervencija u slučaju zlostavljanja djece. Dakle kada se već pojavi onda jasno da treba razraditi dobar sustav prijavljivanja, obrazovati stručnjake koji su uključeni u proces tretmana od psihologa i socijalnog radnika. Ovdje je vrlo važno istaći da je taj problem naročito ako sam dobro razumio iz samog izvješća pravobraniteljice, prisutan na sudovima kada umjesto da pomažemo žrtvi na žalost ponovo je evaktimizirano, a sam zakonski postupak obično završi ili često završi ne u kažnjavanju počinitelja nego u njegovom oslobađanju ili relativiziranju njegove krivnje. Efikasan pristup u rješavanju ovog problema i meni je potpuno jasno nije ni malo lak, te još jedanput kao što sam na početku rekao, pozdravljam i podržavam doista svaku aktivnosti dječje pravobraniteljice i Vlade u postupcima koji bi trebali uključivati niz intervencija u pravnom sustavu, socijalnom, obrazovnom sustavu, ali i financiranju organizacija službi i stručnjaka iz vladinog i nevladinog sektora koji se angažiraju i surađuju na tom zadatku. I možda na koncu bi mogli sami pronaći odgovor na tome, odgovor na pitanje kako spriječiti nasilje nad djecom. U porukama sadržanim u odgovoru dviju djevojčica koje su rekle: «Spriječite nasilje tako da učite dijete svoje da sve oko sebe voli» i drugo: «Učite svoje roditelje da razgovaraju s djecom». Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Nenad Stazić, izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine predsjedniče, uvažena pravobraniteljice. Evo pred sobom imamo jedno dobro cjelovito izvješće, gospodin Palarić bi se mogao ugledati. Uopće predlažem da donesemo zaključak kao Sabor da se ovo Izvješće obavezno uputi Središnjem uredu Državne uprave kako bi državni tajnik mogao vidjeti kako se sastavljaju izvješća za Sabor. Ovo je Izvješće opis stanja. To stanje je žalosno. Žalosno je stanje i mi se svi moramo zapitati što učiniti kako bi se ono popravilo. Prije svega, što možemo učiniti mi, ovdje, zastupnici. Najpotresniji dio ovoga Izvješća je dopunsko usmeno obrazloženje pravobraniteljice koje je opisalo zbivanje u Brezovici. Da nije bilo onog ispravka netočnog navoda kolegice Šolić možda to ne bismo ovdje ni saznali, ali dobro je da smo saznali. Dobro je da smo saznali pojedinosti o djevojčici koja se nije dala tući, koja nije pristala na odgojnu metodu očito jedne ustanove koja njeguje tradicionalni pristup odgoju po kojem je šiba iz raja izašla, ali koja je zbog toga bila okrutno kažnjena da se ne smije igrati sa svojim vršnjacima 6 mjeseci, pola godine. Gledati kroz prozor kako se njezini vršnjaci igraju, a ona ne smije s njima. Čuli smo i kakav je aljkav rad bio policije u razrješenju ovog slučaja u Brezovici s očitom namjerom, s očitom namjerom da se zaštiti zlostavljače. Zašto? Pretpostavljam zbog toga što je osnivač toga doma Karitas pa je Vlada tako, nije se htjela zamjeriti crkvi. Pa je u odlučivanju o tome da li se zamjeriti crkvi ili zaštititi prava djece u Brezovici se odlučila za ono prvo. Pa onda policija, ministar Mlinarić ne dopušta pravobraniteljici za djecu uvid u spis nego ga ona mora prepisivati na koljenima. Mi smo danas raspravljali o Izvješću o pravu na dostupnost informacijama. Molim vas lijepo, pravobraniteljica za djecu, opunomoćenik Hrvatskog sabora da štiti prava djece ne može dobiti informaciju, ne može dobiti spis. Pa gdje mi to živimo? O čem mi to ovdje razgovaramo? Ali šta ćemo? Gospodin Palarić je bio zadovoljan radom ministarstava, pa i valjda i Mlinarić koji ne dopušta pravobraniteljici uvid u spis. HDZ smo čuli, zadovoljan izvješćem Palarića o tome, svi su zadovoljni, svi će sve podržati, svi će sve izglasati, a u Brezovici 6 mjeseci ne daju djevojčici da se igra, a policija neće provesti istragu, a ne da pravobraniteljici uvid u spis. Čemu se mi tu čudimo uopće? Čemu se mi tu čudimo kad gospođa Šolić isto misli da je u Brezovici sve u redu, da se tamo ništa nije dogodilo i da se trebaju događati upravo takve stvari kakve se u Brezovici događaju. Čemu se mi tu čudimo kad to govori jedan narodni zastupnik? Jedan narodni zastupnik. I sad umjesto kojekakvih, mislim da je ova stvar sazrela, potpuno zrela da se umjesto kojekakvih nepotrebnih istražnih povjerenstava koja su ovdje osnivana u ovome Saboru osnuje jedno za Brezovicu. Potpuno sazrela. Pa da ministar Mlinarić objasni nekome iz toga povjerenstva zašto pravobraniteljici za djecu ne da uvid u spise. Neka objasni. To je ono što možemo učiniti mi ovdje kao zastupnici. Što može učiniti Vlada? Pokazuje se potreba za osnivanjem obiteljskih sudova ili barem obiteljskih odjela na sudovima, ali to je dva puta odgađano. Zašto je odgađano? Sudovi, veli, nisu spremni. Pa što se nisu pripremili? Pa imali su godinu i po da se pripreme. I tko je na koncu odgovoran što se nisu pripremili? Pa slušajte, netko za to mora odgovarati. Da li predsjednici sudova, da li ministrica pravosuđa, da li premijer Vlade. A ne možemo tako, godinu i po nisu se pripremili, kad će se pripremiti ne zna se, hoće li se pripremiti isto se tako ne zna. Nikom ništa. Ukazuje se potreba izmjena Zakona o kaznenom postupku uz obavezno imenovanje kolizijskog skrbnika. To je onaj slučaj kad se vodi kazneni postupak protiv zakonskog zastupnika djeteta. Znači, to je njegov roditelj ili skrbnik koji je napravio kazneno djelo na štetu toga djeteta. I sad kad državni odvjetnik odustane od daljnjeg gonjenja netko mora nastaviti gonjenje po privatnoj tužbi. Tko to po Zakonu o kaznenom postupku? To je taj skrbnik ili roditelj. Pa neće nastaviti postupak protiv samog sebe. Treba napraviti izmjene u tom postupku da se to pravo dade nekakvom odvjetniku. Kolizijskom zastupniku toga djeteta da bi prava djeteta bila zaštićena. Je, pa dobro, tko je nadležan sad za izmjene toga Zakona? Pa opet Vlada. Opet ta ista ministrica. Pa što čeka s time? Pa to je jedna mala izmjena pa to se napravi u dva dana ako se hoće napraviti. Napravi se, ako se neće ne napravi se nikad, čeka se kraj mandata Vlade. Netko drugi će napraviti. Treba donijeti novi standard, kaže pravobraniteljica. Predškolskog odgoja i obrazovanja jer je ovaj postojeći iz 1983. Pa i za to se zna tko je nadležan. Ministar Primorac se okolo slika umjesto da napravi ili počne bar raditi na tome standardu. Treba napraviti minimalni standard spolnog odgoja u školama. Nema ga. Ubacuje se opet ovdje crkva svojim programom "Teen star" koji je neusklađen s Konvencijom o pravima djeteta i drugim važećim propisima u Republici Hrvatskoj. Opet imamo ministra za to pa nek napravi to, pa barem minimalni nekakav standard. S vjeronaukom, prikazivan je onaj film "Nijemi krik". Pa je li sad, je li prihvatljivo da se djeca traumatiziraju da bi im se usadilo neko vjersko uvjerenje? Pa treba usađivati vjersko uvjerenja, a da li na ovakav način? Pa i za to netko mora biti odgovoran. Kad smo već kod utjecaja crkve treba se prisjetiti rasprave o medicinski potpomognutoj oplodnji i one brošure Ureda hrvatske biskupske konferencije s nazivom "Dijete, stvar ili dar". Pa kako su se osjećala djeca koja su začeta potpomognutom oplodnjom kad su pročitala u toj brošuri da ona nisu dar Božji nego da su stvar. Što je sa neprimjerenim medijskim sadržajima? Još uvijek se reklamiraju oni Helf bomboni. Neću ja sad tu opisivati tu reklamu, mislim da je svi znate. Ali ona se prikazuje u vrijeme kad djeca gledaju televizor. S pravom braniteljica upozorava na djecu koja prose. To je možda jedno od najgnusnijih iskorištavanja djeteta, poslati ga bosog na ulicu na zimu da prosi. Ponižavati ga na najgori mogući način. Pa takvo dijete treba izuzeti momentalno iz sredine koja ga na to tjera, momentalno. Kad ga se zatekne na ulici. Trebaju nam propisi za to, netko ih mora predložiti. Netko ih mora napraviti. Eto, to može Vlada, to je najmanje što može, pa barem propise predložiti. Ako ništa drugo, imala je godinu i pol vremena, pa da barem se malo s tom djecom zabavi da budu bolje zaštićena. Ali eto Vlada u tom pogledu ne radi ništa, što nama preostaje, prihvatiti ovo izvješće dakako, potaknuti pravobraniteljicu na daljnji rad, jer radite izvrsno i nadati se da će izvješće iduće godine ipak biti malo manje bolno. Hvala.
Hvala lijepo. Ispravak netočnog navoda poštovana zastupnica Mirjana Brnadić, izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče, kolega Stazić je rekao da gospođa Šolić misli da se u Brezovici trebaju događati stvari za koje tvrdi da nisu u redu. Gospođa Šolić u svom ispravku netočnog navoda je rekla da je bio nadzor u Brezovici i da nisu utvrđene nepravilnosti ne govoreći o vrsti nadzora i o detaljima toga nadzora. Gospodine Staziću mislim da je vrlo nekorektno na ovakav način prozivati zastupnicu u ovom domu. Hvala.
Replika, poštovani zastupnik Jure Bitunjac.
Hvala gospodine predsjedniče. Kolega Stazić je iz slučaja Brezovica govorio generalno … i to mene kao zastupnika i praktičnog vjernika vrijeđa. Kolega Stazić vi morate znati ako govorimo o socijalnoj dimenziji ja neću govoriti kao vjernik i kao čovjek koji zna nešto o teologiji ako možemo reći kao znanosti, ali kada je riječ o socijalnoj dimenziji crkve onda morate znati da je crkva upravo uvijek bila od svojih početaka na strani nemoćnih, bolesnih, obespravljenih na strani djece i svima onima kojima treba pomoći. To je ono socijalno postojanje crkve i njena uloga u današnjem društvu u Hrvatskoj, … bila uloga u svim društvima od početka crkve kao takove. Kada govorim o crkvi onda mislim na Katoličku crkvu, hvala lijepo. A od vas je to jako nekorektno na ovaj način govoriti i iznositi neistine i određene insinuacije pred hrvatskom javnošću.
Hvala. Odgovor na repliku poštovani zastupnik Nenad Stazić, izvolite.
Nisam niti mi je palo napamet da generaliziram ulogu crkve u društvu, naročito nisam govorio o socijalnom nauku crkve, ali u svakom sustavu pa i unutar crkve moguće su pogreške. Nemojmo se praviti da ne znamo da su mnogi svećenici unutar crkve bili izvedeni na sud i osuđeni kao pedofili, u svakom sustavu je moguća pogreška. I u svakom sustavu se mogu naći ljudi koji neće ispunjavati ideal toga sustava. Čini mi se iz ovoga što se ovdje čulo da se upravo takvo nešto dogodilo u Brezovici, prema tome nisam generalizirao ja nego vi koji to što ja govorim o Brezovici, proširujete na cijelu crkvu.
Poštovana zastupnica Nevenka Majdenić. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, poštovana gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege zastupnici. Pretpostavljam da se svi slažemo da je ovo Izvješće po svom značenju posebno iz razloga što govori o pravima djece i njihovoj zaštiti, budući da su djeca bogatstvo i budućnost svakog naroda tako i našeg Hrvatskog. Već i sama činjenica da Hrvatski sabor u svom djelokrugu rada stavlja na dnevni red problematiku zaštite prava djece, da su se četiri saborska odbora očitovala o ovoj problematici daju izuzetnu težinu i ozbiljnost pristupa takvoj problematici. Činjenica je da ovo prvo takvo izvješće i da nema sistematiziranih usporednih pokazatelja sa ranijim razdobljima otežava utvrđivanje dinamike praćenja pojava narušavanja prava djeteta. Ali sam podatak da je 2004. godini zabilježeno 524 slučajeva povrede prava djece dovoljan je razlog da se o njemu raspravlja, da se uoče problemi, odrede prioriteti i nosioci rješavanja problema. Republika Hrvatska je potpisivanjem konvencije o pravima djeteta preuzela obvezu njena provođenja, te se obvezala na povećanu senzibilnost u zaštitu djece od svakog tjelesnog i psihičkog nasilja. Također je i Zakonom o obitelji i Kaznenim zakonom povećana su prava i zaštita djece. U tom smislu je ovo područje pravno normirano što potvrđuje i osnivanje Ureda pravobraniteljice djece čime je dat veliki doprinos pravima djece i njihovoj zaštiti. To znači da zasad imamo točno određeno mjesto gdje se mogu prijaviti povrede prava djeteta imamo instituciju koja može i zna kako postupati u pojedinim slučajevima. Isto tako su locirana mjesta gdje najčešće nastaju povrede prava i nasilja nad djecom, to su obitelj, odgojno-obrazovne ustanove i domovi za djecu. Treba utvrditi uzroke zašto se u tim sredinama najčešće događaju takvi slučajevi. Svjesni smo da je obitelj prirodno okruženje za rast, razvoj i formiranje djeteta i pitanje je što se događa s nekim našim obiteljima, zašto u tim obiteljima nema prave sreće i ljubavi prema djetetu. To su samo dva pitanja ali vrlo kompleksna i specifična od slučaja do slučaja, a u stvarnosti treba samo malo tolerancije, malo više ljubavi i malo više vremena za djecu. Iz izvješća je vidljivo da su u 63% slučajeva povrede prava djeteta uredu prijavili roditelji, i pitam se zar su u obitelji iscrpljene sve mogućnosti rješavanja nastalih problema. Državne institucije mogu pomoći da se riješe određeni problemi u svezi s povredama prava djeteta ali to bi trebala biti preventivna, savjetodavna i stručna pomoć. Osiguravanjem uvjeta za razvoj obitelji u kojima dijete ostvaruje svoja prava a također i obaveze odgajaju se građani koji konzumirajući svoja prava istodobno poštivaju i promiču prava drugog. Iz izvješća je također vidljiv napredak samog ureda kao i nastojanje Republike Hrvatske u poduzimanju preventivnih mjera i aktivnosti u sprečavanju nasilja nad djecom pa iz svih iznijetih razloga predlažem prihvaćanje ovog Izvješća.
Hvala lijepa. Na redu je gospođa zastupnica Karmela Caparin izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice. Na žalost zbog vašeg djelokruga kojeg obavljate u ovom Izvješću ne možemo vidjeti sretno dijete i obitelj, nego svu patologiju jednog modernog društva. Predmetni slučajevi odnose se na praćenje i osobnih i obrazovnih i zdravstvenih prava socio-ekonomskih, kulturnih pravosudno-zaštitnih itd. 70% slučajeva odnosi se na povrede osobnih prava djece. Od toga unutar te skupine 24% se odnosi na povredu prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb, što dalje upućuje na krizu u obitelji. Od 717 djece obrađeno je što se tiče roditeljske skrbi, 51% je u dobi od 7 do 14 godina, dakle u periodu kada sve turbulencije izvršavanja roditeljske skrbi u toj dobi izuzetno mogu štetiti. I to upućuje da razina zaštita dječjih prava nije zadovoljavajuće. Iz izvješća vidljivo je i velika ovlast centara za socijalnu skrb u zaštiti prava djece, a isto tako je očita njihova sporost, njihova inertnost djelovanja pa se zaista postavlja pitanja stručnosti odnosno opremljenosti istih. Nema dovoljno stručnjaka za rješavanje obiteljsko-pravne zaštite, i zato vjerujem da će se taj problem u budućnosti bolje rješavati nakon onog datuma 1. 1. 2006. godine. U nekim slučajevima pravovremeno ne reagiraju što narušava odnos roditelja i djece, naime, zbog sporosti u rješavanju predmeta dolazi do opstruiranja susreta i druženja djece i roditelja. Oni imaju mogućnost ispitivanja svih djetetovih prava i poduzimanja mjera za zaštitu tih prava. Razaranjem obiteljske zajednice dolazi do povrede prava djeteta pogotovo tijekom rješavanja partnerskih, emocionalnih, imovinskih odnosa i drugih. Ponekad jedan od roditelja prekida svaki kontakt s djetetom a u tom dijelu vidimo da centri prekasno reagiraju. S druge strane, centri za socijalnu skrb ne dobivaju informacije o tijeku prekršajnog kaznenog postupka i njihovom ishodom tako da ne mogu pravovremeno poduzimati eventualno mjere za zaštitu djece. Dijete koje je lišeno obiteljske sredine ima prema Konvenciji o pravima djeteta pravo na posebnu zaštitu tj. pravo na alternativnu skrb, smještaj u drugu obitelj, posvojenje ili smještaj u odgovarajuće ustanove za brigu o djeci. Svakako je hvale vrijedna ona UNICEF-ova akcija "Svako dijete treba obitelj" jer pojedinoj djeci je to jedina prilika za odrastanje u obiteljskom okruženju. Udomiteljska skrb u Republici Hrvatskoj ima dugu tradiciju ali nisku razinu razvoja i zato se i dešava sve ono o čemu ste i vi danas pričali. U Republici Hrvatskoj ne postoje specijalizirani oblici udomiteljstva za djecu sa posebnim potrebama. U izvješću se i malo govori o problemu usvajanja djece, koliko takove djece imamo, koliko parova traži djecu na usvajanje itd. Vjerujem da ćete se i vi založiti za promjenu zakonodavnih propisa o ukidanju roditeljske skrbi za one roditelje koji to zaista ne čine jer njihova djeca su u domovima. Kada se postupci za oduzimanje roditeljske skrbi pokrenu onda su oni i dugi a oduzimanje je vrlo rijetko. Nažalost, obveza uzdržavanje djece ostaje pritom pri roditeljima koji je roditeljska skrb ograničena pa čak i oduzeta ili je de facto ne ostvaruju premda pravno postoji. Na kraju 2003. godine ukupan broj djece u domovima je bio tisuću šesto. Preko 130 mlađe od tri godine a 61 dijete do godinu dana starosti. S druge strane, domovi u pravilu nemaju dovoljno potencijala, materijalnih, organizacijskih, stručnih. Mnogi domovi zahtijevaju poboljšanje na planu povećanja prostora ili smanjenja korisnika, poboljšanje u poučavanju djece o njihovim pravima i obvezama. Tragičan događaj je u Stančiću nedavno gdje je umrlo troje štićenika od trovanja hranom pripremljenoj u staroj oronuloj kuhinji a znamo kakvi su i drugi higijenski i sanitarni uvjeti. Osim toga je i preveliki broj štićenika tamo, 400 mentalno retardiranih. Iz izvješća stoji da prema popisu stanovništva iz 2001. godine 21% ukupnog stanovništva, dakle oko 900 tisuća čine djeca u dobi od 18 godina. U tom izvješću je vidljivo da imamo 18 domova za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi, 27 domova za tjelesno i mentalno oštećenu djecu, 11 domova za djecu sa poremećajima u ponašanju. Dakle, očito je iz svega koliko je važna prevencija i zaštita u navedenim institucijama. Štoviše, što djeca u domovima nisu u mogućnosti ni prijaviti nasilje a 80% nasilja nad djecom događa se u obiteljskim domovima i školama, bilo da je tu riječ i o psihičkom gdje imamo nekih 2%, seksualnom zlostavljanju 15% ili različitim oblicima zanemarivanja. Dakle, bitan je i trend porasta prijave vezane uz nasilje. Vjerujem da će program aktivnosti za sprječavanje nasilja među djecom i mladima te protokol u postupanju u slučaju nasilja među djecom i mladima pridonijeti njegovom smanjenju. Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti, Uprava za obitelj te Ured za pravobranitelje a djecu radili su zajedno na izradi nacionalne strategije zaštite od nasilja u obitelji od 2005. i 2007. i zaista je za pohvaliti ta suradnja. I još dopustite da se osvrnem na utjecaje medija. Veliki je utjecaj televizije na djecu i danas možemo govoriti o nesretnim učincima medijskog, televizijskog nasilja gdje se ne vodi računa o poštivanju minimuma etičnosti, minimuma zaštite maloljetnika male djece i adolescenata. Prema tome, s druge strane govorio je kolega Prgoment pa se neću ponavljati, razviti suprotnu senzibilnost kod gledateljstva. Htjela bih vam postaviti pitanje da li ste reagirali na nedavno jedan medijski linč jedne 13-mjesečne djevojčice poznatog košarkaša. I još je bilo takovih slučajeva pa me zanima jer nikakvog odgovora odnosno vijesti u medijima nismo mogli pročitati. Često govorimo o liječničkom kodeksu pa se ponekad osvrnimo i na novinarski kodeks o kojem govorimo. Govorimo i o investicijama i stranim ulaganjima u našoj zemlji ali ne zaboravimo najisplativija investicija je ulaganje u odgoj i obrazovanje djeteta. U dječjem svijetu u krugu obitelji pomozimo im ostvariti sva njihova prava o kojima govorimo. Hvala.
Hvala lijepa. Na redu je gospođa zastupnica Irena Ahel. Izvolite!
Hvala lijepo, gospodine potpredsjedniče. Gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege! Iz Izvješća pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu vidljivo je da je Ured pravobraniteljice za djecu učinio znatne korake u zaštiti djece i promicanju njihovih prava. Ukazivanjem na postojeće probleme nasilja u odgojno-obrazovnim ustanovama, nasilja u domovima, nasilja među vršnjacima te probleme zaštite djece u slučajevima nasilja u obitelji utječe se na povećanje svijesti te senzibilizaciju javnosti i pojedinaca na pitanjima zaštite dječjih prava. Sve institucije društva trebale bi biti uključene u zaštiti i promicanju prava djeteta. Iz izvješća Ureda pravobraniteljice za djecu vidimo da je postupano u 524 slučajeva povrede prava djece koje je obuhvatilo 717 djece. Ono što posebno zabrinjava jest činjenica da postoji fizičko i seksualno zlostavljanje djece unutar obitelji koje je mjesto gdje bi se dijete trebalo osjećati najsigurnije i najzaštićenije. Također bih istaknula zabrinutost za porast nasilja među vršnjacima. Pohvalno je da je Republika Hrvatska u pravno-formalnom dijelu uskladila zakonodavstvo sa međunarodno preuzetim obvezama no smatram da trebamo kao društvo učiniti znatnije napore da se nasilje među vršnjacima posebice u osnovnim i srednjim školama smanji i u potpunosti nestane. Posebno pažnju bi trebalo već u obiteljskom okruženju posvetiti sprječavanju nasilnih poruka i ponašanja koji putem medija a posebno elektroničkih dopiru do dječje svijesti već od najranije dobi putem crtanih filmova, stripova, video igrica i slično. Zalažem se za brže i učinkovitije rješavanje sudskih sporova u slučajevima kršenja prava djeteta te za rigoroznije kazne prema počiniteljima. Zlostavljana djeca nerijetko posljedice stanja kroz koje su prošle nose cijeli život. Stoga bi i ustanove koje se bave tim problemima trebale biti više prisutne u svim sredinama. Centri za socijalnu skrb trebali bi biti više prisutni i pružati operativnu pomoć te proaktivno djelovati u jednoroditeljskim obiteljima. Posebnu pozornost treba posvetiti edukaciji djece o njihovim pravima te edukaciji djece adolescentske dobi o pitanjima spolnosti sa zdravstvenog, psihološkog i fizičkog aspekta. Takvu edukaciju potrebno je provoditi već od osnovne škole i prilagoditi je uzrastu i potrebama djece. Iz Izvješća pravobraniteljice za djecu možemo također vidjeti i primjere gdje su djeca bila u nekim slučajevima u školi izložena grubim verbalnim vrijeđanjima i ponižavanjima od strane profesora. Takve pojavnosti najstrože osuđujem te smatram da bi svaki takav slučaj ponaosob trebalo ispitati i u slučaju dokazane radnje najstrože sankcionirati. Društvo kao cjelina treba u potpunosti štititi dječja prava ali i spriječiti propuste koji se često učine od strane odraslih osoba prema malodobnoj djeci. . / . Nedavno smo na televiziji vidjeli nekoliko priloga koji govore o tome kako je maloljetnoj djeci dostupan alkohol i cigarete. Djeca su bez problema u trgovinama prehrambenih artikala kupila cigarete i alkoholne proizvode. Smatram da na taj način nije samo prekršen Zakon već i ugroženo zdravlje djece time što vrlo lako mogu konzumirati alkoholna pića. Tom problemu bi trebalo posvetiti posebnu pažnju. Često znamo kazati da su djeca naša budućnost, no pri tome zaboravljamo da su ona i naša i svoja sadašnjost. Djeca su najvrjedniji dio našeg društva, našeg života i naše svakodnevnice. Stoga zavrjeđuju puno više pažnje i brige i razumijevanja od svih nas. Počevši od roditeljskog i udomiteljskog okruženja pa preko jaslica, škola do fakulteta. Posebna odgovornost je i na na nama zastupnicima koji donosimo zakone o poštivanju prava djeteta. Stoga učinimo svi zajedno još više, još više napora u zaštiti djece da bi bili sretniji i zadovoljniji danas a time uspješniji i odgovorniji ljudi sutra. Hvala.
Hvala lijepa. Na redu je gospodin zastupnik Davorko Vidović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege, poštovana pravobraniteljice. Dozvolite da se i ja ukratko osvrnem na ovo izvješće. Prisjećanjem razgovora kojega sam imao prije nekih 2,5 godine ako se dobro sjećam u vrijeme konstituiranja ove institucije pravobranitelja za djecu sa upravo ovdje nazočnom pravobraniteljicom. Baš ovdje u zgradi Sabora tom sam prigodom pravobraniteljici rekao da ja vidim kao ministar u to vrijeme nadležan koji je davao inicijativu za osnivanje ovoga instituta temeljnu misiju pravobranitelja za djecu da kontrolira ono što ja radim. Tada u to vrijeme ministar rada i socijalne skrbi, misleći dakako metaforički da kontrolira državu, Vladu, institucije koje uskratiti pravo djetetu mogu na razne načine. Između ostaloga i ne činjenjem onoga što bi trebali činiti. I ovo izvješće sada nakon dvije i pol godine, ili nakon dvije godine rada ove institucije definitivno potvrđuje potrebitost formiranja jedne ovakve institucije. I moram reći da ipak sa dozom zadovoljstva, pa i nekakvom satisfakcijom za inicijativu koju sam dao u to vrijeme čitam ovo izvješće pri punoj svijesti da su upravo brojke koje se ovdje navode o broju djece čija su prava uskraćena, o broju djece koja su na razne načine zlostavljana u ovoj zemlji potvrdili opravdanost i potrebu formiranja jedne ovakve institucije. Nas je ovdje kada bi se cijela sabornica popunila negdje oko 150, sada zamislite 151 dijete do 6 godina, samo u jednoj godini i samo ono što je došlo do pravobraniteljice je bilo uskraćeno u svojim temeljnim ljudskim pravima. Sa pravom pravobraniteljica konstatira na početku svoga izvještaja da društvo u kojem žive djeca moraju njihove potrebe ispunjavati sa posebnim obzirom a dijete radi svoje ranjivosti treba odraslu osobu da ga zaštiti, voli i pouči. I nije to eseistika, kao što je netko rekao kada se navedu i konkretni slučajevi, konkretna postupanja ili pak temeljni smisao ovoga instituta da djeca kao grupa slabijih trebaju posrednika u rješavanju njihovog sukoba sa odraslima. Da, ti sukobi moraju biti sukobi odraslih sa odraslima, i ti jedni odrasli moraju imati punu svijest o tome što koga i na koji način štite. Kada kažem da smo problem mi, kada kažem mi, mislim na sve upravne, državne i sve ostale strukture i nisam za priču, moram reći koliko god mi je odiozno i gadljivo čitati i slušati zlostavljače i one koji maltretiraju i na razne načine prikračuju djecu u njihovim osnovnim pravima, toliko mi je degutantno slušati i lažne zaštitnike djece koji eto nikako ne mogu spomenuti djecu a da pri tome ne kažu da je to naše najveće blago, bogatstvo, naša budućnost i da u toj pomalo plačljivoj retorici često puta stoji hipokrizija i licemjerje. Ali sam za to da kada govorimo o djeci da onda ozbiljno i odgovorno prije svega razgovaramo o našim vlastitim odgovornostima. I tu nema alibija, niti tu ima isprika za bilo koga tko obnaša bilo koju javnu dužnost bez obzira na njegovu političku stranku, opredjeljenje itd., itd.. Nije ovo tema gdje bi se na taj način trebalo razgovarati o zaštiti prava djece. Ali jest tema da razgovaramo o tome što pravobraniteljica zaključno u svakom dijelu svoga izvještaja daje kao sugestiju, kao prijedlog ili preporuku vezano upravo za nas ili one koji obnašaju, imaju mogućnost donošenja zakona ili obnašaju izvršnu vlast bez obzira na kojoj razini. Tako s pravom se postavlja pitanje što će se desiti nakon ovog Izvještaja u kojem primjerice pravobraniteljica konstatira da primjena dijela Obiteljskog zakona koji brojne predmete obiteljsko pravne zaštite prebacuje iz nadležnosti centara u nadležnost sudova što nam je bila i međunarodna obaveza da se ponovo odgodilo sada do 1. 1. 2006. godine. To je pitanje o kojem trebamo razgovarati. Od nekakve opće zgroženosti s onim što se djeci događa mi moramo preći na područje konkretne prakse i onoga što možemo napraviti. Ili kada kaže pravobraniteljica da najveći objektivni problem, opće poznata činjenica da su probijeni normativi, te poslovi obiteljsko pravne zaštite u centrima Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi ne obavlja potreban broj stručnih djelatnika. Onda iza toga mora izići konkretna mjera. Ako smo u mandatu Vlade u kojoj sam ja bio ministar imali stupidnu zabranu zapošljavanja koja je bila neselektivna, pa onda ni ja nisam u ministarstvu mogao zaposliti ljude, ustanove su bile izgrađene, nisi mogao zaposliti čovjeka, ja kažem da je to stupidno, jer smo se mogli odreći nekog činovnika, mogli smo ih imati manje u Zavodu za mirovinsko osiguranje. Ne treba ih 3,5 tisuće, ali smo mogli zaposliti ili educirati 100, 150, 200 ili ne znam koliko stručnjaka za tu, to je pitanje o kojem valjda treba razgovarati. Ali mi više nemamo ni ministarstva koji se time bavi, nitko se više ne bavi time, ma nitko se time ne bavi. Cijela ta priča je razbijena, cijelo to jedno ministarstvo je razbijeno, nemam ništa protiv da se preslaguje ovako ili onako, ali su se morale prenijeti obveze, nadležnosti itd., da li je taj Državni zavod za zaštitu obitelji, materinstvo i mladeži, ako štogod nije valjalo u njemu a bome se potvrđuje da jest, trebalo je sačuvati barem supstrat onoga što je radio i ministricu osloboditi toga da bude jedino ministrica branitelja. Time se ne bavi niti Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi jer se bavi problemima zdravstva koji su golemi. Pitanje psihoterapijskih znanja, edukacije. Sve su to pitanja dakle i kad imaš stručnjaka on ne zna postupati. U izvještaju kaže naša pravobraniteljica da se često puta ljudi koji imaju pravnička znanja ne snalaze kada je riječ o djeci. Oni moraju biti dodatno educirani. Slušali smo ovdje izvješće iz Brezovice. Formalno pravno je postupljeno onako kako treba. Svi su bili uključeni, a izvješća su očigledno govorila ili možda nisu, vidjet ćemo. Imat ćemo prilike vjerojatno još o tome čuti, što se zapravo tamo dogodilo? Ono što sam ja dobio kao izvješće ljudi iz Ministarstva, struke ne govori o tako drastičnim povredama prava djece. A ona su se vjerojatno događala. Da li stoji zla namjera ili neznanje? I to treba dakako utvrditi. Dakle psihologijske obrade djeteta često su šablonske i tako dalje. Iz njih se ne vidi da je dijete na prikladan način, spominju se dakako i druga tijela, druga ministarstva, Ministarstvo zdravstva, Ministarstvo školstva za ogroman broj slučajeva nasilja među djecom, u školi. Problem je uredna dostava pismena, nepoštivanje dakle Zakona o upravnom postupku i tako dalje i tako dalje. Zato sam da o tome razgovaramo i da preispitujemo što smo na kojem od ovih područja napravili, a što nismo i što moramo napraviti. Utoliko podržavam ovo izvješće kao početak jednog sustavnog zbiljskog rada i drugih institucija, a ne samo institucije pravobranitelja za djecu.
Zahvaljujem. Riječ ima uvažena zastupnica Jagoda Martić.
Hvala gospodine potpredsjedniče, uvažena pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege! Zadaća pravobraniteljice za djecu je zaštita, praćenje i promicanje prava i interesa djece na temelju Ustava Republike Hrvatske, Konvencija o pravima djeteta i drugih međunarodnih ugovora te zakona. Djeca su bez sumnje posebno osjetljiva kategorija koja zahtijeva punu brigu i skrb cijelog društva. Međutim da to baš i nije uvijek tako potvrđuje konstatacija pravobraniteljice u uvodnom dijelu svog izvješća koje je pred nama gdje se kaže da su u aktivnostima i djelovanju bili vrlo često svjedoci stvarnosti u kojoj je postojao znatan otpor i nerazumijevanje odraslih prema ostvarivanju prava djece. Od ukupnog broja obrađenih slučajeva 70% se odnosilo na povrede osobnih prava djece. Unutar te skupine povrede prava posebno se ističu dvije grupe povreda prava i to 24% od ukupnog broja predmetnih slučajeva odnosi se na povredu prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb, a 32% se odnosi na povredu prava na zaštitu od nasilja. Konvencijom o pravima djeteta posebnu pažnju posvećuje važnosti roditeljske skrbi. Neosporna je činjenica da je kvaliteta roditeljske skrbi jedan od presudnih činitelja kvalitete života djece. Članak 18., stavak 1. Konvencije o pravima djeteta propisuje da će država, stranka Konvencije poduzeti sve napore kako bi osigurale prihvačanje načela zajedničke odgovornosti oba roditelja za podizanje i razvoj djeteta kao i da su roditelji ili zakonski skrbnici odgovorni prije svih za podizanje i razvoj djeteta te da je najbolji interes djeteta njihova temeljna briga. Tijela između kojih su podijeljene ovlasti za donošenje odluka o roditeljskoj skrbi kao i ovlasti za poduzimanje mjera obiteljsko-pravne zaštite, prava i dobrobiti djeteta u Republici Hrvatskoj su centri za socijalnu skrb i sudovi. Sustav socijalne skrbi u cijelosti, a posebno centri za socijalnu skrb iznimno su značajni u ostvarivanju i zaštiti brojnih i važnih dječjih prava. Centri za socijalnu skrb praktički imaju najšire moguće ovlasti u zaštiti prava djece obzirom na dužnost ispitivanja kršenja svih djetetovih prava i poduzimanja mjera za njihovu zaštitu. Naime sudovi s obzirom na svoju nadležnost u pojedinim postupcima samo palijativno odlučuju o pojedinim pitanjima vezanim za zaštitu prava i interesa djece dok centri za socijalnu skrb imaju široke mogućnosti odabira najprimjerenijih mjera za zaštitu dječjih prava. Pred centrima je još dugo razdoblje obavljanja ovih vrlo odgovornih poslova jer je primjena dijela Obiteljskog zakona koji brojne predmete obitljsko-pravne zaštite prenosi iz nadležnosti centara za socijalnu skrb u nadležnost sudova, odgođen do 1.1.2006. godine. Najveći objektivni problem je opće poznata činjenica da poslove obiteljsko pravne zaštite u centrima i Ministarstvu zdravstva i socijalne skrbi ne obavlja potreban broj stručnih djelatnika. To je jedan od razloga zbog čega se rokovi za donošenje prvostupanjskih rješenja kao i za donošenje rješenja o žalbi višestruko prekoračuju u mnogim predmetima. Zbog toga se slažem sa konstatacijom pravobraniteljice iznijetom u ovom izvješću da je potrebno zaposliti veći broj stručnjaka, a isto tako stalno ulagati u njihovu edukaciju kako bi između ostalog djelatnici Centra stekli potrebnu razinu psihoterapijskih znanja jer djeca su posljednji segment društva na kojem bi trebalo štedjeti, a nažalost upravo se to u praksi vrlo često radi. Pa čak i kada dio nadležnosti centara za socijalnu skrb prijeđe u nadležnost sudova i dalje će ostati značajna uloga centara kao tijela koja će sudovima pružati stručnu pomoć. Jedan od značajnih problema je problem roditelja koji su obvezni plaćati uzdržavanje djeteta a to iz razno raznih razloga ne čine ili toj obvezi udovoljavaju nedostatno i neredovito. Pravobraniteljica je u svom izvješću istakla probleme vezane uz dugotrajnost sudskih postupaka kako parnica radi određivanja uzdržavanja i ovršnih postupaka tako i kaznenih postupaka radi kaznenih djela povrede dužnosti uzdržavanja. Tako nažalost problemi vezani uz zakonsko uzdržavanje djece predstavljaju jedan od najozbiljnijih problema vezanih uz zaštitu prava djece. To je bio razlog zbog čega je Klub SDP-a predlagao Zakon o osnivanju alimentacijskog fonda. Nažalost ne samo da taj prijedlog zakona nije bio prihvaćen od strane i Vlade i saborske većine već su i sredstva u Državnom proračunu koja su bila namijenjena alimentacijskom fondu preusmjerena u neke druge svrhe. Uloga obitelji i roditelja u životu djeteta je izuzetno značajna. Svako dijete ima pravo da živi u okruženju u kojem ima pažnju i ljubav oba roditelja pa i kad oni ne žive zajedno. Dijete okruženo ljubavlju i pažnjom ima sve predispozicije da se razvije u cjelovitu, zdravu ličnost. Pod pojmom zdravu u ovom kontekstu mislim na mentalno zdravlje. Znači da postane ličnost koja će dati značajan doprinos razvoju društva i zajednice. Članak 20. Konvencije o pravima djeteta propisuje: «Dijete koje je privremeno i trajno lišeno obiteljske sredine ili kome u njegovom najboljem interesu nije dozvoljeno ostati u tom krugu ima pravo na posebnu zaštitu i pomoć države. Institut udomiteljstva predstavlja jedan od oblka skrbi o djeci izvan vlastite obitelji.» Kao što smo već čuli, već su kolege istakli da u Hrvatskoj još uvijek veliki broj djece provodi više godina u institucijama. Udomiteljska skrb u Hrvatskoj ima dugu tradiciju ali je na niskoj razini razvoja. Ne postoje ni specijalizirani oblici udomiteljstva za djecu s posebnim potrebama. U izvještaju se ističe da su uočeni brojni problemi s kojima se udomitelji u svom radu susreću pa se tako ističke slaba podrška od strane centara za socijalnu skrb, a što ima uzrok u nepostojanju specijaliziranog odjela ili barem specijaliziranih djelatnika u okviru centara koji bi se bavili isključivo tom aktivnošću te bi kroz takvu organizaciju poslova bio u kontinuiranom kontaktu s udomiteljima i na taj način bili upoznati sa svakodnevnim poteškoćama s kojima se udomitelji susreću pa bi se te teškoće mogle rješavati promptno i na ujednačen način. Iznos naknade koju udomitelji primaju često ne pokriva ni osnovne potrebe djeteta za razliku od sredstava koje država izdvaja za smještaj djece u domovima, a koja su višestruko veća od iznosa naknade za smještaj u udomiteljskim obiteljima. Nadalje, problem je i neravnomjerna raspoređenost udomiteljskih obitelji po cijeloj Hrvatskoj. Učinjena su neka zakonska poboljšanja što se primjerice odnosi na izdavanje dozvola za obavljanje udomiteljstva i njihovo obnavljanje nakon dvije godine, na obavezno pohađanje tečajeva za udomitelje, na smanjenje broja udomljene djece na maksimalno pet u jednoj udomiteljskoj obitelji, na određivanje zajedničkih i posebnih uvjeta u pogledu stambenih, socijalnih i drugih uvjeta za djecu kojih posebnih takvih uvjeta za djecu žrtve obiteljskog nasilja. Postojećom zakonskom regulativom predviđeno je i postojanje Hrvatskog zavoda za socijalni rad, posebnog tijela u čijoj je nadležnosti između ostalog i organizacija tečajeva za buduće udomitelje kao preduvjeta za obavljanje udomiteljske djelatnosti te tečajeva i za same stručnjake koji u centrima za socijalnu skrb rade na poslovima udomiteljstva. No spomenuto tijelo koje bi bez sumnje znatno doprinijelo poboljšanju kvalitete i razvoju udomiteljstva u Hrvatskoj još nije osnovano. Hvale vrijedna je što smo već u više navrata danas istakli, je i UNICEF-ova akcija "Svako dijete treba obitelj" koja će zasigurno pomoći u poboljšanju razvoja i kvalitete instituta udomiteljstva. Nasilje nad djecom koje se događa u obitelji, odgojno-obrazovnim ustanovama i domovima je problem kojim se danas svijet pa i Hrvatska bavi više nego prethodnih desetljeća. Člankom 19. Konvencije o pravima djeteta propisano je pravo djeteta na zaštitu od zlostavljanja, zanemarivanja i svih oblika tjelesnog i duševnog nasilja. Zabrinjava podatak da se povreda prava na zaštitu od zlostavljanja u 48% slučajeva dogodila u obitelji a u 52% slučaja nasilje se dogodilo u institucijama. Zastrašujuće je to što se iz ovih podataka vidi da nema velike razlike između obitelji i institucija kada je u pitanju zlostavljanje. A obitelji bi po svemu onome što već sam taj pojam u sebi sadrži trebala biti oaza ljubavi, emocionalne topline, sigurnosti i mira za dijete. Kako onda objasniti činjenicu da su upravo u obitelji djeca vrlo često izložena najgrubljim oblicima fizičkog, emocionalnog i seksualnog zlostavljanja. Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji donesen je 18. srpnja 2003. Njime je pored kaznenog i obiteljskog zakonodavstva propisano postupanje u okviru prekršaja razine zaštite djece od nasilja u obitelji. Zakonom o zaštiti od nasilja u obitelji po prvi put su detaljno opisani svi oblici nasilja, proširen je krug mogućih počinitelja te uveden niz zaštitnih mjera od zabrane uznemiravanja do udaljavanja nasilnika iz stambenog prostora. Međutim kao što pravobraniteljica u svom izvještaju upozorava, praksa pokazuje da postojeći sustav zaštite i načina intervencije nije ni približno zadovoljavajući. Pravobraniteljica navodi da unatoč dosadašnjim uloženim naporima na senzibiliziranju stručnjaka, nadležna tijela u pojedinačnim slučajevima ne reagiraju pravovremeno i ne koriste sve zakonske predviđene mogućnosti kako bi se zaštitile žrtve nasilja i ublažile njihove posljedice. Jasno nam je svima kakve dugoročne, pa i trajne posljedice na psihičko zdravlje djece ostavljaju svi oblici nasilja nad djecom. I na samom kraju. Borba za smanjivanje slučajeva i posljedica nasilja ne samo u obitelji nego i u svim ostalim institucijama kao što su domovi, škole, vrtići zahtijeva koordiniranu akciju mjerodavnih tijela i institucija. Nije dovoljno imati zakone pa ma kako oni kvalitetni bili. Potrebno je te zakone i primjenjivati. Hvala.
Riječ ima uvažena zastupnica Lucija Čikeš. Nije u dvorani. Riječ ima uvaženi zastupnik Ivo Banac. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Prije svega želim zahvaliti gospođi pravobraniteljici i njezinom timu na ovom opsežnom i kvalitetnom izvješću. Vršeći ulogu posrednika djece kako na sustavnoj razini, tako i u svakom pojedinačnom slučaju Ured pravobraniteljice uz reagiranje na različite oblike kršenja prava djece, kao i praćenje primjerene i propisane intervencije od strane nadležnih tijela vrlo vidljivo i učinkovito djelovao na senzibiliziranje javnosti prema dječjim pravima i poticanje poboljšavanja sustavne i praktičke zaštite dječjih prava. Želio bih istači djelovanje ureda u korištenju ovlasti predlaganja i poduzimanje mjera za izgradnju cjelovitog sustava zaštite i promicanja prava i interesa djece. U kontekstu isticanja inicijativnosti pravobraniteljice smatram potrebnim naglasiti važnost sudjelovanja pravobraniteljice za djecu u radu Povjerenstva za prosudbu svih programa o spolnom odgoju koji se sprovode u osnovnim i srednjim školama od siječnja do početka svibnja 2005. godine. S obzirom na učinkovitost i inicijative pravobraniteljice za djecu u donošenju prijedloga odgojno-obrazovnog programa u području zdravstvene kulture, ured bi preporučio daljnju uključenost u praćenje procesa provedbe prihvaćenog prijedloga kao i procesa uspostave i integracije ovog važnog novog programa u odgojno-obrazovni sustav. Također je vrlo pohvalna aktivnost ureda u zaštiti i promicanju prava i interesa djece s posebnim potrebama i suradnja s udrugama hrvatskih saveza udruga tjelesnih invalida. Preporučio bih uredu da svakako kako je najavljeno u izvješću, razradi program suradnje s udrugama osoba s invaliditetom te proces praćenja provedbe zakona s obzirom na ovu populaciju izloženu višestrukoj diskriminaciji. Ovo je posebno značajno s obzirom na to da osobe s invaliditetom predstavljaju marginaliziranu skupinu koja čini čak 10% ukupnog stanovništva, a nemaju posebnog pravobranitelja. Uredu bi također preporučio, ali i Uredu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova te Uredu pučkog pravobranitelja da unutar svog područja djelovanja obrate posebnu pažnju pitanjima diskriminacije osoba s invaliditetom, ostvare sustavnu suradnju s udrugama i gdje god je moguće profesionalno angažiraju stručne osobe iz te populacije. Današnja saborska rasprava na kojoj se izlažu tri izvješća Ureda pravobranitelja, predstavlja jedinstvenu priliku da se otvori pitanje da li je dugoročno potrebno uspostaviti posebni ured pravobranitelja za prava osoba s invaliditetom, odnosno da li se unutar postojećih instituta a obzirom na dostupna sredstva za rad uspijeva u dovoljnoj mjeri pratiti problematiku prava osoba sa ovim problemom. Posebno treba istači inicijativu Ureda pravobraniteljice za djecu, obilaska znatnog broja ustanova u kojima se pruža institucionalna skrb za djecu od domova socijalne skrbi do kaznenih ustanova u kojima s prema djeci izvršavaju odgojne mjere i kazne maloljetničkog zatvora. Kako je u susretu s djecom i upoznavanje djece u ustanovama s pravima djece i ulogom pravobranitelja za djecu svrha obilaska bio i uvid u način ostvarivanja brige o djeci koja borave u ustanovama institucionalne skrbi, ured je u izvješću ukazao na niz problematičnosti u ostvarivanju brige o djeci koja borave ili su privremeno, odnosno trajno smještena kod fizičkih i pravnih osoba i drugih pravnih subjekata na temelju posebnih propisa. U tom smislu predložio bih kao iznimno važnu i potencijalnu učinkovitu mjeru, uspostavu jedinstvenog sustava praćenja, odnosno monitoringa institucionalne skrbi za djecu koja bi se upotpunila specifičnim akcijskim istraživanjima o poštivanju ljudskih prava u ustanovama institucionalne skrbi s naglaskom na opća rodna i dječja prava. Također predlažem da tri Ureda pravobranitelja zajednički iniciraju uspostavu ovakvog sustava monitoringa te predlože smjernice za razvitak sustava monitoringa nadležnim uredima Vlade i ministarstvima. S obzirom na prava djece, a u svjetlu slučaja Brezovica, predložio bih postavljanje ureda pravobraniteljice za djecu kao nezavisnog tijela koje vrši dodatan vanjski monitoring i evaluaciju institucija koje skrbe o djeci. Naime, Ured pravobraniteljice za djecu nije kao ministarstva i gore spomenute institucije uključeno u samu provedbu programa institucionalne skrbi za djecu te u tu svrhu predlažem da se Uredu pravobraniteljice za djecu osigura dodatna financijska sredstva za akcijska istraživanja i vanjsko vrednovanje institucija prema jedinstvenim indikatorima koja se temelje na konvenciji o pravima djeteta. Hvala.
Zahvaljujem. Riječ ima uvaženi zastupnik Jene Adam.
Štovani potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege zastupnici. Izvješće pravobraniteljice za djecu pozdravljam i dajem svoju potporu kako bi njezino djelovanje omogućilo učinkovitu zaštitu temeljnih prava djece. Naravno potrebne su dublje analize prije svega institucije obitelji kao temeljne jedinice u kojoj se djeca razvijaju i odgajaju. Također je vrlo važno preventivno djelovanje s ciljem sprječavanja nasilja u svim strukturama osobito kada je riječ o prevenciji nasilja u školama. Dolazim iz područja od posebne državne skrbi i kao bivši prosvjetni djelatnik godinama sam tražio rješenja na različite oblike i posljedica na nasilničko ponašanje djece. Slažem se sa izvješćem pravobraniteljice ali ne mogu a da se ne osvrnem na neke rečenice u tom izvješću gdje kaže: Preporučamo da Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, a u suradnji s Zavodom za školstvo upozori na potrebu kontinuiranog praćenja rada učenika i pravovremenog pokretanja postupka utvrđivanja primjerenog oblika školovanja učenika kod kojeg su u tijeku školovanja nastupile poteškoće u školovanju, smatramo potrebnim i korisnim upozoriti na suradnju s kliničkim psiholozima. Kako dolazim iz područja od posebne državne skrbi, mislim da je ova problematika prije svega u Baranji izraženija i potrebno je osigurati dodatna sredstva za zbrinjavanje i financijsku podršku žrtvama nasilja i za provođenje zaštitnih mjera. U baranjskom području imamo ukupno 11 osnovnih škola sa 3.556 učenika. Postoje samo dvije osnovne škole koje imaju na pola radnog vremena zaposlenog psihologa. Znam da je racionalizacija i da je trenutno nemoguće u sve osnovne škole zaposliti psihologa, ali ne mogu se složiti sa činjenicom da u Domu zdravlja Beli Manastir nemamo niti jednog kliničkog psihologa. Djeca sa ovog područja upućuju se u Kliničku bolnicu Osijek, Klinika za pedijatriju, a tamo postoji samo jedan psiholog za djecu tako da ta djeca sa ovog područja na red čekaju najmanje mjesec i pol dana. Postavljam pitanje: A što psiholog može učiniti? Napraviti trijažu. A tko uopće ima vremena za nekakvu terapiju! Poznato mi je da u Kliničkoj bolnici Osijek, Odjel za pedijatriju često ne prima uopće djecu izvana, odnosno samo onu djecu prima koja su već na Odjelu za pedijatriju. Na žalost centri za socijalnu skrb nemaju dovoljan broj zaposlenih stručnjaka. Na ovom području veliki je broj korisnika socijalne naknade i nema dovoljno brze reakcije centra jer jednostavno nemaju dovoljno vremena da sve zahtjeve, poslove s malo ljudi u zadovoljavajućem razdoblju i naprave. Sve češće se susrećemo s nasiljem među djecom i mladima, s ciljem nanošenja fizičkog ili psihičkog povređivanja. Odgojno-obrazovne ustanove su vrlo često u rješavanju nasilničkog ponašanja djece prepuštene sami sebi. O problemu sprječavanja nasilja među djecom i mladima nužno je redovito izvještavati roditelje, potrebna je međusobna tolerancija i uvažavanje, suradnja svih državnih tijela budući da se odgovornost svih čimbenika je preduvjet sveobuhvatne suradnje i kvalitetne zaštite djece. Ovdje se otvara još jedno pitanje, da ni sam učitelj često ne zna kako smije postupiti prema nasilnom djetetu. Stoga predlažem da Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa trebalo bi učiteljima dostaviti smjernice kako smiju reagirati, a ne samo tražiti izvješća o tome gdje i kako se nešto dogodilo. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Riječ ima uvaženi zastupnik Zvonimir Mršić.
Poštovani potpredsjedniče, poštovana pravobraniteljice. Danas je bilo dosta ovdje govora o izvješću i ja u svakom slučaju mislim i podupirem ovo izvješće. Mislim da bi ovo izvješće trebalo poslužiti mnogima kao obrazac kako se trebaju pisati izvješća i dostavljati izvješća ovom Saboru, a ne ono što smo imali prije podne, razmatranje izvješća o realizaciji Zakona o pristupu informacija koje je bilo apsolutno krnje, nedorečeno i koje je bilo ustvari i pomalo vrijeđanje ovog Zastupničkog doma. Međutim, iako podupirem ovo izvješće ja želim progovoriti o dva ili tri problema, konkretna problema koja jesu spomenuta u ovom izvješću, ali možda i baciti jedno drugačije svjetlo na te probleme. Prije svega želim reći nekoliko riječi o udomiteljstvu. U izvješću se konstatira ili mogli bi percipirati da se konstatira da su napravljeni neki pomaci što se tiče udomiteljstva u 2004. godini. Ja mislim da je 2004. godina bila apsolutno najgora godina za udomitelje i za djecu bez odgovarajuće obiteljske skrbi. To ću ilustrirati sa nekoliko primjera. Dakle Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi donijelo je odluku ili barem je tako bilo, barem se tako činilo da u Koprivnici treba ukinuti Dom za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi «Svitanje». To je bilo izrečeno na jednom stručnom seminaru i sve se radilo da se doista djeca preko ljetnih praznika upute u udomiteljske obitelji, a da se preko tih ljetnih praznika taj dom zatvori i da se ta djeca nemaju gdje vratiti. Srećom i ravnatelj i upravno vijeće i lokalna zajednica saznali su za tu aktivnost i ono što je najtužnije u svemu tome, da su upravo djeca koja žive u tom domu, ustala protiv te akcije pa i uključivo i vas pravobraniteljice da stanete u zaštitu njihovih prava, a njihova prava su da barem dovoljno rano znaju što će se u budućnosti s njima zbivati. . / . Dakle, netko je želio eksperiment provesti sa 43 djece koja su smještena u Dječjem domu "Svitanje" na način da ih preko noći premjesti iz jedne sredine u kojoj neki rastu i 12 i 13 godina u neku drugu sredinu za koju se u tom trenutku kada je donesena odluka niti nije znalo gdje bi trebali otići, pod kojim uvjetima i tko će se o njima brinuti. Naravno da osim prava djece koja su smještena u tom Domu bila su ugrožena i prava zaposlenih jer ni oni nisu znali što će se s njima dogoditi za 2 ili 3 mjeseca. Iako su bile sve aktivnosti poduzimane da se to dogodi nitko nije imao hrabrosti iz ministarstva uputiti jasni i javni dopis i reći da doista će to se i dogoditi. A sve je bilo u pitanju imovina koja se navodno trebala vratiti crkvi. Srećom, evo, i uz pomoć pravobraniteljice i uz pomoć mnogih drugih dobrih ljudi uspjeli smo spasiti da taj Dom ne bude zatvoren. I da iako su lišeni mogućnosti da žive u sretnoj, svojim obiteljima, biološkim obiteljima 43 djece još uvijek živi i jednoj sretnoj i velikoj obitelji u Koprivnici. Ali ja se bojim da će se iskoristiti prva sljedeća prilika da se to napravi zato jer nažalost mi smo zagovornici toga u državi da, evo, treba ukinuti domove, a da treba, sva djeca da trebaju završiti u udomiteljskim obiteljima. Čak je i pokrenuta hvalevrijedna akcija "Svako dijete treba obitelji" koju nije pokrenula država, pokrenuo ju je UNICEF. Ali i uz sve to mislim da je potrebna kombinirana skrb države o djeci bez odgovarajuće obiteljske skrbi. Dakle, da i uz udomiteljske obitelji u svakom slučaju trebaju u končanici ostati i određeni specijalizirani domovi, odnosno ne specijalizirani nego domovi, koji će pružati za određeni broj djece takvu skrb. Ovo je bilo jedno od najgorih kršenja prava djece u Koprivnici u prošloj godini. Srećom, lokalna zajednica i djeca uspjeli su sačuvati i uz pomoć, ponavljam, pravobraniteljice, na čemu joj se zahvaljujemo, sačuvati, očuvati svoje pravo koje su stekli i koje imaju. Drugi pak problem je jednako tako sa djecom bez odgovarajuće obiteljske skrbi da su udomitelji bili stavljeni u jednu izuzetno lošu situaciju tijekom 2004. godine jer nakon 4 godine nije im povećana naknada koju primaju djeca za troškove života. A po prvi puta 2004. godine ti roditelji nisu znali, primjerice, niti da li će od države, odnosno od centara za socijalnu skrb dobiti novac za školske knjige. I morali su hodočastiti svaki u svoj Centar za socijalnu skrb i moliti službenike da im daju pa su neki uspjeli izboriti da dobiju ukupni iznos, neki su uspjeli izboriti da dobiju pola iznosa, neki su uspjeli izboriti da dobiju nekakav prosječni iznos. Inače, troškovi države za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi su sljedeći. Dakle, udomitelji, odnosno djeca smještena kod udomitelja dobijaju tisuću 540 kuna, a djeca koja su ista takva djeca, dakle, koja nisu u svojim obiteljima, a nalaze se u domovima, trošak države je između 4 i pol tisuće kuna do čak 11 tisuća kuna. Dakle, za isto dijete, za istu skrb koju bi trebala država brinuti, davati takvoj djeci raspon je gotovo 1:8. Raspon je ogroman između djece koja su smještena u udomiteljskoj obitelji i djece koja su smještena u domovima, ali meni je, što je meni potpuno nejasno zašto, ali drugo potpuno je meni nejasno zašto jedan dom ili dijete u jednom domu državu košta 4 i pol tisuće kuna, a u drugom domu isto takvo dijete košta državu 11 tisuća kuna. Da li to dijete u tom drugom domu doista 2 i pol puta bolju skrb dobiva nego u ovom domu gdje je trošak države 4 i pol tisuće kuna? Nažalost, čak u dva navrata su udomitelji prošle godine morali protestirati i tražiti zaštitu prava svoje djece ovdje na Markovom trgu. Dva puta su udomitelji dolazili ovdje na Markov trg kako bi tražili zaštitu ne svojih prava nego prava djece koji ionako su već hendikepirana na način što ne žive u svojim sretnim obiteljima. I doista mislim da je prošla godina bila godina koja je bila najgora godina za udomiteljstvo i za djecu bez odgovarajuće roditeljske skrbi. Ona je tek dijelom popravljena ili dane su naznake popravka na način da je UNICEF inicirao i akciju "Svako dijete ima pravo na obitelj2, ali bojim se da unutar Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi ne postoji koncepcija, a posebice da ne postoji volja da se ovo riješi. Osim da se ponovno provode neki eksperimenti ili pilot projekti. Drugo, mi ovdje govorimo o djeci, ali bojim se da pod djecom nekako zaboravljamo onu djecu koja imaju 1 minutu ili 1 sat ili 1 dan. Da nekako pod djecom uvijek podrazumijevamo nešto što je starije od 7 dana ili od možda mjesec dana. Ja si postavljam pitanje imaju li djeca pravo da im očevi prisustvuju porodu? Imaju li ta djeca pravo na "rooming in", odnosno da majke i djeca budu smještene u rodilištu zajedno poslije poroda? Ima i koliko uopće bolnica imamo u Hrvatskoj koji nose UNICEF-ov certifikat "Children friendly hopital". Što je sa bolesnom djecom? Imaju li bolesna djeca pravo da jedan od roditelja bude s njima u bolnici kada moraju nažalost ostati u bolnici i koliko bolnica može pružiti pravo toj djeci da ostvare, da im roditelji budu? Naravno, netko će reći da o tome trebaju brinuti županije, ali ta situacija nije nastala 2001. Ako ćemo biti zločesti možemo pitati što država čini da u kliničkim bolničkim centrima budu uvjeti usklađeni sa onim što jesu prava djeteta? I kad smo u konačnici, da kažem i par rečenica o školstvu. Postavlja se jednako pitanje znaju li djeca i roditelji koja su doista njihova prava na obrazovanje? Koji su standardi koji moraju biti pruženi i što je, primjerice, sa djecom koja moraju u tri smjene ići u škole zato jer nedostaje školskog prostora, gdje nema sanitarnog čvora u školama, gdje nema rasvjete, gdje nema sanitarnih, gdje nema nekih drugih uvjeta. Dakle, ja mislim da još uvijek treba izuzetno puno raditi na ostvarivanju prava djeteta da bi došli do nekih poželjnih standarda, minimalnih standarda, a onda naravno se brinuti o zaštiti tih prava. Pri čemu u potpunosti podržavam ovo Izvješće.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda uvaženi zastupnik Bačić.
Hvala lijepa. Pa ja bi ispravio jedan netočni navod kolege Mršića kad je rekao da je 2004. godina bila najgora godina za djecu. Pogotovo u sferi socijale, a onda je iznijeo nekoliko argumenata koji zapravo pobijaju njegovu tvrdnju. Jer ovaj nered u plaćanju da se nekom da 4 i po tisuće za dijete, a drugom 11 tisuća upravo je naslijeđe iz jednog drugog perioda. I u prošloj godini smo mi tek uspjeli snimiti stanje i vidjeti kakav je javašluk zapravo radio u socijali, važio. Podsjetio bih samo da je 2003. godine Ministarstvo socijale podijelilo udrugama, kojih je bilo tisuću 300 registrirano samo u sferi socijale 40-ak milijuna kuna, a da istovremeno nije izgradilo nijedan vrtić. To je istina.
Zahvaljujem. Riječ ima uvaženi zastupnik Antun Peruško.
Hvala gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, uvažena gospođo pravobraniteljice za djecu sa suradnicima, kolegice i kolege. Dakako da kao i većina zastupnika i većina klubova podržavam ovo kvalitetno Izvješće pravobraniteljice za djecu, ali moram reći da sam istovremeno i tužan što je tako kvalitetno jer očito ima materijala, ima štofa iz kojega se moglo stvoriti takvo jedno kvalitetno izvješće i ako ured u ovom slučaju, Ured pravobraniteljice za djecu želi ozbiljno pristupiti tom problemu, a ja sam uvjeren da je pristupljeno, onda slijedi jedno kvalitetno izvješće koje danas ovdje na raspravi u Hrvatskom saboru. Moji kolegice i kolege su dosta govorili o problemima s kojima se djeca susreću i ja ne bih o tome ponavljao sve ono što je rečeno međutim, ja ću se osvrnuti samo na jedan dio Izvješće ureda odnosi se na udomiteljstvo iz jednog drugog rakursa u odnosu na kolegu Mršića koji je govorio o tom problemu s jedne strane medalje a ja bih u onom drugom, jer sam uostalom radi toga i na taj problem upozoren od 4 udomiteljske obitelji u Istri a u Izvješću pravobraniteljice gdje se govori na strani 8. da je svakako nužno napomenuti da se uredu pravobraniteljice za djecu obratila jedna humanitarna udruga, prepoznao sam vjerojatno udrugo "Oaza" iz Rovinja i radi toga nešto želim reći o ovom izvješću upravo o tom dijelu gdje se radi o udomiteljstvu jer dvije od te 4 obitelji jedna iz Krnice, jedna iz Vodnjana, jedna iz Pule osobno poznajem. Nemam iluzije da mislim kako su udomiteljske obitelji sve idealne ali u velikoj većini slučaja, a temeljem to i na osobnom iskustvu poznavajući pogotovo ovu obitelj u Krnici koja je došla iz Slavonije koja je udomila nekad 7, 8 nekad 9 djece, ja imam svoje unuke pa znam kako ta obitelj vodi brige o toj djeci vezano za školu i za odgoj i za bavljenje sportom, obzirom da i članak 20. Konvencije o pravima djeteta, govori upravo o tome da države članice u skladu sa svojim nacionalnim zakonima osiguravaju alternativnu skrb za takvo dijete i to prvenstveno u smislu smještaja u drugu obitelj … prema Islamskom pravu, posvojenje ili slično a institucionalna briga i što je gospođa pravobraniteljica u svom uvodnom izlaganju rekla trebala je biti posljednji izbor. I sada polazeći od tih postavki, od tih premisa, uvažavajući činjenicu da kao što je to u izvješću rečeno da je izmjenom zakona da su postignuta znatna poboljšanja što se primjerice odnosi na izdavanje dozvola za obavljanje udomiteljstva i njihovo obnavljanje nakon dvije godine, primjerice na obvezno pohađanje tečajeva za udomitelje, na smanjenje broja udomljene djece na maksimalno 5 u jednoj udomiteljskoj obitelji, na određivanje zajedničkih i posebnih uvjeta u pogledu stambenih, socijalnih i drugih uvjeta za djecu, kao i posebno takvih uvjeta za djecu žrtve obiteljskog nasilja. To stoji u izvješću pravobraniteljice, to su ti pozitivni učinci nedvojbeno pozitivni učinci zakona jer se i ovaj segment brige o djeci uspostavlja, ja bih rekao uvjetno rečeno, veći red nego što je bio, međutim, u strogoj primjeni tih propisa mislim da moramo voditi računa o tome da se radi o ljudima, ne o stvarima, da se radi o djeci koja su već jedanput proživjela traumu udaljavanja iz vlastitih obitelji iz ovih ili onih razloga i sada ako idemo na dosljednu primjenu toga bez da je jedan određeni odgojno-obrazovni ciklus dovršen ta djeca se ponovno izlažu novim traumama što je po meni apsolutno nedopustivo. Upozoren sam, nisam provjerio ali nemam razloga da ne vjerujem, da se seljenje neka mi bude oprošteno na tom izrazu, iz tih udomiteljskih obitelji viška djece iznad 5 provodi temeljem jednog rješenja upravnog akta, centra za socijalnu skrb, koje je izvršno i na kojega nema mogućnost žalbe i u dva slučaja sam upozoren, da je donijeto naprimjer za jednu obitelj rješenje kojim centar za socijalnu skrb nalaže premještaj dvoje djece iz udomiteljske obitelji radi toga što ih je 7, iz razloga kako se u rješenju navodi što je bilo zanemarivanja u odgojno-obrazovnom procesu. Pa ako je za to dvoje djece onda je za svih 5, najvjerojatnije. I pledira se ako ništa drugo omogući žalba, da se žalbom odgodi izvršenje i da se onda može uključiti pravobraniteljstvo za djecu i humanitarne udruge, pa i susjedi što nije beznačajno da se zaista vidi koja stvar, a ne da se ovako zbog provedbe zakona zlorabi jedan institut i zapravo u rješenju navodi nešto što nije točno i što te humanitarne udruge pobijaju ja nemam razloga da im ne vjerujem. Ili pak drugi slučaj u jednoj udomiteljskoj obitelji u Vodnjanu, smješteno ne znam da li točno 7 ili 8 djece, od kojih su 2 djece bolesnih, radi se o lakšoj retardaciji koliko znam, dakako da sva djeca zaslužuju brigu, bolesna još veću brigu i istim takvim administrativnim postupkom se naređuje izdvajanje dvoje djece iz te udomiteljske obitelji u kojoj ih je čini mi se 7. I to ne da se traži smještaj za tu djecu s posebnim potrebama, nego se to dvoje djece ostavlja u toj istoj obitelji a dvoje zdrave djece od kojih čak je takva situacija da jednog brata i sestru se odvaja. Prema tome, u dobroj namjeri sprovođenja Zakona i s time želim zaključiti mislim da se mora minuciozno voditi računa o upravo ovim specifičnostima i ne činiti to dok se ne završi jedan ja bih rekao odgojno obrazovni ciklus, i ne u najmanju ruku dotle dok se ne omogući pravo žalbe i da se onda stvarno vidi koji su stvarni razlozi zbog kojih to treba činiti, ako treba činiti, vidim iz očitovanja Ureda pravobraniteljstva, da je rečeno da će se ispitati zajedno sa nadležnim centrom za socijalnu skrb i s Ministarstvom zdravstva, upravo su danas u Vodnjanu imali te udomiteljske obitelji jedan svoj savjetovanje, sastanak, pitanje kako dalje, s njima sam se danas čuo, i zamoljen sam da ponovno u ovoj vašoj humanoj djelatnosti upozorimo na takav jedan problem i da se sa resornim ministarstvom zaista iznađe rješenje da se ovakve nelogičnosti koje su po meni apsolutno nelogičnosti isprave. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Riječ ima uvaženi zastupnik Niko Rebić. Nije u dvorani, gubi pravo na raspravu po ovoj točci dnevnog reda. Riječ ima uvaženi zastupnica Zdenka Babić-Petričević. Dobro. Riječ ima uvaženi zastupnik Frano Piplović. Zahvaljujem. Riječ ima uvaženi zastupnik Niko Rebić. Nije u dvorani, gubi pravo na raspravu po ovoj točci dnevnog reda. Riječ ima uvaženi zastupnica Zdenka Babić-Petričević. Dobro. Riječ ima uvaženi zastupnik Frano Piplović.
Gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, kolegice i kolege, poštovana pravobraniteljice. Pred nama imamo jedno izvješće o problemima i o pitanjima koja nadilaze i zadaće i sposobnosti i mogućnosti jednog ureda kao što je Ured pravobranitelja za djecu. Ovdje je bilo ocjena da je to dobro izvješće, ja se s tim apsolutno slažem, ima ono svojih propusta i mana, i svi oni koji su očekivali da će ovo pitanje moći biti riješeno na jedan način zadovoljavajući kroz inicijativu i rad ovog ureda mislim da su se prevarili. Ovo je problem koji nosi oznaku općeg karaktera, ovo je problem svih nas i svaki pojedinačno je odgovoran po meni za ono što se događa djeci u pogledu poštivanja, promicanja i zaštite njihovih prava. Tako da kažem jedna institucija ona može toga dosta učiniti i napraviti, međutim ovisi o tome koliko joj se pomaže i tko joj pomaže a tko odnemaže. Mislim da bi ovo izvješće bilo puno kvalitetnije da se recimo u njemu, da su se naznačili recimo problemi po nekoj važnosti, po nekoj snazi, po učestalosti u društvu da su date recimo aktivnosti koje su poduzimane u rješavanju, znači taksativno u rješavanju problema zaštite i promicanja dječjih prava, da su dana recimo i rješenja, znači uspješna rješenja koja su postignuta. Primjer uspješnih rješenja odnosno da je dato ono što nije riješeno i evo konačno prijedlozi. Zapravo, po meni je zadaća trebala biti da pravobranitelj djece zapravo istjera sve one koji su po svojim dužnostima dužni brinuti o zaštiti djece i njihovih prava, tako da onda ako tog zeca istjeramo iz tog njegovog hlada ja vjerujem da bi se onda problem puno, puno lakše riješio i onda bi imali drugačije izvješće, drugačiju raspravu itd. Mislim da je gospođa pravobraniteljica bila puno hrabrija kada je izašla ovdje za govornicu prije dva i pol sata. Ono je za mene recimo jedan pravi primjer kako treba biti jedno izvješće, potkrijepljeno primjerima. Iz ono malo primjera što ste iznijeli zapravo već se moglo osjećati kako šokantno djelujete na ovaj mali broj ljudi ovdje u ovoj dvorani a ja vjerujem da bi takav dojam i takav osjećaj izazvali kod hrvatske javnosti i kod svih onih koji žele rješavati to pitanje. Čini mi se da je stanje mnogo teže u životu u praksi nego što ste vi dali u ovom izvještaju i volio bih vidjeti iduće izvješće za iduću godinu da bude puno hrabrije. Mislim da nam je potrebna jedna vrsta šoka da se svi zapravo šokiramo a tek će valjda on biti taj koji će nas nagnati na rješenje tih problema sa kojima se suočavamo. Još jednu stvar koju sam zamijetio gdje imam recimo primjedbi a to je vezano za poglavlje recimo IV. Vi ste ovdje u poglavlju IV. naveli prijedloge za poduzimanje mjera za sprječavanje štetnih djelovanja koja ugrožavaju prava i interese djece. Tu je navedeno nekoliko. Jasno, svi oni ovdje stoje. Mislim, radi cjelovitosti i kvalitete samog izvještaja i recimo i objektivnosti njegove mislim da je trebalo navesti i širi krug tih djelovanja koja ugrožavaju prava djece i nositelje tih djelovanja da se konačno netko i prepozna. Ovo je jedna vrsta socijalnog, društvenog pritiska na sve one koji bi mogli u rješavanju toga pitanja. Još jednu primjedbu bi imao vezanu za poglavlje VIII. Zapravo, u tom poglavlju želim nešto govoriti o onome što zapravo nema u njemu, što nema u samom izvještaju ali recimo ima u Slavonskom Brodu. Vi ste u ovom poglavlju naveli vrlo kratko na pola stranice aktivnosti vezane uz promicanje i zaštitu prava djece s posebnim potrebama. Djece s posebnim potrebama je svugdje u našoj državi u društvu. Vidim, dosta je takve djece na područjima koja su ratom stradala. Slavonija je posebno stradala. Tamo nisu samo stradale zgrade, gospodarstvo. Tu su stradali ljudi, tu su stradale obitelji, tu su napose stradala djeca. Ja vjerujem da je do vašeg ureda, da su stigle informacije o recimo jednoj udruzi, jednoj klinici koje posebno brinu o djeci sa posebnim potrebama. Ja ću biti slobodan da to vaše izvješće na neki način nadopunim, ne da ga kritiziram nego da ga nadopunim sa još jednim problemom koji je prisutan u našoj sredini. U Slavonskom Brodu djeluje Udruga za poticanje zdravog razvoja djece i mladih sa osnovnim ciljem da edukacijom i rehabilitacijom djece i mladeži s posebnim potrebama da im pomognemo. Udruga broji negdje oko 230 članova, pokrenula je ove godine inicijativu za otvaranje posebnog odjela ili jedne odgojno-obrazovne grupe za djecu oboljelu od autizma pri redovnoj školi. Tu su se motivirali primjerom recimo Siska ili recimo primjerom u Zagrebu što imamo ovdje. Ove godine ima četvero djece sa … [[Govornik se ne razumije.]] i red sindromom koji su školski obveznici. Budući da se radi o djeci koja imaju kombinirane smetnje a prema intelektualnim sposobnostima su različita bilo bi poželjno da se u Slavonskom Brodu otvori posebna odgojno-obrazovna grupa ove djece u nekoj od osnovnih škola pa tako da se ispuni princip djelomične integracije te se obuče defektolozi koji će primjenjivati teach program koji je isključivo namijenjen radu s ovom populacijom djece. Prema pravilniku o osnovnoškolskom odgoju i obrazovanju učenika s teškoćama u razvoju članak 7. ova djeca imaju pravo na poseban prilagođeni odgojno-obrazovni i rehabilitacijski program, znači za … [[Govornik se ne razumije.]] djecu dovoljno je troje takve djece. Roditelji su mišljenja da je potrebno u ovoj lokalnoj zajednici ovoj djeci pružiti odgovarajuće uvjete za njihov nesmetan razvoj i obrazovanje koje će biti usklađeno s njihovim sposobnostima. Ukoliko se ovakva mogućnost ne realizira roditelji su odlučni da svoju djecu oboljelu od autističkog spektra poremećaja ove školske godine ne upišu u školu dok god se ne ispune potrebni povoljni uvjeti za humano školovanje njihove djece. Samo je tu jedan problem, ja ću vam to poslije dati. Imamo ovdje četiri obitelji, njihove iskaze, njihovu zamolbu i mislim da bi se vaš ured trebao pozabaviti u onom dijelu koliko on može da potakne da se riješi ovaj problem. Drugi problem s kojim ste vjerojatno upoznati to je Poliklinika za rehabilitaciju djece "Zlatni cekin". Ovaj dopis mi je uputio ravnatelj … [[Govornik se ne razumije.]] Jerković. Ja ću biti slobodan pa ću pročitati. Kaže: "Franjevci iz Bolonje sagradili su 1993. godine u Slavonskom Brodu moderan centar za rehabilitaciju djece s teškoćama u razvoju u sklopu kojega je 1994. godine registrirana poliklinika kao neprofitabilna ustanova koja u znak zahvalnosti nosi ime dječjih festivala iz Bolonje "Zlatni cekin". Nosilac projekta je franjevački samostan u Slavonskom Brodu. Gradeći ovaj centar željelo se pomoći djeci žrtvama rata i drugoj djeci s teškoćama u razvoju na ovom širem području što bližem mjestu njihova boravka. Poliklinika je prostorno, tehnički i kadrovski dobro opremljena i radi 12 godina. U njoj radi 23 djelatnika. Uz fizijatrijsku i pedijatrijsku ambulantu u "Zlatnom cekinu" postoji i radi više od deset godina stacionar sa dvadeset kreveta u kojem borave djeca iz udaljenih mjesta kojima nije moguće dolaziti ambulantno. Troškovi rada fizijatrijske i pedijatrijske ambulante financiraju se preko ugovora sa HZZO-om a rad stacionara do početka 2005. godine bio je financiran preko ugovora s Općom bolnicom "Dr. Josip Benčević" u Slavonskom Brodu. U stacionar se primaju djeca s teškim oblicima bolesti zbog potrebe intenzivnog tretmana te imaju odgovarajuće liječenje u neuro-muskulatornom razvoju, logo-defekto i psiho terapiji. Uz to posebno se radi na obučavanju roditelja u primjeni pokazane terapije kod kuće. Na jednu bolničku uputnicu pacijent boravi tri tjedna s tim da vikende boravi kod kuće u krugu svoje obitelji pa se na jednu uputnicu upisuje samo 14 bolničko opskrbnih dana a time je cijena za 30% niža od drugih sličnih ustanova. Iako je u istočnoj Hrvatskoj najveći broj djece s posebnim potrebama i djece rođene s faktorima rizika 3 do 5% Poliklinika "Zlatni cekin" je jedina specijalna ustanova s kompleksnom rehabilitacijom s dobro opremljenim prostorom, vrlo stručnim djelatnicima za djecu, fizijatar, pedijatar, šest viših fizioterapeuta, logoped, defektolog, psiholog … [[Govornik je isključen, ne čuje se.]] nemaju fizioterapeuta, defektologa, logopeda ni psihologa za djecu. U većim mjestima u istočnoj Hrvatskoj ti su stručnjaci prebukirani pa roditelji koriste usluge "Zlatnog cekina". Prošle godine preko 450 različite djece bilo je u tretmanu, poliklinici Zlatni … [[Govornik se ne razumije.]] Nekoliko okolnih županija, Osječko-baranjska, Vukovarsko-srijemska, Požeško-slavonska i Virovitička zbog blizine ove ustanove mjesto boravka pacijenta i kvalitete rada koriste ove usluge. Evo recimo ima ovdje jedan presjek kako izgleda … [[Govornik se ne razumije.]] pacijenata po gradovima. Iz Đakova iz je četvero u ovom stacionaru, pet iz Osijeka, iz Slavonskog Broda devet, iz Požege devet, iz Vinkovaca 11, iz Županje osam, iz Gradiške pet, iz Našica četiri, Virovitice četiri i devet … [[Govornik se ne razumije.]] to je pretežno, pretpostavljam da je iz Bosanske posavine. Desetak godina rad poliklinike Zlatni … [[Govornik se ne razumije.]] i stacionara bio je financiran preko opće bolnice dr. Josip Benčić u Slavonskom brodu od 2003. godine, poliklinika Zlatni … [[Govornik se ne razumije.]] sama sklapa ugovor sa HZZO-om za rad stacionara i dalje je sklapan ugovor s bolnicom u Slavonskom Brodu. Prošle godine bolnica je za rad stacionara mjesečno uplaćivala 90 tisuća kuna a stacionar je mjesečno … [[Govornik se ne razumije.]] preko 150 tisuća kuna. Ove godine nije sklopljen ugovor sa općom bolnicom dr. Josip Benčević u Slavonskom brodu, jer bolnica sada želi da se i stacionar … [[Govornik se ne razumije.]] od Cekina osamostali kao i ambulante zbog nemogućnosti direktnog sklapanja ugovora sa HZZO-m … … [[Upadica se ne razumije.]] i naplate usluga. Evo dopustite samo da kažem najvažnije. Znači htio sam ovo, sve ovo vam pročitati [[Upadica: Zapričao se.]] Da je zapravo poliklinika Zlatni cekin, ona više ne radi, nema više financijskih sredstava. Djeca sa ovim posebnim potrebama ostaju bez te usluge, prema tome, mi imamo problem koji nismo riješili i zato vas umoljavam da se kao pravobraniteljica … [[Govornik se ne razumije.]] omogućavaju vaše nadležnosti, vaše mogućnosti da se uključite u rješenje ovoga problema. Jer i centar za socijalni rad daje … [[Govornik se ne razumije.]] pozitivnu potvrdu o radu ove poliklinike. Mislim da bi zaista bila velika, velika šteta da se ovakav jedan kvalitetni, kalitetna ustanova ugasi i da problem bude zapravo na ulici a ne više … [[Govornik se ne razumije.]] Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Završno u ime Kluba HSP-a. Ispravak netočnog navoda, uvažena zastupnica Ingrid Antičević.
Ovo nije izvješće ureda pravobraniteljice za djecu niti se govori ovdje o radu ureda, nego ovo je izvješće upravo dječje pravobraniteljice koja sjedi pored vas sa svojim suradnicima. Dakle, nemamo nekakvu sobu, nekakvu impersonalizaciju stvari, nego ovdje se radi o osobama kao o predmetu i o objektu.
Zahvaljujem. Završno u ime Kluba HSP-a, pet minuta. Uvažena zastupnica Ruža Tomašić.
Hvala lijepa poštovani gospodine dopredsjedniče, kolegice i kolege. Kroz većinu izlaganja čuli smo što bi sve trebalo napraviti. Ja bih radije da se govorilo što se mora napraviti, a mora se provoditi zakon jer mi imamo zakone koji štite prava naše djece ali se ne pridržavamo tih zakona. A zakon kaže da oni koji zlostavljaju djecu bilo fizički, bilo psihički moraju, znači ne trebaju nego moraju odgovarati pred zakonom. A ja ponovno pitam koliko je osoba do sada osuđeno radi nasilja nad djecom, koliko je osoba izgubilo posao ili nisu spriječili nasilje nad djecom ili ga prijavili a mogli su. A pogotovo oni koji su uživali povjerenje te djece. A kada se nasilje dogodilo da li se toj djeci pružila sva pomoć i zaštita koja im je tada trebala. Ili se radi mira u kući, školi domovima, susjedstvu sve pokušalo prikriti i pomesti pod tepih? Ako nam ovdje pravobraniteljica za djecu kaže da nije, ne može dobiti policijski izvještaj, pa što mi onda očekujemo, kakav se zakon provodi, na koji način. I na kraju samo želim reći da što se tiče zaštite prava djece u Hrvatskoj tu smo pali na ispitu i ja se nadam da nećemo dopustiti da padnemo i na popravnom. Hvala lijepa.
Nećemo. Zahvaljujem. U ime predlagatelja Ljubica Matijević-Vrsaljko, izvolite.
Gospođe zastupnice, gospodo zastupnici, ja ću stvarno 15 sekundi, jer mislim da je ovo, sada da ja još pričam dugo, da nam je svima dosta mene, izvješća, dugujem samo dva pitanja. Prvo je bilo vrlo decidirano u odnosu na, na reagiranje, u odnosu na medijsku eksplataciju i zlorabu slučaja, mislim da ovdje više nema televizijskih kamera, ne znam je li ima ili nema, slučaj Giričeka košarkaša dakle, ali to je već sve u medijima opisno. U tom predmetu, ja sam ocijenila da su djetetova prva jako ugrožena jer je upravo mama bila ta koja sustavno, sustavno zvala medije i tamo prepričavala cijelu svoju priču oko brakorazvoda, uzdržavanja i što je još gore, prepričavala je nepravomoćnu sudsku odluku. Ured je bio taj koji je djelovao u tom predmetu na dva načina. Prvo, po službenoj dužnosti išla je obavijest centru za socijalnu skrb i preporuka da se … [[Govornik se ne razumije.]] upozori. Upozorenje je jedna mjera obiteljsko pravne zaštite gdje centar može pozvati, savjetovati mamu i reći da to što radi, da nije u redu. Nadalje, ured je čak razgovarao, i to je ono što je zastupnik zapravo govorio, zašto nije … [[Govornik se ne razumije.]] ovo nije izvješće o stanju prava djece, ovo je izvješće o radu a koje je prilično bilo ograničavano time da tijela nadležna ne rade posao kako treba, potpuno isključeno uređenim društvima. Da bi pravobranitelj za djecu savjetovao tatu i mamu Giriček kako da postupaju sa djetetom. Meni je žao želeći da prestane ta strašna medijska eksplatacija mi smo razgovarali i sa tatom i sa mamom, nakon tog upozoranje, oni su oboje nakon toga nazvali centar i rekli, nama više vaše usluge ne trebaju mi ćemo poštovati odluku, i zaista iza toga više nema, da sada ne kucam u drvo, ali više se to nije dogodilo. Dakle, to što je napravio ured, mi nismo savjetovalište za građane, ali nekako mi nemamo srca dok god ljudi u problemu dođu ako vidimo da sustav ne funkcionira da ih mi otjeramo sa vrata, ja to jednostavno tako ne mogu činiti. Drugo, kada smo kod medijske eksplatacije možda proširiti, nije jedini slučaj Giriček, od tih ljudi koji su javne osobe, ili političari imamo slučaj djeteta za koje se tvrdi i nepravomoćnom sudskom odlukom utvrđeno da je rođeno u obitelji prvog hrvatskog predsjednika. Imamo slučaj pjevača iz Zadra, isto, vrlo slična priča. Dakle, postoje mjesta, to su sudovi gdje se rješavaju statusna prava djece i prava na uzdržavanje a to ne rješavaju mediji, sva tri slučaja su bile majke te koje su doista medijski štetno eksplatirale svoju djecu, jer zna gdje se očinstvo i uzdržavanje utvrđuje. U odnosu na sve ovo drugo, samo još kratko. Ja vam mogu zahvaliti sada zapravo na kraju ovoga dana na vašim izlaganjima iz nekoliko razloga. Prvo vrijeme koje ste posvetili ovom Izvješću i njegovoj analizi, pa i kritici koju ja uopće nisam shvatila kao kritiku, nego nekakvim smjernicama za rad, ali čini mi se da smo u puno, puno stvari bilo jako suglasni, i drago mi je da o tom stvarima jednako promišljamo. Meni je osobno bilo žao ono što bi se eventualno moglo nazvati kao kritika, a nije upućena meni, niti sam ja shvaćena, shvatila samu sebe kao adresu nego i adrese tijela izvršne vlasti, … [[Govornik se ne razumije.]] ovdje danas nije nikoga bilo iz izvršne vlasti. Ono što je meni bilo zbunjujuće i na Vladi da su se oni složili sa mojim izvješćem bez bilo kakvog znači ja se … [[Govornik se ne razumije.]] na rad i malo mi je to sve skupa čudno ali sasvim sigurno ću pribaviti fonogram sa ove sjednice i pobrinuti ću se na primjeren način da tijela koja provode zakone prime na znanje promišljanja zastupnika Hrvatskoga sabora. Gospođa Tomašić je pitala odgovornosti, odgovornosti nema u ovoj Državi nitko nikada nije ostao bez posla zato što je propustio nešto ozbiljno učiniti. Socijalna radnica, psihologinja koja je u centru povjerila dijete. Jednom centru jedno dijete, ocu zlostavljaču kao toplom i … [[Govornik se ne razumije.]] roditelju a koji je nakon toga dijete ubo nožem nije ostala bez posla ona samo više nije voditeljica tima nego izgubila je 300 ili 400 ili 500 kuna jer to je jedina sankcija i šteta. Dakle, ja, kakve su odgovornosti, za zlostavljača? Novčane kazne, tisuću kuna, tisuću i petsto kuna. Kakve su sankcije za seksualne zlostavljače? Ako su bludne radnje vrlo često uvjetna osuda, tek za silovanje, teže … [[Govornik se ne razumije.]] godinu, dvije dana, to je negdje statistika. Za sljedeće godine ja ću vrlo rado vama i državnu statistiku dati na znanje. To nije uopće problem. Hvala vam na vašim poticajima šta raditi ubuduće. Na brzinu smo pisali. Mi ćemo naravno poslije napraviti analizu ove rapsrave u pogledu dostupnosti alkohola i cigareta maloljetnicima, ugroženosti zdravstvenih prava, informiratnosti djece i sustava monitoringa. I molit ću isto tako uvaženog zastupnika da nam da ove inicijative zapravo ove koje se tiču u, slučaja u Slavonskom Brodu. Ja vam se na kraju, stvarno mislim da je neprimjereno da ja nešto duljim ovu raspravu. E, i u odnosu na Brezovicu dugujem. Nije, ja namjerno nisam spomenula niti ime osnivača niti ime vjerske zajednice. Da ne stvaram nikakvu hipoteku na ovaj slučaj. Potpuno je relevantno tko je osnivač i tko je vjerska zajednica zato jer mi u Uredu sada postupamo u nekoliko slučajeva vrlo teških prijava zlostavljanje djece u institucijama, a radi se o domovima socijalne, kojima je osnivač država. Znači Dom Blaženi Alojzije Stepinac, nije relevantno je li to Caritas, crkva, to je dom socijalne skrbi. Mogao je biti osnivač država, mogla je biti udruga, mogla je biti nekakva fizička osoba, potpuno svejedno. I mislim da tu ne treba imati neke hipoteke niti je cilj oko ovoga stvarati nekakav, kako bi to rekla dodatne sukobe. Nego stvoriti principu, da kažemo tu smo pogriješili. Više nikad tako nećemo raditi. Ubuduće kada se takav slučaj dogodi sjest će Državno odvjetništvo, policija, sustav socijalne skrbi, dogovorit ćemo kako ćemo raditi za drugu djecu. Djela se ne mogu spriječiti. To je potpuno jasno. Uza sve preventivne aktivnosti djeca će uvijek biti meta. To će biti u najboljim elitnim školama, to će biti u domovima osnivača ovih ili onih. Bitno je kako država na ta ponašanja reagira. I to je ono što je bitno. Evo ja vam se zahvaljujem. Kako se to na kraju kaže, molim vas da prihvatite naše izvješće.
Zahvaljujem. Znači ovim smo završili raspravu o ovoj točki dnevnog reda. Glasanje će biti naknadno.
Drugo. Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu. Sukladno prijedlozima radnih tijela daje na glasovanje zaključak. Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2004. godinu. Molim uključimo se. Možemo glasovati. Rezultat. Sa 90 glasova za i 2 suzdržana prihvaćam predloženi zaključak.
Prelazimo na sljedeću točku dnevnog reda: - Godišnje izvješće o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova u 2004. godini; Sukladno članku 21. Zakona o ravnopravnosti spolova dostavljeno je navedeno izvješće. Materijal ste primili poštom. Raspravu su primili Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav, Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina, Odbor za obitelj, mladež i šport i Odbor za ravnopravnost spolova. Izvješća ste primili na sjednici. Vlada Republike Hrvatske dostavila je mišljenje. Želi li predlagateljica dodatno, uvodno i obrazloženje. Izvolite. Gordana Lukač-Koritnik, pravobraniteljica za ravnopravnost spolova.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovani zastupnice i zastupnici. Izvješće o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu, godinu u kojoj su se tek stvorili organizacijski, tehnički i materijalni uvjeti za rad Ureda pravobraniteljice pokazuje da je rad pravobraniteljice bio prije svega usmjeren na praćenje provedbe Zakona o ravnopravnosti spolova i drugih propisa koji se tiču ravnopravnosti spolova te je razmatranje slučajeva kršenja načela ravnopravnosti spolova i slučajeve diskriminacije prema pojedincima i pojedinkama ili grupama pojedinaca i pojedinki koje su počinile, počinila tijela državne uprave, tijela jedinica lokalne i područne /regionalne/ samouprave i druga tijela s javnim oblastima, zaposleni u tim tijelima i druge pravne i fizičke osobe. Nepoznavanje zakona naravno ne ispričava nikoga, a pogotovo ne državna tijela no polazeći od činjenice da se Zakon o ravnopravnosti spolova u zabrinjavajućoj mjeri nije primjenjivao. Kao jedan od prioriteta u radu pojavila se potreba da se s odredbama Zakona o ravnopravnosti spolova upozna što više pravnih i fizičkih osoba, prvenstveno državnih tijela, pravnih osoba s javnim ovlastima, pravnih osoba u pretežitom vlasništvu države i tijela jedinica lokalne i područne /regionalne/ samouprave koja prema izričitoj zakonskoj odredbi u svim fazama djelovanja moraju vrednovati učinke svog postupanja na položaj žena i muškaraca. Stoga je pravobraniteljica mnogobrojnim upozorenjima, preporukama i u tu svrhu organiziranim sastancima, posjetama svim županijama ne samo nadgledala provedbu Zakona o ravnopravnosti spolova već i poticala njegovu provedbu. Ali upoznavanje s odredbom zakona imalo je za cilj i informiranje građanki i građana o zaštiti od oblika diskriminacije zabranjenih tim zakonom naročito onih izvan Zagreba jer struktura pritužbi jasno ukazuje da se mogučnosti zakona prije svega koriste osobe s prebivalištem u Zagrebu. Unatoč tome kako ovo izvješće jasno pokazuje primjena zakona je bila nezadovoljavajuća kako u odnosu na izvršavanje zakonskih obveza tijela koja su pobrojana tako i u odnosu na komunikaciju tih tijela s pravobraniteljicom za ravnopravnost spolova. Bitno je istaknuti da odredbe Zakona o ravnopravnosti spolova ne treba gledati pojedinačno i izolirano pa su stoga i aktivnosti koje je pravobraniteljica poduzimala trebale imati višestruke učinke na ostvarivanje ustavnog načela o ravnopravnosti spolova. U tom smislu bilo je izuzetno važno pratiti provedbu odredbe članka 11. i 30. Zakona o ravnopravnosti spolova prema kojima su u roku od godine dana od stupanja na snagu zakona pravne osobe s javnim ovlastima te pravne osobe u pretežitom vlasništvu države ili jedinice lokalne i područne /regionalne/ samouprave bile obvezne donijeti planove djelovanja za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova. Nije moguće učinkovito stvarati jednako mogučnosti za žene i muškarce ukoliko se rodno osvještena politika ne provodi na svim zakonskim predviđenim razinama što je bio i cilj i svrha unošenja ove odredbe u zakon. Nadalje u izvješću su vrlo detaljno analizirana neka obilježja nezaposlenosti ženske radne snage u Hrvatskoj, učinak mjera za poticanje zapošljavanja, a posebno nacionalni akcijski plan zapošljavanja jer nema oživotvorenja načela ravnopravnosti spolova bez ekonomskog osnaživanja žena. Kao poseban izazov nameće se rješavanje problema dugotrajne nezaposlenosti žena i nezaposlenosti mladih. Prateći stope nezaposlenosti žena od 2000. godine vidimo kako su se one neprestano povećavale i u 2004. stopa nezaposlenih, nezaposlenosti žena iznosila je 58,7%. Preko Hrvatskog zavoda za zapošljavanje kroz provedbu lepeze mjera za poticanje zapošljavanja od 1. ožujka 2002. do 31. listopada 2004., do tog dana smo napravili analizu zaposlene su 29 tisuća i 7 žena. U izvješću su posebno navedene mjere koje sadrže nacionalni akcijski planovi europskih zemalja za koje smatramo da nisu u dovoljnoj mjeri naglašene u Nacionalno akcijskom planu od kojih posebno ističem analitičke mjere, poticanje obrazovanja žena u tzv. profesijama budućnosti tj. novim tehnologijama, socijalne mjere vezane uz brigu za djecu. Očekujemo da će te preporuke biti usvojene u 2005. godini i u tom smislu apeliramo i na Sabor i na Vladu. Međutim područje zapošljavanja bilo je predmet rada pravobraniteljice i po pojedinačnim pritužbama. Pravobraniteljici su se pretežito obraćale žene kojima poslodavci u razgovoru pri zapošljavanju postavljaju diskriminirajuće pitanje u odnosu na trudnoću, obiteljski i bračni status istovremeno ih upozoravajući da nisu poželjne kandidatkinje za posao zbog pretpostavljenih čestih bolovanja, troškova poslodavaca i slično. Što se tiče područja rada proporcionalno značajan broj slučajeva odnosi se na uznemiravanje na temelju spola i spolno uznemiravanje. U slučajevima pritužbi koje se odnose na zaštitu dostojanstva radnika i radnica, a to se regulira posebno i Zakonom o radu, utvrđeno je da poslodavac u praksi ne provodi preventivne mjere. A u gotovo svim slučajevima pravobraniteljica je utvrdila da poslodavac nije ispunio neku od zakonskih obveza u zaštiti radnika i radnica od uznemiravanja i spolnog uznemiravanja. Primjerice postupci i mjere zaštite dostojanstva radnika i radnica nisu uređeni aktima poslodavca, što Zakon o radu zahtjeva. Nije imenovan povjerljivi savjetnik ili savjetnica za provođenje postupka, te u konačnici uznemiravanje i spolno uznemiravanje uopće se i ne shvaća i ne razmatra kao diskriminacija, pa do doga da npr. nisu osigurane prostorije za osobnu higijenu ili nisu osigurane na način koji ne ugrožava dostojanstvo radnika i radnica. Isto tako u slučajevima gdje je poslodavac uredio aktima postupak i mjere za zaštitu dostojanstva radnika i radnica pa čak i imenovao povjerljivog savjetnika ili savjetnicu, postupak po pritužbi radnika i radnica se provodi na formalnoj razini, a način provođenja, brojni propusti i pogreške te nepoduzimanje mjera za sprečavanje daljnjeg uznemiravanja ukazuju na kršenje zakonskih odredbi o zabrani i uznemiravanje i spolnog uznemiravanja kao oblika diskriminacije. Diskriminacija se najčešće provodi na način da poslodavac sa ženama sklapa ugovor o radu na određeno vrijeme. Da isti ugovor produžava sve dok žena ne ostane trudna, a tada istekom tog zadnjeg ugovora na određeno vrijeme ženi prestaje radni odnos. Iako tada ugovor o radu formalno prestaje na zakonit način razvidno je da se radi o raširenom diskriminatornom postupanju za koje zakonodavac mora pronaći odgovarajuće zakonodavno rješenje. Dakle koristeći se jednom neutralnom pravnom normom diskriminiraju se žene zbog trudnoće. Jedan veliki dio izvješća odnosi se na pitanje nasilja i to prije svega na pitanje obiteljskog nasilja. I naravno zaključci su doneseni u odnosu na pritužbe koje je pravobraniteljica zaprimila. To znači da se ne generalizira, ali se zaključuju na temelju tih pritužbi. I glavni problemi, bilo da se radi o centrima za socijalnu skrb, bilo policije je u tome da se u prepoznavanju nasilja, osim fizičkog nasilja i to kada je nastupila tjelesna ozljeda i postoji odgovarajuća medicinska dokumentacija, još uvijek ne prepoznaju drugi oblici nasilja iako član 4. Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji definira nasilje u mnogim vidovima. Poseban problem kad je u pitanju policija, to je posebno isto tako zapravo razrađeno u izvješću, da se uz zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka, u slučaju obiteljskog nasilja redovito se ne predlaže izricanje zaštitnih mjera. A to u nekim slučajevima opravdava se ne postojanje svih provedbenih propisa za zaštitu od nasilja u obitelji. Budući da je svrha zaštitnih mjera da se njihovom primjenom spriječi nasilje u obitelji osigura nužna zaštita zdravlja i sigurnosti osobe koja je izložena nasilju te otklone okolnosti koje pogoduju ili poticajno djeluju na počinjenje novog prekršaja bitno je da se izreknu zaštitne mjere za žrtve nasilja u obitelji. U vezi sa obiteljskim nasiljem pocrtala bih to da je nakon donošenja posebnog zakona donesena i strategija za zaštitu od obiteljskog nasilja. I ja pretpostavljam da će provedba te strategije doprinijeti otklanjanju ovih propusta koje smo ustvrdili i u ovom izvješću. Naravno ako se strategija bude i provodila. Naravno u izvješću su zapravo zastupljeni i drugi segmenti rada pravobraniteljice. Ja bih posebno ukazala samo na proračunsku inicijativu, jer bez novaca koji se osiguravaju za provođenje načela ravnopravnosti spola, spolova, nije moguće zapravo postići ono što želimo. Ove godine ćemo naravno analizirati da li su te preporuke poštovane. Ali u svakom slučaju ta proračunska inicijativa znatno bi doprinijela izlasku žena na tržište rada, jer mreža dječjih vrtića i odgovarajućih ustanova doprinijela bi njihovom povećanom zapošljavanju. Isto tako za žrtve nasilja, obiteljskog nasilja bitno je da se otvaraju brojna nova skloništa, jer vidimo da su ta skloništa prema praksi spasila život mnogim ženama. Inače kad je nasilje u obitelji u pitanju kao i svako drugo nasilje, bilo da je od strane pojedinaca ili državnih tijela Republika Hrvatska kao stranka mnogih međunarodnih ugovora uključujući i Konvenciju o eliminaciji svih oblika diskriminacije žena ima obvezu prevenirati, procesuirati i kažnjavati sve oblike nasilja. Naravno bavili smo se i medijima a govoreći o međunarodnim ugovorima koji nas obvezuju posebnu smo pažnju posvetili ženama, a to se odnosi na našu nacionalnu politiku za promoviranje ravnopravnosti spolova, ženama pripadnicama manjina. Pa smo u nedostatku podataka statističkih uglavnom analizirali i različita istraživanja i naravno to se nastavlja u 2005. godini. Još mnoge informacije nismo niti dobili. Isto tako započeta je suradnja sa udrugama osoba sa invaliditetom, jer tu također i prema nacionalnoj politici naročito žene koje su žrtve nasilja u slučaju da se radi o osobama s invaliditetom, ti oblici nasilja su posebno teški. U svakom slučaju posebne mjere koje država treba provesti, što sam ja zaključno i navela u izvješću, je nešto bez čega pomaka zaista stvarno u ostvarivanju načela ravnopravnosti spolova ne može biti. Bito je također reći zaključno s obzirom na zabrinjavajuću, način na koji se zakon ne primjenjuje da bez provedbe ovog zakona nije moguće govoriti o ravnopravnosti spolova kao pitanju demokracije, pitanju ljudskih prava, pitanju pravne države i pitanju vladavine prava. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Odbor za ravnopravnost spolova. Uvažena zastupnica Caparin.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Gospođo pravobraniteljice. Odbor za ravnopravnost spola Hrvatskog sabora na 21. sjednici održanoj 17. svibnja 2005. godine raspravljao je o Izvješću o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu, koji je predsjedniku Hrvatskog sabora podnijela pravobraniteljica za ravnopravnost spolova aktom od 11. travnja 2005. godine. Odbor je navedeno izvješće raspravio sukladno članku 100 Poslovnika Hrvatskog sabora kao matično radno tijelo. U uvodnom izlaganju pravobraniteljica za ravnopravnost spolova upoznala je odbor sa poduzetim aktivnostima koje se odnose na praćenje i provođenje Zakona o ravnopravnosti spolova i drugih propisa kojima je pravno razrađeno ustavno načelo ravnopravnosti spolova, a odnose se na izvještajno razdoblje za 2004. godinu. Tijekom 2004. godine Ured pravobraniteljice za ravnopravnost spolova postupao je u 3.739 predmeta. Prioriteti u radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova u 2004. odnosili su se na praćenje provedbe Zakona o ravnopravnosti spolova. Naime člankom 11. Zakona o ravnopravnosti spolova propisano je donošenje planova djelovanja u roku od godine dana od donošenja Zakona o ravnopravnosti spolova koji je stupio na snagu 22.7.2003. godine. Akcijske planove, tj. planove djelovanja koji su neophodni za vođenje rodno osviještene politike po zakonu su do 22.7.2004. godine trebala donijeti sva državna tijela pravne osobe sa javnim ovlastima te pravne osobe u pretežitom vlasništvu države ili jedinica lokalne i područne regionalne samouprave, međutim to kod većine pravnih subjekata nije učinjeno. Prema mišljenju pravobraniteljice za ravnopravnost spolova nemoguća je implementacija zakona bez donošenja akcijskih planova. Nepoznavanje Zakona o ravnopravnosti spolova pravnih subjekata na koje se zakon odnosi, dovelo je do izostanka donošenja akcijskih planova koji su trebali biti donijeti do konca mjeseca srpnja 2004. godine. Značajan dio vremena pravobraniteljica je usmjerila na medijsku prezentaciju Zakona o ravnopravnosti spolova kako bi se upoznala i senzibilizirala najšira javnost. Pri tome je istaknuto da mediji danas za razliku od prije, ipak puno više pažnje posvećuju ovoj problematici. U raspravi je posebno naglašeno područje zapošljavanja i položaja žena na tržištu rada, usklađivanje privatnog i poslovnog života te sudjelovanje žena na svim razinama odlučivanja. Ukazano je da se bez pomoći države i donošenja posebnih mjera za zapošljavanje žena neće moći zaustaviti negativni trend od cca 60% nezaposlenih žena. Također u raspravi je istaknuto da bi zastupnicima, a napose članovima odbora trebalo biti dostavljen uz sažetak i osnovni materijal radi cjelovitijeg uvida u stanje i probleme u ovom području. Time bi se odredba članka 178. Poslovnika Hrvatskoga sabora jednako primjenjivala na izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova, pravobraniteljice za djecu i pučkog pravobranitelja. U raspravi su članovi i članice podržali Izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu istaknuvši pri tome kako je izvješće za 2004. godinu prvo cjelovito izvješće koje na transparentan i objektivan način ukazuje na postojeće probleme. Nakon rasprave odbor je jednoglasno odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donese sljedeći zaključak: Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu.
Zahvaljujem. Prelazimo na raspravu po klubovima. U ime kluba Hrvatske demokratske zajednice, uvažena zastupnica Karmela Caparin.
Hvala lijepo. Klub Hrvatske demokratske zajednice raspravljao je o Izvješću pravobraniteljice za ravnopravnost spolova. Ravnopravnost spolova temeljno je načelo ustavnog poretka Republike Hrvatske. 2003. godine stupio je na snagu Zakon o ravnopravnosti spolova na temelju koga je pri Vladi prošle godine donešena Uredba o Uredu za ravnopravnost spolova. U skladu sa Zakonom o ravnopravnosti spolova, Ured i pravobraniteljica za ravnopravnost spolova kontroliraju primjenu spomenutog zakona, planove djelovanja na sprječavanju i preveniranju diskriminacije od državne do lokalne razine, poduzimanju mjera pozitivne diskriminacije kod podzastupljenost spola, redovito analiziranje područja obrazovanja, nastavnih programa, vođenje statistike prema spolnoj zastupljenosti, monitoring nad medijskim prezentacijama ravnopravnosti spolova, te nadgledanje tržište rada gdje najčešće dolazi do spolne diskriminacije, dobivanja posla, napredovanju ili otkazu. Ovo Izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova jasno pokazuje da se Zakon o ravnopravnosti spolova ne primjenjuje u niti približno zadovoljavajućoj mjeri. Često se kaže da je ravnopravnost spolova temeljni kriterij demokracije. Na nacionalnoj razini imamo strategijski nacionalni dokument o promicanju ravnopravnosti spolova. Tijekom 2004. godine Ured za ravnopravnost spolova obradio je 3.739 predmeta. Razmatrani su slučajevi kršenja načela ravnopravnosti spolova i diskriminacije na područjima zapošljavanja i rada. Najveći problemi su problemi trudnica i majki. S njima se sklapa ugovor o radu na određeno vrijeme, produžava se dok žena ne ostane trudna a nakon povratka sa rodiljnog dopusta raspoređuje se na odgovarajuće manje vrednovane poslove. Za iste poslove žene imaju manja primanja, a u budućnosti i manju mirovinu. Za pohvaliti je suradnja vladinog Ureda za ravnopravnost spolova i pravobraniteljice u realizaciji nekoliko projekata usmjerenih prema različitim aspektima položaja žena na tržištu rada. Hrvatski zavod za zapošljavanje izradio je nacionalni akcijski plan zapošljavanja žena. O dobroj suradnji Vlade i pravobraniteljice govori nedavno usvajanje amandmana koji se odnose na statističko prikazivanje podataka po spolu što će omogućiti potrebna istraživanja i analize. Prema odredbama članka 17. Zakona o ravnopravnosti spolova svi statistički podaci moraju biti izraženi po spolu da bi se mogao utvrditi položaj žena i muškaraca u Republici Hrvatskoj. Broj nezaposlenih žena u Republici Hrvatskoj dosegao je 190 tisuća i one čine 58% od ukupnog broja nezaposlenih za razliku od muškaraca koji je trenutačno 42%. 48 tisuća nezaposlenih žena je između 40 i 50 godina. Vlada je predložila posebne programe poticanja zapošljavanja, a čuli smo i preko zavoda za zapošljavanje. Nacionalni akcijski plan počiva na deset smjernica za zapošljavanje postavljenih od Europske unije za 2003. za zemlje članice. Mijenjanjem tradicionalnog obrasca odnosa prema ženama može pokrenuti utemeljena medijska kampanja. Na žalost svakodnevno smo svjedoci manipulacije i degradacije žena. Primjer emisija «Mijenjam ženu» u dijelu ugovora koji su potpisale navodi se da bi bilo tko iz projekta može objaviti oprostite, iznijeti privatno-intimne klevetničke omalovažavajuće činjenice o natjecateljicama, članovima obitelji. Da li je netko mogao pomoći tim ženama i da li je ured nešto učinio? A zatim čitamo strašnu rečenicu na naslovnoj stranici jednih novina za ženu ministricu branitelja i međugeneracijske solidarnosti. Novinski naslov na koji nije bilo reakcije pravobraniteljice za ravnopravnost spolova ili nije iznešeno. Prema članku 16. stavak 1. Zakona o medijima, mediji su dužni poštovati privatnost, dostojanstvo, ugled i čast građana, a osobito djece, mladeži i obitelji bez obzira na spol i spolno opredjeljenje. Značajni dio aktivnosti pravobraniteljice za ravnopravnost spolova u 2004. usmjeren je na razmatranje pritužbi žrtava obiteljskog nasilja. Često su državne institucije nemoćne. U tretiranju pojave nasilja u obitelji te zaštite žrtava tog nasilja posebnu važnost ima donošenje nacionalne strategije zaštite od nasilja obitelji za razdoblje od 2005. do 2007. godine pri čijoj izradi je sudjelovala i pravobraniteljica. Vlada je proglasila 22. rujna nacionalnim danom borbe protiv nasilja. Na žalost nasilje se još uvijek ne prijavljuju u dovoljnoj mjeri. Kad već postoji izvjesno saznanje o nasilju u obitelji, u pravilu se ne podnosi prijava policiji ili nadležnom općinskom državnom odvjetništvu. Prema Zakonu o zaštiti od nasilja u obitelji, nasilnik treba biti osuđen i kažnjen, a ženi omogućena sva pravnička pomoć. Nasilje između odraslih članova obitelji najčešće među roditeljima u nekim centrima za socijalnu skrb ne dovode se ni u kakvu vezu sa nasiljem prema djeci. Za pohvaliti je rad pravobraniteljice po županijama nakon čega su mnoge županije izradile planove djelovanja za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova. U izvješću pravobraniteljice, pravobraniteljica upozorava da naši pozitivni zakoni o predškolskom odgoju i obrazovanju, osnovnom i srednjem školstvu još uvijek nisu u cijelosti usklađeni sa zakonima i propisima koji promiču ravnopravnost spolova i takove odredbe nisu u njih neposredno ugrađene. Izvješće na kraju ukazuje na nedovoljnu primjenu usvojenih zakona na ovom području kao i same konvencije Ujedinjenih nacija o uklanjanju svih oblika diskriminacije prema ženama. Sjetimo se nejednakih mogućnosti žene i muškarca na tržištu rada, poglavito kad je riječ o dobnoj diskriminaciji žena, žena invalida i pripadnica manjina, Romkinja. O stvarnoj ženskoj egzistenciji i svakodnevnoj borbi govore brojke kao što je neisplata 60% alimentacija djeci koja nakon razvoda najčešće ostaju živjeti s majkom. 75% svih žrtava mobinga su žene. Razlike u plaćama između muškaraca i žene su čak do 33%, itd. Obzirom na opsežno Izvješće i konkretne mjere djelovanja na koje pravobraniteljica ukazuje, Klub HDZ-a prihvaća Izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu.
Zahvaljujem. Riječ u ime Kluba SDP-a ima uvažena zastupnica Jagoda Martić.
Hvala gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Pravobraniteljica za ravnopravnost spolova imenovana je u drugoj polovini 2003. godine, prema tome ovo Izvješće o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu je zapravo prvo cjelovito Izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova koje ovaj Sabor razmatra. Odmah na početku želim reći da će Klub SDP-a podržati ovo Izvješće. Posebno pozdravljamo to što se u proteklom periodu pravobraniteljica za ravnopravnost spolova uspjela nametnuti i široj javnosti kao relevantan faktor, prepoznatljiva u sferi zaštite i promicanja jednakih mogućnosti za žene i muškarce. Međutim, brojni primjeri iz ovog Izvještaja ukazuju na činjenicu da mnogima još uvijek nije jasno što ravnopravnost spolova uistinu znači i što sve predstavlja Zakon o ravnopravnosti spolova. U ime Kluba posebno želim obratiti pažnju na područje rada i položaj žena na tržištu rada. Kad govorimo o tržištu rada tada treba početi od osnovnog podatka. Krajem veljače u Hrvatskoj je bilo 330 tisuća 183 nezaposlene osobe od čega 190 tisuća 662 žene ili 57,74%. To je postotak nezaposlenih žena koji je zapravo dostigao najvišu razinu. Stopa zaposlenosti žena u Hrvatskoj danas je na razini od otprilike 45% za razliku od prosjeka Europske unije koji je na razini oko 55%. Zakon o ravnopravnosti spolova posebnu pažnju pridaje upravo diskriminaciji na tržištu rada, te članak 13. Zakona kaže: "Diskriminacija na području zapošljavanja i rada zabranjena je u javnom i privatnom sektoru, uključujući i državna tijela u odnosu na uvjete zapošljavanja, samozapošljavanja, uključujući kriterije i uvjete za izbor kandidata, napredovanje na poslu, stručno usavršavanje, osposobljavanje, uvjete zaposlenja i rada. Prilikom oglašavanja potrebe za zapošljavanjem radnika u oglasu mora biti jasno istaknuto da se za oglašeno radno mjesto mogu javiti osobe oba spola". Međutim, i pored svih zakonskih propisa rješenje nacionalnih politika, milenijskih ciljeva i prihvaćenih međunarodnih konvencija u Hrvatskoj je na djelu diskriminacija žena na tržištu rada. I to u času zapošljavanja, u času gubljena posla, u času primanja plaće. Teže se zapošljavanju, lakše izgube posao, za iste poslove manje su plaćene. U Hrvatskoj smo uspješni, čini se, u donošenju zakona, ali smo još uspješniji u njihovom neprovođenju, odnosno nepoštivanju. Najveći problemi kod rada i zapošljavanja su problemi trudnica i majki pa se tako na primjer prilikom zapošljavanja ženama postavljaju diskriminirajuća pitanja o mogućoj trudnoći, broju djece i slično. Ukoliko je žena zaposlena temeljem ugovora o radu na određeno vrijeme u slučaju trudnoće ugovor se ne produžava i žena ostaje bez posla. Sličan slučaj je da se nakon što poslodavac sazna za trudnoću žena suočava sa pritiscima i ugnjetavanjima, odnosno stvaranjem neprijateljskog radnog okruženja koje je prisiljavaju da potpiše novi ugovor na određeno vrijeme istekom kojeg prestaje i radni odnos. Nakon povratka s porodiljnog dopusta često puta ženu dočeka drugo radno mjesto. Naravno da se radi o neodgovarajućem radnom mjestu u odnosu na ono s kojeg je i otišla na porodiljski dopust. Znači, radi se o manje plaćenim poslovima, lošim radnim uvjetima, itd. I što bi sada trebalo učiniti? Potpore iz državnog proračuna za različite programe zapošljavanja su smanjenje. Proračunska stavka poticanje poduzetništva žena je ukinuta i utopljena u stavku poticanje poduzetništva posebno osjetljivih skupina društva, branitelja, žena i mladih. Tokom 2003. godine u okviru programa kreditiranja žena i mladih u suradnji s jedinicama lokalne samouprave ženama je odobreno 400 kredita u ukupnom iznosu od 37 milijuna kuna, što predstavlja 37% ukupno odobrenih sredstava za kredite u tom programu. Zanimljivo bi bilo usporediti te podatke sa podacima za 2004. godinu, međutim službenih podataka za 200. još nema. A evo, već smo ipak ušli u 6. mjesec 2005. godine. Imamo i Nacionalni akcijski plan zapošljavanja međutim kako se on provodi vrlo je nejasno, osim što se često svi pozivaju na ono što u njemu piše. Ne zna se jesmo li zatražili sredstva iz pretpristupnih programa koji se tiču ravnopravnosti spolova, a koji raspolaže za tu namjenu sa 50 milijuna eura. Treba se podsjetiti sjednice GSV-a održane prije više od godinu dana. Izričito tražiti da se tada usvojeni zaključci i realiziraju. Naime, do danas nisu predložene izmjene Zakona o posredovanju pri zapošljavanju i pravima za vrijeme nezaposlenosti, te Zakona o radu, a kojima bi se poslodavci stimulirali na zapošljavanje žena s djecom. Nadalje, nisu izrađene analize i prilagođavanje sustava socijalne sigurnosti radi osiguravanja fleksibilnosti žena na tržištu rada. Nije se ništa učinilo na uvođenju poreznih olakšica za poslodavce koji zapošljavaju žene i naravno, detaljna analiza i procjena koliko su lokalne zajednice spremne surađivati s državom u programima poticaja zapošljavanja žena. U Nacionalnom akcijskom planu među mjerama koje bi trebale pomoći je i usklađivanje obiteljskog života i rada, je i uključivanje što većeg broja djece u razne oblike zbrinjavanja pa je navedeno da će se nastojati. Riječ "nastojati" je zaista vrlo široko postavljena formulacija koja praktički ne obavezuje ni na što. Do 2010. godine se tako predviđa za 33% djece u dobi do 3 godine osigurati smještaj u jaslicama. Danas je uključeno svega 15% djece, a kod djece vrtićke dobi opet će se nastojati 90% djece uključiti u vrtiće. Danas je uključeno samo 35%. Čini se, s obzirom na trenutno stanje i postavljanje rokova vrlo, ovaj plan je vrlo ambiciozno zamišljena, ali s obzirom na osigurano odstupnicu u vidu formulacije "nastojati" u praksi ne znači previše. Nadalje, da bi se položaj žena na tržištu rada postao povoljniji, između ostalog treba promicati mjere kojima će se omogućiti usklađivanje obiteljskih i radnih obaveza, uključujući podizanje razine svijesti o potrebi ravnopravne podjele kućanskih i obiteljskih dužnosti između žena i muškarca. Poseban problem je problem nasilja nad ženama. U zadnje vrijeme svjedoci smo ponovo teških zločina na ženama i to upravo nad onim ženama koje su odlučile reći "ne" nasilju u svom životu. Problem je što i policija i centri za socijalnu skrb još uvijek prepoznaju kao nasilje samo fizičko nasilje koje za posljedice ima tjelesne ozljede. Nasilničko ponašanje često se tumači kao bračna, odnosno izvanbračna razmirica što spada u privatnu sferu pojedinca u koju država ne zadire, pa shodno tome nije dužna ni reagirati. Preporuka pravobraniteljice jest da se nasilje uvijek kvalificira kao kazneno djelo, taj prijedlog možemo podržati ali to znači da ovi postupci ubuduće idu preko općinskih i županijskih sudova a vrlo dobro znamo kakav je problem sa preopterećenošću istih. Sada ti sudovi rješavaju tek slučajeve iz 2001. godine ako mi je informacija dobra. Za razliku od njih prekršajni sudovi rade promptno i oni također mogu izricati kazne zatvora ili bi možda bilo rješenje da tu problematiku rješavaju obiteljski sudovi naravno pod uvjetom da se ponovno ne produlje rokovi za njihovo osnivanje. Informacija govore da se prijave nasilja smanjuju, na žalost to ne znači da je nasilja manje, nego da se zbog neučinkovitosti državnih institucija gubi povjerenje građana u te iste institucije. Posebno želimo upozoriti na poražavajuće podatke vezane uz izradu akcijskih planova djelovanja za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova i to od strane državnih institucija, znači ministarstava, upravih organizacija i središnjih državnih ureda. 14 ministarstava, 4 središnja državnih ureda, 8 državnih upravnih organizacija čak u 34,62% slučajeva nisu odgovorili na upit pravobraniteljice a vezano za donošenje planova djelovanja za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova. Rezultati preostalih 65,38% slučajeva su porazni, čak 57,69% otpada na ono koji nisu primijenili Zakon o ravnopravnosti spolova odnosno nisu donijeli plan djelovanja. Ako državna tijela ne ispunjavaju odredbe Zakona o ravnopravnosti spolova kako očekivati ili tražiti od drugih da to isto čine. I zaključimo, Republika Hrvatska je u proteklom razdoblju izgradila dobar institucionalni okvir za provođenje zakona i za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova u našem društvu, ali pravi posao tek predstoji. U Ovom času čini mi se da nedostaje jasna i odlučna volja i politika Vlada, kojom bi se pokazalo da Vlada uočava probleme i da je i stvarno a ne samo deklarativno za provođenje mjera kojima će se osigurati razvoj društva u kojemu će i žene i muškarci imati jednake šanse i mogućnosti u svim sferama života i rada. I na kraju još jednom naglašavam da će Klub SDP-a podržati ovo izvješće i isto tako smatram da je uloga nas zastupnika da damo punu potporu pravobraniteljici u njenom budućem radu kako bi iduće izvješće bilo puno optimističnije. Hvala.
Zahvaljujem. U ime Kluba HSP-a uvažena zastupnica Ruža Tomašić.
Hvala lijepa poštovani gospodine dopredsjedniče, poštovana gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Neću uopće puno govoriti jer ovo sve što sam čitala, vidim nema nikakve od toga koristi, svaki puta govorimo jedno te isto i nitko ne reagira na ovo, ja se osjećam kao papiga. Predlažemo zakone, tih se zakona nitko ne drži, mi na godinu opće dođemo, opet predlažemo zakone kojih se nitko nikada ne drži, i opet nikada nitko ne odgovara u ovoj državi. Ja ne znam zašto smo mi onda ovdje. Ja stvarno ne znam, evo gledajte u Saboru, žene koje rade ovdje, u državnoj službi ocjenjuje se njihov rad dva puta godišnje, znači svakih 6 mjeseci, ako je žena na porodiljnom ne može joj se ocijeniti rad i ona gubi, ima kaznu dva dana godišnjeg odmora, ajmo početi od sebe, ako ovdje ugrožavamo pravo, i ako ovdje ugrožavamo ravnopravnost spolova što očekujemo od drugih. Ja stvarno ne znam, neću više ništa govoriti, jer mi stvarno ništa ne radimo mi dođemo ovdje, govorimo, predlažemo zakone koje nitko ne izvršava i to je to, i mi ćemo na godinu opet predložiti nekakav drugi zakon i reći opet da se ti zakoni ne provode i onda ćemo ići dalje, oprostite, ali ja ne osjećam da sam ovdje onda potrebna ili da išta mogu učiniti. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. U ime Kluba IDS-a uvaženi zastupnik Damir Kajin, o ravnopravnosti spolova.
Dobro poštovana zastupnici. Ovo Izvješće kao što sugerira i sama pravobraniteljica za ravnopravnost spolova na strani 28. treba primiti ka znanju, ili k znanju, čak bih rekao ne primiti ka znanju nego jednostavno prihvatiti ga. Međutim, legitimno je pravo sada polemizirati sa uvođenjem instituta pravobraniteljice za ravnopravnost spolova, nakon ove diskusije od Ruže koju smo imali prilike čuti, ne stoga što nam sugerira pučki pravobranitelj da ona troši, što mene ne zanima, znatno više od njega, već stoga što ima onih koji misle da bi pravobraniteljica za ravnopravnost spolova trebala raditi pri pučkom pravobranitelju. Međutim, ja se isto tako usuđujem reći da u Hrvatskoj nema klasične diskriminacije žena. Hrvatska gospodo nije Afganistan, ako naprimjer gledate koliko je novinara muškaraca, žena, sada u zadnje vrijeme steklo taj status onda ćete vidjeti da je više žena nego muškaraca, ako pogledate koliko muškaraca odnosno žena recimo izvještava iz Sabora, i tu su žene u prednosti, ništa zato, dapače bolje. Usuđujem se reći, koliko? Tu je postotak dobar. Usuđujem se isto tako reći da je ista stvar u pravosuđu nakon 2000. godine, u prosvjeti, u zdravstvu itd. Znači i to po mom sudu svjedoči da u jednom klasičnom obliku diskriminacije žena u Hrvatskoj nema. U politici, ok, u predstavničkim tijelima slažem se ima više muškaraca nego žena, pogotovo na tzv. nezavisnim listama koje sada negdje od jedanput glorificiraju a one nisu ništa drugo doli interesne zajednice koje se "preko tobožnjih gospodarstvenika" sada politički angažiraju prije svega zbog svog materijalnog interesa, iako su svi odjedanput svi postali altruisti itd., no to nije bitno ali kada dođu u poziciju vlasti shvatiti će da se županije i gradovi ne mogu voditi kao njihove privatne tvrtke. Međutim, da se vratim na ovu temu, u društvenim institucijama tvrdim nema diskriminacije žena, nisam znao za ovaj primjer kojega spominje Ruža, tvrdim da ga nema ni u školama, da ga nema ni u bolnicama, da ga nema ni u upravi. Ovdje se u ovom izvješću spominju javni natječaji, da se ovdje ne čini distinkcija između muškarca i žene, ja nisam našao ali znam da postoji ovu sentencu ustavnog suda gdje oni nužno ne smatraju potrebno da se to navodi, dobro, s druge strane svi ćemo se složiti kada smo kod natječaja, na dijelu da ima onih namještenih ali natječaji se uvijek namještaju u korist ovog muškarca ili u korist ove žene, pa smo ovdje 50:50. Međutim, distinkcija se čini kada je privatna tvrtka posrijedi. Istina nitko ne očekuje da će imati recimo žena prednost "u građevinarstvu, pomorstvu", kao što s druge strane nitko ne očekuje da će muškarac imati prednost za rad u vrtiću, ili nekoj takvoj ustanovi, rekoh navodnicima, da me ne bi netko tu ispravljao nepotrebno. Ponavljam, a sa tom temom polemiziram teško da netko može reći da su u Hrvatskoj u onom klasičnom obliku žene diskriminirane kada je društveni, javni sektor posrijedi, na privatni ću se vratiti. Diskriminirani su gotovo svi, i po osnovi skromnih plaća i po osnovi zaposlenosti, po osnovi mizernih penzija a tu sudbinu držim na isti način u Hrvatskoj dijele i muškarci i žene, znači ne pristajem na tezu da su žene šikanirane od muškaraca, bespomoćne, jadne već želim braniti tezu da su i muškarci i žene u Republici Hrvatskoj u podjednako teškoj poziciji kada je egzistencija po srijedi i to je po meni bit. Čitam što nisam recimo niti znao da su povjerenstva za jednakost spolova iz Buzeta, Labina, Novigrada, Poreča, Pazina i Pule strana 25 zatražila da na listama budu žene zastupljene sa 40%. Priznajem ne poznajem prilike recimo u jednome Labinu ili Novigradu ali znam da u Buzetu sve pročelnice su žene i da one "de facto" vode grad i ne mislim da je to loše i ne mislim da one loše vode grad. Vode urbanizam, socijalu, zdravstvo, kulturu, financije a istina je i ta da nijedna nije bila u gradskom vijeću u kojem je ajde IDS imao većinu. Istina je isto tako da nijedna od tih pročelnica nije bila članica IDS-a iako pretpostavljam da vjerojatno glasaju za IDS. Ali u poglavarstvu ako idemo dalje od petero osoba njih dvije su žene plus sve pročelnice i onda bi netko mogao postaviti pitanje tko je tu sada zakinut. No, pustimo to po strani, to može ovako kao jedna sličica samo izgledati. Hrvatska se gospodo sigurno nalazi pred problemima. U socijalizmu taj problem mi nismo imali ali u ovom kapitalizmu i mi ćemo na neki način pratiti sve ono što se dešava u Europi, Americi kad već ta Europa, Engleska ili Amerika nisu kako se pjevalo nekad postali zemlje proleterske a to onda znači da će se zapravo činiti u velikoj mjeri distinkcija čemu se valja ovaj Sabor suprotstaviti kada je jasno ravnopravnost spolova po srijedi. Dok je država najveći poslodavac u Hrvatskoj je tome tako to nije tako drastičan slučaj. Ali iz godine u godinu bojim se da će ta distinkcija biti sve drastičnija. Što je hrvatski problem broj jedan? Prije svega nezaposlenost, nedostatak stranih investicija, insolventnost, prezaduženost ali usuđujem se u tu ranu staviti i rad na određeno vrijeme. 90, pa čak 93% ljudi zapošljava se danas na određeno vrijeme i to je bit, najviše žena. Slažem se. Zašto? Zbog trudnoće. I to je tragično. To boli, to vrijeđa i tome se treba suprotstaviti. Znam da s druge strane nema tvrtke pogotovo male tvrtke koja drugačije se ponaša jer nitko od ovih vlasnika ne zna koliko će izdržati na tržištu. Lako je sa monopolistima bilo da su oni u državnom ili u lokalnom vlasništvu. Tu možete poslovati krajnje obazrivo ali sa tvrtkom na tržištu koja danas je a sutra nije, koja je mala e tu je sve drugačije. Jednostavno, svi su sretni da posluje. Konačno, tvrdim danas su u težoj situaciji recimo mali obrtnici, mali trgovci, male zanatlije, mali ugostitelji nego možda radnici koji rade kod njih. Ovi prvi odgovaraju cijelom imovinom, žive od kredita do kredita, od duga do duga a radnik barem nema tu brigu ako dobiva plaću da onome drugome mora osigurati plaću i prije toga sve obaveze svima podmiriti. Zatim, gdje je najveća neravnopravnost u Hrvatskoj kako je ja vidim. Po spolu ne, to sigurno ne. Najveća neravnopravnost u Hrvatskoj je ona po godinama i to je bit. Čovjek sa pedeset godina je star za svakog poslodavca. Jasno da on nije star. Jasno da netko sa pedeset godina je u najboljim godinama ali na tržištu taj čovjek od pedeset godina je star. Njega gospodo nitko neće i to je bit. Za tu kategoriju ja bih rekao Hrvatskoj bi trebao pravobranitelj daleko prije no pravobranitelj za ravnopravnost spolova ili djecu. Ovo drugo zvuči svakako in, mi kopiramo Švedsku, Finsku, to je lijepo sve, to lijepo zvuči ali s druge strane Švedska je zemlja koja ima 50 tisuća dolara po glavi stanovnika, Hrvatska ne znam nekih 8 tisuća dolara i to je naprosto bit. Mi živimo u svom svijetu, ponekad varamo sami sebe a nismo u stanju riješiti, usuđujem se riješiti, najveći hrvatski problem da se ne čini distinkcija između radnika ili nekoga tko ima pedeset godina i onoga tko ima 25 ili 30 godina. Po meni je to naprosto bit. Ili da se bolje rečeno ne čini sada distinkcija između one žene koja ima 50 godina i one koja ima 25. Jer onaj ili ona sa 50 godina mora prehraniti svoju obitelj a onaj sa 25 ili ona sa 25 mora svoje roditelje osloboditi brige da i dalje brinu o njoj ili njemu. Jasno je da svatko treba posao ali opet i tu je situacija različita. U zemlji u kojoj je prosječna nezaposlenost 19% gdje imamo krajeva poput Istre gdje je nezaposlenost 6,1% i Slavonije gdje je redovito gotovo u svim županijama ista preko 30%. Sigurno bi trebalo nešto reći i o Romima kao i o medijima. Vidim na stranici četiri da pravobraniteljica ne prati sve lokalne medije. Nitko nema ništa da se prati Šibenski list, dapače Šibenik je jedan divan grad, ili Dubrovački list. Svi ćemo se složiti da je Dubrovnik biser Mediterana ali onda treba pratiti i druge regionalne listove. No sada to nije bitno. Bitno je da Hrvatska ima problema i kada je ravnopravnost spolova po srijedi ali da su možda u ovom trenutku veći problemi kada je rad na određeno vrijeme posrijedi, nemogućnost zapošljavanja ljudi, neću reći starijih nego u najboljim godinama i diskriminacija recimo po nacionalnoj osnovi ali to je sada već tema za pučkog pravobranitelja. Za kraj kao što sam rekao ovo izvješće ne treba primiti k ili ka znanju. Ovo izvješće treba prihvatiti i IDS će glasovati ako vam je to draže za isti.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda uvažena zastupnica Košiša Čičin-Šain.
Evo, ispravila bih samo netočni navod da nema u Hrvatskoj klasične diskriminacije žena. Nema ga u ovom statističkom izvještaju ali upravo to je nedostatak ovog izvještaja. Naime, radi se o tome da u analizi uspješno završenih fakulteta i visoke stručne spreme imate zastupljenost žena znatno veću nego muškaraca. Kada isto tako promatrate zastupljenost žena na vrhunskim pozicijama u bilo kojem dijelu javnog sektora, dakle od zdravstva pa i do raznih upravnih i lokalnih jedinica lokalne samouprave vidjet ćete da imate vrlo malo gradonačelnica, imate nešto dogradonačelnica ali nemate gradonačelnica. Imate vrlo malo županica a recimo u KBC Rebro broj ljudi koji vode odjele, medicinske odjele, znači vrhunske pozicije u medicini nikad nemate ženu. Imate samo dva odjela koji vode žene na KBC Rebro. Dakle, vodeće pozicije su za muškarce. To ovaj izvještaj ne pokazuje.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda uvažena zastupnica Marija Lugarić.
Slično kao kolegica Košiša Čičin-Šain isti navod. Naime, loše bi bilo da izađe takva poruka iz ovog Sabora. I da se nadovežem na kolegicu Čičin-Šain, mislim kad govorimo o profesionalnom položaju žena pa i u javnim službama poznata je metafora glas … [[Govornik se ne razumije.]] koja bi se prevela kao stakleni plafon koji se radi zapravo o metafori koja pokazuje tu nevidljivu granicu ali ipak granicu dokle se može i dokle društvo na neki način dozvoljava da se ide. Kolega Kajin je spomenuo primjer školstva kao pozitivan tu primjer u odnosu žena, no međutim nije rekao da je 90 pa i preko 90% zaposlenica u školskom sustavu žene ali da je preko 95% ravnatelja, dakle, dakle muških. I u sličnim, u sličnim primjerima se vidi da ta ne ravnopravnost, ta diskriminacija, ne možemo i ne smijemo dozvoliti karakterizirati kao ovakvog ili onakvog tipa, ona je po definiciji osobne prirode. Tako da tu bi malo trebalo imati pažnje oko tih izričaja.
Zahvaljujem. Jeste li se vi javili za nešto? Evo, svijetli primjer Gospića od 15 vjećnika, 6 su žene. … [[Pljesak!]] U ime Kluba HSS-a uvažena zastupnica Ljubica Lalić, izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege zastupnici. Zakon o ravnopravnosti spolova koji je donio ovaj Sabor a koji je stupio na snagu 30. 7. 2003. godine osnovano je nezavisno tijelo sa zadatkom da prati provođenje zakona i drugih propisa koji se tiču ravnopravnosti spolova, da razmatra slučajeve diskriminacije prema pojedincima ili grupama pojedinaca koje su počinila tijela državne uprave, tijela jedinica lokalne i područne samouprave i druga tijela sa javnim ovlastima, zaposleni u tim tijelima i druge pravne i fizičke osobe. Pred nama je zapravo prvo cjelogodišnje izvješće. Nakon početnih muka sa prostorom, opremom itd., pravobraniteljica za ravnopravnost spolova počela je raditi i 3739 predmeta govori da je radila i da ima što raditi. To znači da se u Hrvatskoj krši načelo ravnopravnosti spolova i da se diskriminiraju pojedinci. Ako ćemo za takvo stanje tražiti olakotne okolnosti onda ćemo konstatirati da je Zakon o ravnopravnosti spolova nov Zakon i da još u praksi nije saživio. To je točno ali to nije opravdanje za toleranciju onoga primjerice što žene doživljavaju u traženju zaposlenja a što doživljavaju kaže pravobraniteljica u izvješću, citiram: " Pravobraniteljici se obraćaju žene kojima poslodavci u razgovoru pri zapošljavanju postavljaju diskriminirajuća pitanja u odnosu na trudnoću, obiteljski i bračni status, istovremeno ih upozoravajući da nisu poželjne kandidatkinje za posao zbog pretpostavljenih čestih bolovanja, troškova poslodavca itd.", završen citat. Dakle, poslodavcu je žena postala nepoželjan radnik. Pored pojedinačnih svjedočanstava na takav zaključak upućuje i činjenica da su od ukupnog broja nezaposlenih čak 58% žene koje imaju bolju obrazovnu strukturu od muškaraca. Zašto je to tako? Nepravedno i neosnovano bi bilo ustvrditi da su muškarci bolji, savjesniji i stručniji radnici od žena. Istraživanja govore da nije tako, razlog mora biti negdje drugdje. U razgovoru sa mladim ženama i ženama mlađe životne dobi saznati ćemo da im poslodavac ne krije svoje zaziranje od njihovih eventualnih porodiljskih dopusta. Učestalost ćemo čuti prijekore da smo im zakonskim rješenjima stavili velike prepreke na putu do zaposlenja. I sada imamo paradoksalnu situaciju. Saborska većina kao uspjeh u zaštiti žena ističe ponovno uvođenje trogodišnjeg porodiljskog, a one kojima se to pravo dodjeljuje tvrde da su zbog toga diskriminirane u svome ustavnom pravu na rad. Njihovu tvrdnju potkrepljuje i izvješće pravobraniteljice koja je utvrdila pojavu ugovora na određeno vrijeme koji se produžavaju sve do trudnoće radnice sa trudnoćom se i raskidaju. U takvim uvjetima zapošljavanja mladi bračni parovi sve teže će se odlučivati i na jedno dijete a o drugom i trećem neće niti razmišljati. Ako imamo na umu da je danas u Hrvatskoj prosječno po bračnom paru 1,2 djece, zatvaranjem očiju pred izvješćem pravobraniteljice prihvaćamo potpuno neučinkovitu pronatalitetnu politiku s kojom će se manipulirati za dnevno političke potrebe a Hrvata će se rađati sve manje i manje. Diskriminaciju žena u pravu na rad neće riješiti samo Zakon o ravnopravnosti spolova, ovaj problem zahtjeva kompleksan legislativni zahvat kojem bi se trebalo pristupiti odmah. Uz diskriminaciju pri zapošljavanju radnice su izložene uznemiravanju na radu i spolnom uznemiravanju. Zabrinjavajući je nalaz pravobraniteljice da poslodavci ne ispunjavaju zakonsku obvezu zaštite radnica od uznemiravanja i spolnog uznemiravanja. Postupci po pritužbama radnica provode se na formalnoj razini a u slučaju kada zabranu diskriminacije krše odgovorne osobe kod poslodavca u pravilu se odbija prepoznati da se radi o diskriminaciji i postupci zaštite se ne provode. Normalni civilizirani svijet bi rekao, ako se zaštita prava ne može riješiti kod poslodavca tada postoje sudovi koji će svojim pravorijekom zaštiti radnikovo pravo. Treba li ponavljati koliko dugo sudski postupci u Hrvatskoj traju? Po završetku postupka radnik će imati u rukama potvrdu da mu je pravo bilo povrijeđeno i ništa više od toga. Pa u praksi imamo presude koje utvđuju nezakonitost otkaza i obvezu od poslodavca da radnika vrati na posao ali radnici na posao nisu vraćeni. Zbog slabe učinkovitosti zaštite prava putem suda, sve je manje hrabrih koji će se sudu obratiti tako da na području rada i zapošljavanja ovladava bez zakonje koje se pretvara u praksu. Čemu Zakon o radu kada i nadalje poslodavci drže radnike bez Ugovora o radu, bez da su ih prijavili, a kada se usude pitati za zarađenu plaću, tada im se kaže da više ne moraju dolaziti na posao? Zašto nam ne funkcionira pravna država? Zašto nam se ne provode Zakoni koje je donio ovaj Sabor? Zašto ne funkcioniraju mehanizmi koji jamče provedbu zakona? Sama pravobraniteljica ne može se sama boriti sa vjetrenjačama koje su izmakle kontroli sveokupnog državnog upravnog aparata. Vjerovala sam da je davno prevladano ne humano društveno uređenje u kojem su za isti rad različito bili plaćeni muškarac, žena i dijete. Iščitavajući izvješće vidim da nisam imala pravo. Pravobraniteljica kaže da u Hrvatskoj postoje neka istraživanja koja ukazuju da su žene potplaćene u odnosu na muškarce kod obavljanja istovjetnih poslova. S obzirom na nisku kulturu poduzetništva u Hrvatskoj to ne bi bilo začuđujuće ali zato je tu država koja to mora omogućiti. Nadalje, u Izvješću pravobraniteljica kaže, značajan dio aktivnosti pravobraniteljice za ravnopravnost spolova u 2004. godini bio je usmjeren na razmatranje pritužbi žrtava obiteljskog nasilja, na neučinkovitost državnih institucija u čijoj je nadležnosti i zaštita od nasilja u obitelji. Dakle, ponovno neučinkovitost državnih institucija. I tada kaže: "Analizom razmorenih slučajeva nasilja u obitelji utvrđeno je sljedeće: u prepoznavanju nasilja centri za socijalnu skrb i policija osim fizičkog nasilja i to kada je nastupila tjelesna ozljeda i postoji odgovarajuća medicinska dokumentacija još uvijek ne prepoznaju druge oblike nasilja.". S pravom se pitamo da li je to moguće? Moguće je! To su nam svjedočile žrtve nasilja a sada nam to svjedoči i pravobraniteljica. Pitamo se kome će se žrtve nasilja obratiti kada oni koji su prvi pozvani, od kojih se očekuje pomoć ne prepoznaju oblike, druge oblike nasilja. I još k tome kada se nasilje prepozna često se ne razlučuje žrtva od nasilnika čak i onda kada za to postoje pretpostavke pa se prema njima poduzimaju iste mjere i pokreću isti postupci. Da nije tragično bilo bi komično. Da li smo sami utišali, sami utišali vlastitu savjest kada smo pri spoznaji da postoji nasilje u obitelji i da je u porastu tu problematiku stavili u nadležnost policije i centara za socijalnu skrb, a ništa nismo učinili da ih se barem toliko osposobi da prepoznaju nasilje i onda kada nema obilja krvi i polomljenih kostiju. Kolege nasilje u obitelji je ozbiljan problem. Nasilnici su muževi, očevi, a rjeđe žene i majke. Nasilnici su i sinovi i kćeri, a žrtve nasilja sve češće su roditelji koji su život i zdravlje dali za djecu koja im u, koja su im u konačnici postali zlostavljači. Kome će se ti stari, iznemogli i k tome najčešće neuki obratiti? Po prirodi stvari policiji, a policija ništa neće poduzeti dok ne bude ranjenih i prebijenih. Ne čini mi se baš da smo humano društvo na temelju izvješća koje sada razmatramo, ali isto tako i na temelju izvješća koje smo razmatrali malo prije tj. pravobraniteljice za djecu. I na kraju Klub zastupnika Hrvatske seljačke stranke prihvača izvješće pravobraniteljice za 2004. godinu, ali od Vlade Republike Hrvatske očekuje da poduzme sve mjere radi otklanjanja uočenih nepravilnosti. Hvala.
Zahvaljujem. Prelazimo na desetminutnu raspravu. Riječ ima uvažena zastupnica Ingrid Antičević.
Hvala poštovani gospodine potpredsjedniče. Poštovana pravobraniteljice za ravnopravnost spolova, kolegice i kolege. Osobno kao i što naš Klub podržavam ovo izvješće vrlo detaljno, vrlo objektivno naše pravobraniteljice za ravnopravnost spolova. Ono što mi se čini posebno, posebnim, posebno vrijednim u ovom izvješću kako je ono koncipirano. A to je da je na prvom mjestu stavljena upravo ovdje diskriminacija na području rada i zapošljavanja i to žena. Zašto ovo smatram da je jako važno da dođe na prvo mjesto bez obzira što je i nasilje koje se odigrava i koje uopće se ne smanjuje nego još čak štoviše eskalira nad ženama pa zatim vidimo problemi u obrazovanju i tako dalje, ali upravno na ovom području neravnopravnosti spolova, diskriminacije žena pri zapošljavanju da je, da je u ovom trenutku upravo najveći postotak nezaposlenosti žena jer upravo odatle od pauparizacije žena, ženskog rada, od sve većeg siromaštva žena teku i sva njezina druga nedostojna, nedostojne pozicije u društvu. Čovjek, žena koja nije zaposlena, koji nije zaposlen onda on nije slobodan. Onda on može trpiti i nažalost trpi različite vrste nasilja i diskriminacije. Položaj žena na tržištu rada je zabrinjavajući. Normativni okviri su postavljeni međutim implementacija zapinje. Postavlja se pitanje zašto je tomu tako? Zašto u ovom trenutku jeste upravo najveći broj nezaposlenih žena. Ali općenito sve veći je broj uopće nezaposlenih ljudi. Dakle i muškaraca i žena. Ponovo imamo, ponovo nam se vratila ona zastrašujuća situacija da se radnik ne plaća. U takvoj jednoj situaciji još teže prolaze žene. Poslodavac, poslodavcu je još lakše kad ne plati radnika, još mu je lakše ne platiti radnicu. Zato misli, a koliko smo zaista na tom tragu da se obračunamo s tim jer se efikasnost jedne vlade upravo na ovoj problematici najviše ispituje, tu ona prolazi ili pada, da učinimo ono što zajednički možemo i gdje nema otpora. I zato se čudim zašto to da ne učinimo? Ako je Kazneni zakon predviđao kazneno djelo ne prava na isplatu plaće nego kazneno djelo ne isplate plaće radniku, a ne samog prava, ako je za vrijeme mandata ove vlasti taj Kazneni zakon doživio sudbinu da je ukinut zašto onda stalno Vlada odbija taj prijedlog, ne izlazi sa svojim prijedlogom jer bi na neki način to itekako olakšalo i poziciju Vlade naspram radništva. To nije nikakav problem. Ako smo zaista u tom sukobu nesmiljenog i često sumnjivog kapitala, u tom sukobu jesmo li na strani radnika. Dakle u, i takvoj situaciji kad položaj radništva nikad nije bio lak, ali ovo definitivno nije dobro vrijeme za radnika, a ponajmanje za radnicu. Dakle žena je sve veći broj koje su nezaposlene, teško dolaze do posla i ne samo više one u srednjim godinama koje su u procesu pretvorbe i privatizacije prve ostajale bez posla nego sada i sve mlađe radnice, djelatnice ne mogu naći posao. Slabije su plaćene. Ako je politika Vlade pa i s najvišeg mjesta ipak sam radosna da se to dogodilo samo u prvih nekoliko mjeseci, da se to više ne ponavlja poziv ženama da ostanu kod kuće kako bi se naša demografska situacija poboljšala, bi se posvetili odgoju djece onda je to nešto što je direktno suprotno ne samo Ustavu nego i Zakonu o ravnopravnosti spolova koji izrijekom govori, pa i Obiteljskog zakona koji izrijekom govori da su roditelji, da su oba partnera dužna i odgovorna za podizanje djece. Da sve poslove moraju dijeliti zajedno. Način na koji život žive, privatne živote kako žive žene onemogučava im aktivnosti u javnoj sferi, onemogučava ih počesto i kad im se ukaže kakvo mjesto radno jer na njezinim plećima je upravo ne samo, ne samo oni poslovi koji se odigravaju u kući nego prije svega odgoj djece, a počesto i skrb o starim i nemoćnim roditeljima. I to oba partnera. Dakle ako je sami, sama jedna društvena klima ustrojena tako da po prirodi stvari to pripada ženama onda uzalud zakoni koje smo donijeli. Onda o takvim nekim promjenama neće biti ni govora. Zadnje vrijeme također potresaju evo priče nažalost istinite o ubojstvima, o strašnom nasilju nad ženama. Iz izvješća smo vidjeli, a i iz usmenog izlaganja gospođe pravobraniteljice za ravnopravnost spolova da se vrlo rijetko izriče mjera udaljenja nasilnika iz obitelji iako postoje zakonske obitelji. Usudila bih se reći u toj jednoj normativnoj aktivnosti za vrijeme bivše vlasti koja je bila jako plodonosna da je najvrijednija upravo ta norma, taj institut udaljenje nasilnika iz obitelji. Međutim evo vidimo da se on ipak koliko god se i primjenjuje, ali ne u dovoljno, u dovoljnoj mjeri, ne u dovoljno potrebitoj mjeri. I to hje nešto što dakle odražava upravo taj jedan duh, to jedno raspoloženje u javnosti. Dakle uvijek se postavlja i kod takvih situacija pitanje a kud s njim? Međutim upravo se trebamo rukovoditi onim osnovnim načelom da se pravo nikada, ama baš nikada nije dužno sklanjati pred silom i pred nepravom pa kako ono bilo jako. Ako smo tu onda jednodušni onda tu mislim da možemo puno toga i učiniti. A ja mislim da svi dijelimo zajedničko mišljenje glede toga. Ono što mi se čini također jako važnim i što je dobro od početka skretati pozornost u promicanju načela ravnopravnosti spolova u samom obrazovanju. Dakle naše obrazovanje je još uvijek spolno određeno. Iako odredba članka 14. Zakona o ravnopravnosti spolova što se spominje u izvješću je savršeno jasno, obrazovanje u pitanjima ravnopravnosti spolova predstavlja integralni dio sustava osnovnog, srednjoškolskog i visokog obrazovanja, kao i cijelo-životnog učenja koje uključuje i pripremu oba spola za aktivno i ravnopravno sudjelovanje na svim područjima života. Dakle kako onog privatnog tako onog i javnog. Međutim šta možemo reći kad dan, još dan danas u našoj nacionalnoj klasifikaciji zanimanja stoji: sekretarica, sekretarica režije, domaćica zrakoplova, ali stoje informatičari, inženjeri. Onda se ne treba čuditi javnom oglašavanju kad poslodavci traže jednu čistačicu i jednog informatičara. Dakle bilo bi sasvim nešto čudno da se javi jedan čistač i jedna informatičarka. Jezik također diskriminira. I to je hvale vrijedno što se i prvi put i spominje negdje ovako javno i to je zaista za svaku pohvalu. Dakle jezik diskriminira. Jer upravo, to je nekako, ponekad se čine da su to beznačajne stvari, ali one upravo na takav način sasvim pogrešno ponovno kod nas, generiraju te stereotipe koje po svaku cijenu na normativni način zakonima želimo iskorijeniti. A upravo se u životu drugačije ponašamo. S tim u vezi vidimo što se događa i u našim medijima koji su u svakom slučaju zaslužni da se ovo pitanje, da je ovo pitanje senzibilizirano u javnosti. Međutim ostaje jedan veliki problem, problem reklama. Dakle u toj jednoj nesmiljenoj bitci za zaradom proizvođači koji reklamiraju svoje proizvode posve na neadekvatan način prikazuju ženu kao objekt, pokazuju je kao onu koja se isključivo mora brinuti, dakle i o prašku za pranje rublja, dakle onim svakodnevnim kućanskim poslovima, dok je za muškarce rezervirano pitanje kupnje automobila i sličnih predmeta. Dakle ponovno se vraćamo i na udžbenike. Ponovno dakle od one osnovne dječje dobi, tata ima auto, mama nema auto. Tata je vani, mama je u kući. Srećom evo u zadnjih godinu dana, u zadnjih nekoliko godina … … [[Upadica se ne razumije.]] Ipak, da, točno je, promijenilo se, to je bilo nazad nekoliko godina. Srećom više nemamo takvih početnica, ali još uvijek ima itekako prikaza i žene u udžbeniku a kasnije onda vidimo i u našim medijima, odnosno kroz reklame da imamo sasvim neadekvatan prikaz žene, onda se kasnije kažem, ne trebamo ni čuditi kakav je u konačnici položaj žene u društvu. Dakle da nema pravobraniteljice za ravnopravnost spolova mi bi to eto znali iz svog iskustvenog života, ali ne bi imali takve prigode da na ovakav način možemo ne samo porazgovoriti nego onda na temelju ovog izvješća koje ćemo prihvatiti, što možemo promijeniti i kakvu podršku dati pravobraniteljici, što je to u ostalim državnim institucijama što treba poboljšati. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Ispravak netočnog navoda. Uvažena zastupnica Zdenka Babić-Petričević.
Gospodine dopredsjedniče, citat. "Ova Vlada u prvim mjesecima je pozivala da žene ostanu kod kuće." To nije točno. … [[Upadica se ne razumije.]] Ova. Nije točno. Ova Vlada stimulira pravo na izbor. I ova Vlada, odnosno predstavnice u ovoj Vladi ili u opoziciji ili poziciji. Kako vi iz opozicije tako mi iz pozicije imamo pravo zauzeti svoje stajalište pa i o ženama. Žena je, nije ono u mojim očima što je u vašim očima. A vrijednost žene se ne govori na politički način kao što ste vi, vaša ideologija punih 50 godina.
Zahvaljujem. U čemu je povreda Poslovnika?
Žena je, vrijednost žene je …
Povreda Poslovnika članka 209. jer je, gospođa je zastupnica zloupotrijebila ovaj institut ispravka netočnog navoda. Ona nije ispravila nego je iskrivila moj točan navod. Jer je premijer Sanader početkom 2004. godine, ne znam točno koji je bio mjesec, ali svakako prva polovina 2004. godine za posjeta Splitu javno pozvao žene da ostanu kod kuće. Ja vam imam novinski članak o tome. O tome je pisala, o tom su pisali naši mediji.
Zahvaljujem. Ja smatram da se ne radi o povredi Poslovnika. … [[Upadica se ne razumije.]] Nemojte vas dvije sad. … [[Upadica se ne razumije.]] Ajde povreda Poslovnika. Recite mi članak koji sam povrijedio i ako nisam, ja ću vam oduzeti riječ. Koji je članak povrijeđen.
Gospodine predsjedniče …
Potpredsjedniče.
... [[Govornik naknadno uključen.]] moraju govoriti istine. Kolegica nije govorila istinu i članak Poslovnika 214. stavak b) je omalovažavanje drugih, a pogotovo onih koji nisu nazočni.
Zahvaljujem. Idemo dalje. Uvaženi zastupnik Stazić, nije u dvorani. Uvažena zastupnica, upravo pristigla, Milanka Opačić. Izvolite.
Pa evo ja bih oko ovog izvješća pravobraniteljice za ravnopravnost spolova, da ne ponavljam sve ono što su prethodnici prije mene rekli u ime kluba, rekla možda samo dvije stvari. Prvo je da je vrlo zabrinjavajuće da je ovako povećan broj žena u ukupnom broju nezaposlenosti. Meni je doista žao, moja kolegica Sobol je ovdje na aktualnom satu postavila pitanje zbog čega ministarstvo nije napravilo plan zapošljavanja kojim je moglo dobiti određena financijska sredstva iz predpristupnih fondova Europske unije. Jer je npr. nama susjedna Republika Slovenija dobila vrlo velika sredstva za neke programe, a i mi smo mogli dobiti znatna sredstva da je bilo volje i želje i da se napravio program za zapošljavanje, mogli smo dobiti znatna sredstva za prvenstveno dakle edukaciju kada je u pitanju spolna ravnopravnost prilikom zapošljavanja o čemu je ovdje bilo puno govora, da je dakle detektirano kao jedan od vrlo velikih problema. Prema tome sredstva koja smo mogli dobiti nismo dobili isključivo zbog svoje inertnosti i zbog toga imamo ovako povećani broj žena u ukupnom broju nezaposlenih. I doista je pitanje tko se može odreći dakle polovice pameti, znanja, energije, potencijala u ovoj zemlji da naprosto ta brojka ostane na Zavodu za zapošljavanje. Ovo o čemu je govorila moja kolegica Ingrid i koja je doživjela ovdje sada napade da govori neistine. Ja ću reći da nažalost i mnogi centri funkcioniraju na jedan potpuno pogrešan način. Naime centri za socijalnu skrb koji često puta odlučuju o tome kome će pripasti neko dijete. Ja sam jutros ovdje prilikom rasprave o radu dječje pravobraniteljice govorila o slučaju jedne djevojčice, dakle koja je izgubila obitelj u saobraćajnoj nezgodi i koja je, gdje je centar odlučivao hoće li ostati sa svojom tetom ili će biti dana na skrbništvo svome stricu. Dakle centar je odlučio da dijete ode na skrbništvo stricu. I kao otegotnu okolnost teti u odluci centra koju je, što je još gore, potvrdilo Ministarstvo socijale, je izneseno ovako. Dakle dotična gospođa koja je supruga dakle strica citiram: Zbog organizacije života ima više vremena i energije zbog toga što za razliku od ove tete u Zagrebu nije u radnom odnosu. Dakle nevjerojatno je da se situacija, dakle jedan status da je žena nezaposlena na ovako jedan diskriminatoran način koristi i da se kaže da je nezaposlena osoba puno bolja skrbnica djetetu zbog toga što mu se može posvetiti jer ne radi. Moram priznati da je ovo neki drugi pravni sustav i neka druga pravna država, a ne još uvijek Republika Hrvatska u kojoj nemamo tako podignutu rodnu osjetljivost, da bi ovo sasvim sigurno bilo jedno rješenje koje bi bilo odbačeno zbog ove vrste diskriminacije od strane resornog ministarstva na žalost ovo je resorno ministarstvo potvrdilo dakle u drugom stupnju kao upravno tijelo. Koliko mi je poznato ovo će završiti sa ustavnom tužbom Ustavnom sudu pa ćemo vidjeti što će Ustavni sud reći, je li ovdje riječ o kršenju ravnopravnosti spolova i svojevrsnoj diskriminaciji zbog toga što je žena zaposlena, a još na jednom mjestu piše, gospođa sprema doktorat i to joj je jedan teški krimen i naprosto ju čini nepogodnom i nepodobnom da bude skrbnica jednom djetetu. I na kraju bih htjela reći da sasvim sigurno mi imamo jedno u ovom smislu novo zakonodavstvo, mislim nekakve koliko dvije godine, nešto manje od dvije godine imamo Zakon o ravnopravnosti spolova. Sasvim sigurno da taj zakon nije u potpunosti zaživio prvenstveno zbog toga što ga treba provesti kroz niz pojedinačnih zakona, on je ipak jedan načelni krovni zakon. Tu se dakle nije u zadnjih godinu i pol dana puno napravilo i treba reći da naprosto treba podizati negdje edukaciju naših ljudi. Naime neki su si dali truda i napravili jedno istraživanje među srednjoškolcima i vrlo je interesantno da ta djeca koliko-toliko prepoznaju fizičko zlostavljanje u obitelji, ali ne prepoznaju sve ostale oblike zlostavljanja, dakle ne prepoznaju niti psihičko zlostavljanje i ne prepoznaju što znači ekonomska ovisnost i svojevrsno ekonomsko zlostavljanje člana obitelji. Prema tome ja mislim i već godinama se zalažem za to da se svojevrsna edukacija djece, dakle učenje od najranije faze već negdje u predškolskoj dobi, razbijanje tih spolnih stereotipa, dakle sve negdje provučeno kroz osnovno i srednješkolsko obrazovanje da mora biti prisutno u našim udžbenicima da bi sve stereotipe trebalo što je moguće više izbaciti iz naših edukacijskih i obrazovnih programa naprosto zbog toga što neke ljude danas u nekoj podmakloj dobi teško možemo educirati o tome što je ravnopravnost spolova i kako treba dakle poštivati druge bez obzira na spol, ali mislim da zbog toga treba ulagati u djecu, treba ulagati u mlade od njih se dakle puno više može napraviti od ljudi koji su već poprilično formirani. I na kraju postoji jedan vrlo veliki problem kada je u pitanju nasilje u obitelji, a to je naprosto nešto što smo jutros govorili, a to je nepostupanje po zakonima, dakle mnogi ne prijavljuju zlostavljanje u obitelji kada za njega saznaju, na neki način čine i kazneno djelo jer smo mi u Kazneni zakon ugradili dakle da se čini kazneno djelo onoga trenutka kada se za zlostavljanje za koje se zna kada se ono ne prijavljuje i doista je pitanje i nakon jutrošnje rasprave i nakon ove danas ono što je kolegica Ruža Tomašić rekla, u ovoj državi se izgleda nitko ne pridržava zakona, nitko ne poštuje zakone, nemamo efikasnih mehanizama kako natjerati dakle barem one koji rade u državnim službama da se tih zakona pridržavaju i da te zakone poštuju. I očigledno dok ne bude dobrih mehanizama da se, dakle natjera ljude da se drže zakona, da zakon kada s njim rade da ga pročitaju i da se njega drže, da ga poštuju, dotle očigledno nećemo imati pomaka. Što se tiče nekih drugih zakonskih odredbi mislim da će biti potrebno nekoliko žena koje će biti dovoljno uporne, hrabre i tvrdoglave da neke stvari potegnu na sudu, dakle da podignu određene prijave, ali isto tako trebat će nam čini mi se i neko od hrabrih i poštenih sudaca koji će napokon i dosuditi određenu presudu, jer dakle zakonskih mogućnosti za to ima, međutim nisam još zatekla ni vidjela niti jednu presudu gdje bi netko bio kažnjen određenom kaznom zbog toga što nije poštivao Zakon o ravnopravnosti spolova i niz dakle drugih zakona koje smo odredbe o ravnopravnosti spolova ugradili, a koje se sustavno krše iz dana u dan. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Riječ ima uvažena zastupnica Ruža Lelić. Obajveštavam da sukladno članku 207. stavak 2. isteklo je vrijeme za prijavu za raspravu od 10 minuta.
Poštovani potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Pa ja želim evo na početku odmah reći da se za vrijeme školovanja, rad u obitelji, nisam osjećala i ne osjećam se neravnopravnom. A samom činjenicom što smo žene i što sam žena stavlja nas ustvari u jednu drugačiju, a često i težu i složeniju situaciju. Kada govorimo o ravnopravnosti spolova onda uvijek se odmah u prvi mah pomisli da se radi o zaštiti ravnopravnosti žena, a ustvari bitno je reći da se ovdje radi o zaštiti položaja i muškaraca i žena. Ovim pitanjem vidim da se mi ozbiljnje bavimo ustvari od 30.7.2003. godine kada je stupio na snagu Zakon o ravnopravnosti spolova, a i ustanovljeno je tijelo pravobraniteljice za ravnopravnost spolova. Vidimo da je pravobraniteljica imala dosta posla, da je sudlelovala u 3.739 predmeta u njihovom rješavanju i da je imala druge aktivnosti u svezi edukacije i po županijama i po ustanovama. No ono na što bih se ja ovdje osvrnula, to je pitanje pritužbe. Vidimo da ih je bilo relativno malo, mogla bih reći zaista malo, 88%. Da li je to zato što je neupućenost zato da se mogu stavljati takve pritužbe, da li zato da što misle da pravobraniteljica ne može ta pitanja riješiti, ali i u jednom i u drugom slučaju to za nas nije dobro. No ono što je ovdje dobro naglasiti, da je pitak najveći broj pritužbi, znači u 90% praktički slučajeva podnijele su žene, a od toga oko 53% se radi o neravnopravnosti u obitelji. Kada smo govorili o nasilju, onda smo isto tako imamo podatak da je 46% tog nasilja se dešava u obitelji. Znači ondje gdje bi žena trebala biti pažena i zaštićena i kao supruga i kao majka vidimo da je izložena najvećoj neravnopravnosti i najvećem nasilju. Znači da bi naša ustvari pažnja trebala krenuti od obitelji. Zatim druge pritužbe ovdje su svakako 35% znači za rad i zapošljavanje. Pravobraniteljica iznosi ove učestale pritužbe što se i u raspravama čulo, da se zapošljavanje i diskriminaciju kod zapošljavanja. To smo sigurno svjesni svi i svakodnevno se susrećemo da se kod zapošljavanja postavlja pitanje i trudnoće i obiteljskog i bračnog statusa, a onda poslodavac važe odmah o tome koliko će žena izostati iz posla, a u biti mada tu svaki taj izostanak s posla najčešće ide na teret Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje od prvog dana, ali evo to nam ujedno nas potiče na razmišljanje da narod kojem prijeti izumiranje ustvari, da nam ispred toga je stjecanje dobiti, stjecanje zarade pa i preko djece i preko trudnica. Zato je dobro što je izrađen ovaj Nacionalni akcijski plan zapošljavanja koji se oslanja i na smjernice zapošljavanja Europske unije i evo podatak je više puta istican, ali toliko je važan da ću ga ja ipak ponoviti. Da žene u zaposlenosti sudjeluju evo u 2001. godine sa 45,5% a taj broj je pao pa je u 2003. godini bilo svega 37,1% dok pak u nezaposlenosti je opet drugačija situacija da je 2003. godine taj broj isto stalno padao padao pa vidimo čak i 2004. godine da je nastavljen, znači u 2003. godini da je bilo 57,3% … [[Ne razumije se.]] u nezaposlenosti. Na žalost naša boljka je nezaposlenost na nivou države, ona je iznosila iste te godine oko 18,2% a ja sa žalosti moram reći da u mojoj Županiji vukovarsko-srijemskoj da smo tu na vodećem mjestu tada bili sa 35% nezaposlenih, a nadamo se da evo svojim snagama i uz pomoć države da ćemo se maknuti sa tog začelja. Međutim ipak moramo reći da neki podaci ohrabruju, da se za ove posebne programe, znači u njihovom provođenju od ožujka 2002. godine do listopada 2004. godine da je zaposleno ipak 62 tisuće 243 osobe što nije mali broj i da je od toga 46,6% žena, odnosno 29 tisuća. Također bi htjela reći evo da Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva sa ciljem poticanja poduzetništva žena, da je pozitivno riješilo 335 zahtjeva kroz program poduzetništva žena. Ovdje se više puta u raspravi isticalo da je ova Vlada zaustavila zapošljavanje žena. Ova brojka govori da to ipak nije tako, a sigurno da u ove sve projekte koje ovdje imamo, još i druge da se sigurno zaposlilo i žena. Pa je i to jedan podatak, evo koji nam u ovoj cijeloj situaciji može služiti za pozitivno. Ovdje bi ja od ovih smjernica istaknula obzirom na županiju iz koje dolazim, ove smjernice 10. je regionalna politika koja je ustvari poticaj zapošljavanja u ruralnim sredinama i u poljoprivredi i koja ide preko obrazovanja jer današnja poljoprivreda zaista može odgovoriti današnjem vremenu. Znači, preko obrazovanja, preko istraživanja i razvoja tržišta i sa jednim stabilnim tržištem. Zatim, tu su i te nove metode na poljoprivrednim gospodarstvima, a posebno je za istaknuti program tih mladih poljoprivrednika. Jer mladi bi ostajali na selu kada bi imali dobre programe, a vidimo da će ih znači i biti. Mladi poljoprivrednici, zatim osobe koje se bave zaštitom okoliša, to nam je u današnje vrijeme izuzetno važno, kao i invalide i žene. Na kraju, ja bih ipak rekla da današnje naše društvo ipak nije dovoljno senzibilizirano za ravnopravnost spolova. Senzibilizaciju i uklanjanje jednog tradicionalnog obrasca prema ženama sigurno da bi se moglo i postići napredak u jednom kontinuiranom, dobro osmišljenom i medijskom kampanjom. Zatim kroz sustav obrazovanja isto tako potrebno je promicati jednakost spolova, ali svakako da svatko od nas po ... [[Govornik se ne razumije.]] može tome pridonijeti, pa i mi žene. Da primijenimo jedan ravnopravan i jednak odnos kada je u pitanju i snaja i kćerka, kada je u pitanju i svekrva i majka, a u životu znamo da često puta ti odnosi nisu uvijek ravnopravni i jednakomjerni. Zatim, posebne mjere koje bi trebalo poticati to su mjere za usklađivanje tog profesionalnog i obiteljskog života žene kako bi se poticalo njen povratak na posao, odnosno olakšalo zapošljavanje. Znamo da to usklađivanje obiteljskog i profesionalnoga života nije lako, ali sigurno da nije nemoguće. Tu osobito bitno smatram, znači, adekvatno zbrinjavanje žena, djece kada se radi o predškolskoj i školskoj dobi. Vidimo da u Izvješću, evo, da na tom pitanju će se i raditi. Zatim, moramo istaći ipak da je slaba zastupljenost žena ili nedovoljna zastupljenost žena kada je u pitanju čelna mjesta u tijelima državne uprave i u javnim poduzećima, ali zato je visok udio žena u tim manje stručnim industrijskim, trgovačkim i uredskim poslovima. Zatim, sigurno da je potrebno jače poticati poduzetništvo žena i ovi podaci vidimo da ohrabruju već sada koji su izneseni. Jer ipak u poduzetništvu žene sudjeluju, evo, po ovim podacima oko 30%. Ali svakako da su posebni programi oni koji obuhvaćaju ciljane skupine kao što su samohrane majke od posebnog interesa. I na kraju bih htjela reći da pravobraniteljica ipak iznosi ovdje da je postignuto poboljšanje u Republici Hrvatskoj, da se u Hrvatskoj vodi računa o ravnopravnosti spolova. Svakako da te mjere trebamo i dalje poticati i trebamo ih jačati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Riječ ima uvažena zastupnica Mirjana Brnadić.
Hvala lijepo, gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice, dame i gospodo. Na početku bih istaknula da je Izvješće pravobraniteljice za ravnopravnost spolova napravljeno temeljito sa puno angažmana i naravno da ću glasovati za njega. Diskriminacija i kršenje načela ravnopravnosti spolova za sada su najčešće uočeni na području zapošljavanja i rada, obiteljskim odnosima kroz nasilje nad ženama i djecom o čemu smo dosta čuli danas i kroz izlaganje pravobraniteljice za prava djece. U političkom životu kroz podzastupljenost žena na stranačkim listama, u neravnopravnom udjelu roditelja u skrbi i odgoju djece. Ravnopravnost spolova znači da su žene i muškarci jednako prisutni u svim područjima javnog i privatnog života, da imaju jednak status, jednake mogućnosti za ostvarivanje svih prava kao i jednaku korist od ostvarenih rezultata. Naravno uvažavajući specifičnosti pojedinih profesija gdje su po prirodi stvari u većini muškarci ili žene. Kao, npr., građevinarstvo, odgojne ustanove, zdravstvo, evo, ustanova na kojoj sam ja na čelu ima 95 žena i 8 muškaraca. I upozorila sam ih da sam u Odboru za ravnopravnost spolova da znaju kome će se tužiti ako kršimo njihova prava. Neću govoriti puno o medijima, dosta je o tome rečeno, samo ću istaknuti jedan eklatantan primjer vrijeđanja žena i sugeriranja slušateljstvu uvredljivog stava o žena. Evo, ja sam inače ljubiteljica sporta, a naročito nogometa i navijam za Hajduk. I slušala sam, slušala sam prijenos utakmice Hajduk – Rijeka i naravno bila sam i ja žalosna što je Hajduk izgubio. Međutim, uvaženi sportski komentator Edo Peci me strašno iznenadio svojim komentarom. U pomanjkanju valjda svih razloga zašto mu je voljeni klub izgubio, na kraju je rekao, citirat ću ga, što me je strašno začudilo i ne mogu ni danas vjerovati da je to iz njegovih usta izišlo. Kaže: "Što ćete, na kraju moram reći, lopta je ženskog roda i nikad ne znaš kako će pasti." E pa ja u ime svih žena sa ovog mjesta tražim da nam se Edo Peci javno ispriča. Osvrnula bih se i kratko na diskriminaciju na području zapošljavanja i rada. U mnogim tvrtkama, institucijama pa i u Hrvatskom saboru, npr., reći ću primjer, dvoje vježbenika, muško i žensko, iste struke, VSS rade isti posao. U slučaju da se tajnica razboli ili ne dođe na posao, nikome od šefova ne bi palo na pamet da tom muškom vježbeniku kaže da mijenja tajnicu. Samo se po sebi podrazumijeva da on kaže toj ženskoj vježbenici da zamjeni tajnicu. Što je za mene baš primjer, pravi primjer diskriminacije. Također je jedan od problema su i niže plaće za isti rad. Zbog toga je dobro da Zakon predviđa da se svi statistički podaci iskazuju po spolu kako bi ti podaci bili uočljivi. Uz nedostatak potrebnih istraživanja i analiza onemogućavalo se precizirati stvarne indikatore isplaćivanja nižih plaća za isto radno mjesto. S druge strane, žene bi trebale u znatno većoj mjeri koristiti sve institucionalne mehanizme koji im stoje na raspolaganju kako bi zaštitile svoja prava. I na kraju, Vlada Republike Hrvatske ističe da je u vezi s predmetnim izvješćem zadužila tijela državne uprave da u okviru svog djelokruga poduzmu odgovarajuće mjere radi otklanjanja nepravilnosti navedenih u Izvješću, kao i da u neposrednom kontaktu s pravobraniteljicom za ravnopravnost spolova dodatno razmotre pojedine primjedbe s ciljem njihovog što bržeg otklanjanja. Nadam se da će to polučiti dobre rezultate. Hvala.
Zahvaljujem. S ovim smo završili rad današnje sjednice. Sutra je nastavak. Na redu je uvaženi zastupnik Ivan Bagarić. SJEDNICA PREKINUTA U 18,55 SATI
Gospođe i gospodo zastupnici nastavljamo sa sjednicom i raspravom o Godišnjem izvješću o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova u 2004. godini. Na redu je poštovani zastupnik Ivan Bagarić, izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče, kolegice i kolege, poštovana gospođo pravobraniteljice. Ja sam analizirajući, čitajući ovo Izvješće stekao jedan dojam koji se, jedan dojam o radu pravobraniteljice i svoj važnosti tog posla i opsegu. Međutim, ima jedna stvar koja mi se čini vrlo važnom i zato je naglašavam. Ako pogledamo recimo u izvješću koje ste vi napravili vi ste spomenuli u koliko ste predmeta intervenirali i koliko predmeta ste obradili itd., i prema ovome broju otprilike ispada da ste vi dnevno imali 10 uplitanja u kršenje ovih, negdje oko 10-tak i više uplitanja u zaštitu ove ravnopravnosti spolova. Međutim, s druge strane odgovor s terena u smislu pritužbi, prigovora je svega 88, prema tome kada se usporede te brojke onda je zapravo očigledno da se ovdje radi o tri moguće stvari, ili živimo u zemlji koja nema problema, govorim jer je to mala brojka od 88, što nije točno ili probleme ljudi ne prepoznaju na terenu što može jednim dijelom biti problem. Ili treća stvar da ljudi nisu upoznati sa vašim radom i zapravo ne obraćaju se još uvijek u onoj mjeri u kojoj bi trebali kako bi se sve one devijacije u društvu ispravile i popravile i kako bi se ti postojeći problemi smanjili i umanjili. Vjerujem da se radi o ovom posljednjem i mislim da vaš rad i vrijeme pred vama će doprinijeti tome da taj rad bude na korist svih i vi ćete sa vašim uredom postati vrlo važan instrument u budućnosti još više nego što ste sada. Dalje uvidom, odnosno detaljnijom analizom ovog Izvješća ja mislim da se može ipak konstatirati da u Hrvatskoj Bogu hvala nema neravnopravnosti među spolovima one vrste kakvu svijet poznaje, osobito nema one neravnopravnosti žena kakve svijet poznaje, bez obzira što tko misli u ovom Saboru ja u to iskreno vjerujem i Bogu hvala da živimo u društvu koje nema te probleme koji u svijetu postoje na toj razini. U Hrvatskoj veliki problem je kada govorimo o neravnopravnosti spolova u prostoru rada i zapošljavanja, i s tim se slažem, međutim, na žalost ne možemo se s jednom stranom zalagati za slobodno tržište koje povlači za sobom na Žalost i slobodan izbor, ne znam ako ste dali nekome poduzeće i dali ste mu mogućnost izbora koga će uzeti za radnika. Prema tome, to se bojim se da nećemo moći tek tako urediti brzo i jednostavno i zalažem se tvrdo za zaštitu trudnica, zatim, u vašem Izvješću također stoji da ste zamijetili da žene prigodom povratka na radno mjesto nakon porodiljskog dopusta budu preraspoređene na neko drugo mjesto itd. i to treba svakako sprječavati. Zatim kada je pitanju oglašavanje, začuđuje me da na poločama Zavoda za zapošljavanje se ne poštiva pravila oglašavanja ali bih imao jedan prigovor na oglašavanje u medijima, dakle govorim u tiskovinama. Ne mislim da se može riješiti taj problem na način da se neke od tih izdavača podučava samo tome, nego bi bilo dobro da se tu postupa onako kako se postupa sa reklamiranjem, ako su zabranjeni duhanski proizvodi kao takvi onda ih nemate pravo reklamirati, onda isto u skladu sa tim nemate pravo oglašavati onako kako nije u skladu sa Zakonom. Dakle, samim takvim protežirati neravnopravnost kao takvu. Netko je jučer ovdje govorio i vidim reakcije sa ove strane govornice, sabornice kada sam govorio Bogu hvala u Hrvatskoj nema one vrste neravnopravnosti među spolovima, i kada su u pitanju žene, netko je govorio da, recimo u medicini i u mnogim drugim djelatnostima podjednako su zaposlene žene i muškarci, ja bih kazao čak da su neki fakulteta postali zamalo pa i ženski fakulteti, pa i medicina se na svoj način kreće prema tome, a s druge strane kažu da liječnice vrlo rijetko su ravnateljice bolnica, ustanova, sveučilišni profesori itd. Bojim se da ćemo tu upasti u jedan veliki problem, ako budemo to na određeni način izvlačili i zahtijevali da onoliko ili ovoliko liječnica budu ravnateljice klinika. Zbog čega? Jedna liječnica majka može biti dobra liječnica i ne izabrati dragovoljno ne izabrati da se dalje aktivira u smislu rada na znanstvenim projektima ili sticanju drugih uvjeta koji su potrebni da bi zapravo vodila kliniku. Ona može dragovoljno odlučiti da se više posveti svojoj obitelji, svojoj djeci ili drugome hobiju. I dakako da pacijentu je apsolutno nevažno u Hrvatskoj i to odgovorno tvrdim, da li ga liječi liječnica ili liječnik, kao što me niti ne zanima niti bilo koga od vas da li zrakoplovom upravlja žena ili muškarac nego da li radi to dobro ili ne. Prema tome, bojim se da kada govorimo o ovim kategorijama da možemo upasti zgodno u stranputice i trebamo biti tu vrlo pažljivi. Ja bih ukazao na jednu drugu vrst neravnopravnosti kada su u pitanju žene i muškarci u našem društvu i društvu općenito, ja bih je okarakterizirao kao neravnopravnost u nekompetentnostima. Dakle a tu su podjednako zakinuti i muškarci i žene. Dakle, ako na jedno radno mjesto kandidira više kandidata osobito u javnim službama onda bi bilo dobro da nitko intervencijom izvana ne može odabrati, ili dati prioritet ovome ili onome, nego da zapravo njegova kompetentnost odlučuje o njegovom mjestu. Prema tome, držim to važnijim i značajnijim. Kada su u pitanju obradili ste ovdje jednu posebnu kategoriju dakle … u Hrvatskoj, odnosno jedan dio vašeg Izvještaja posvećen je Romima. I za tu skupinu i za Rome smatram, Bogu hvala u Hrvatskoj niti su više niti manje diskriminirani ni po ovom osnovu, a Romi su dakle narod pa me malo čudi da je uopće u izvješća o ravnopravnosti spolova došla ta kategorija, to je više stvar nacionalnih prava, prava manjina itd. Kada su u pitanju Romi, ja mislim da ova pitanja koja ste vi načeli su više pitanja njihovog obrazovanja, više pitanja formiranja obitelji, broja djece, pitanja integracije u društvo kao takvo, a ono je zapravo proizlazi iz njihove kulture, vjerovanja, vlastitog opredjeljenja, tradicije kao što proizlazi njihova ne znam ni ja glazba ili ples itd. Prema tome, bojim se da nekakvo preveliko uplitanje u taj dio ne pridonosi njihovoj integraciji na način na koji mi mislimo da bi trebao. Prema tome, kao god su vrijedne glazba od ovoga naroda ili onoga ili ples također recimo jedan flamengo kojeg možemo zahvaliti upravo Romima i druge njihove vrijednosti koje su unijeli u opću svjetsku kulturu su proistekle iz njihovog načina i života koji onda dakako može dati i nešto što nam se nama sa strane čini neprihvatljivim. Ali ako oni prihvaćaju taj način života ne smijemo uticati preko mjere. Ova i slična pitanja po meni ne mogu se propisati deklaracijama, rezolucijama niti bilo čime jer takva nastojanja i koja imaju najbolju nakanu mogu prouzročiti ja bih kazao miješanja u nekakve vlastite odluke, u pitanja obitelji ja bih rekao i pitanja ljudskih prava kao takvih. U izvješću je također značajno spomenuti.
Molim zaključite, molim završite.
Da. Zahvaljujem, gospodine predsjedniče. Zaključujem. Podržavam izvješće i zalažem se za prihvatljivu ravnopravnost spolova odnosno pristup njoj koja povlači, nagovara, njeguje a ne za ravnopravnost spolova koja gura, primorava, nameće. U tom slučaju borba za ravnopravnost postaje svrha sebi. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Ispravak netočnog navoda poštovani zastupnik Miroslav Korenika.
Hvala lijepa, gospodine predsjedniče. Kolega Bagarić je u svojim dosta kontradiktornih tvrdnji tvrdi kako u Hrvatskoj osim eventualno u radno-pravnom procesu nema neravnopravnosti spolova i odmah potom spominje neke slučajeve. Ja bih postavio pitanje usput ispravljajući krivi navod što je to neprihvatljiva ravnopravnost. Ali netočno je dragi kolega, neravnopravnost spolova postoji prvo oko visine plaća, odnosa prema trudnicama i porodiljama, isto tako i broj zaposlenih i odnosno nezaposlenih žena u odnosu općenito na broj žena u društvu kojih je preko 51%. A upozorio bih vas, na nedavnim lokalnim izborima većina stranaka na jedinicama lokalne samouprave i regionalne nije poštivala članak 15. Zakona o ravnopravnosti spolova jer imate veliki broj kandidatskih lista na kojima niti jedne jedine žene nije bilo. Što je to nego neravnopravnost spolova?
Drugi ispravak poštovana zastupnica Alenka Košiša Čičin-Šain.
Evo, kolega Gavran, ispravila bih vaš navod u vezi klasične neravnopravnosti. Naime, govoreći o majci, dobroj majci i dobroj liječnici sigurno postoje dobri očevi koji su dobri liječnici. To ne znači da automatski moraju biti i šefovi klinika. A što se tiče pilota i tu nisam sigurna da ste se ikad u životu vodili u civilnom zrakoplovstvu a da vas je vozila žena. Dakle, dakako postoji neravnopravnost. [[Upadica se ne čuje.]] Bogu hvala, kako vi kažete. Vjerojatno od tamo od kuda vi dolazite nema neravnopravnosti spolova ili se ta neravnopravnost uopće ne uočuje jer naprosto do tuda još niste stigli ili je nešto drugo zakonima i zakonodavstvom to regulirao iz zapadne Europe. Hvala lijepo.
Hvala Replika poštovani zastupnik Pero Lučin. [[Upadica se ne čuje.]] Šime Lučin. Ispričavam se.
Pa zapravo štovani kolega zastupnik je u svom izlaganju jako lucidno izvukao zaključak da nema ravnopravnosti barem kao u nekim drugim zemljama. Ne znam na što misli. Valjda misli na to da još majke i očevi ne udaju svoje kćeri i da žene u Hrvata ne moraju pitati muža da izađu van. Međutim, jako je opasno izvlačiti tezu i na način kako je to izveo kolega da bi ravnopravnost spolova ili inzistiranje na ravnopravnosti spolova razorilo obitelj. To je čisti seksistički pristup jer ukoliko liječnica ne može biti ravnateljica zato što mora čuvati djecu, što mora kuhati, što mora biti spremačica onda to je zapravo jednostavno pristup koji je nedopustiv. Ja razumijem i tradicijske i tradicionalne vrijednosti ali činjenica je da su u Hrvata žene u neravnopravnom položaju. Za to možete izvući tisuće argumenata i ja mislim da se mi moramo u to uplitati. Svatko onaj tko je u neravnopravnom položaju zaslužuje zaštitu i ovog Sabora i ove države i svih institucija ovog društva. Hvala lijepo.
Hvala. Odgovor na repliku poštovani zastupnik Ivan Bagarić.
Dakle, tko god je slušao što sam kazao može biti da sam bio nekoncizan itd., to dopuštam ali da sam govorio to što ste vi govorili to nisam govorio. Ja sam govorio da ne možemo tegliti, otezati nikoga na ovu ili onu odluku da bi zadovoljili ovo ili ono. Dakle, vi ste gospodine dragi kolega vrlo ugledan i utjecajan u svojoj stranci. Mogli ste umjesto sebe ja vjerujem svoju suprugu staviti na listu. Zbog čega to niste napravili pa zadovoljili tu formu? Prema tome, dakle ja nisam za formalno zadovoljenje forme. Druga stvar, maloprije sam čuo još jednu primjedbu koju ja uopće nisam izgovorio također a jučer sam čuo, da ne spominjem od koga ali s vaše strane tamo kako je postavljeno pitanje hoće li itko spriječiti rađanje djece prekobrojno čak ovako je kazano, to pogledajte u stenogramu, djece od neodgovornih roditelja koja su vrlo često mentalno, fizički retardirana u ovome društvu. Pogledajte svoj stenogram i to je rečeno. Prema tome, mi ne stojimo iza toga, ja iza toga ne stojim. Ja nisam tako nešto rekao niti sam ovo. Hvala lijepa. I to osuđujem.
Replika poštovana zastupnica Marija Lugarić. Izvolite!
Hvala vam, gospodine predsjedniče. Meni je žao što uvaženi gospodin zastupnik Bagarić što je dokazao u svojoj diskusiji a još više u odgovorima na ove replike uopće ne razumije u čemu je problem neravnopravnosti spolova jer majčinstvo koristi kao ispriku za nemogućnost profesionalnog napredovanja a ne pada mu na pamet za istu stvar kao ispriku koristiti očistvo odnosno upotrebljavati termin roditeljstva što bi bio rodno ravnopravan pojam.
Poštovana zastupnica Jagoda Martić. Izvolite!
Hvala, gospodine predsjedniče. Uvažena pravobraniteljice, kolegice i kolege! Evo kolega Bagarić je maloprije ustvrdio da zapravo u Hrvatskoj kako je on rekao hvala Bogu nema neravnopravnosti. Vjerojatno je kolega mislio na to da Hrvatska što je činjenica ima dobru zakonsku regulativu, imamo i dobar institucionalni okvir za provođenje nacionalnog programa ravnopravnosti spolova ali to baš nažalost u praksi ne izgleda najbolje. To je vidljivo iz ovog izvješća o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu a to se može isto tako potkrijepiti na brojnim primjerima. Pogledajmo samo kako se principi ravnopravnosti spolova poštuju na području rada i zapošljavanja. Pravobraniteljica u svom izvještaj navodi kako su joj se obraćale žene kojima poslodavci u razgovoru pri zapošljavanju postavljaju diskriminirajuća pitanja u odnosu na trudnoću, obiteljski i bračni status istovremeno ih upozoravajući da nisu poželjne kandidatkinje za posao zbog pretpostavljenih činjenica da će biti često na bolovanjima, troškova poslodavaca i slično. U izvještaju piše, citiram, iako pravobraniteljica u takvim slučajevima postupajući u granicama svojih zakonskih ovlasti ne može utjecati na poslodavca da promijeni svoju odluku u konkretnom slučaju može upućivanjem upozorenja i preporuka ukazivati poslodavcima na njihove zakonske obveze u svezi sa provođenjem načela ravnopravnosti spolova na zakonsku zabranu diskriminacije kao i moguće posljedice na praktičnoj razini kao što je pravo tražitelja zaposlenja na naknadu štete. Ovakvim slučajevima kojima, koji nipošto nisu usamljeni, dapače česti su u javnosti se uglavnom šuti. Smatram da bi trebalo javno iznositi i javno prozivati poslodavce koji na ovaj način krše zakonske odredbe. Pa kada se o tome počne javno govoriti i pisati, kada se imenom i prezimenom počnu prozivati oni poslodavci koji na ovako najgrublji način krše temeljna ljudska prava valjda će ih se na taj način prisiliti da promjene svoje, ako ne već stavove onda bar ponašanje. Nedavno je na televiziji bio jedan slučaj mlade djevojke, diplomirane inženjerke brodogradnje koja se tražeći posao prijavila na objavljene natječaje u dva brodogradilišta. U prvom su je gledali u čudu jer kako to uopće ženi može pasti na pamet da se javi na posao u brodogradilište, pa to je posao rezerviran prvenstveno ako ne i isključivo za muškarce. U drugom brodogradilištu su je primili odmah na posao i nije im bilo niti malo čudno što se žena javlja za rad u brodogradilištu. Prema tome, ipak je još uvijek presudna naša svijest i naše predrasude, a zakoni manje-više nisu toliko bitni. Naše društvo je još uvijek poprilično konzervativno sa jakim partrijahalnim nabojem i zapravo će najteže biti mijenjati svijest i stereotipove koji vladaju u našem društvu. Stasati će generacije i generacije dok se neki stavovi i pogledi ne promijene, i tek tada ćemo moći govoriti o punoj ravnopravnosti žena i muškaraca. Položaj žena na tržištu rada o čemu je jučer bilo dosta govora, je izuzetno nepovoljan, udio žena u ukupnom broju nezaposlenih dosegao je skoro 60%, a to je najveći postotak nezaposlenih žena ikad zabilježen. Dugotrajna je nezaposlenost najviše izražena kod starijih radnica, žene su za isti rad plaćene manje od muškaraca. Nadalje, žene za razliku od muškaraca imaju i problem usklađivanja rada i obiteljskog života. Svije probleme nemoguće je riješiti bez uključivanja države, usklađivanja obiteljskog i profesionalnog života postići će se u prvom redu razvijanjem pratećih servisa, odnosno uključivanjem sve većeg broja djece i ovisnih osoba u razne oblike zbrinjavanja, odnosno uključivanjem što većeg broja žena u radni odnos nakon odsustva sa posla a ne da praksa bude kao što je nažalost sada da odlaskom žene na porodiljni dopust prestaje i njen radni odnos. Zatim, smanjenje nezaposlenosti žena može se postići poticanjem ženskog poduzetništva i zbog toga treba razvijati kreditne linije za žensko poduzetništvo. Tek kada se ostvare ovi preduvijeti, žena će se osjećati sigurnom i tada će se zasigurno puno lakše odlučivati na osnivanje obitelji i na djecu. Tu država, tu država ima svoju ulogu i to su istinske mjere ako želimo popraviti lošu demografsku sliku Hrvatske a ne kao što se često u ovom Saboru isticalo da je jedna od vrlo važnih mjera za promicanje demografske politike ove Vlade vračanje mogućnosti trogodišnjeg porodiljnog dopusta i povećavanjem porodiljnih naknada. Ženi da bi se odlučila na djecu ne treba milostinja države već joj treba stvarna sigurnost a to je da zna da će nakon završetka porodiljnog dopusta čekati njeno radno mjesto i to ono isto koje je imala prije poroda a ne neko manje plaćeno i da će joj biti olakšana briga o djeci pratećim servisima. Prema članku 1. Konvencije o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, pojam diskriminacije žena označava svaku razliku, isključenje ili ograničenje učinjeno na osnovi spola kojemu je posljedica ili svrha da ženama ugrozi ili onemogući priznanje, uživanje ili korištenje ljudskih prava i osnovnih sloboda na političkom, gospodarskom, društvenom, kulturnom, građanskom ili drugim područjima. Definicija diskriminacije uključuje i spolno utemeljeno nasilje koje je usmjereno protiv žena zato što su žene, a uključuje i akte ili pokušaje primjene fizičkog, psihičkog ili seksualnog nasilja. U Hrvatskoj se zadnjih nekoliko godina počelo više pričati o nasilju nad ženama, u nasilju obitelji, postalo je jasno da je to nešto što se dešava oko nas i da o tome ne smijemo više šutjeti. Ali kao što se u izvještaju može pročitati problem je u prepoznavanju nasilja. Centri za socijalnu skrb i policija osim fizičkog nasilja i to kada je nastupila tjelesna ozljeda i postoji odgovarajuća medicinska dokumentacija još uvijek ne prepoznaju druge oblike nasilja. Opće poznata je činjenica da su centri za socijalnu skrb nedovoljno kadrovski ekipirani a upravo su oni ti koji mogu imati saznanja o postojanju nasilja u obitelji znatno prije nego što nastupe posebno teške posljedice. A kada već postoji izvjesna sumnja o nasilju u obitelji u pravilu se ne podnosi prijava. Centri se u najboljem slučaju zadovoljavaju utvrđivanjem činjenica da je na primjer bolnica prijavila nasilje, te smatraju da to oni više nisu dužni učiniti. A kada se desi tragedija, često puta i sa smrtnim posljedicama onda se mnogi sjete kako je nasilje u toj obitelji trajalo godinama. Sigurna sam da su se mnoge ljudske tragedije mogle izbjeći da se nasilje prepoznalo ranije, da se prijavilo i da su nadležna tijela postupala u okviru svoje nadležnosti. Vrijeme koje imam na raspolaganju je zapravo prekratko da se osvrnem na sve probleme koji su vezani uz primjenu načela ravnopravnosti spolova u našem društvu. Istakla bih još samo ulogu medija koji mogu dati velik doprinos u mijenjanju stereotipova koji vladaju u našem društvu. U izvještaju se ističe da je situacija što se medija tiče nešto bolja nego ranije ali je to još daleko od onoga kako bi trebalo biti da se u potpunosti ostvari uloga koju mediji bez sumnje imaju u promicanju načela ravnopravnosti spolova. Jednako tako značajnu ako ne značajniju ulogu u mijenjanju stavova, normi i vrednota o rodnim ulogama u društvu ima svakako i obrazovanje. Zbog toga treba napraviti temeljitu reviziju udžbenika i školskih programa. Sigurno je to vrlo obiman posao ali bez sustavnog pristupa u odgoju i obrazovanju mladih generacija neće biti ni značajnijeg pomaka u mijenjanju shvaćanja ravnopravnosti spolova kao temeljne vrednote suvremenog društva. Dok se ne dogode promjene u našim glavama i našoj svijesti sve dotle ćemo imati manje-više deklarativno zalaganje za ravnopravnost spolova. Na temelju svega rečenog jučer prilikom ove rasprave u Saboru i na temelju svega ovoga što piše u izvještaju jasno je da je na zakonodavnom planu po pitanju ravnopravnosti spolova napravljeno puno naročito za vrijeme koalicijske vlade. Izgrađen je dobar institucionalni okvir za provođenje zakona ali pravi posao tek predstoji. Proteći će još puno vremena dok pojam ravnopravnosti spolova u potpunosti saživi u našem društvu i u našim glavama, tek tada će to biti nešto normalno, svakidašnje a ne nešto čemu se trebamo čuditi i postavljati pitanja kao što se nažalost i prilikom ove rasprave moglo čuti tipa zbog čega uopće pričamo o ravnopravnosti spolova, pa zar nisu žene i muškarci ravnopravni. Prema tome, očito je da pravobraniteljicu čeka još jako puno posla. Hvala.
Hvala lijepa. Replika poštovani zastupnik Pero Kovačević.
Poštovani gospodine predsjedniče, mislim da je bitno reagirati i kazati sljedeće. Ne slažem se sa činjenicom da je za bivše vlasti napravljeno puno u zakonodavnom dijelu, naime, napravljeno je i nešto loše, za vrijeme bivše vlasti donesen je vrijedeći Zakon o radu koji je u biti u mnogim situacijama, obezvrijedio, obespravio radnike, kako žene tako i trudnice, tako i rodilje. Ali što je bitno u svemu tome kazati. Naime, činjenica da mi raspravljamo danas o Izvješću, i da mi u Izvješću vidimo da pravobraniteljica nastupa kao opunomoćenica ovoga Hrvatskoga sabora a ona u biti u tome izvješću kao što je ono prvo bilo izvješće iskazuje nemoć. Iskazuje nemoć zbog toga što ne može reagirati na odgovarajući način i zaštiti recimo u ovim slučajevima i mlađe žene i trudnice i rodilje. To sve govori da se mi ovdje moramo zabrinuti i upregnuti svoje, svoje snage da moramo automatski vršiti izmjene i dopune zakona kako bi omogučili da se te mnoge stvari u praksi otklone. Jer raspravljajući samo o izvješću, usvajajući izvješće stanje i dalje ostaje kakvo je. Ali mi se moramo potruditi da uspostavimo znači zakonsku regulativu koja će biti provediva i da inspekcije i druga tijela imaju konkretne ovlasti. Ako nastavimo ovako razgovarati ex katedra doći ćemo do drugoga izvješća, opet ćemo o tome razgovarati, a stanje će ostati isto, iste probleme će i dalje imati. Pravobraniteljica im neće moći ništa učinkovito napraviti jer nema mjera da može nešto napraviti. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik, ali niste kolegice, ja vas, poštovani zastupnik Davorko Vidović, nema ga. Poštovana zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovana gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Dosta smo raspravljali o ovom izvješću, dosta smo raspravljali o stanju ravnopravnosti spolova i u tome se posebno osvrnuli na uvjetno rečeno ženska, ljudska prava. Ja bih u svojoj raspravi htjela samo istaknuti neke probleme jedne po meni posebno diskriminirane skupine žena koja nažalost nije kao takva spomenuta u nacionalnoj politici za ravnopravnost spolova, a radi se naime o mladim ženama. I u tom smislu bih molila i pravobraniteljicu da ponekad i aktivnije reagira i potakne na rješavanje nekih problemma. Zašto mislim i nisam u tome usamljena kada kažem da su mlade žene danas u posebno teškoj poziciji. Ako uzmemo u obzir činjenicu da su danas mladi općenito posebno marginalizirana i nedovoljno afirmirana i premalo uključena skupina, a to sve skupa vrijedi i za žene onda najblaže rečeno nezgodna pozicija mladih žena postaje jasna i razumljiva, ali ne i prihvatljiva da bi preko nje mogli šutke prijeći. Nekoliko primjera, što banalnijih, što ozbiljnijih. Čak i na verbalnoj razini žene nisu izjednačene sa muškarcima. O tome smo čak jednom prilikom raspravljali ovdje u Saboru, a otprilike bi značilo da se za muškarce u oslovljavanju, muškarce svih dobi upotrebljava riječ gospodin. Kod žena nije takav slučaj. Mlada neudana žena je gospođica, gospodična i to ne bi bilo problem da se to ne upotrebljava vrlo često u pogrdnom, podsmješljivom značenju dok su, ili ironičnom da, dok su starije žene gospođe. Čak i na toj formalnoj razini mlade žene nisu izjednačene s mladim muškarcima koje nitko ne pada napamet ih zvati gospodičićima ili tako nekako slično. Puno ozbiljnije na taj problem upozorava u ovom izvješću i gospođa pravobraniteljica govoreći da je potrebno izmijeniti nacionalnu, standardnu klasifikaciju zanimanja i zvanja i u tome ima moju svesrdnu podršku. Možda malo manje ozbiljan ali itekako životan i vrlo važan primjer, a to je što većina vas nažalost ili nasreću nema osobnoga iskustva, a to je ponašanje policije kada mladu vozačicu zaustavi policija u autu u nekakvoj ophodnji pogotovo u noćnim satima. Nekako prevladava stereotipno mišljenje da je žena za volanom opća opasnost, a onda mladoj ženi bolje je ne sjedati u auto jer tada onda se ta opasnost po nekoliko puta udvostručava. Osoban primjer pred nekoliko mjeseci sam morala otvarati neraspakiranu kutiju prve pomoći policiji da bi se ona uvjerila da je kompletna i morala sam odgovarati na pitanja ćemu mi služi ovaj ili onaj, ova ili ona stvar u mome, mome vozilu. To se nijednom muškarcu na taj način ne događa. Takvih, samo uvjetno rečeno, anegdota a zapravo primjera diskriminirajućeg ponašanja ima puno, ali ipak ovu raspravu trebam malo na neki način uozbiljiti. Vrlo ozbiljan problem kad govorim o mladim ženama je pitanje zdravlja posebno reprodukcijskog zdravlja. Mislim da bi trebalo djevojke i mlade žene posebno educirati o zaštiti zdravlja i zdravstvenim pitanjima vezanim sa spolnim životom i spolno prenosivim bolestima. Mene osobno su šokirala nedavno objavljeni podaci o postotku zaraženosti i studentica i mladih žena sa klamidijom i sa HPV-om koji prelaze nekoliko desetaka posto i ja bih zamolila pravobraniteljicu da se zaista utvrdi u zdravstvenom sistemu da «screening» na klamidiju postane obvezan u određenoj ženskoj populaciji jer to zaista već ne samo da ima razmjere epidemije nego zaista ozbiljno ugrožava i zdravlje žena, ali i općenito cijeli da tako kažem reproduktivni kapacitet nacije. Kad govorimo o ravnopravnosti ako je riječ o ravnopravnosti mislim da se u tom smislu edukacija ne bi smjela zaustaviti na mladim ženama već je potrebno mnogo učiniti također educirati mlade muškarce jer to je veliki problem o njihovoj odgovornosti u spolnom životu, planiranju obitelji što je opet posebno važno i vezano uz prenošenje HPV-a. Značajan su problem i svi slučajevi zlostavljanja mladih žena u njihovim radnim sredinama. Pri tom mislim na ono o čemu je već puno bilo govoreno oko prvih intervjua za posao i tako dalje pa o tome ne bi no međutim previše stvari u hrvatskom društvu, u radnim sredinama koje se shvaćaju i podrazumijevaju kao normalna zafrkancija na poslu, kao normalna zezancija, a odnose se na razno razna verbalna i psihička dobacivanja i razno razne doskočice i pošalice. Ja mislim da je to zlostavljanje i da mlade žene treba educirati da to prepoznaju kao zlostavljanje i da se, naučiti ih kako da se s time suoče i kako da se od njega obrane. Isto tako to je nešto što se može izgrađivati zaista samo podizanjem svijesti, to je pitanje da se mlada osoba općenito, a posebno mlada žena kad dođe u novu radnu okolinu mora puno više dokazivati i biti značajno uvjerljivija u argumentaciji od svojih starijih i muških kolega da bi je se počelo ozbiljno doživljavati i prihvatititi za ravnopravnu u stručnom i u svakom drugom smislu. To naravno nije slučaj uvijek, ali su značajni ti primjeri koji se posebno vide na primjeru mladih znanstvenica jer zadnje recentno istraživanje koje je govorilo o profilu znanstvenica kaže da primjerice istraživačice sporije i rijeđe od istraživača stječu znanstvene stupnjeve i najviša znanstvena i nastavna zvanja odnosno tu se čak govori da se formira tipična profesionalna piramida koja kaže što je više zvanja, što je više zvanje žena je tim manje. Nadalje znanstvenice zaostaju za znanstvenicima i u dobivanju ostalih kolegijalnih priznanja primjerice zaposlenja na uglednim sveučilištima ili drugim visoko, visoko rangiranim institucijama, nekakve trajne akademske položaje, članstvo u akademijama i slično. Ono o čemu smo već govorili što potvrđuje i ovo istraživanje da je minimalno sudjelovanje žena u razdiobi organizacijske moći povijest ali i recentna istraživanja su pokazala da su znanstvenice slabije plaćene nego znanstvenici. Nerijetko čak i za isti posao da vrlo često u nekim znanstvenim projektima odrađuje najveći dio posla, a zaslugu uzima netko drugi. Osim toga pitanje sporta, pitanje pozicije žena u sportu kao nekoć aktivnoj sportašici uvijek mi je smetalo da na istom rangu natjecanja su žene ili djevojke dobijale znatno manje nagrade, znatno manje stipendije. Čak u onoj nekakvoj relativno glupoj pojavnoj razini znatno manje pehare za ništa manje važan ili za ništa manji, manji uspjeh. I u tom smislu mislim da bi bilo dobro ponekad i javno reagirati od strane Ureda pravobraniteljice. I zadnje mislim da ne treba ponavljati, da je već svakom izlišno ponavljati da je u cijeloj ovoj tematici vrlo značajno mjesto obrazovnog sustava jer se i prva spolna identifikacija pa onda i rodna dešava u vrtićkoj dobi. Osnovne socijalne vještine se usvajaju tijekom osnovne škole primarno nižih razreda osnovne škole pa onda taj proces socijalizacije ide dalje kroz srednju školu i mislim stvarno izlišnim ponavljati važnost obrazovanja o ljudskim pravima, važnost obrazovanja o ravnopravnosti spolova, o promicanju ravnopravnih rodnih uloga i poticanje osvještenosti za pitanje spola u redovnom obrazovanju jer to smatram zaista najboljom preventivnom mjerom da ubuduće niti nacionalne programe niti izvješće ovakva koja potvrđuju da postoji neravnopravnost spolova u hrvatskom društvu zaista nam više neće biti potrebna. Hvala.
Hvala. Poštovani zastupnik Ivo Banac. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. Ovo izuzetno opsežno izvješće svjedoči o mnoštvu aktivnosti u različitim područjima tijekom 2004. godine. Općenito uzevši, ured je uz ulogu praćenja imao i naglašenu edukativnu i preventivnu ulogu što je pohvalno, no pitanje je u kojoj mjeri Ured pravobraniteljice kompenzira manjak aktivnosti izvršnih tijela. Jedini izuzetak je relativno malen broj prijavljenih slučaja od strane građana, građanki, pravnih osoba. Ipak, prema informacijama iz ureda broj prijavljenih slučajeva u prvom tromjesečju 2005. godine daleko je veći u odnosu na prošlogodišnje razdoblje, a ured vodi evidenciju o načinima na koji građani, odnosno građanke dolaze do informacija o postojanju ureda pri čemu je istaknuta važnost sve češćih medijskih nastupa pravobraniteljice. Pohvalna je i naglašena inicijativnost Ureda pravobraniteljice, praćenje provedbe zakona od različitih državnih politika preko ustroja državne uprave i lokalne samouprave do pojedinačnih kršenja kao i organizacija rada u različitim područjima koji obuhvaća Zakon o ravnopravnosti spolova. U svjetlu izrazito niskog odaziva državnih tijela i pravnih osoba na koje se zakon odnosi kao i izrazito niskog broja državnih tijela i pravnih osoba koja su ispunile zakonske obaveze, postavlja se pitanje političke volje i agilnosti samih tijela. Ako državna uprava i pravne osobe u vlasništvu države, regionalne i lokalne samouprave ne provode zakon što se može očekivati od drugih iz privatnog sektora ili od pojedinaca. Posebno je sramotno da su državna tijela daleko manje agilna od pravnih osoba u vlasništvu države i regionalne i lokalne samouprave. Pri tom se postavlja i pitanje uloge i učinkovitosti Ureda za ravnopravnost spolova koje je zaduženo za koordinaciju i pružanje tehničke pomoći ovim tijelima u procesu izrade rodne institucionalne analize i donošenja planova za eliminaciju rodne diskriminacije unutar tih tijela. Zato predlažem Odboru za ravnopravnost spolova da postavi dodatna pitanja Uredu za ravnopravnost spolova oko kašnjenja i manjkavosti u donošenju planova djelovanja za promicanje ravnopravnosti spolova. Isto tako je samo po sebi izuzetno zabrinjavajući visok postotak oglušivanja na upite Ureda pravobraniteljice od strane državnih tijela i pravnih osoba u vlasništvu države, regionalne i lokalne samouprave što opet dovodi u pitanje cjelokupno praćenje provedbe zakona, a posebno je zabrinjavajuće i s obzirom na provedbu Zakona o pravu na pristup informacijama, jer ako Ured pravobraniteljice ne može doći do informacija što mogu očekivati građanke i građani. Pohvalno je uključivanje Ureda pravobraniteljice u proces izrade kataloga znanja što predstavlja primjer pravovremene intervencije i otvorenosti ministarstva, Zavoda za školstvo i za suradnju. Rekao bih nešto i o pitanju medija i provedbe preporuka pravobraniteljice. Bez sustavnog praćenja medijskih sadržaja s obzirom na pitanje seksizma i diskriminacije na temelju spola i spolne orijentacije, te bez sustavne orijentacije novinara i urednika o ravnopravnosti spolova nećemo doći do pozitivnih promjena. Sustav državnog financiranja takvih analiza i obrazovnih programa o ravnopravnosti spolova nije osmišljen niti se čini da HTV kao ni drugi mediji kako u državnom vlasništvu tako i u privatnom koji inače izuzetno dobro posluju pokazuju ikakvu političku volju da sami financiraju takve programe. Znak da ipak postoji politička volja bila bi održavanje rasprave na slijedećoj sjednici Programskog vijeća HRT-a i Vijeća za elektronične medije o nalazima izvješća pravobraniteljice za ravnopravnost spolova koji se odnose na obveze medija što proizlaze iz Zakona o ravnopravnosti spolova, te općenito na ulogu medija u promociji ravnopravnosti spolova. Pohvalna je i inicijativa oko smjernica za rodnu analizu prilikom primjene javnih proračuna. Još jedno područje koje zahtijeva integriran pristup u procesu reforme obuke javne uprave. Izuzetno je važna snažna usredotočenost Ureda pravobraniteljice na rodnu analizu tržišta rada, odnosno praćenje diskriminacije na temelju spola na tržištu rada kao i ekonomskog položaja muškaraca i žena u Hrvatskoj. Bez ulaženja u detalje ove komplicirane problematike ključno je osigurati dovoljno spremnost izvršnih tijela i specijaliziranih ustanova poput Zavoda za zapošljavanje na integriranje rodne analize i brige za ravnopravnost spolova u sve postojeće strategije i programe ekonomskog zapošljavanja. U izvješću se ukazuje na manjak inicijativnosti centara za socijalni rad pri prijavi i pokretanju kaznenih postupaka u slučajevima sumnje na obiteljsko nasilje što se poklapa i s primjedbama u izvješću pravobraniteljice za djecu, te ukupni zaključak da je najveći problem u Hrvatskoj učinkovita provedba postojećih i prilično kvalitetnih zakona koji se odnose na zaštitu ljudskih prava, anti diskriminacijske mjere, posebice s obzirom na ženska, ljudska prava i prava djece. Učinkovite provedbe nema bez sustavnog praćenja provedbe i sustavnog ulaganja u obrazovanje zaposlenim u relevantnim stručnim institucijama. Očito je da organizacijski i ljudski kapaciteti centara za socijalni rad trenutno nisu na razini koja bi omogućila cjelovitu provedbu Zakona o zaštiti od nasilja u obitelji, te bih predložio da se o ovom problemu nedostatnih kapaciteta za kvalitetnu provedbu zakona posebno razgovara na Odboru za ravnopravnost spolova, te na Odboru za rad, socijalnu politiku i zdravstvo ovog Sabora. Hvala vam.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Zvonimir Mršić. Izvolite.
Poštovani predsjedniče poštovana gospođo pravobraniteljice. Ja ću postaviti jedno pitanje na početku svoje rasprave. Mene doista zanima da li se premijer Ivo Sanader crveni što je njegova gospodarska politika dovela do toga da u strukturi nezaposlenih trenutno imamo gotovo 60% žena ili doista misli da to nije važno. Crveni li se on uopće zbog toga što nam eto gotovo već godinu dana broj nezaposlenih u Hrvatskoj raste, a posebno što nam raste broj nezaposlenih žena, a posebno što nam u toj strukturi nezaposlenih žena raste nezaposlene žene starije od 50 godina. Dakle, one žene, one radnice koje vrlo vjerojatno više nikada do kraja svoje radno aktivne karijere neće dobiti priliku za posao. Radi se o ženama koje su radile 20, 30 godina u poduzećima, a koja su onda nestala, koja su opljačkana, koja su rasprodana u provedenoj privatizaciji i nikom ništa. Tajkuni se danas voze u lijepim jahtama, u skupim automobilima, a nezaposlene žene čekaju doma i sjede na Zavodu za zapošljavanje bez ikakve perspektive da će vrlo vjerojatno dobiti priliku za svoj posao, za svoje radno mjesto, dobiti priliku da skrbe o svojoj obitelji da zarađuju i da mogu osnovne životne potrebe zadovoljavati iz svoga rada. I što je tu Vlada poduzela? Da li u Vladi zvoni na uzbunu zbog toga? Da li u Ministarstvu obitelji zbog toga zvoni na uzbunu? Da li u Zavodu za zapošljavanje zvoni na uzbunu zbog toga? Ne. Čak štoviše razmišlja se da se i ove mjere koje Zavod za zapošljavanje trenutno ima ukinu a da se pritom ne osmisle nove, čak štoviše Vlada je ukinula projekt kreditiranja mladih i žena iz kojih je otvoreno na stotine novih radnih mjesta. Ne samo da su otvorena radna mjesta, nego su nastale žene poduzetnice, dakle žene koje su otvorile radno mjesto za sebe, ali i za druge. Sve je to centraliziralo Ministarstvo gospodarstva i rada gdje se eto sada navodno o tome može voditi bolja i veća briga. Nažalost niti mlade žene, dakle žene koje su završile određeni stupanj obrazovanja kao uostalom nažalost niti mladi muškarci ne dobivaju priliku za svoj prvi posao. Ne dobivaju priliku da steknu radno iskustvo i da onda povećaju svoje šanse da dobiju stalnije radno mjesto. Eto to je ta situacija o kojoj mi danas govorimo o ravnopravnosti spolova. Nemoguće je zalagati se za ravnopravnost spolova ako ne osiguramo tu temeljnu mogućnost dakle da netko svojim radom osigurava mogućnost da brine o sebi i o svojoj obitelji. Onaj tko ovisi o nekome a u ovom slučaju ovisi ili o svom suprugu ili o državi ili o lokalnoj samoupravi teško može graditi neke principe. Ono drugo što mi se čini iz ovog izvješća to je da se na ravnopravnost spolova počinje ili još uvijek gleda čisto sa formalne strane. Mislim da je i ovo izvješće uostalom govori da o tome, važno je da li su jedinice lokalne samouprave, državne institucije, poduzeća u vlasništvu države, jedinica lokalne samouprave primjerice donijele planove djelovanja za promicanje i uspostavljanje ravnopravnosti spolova. I što ako jesu? Da li su time zadovoljile zakon? Da li smo time došli do toga da je ravnopravnost spolova postignuta? Mene recimo zanima što je Vlada poduzela u kandidiranju za lokalne izbore kada je većina političkih stranaka, dakle ili gotovo sve, neću reći većina, sve političke stranke su u potpunosti ignorirale Zakon o ravnopravnosti spolova i Zakon o izborima u jedinicama lokalne samouprave. Jer i jedan i drugi zakon obvezuju one koji kandidiraju, koji sastavljaju kandidacijske liste da se mora voditi računa o ravnopravnosti spolova. E pa sad mene zanima da li uopće netko ima spoznaju koliko je bilo, kakva je ravnopravnost spolova bila na tim listama. To jedno. Drugo, koliko imamo vijećnika koliko vijećnica izabranih u općinska, gradska i županijska vijeća. I što će Vlada poduzeti da sankcionira one koji su na takav način ignorirali zakon? Dakle ponašali su se kao da ta dva zakona ne postoje. Postavlja se pitanje ako političke stranke koji su stvarni izvori moći u ovom društvu i u ovoj državi ignoriraju dva zakona, pa kako se onda može očekivati od nekog drugog da taj zakon primjenjuje i taj zakon poštuje. Ja postavljam pitanje što će se dogoditi nekoj županijskoj skupštini, općinskom ili gradskom poglavarstvu ako u gradsko poglavarstvo budu izabrani samo muškarci ili samo žene. Da li će netko reagirati i zatražiti da u tom poglavarstvu budu ravnopravno zastupljeni oba spola? Ili netko smatra da jednospolna poglavarstva mogu donositi jednako kvalitetne odluke kao i poglavarstva u kojima su ravnopravno zastupljena oba spola? Mi sad ovdje se trudimo oko toga, govorimo te tamo nije dobro ovo, te tamo nije dobro ono. Gospodo imali smo priliku prije dva mjeseca pokazati, mi koji smo u političkim strankama, koji imamo utjecaj na politiku svojih političkih stranaka kako se trebaju sastavljati liste. A ja ću vam reći kako smo mi to u Koprivnici napravili. Dakle u gradskom vijeću grada Koprivnice imamo 44% vijećnica. Od 25 vijećnika, odnosno vijećnika i vijećnica 11 žena je izabrano i 11 žena će biti u gradskom vijeću. Od 9 članova poglavarstva još vodimo pregovore, biti će 4 ili 5 žena. Prema tome mi u gradu Koprivnici nismo ona sredina o čemu je govorila gospođa Lugarić da se žene trebaju više dokazivati za ista radna mjesta ili za iste pozicije. I nije ono što je kolega Bagarić rekao da netko može svoju suprugu staviti na listu da bi se zadovoljila kvota. Ne gospodine Bagarić, u Koprivnici postoji 51% žena, u Koprivnici u toj strukturi žena ima podjednaki broj sposobnih žena kao i onih 49% muškaraca. I budući da postoji jednaka sposobnost na lijevoj i na desnoj strani mi smo i na listu i u gradsko poglavarstvo ćemo omogućiti da žene budu zastupljene, da žene budu reprezentirane a ne kao u velikoj većini gradskih, općinskih i županijskih poglavarstava gdje žene ne da neće biti, ne da neće biti ravnopravno zastupljene, one neće uopće biti zastupljene, one uopće neće biti reprezentirane. I nikom ništa. I ponovno ćemo za godinu dana doći ovdje i ponovno će nam pravobraniteljica reći: Da, eto tamo neka općina ili grad nisu donijeli nekakav akcijski plan. Pa ćemo se mi čuditi svi nad time kako eto tamo doista vidite kako su oni zločesti, nisu donijeli akcijski plan, a da pri tom sami nismo spremni poštivati taj zakon u onoj potpunoj izvornosti i smislu toga zakona. Jer možemo očekivati od drugih da primjenjuju onaj zakon tek u trenutku kada ćemo mi svi osobno biti s primjerom spremni reći da to je takav zakon i mi ćemo ga u potpunosti primjenjivati. Nažalost još dugo vremena će do toga proteći. Nažalost ima i Izvještaj o ravnopravnosti spolova u Europskoj uniji, odnosno i nešto šire, gdje se kaže da je zadovoljavajuća ravnopravnost spolova postignuta tek u Švedskoj, a da velika većina europskih zemalja nije uspjela postići ravnopravnost spolova. Mi tek težimo toj Europskoj uniji ali na tom putu možda bi bilo dobro da prije svega pođemo od sebe, a onda kada svojim primjerom budemo svjedočili onda vjerujemo da će i netko drugi poštivati to o čemu mi govorimo. Ali ne samo o čemu govorimo, za što se tako snažno zalažemo, nego što smo spremni i primijeniti u praksi. Hvala.
Hvala lijepo. Ispravak netočnog navoda. Poštovani zastupnik Ivan Bagarić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. U masi netočnih navoda, odnosno navoda s kojima se ja ne slažem, ja bih jedan izdvojio, koji se odnosi na nezaposlenost žena, odnosno nezaposlenost tijekom ove Vlade i pitanja da li se crveni premijer itd. Pa i u ovom izvješću stoji da je trend pada nezaposlenosti ostvaren u 2004. … podjednako i za žene i muškarce. Prema tome netočan je vaš navod. Ne znam odakle vadite te podatke. I druga stvar, naš premijer to je poznato, ne spada u crvene premijere. Prema tome ne trebate postavljati to pitanje, to se zna. A kad govorite o ravnopravnosti i neravnopravnosti žena u Koprivnici, pa vi govorite kao da su žene i muškarci podijeljene skupine i separatno žive jedne od drugih. Pa onda, ne znam, suprostavljate jedne drugima. Pa kod nas, ja podrazumijevam da i kod vas, žene žive u obitelji zajedno s muškarcima i dijele istu sudbinu i obitelji i zemlje. Hvala.
Hvala. Drugi ispravak poštovana zastupnica Ruža Lelić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Uvaženi zastupnik Mršić je rekao da je ova Vlada zaustavila projekte poduzetništva žena i poduzetništva mladih pa bih ja podsjetila evo da jasno ovom nacionalnom programu poticanja poduzetništva stoji poduzetništvo žena, a isto tako i poduzetništvo mladih. Isto tako bih rekla da je u 2004. godini pozitivno riješeno 355 zahtjeva iz programa poduzetništva žena. A glede ove zaposlenosti i nezaposlenosti, jasno u izvješću pravobraniteljice piše da je tijekom 2000. godine, znači od 2001. je udio žena u zaposlenosti bio 45%, a 2003. spao na 37% a udio isto tako u nezaposlenosti je dosegao vrhunac 2003. godine za vrijeme bivše vlasti na 57,3%. Hvala.
Hvala lijepa. Poštovana zastupnica Lucija Čikeš ispravak netočnog navoda.
Hvala gospodine predsjedniče. Ja bih kolegu Mršića u čitavom nizu njegovih netočnosti, jer stalno prezentira svoj grad kao primjer kako su žene zastupljene na listama. Nije samo kod vas gospodine, držali smo se i drugdje i u gradu Splitu je na listi gotovo 30% žena. A kada ste završili svoje izlaganje da uvijek treba poći od sebe, onda ste i vi trebali poći od sebe pa niste valjda nezamjenjiv pa mjesto za gradonačelnika kandidirati sebe, imate tako sposobnih žena i mogla je biti gradonačelnica umjesto vas.
Hvala. Poštovana zastupnica Alenka Košiša Čičin-Šain izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Poštovana gospođo pravobraniteljice, kolegice i kolege. I ovo kao i ranija izvješća koja smo jučer, a i danas predočena u Saboru, pati od obilježja općenitosti utvrđivanja statističkih činjenica, a nedostaje neka suptilnija analiza stanja ravnopravnosti spolova u našem društvu i stav politike koju Republika Hrvatska provodi u zaštiti tih prava. Složila bih se sa ovdje već izrečenim pohvalnim stavom, da je veći dio ovog izvješća primarno zauzelo važno tematsko područje oko mogućnosti zapošljavanja žena u Republici Hrvatskoj. Radno mjesto svakom pojedincu osigurava ekonomsku nezavisnost koja je ujedno i jedna od ključnih pretpostavki izbjegavanja svakog potencijalnog nasilja u obitelji. Sagledavajući iznesene statističke podatke u kontekstu opće visoke stope nezaposlenosti u Hrvatskoj moglo bi se dobiti potpuno kriva slika da u sustavu zapošljavanja ne postoji značajnija diskriminacija između zapošljavanja žena i muškaraca, jer eto u odnosu na ukupni broj zaposlenih po pojedinim programima od 31.10.2004. od 62 tisuće zaposlenih, žena je bilo 29 tisuća, odnosno 46,6%. Isto tako u spolnom smislu nije dramatična niti brojka od 183 tisuće nezaposlenih žena, odnosno podatak o stopi nezaposlenih od 58,7% žena naspram stope od 41% nezaposlenih muškaraca u početku 2004. godine. Što se tiče trajanja nezaposlenosti podjednaki broj žena i muškaraca 43,6 naprama 41,9 čekao je na posao od jedne do pet godina. Prema iznesenoj statistici gotovo da kod nas u Hrvatskoj nema neravnopravnosti kod zapošljavanja između muškaraca i žena, ali iz svakodnevne prakse znamo da to nije baš tako idilična slika. Izvanredno je uočeno da je u tranzicijskom periodu ženska nezaposlenost rasla znatno sporije od muške nezaposlenosti, ali dakako samo zahvaljujući činjenici da je gospodarski sektor u kojem su radile pretežno žene bio manje atraktivan za procese privatizacije i restrukturiranja, no zato se to obilato nadoknadilo u neprofesionalno, a često i osobnom koristi motiviranim stečajevima, naročito u tekstilnoj industriji sa početka 2000. godine. Stanje na tržištu rada daleko je od zadovoljavajućeg, ne postoje programi poticanja ženskog poduzetništva ili inkubatora ili tehnoloških parkova. Dopustite da kažem da ovih 300 i nešto zaposlenih u ovoj godini nije ni približno dovoljno u donosu na ono što bi trebalo biti. Uz niz olakšica u prvim godinama žensko poduzetništvo bi se moglo uz napore lokalne zajednice bolje i brže stimulirati i motivirati za poticanje poduzetništva. Rijetko ili gotovo nikad u našem društvu postoji mogućnost rada sa nepunim radnim vremenom tzv. … job iako je to jedna od preporuka upravo za uravnoteživanje rada i privatnog života. Iz izvještaja nije vidljivo kako se pravobraniteljica za to zalagala. Ono što i sama pravobraniteljica utvrđuje, ali samo utvrđuje, je područje diskriminacije žena na tržištu rada u Hrvatskoj dovoljno istraženo, iako postoje neke indicije da su žene u odnosu na muškarce za ista radna mjesta potplaćena, Državni zavod za statistiku još uvijek ne iskazuje plaće po spolu. Isto tako nije potrebno biti naročito vidovit da se utvrdi koliki broj žena danas završava fakultete i to vrlo često sa izvrsnim pa čak možemo reći i naročito zapaženim uspjehom. Za mnoge fakultete danas se kaže da su se feminizirali jer ih završava više od 60, 70 i 80% žena. Pitam se gdje sve te talentirane natprosječne žene završavaju kada uglavnom na svim prestižnim dobro plaćenim mjestima sjede upravo muškarci, a te žene uglavnom su im predsjednici pojedinih sektora ili drugih važnih segmenata poduzeća. To dakako ne možemo mijenjati u sferi privatnog, ali je upravo jaki, dobro organizirani javni sektor onaj koji pokazuje stanje duha jedne zemlje i stanje demokracije jedne zemlje, a u njemu ne možemo naći … dominaciju žena na pozicijama gradonačelnica, županica, načelnica općina, a da ne govorimo o feminiziranom zdravstvu gdje su mahom svi šefovi klinika upravo muškarci ili o feminiziranom školstvu gdje su direktori uglavnom muškarci, a u politiku bolje da ni ne taknemo. O čemu se dakle radi? O trudnoći i porodiljskom dopustu koji djeluje na retardaciju ženskog uma!? Pa da i prihvatimo tezu o tome da porodiljski dopust i briga o malom djetetu ne dopušta mladoj ženi da se nadnaravnim naporima bori za svoju profesionalnu afirmaciju, ali to bi moglo samo opravdati možda nešto zakašnjelu karijeru. Dakle gdje su te nadarene žene u svojim 40-tim, 50-tim godinama? No nije to naša posebnost, u svijetu žene iako čine većinu, posjeduju samo jedan posto svjetskog bogatstva i upravo ono je odraz moći. Nasilje u obitelji isto je tako jedna važna i kod nas vrlo učestala tema koja zbog neprepoznavanja nasilja i prijavljivanja i dokazivanja nasilja te dugotrajnosti sudskih postupaka često završava tragično za ženu kao žrtvu. Iz izvješća nije razvidno što je pravobraniteljstvo učinilo i kako se zalaže da se takva nasilnička ponašanja nad ženama u i izvan obitelji drastično osudi i sankcionira te time pošalje jasna poruka da će svakog nasilnika dostići stroga i primjerena kazna. Tajna skloništa za žene svakako jedno su od hvale vrijednih rješenja i često puta jedino rješenje za žene, a i djecu u nevolji. Kako se pred nepunih nekoliko mjeseci u Petrinji dogodio strahoviti zločin u kojem su stradale tri žene, a u kontekstu jedne rastave braka molila bih pravobraniteljicu da nas ovdje u Saboru jednom prilikom upozna što je pravobraniteljstvo poduzelo u ovom slučaju. Poglavlja koja se odnose na ravnopravnost u obrazovanju, diskriminacija na temelju spola u jeziku i Romi i Romkinje u obrazovnom procesu samo načelno i taksativno navode i opisuju problematiku. Nedovoljan i vrlo površan izvještaj o medijima i poštivanju načela ravnopravnosti spolova u medijima je uvredljiv i često stereotipan način prikazivanja žena u medijima podržava diskriminirajući odnos prema ženama u društvu. To je posebno značajno kada znamo koliko su mediji jaki u formiranju stavova u društvu. Uopće nije vidljivo da li je pravobraniteljstvo na tu temu nešto poduzimalo i kolika je tu zaštita ravnopravnosti spolova. Dopustite da utvrdim da je izvješće blago rečeno nesadržajno, da ne odražava politiku Hrvatske na planu poštivanja ravnopravnosti spolova, da je uglavnom samo deklarativno i obiluje statističkim pokazateljima, a nedostaje mu jasna i odlučna volja vlasti da i faktički, a ne samo deklarativno poradi na ravnopravnosti spolova. Bojim se da ćemo za godinu dana na klupama imati isto izvješće samo sa ažuriranim statističkim podacima. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Gospođo pravobraniteljice, želite li vi završni osvrt? Da. Gospođa Gordana Lukaj-Škoretnik, pravobraniteljica za ravnopravnost spolova, završni osvrt. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, poštovani zastupnici, poštovane zastupnice. Ja bi prije svega htjela da izrazim zadovoljstvo činjenicom da je zbog donošenja Zakona o ravnopravnosti spolova i obveze pravobraniteljice da da izvješće Hrvatskom saboru konačno zapravo se o ključnim stvarima vezanim za to razgovaralo u ovoj državi na najvišoj razini. To mi je bilo posebno zadovoljstvo i zahvaljujem na svakoj diskusiji, svakoj podršci i svakoj primjedbi. Jer naravno mane bilo zakona, bilo provedbe mislim da mi u Uredu itekako dobro vidimo. Ono što mi se čini da bi trebalo možda reći, a to je djelomično danas, ali puno više jučer bilo izrečeno, ima li ravnopravnosti ili je nema. I što zapravo učiniti i kako to rješavati? Ja moram samo kratko reći, da li je u pitanju neravnopravnost spolova ili koja druga neravnopravnost, diskriminacija na temelju spola ili bilo koja druga diskriminacija, ne možemo čekati da se Republika Hrvatska ekonomski osnaži da bi to rješavali. To se rješava uporedo i zato se zalažem da nastavimo u tom pravcu i da pitanje diskriminacije i na temelju spola rješavamo sada i ovdje. Naročito je važno s tim u vezi reći, jer tu je danas bilo riječi i o Romima, da treba zapravo pojasniti da ovaj ogromni dio Zakona koji se odnosi zapravo obveza pravobraniteljice na praćenje provedbe se odnosi i na praćenje provedbe svih drugih propisa. To naravno uključuje i međunarodne ugovore kojih je stranka Republika Hrvatska. A to je između ostalog i Konvencija o eliminiranju svih oblika diskriminacije žena. U tom dokumentu jasno se govori da se moramo, voditi računa kako tretiramo žene pripadnice manjina, žene s invaliditetom, žene u ruralnim sredinama i mnoge druge stvari. Prema tome, dio ovog Izvješća bio je posvećen i ovom problemu. I proizlazi iz toga, ali ne samo iz međunarodnih ugovora nego i iz naše nacionalne politike za promicanje ravnopravnosti spolova koje nam također namiče iste obveze. S druge strane, bilo je ovdje riječi u kojoj mjeri zapravo, i to je bio jedan veliki problem u radu pravobraniteljstva, koristiti represiju koliko osvještavanje. Međutim, samo u jednoj pojedinačnoj diskusiji došlo se do toga da se s jedne strane ide na osvještavanje, ali s druge bi se strane tražila i represija. Tako da je taj balans, postići naročito u ovoj prvoj godini, očito da se i iz strane pravobraniteljice išlo daleko manje na poduzimanje represivnih mjera, a puno više na osvještavanje, što će se svakako morati i mijenjati. Inače, vezano za ravnopravnost spolova bitno je reći, čini mi se i uvijek podsjećati, da se ne radi o formalnoj ravnopravnosti nego o stvaranju jednakih mogućnosti. I onda iz toga, iz ocjene da li muškarci i žene u ovoj državi imaju ili nemaju jednake mogućnosti proizlaze i zaključci o tome da li ima ili nema ravnopravnosti spolova. Naravno da smo mi i od nekih međunarodnih tijela kao što je UN-ov Odbor za eliminaciju svih oblika diskriminacija žena u siječnju ove godine dobili ocjenu koja također ukazuje da neravnopravnosti ima. Sve analize Svjetske banke pokazuju isto tako da bez postizanja stupnja ravnopravnosti teže se postiže i ekonomski napredak država. I upravo je ta korelacija snažno i tom istraživanju Svjetske banke navedena, a ja to u ovom trenutku navodim zato, kao još jedan dokaz da zaista mislim da je potrebno nad tim pitanjima zaista ozbiljno raditi. Ove godine, kao što se vidi iz ovog Izvješća, morat ćemo više raditi na pitanjima obrazovanja jer smo bili prošle godine vezani nekim ritmom utvrđivanja kataloga znanja, sada hrvatskih nacionalnih standarda obrazovnih. Prema tome, u tom smislu je bilo i manje aktivnosti. Međutim, moram reći u vezi akcijskih planova, ovdje je bilo izrečeno, moje veliko uvjerenje je da ako se o ravnopravnosti spolova ne bude i govorilo i radilo na svim razinama onda stvaramo getoizirane institucije i zato je važno raditi akcijske planove koje, između ostaloga, višestruko, ja sam jučer o tome govorila, mogu uticati na ostvarenje tog principa. I to je izuzetno važno. I što bi još htjela reći, a to je bilo puno riječi i ovdje, to je politička participacija. Postavljeno je pitanje da li je ovdje itko nešto o tome radio vezano za lokalne izbore. Naravno, mi smo u Uredu analizirali sve kandidacijske liste, analizirali smo sve rezultate, sve je to na web stranici pravobraniteljice za ravnopravnost spolova i rezultati su jasni. Budemo li po mojoj ocjeni išli ovim tempom povećavati političku participaciju žena na lokalnoj razini, a to je otprilike za 1% i vodeći računa o ritmu lokalnih izbora, trebat će nam 20 godina da dođemo do 20%. Ja vam zahvaljujem i molim da ovo Izvješće prihvatite.
Hvala lijepa. Zaključujem raspravu. Treće. Godišnje izvješće o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2004. godinu. Sukladno prijedlozima radnih tijela dajem na glasovanje zaključak. Prihvaća se spomenuto izvješće. Uključite se. Možemo glasovati. Rezultat. Sa 91 glasom za, jednim suzdržanim prihvaćam predloženi zaključak.