Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 26. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednja poslanka in poslanca: Alojz Posedel, Renata Brunskole do 15. ure in Marijan Križman. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 6. TOČKO DNEVNEGA REDA – TRETJA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O PREPREČEVANJU DELA IN ZAPOSLOVANJA NA ČRNO, REDNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. Besedo ima dr. Ivan Svetlik, minister za delo, družino in socialne zadeve.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Pred vami je Predlog zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno. Pri pripravi besedila je Vlada Republike Slovenije upoštevala vse sprejete amandmaje, ki so se med drugim nanašali na definicijo sosedske pomoči, kratkotrajnega dela in na vlogo prostovoljnih nadzornikov oziroma nadzornic pri izvajanju nadzora na podlagi tega zakona. Ob tem naj ponovno izpostavim ključne cilje in namene zakona, temelječe na podlagi dosedanjih izkušenj iz prakse in analiz pri izvajanju sedaj veljavnega zakona ter na podlagi sklepov Vlade in letnih poročil Komisije Vlade Republike Slovenije za odkrivanje in preprečevanje dela in zaposlovanja na črno. Glavni cilji zakona so povečevanje učinkovitosti nadzornih organov pri odkrivanju kršitev, tako da se zapišejo jasnejše definicije in določijo večje pristojnosti nadzornih organov. Ob tem so poostrene sankcije in zvišane globe, tako da bodo delovale vzgojno in predvsem tudi preventivno. Ena izmed pomembnejših novosti zakona je, da se v nadzor nad zaposlovanjem na črno vključuje Carinska uprava, kar bo omogočilo postopno vključitev dodatnih inšpektorjev za nadzor na terenu, s čimer se bo razbremenil Inšpektorat za delo, ki se bo intenzivneje usmeril v nadzor na področju inšpekcij delovnih razmerij. Zakon je v času javne razprave doživel veliko pozornosti javnosti z nekaterimi rešitvami, ki pa so vsebovane že v sedaj veljavnem zakonu iz leta 2000. Pri tem izpostavljamo predvsem definicijo sosedske pomoči. Pri tem naj ponovno poudarimo, da predlog zakona nikakor nima namena omejevati sosedskih odnosov, temveč ureja razmerje in učinkovitejši nadzor na področju dela in zaposlovanja na črno. Sosedska pomoč se dovoljuje še naprej pod pogoji in v obsegu, da ne bo pomenila nelojalne konkurence podjetnikom in da ne bo služila kot prikrivanje dejanskega dela ali zaposlovanja na črno. Po sprejetju zakona bomo na ministrstvu izvedli tudi aktivnosti v smeri obveščanja javnosti o določilih novega zakona, tako da se lahko javnost tudi pripravi na njegovo uveljavitev. Nadaljevanje aktivnosti se pričakuje tudi v okviru posebne medresorske delovne skupine, ki jo vodi Ministrstvo za gospodarstvo, ki bo pregledalo vso obstoječo zakonodajo in predlagalo potrebne spremembe na področju preprečevanja sive ekonomije. Skladno s predlogom zakona bomo pripravili podzakonski akt, ki bo določil način prijave in opravljanja kratkotrajnega dela, in akt, ki bo podrobneje predpisal dela, ki se štejejo za osebno dopolnilno delo in način priglasitve teh del upravni enoti. K predlogu zakona je vložen amandma k 18. členu, ki še jasneje določa pristojnosti tržnega inšpektorata pri nadzoru dela na črno, skladno s predlogom zakona. Ta amandma tudi podpiramo. Predlagam, spoštovani poslanci in poslanka, da zakon sprejmete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Miran Györek.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister! V Slovenski nacionalni stranki smo že v prvi obravnavi Predloga zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno opozorili na mnoge pomanjkljivosti in nedoslednosti nekaterih določb in tudi vsebine kot celote. Če primerjamo sedanjo verzijo s predhodnimi povezanimi zakoni in novelami, lahko ugotovimo, da v bistvu razen višjih glob in razširjenega nadzora ter nekaterih omejitev in izjem ne prinaša nič novega in v bistvu ne bo prinesel pričakovanih rezultatov, to je zmanjšanja sive ekonomije, to pa iz enostavnega razloga, ker ne posega v same vzroke za sivo ekonomijo, ki jih je treba reševati popolnoma drugače, saj je pojav sive ekonomije še posebej v kriznih časih in v stanju velike brezposelnosti in velikega števila relativno mladih upokojencev ter visokih stroškov obremenitve legalnega dela in zaposlitve zelo kompleksen in povezan z vrsto takšnih in drugačnih dejavnikov. Dejstvo je, da je stopnja sive ekonomije v Republiki Sloveniji večja od evropskega povprečja. Vsaj tako kažejo nekatere raziskave. Težava pa je tudi v tem, da je težko natančno določiti, koliko je takšnega dela na črno dejansko izvajanega, kajti pri analizi je treba potem poenoteno natančno definirati vse oblike dela na črno Tudi. tukaj obstajajo v opredelitvah marsikatere razlike. Nadalje pa je to odvisno tudi od stopnje izvajanja nadzora in ugotovljenih kršitev takšnih ali drugih zakonov, kar pa v Republiki Sloveniji doslej ni bilo izvajano prav preveč aktivno. Zadnje aktivnosti tržnega Inšpektorata Republike Slovenije, ko so poostreno izvajali nadzor nad delom na črno pri posameznikih predvsem pri opravljanju dejavnosti na objektih, kjer izvajanje del ni bilo označeno s tablami in imeni izvajalcev, same po sebi ne povedo dejanskega realnega stanja oziroma obsega tovrstnega dela. Poleg tega se je nadzor izvajal v glavnem na gradbiščih, v različnih delavnicah in na mestih, kjer se izvaja trgovinska dejavnost. Izkazalo se je, da je bilo kršitev obstoječe tovrstne zakonodaje ena dobra tretjina pregledanih mest. Takšni podatki še ne morejo zagotoviti realne ocene, čeprav bi lahko rekli, vsaj po nekaterih analizah, da je sive ekonomije v Republiki Sloveniji lahko tudi do 30 %, kar pa je vsekakor katastrofalna cifra in predstavlja tudi ogromno milijardno škodo, pa še marsikatero drugo škodo za našo državo in gospodarstvo. Največje spremembe so pri nadzoru in nekaj je novih oblik kazni in višine le-teh. Noviteta je vsekakor aktiviranje carinskih uslužbencev, kar samo po sebi niti ni problem, bo pa problem, zaradi njihovega nujnega strokovnega usposabljanja in urejevanja zakonskih pristojnosti usposabljanja za vodenje upravnih postopkov, izdajanja odločb in tako naprej. Če se vrnem k nujnosti upoštevanja vzrokov za razširjenost, razraščanje sive ekonomije, bi bilo treba vsekakor najprej oceniti pomen različnih dejavnikov, ki vplivajo na obseg sive ekonomije. Vsekakor je eden od glavnih vzrokov visoka stopnja obremenitve legalnega dela z davki in socialnimi prispevki, potem pa tudi preveč omejevalna regulacija gospodarske dejavnosti, trga dela, trgovine in zaposlovanja tujcev. Pri zadnjem se sicer zadnje časa poskuša narediti red. V Slovenski nacionalni stranki to sicer pozdravljamo, smo pa zelo skeptični glede pričakovanih rezultatov. Ne nazadnje pa med vzroke moramo vsekakor šteti tudi slabo kakovost in ceno storitev. Pri odpravljanju vzrokov vsekakor ne gre pričakovati znižanja davkov in prispevkov. Žal pa vse napovedane spremembe obstoječe zakonodaje napovedujejo tudi celo kupico novih nepotrebnih administrativnih in drugih omejitev. Na koncu bomo ugotovili, da vse, kar je bilo storjeno, je bila nekoliko drugače urejena sfera trga dela, siva ekonomija pa se ne bo bistveno zmanjšala. Postavlja pa se vprašanje, kako drugače pristopiti k odpravi teh težav. Morda bi poenostavitev postopkov za legalno opravljanje dejavnosti lahko prispevala k zmanjšanju dela na črno. Tudi nekatere prepovedi oziroma omejitve so v predlogu zakona nesmiselne. Zakaj se za delo na črno šteje brezplačno delo družinskih članov v domačem podjetju ali dejavnosti, če je brezplačno, in se torej ne odtujijo nobene dajatve. Tudi odločba, ki pravi, da je delo na črno tudi opravljanje dejavnosti, za katero podjetje ali samozaposleni ni izrecno registriran, in to ne glede na to, če od takšne dejavnosti ali dela plača vse predpisane dajatve in davke. Poleg tega lahko samozaposleni opravljajo tudi takšno dejavnost, za katero ne obstaja poseben uradni register razen davčnega in da podjetjem mnogokrat ni več treba registrirati vseh mogočih vrst dejavnosti, ampak samo eno, pod katero se vodijo v klasifikaciji. Res je, da tudi obstoječa zakonodaja na tem področju ni bila popolna in je treba nekaj storiti. Žal pa bi lahko predlagatelj posvetil več pozornosti poenostavitvam postopkov za tiste, ki bi se odločili delati legalno zaradi strahu pred povečanim nadzorom in kaznimi. Izgovor, da bodo to vprašanje urejali drugi zakoni, je izguba priložnosti, da se problem rešuje hitro, sistemsko učinkovito in bolj popolno. Samo en tovrstni primer, ki smo ga v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke že omenili pri prejšnji obravnavi, pa so se nekateri kolegice in kolegi zgolj hudomušno nasmejali in neresno vzeli naše pripombe, to je problem širšega obsega natančnega definiranja izvajalcev na področju dela na črno. Zamujena priložnost je, da bi se lahko ob tej priložnosti vsaj nekoliko lotili že celo večnost vprašanja ilegalne prostitucije, ki se razrašča in ima posledice tako za proračun kot tudi za splošno zdravje in varnost Slovenk in Slovencev. Ne nazadnje tudi za socialno varnost so določene kategorije izvajalcev te najstarejše obrti. V sosednjih državah je ta problem zakonsko že zdavnaj reguliran in rezultati so samo pozitivni. Mi si pa zatiskamo oči, kot da ta problem ne obstaja, kot da to ne predstavlja dela na črno, kot da smo Slovenci izjemno čistunski in na tem področju brezmadežni narod. V tem poslu so obračajo ogromni denarci, ki odtekajo brez nadzora in plačila davkov neznano nemalokrat v kriminalno podzemlje takšne in drugačne vrste. Nemalokrat je povezano z drogami, ilegalnim zaposlovanjem tujcev in suženjskim izkoriščanjem žensk, pa ne samo žensk, tudi moških v zadnjem času, z mnogimi povezanimi izvajanimi kaznivimi dejanji in ne nazadnje tudi z nenadzorovanimi zdravstvenimi posledicami in tako naprej. Seveda lahko sedaj predlagatelj zopet začne s krilatico, da se o tem razmišlja ali celo dela na tem in da bo urejeno s posebnim zakonom, kar močno dvomim, ker se enostavno vsi bojijo oziroma bojimo odpreti ta problem oziroma ne vedo, kako se lotiti zakonske ureditve tega problema, tega vprašanja. Kakšna pa naj bi bila razlika izvajanja dela na črno, če gre za vodovodarsko ali frizersko ali avtomehanično storitev ali pa zaslužek na črno z zagotavljanjem izvajanja spolnih storitev? V višini urne postavke verjetno. Zato trdimo v Slovenski nacionalni stranki, da je to zamujena priložnost, da je treba vsaj nekoliko vključiti oziroma regulirati to obliko dela na črno, ki je evidentna in tudi glede obsega in širšega pomena pomembna, da se jo na nek način legalizira, kajti po obstoječem predlogu prostitucije še zmeraj ne bo možno zakonsko preganjati v veliki večini primerov, pa čeprav je to opravljena storitev za denar brez računa, brez plačila davkov in prispevkov, in če sem malce hudomušen in ironičen, tudi brez kakršnihkoli garancijskih rokov za odpravo pomanjkljivosti zagotavljanja jamstev takšne in drugačne vrste. Še bolj cinično bi bilo vprašanje sosedske pomoči v takšnih primerih, kar bi lahko pomenilo, da bi bila relevantna tudi krajevnost izvajalca tega dela na črno. In kot smo enkrat že omenili v prejšnji obravnavi, vprašanje pristojnosti izvajanja dokazov inšpektorjev, ko le-ti odvzamejo kot dokazni material določene predmete, s katerimi je bilo delo na črno opravljeno, in kateri so ti predmeti, če za določene dejavnosti sploh obstajajo. Ne nazadnje tudi za izvajanje intelektualnega dela na črno, kot so inštrukcije, svetovanje itn., tudi tukaj je marsikaj nedorečenega. V Slovenski nacionalni stranki smo mnenja, da predlog sicer predstavlja načelni poizkus rešitve vprašanja zmanjšanja dela na črno, ga pa v takšni obliki po našem ne bo bistveno rešil. Kvečjemu bo povzročil mnogo hude krvi, nedoslednosti, zlorabe prijav, pomanjkanje pristojnosti izvajalcev nadzora. Povzročil bo še več problemov in še več potrebe po novih spremembah in dopolnitvah različnih zakonov, še več zamujanja časa in trošenja denarja za naše seanse, katerim slovensko ljudstvo že kar upravičeno pravi, da so že kar pravi "Blues Brothers jam sessions" ali v prostem prevodu "bluzenje v pravem trošenju denarja in časa". Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke bo odločala o sprejetju takšnega zakona samostojno, vsak poslanec po svoji vesti in svoji prosti odločitvi. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Ljubo Germič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi! V Poslanskem klubu Liberalne demokracije smo v teku razprave kljub nekaterim pomislekom podpirali Predlog zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno, saj pomeni prizadevanja za zmanjšanje sive ekonomije, ki v Sloveniji po različnih ocenah predstavlja med 17 in 25 % družbenega bruto proizvoda. Glede na to, da delo in zaposlovanje na črno povzroča v marsikaterih panogah določene težave, je Vlada RS sprejela ukrepe za učinkovito odkrivanje, preprečevanje teh dveh pojavov ter odpravo njunih negativnih posledic. S sivo ekonomijo se srečujemo v vseh državah, v vseh gospodarstvih in vseh političnih sistemih. Siva ekonomija v nobeni družbi ni obrobnega pomena, saj so njeni negativni vplivi in učinki občutni za delodajalce, delojemalce in za socialno varnost ljudi. Ravno zaradi teh negativnih posledic, ki jih siva ekonomija ima, je zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno dobil načelno podporo Ekonomsko-socialnega sveta, mnenje, da je ta zakon nujen in da so njegove usmeritve ustrezne, pa delita tudi obrtna zbornica in sindikati. Glavni cilj in razlog priprave novega zakona je zagotavljanje večje učinkovitosti nadzornih organov pri preprečevanju in odkrivanju dela in zaposlovanja na črno. Z vidika gospodarstva je delo in zaposlovanje na črno izredno problematično, saj povzroča nelojalno konkurenco na trgu. Gospodarske družbe in samostojni podjetniki, ki opravljajo dejavnost v skladu s predpisi, ne morejo konkurirati tistim, ki delajo na črno, saj lahko le ti ponudijo na trgu bistveno nižje cene, ki niso obremenjene s prispevki in davki. Vendar po drugi strani ponujajo storitev brez garancije in brez zavarovanj, kar pomeni določeno mero tveganja. Delo in zaposlovanje na črno predstavlja tveganje in negativne posledice z vidika socialne države, gospodarstva in posameznika državljana. Pri tem zakonu je vprašanje nadzora še posebej pomembno, vendar se je treba zavedati, da je zakon le podlaga za delo inšpekcijskih služb, na njih pa je, da to delo opravijo učinkovito. S tega vidika v Poslanskem klubu LDS pričakujemo, da se bo korenito spremenil tudi način dela teh služb. Radi bi opozorili tudi na to, da zgolj izrekanje sankcij ni dovolj, treba je te sankcije tudi izterjati. In tukaj smo bili večkrat v dosedanji praksi zelo neučinkoviti.V Poslanskem klubu LDS se hkrati tudi zavedamo, da tovrstna zakonodaja ne more temeljiti zgolj na restriktivnih ukrepih, ampak so potrebne tudi spodbude, če želimo, da bo ta zakon zaživel in dobil podporo javnosti. Ne nazadnje je ta zakon le eden izmed ukrepov na področju boja proti sivi ekonomiji, potrebni bodo tudi drugi, drugačni ukrepi. Zato podpiramo ustanovitev posebne medresorske vladne skupine, ki jo vodi minister za gospodarstvo, katere naloga bo pregledati vse obstoječe zakonodaje in oblikovanje predlogov sprememb na področju preprečevanja sive ekonomije in njihova implementacija v področno zakonodajo. Zaradi tega v Poslanskem klubu LDS opozarjamo, da zgolj normativni okvir, ki ga danes obravnavamo, ne pomeni končnega koraka v boju proti sivi ekonomiji. Ta družbeni pojav je v največji meri odvisen od vrednot neke družbe, od družbene zavesti in odgovornosti. Vsekakor mora v zdravi družbi obstajati vrednota solidarnosti, medsosedske pomoči, ki pa ne sme biti izgovor za zlorabo oziroma za izmikanje plačevanju davščin, zdravstvenih in pokojninskih obveznosti posameznika, kajti na ta način v končni konsekvenci izgubljamo vsi. Zato moramo kot zakonodajno telo tu pazljivo pretehtati, kakšno sporočilo želimo poslati državljankam in državljanom s tem zakonom predvsem z vidika ustvarjanja vrednostnega sistema družbe. Institucija medsosedske pomoči in institucija časovnega bančništva, slednjega žal nismo uspeli z amandmajem umestiti v zakon, vsekakor promovirata vrednoto solidarnosti med ljudmi, ustvarjanje dobrih medčloveških odnosov, za katere v poslanskem klubu menimo, da so ključni in velikega pomena za zdrav razvoj neke družbe. Ni še preteklo mnogo časa od tedaj, ko so slovenski obrtniki in podjetniki od Vlade terjali sprejetje ukrepov, ki bi izboljšali položaj malih in srednje velikih podjetij, ki so hrbtenica vsakega gospodarstva, tudi slovenskega. Ta zakon sodi v paleto ukrepov, ki so del odgovora na gospodarsko krizo, v katero smo zašli. V Poslanskem klubu LDS se zavedamo pomena predloženega zakona, zato ga bomo tudi podprli. Obenem pa izražamo pričakovanje, da bo zakon zaživel na način, kot je zamišljen. Državni zbor sprejema zakonodajo, ni pa njen izvajalec. Ministrstvo za delo in pristojne službe, ki bodo skrbele za implementacijo zakona, zato opozarjamo, da naj bo implementacija skladna z namenom zakonodajalca. Ta pa je predvsem preprečiti zlorabe, davčno izmikanje in neplačevanje prispevkov ter ustvarjanje novih zaposlitev in novih delovnih mest, nikakor pa ni namen zakonodajalca sankcioniranje medsebojne solidarnosti v družbi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Vili Rezman.
Hvala lepa, gospod predsednik. Nepovezani poslanci poslanske skupine Solidarnost imamo sicer namen podpreti ta predlog zakona, vendar ne brez tega, da bi opozorili na nekatere slabosti, za katere menimo, da smo jih izpostavljali upravičeno tudi v postopku doslej in ki niso bile upoštevane. Nameravamo podpreti, vendar z nekoliko razočaranja in brez navdušenja nad tem zakonom, kakršen je sedaj pripravljen za odločanje. Da je o tej tematiki treba govoriti, najbrž ni nobenega dvoma, o tem pričajo tudi dogajanja okoli nas in o tem smo se odločali v Odboru za gospodarstvo Državnega zbora pred dvema letoma in izpostavili to temo kot eno izmed osrednjih tem, ki jih je treba obravnavati. Takrat smo skušali poiskati vzroke za pojav in se ozreti po poročilih, ki so nam bila predstavljena. Ugotovili smo – podobna je tudi ugotovitev predlagatelja sedanjega zakona - da so vzroki zelo globoki in vseobsežni, ne da se odpravljati tega z enim samim ali z nekaj malega ukrepi. Sodili smo pa tudi, da se je treba tega problema lotiti po posredni poti, ne direktno, ne frontalno, ker bi lahko to pomenilo celo poslabšanje položaja na posamičnih področjih. Zakon je potreben, menimo pa, da ni dovolj domišljen, da je omejevalen bolj, kot bi bilo potrebno, da ne spodbuja in da se bolj direktno kot posredno, kar mi sodimo, bi bilo bolje, loteva problematike. Okoliščine, ki so ugodne za tovrstne pojave, za pojave sive ekonomije in zaposlovanja in dela na črno, je, tako menimo, Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve pravilno identificiralo. Tolikanj bolj ugodne so te okoliščine takrat, kadar govorimo o vsesplošni krizi, to je treba poudariti, okoliščine so zelo ugodne takrat, kadar je veliko brezposelnih, zelo ugodne so takrat, kadar nimamo ustrezno urejene delovnopravne zakonodaje, kadar ljudje, ki so zaposleni, ne vedo, ali bodo dobili plačilo za svoje delo ali ne, kadar je stopnja revščine velika. In čeprav radi to primerjamo z Evropo in ugotavljamo, da je pri nas vendarle manjša, pa je pomembno, kako ljudje sami razumejo to stopnjo revščine, v kateri se znajdejo. In okoliščine so zelo ugodne za tovrstne družbene pojave tudi takrat, kadar so davčne in druge obremenitve dela visoke in so visoke tudi administrativne ovire pri procesih zaposlovanja in spreminjanja gospodarskih subjektov, transformacij gospodarskih subjektov. To so vzroki, iz katerih pa ministrstvo ni potegnilo vseh in samo dobrih posledic in ukrepov v zvezi s tem. Sicer je treba priznati, da ministrstvo precej na široko skuša zastaviti celovito reševanje te problematike z zakoni, kot je zakon o malem delu, ki ga podpiramo tudi v naši poslanski skupini, kot je zakon o delu in zaposlovanju tujcev, kot je zakon o socialnem podjetništvu ali zakon o prostovoljstvu in še bi lahko nekaj takšnih zakonov našteli. Enega izmed teh je sedaj, če smo prav informirani, pripravljena Vlada poslati tudi v Državni zbor, zakon o graditvi objektov, ki bo morebiti celo bolj prispeval k omejevanju dela na črno, kot ta zakon, s katerim se sedaj ukvarjamo. Ta celovit pristop skupina nepovezanih poslancev podpira. Bojimo pa se, da so pričakovanja nekolikanj večja, kot bo doseg ukrepov, ki so predvideni, in da bo s tem zvezi sledilo tudi rahlo razočaranje. Bojimo se tudi, da bomo lahko med posledicami našli tudi nekatere negativne, ki si jih nismo želeli. Cilji, ki si jih zastavlja ministrstvo in so tako eksplicitno našteti, so povečanje restrikcij, več organov nadzora, tudi novi organi nadzora, kakor vidimo v zakonu, so zdaj predvideni in bodo najbrž tudi z zakonom sprejeti, čim večja odprava sive ekonomije in dela ter zaposlovanja na črno, torej čim več zaposlenih. Pri tem se nekateri neupravičeno oprijemljejo številke 70 tisoč delovnih mest ali pa sedem, osem milijard bruto družbenega produkta v sivi ekonomiji. Mi preprosto sodimo, da vsi ti zakoni, ki so pripravljeni, nekateri že sprejeti, ne bodo preprosto kumulirali pozitivnih posledic, tako da bi v relativno kratkem času lahko opravili s problemom sive ekonomije in dela na črno. Če so ti cilji, ki se eksplicitno izražajo v večjem številu inšpektorjev, nadzornih organov, večjih kaznih, večjih omejitvah, višjih globah, potem mi menimo, Ministrstvo seveda ima to implicitno tudi v mislih, da so pravi cilji, cilj ki bodo spremenili našo družbeno toleranco do teh negativnih pojavov, ki bodo spremenili zakonodajo, tako da bo možno tudi hitrejše in varnejše zaposlovanje in da bo na ta način zagotovljenih več delovnih mest in večja socialna varnost in socialna blaginja. Tisto, kar nas pri tem moti in menimo, da bi lahko imelo negativne povratne učinke, je družbena nervoza, ki se s tem sprejemanjem zakona povzroča. Mislimo, da bo precej več nezaupanja med ljudmi, čeprav si znamo predstavljati, tega tudi ministrstvo ne želi, ampak se bojimo, da se temu ne bo moč izogniti. Več bo kazni in več glob. Ob tem bi radi povedali, da so poročila v preteklih letih pokazala, kajti kazni in glob tako rekoč ni bilo, kot da tega pojava tudi ni bilo, čeprav smo imeli organe za preganjanje tega pojava. V lanskem letu in v predlanskem letu, ko se je ministrstvo znotraj starega, to je istega zakona, ki ga sedaj spreminjamo, lotilo drugače teh nalog, ko so se tudi inšpekcijske službe lotile drugače teh nalog, pa smo imeli z bistveno drugačnimi številkami opraviti. Ugotavljamo, da se dalo tudi znotraj stare zakonodaje narediti več, vendar za to ni bilo ustrezne pripravljenosti, volje in usposobljenost. Najraje potem rečejo tisti, ki so za to zadolženi, da je bilo premalo inšpektorjev, pa se to število lani in predlani ni kaj bistveno in dramatično spremenilo. Problem, o katerem bo morebiti kasneje še govora, je za nas v tem, da se preveč omejuje sosedska pomoč, da se ne dopušča brezplačna pomoč kogarkoli, kdor je voljan brezplačno in solidarno prispevati, bi po naši sodbi moral imeti to pravico. Problem je v tem, da smo uvedli celo nove nadzornike, za katere ne vemo, kakšna pooblastila bodo imeli, kakšne kompetence bodo imeli, kakšni bodo pogoji, da bodo sploh postali novi nadzorniki in bodo bojda prostovoljni nadzorniki. In samo teoretično vprašam, kdo jih bo pa nadomestil, če ne bo tistih, ki bodo prostovoljno preganjali sivo ekonomijo in delo na črno. Ostali pa bodo, se bojimo, šušmarji in obrtniki, ki tudi v bodoče ne bodo izdajali računov. In na ta način se bojimo, da bo negativna posledica zaradi siceršnje presije in omejevanja dela na črno ta, da bo opravljenega manj dela, da bodo nekateri še v večjih socialnih problemih in da bo še manj družbene blaginje.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Matevž Frangež.
Dobro jutro! V tem narodu imamo nek izrek, ki ga pogosto uporabimo v šali, ampak v svojem bistvu veliko pove o tem, na kakšen način se pogosto mi sami in vsi člani in članice naše skupnosti obnašamo do pravil. To geslo se glasi: Pravila so zato, da jih kršimo. To je miselnost, ki je žal globoko zakoreninjena v mnogih izmed nas in v naši skupnosti. Je pa takšno razumevanje nevarno, saj izpodkopava temelje naše družbene ureditve in temelje naših medosebnih, medčloveških odnosov, ki močno vplivajo na to, na kakšen način živimo in na kakšen način učinkovito ali ne funkcionira naša skupnost in naša družba. Delo na črno in siva ekonomija predstavljata po mnenju Socialnih demokratov velik problem te družbe. Ocene o njunem obsegu so zaskrbljujoče v celotnem času tranzicije. Škodita in slabita celotno skupnost. Najprej javne blagajne, konkurenčnost na trgu in – najpomembneje – najbolj pa šibita in slabita ter škodita posamezniku, ki se prostovoljno ali pod prisilo brez drugih ustreznejših alternativ z delom na črno odreka lastni varnosti, ker ni zavarovan ne za brezposelnost, ne za bolezen in ne za starost. Menimo, da si pravila v tej skupnosti določamo zato, da z njimi na smiseln, sorazmeren in učinkovit način določamo razmerja in odnose med ljudmi v naši ekonomiji in naši državi. Podjetnik, ki dela po pravilih, je nekonkurenčen podjetnik. To nas mora skrbeti, in to moramo spremeniti. To je problem, ki ga želi naša vlada nasloviti v okviru razumnih sorazmernih ukrepov, da ga čim bolj omejimo, ker ga povsem izničiti verjetno ni mogoče. Ost novega zakona, ki je pravzaprav nadgradnja obstoječih rešitev in definicij na tem področju, je usmerjena v ojačan nadzor, še posebej s sodelovanjem carinske uprave v postopkih odkrivanja nadzora in pregona ravnanj, ki predstavljajo delo in zaposlovanje na črno. Socialni demokrati zavračamo logiko, po kateri bi bil denar edino merilo našega sobivanja in naše skupnosti. Z razumevanjem in tudi simpatijami smo spremljali manifestacije solidarnosti v mnogih mnenjih, ki smo jih prejeli. Prepričani smo, da je skupnost močna, ko jo povezuje močno in povezano sodelovanje ljudi, zato poudarjamo, da predlog tega zakona tega polja v ničemer ne omejuje. Pomoč sočloveku je naša visoka etična in moralna zaveza in ponosni smo, da jo tako občutimo v celotnem narodu. Brezplačno delo, sosedska pomoč, delo v lastni režiji, kratkotrajno delo so kategorije, ki jih zakon podrobneje ureja in ne spreminja bistva izjem, ki jih pravzaprav povzema po rešitvah iz doslej veljavnega zakona. Tako je denimo člen, ki določa sosedsko pomoč, enako zapisan že od leta 2000, le da v novem zakonu strožje določa, da sosedske pomoči ne morejo ponujati obrtniki in podjetja, torej tisti, ki to isto dejavnost opravljajo na trgu. Med izjemami bo tudi delo v lastni režiji, nujna dela v humanitarnih in naravnih nesrečah, humanitarna in prostovoljna dela, osebno dopolnilno delo in kratkotrajno delo kot pomoč znotraj družinskih podjetij. Pri izjemah pa je treba ohraniti konservativen pristop, da nam na preširoko določenem naboru izjem pravzaprav ne pade bistvo in učinkovitost ukrepov za zajezitev dela na črno in sive ekonomije. Najpomembnejše spremembe so osredotočene na doslej pomanjkljiv in premalo učinkovit nadzor. Z vključitvijo carinske uprave tukaj uresničujemo, pri tem pa urejamo in širimo pristojnosti nadzornih organov in bolje ščitimo ljudi, ki so prisiljeni delati na črno, tako da jim mora delodajalec zagotoviti zaposlitev za nedoločen čas, ob tem pa za nazaj poravnati tudi vse prispevke, ki izhajajo iz delovnega razmerja. Zakon določa tudi višje globe po preprosti računici, da si mora vsakdo izmed nas izračunati, ali se mu delo in zaposlovanje na črno izplača. Če hočemo učinkovito stopiti temu problemu na rep, potem mora vsakdo ob tem vprašanju priti do odgovora, da ne. Zaradi previsokih kazni in zato, ker ta družba z ukrepi, ki jih sprejemamo, omogoča legalne alternative takšnemu delu. Pri tem poudarjamo, da ta sprememba ni izolirana, ampak je del širših povezanih ukrepov. Predhodniki so že omenjali zakon o zaposlovanju tujcev, zakon o socialnem podjetništvu, zakon o graditvi objektov, tudi zakon o malem delu, ki ponuja različnim ljudem: mladim, brezposelnim in upokojencem legalno zavarovano alternativo delu na črno. Socialni demokrati bomo zato, ker se zavedamo, da je to velik problem te družbe, ker želimo ta problem čim bolj izkoreniniti in uveljaviti jasna in enaka pravila za vse, povečati konkurenčnost tistih, ki delajo po pravilih, ta zakon podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Marijan Pojbič.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani! V Slovenski demokratski stranki smo že vsaj eno leto pričakovali, kaj bo koalicija naredila na področju preprečevanja dela na črno. Delo na črno je problem, s katerim bi se morala Vlada še posebej v času gospodarske krize učinkovito spopasti. Namesto da bi Vlada predlagala predlog zakona, ki bi odpravil dosedanje pomanjkljivosti pri preprečevanju dela na črno, je pred nami predlog, ki v ničemer ne izboljšuje in dopolnjuje dosedanjega pristopa k preprečevanju dela na črno. Predlog zakona temelji izključno na metodi kaznovanja. Številne novejše raziskave v Evropski uniji so pri reševanju problematike dela na črno do kaznovalnih ukrepov zelo skeptične, saj je povsod splošno znano, da samo zaostrovanje kazni ne pripomore k preprečevanju dela na črno. Zato se mora pri novejših pristopih več pozornosti namenjati preventivi, na primer, poenostavitvi administrativnega okolja, naprednim metodam odkrivanja neprijavljenih transakcij ter zagotavljanju spodbud za legalno delo v obliki znižanja davkov in prispevkov. Poleg tega pa tistim, ki že opravljajo delo na črno, države nudijo ustrezne spodbude za prehod v legalno okolje. Tako je, na primer Švedska uvedla znatne davčne olajšave in znižanje prispevkov za tako imenovana hišna opravila, Belgija pa je uvedla vavčerski sistem. Na zgrešen pristop k urejanju problematike dela na črno kaže tudi opredelitev cilja zakona. Predlagatelj v zaključnici zakona namreč opredeljuje povečanje pristojnosti nadzornih organov in poostritev sankcij za kršitelje. Glavni cilj zakona bi moralo biti zmanjšanje zaposlovanja in dela na črno. Vlada Republike Slovenije pa bi morala predlagati tudi sprejem ukrepov za ustanavljanje ustreznih delovnih mest in druge preventivne ukrepe, zaradi katerih bi interes po delu na črno upadel. Povečanje pristojnosti nadzornih organov pri ugotavljanju dela na črno pa je le ena izmed sekundarnih metod, kako se ta cilj doseže. Delo na črno je bil in bo problem, pri katerem imajo največ koristi tisti, ki delo ponujajo, v slabšem položaju pa so tisti, ki delo na črno izvajajo, saj so zaradi gospodarske krize in nepravilnih vladnih ukrepov največkrat prisiljeni sprejeti delo na črno, kjer nimajo nobenih socialnih pravic. Nikakor pa ne bomo pristali na to, da se sosedska pomoč v celoti ne šteje kot izjema dela na črno. Dosedanja opredelitev sosedske pomoči je bila neustrezna, predlog tega zakona pa jo je samo še poslabšal. Zato predlagamo, da se sosedska pomoč v celoti ne šteje kot delo na črno. Ugotavljanje sosedske pomoči kot delo na črno ne bo v ničemer prispevalo k povečanju davčnih prispevkov, saj je jasno, da se v praksi zelo težko izvršuje, po drugi strani pa povzroča nepotrebno vznemirjenje ljudi in kvari sosedske odnose. Z novim predlogom zakona, ki opredeljuje sosedsko pomoč v določenih primerih za delo na črno, bi bili ljudje samo zmedeni, pri sosedski pomoči zadržani, učinka na zakoniti trg delovne sile pa ne bi bilo. Kot so v postopku sprejemanja zakona opozorili številni javni pozivi, pa bi se sosedski odnosi zaradi novega predloga zakona bistveno poslabšali. K predlogu zakona smo pristopili konstruktivno, podali utemeljene amandmaje, katerih namen je bil izboljšanje zakona. Vendar žal naši amandmaji niso bili upoštevani, čeprav so v veliki meri sledili pričakovanjem javnosti, da bo koalicija predvsem življenjsko uredila pomen sosedskega dela. Glede na ugotovitve, da tega ni storila, in glede na to, da je cilj tega zakona le v povečanju obsega odkrivanja dela na črno in ne v preventivnem preprečevanju dela na črno, tega zakona seveda v Slovenski demokratski stranki ne moremo podpreti.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Vito Rožej.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Vsi smo se tudi izza te govornice strinjali, kakšni so razlogi za sprejetje tega zakona, kakšno je stanje na trgu dela in da delo na črno ni nekaj, kar bi bilo v korist slovenskemu gospodarstvu, posledično proračunu, posledično vsej družbi, ki financira svoje potrebe iz tega proračuna. Vseeno pa pri nas velja neka logika, da kar je naše, je tudi moje, kar je pa moje, pa nikogar nič ne briga.In vsa solidarnost, ki naj bi ravno tako prislovično krasila naše državljane in državljanke, v tem primeru nekako izgine oziroma dobimo druga merila v konkretnih primerih, ko bi se moral vsak od nas odreči kakšnemu priboljšku, da rečem v narekovajih, da bi nam vsem skupaj šlo bolje. Pa vendar namenu, s katerim se je ministrstvo lotilo sprejetja tega zakona, nihče ni oporekal. Oporekalo se je tukaj učinkovitosti rešitev in, da rečem tako, sprejemljivosti rešitev za širšo javnost, o čemer sem pa nekaj rekel že pred tem. Namen predlagatelja je povečati pristojnost nadzornim organom, dati podlago za učinkovitejše delo, določiti jasnejšo opredelitev pojmov in ukrepov zakona ter poostriti sankcije za kršitelje, skratka izboljšati stanje in odpraviti nejavnosti in zlorabe. V tem delu je zakon svoj namen dosegel, to, da bomo angažirali uslužbence Carinske uprave in da so globe višje, je seveda razumljivo in sprejemljivo. Na drugi strani so tudi predhodni govorniki opozarjali, da bi morali več narediti tudi na pozitivnih ukrepih, ne samo na kaznovalni politiki, res pa je, da ni Ministrstvo za delo, družino tisto, ki bi se v prvi vrsti lahko odločilo za tak korak, najbrž pa je, glede na stanje pokojninske blagajne in delež proračuna, ki ga prispevamo v pokojninsko blagajno, iluzorno pričakovati, da bomo zmanjšali obremenitve dela, glede na demografsko sliko, kakršno imamo, ker potem bi težko zagotovili še zadostno maso denarja za pokojnine, razen če se že kar takoj na začetku odločimo, da socialni sistem, kakršnega imamo, ukinemo in bomo pač dovoljevali veliko sive ekonomije, veliko dela na črno, da bomo uvedli univerzalni temeljni dohodek in komur bo zneslo, bo zneslo, komur ne bo, pa pač ne bo. Ampak to je daleč od načel, ki so zapisane tudi v naši ustavi. Kar je vzbudilo največ hude krvi ob obravnavi, je bilo omejevanje sosedske pomoči, ki bo zdaj prepovedana v primerih, ko je delo vezano na dejavnost pravne osebe ali samozaposlene osebe, ter v primerih opravljanja dela na nepremičninah in premičninah, ki se uporabljajo za opravljanje dejavnosti. Omejuje se tudi delo v lastni režiji na nepremičnine v lasti ali najemu in omejuje se osebno dopolnilno delo z letnim dohodkom v višini do 6 tisoč evrov. Razširja se seznam možnih oseb za opravljanje kratkotrajnega dela, delodajalec, ki zaposluje take osebe, pa mora imeti vsaj enega zaposlenega. Globe se zvišujejo in posameznik, ki bo odslej prijavil delodajalca, ki ga zaposluje na črno, ne bo več v prekršku, kar je vsekakor korak naprej. Kar se tiče definicije družinske in medsosedske pomoči je ta definicija takšna, kot je bila že doslej v zakonu iz leta 2000. Če doslej ni bila deležna take pozornosti, je malo nerazumljivo, zakaj jo je deležna sedaj. Izjeme so zapisane jasno, tradicionalne prakse pomoči pri kmečkih opravilih, kar nas pa seveda v Poslanski skupini Zares – nova politika žalosti, pa je to, da Državni zbor v drugi obravnavi med tovrstne izjeme ni uvrstil dejavnosti časovne banke iz razlogov, ki so vam najbrž znani. Po drugi strani je zakon prinesel po našem mnenju izboljšavo v 18. členu. Mi smo tam z amandmajem želeli spodbuditi Obrtno zbornico, da imenuje tudi prostovoljne nadzornike, ki bi lahko, da tako rečem, Obrtno zbornico oprali očitkov, da je ravno med njihovimi člani največ takšnih ljudi, ki opravljajo delo na črno. Da bo zbornica odslej imela aktivnejšo vlogo pri odkrivanju teh kršiteljev, je po našem mnenju dobro. Ne morem reči, da je zadovoljstvo s tem zakonom popolno. Dvomi ostajajo in so bili tudi že povedani v mnenjih ostalih poslanskih skupin. V Poslanski skupini Zares zakonu ne bomo nasprotovali oziroma ga bomo podprli. Dvome bomo najbrž izrazili tudi še v nadaljevanju te razprave. Želeli bi si, da bi zakon v resnici dosegel cilje, ki so zapisani. Bojimo pa se, da pri vsem ne bomo najbolj učinkoviti. Res pa je, kot je bilo tudi že rečeno, da je treba gledati ta zakon v povezavi tudi z drugimi zakoni, da je na nek način, lahko rečemo, podzakonski akt pokojninske reforme tudi ta zakon in da se moramo pri tej želji po normiranju vseh vsebin in dogodkov v družbi odločiti tudi za eno zdravo mero, kje bi normiranje veljalo prekiniti in od kod pustiti ljudem prosto presojo oziroma zaupati v njihovo pravilno odločitev glede tega, kaj je dobro za vsakega posebej oziroma za družbo. Kot že rečeno, upamo, da bo tudi širša debata o tej temi o delu na črno postavila v družbi neka nova etična merila, na podlagi katerih bodo podobni zakonski predlogi oziroma novele manj potrebne. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, spoštovani kolegice in kolegi, ostali navzoči! Predlog zakona po mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ne prinaša jasnih in učinkovitih rešitev, ki bi prinesle izboljšanje na področju preprečevanja dela in zaposlovanja na črno. Po našem mnenju bo imel celo negativne posledice na odnose v naši družbi. Nedorečene definicije glede sosedske pomoči in dela v lastni režiji bodo povzročile veliko težav pri izvajanju, kajti ustava zagotavlja nedotakljivost zasebnosti stanovanja. Zato je nedopustno, neustavno in nezakonito, če bodo morali inšpektorji na tak način kontrolirati izvajanje nedovoljene dejavnosti. V drugi obravnavi so bili zavrnjeni amandmaji Slovenske ljudske stranke, s katerimi smo predlagali črtanje prvega odstavka člena, ki nedorečeno definira, kaj je sosedska pomoč, in črtanje poskusa določanja, kaj je delo v lastni režiji. Zakon širi omejitve na samozaposlene, ki jih ne definira jasno in v skladu s področno zakonodajo, zato bo prihajalo do težav pri nadzoru. Prepričani smo, da bi bilo bolj učinkovito rešiti to problematiko, če bi ustvarili bolj spodbudno okolje za podjetništvo in za zaposlovanje, boljšo delovno zakonodajo. Prepričani smo, da si naša država ne bo opomogla, če bomo kaznovali sosedo, na primer za friziranje na domu ali za pomoč pri kmečkih opravilih. Vlada pa pravega gospodarskega kriminala ne zna in ne zmore sankcionirati. Inšpektorji bodo nadzorovali podjetnike, ki so že registrirani. Prijavljalo se bo kmete, gradbenike, torej taka dela, ki se na zunaj vidijo, kar pa je skrito ali neregistrirano in se opravlja za zaprtimi vrati, bo ostalo skrito tudi po sprejetju tega zakona. Pri pokojninski reformi smo poslanci Slovenske ljudske stranke predlagali vpogled v matično evidenco zavezancev. S tem bi lahko delavec preveril, ali mu delodajalec plačuje prispevke ali ne. Pri zakonu o zaposlovanju tujcev smo predlagali kontrolo registracije tujega podjetja in plačevanje davkov in prispevkov. Vse to bi bolj preprečevalo delo na črno. Vse prepovedi so vsebovane in nadzor je možen že po obstoječi področni zakonodaji. Sprejetje tega zakona ne bo prispevalo k boljšemu nadzoru. Edina pozitivna rešitev, ki je v zakonu, da mora delodajalec zaposliti na črno zaposlenega delavca, bi prav tako lahko bila določena v delovni zakonodaji. Poslanci Slovenske ljudske stranke ne želimo nositi soodgovornosti za posledice, ki jih bo ta nedorečeni zakon prinesel v našo družbo, zato zakona ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Franc Jurša.
Predsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav ministru! Kolegice in kolegi! O tem, kakšne vsebine oziroma rešitve zakon prinaša, smo podrobno razpravljali v drugi obravnavi. Na tokratni tretji obravnavi pa bomo zakon potrjevali. V Poslanski skupini DeSUS bomo svoje glasove namenili za njegovo podporo.Ta zakon je treba vrednotiti kot enega od vzrokov na poti za odpravo sive ekonomije in dela na črno v naši državi. Imamo namreč celo paleto negativnih posledic sive ekonomije in dela na črno, ki so večplastne, medsebojno verižno povezane in dovolj zaskrbljujoče, da je potrebna reakcija. Negativne posledice teh pojavov, za katere bi lahko ocenili, da se dogajajo v enormnih številkah, povzročajo primanjkljaj v davčni, socialni, zdravstveni in pokojninski blagajni. Tudi slika brezposelnosti je bolj črna zaradi velikega obsega dela na črno. Imamo ljudi, ki delajo na črno, kjer jim na videz delodajalci to omogočajo in izkoriščajo stanje visoke stopnje brezposelnosti, delavci na črno pa niso deležni socialnega zavarovanja, zdravstvenega in pokojninskega. Veliko je brezposelnih ljudi, ki ob prejemanju denarnih nadomestil iz socialne blagajne dobivajo dohodek še od dela na črno in tako zaslužijo celo več kot redno zaposleni delavci. Zlasti je čas gospodarske krize zelo prikladen za tovrstne manipulacije in zlorabe. Nelojalna konkurenca tistim, ki svojo dejavnost opravljajo povsem legalno in poravnavajo vse svoje davčne in socialne obveznosti zlasti za svoje zaposlene, je obsojanja vredna. Ne smemo dopustiti, da se v težkih časih gospodarske in finančne krize dodatno postavljajo v še težjo situacijo tista podjetja in samostojni podjetniki, ki se trudijo obdržati na trgu, ustvarjati dohodke in nudijo legalno delo in plačo svojim zaposlenim. Ta zakon moramo sprejeti kot zakon, ki pomeni reakcijo na tovrstne anomalije, saj ta predlog vsebuje rešitve, ki bodo prispevale k njihovi odpravi. Področje preprečevanja dela in zaposlovanja na črno je v našem pravnem redu sicer že zakonsko urejeno, v tem novem zakonu pa v Poslanski skupini DeSUS vidimo nadgradnjo obstoječega. Povečini gre v zakonu za to, da se jasneje in podrobneje formulirajo posamezni pojmi, ki bodo dali bolj jasno situacijo o tem, kaj se šteje za delo na črno in katere so izjeme od tega. To po naši oceni nedvomno vpliva tudi na učinkovitejše delo danes pristojnih inšpekcijskih služb, ki so kot nadzorni organ tega področja v tem trenutku izjemno podhranjene v kvantitativnem in kvalitativnem smislu. V nadzor nad zaposlovanjem in delom na črno se s tem predlogom vključuje Carinska uprava, kar pomeni okrepitev nadzora s 170 inšpektorji za delovanje na terenu. S tem se bo zelo razbremenil Inšpektorat za delo, ki se bo s svojimi 85 inšpektorji lahko intenzivneje usmerjal v nadzor področja delovnih razmerij, ki so prav tako zelo potrebna kontrole. Zlati pereče je, če ostanem v kontekstu vsebine dela na črno, kršenje delovnopravne zakonodaje v smislu opravljanja dela preko polne delovne obveznosti, ki presega tudi okvire legalnega nadurnega dela in plačila na roko ob prikazovanju minimalne plače na uradni plačilni listi. Tudi to lahko štejemo kot delo na črno. Tovrstne zlorabe prav tako odnašajo velik del prispevkov iz socialne blagajne, na drugi strani pa povzročajo tako velik delež brezposelnosti, kot ga imamo danes. V okviru nadzora predlog zakona predvideva tudi veliko višje globe od sedaj veljavnih, pri čemer je poleg kaznovanja za kršitelje smisel tudi v preventivnem pomenu. Tisto, kar ta predlog zakona prinaša dobrega za delavca na črno, pa je, da mu bo prizaneseno z globo, če bo sam podal prijavo zoper svojega delodajalca, se prijavil v redno delovno razmerje in plačilo za opravljeno delo, vključno s plačilom vseh obveznosti zavarovanj za nazaj. Povedano je že bilo, da se bolj podrobno, kot je to urejeno v zdajšnjem zakonu, formulirajo posamezni pojmi. Med njimi je medsosedska pomoč in delo v lastni režiji. Pri slednjem vidimo, da se podaja jasnejša definicija, tako da se razširja krog oseb, ki lahko sodelujejo pri opravljanju del in storitev na premičnih in nepremičnih stvareh, razširijo pa se tudi definicije posestnih razmerij posameznika do teh stvari. Glede medsosedske pomoči pa ostaja definicija v ožjem obsegu enaka dosedanji, po novem pa se vključuje kot izjema od dela na črno tista sosedska pomoč, ko gre za opravljanje dela na nepremičninah in premičninah, ki so vezane na dejavnost pravne osebe ali samozaposlene osebe. Ravno v tem delu se namreč izkušnje nadzornih organov s terena pokazale, da je tukaj največ zlorab, pa tudi ugotovitve Gospodarske zbornice gredo v tej smeri, da se pred tem institutom brezplačne sosedske pomoči skriva največji delež dela na črno in tako se povzroča nelojalna konkurenca tistim osebam in dejavnostim, ki so registrirana in se legalno opravljajo. O solidarnosti, ki se tukaj zelo izpostavlja, pa dvomimo, da lahko govorimo, saj gre večinoma za primere, ko se to konstantno počne, zato se upravičeno dvomi, da je delo opravljeno zastonj. V Poslanski skupini DeSUS menimo, da dopolnjena definicija medsosedske pomoči, kot je predlagana s tem novim zakonom, na primeren način rešuje problematiko. Dosedanje razprave so pokazale, da pomisleki in bojazni okoli tega, da bi bila ogrožena tradicija družinskih prijateljev, sosedov in sorodnikov pri opravljanju kmečkih opravil in medsebojni pomoči pri raznovrstnih delih, niso na mestu. Tovrstne pomoči se bodo še vedno lahko dajale, odslej bo le natančno opredeljeno, kdaj, kako in s kom se bodo določene dejavnosti oziroma dela lahko opravljala. V naši poslanski skupini verjamemo tudi to, da bo nadzor upošteval tudi življenjskost vseh različnih situacij. Naj stališče zaključim tako, da povem, da sta družbena zavest in skupna odgovornost tisti, ki sta poleg vseh ukrepov, ki se na tem področju izvajajo ali se še bodo izvajali, pri odpravi najbolj kritičnih anomalij ključnega pomena, zato bomo morali graditi tudi in predvsem na tem. Zakon bomo poslanci DeSUS-a podprli.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev o predlogu zakona v celoti. Besedo ima mag. Majda Potrata, pripravi naj se Franco Juri.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, poslanke in poslanci! Ko se v tretje oglašam v podporo zakonu o preprečevanju zaposlovanja in dela na črno, naj uvodoma takoj povem, da bom zakon podprla. In težko razumem oporekanje zakonu, ki je nasledek tistega, kar je bilo sprejeto v letu 2000. Menim, da prinaša ta zakon nekatere bistvene izboljšave. Ne trdim pa, da je ta zakon tako besedilo, da ga ni mogoče, če je kdo dovolj spreten, še vedno tudi zaobiti, tako kot se dogaja tudi z drugimi zakonskimi besedili. Ampak zakon sam po sebi običajno ne more dobro delovati, če ga ne uresničujemo ljudje. Pričakovala bi, da bo ta zakon našel podporo med vsemi tistimi, ki opozarjajo, koliko je sive ekonomije v tej državi, koliko je dela na črno, da je treba vzpostaviti delovanje pravne države in vse druge mogoče zahteve, ki jih je upravičeno mogoče slišati v časih, ki jih označujemo za krizne čase. Ampak ko poslušam stališča poslanskih skupin, ki ne nameravajo podpreti zakona, ki ga zdaj imamo v tretji obravnavi, ne razumem čisto dobro, kaj se jim je zgodilo, da recimo ne preberejo v zakonu, da je v zakonu tretje poglavje – res, da je tukaj v dopolnjenem predlogu napisano, da je to drugo poglavje, ampak to je napaka, ki se da odpraviti, ampak tretje poglavje pravi, "izjeme, ki se ne štejejo za delo ali za poslovanje na črno". In potem imamo v 11. členu naštetih vseh pet oblik in še dve dodatni, pa šetretji odstavek, potem se v nadaljnjih členih vsaka od teh oblik, ki se ne štejejo za delo na črno, natančneje opredeljuje. In presenetljivo je, da za izgovor rabi to, da reče predstavnik največje opozicijske poslanske skupine, da ne more podpreti tega, da je sosedska pomoč delo na črno. Sosedska pomoč ni delo na črno in je natančno definirana. Res pa je, da v 12. členu piše, kaj pa ni sosedska pomoč. In sosedska pomoč ne more biti, če to dejavnost ponujajo obrtniki in podjetja, ki se ukvarjajo s tako dejavnostjo, ki bi jo želeli ponujati kot sosedsko pomoč. Če bi bili natančni pri definiranju, potem bi morali povedati, da se je morebiti v predlogu zakona kakšna od stvari v definiranju sosedske pomoči resda glasila malo drugače, ampak v času razprave in obravnave zakona v Državnem zboru je sosedska pomoč zdaj definirana tako, kot je bila v zakonu iz leta 2000, to pa je veljavni zakon. Kot rečeno, tisto, kar je bistvenega pomena, je, da je izključena pomoč obrtnikov in podjetij, ki opravljajo dejavnost, zaostruje se nadzor in zvišujejo se kazni. Lahko je za koga to dvoje tisto, kar je moteče, ampak kako sicer uresničiti vse tisto, kar je nenehno zahtevanje, da se na trgu dela omeji obseg dela na črno. Zakon o zaposlovanju oziroma o preprečevanju zaposlovanja in dela na črno vidim tudi v povezavi z zakonom o malem delu in še z marsikaterim od zakonov, ki jih sprejemamo. Ker je nemogoče pričakovati, da bi en sam zakon odpravil vse tisto, kar nas kot družbo bremeni. Kriza je tukaj, s številnimi zakonskimi ukrepi poskušamo tiste stvari, ki so ekscesne, da tako rečem, ali ki so nedovoljene, omejevati in spodbujati vse tisto, kar počasi regulira in normalizira trg dela. Kot rečeno, zakon bom podprla, ne bom pa podprla predloga Poslanske skupine SDS k 12. členu. Hvala.
Hvala lepa. Replika, Marijan Pojbič.
Spoštovani gospod predsednik, hvala za repliko. Zelo enostavno in zelo jasno moram povedati, da v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke zelo dobro razumemo, kaj je zapisano v tem zakonu, tako da ne rabimo nobenih podukov s strani Poslanske skupine Socialnih demokratov in gospe Majde Potrata. Mi točno vemo, kaj piše o izjemah in tako naprej. Vendar pa upam, da ste si prebrali tudi amandma, ki ga je vložila Slovenska demokratska stranka, in to je bilo omenjeno v stališču poslanske skupine. V tem amandmaju piše zelo jasno, da se nobena sosedska pomoč ne more šteti za delo na črno. In to predlagamo z amandmajem in prepričan sem, da boste ta amandma poslanke in poslanci v vseh poslanskih skupinah podprli. Veliko je bilo povedanega že na zadnjih sejah, kjer se je obravnaval ta zakon, v tem smislu, kaj pravzaprav pomeni sosedska pomoč. Jaz sem zelo jasno povedal takrat in prepričan sem, da ste me vsi zelo dobro slišali, da smo v Slovenski demokratski stranki prepričani, da nihče v tej državi nima nikakršne pravice, da bi odvzemal ljudem tisto, kar jih sedaj povezuje. V teh težkih, kritičnih časih in izjemno gospodarsko, finančno in socialno zahtevnem stanju ta vlada poskuša s tem zakonom ukinjati v nekem delu tudi sosedsko pomoč. To je za našo stranko, Slovensko demokratsko stranko, nesprejemljivo in verjemite mi, da temu nasprotuje tudi večina državljank in državljanov Republike Slovenije. Seveda tisti, ki celo življenje živite v urbanih središčih, kot je to Ljubljana, in tisti, ki ne veste ali pa ste morda kdaj v življenju stopili na periferijo, tega ne morete razumeti. Če bi pa kdaj živeli pet minut na periferiji in prihajali od tam, od koder prihajam jaz – iz Sladkega Vrha na meji z Avstrijo, bi ugotovili, kako je pomembna ta sosedska pomoč. V tistih krajih so ljudje že tako ali tako zapostavljeni na vseh področjih. Nimajo ne prave komunalne infrastrukture, nimajo zagotovljenih telekomunikacij, nimajo niti signala, da bi lahko sprejemali RTV Slovenija, kaj šele, da bi imeli signal Mobitela in tako naprej. In tem degradiranim območjem bi še zdaj s tem zakonom poskušali vzeti tisto, kar je nujno in uporabno za tisto okolje, da lahko tisti ljudje tam preživijo. Da ne govorim, da imajo penzije po 250, 300, 400 evrov, da imajo plače 600, 700 evrov in tako naprej. Povejte mi, naj nekdo, prosim lepo, še enkrat bom poskušal izpostaviti to problematiko. Naj mi kdo odgovori na vprašanje, kako lahko ti ljudje normalno živijo?
Hvala lepa, gospod Pojbič. Čas za repliko je potekel. Želel bi vas in tudi vse ostale opozoriti, da [[...]]
Predsednik, lahko misel zaključim?
Potekle so vam tri minute. Povedali ste, kar ste, in ste že šli čez repliko. Replika je namenjena popravku napačnih navedb. Gospa Potrata ni govorila, da imajo v Sladkem Vrhu dostop do mobilne telefonije in tako naprej [[...]]
Gospod predsednik, čas SDS-u teče.
[[...]]zato vas opozarjam, da ste šli preko tega in ste presegli okvir replike, ki je tukaj dovoljen. Niste sicer edini, vendar sem vas takoj, ko se je vse to začelo, dolžan vse skupaj opozoriti, vključno tudi vas. Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri. Prijavi naj se Franc Bogovič, za njim Franc Jurša.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, lepo pozdravljeni! Kot je kolega Vito Rožej v imenu poslanske skupine pojasnil, mi imamo velike dvome o tem zakonu. Mu sicer ne bomo nasprotovali, ampak bomo skrbno premislili o tem, kako glasovati o nekaterih vloženih amandmajih, tudi s strani opozicije. Osebno menim in tukaj si bom dovolil eno majhno bogokletstvo, da je še posebej v kriznih časih določena stopnja sive ekonomije koristna. In da ne bo nesporazumov. S to sivo ekonomijo opisujem oziroma razmišljam o tistih oblikah, ki temeljijo na solidarnosti med ljudmi. Sosedska pomoč je nekaj takega. Jaz se strinjam z ugovori o omejevanju sosedske pomoči, ki so zajeti v 12. členu, in menim, da je to omejevanje povsem nepotrebno. Ljudem moramo pustiti, da dihajo, da živijo, da si pomagajo, še posebej v teh časih. Razumem dober namen zakona, ki je preprečevati delo na črno, in ga je treba dejansko razumeti širše, v zakonodajnem paketu, ki skuša disciplinirati finance s finančno disciplino, ki skuša omejiti delo na črno, ki skuša regulirati oblike, ki ne prinašajo nobene koristi ne ljudem, ne državi, ne javnim financam. Ampak tokrat govorimo o oblikah dela, ki so tradicionalno vezane, tudi sociološko in antropološko gledano, na naravo naše družbe. Kot je kolega Pojbič prej omenil, dejstvo je, da je Slovenija v precejšnji meri še neurbana družba, da je veliko območij in veliko stvarnosti, kjer je neposredna pomoč pri delu še kako pomembna, tudi sociološko pomembna. In jaz ne bi podcenjeval tega vidika, vidika medsebojne solidarnosti, ki je včasih lahko skregan z logiko močne, trdne regulative in jasno disciplino pri urejanju dela. Upam si trditi, da bi morali biti in ostati nekoliko bolj fleksibilni, razumeti, kaj naši državljani od te države in od te vlade pričakujejo in ne vzpostavljati sistema kaznovanja. Dejansko bi morali pristopati tudi do dela na črno s pozitivnimi ukrepi, stimulativno. Zato že sedaj lahko napovedujem, da kot poslanec ne bom podprl zakona o individualni gradnji, ker menim, da posega v eno pravico, pa bi rekel še v tradicijo, ki je ukoreninjena v naši družbi in bo samo sprožil veliko nejevolje, dodatnega vznemirjenja v javnosti, kar ne bo prispevalo k boljšim odnosom v naši družbi. Zato pozivam Vlado, naj ustavi ta voz, ker ne pelje nikamor. Individualna gradnja je del naše mentalitete. In tudi sosedska pomoč. Spominjam se svoje matere, ki je živela sama kot upokojenka in je imela soseda vodovodnega inštalaterja. Ko se je nekaj zgodilo, hvala bogu, je on priskočil in je zastonj popravil. Jaz sem se večkrat zahvalil. Nikoli nisem pomislil, da bom nekega dne glasoval za zakon, ki mu bo to preprečilo. Jaz sem bil takrat hvaležen temu sosedu, zato bi želel, da bi se ta odnos ohranil, kajti samo na podlagi tega bomo lahko od ljudi pričakovali razumevanje za naše ukrepe. Nedavno sem sprožil veliko debato z vprašanjem o tem, ali smo sposobni vzpostaviti družbo, kjer bi vladala pravica, pravičnost, kjer ne bomo vzpostavili mehanizmov krivice. To sem izpostavil kot pogoj za uspeh naših večjih reform. Ti zakoni niso namenjeni bogatašem. Ti zakoni bodo prizadeli zlasti srednji in nižji sloj, kajti tam se odvija sosedska pomoč, tam se odvija solidarnost. Ker sem lojalen koaliciji, zakonu ne bom nasprotoval, ampak bom podprl vse amandmaje, ki so namenjeni pozitivnemu spreminjanju 12. člena.
Hvala lepa. Gospod Pojbič, pri najboljši volji ne morem razumeti, zakaj bi se javiil za repliko. Eno je popravek napačne navedbe, drugo pa je nestrinjanje s stališči in ni popravek napačnih navedb. To je razlika. Tako da vam sedajle ne bom dal replike. Proceduralno, gospod Pojbič? To pa lahko.
Spoštovani gospod predsednik! Še vedno so veljala v Državnem zboru pravila. Če je poslanec ali poslanka omenjen z imenom in priimkom v razpravi, ima pravico do replike.
Ne, ni res [[....]]
Do sedaj so ta pravila v Državnem zboru veljala. Vendar ko vam ne gre neka stvar na roko, ko nekdo želi povedati drugačno resnico, kot je, gospod predsednik, vaša resnica, potem poskušate ljudem preprečiti povedati tisto, kar si želijo v tem parlamentu. To ni upravičeno in to ni pošteno in še manj odgovorno do državljanov in državljank Republike Slovenije. Vsi poslanci imamo pravico povedati tisto, kar mislim, da je prav, če sta naše ime in priimek izpostavljena, tako kot je bilo tokrat. Mislim, da imam to pravico kot poslanec v Državnem zboru. Če pa vi, gospod predsednik, mislite, da ste nekdo, ki lahko preprečite govoriti tudi poslankam in poslancem, tako kot je to naredila gospa predsednica Odbora za delo, družino, socialne zadeve in invalide na odboru, kjer nam je vzela besedo in je koalicija sklenila, da lahko vsak poslanec [[...]]
Gospod Pojbič, hvala lepa!
[[...]]samo enkrat govori o neki določeni problematiki, je to nesprejemljivo za demokracijo [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Zdaj pa, gospod Pojbič, malo, bom rekel, poduka. Prvič, kaj je moja resnica, kaj jaz mislim, da je resnično in kaj ne, to ste zadnji, ki o tem lahko sodite. To je prva stvar. Druga stvar, replika se nanaša na popravek napačnih navedb, pri čemer seveda niti ni nujno, da bi vi bili v zvezi s tem ali pa kdorkoli imenovan osebno. Če gre za popravek napačnih navedb, ste lahko imenovani, lahko pa tudi ne. Predpostavka pa je, da ste pred tem razpravljali, ker sicer vam vaših navedb ne more napačno navajati. In tretja zadeva je, da popravek napačnih navedb ni nestrinjanje o stališču v različnih pogledih na isto stvar, zato kot repliko ne morete polemizirati s stališči drugega, ampak samo lahko popravite napačne navedbe. Tukaj pa res ne vem, za kakšne napačne navedbe bi lahko šlo, sem pozorno poslušal, zato boste dobili repliko vedno, tako kot vsak v tem zboru, če bo njegova razprava citirana napačno in boste želeli popraviti napačne navedbe. Ne boste dobili replike, ne vi in ne kdorkoli drug, če boste pod repliko poskušali vsebinsko polemizirati z drugim stališčem. Tako je bilo in tako tudi bo v tem in preteklem mandatu in sploh. Hvala. Nadaljujemo. Besedo ima Franc Jurša. Proceduralno gospod Petan.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Jaz moram priznati, da tega nisem pričakoval od vas, da boste enemu od nas rekli, da je on zadnji, ki lahko ocenjuje neko zadevo.
Kaj je za mene resnično, kaj je moja resnica, o tem je on, pač gospod Pojbič, pa zadnji. Hvala.
Gospod predsednik, mislim, da bi se lahko izrazili, da mogoče eden od enakih, ampak da je pa zadnji, to pa od vas resnično nisem pričakoval, ker do sedaj sem vas jaz smatral in tudi videl kot relativno korektnega in takih izrazov niste uporabljali. Gospod predsednik, jaz protestiram nad tem, upoštevam pa, ker do sedaj tega ni bilo z vaše strani, da se vam je zareklo, in pričakujem, da v bodoče bo ostalo tako, kot je bilo. Hvala lepa.
Hvala, gospod Petan, za ta miren tok. Kaj hočem reči k temu. Mogoče tako, da lahko rečem, da lahko bi bil kdo od zadnjih tudi kdo drug. Dobro. Besedo ima Franc Jurša, pripravi naj se Miran Györek.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Ravno ne spadam v to skupino razpravljavcev, kajti moj način razpravljanja ni nikoli bil in ne bo preveč buren. Jaz ocenjujem, da ti pogledi, in to različni pogledi na zakon, so opravičljivi tako z ene kot tudi z druge strani. Vsak ima pravico gledati po svoje. Tudi jaz gledam na amandma k 12. členu kot laik in mislim pri sebi, da tega amandmaja niti jaz niti vaša poslanska skupina ne bomo podprli. Ne zaradi tega, da ne bi podpirali medsosedske pomoči, ampak jaz mislim, da je dokaj dobro ta zadeva definirana in da se čisto konkretno ve, kaj je sosedska pomoč, naj bodo to tradicionalna opravila, tudi na kmetijah, tudi sam prihajam iz takega okolja, kjer je te med sosedske pomoči ogromno. Jaz mislim, da ta zakon, ki ga bomo danes potrjevali in izglasovali, vsaj upam, ni tisti, ki bi to onemogočal, ampak jaz samo vidim, da sosedske pomoči ne morejo nuditi pravne osebe. In prav je. Poglejte, moj kolega Urh mi je malo prej rekel, da je bil samostojni podjetnik. Nobenemu sosedu ni delal zastonj. Lahko je nekomu pri neki zadevi, ko je gradil hišo, pomagal, in to je tudi počel, ampak svojo dejavnost, ki jo je opravljal v svoji obrti, ni nudil sosedu zastonj. Slab je gostilničar, ki v svoji gostilni časti. Ne zdrži dolgo. Jaz mislim, da če bomo poskušali na tak način na to zadevo gledati, bomo potem prišli do spoznanja, da bo v Sloveniji ta sosedska pomoč še sigurno naprej živela in da jo tudi ta zakon omogoča.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Györek, pripravi naj se Vili Rezman.
Hvala za besedo, gospod predsednik. V bistvu sem stališče Slovenske nacionalne stranke izčrpno povedal v predstavitvi stališča. Bi pa še nekaj vseeno dodal, kolikor pač imam časa, ker nekatere zadeve takrat nisem povedal v lastnem imenu, ampak več ali manj v imenu poslanske skupine. Gre za nekaj, kar upam, da pri izvajanju tega zakona dejansko ne bo šlo tako daleč, da bodo začeli inšpektorji loviti po stanovanjih, blokih, gospodinjske pomočnice, ženske, ki hodijo pazit otroke, da ne naštevam še kakšne podobne dejavnosti, ki so danes običajno nepriglašene. Sedaj pa naj bi se po tem zakonu to zahtevalo, češ, da je to ne vem kakšna pridobitna dejavnost in da je to dejavnost treba vpisati v ustrezni register. Bojim se, da se bodo v primeru teh naštetih dejavnosti ljudje prej izogibali temu administrativnemu zahtevku oziroma pravilu in da v bistvu s tem kaj posebnega ne bomo dosegli, pa čeprav je ta registracija dejansko v praksi enostavna. Gre namreč za takšno dejavnosti, ki, dvomim, da bi jo lahko šteli v obseg dela na črno, enako kot za sosedsko pomoč, ki je danes bila izpostavljena že tolikokrat, da nima smisla, da to ponavljam. Starše se na nek način sedaj opozarja, da morajo paziti, komu dajejo svoje otroke v varstvo, katerim osebam, ki pač nimajo statusa, niso registrirane za izvajanje te dejavnosti. Gre tudi za izvajanje kakšnih gospodinjskih del in tako naprej. Mislim, da ne bi bilo smotrno od ministrstva, da bi vztrajalo pri tem in da bi začeli preganjati tovrstne dejavnosti, kajti predstavljajo dejansko neznaten delež sive ekonomije, prej bi rekli izhod v sili in pa človeško pomoč na nek način. Je pa res, da pa predstavlja po nekih analizah večinski delež sive ekonomije, vemo, kje. To je pri velikih gradbenih podjetjih, pri izvajanju večjih obrtniških del. Tam vsekakor tudi osebno podpiram pričakovanja ministrstva, da bo s poostrenim nadzorom in tudi ne nazadnje z višjimi globami naredilo red, čeprav sam osebno zavračam takšne načine reševanja problematike. Kot sem že v stališču poslanske skupine navedel, sam vir tega problema je v vzrokih. In te vzroke s tem zakonom, žal, še zmeraj ne bomo odpravili. Eden od teh, kot sem rekel v stališču, je tudi relativno liberalen pristop do relativno velikega števila mladih upokojencev. Dali smo jim celo možnost, da se tako kot študentje in brezposelni zaposlijo prek zakona o malem delu. So izvajalec sive ekonomije, ker so prisiljeni zaradi nizkih pokojnin delati. In kaj boste v primeru doslednega sankcioniranja takih primerov storili s primerom upokojenca, ki je prisiljen izvajati takšno delo, pa se ni registriral? Ga boste kaznovali z 2 tisoč evri kazni? Veste, kaj to pomeni? To pomeni osebni bankrot, osebni stečaj. Se pravi, pričakujem od vas dosti treznega pristopa do zelo različnih [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Čas je potekel. Besedo ima Vili Rezman. Pripravi naj se Robert Hrovat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Naj najprej povem, kaj podpiram. Jaz podpiram sleherno prostovoljno delo in sleherno brezplačno delo, razen morda tistega, ki bi ga nekdo res delal na osnovnih sredstvih nekega obrtnika. Zakaj, čemu prepovedovati brezplačno delo? In zakaj takšna vratolomna definicija brezplačnega dela, ki govori, da je brezplačno delo samo tisto, za katero se ne sme prejeti dohodka. Vsako delo, za katero se ne plača, je brezplačno delo, tudi če se sme plačati. Tisti, ki je registriran za neko dejavnost, pa nekaj nekomu naredi, po možnosti, recimo, nekomu, ki je pomoči iz socialnih in drugih razlogov potreben, naj mu to napravi. In če mu ne bo izstavil računa, tudi ni utajil davka, je torej nekaj po svoji prosti volji storil in je napravil to brezplačno. In to jaz podpiram. Podpiram tudi amandma k 12. členu, ki ga je vložila SDS, razen v tistem delu, tam imam pomisleke, kjer bi se lahko brezplačno delalo na zgradbi obrtnika, ki uporablja, recimo, kot svoje osnovno sredstvo. Zdaj pa, česa ne podpiram. Prvič, ne podpiram pojmov, ki niso definirani. Takšen pojem je na primer določena bližina. Torej pojmi, ki govorijo o tem, da nikoli ne vem, kdaj storim prekršek, ker ne vem, kaj je ta določena bližina, ker ni definirana, ker jo lahko različni inšpektorji različno razlagajo, ker ni objektivnih meril in kriterijev. Tega ne morem podpreti, zato ker je to preveč prepuščeno arbitrarnosti posamičnega nadzornika. Drugo, česar ne podpiram, je nesmisel, po moji sodbi, da mojster, strokovnjak, mizar sosedu lahko popravlja uro, ki je ne zna popraviti. Lahko mu poskusi popraviti avtomobil, ki ga tudi ne zna popraviti. Ne sme mu pa popraviti mize, ki jo zna popraviti. Kako to? Vse drugo lahko počnem, samo tega, kar znam, ne smem delati. To, česar ne znam, to pa lahko poskušam. Če dela sosed to brezplačno, je to povezano tudi z mojim prejšnjim zagovorom tega, da mislim, da bi morali vsako brezplačno delo omogočiti. Res, toliko bolj sedaj, ko si mnogi želijo te pomoči in ki jim sedaj, ko bo ta zakon začel veljati, ne bo več omogočena. Ne podpiram celega poglavja o nadzoru, kjer piše, da so nadzorni organi prostovoljni nadzorniki. Ne znam si pojasniti, kaj je to, kdo je to "prostovoljni nadzornik". Kdo je to in na kakšen način, pod katerimi pogoji ga usposobi in mu da dovoljenje, da nadzira? Koga bo lahko kaznoval? Ali bo lahko samo hodil z drugimi inšpektorji okrog po različnih gradbiščih ali deloviščih in ugotavljal, kaj je prav in kaj ni prav. Res, da je ta prostovoljni nadzor nekoliko omiljen od prvega poskusa, ki je bil narejen iz maščevanja do Obrtno-podjetniške zbornice, kjer bi Obrtno-podjetniška zbornica morala dobiti javno pooblastilo. Sedaj tega ni več, sedaj imajo možnost prostovoljne nadzornike imenovati kar vse gospodarske zbornice, ne vem, zakaj ne tudi delodajalci, združenje delodajalcev ali pa sindikati, recimo, da bodo ščitili tiste delavce, ki so zaposleni. In odgovorov na ta vprašanja po mojem ni, ker so rešitve tako slabe, da dobrih odgovorov na tako slabe rešitve ni. In potem še en quid pro quo, recimo, kronski dokaz za ministrstvo je bil v pisni obliki, lahko ga tudi preberemo, da posameznik ne sme pomagati gostincu v gostilni. In to zdaj obrnemo, da pa gostinec ne sme sosedu pomagati na vrtni veselici v soboto in bo zaradi tega kaznovan. S takšnimi preobrati, ki jih imamo v zakonu in v razlagah kar nekaj, smo pokvarili ali poslabšali osnovno intenco, ki jo jaz sicer tudi podpiram, in bi bil zelo vesel, če bi si predlagatelji teh gradiv dali tudi kaj reči in morebiti še kaj popravili, saj se to z amandmaji še da.
Hvala lepa. Besedo ima Robert Hrovat, pripravi naj se mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani! Razmišljal sem, če bi se sploh še oglašal pri tem zakonu. Dejstvo je, da smo se že vsaj 4-krat ali 5-krat prepričevali, poslušali, vendar se nismo slišali. Očitno je, da bomo tudi danes pravzaprav zelo težko zbližali stališča okrog glavnih dilem v tem zakonu. Dejstvo je, da ta zakon temelji na metodi kaznovanja in je že samo izhodišče zgrešeno. Tudi predlagatelj zakona – ministrstvo je napisalo, da je ključni cilj zakona povečanje pristojnosti nadzornih organov in poostritev sankcij za kršitelje. Ne vem, če je prav, da se zapiše, da je to glavni namen enega zakona, torej usekati ljudi, kolikor se jih da. Jaz mislim, da bi moral biti glavni cilj zakona zmanjševanje dela in zaposlovanja na črno z ustvarjanjem ustreznih delovnih mest, drugimi preventivnimi ukrepi, kot se to dogaja tudi drugje po Evropi. Kar se mene tiče, se mi zdi nesmiselno, da se postavljajo tako izredno visoke kazni za fizične osebe. Jaz mislim, da so tisti ljudje, ki delajo na črno, običajno ljudje z družbenega dna, ki težko preživijo mesec s tistim, kar uradno zaslužijo. In da te ljudi usekamo s tako visokimi kaznimi, se mi zdi nesprejemljivo. V Slovenski demokratski stranki smo poskusili z amandmajem v drugem branju, da bi te kazni za fizične osebe omilili. Ampak ne, šlo je kot valjar proti in zadeva je končana, zato tudi v tretjem branju ne moremo vložiti tega amandmaja. Ampak glede na razpravo, ki je bila danes tukaj v Državnem zboru, vidim, da so se nekatere poslanske skupine malo premislile in da obstaja celo upanje, da tega zakona na koncu ne bomo podprli. Mislim, da je prav, da ga ne bi, glede na določbe ki so v tem zakonu. Sam osebno ne bom nikoli pristal na to, da se sosedska pomoč šteje za delo na črno. Kakršnakoli medsosedska pomoč ne more biti delo na črno. In na to jaz ne bom pristal, ker se mi zdi, da je to nemoralno. Verjamem, da prihaja tudi do zlorab, ampak za to so krivi inšpektorji in ne zakon. Mislim, da je dikcija o medsosedski pomoči v zdaj veljavnem zakonu slaba, ta, ki je zdaj napisana, je še slabša, zato je mi v Slovenski demokratski stranki z amandmajem, ki smo ga vložili, poskušamo popraviti. Veseli me, da so nekateri v tem amandmaju prepoznali rešitev, ki bi lahko bila primerna. Seveda je naša podpora temu zakonu odvisna tudi od sprejetja amandmajev, ki smo jih predlagali. Ta zakon o preprečevanju dela na črno velja že od leta 2000. Ta zakon imamo in tudi medsosedska pomoč je notri zapisana, pač dikcija, kakršna je, je ne bom zdaj ponavljal, ker se mi zdi škoda časa. Ampak dejstvo je, da bi želel imeti odgovor na naslednja vprašanja. Koliko kazni so inšpekcijske službe izrekle na podlagi tega člena? Po mojih informacijah niti ene. Kaj delamo s tem členom? S tem členom, ki ga zdaj še bolj napihujemo, da pravzaprav resnično ne bo prišlo več do teh medsosedskih pomoči, kot si jih ljudje želijo. Do česa bo prišlo? Nič, samo razburkali smo javnost. Razburkali smo ljudi, ljudje se sprašujejo, kaj bo zdaj to pomenilo in nihče ne ve, kaj in kako. Po mojem mnenju je treba sprejeti dikcijo, kot smo jo predlagali mi, in zanima me, koliko kršitev je bilo ugotovljenih v času od leta 2000, odkar ta zakon velja, pa do zdaj. Ampak najbolj zanimivo je pa to, kaj Vlada prinaša v Državni zbor, kakšne zakone. Ta zakon, ki ga danes obravnavamo, torej zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno. Kaj se opredeljuje v temu zakonu? Enormno visoke kazni in pa omejevanje medsosedske pomoči. Vlada bo prinesla v naslednjem mesecu zakon o graditvi objektov, spremembe. Kaj določa ta zakon? Prepoved gradnje v lastni režiji. Sploh na vaseh, kjer je to blazno razširjeno, tudi jaz sam sem delal hišo na takšen način. In ta zakon o graditvi objektov, ki bo še prišel na naše klopi, ampak Vlada ga je pa že sprejela, po mojem posega v osnovno človeško pravico do samopomoči in pravico izbire. Pri tem bom jaz vztrajal, tudi ko bomo obravnavali tisti zakon. In pa seveda zakon o kmetijskih zemljiščih, ki smo ga obravnavali, mislim, da v petek. In kaj se dogaja? Kaj uveljavlja ta zakon? Ponovno plačilo nadomestila za stavbno zemljišče. Torej deset evrov po kvadratnem metru, seveda pred pridobitvijo gradbenega dovoljenja. Kaj bodo pomenili vsi ti ukrepi, vsi ti zakoni, o katerih zdaj govorim, ki jih Vlada pripravlja in jih bo prinesla še v Državni zbor? To pomeni, da ena mlada družina, ki si s krediti kupi parcelo, da bi začela graditi hišo, bo morala najprej, preden bo pridobila gradbeno dovoljenje in plačala vse dajatve, plačati še pet tisoč evrov, ker si je zdaj ta vlada izmislila še eno novo dajatev, torej še pet tisoč pred pridobitvijo gradbenega dovoljenja. Kaj se bo potem zgodilo? Če si želijo v lastni režiji zgraditi hišo, je ne bodo mogli. Nič več! To je Vlada sprejela in samo čakamo, kdaj bomo mi to tukaj dobili. Jaz pričakujem, da bo koalicija kot valjar šla naprej in bo sprejela tudi ta zakon. In če dodamo še ta zakon, ki omejuje med sosedsko pomoči, ja, potem se pa človek res vpraša, v kakšni državi živimo. In na hrbtih koga želi država zaslužiti? Na hrbtih tistih najšibkejših, tistih, ki imajo najmanj. Ali ni to zgrešeno s pravo logiko? Denar leži drugje, drugje ga mora vlada pobrati, ne pa pri tistih, ki imajo najmanj. Jaz sem dobil pri sprejemanju vse te zakonodaje občutek, da pripravljate zakone samo zato, da jih pripravljate, samo zato, da si zelene krogce nabijate tam na tistem semaforju, ampak ne zanima vas pa, kaj si ljudje mislijo o teh ukrepih. Ljudje si mislijo to, da ima ta vlada 15 % podpore. To si ljudje mislijo o tej vladi, o vseh teh ukrepih, o katerih sem malo prej govoril. In občutek imam, da se s sprejemanjem takšnih zakonov samo zamegljujejo tisti pravi problemi, na katere bi bilo treba opozarjati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Julijana Bizjak Mlakar, pripravi naj se Gvido Kres.
Hvala gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci, gospod minister in ostali navzoči! Delo na črno izkrivlja konkurenco in škodi gospodarstvu ter socialni blaginji, zato drži, da bi preprečitev dela na črno pripomogla k bolj izenačenim možnostim med podjetniki, med obrtniki in k socialni blaginji in k večji pravičnosti pri dodeljevanju socialnih transferov. To je razlog, da podpiram napore vlade, da bi se zajezilo delo na črno. Ker pa gre za medresorski problem, za problem nedelovanja inšpekcijskih služb, organov pregona in sodstva, je prav, da so v ta prizadevanja vključena tudi druga ministrstva. Zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno je vzbudil v preteklih mesecih veliko pozornosti predvsem zaradi opredelitve pomoči med sosedi. Kritika ni bila povsem opravičena. Pokazal se je tudi pozitiven prispevek vključitve javnosti v razpravo o vsebini zakona in tudi nezadostnost obravnave zakona na Ekonomsko-socialnem svetu. Ekonomsko-socialni svet je namreč zakon podprl, čeprav je bil zakon potreben nekaterih popravkov. Nekaj teh popravkov je bilo narejenih v času od vložitve zakona v parlamentarno proceduro. V zakonu je bilo tudi na novo zapisano, da sosedske pomoči ne smejo nuditi obrtniki in podjetja. Takšne določbe so po mojem nujne, saj je Slovenija država, kjer se v okviru dela na črno opravi zelo veliko neobdavčenih poslov, za okoli 10 milijard evrov. Nekateri na račun utajevanja davkov tudi neopravičeno bogatijo. Javna razprava je pripomogla k amandmajem, s katerim so se v zakon vnesle nekatere spremembe glede kmečkih opravil, kjer je še posebej potrebna pomoč sosedov in prijateljev. Razširil se je tudi krog oseb, ki lahko pomagajo pri delu v lastni režiji. Odkar opravljam poslansko funkcijo, ugotavljam, da se v Sloveniji zakoni prehitro pišejo in spreminjajo, zato so včasih hudo luknjičavi. Včasih pa za anomalije niso krivi slabi zakoni, temveč njihovo neizvajanje, ker pomanjkljivo delajo nadzorni organi, policija, tožilstvo ali sodstvo. Prav na področju zaposlovanja na črno je namreč pri nas zakonodaja že precej stroga. Tako 199. člen Kazenskega zakonika določa za delodajalca, ki zaposli dve osebi ali več oseb na črno, denarno kazen ali zapor do enega leta. V posebnem primeru zaposlovanja na črno pa predvideva kazenski zakonik za delodajalca celo zaporno kazen do treh let. Kljub temu se pri nas množično zaposluje na črno, kar dokazuje tudi ocena, da je na leto opravljenih za 10 milijard evrov neobdavčenih poslov. Vprašajmo se, koliko delodajalcev je bilo doslej ovadenih in obsojenih po tem členu kazenskega zakonika. Lahko bi rekli, da zanemarljivo število. Zato menim, da je problem zaposlovanja na črno predvsem v organizaciji in v delu Inšpektorata za delo Republike Slovenije, organov pregona in sodstva. Če se želimo učinkovito spoprijeti s sivo ekonomijo, bi se moralo ministrstvo spoprijeti tudi s problemom neučinkovitega dela inšpektoratov v svoji sestavi, celotna vlada pa z usklajenim in učinkovitejšim delom policije, tožilstva in sodstva, sicer se bo delo na črno kljub vse ostrejši zakonodaji na tem področju nemoteno nadaljevalo. Kljub temu so opravičene strožje sankcije za delodajalce, ki zaposlujejo na črno, saj gre za njihovo neopravičeno pridobljeno korist zaradi neplačevanja davkov, pri katerem oškodujejo tako državo kot tudi delavce. Dobro je, da se z zakonom vključuje v nadzor tudi 170 inšpektorjev Carinske uprave. Vprašanje pa je, ali je primerno finančno kaznovati tudi vsakega delavca, ki dela na črno, ne glede na razlog, zaradi katerega dela na črno, in ne glede na njegov socialno-ekonomski položaj. Menim, da pavšalno kaznovanje, ki premožnega ne prizadene, revne pa spravlja v socialno stisko, ni dobro. Delavca, ki dela na črno zato, ker z mesečnimi dohodki ne more preživeti sebe in tiste, ki jih preživlja, drugega dela pa ne dobi, se ne bi smelo finančno kaznovati. Upoštevati bi se moralo, da je delavec zaradi dela na črno že tako oškodovan za pokojninska leta, za zdravstveno in socialno zavarovanje ter za višino pokojnine. Kazen delavcu za delo na črno ne bi bila opravičena, če bi denarna socialna pomoč države, ki bi jo delavec prejel, zadoščala za preživetje delavca in njegove družine. Trenutno pa država še ne nudi zadostnih socialnih pomoči, zato upam, da bo v tem delu kmalu prišlo do sprememb. Upam, da bo ministrstvo občutljivo za realne potrebe najranljivejšega dela prebivalstva in da bodo spremembe tega zakona v delu, ki prizadenejo najbolj revne državljane in državljanke, vložene kmalu po sprejetju tega zakona. Ostale dele zakona o preprečevanjudela na črno večinoma podpiram, zato bom tudi zakon podprla. Prav tako bom podprla amandma koalicije k 18. členu, ne pa amandmaja k 12. členu, ker preširoko odpira vrata tako imenovani medsosedski pomoči. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Gvido Kres. Pripravi naj se Ivan Grill.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V eni izmed današnjih predstavitev stališč poslanskih skupin je bilo rečeno, da podjetnik, ki dela po pravilih, po veljavnih zakonih, je nekonkurenčen podjetnik. Zdaj se lahko vprašamo, kdo je pa kriv za takšno stanje. Podjetnik zagotovo ni tega kriv. Vprašamo se lahko, ali je kriva trenutna Vlada. Jaz trdim, da tudi ne. To se je pač nabralo skozi vsa leta in Vlada poskuša na nek način zajeziti delo na črno, da se tudi to stanje izboljša. Toda po našem mnenju se ni ravno najbolj posrečeno lotila tega problema. Sosedska pomoč je za nas vprašljiva v tem delu, ko vidimo, tudi na podlagi tega, kar smo preštudirali, enostavno se bo najlažje zajezilo delo na kmetih, delo v gradbeništvu, tam, kjer inšpektor lahko zadevo vidi, tistega, kar se pa dogaja za vrati, pa se ne bo zajezilo. Pa še nekaj bi rad povedal. Veste, težji je kramp, ki ga v roke dobiš, manj je tisto delo plačano. Tu dodane vrednosti ni. Dodana vrednost se dogaja, dobro vemo, kje je visoka dodana vrednost. Mislim, da s tistim delom, ki je skrito očem javnosti, ki se ga ne da na takšen način nadzirati, kot tu govorimo. Zagotovo tudi ne gospodinjske pomoči. Tu so, jaz trdim, majhni denarji in bi se bilo treba lotiti večjih stvari. Po našem mnenju bi se bilo treba lotiti tega na drug način, ker imamo kopico zakonov. Govorimo o malem delu, govorimo o študentskem delu. Jaz pa trdim, če bi bila fleksibilnejša delovna zakonodaja, ki tudi zdaj ni slaba, mimogrede, da se delati tudi po njej, ampak lahko bi bila boljša, fleksibilnejša, lažja zaposlitev in tudi lažje odpuščanje, v skladu s poslovnimi rezultati, ki jih ima podjetnik. Že nekajkrat sem povedal, ko podjetnik zaide v težave, takrat ga ne smeš še do konca stiskati, treba je pomagati tudi na ta način, da si opomore in da lahko kreira nova delovna mesta. Takrat pa naj, kot smo že povedali, socialna država odigra svojo vlogo, ko delavec izgubi službo, in temu primerno tudi streže. Pravimo, podjetnik ne sme nuditi medsosedske pomoči. Ne vem, ta zadeva mi tudi ni najbolj jasna. Mislim, da bodo iskali druge poti. Mi pa govorimo ravno o tem, da želimo imeti transparentno, ne da se podjetnik vsak dan boji, kdaj mu bo kakšen inšpektor prišel na vrata, in je dejansko obremenjen z vsemi temi stvarmi. Če bi bila zadeva fleksibilnejša, enostavno zastavljena, pa tudi, ko govorimo o dajatvah iz tega dela, če ne bi imeli toliko nekih zadev, kot jih imamo, če bi se končno dogovorili, delo je delo, ura je ura, obremenjeno naj bo s toliko in toliko, razen za delovna mesta, na katerih delajo ljudje s posebnimi potrebami, tam je treba najti pravo moč, ampak za vsa dela bi pa lahko bilo na ta način urejeno. Ne smem biti krivičen do Vlade, Vlada se trudi. Je pa tudi res, ko govorimo o preprečevanju dela na črno, da se niste lotili tega na pravi način. Zato bomo v Slovenski ljudski stranki proti temu zakonu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Ivan Grill. Pripravi naj se Anton Anderlič.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Tudi sam delim mnenje z vsemi tistimi, ki ugotavljate, mislim, da smo kar enotni, da je delo na črno v Sloveniji velik problem. Tudi v drugih državah se soočajo s tem problemom, ampak pri nas je pa mogoče še celo nekoliko bolj izrazit in je postal že kar del slovenske folklore. Zato se nikakor ne strinjam z neko navedbo koalicijske poslanke, kako to, če v Slovenski demokratski stranki, katere član sem tudi sam, nasprotujemo oziroma želimo odpraviti delo na črno, da pa takšnemu zakonu, kot je ta, nasprotujemo oziroma in od kod ta preobrat. Glejte, tudi jaz sam delim mnenje, da Vladi in, gospod minister, zagotovo vam je bil namen in tudi cilj, da bi se to področje skušalo urediti. Tukaj zagotovo nimam nobene dileme in vesel sem, da se je ta poizkus tudi opravil. Rešitve v tem zakonu pa žal tega cilja ne bodo nikoli, vsaj ne v taki obliki, mogle uresničevati, niti zasledovati. Navedli ste tudi to, da je glavni poudarek pri tem zakonu ugotavljanje teh nepravilnosti in pa tudi sankcioniranje. Že takoj trčimo ob dva problema. Prvi je ta, kar je na splošno znano tudi v Sloveniji na drugih področjih, da manjka število usposobljenih nadzornikov, inšpektorjev, ki lahko razne anomalije družbi odkrivajo. Potem so velikokrat postopki takšni, da se jih pač ne da enoznačno izvajati in so potem prek sodnih ali takšnih mahinacij ali pa malverzacij ali pa zlorab postopkov učinki po navadi vedno končajo, zastarajo ali pa iz vsega ne nastane nič. Drugi glavni namen tega zakona je, da se znatno povečajo sankcije oziroma kazni. Tudi ta način ni najbolj smiseln, najbolj primeren, tudi ne najbolj vzgojen, če temu tako rečemo, predvsem za tiste ljudi, ki so mogoče na dnu socialnega roba, ki se poslužujejo tako imenovanega dela na črno zato, da lahko preživijo. Takih je verjetno na stotine in tudi na tisoče. Zanimivo pa je predvsem to, da v svoji obrazložitvi zakona, kjer ste navajali razloge, zakaj je ta siva ekonomija oziroma delo na črno v Sloveniji v tako velikem številu, navajate tukaj veliko število brezposelnih, veliko število relativno mladih upokojencev, visoke stroške obremenitve cene dela v legalnih oblikah, dolgotrajne, zapletene postopke upravnih služb, dolgotrajne postopke pri sodnikih za prekrške in pogosto zastaranje postopov ter neučinkovit sistem izterjave kazni. Ne bom bral vsega. Glejte, z vami se tukaj globoko strinjam. Ta zakon tistih generičnih razlogov ali pa vzrokov, da imamo tako veliko dela na črno, pa seveda ne odpravlja. Tudi ta zakon ne more tega odpraviti kot sam zakon. Zato bi bilo treba tukaj še vedno v številnih verjetno drugih zakonih in tudi institucijah ta del urediti. In če ne bomo mi že na samem inputu tega našega trga delovne sile skušali stvari poenostaviti, ljudi motivirati, tudi ne nazadnje, da pride v našo podzavest, da ne bo prihajalo na misel, kako zlorabiti sistem, pa fušati, po domače rečeno, ampak da bomo v bistvu vsi, tudi tisti, ki bomo dajali delo nekomu, raje dali delo tistemu, ki bo izstavil račun, ko bomo vedeli, da bomo imeli tudi možnost garancije in tako naprej. Ampak tega v naši družbi ni. Je res del slovenske folklore, da pač šušmarji so tisti, ki se jih najraje poslužujemo. Ne nazadnje se tukaj soočamo tudi s primerom, ki jih ta zakon ne rešuje. Koliko je tudi podjetnikov, podjetij, ki izstavijo račun, opravljajo neko delo ali pri fizičnih osebah ali pri pravnih osebah, ampak še vedno je v ozadju nek dogovor, da se račun ne izstavi za celo storitev. Je zagotovo še nekaj denarja v obliki gotovine, takole pod roko, in nekoliko, v narekovajih, profitira tisti, ki se odloči, da pristane na tako igro, tudi tisti profitira, ki to izvaja, izgublja pa država. Seveda na ta račun ne dobivamo tistih davkov in prispevkov, ki pridejo tudi notri. Bistveno premalo se dela. Ves čas na to opozarjamo tudi na poenostavljanje postopkov za pridobitev dovoljenja. Tukaj je marsikdo, ki bi želel legalizirati svojo dejavnost, pa zaradi takšnih postopkov raje obupa in raje riskira in fuša. Tudi ti prispevki, so še vedno previsoki. Trg delovne sile ali tudi višina teh prispevkov, naj bo to za pokojninsko, ali socialna zavarovanja ali zdravstvena, je žal - žal - previsok. Če bi tukaj šli v model, kot rečejo v ekonomiji, ekonomija obsega, da bi več ljudi plačevalo v te blagajne z manjšim zneskom, bi bil na koncu izplen bistveno višji. Tak primer, ste tudi sami navedli, je v Španiji. Španija se je lotila reševanja tega na način, da je znižala prispevke ali prispevne stopnje za socialno varnost in tisto, kar še zraven tudi sledi, in se je po nekem relativno kratkem obdobju število brezposelnosti znižalo za 4,5 %, če so ti podatki pravi, in tudi BDP je narasel in tako naprej. Tudi pri nas bi bilo verjetno treba razmišljati v to smer. In tudi ta sosedska pomoč, tukaj se je zdaj odprlo toliko vprašanj, na katera nimamo odgovorov, tako da bi verjetno bilo, spoštovani gospod minister, mogoče tudi za vas najbolj koristno, predvsem pa za slovensko družbo, da tudi sami nagovorite, ko bomo jutri zvečer glasovali, da naj ta zakon zavrnemo. Pa ne, da je to vaš poraz, ampak toliko dilem, toliko odprtih vprašanj; več kot je bilo odgovorov, še več se je pojavilo vprašanj. Vzemite si potem še enkrat čas, to upoštevajte, kar se seveda tudi da, najdite nek konsenz, predvsem pa bolj enoznačne rešitve, ki jih ne bo mogoče zlorabljati, pa sem prepričan, da bomo ta problem vsaj deloma omejili. S tem zakonom pa se bojim, da ne. Res je veliko zmede po nepotrebnem in rešitev v takšni obliki tudi ne bo. Glejte, tega zakona ne bom podprl v takšni obliki, mogoče, če bo naš amandma, v kar seveda dvomim, ampak bojim se, da tak zakone ne bo prinesel učinka. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Anton Anderlič, pripravi naj se Andreja Črnak Meglič. Prosim.
Spoštovani! Ko prebiramo ta zakon in pripombe, ki prihajajo iz različnih naslovov, predvsem pa od zainteresiranih organizacij in skupin, ki se ukvarjajo z, recimo temu, organiziranim delom tako na področju prostovoljstva kot tudi na področju opravljanja razne pridobitne dejavnosti. Sam mislim, da imamo tisti, ki smo na vladni strani, nekaj smole, da pravzaprav ne znamo povedati, kaj je bistvo tega zakona. Če samo preberete cilje, potem ne morete nobenega prepričati, kajti ključni cilj zakona je povečati pristojnost nadzornim organov, podati podlago za učinkovitejše delo nadzornih organov, določiti jasnejšo opredelitev posameznih pojmo in ukrepov, zakonov ter poostriti sankcije za kršitelje zakona. Če je to cilj zakona in se nič drugega ne navaja, pa to, da direktivo vnašamo v naš pravni red, potem je to zame premalo; pa ne zaradi tega, da ne bi želel razumeti, kaj se s tem hoče povedati. Gre preprosto za to, da to ni res, da inšpekcije in službe imajo pooblastil več kot dovolj. Recimo, v načelih so samo tri alineje, kaj so ključna načela tega zakona. In zato je tudi toliko nejasnosti v zvezi s tem, kaj je sosedska pomoč, kaj je še nekaj drugih pojmov, ki jih želimo tukaj razjasniti. Prepričan sem, kot se najbrž tudi vi sami soočate dnevno z vprašanji s strani javnosti – recimo vprašanje, kako je s tistimi, ki so na zavodu za zaposlovanje in lepo delajo na črno: ker si izračunajo, kaj se jim splača. To, da bi se tam ojačal kakšen nadzor – niti slučajno! Pa imamo vse podlage, da to počnemo. Recimo, ti zavodi za zaposlovanje, recimo neki primeri, ki so poznani, recimo sezonska dela. Trideset let, ne samo v času te države, že tudi prej, je znano, da ni zanimanja za to delo in tudi če se pošteno, v regularnih okvirih te stvari počno, ljudje na zavodih za zaposlovanje preprosto destimulirajo te ljudi, ker jim tako in tako razlagajo, da se jim ne splača, da gredo na začasno delo in podobno. Poznam veliko takšnih primerov. In to, da pa delajo drugje na črno, se prav tako kontrolira [[...]]In to vsi vedo – ampak nič! Tako bi se bilo verjetno s tega vidika najprej treba nekako sprijazniti s tem, da vsi poznamo probleme, da si pa vsi tudi zatiskamo oči. In me prav zanima, kako bo ta država uspela vzpostaviti te instrumente za večji nadzor in opredelitve iskanja, kdo dela v sosedski pomoči, kdo dela na črno, tako kot se to tudi tretira. Jaz sem za to seveda, da se to še kako pogleda in uredi in dejansko sankcionira tiste, ki delajo na črno, pa najsi gre za pravne osebe, fizične osebe ali pa tiste, ki so samozaposlene ali kakor koli že to je. Pa tudi tisti, ki delajo na črno pa so na borzi. Vprašajte zdaj enega od, recimo, desetih ali pa devet od desetih, ki so na borzi, pa vam bodo povedali, kako se znajdejo in kako se jim ne splača, da bi iskali aktivne zaposlitve, ampak kako se jim splača delati na črno, domnevam, ker ne morejo drugače delati; ali pa na sivo ali kakor koli. Ampak to je spet v enem delu odgovornost vlade in istega ministrstva, da poskušamo te stvari res prijeti tako, kot jih je treba. Upam, da ta zakon – že danes je bil omenjen zakon o graditvi objektov, ki je v proceduri, sicer iz drugega ministrstva, spet uvaja neke druge zgodbe. Sicer mislim, da je dvesto petdeset kvadratnih metrov ogromna hiša in da je sam človek ne sme graditi. Tudi če bi imeli stimulacije, vgrajene v drugi zakonodaji, da bi se ljudje raje posvetili aktivnemu delu na svojemu delovnem mestu, zaslužili več v okviru svoje zaposlitve, bi najbrž raje to počeli, kot pa se sami lotili ne vem – razen to, da je pri Slovencih hobi graditi hiše, ne verjamem, da bi se kdo spravil opravljati večja dela na svoji hiši s svojimi prijatelji. Mislim pa tudi, da že ni več popularno, kot je bilo včasih, da smo pomagali betonirati plošče in podobne stvari, da to praktično ne obstaja več. Ampak nekatere stvari pač so takšne, ki jih radi sami naredimo – ampak, kaj hočem povedati? S tem, ko mi tako rekoč na osnovi pri zakonih vzpostavljamo samo sankcije, sankcije, sankcije, nikakor pa ne nobenih stimulacij in če bi mi imeli stimulacije [[...]]Recimo, zakaj po nekaterih državah ni dela na črno in zakaj se posvečajo svoji službi cel dan, cel teden, tudi soboto, tudi nedeljo, razmišljajo o tem, kako bodo – govorim o nekaterih državah, ki jih zagotovo poznate – pri nas je pa obratno. Pri nas je pa tako, da med delovnim časom ljudje razmišljajo, kje bodo ceneje kupili material, kje bodo kaj lahko zase naredili in kako bodo, če se le da, v četrtek šli že iz službe pa delali zase ali za prijatelje. Kakor koli pozdravljam, da se te stvari uredijo, urejajo in da se izkoreninja to delo na črno, pa vendarle so tudi še druge stvari. Dejansko je tukaj po mojem prepričanju predvsem premalo zelo jasnih sporočil, kaj to prinese: prinese korist za posameznika, prinese korist za državo, prinese korist za skupnost; skratka za vse. In teh sporočil tukaj ni, če v ciljih zakona zapišete samo te stvari. Kot rečeno, jaz bom zakon podprl. Amandma – govorim o tem amandmaju s strani SDS, ne o drugem – bodo verjetno predlagatelji še pojasnili. Vendar je pa res vprašanje, do katere mere to odpira in dela še bolj neuresničljiv ta člen. In takrat nismo osnovnega cilja dosegli, da se večino teh del opravlja po poteh, kot morajo biti, in da se vse tiste stvari, ki gredo mimo, tudi sankcionira. In tukaj je veliko nejasnosti. Čeprav se pa lepo sliši! Sam nisem za to, da govorimo samo na način, kako bi bili prijazni in kako bi ljudem v stiski sedaj, tudi v tej krizi, lahko čim več pomagali oziroma da jim omogočimo, da si naj sami pomagajo. Celo mislim, da je delo na črno, predvsem nekaterih delodajalcev oziroma obrtnikov, ki določena dela delajo sami ali s svojimi delavci, dražje, kot pa tisto, ki je po tarifah, ki jih ima Obrtna zbornica, ki jih imajo nekateri drugi in tako naprej. V to sem trdno prepričan. Ampak ker ljudje niti ne preračunamo dovolj, mislimo, da bomo tako lažje "prišli skozi". Poglejte nekatere urne postavke in boste videli. A kot rečeno; dokler ne bo ustreznih spodbud, da je bolje delati v svojem osnovnem poklicu – in to maksimalno in tudi za boljši zaslužek – in s tem si ustvariti pogoje, da lahko najameš tistega, ki je kvalificiran, ki je učinkovit, in kar je tudi bistveno, da se hiša ne dela, recimo, 20 let, ampak da se jo lahko naredi v relativno kratkem času, ali karkoli drugega – govorim na pamet – in se posveča drugim stvarem. Meni je žal, da tega nismo uspeli dopovedati ljudem, in tudi to, kar dobivam tukaj od raznih organizacij – upam, da ne bo to vplivalo na prostovoljstvo. Prostovoljstvu smo v tej državi itak naredili že ogromno škode; in angažiranju v društvih in tako naprej. Lahko vam to zagotavljam, ker sem aktiven vsaj v nekaterih z različnih področij, od humanitarnih do športnih in nekaterih drugih. Zato bi to sporočilo ne smelo biti tako, da se jim še dodatno žuga, da če bodo kdaj kje napravili, bodo pa še krivi, ker bo to pač tako. Predvsem je tukaj tudi vprašanje, kako se to odraža pri raznih naravnih nesrečah, takrat ko stopijo skupaj, ko nihče ne evidentira in tako naprej [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] [[...]]Seveda evidentirajo, ampak je tudi napravljeno veliko. Se bo nek pametni inšpektor našel, verjemite mi, so ti primeri že bili. V lanskih jesenskih poplavah, ker slučajni ni bil na spisku prvoogroženih tisti, pa je imel ravno tako na pol odkrito streho, pa so mu prišli popravit in je dobil inšpektorja, ko so mu stopili brezplačno v pomoč. Saj je narobe, jaz to vem. Jaz vem, da je to narobe, ampak ker očitno je najprej treba ogromno nekih evidenc, je treba nekih podpisov, je treba registracij, je treba vse to narediti. Zagotovo mi lahko verjamete, da kar se tiče predvsem pri naravnih nesrečah in teh zadevah, že dolgo časa spremljam to problematiko še s kakšnega drugega zornega kota, ne samo iz tega. In so tudi nekatere težave. Verjamem, da bo predvsem učinkovitejše delo pri nekem pregledu, kaj se pravzaprav dogaja, in tudi s sankcijami tistih stranpoti, ki so, da pa bo nekatera slaba sporočila čas nekako izboljšal in bo tudi zakon prinesel rezultate.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Andreja Črnak Meglič. Pripravi naj se Franci Kek, za njim Mirko Brulc.
Spoštovani podpredsednik, gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi! Že dolgo časa se pogovarjamo o tem zakonu, zato določenih stvari ne bi ponavljala. Pa vendar, tisto, kar si moramo najprej povedati, je, da je delo na črno silno kompleksen pojav in zaradi tega potrebuje tudi več zdravil na različnih področjih. Najprej je tu vprašanje ponudbe dela na trgu sploh, stanje na področju brezposelnosti in prejemnikov denarnih socialnih pomoči. Gre za vprašanje revščine, vprašanje učinkovitega nadzora in politike kaznovanja in ne nazadnje splošnega odnosa v družbi do tega pojava. Roko na srce, družba, slovenska družba dojema delo na črno kot neke vrste samoumeven in sprejemljiv pojav, na nek način, kot da bi bilo to vgrajeno že v naše gene. Prosim, povejte mi, kdo izmed nas ni zapadel skušnjavi – in jo tudi realiziral –, da bi, ko mu je bilo ponujeno, ali želite stvar brez računa ali z računom, ne pristopil k rešitvi, ki bi bila za njega ugodnejša. To se pravi, na nek način je treba resnično okrepiti imunski sistem družbe, da mi kot posamezniki tega ne bomo več dopuščali in tega tolerirali. Je ni inšpekcije in ga ni nadzorstva, ki bi lahko sankcioniralo vsakega posameznika. To je prvo, kar si moramo povedati. V drugih družbah te tolerantnosti do tovrstnih pojavov ni. Če se opredelim do amandmaja SDS k 12. členu, bi povedala, da v prvem delu tega amandmaja izpušča iz nudenja sosedske pomoči – obrtnikom in podjetjem. Upam si trditi, da je ravno v tem prikrivanju, kdo nudi to tako imenovano sosedsko pomoč, pravzaprav največ kršitev. In da ljudje, ki imajo registrirano dejavnost, pristopajo do nas in mi to blagohotno sprejemamo pod krinko nudenja sosedske pomoči. Še bolj nesprejemljiv je drugi del amandmaja. Očitali ste zakonodajalcu, da stvari premalo definira, ampak tu je stvar še veliko bolj nedefinirana. Medsebojna sosedska pomoč naj bi bila tudi med sosedi, med katerimi obstaja določena bližina v smislu prebivanja in za delo prejmejo materialno korist. Kaj je že to? In če delo opravljajo v zvezi s tradicionalnimi ljudskimi običaji in navadami – totalno nedefinirano. To na široko odpira vrata še nadaljnjemu delu na črno. Tretji problem, ki bi se ga rada dotaknila, je vprašanje nadzorstva in kaznovanje. Kot že rečeno, ne verjamem, niti tako razširjen obseg nadzornikov, ki ga prinaša ta zakon, ne bo zamejil problema, kajti zamejili ga bomo najprej mi sami. Dejstvo pa je, da nadzorovanje in kazni so učinkovite. V Ameriki ljudem zelo malokrat pride na misel, da bi šli v tovrstne kršitve, kajti IRS tako učinkovito nadzoruje in kaznuje tiste, ki to naredijo, da jim nikdar več ne pade na pamet, da bi se česa podobnega polotili. Res pa je, kolegice in kolegi, in tu vam pritrjujem, riba vedno smrdi pri glavi. In ko bomo začeli sankcionirati glave, potem bodo tudi te sankcije za ljudi sprejemljive. Sicer pa zakon podpiram, ne podpiram pa amandmaja SDS. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franci Kek. [[Ga ni.]] Gospod Mirko Brulc, pripravi naj se Rudolf Petan.
Lep pozdrav vsem prisotnim! Vsi vemo, da je delo na črno povsod v Evropi preganjano in da je rešeno tako in drugače. Poznam situacijo v Italiji, kjer s helikopterjem kontrolirajo, koliko je trgačev v vinogradu in potem gospodarja vprašajo. Naša policija – kje ima dovoljenja za vse tiste, ki delajo v vinogradu? V Italiji ni možnosti, da boš prišel tovorno prikolico k avtomobilu in si domov iz trgovine peljal gradbeni material in tako dalje. Se pravi, nekje je red in ta red se da uvesti tudi pri nas. Mi smo na odboru obravnavali medsosedsko pomoč v potankostih, podrobnosti, kaj je medsosedska pomoč pri spravilu kmetijskih pridelkov, kaj pri kolinah, kaj pri gradnji hiše in tako dalje. V želji, da bi ustregli ljudem, da bi ohranili to medsosedsko pomoč v pravilnih razmerah – jaz pa sem dobil mejl od nekega Marka Kovača, ki pravi: "V primeru, da imam espe ali podjetje, je moja osebna pravica, da nekomu naredim nekaj zastonj." Seveda je! Naj pride še k meni! Pa verjetno vsem sosedom ne dela zastonj – ne vem, kakšen espe ima – od česa pa živi potem? Treba je vedeti, kje so meje in kje je medsosedska pomoč. Je naša tradicija, jo je treba ohraniti, gre za sociološke in druge zadeve, ki so zelo pomembne. Danes sem tukaj slišal velikokrat svetovanje ministru, da bi se minister moral tega lotiti drugače. Kako? Povejte, kako drugače! SLS pravi, da se je treba lotiti tega zakona drugače. Če na odboru v ne bi resnici, še enkrat poudarjam, razpravljali o vseh podrobnostih medsosedske pomoči; tudi v bloku, v stolpnici in verjetno, če teče voda, pušča voda in je sosed vodovodni inštalater in priteče to takoj popravit – pa to ni tretja svetovna vojna potem! Tako da iščemo zdaj stvari, kako bi upravičili, da tudi tega zakona ni treba sprejeti oziroma pa bi šli lahko tudi na referendum s pretvezo, da medsosedska pomoč ni več mogoča. Mene bolj žalosti, da se Obrtna zbornica in druge zbornice niso bile pripravljene odločiti, da bi tudi svoje člane kontrolirale pri izdajanju računov, da smo morali ta amandma vsiliti, tudi prepričati predstavnike, ki so bili na odboru. Normalno, če ga bodo prijavili, ne bo več plačal članarine in potem imajo težave tudi s tem. Mislim, da morajo tudi te zbornice prevzeti svojo odgovornost, da se odkriva delo na črno. In kaj je preventiva? Preventiva je pa tisto, kar bomo zdaj imeli na referendumu; in to je malo delo. Malo delo omogoča tudi tistim, o katerih smo govorili: nezaposleni dobiva prispevke in lahko si z malim delom pomaga, zasluži, dodatno izboljša svoj proračun in tako dalje. Je pa res, s tem pa se strinjam in sem o tem tudi že diskutiral, da kazni za tistega, ki opravlja malo delo na črno, je nezaposlen in tako dalje, za tistega so kazni po mojem tudi previsoke. Ne za privatnike, obrtnike, podjetnike, ampak za tistega reveža, ki ga pač bodo dobili pri opravljanju malega dela, sam pa dobesedno ne ve, kako bi preživel s prispevki, ki jih dobiva. Ta zakon bom seveda podprl, tudi amandma koalicije, mislim pa, da ostalih sprememb ta zakon ne rabi zaenkrat. Hvala.
Hvala lepa. Za besedo je prosil minister za delo, družino in socialne zadeve dr. Ivan Svetlik. Pripravi naj se potem gospod Petan. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Poslanke in poslanci! Nekaj občutkov je bilo izrečenih v tej razpravi, pa bom še jaz enega izrekel; ob razpravi o tem zakonu se tudi kaže tisto, kar nas dostikrat privede do takega sklepa, namreč, neka dvojna morala. Vsi smo proti delu na črno, vendar potem začnemo: vendar ne tako, ne sedaj, ne tukaj, ne jaz. Potem je seveda vprašanje, kako pa, in teh odgovorov na ta vprašanja potem ne najdemo. To je tisti problem, ki ga je poslanka Črnak navedla, da smo tako rekoč kulturno nekako vpeti v en vzorec, kjer je tega dela in tovrstne dejavnosti veliko. Splošno je bilo že omenjeno, da gre za preprečevanje dela na črno zato, ker onemogoča to delo podjetnikom, da bi normalno poslovali ali da bi sploh poslovali, ker odžira, uničuje delovna mesta, povečuje brezposelnost, ker slabi državne blagajne, ker ne zagotavlja tistim, ki to delo opravljajo, socialne varnosti in predvsem je tudi nepravično za tiste, ki vse plačajo v odnosu do tistih, ki ne. Samo primer, ki se pogostokrat pojavlja, da tisti, ki delajo na črno, ki ne izdajajo računov, so potem tudi pri socialnih službah ugodnejše obravnavani, ker ne izkazujejo dohodka in potem dobijo večje ugodnosti, večje beneficije in se srečujejo na centru za socialno delo s svojimi sovaščani, someščani in potem se ti slednji, ki zares rabijo pomoč, sprašujejo, kako so lahko do tega prišli. In te dvojne morale, če hočete, ki se tudi na takšen način kaže, je kar veliko. Zato je seveda logično, da tisti predlogi, ki so bili pri pripravi zakona dani, ki širijo tako rekoč možnosti izjem, da jih težko sprejmemo, ker če gre za to, da omejujemo ta pojav, ga zelo težko tudi hkrati širimo tam, kjer je to neupravičeno. Drugič, veliko je govora o tem, da bi bilo treba ne kaznovati, ampak preventivno delovati. Žal ni kakšnih predlogov, kako to zares storiti. Mi preventivno delujemo skupaj s socialnimi partnerji skozi kampanjo za preprečevanje dela na črno, ne nazadnje Zakon o socialnem podjetništvu, ki ga je Državni zbor potrdil, bo tudi v tej smeri lahko kaj prinesel in lahko bi tudi še kakšen drug ukrep razvili, če bi bil pri roki. Omenjali ste, recimo, nižje davke ali nižje prispevke, vendar če hočemo v to smer iti, je treba najprej prispevke in davke od vseh dejavnosti pobirati. In to je vprašanje tega zakona tudi, da ugotovimo, kdo kaj zasluži in da od teh zaslužkov tudi poberemo. Ko bomo to imeli, bo seveda tudi nastopila možnost, da bi lahko še kaj znižali, do tedaj pa, dokler gremo v obratni smeri, ne. Ampak še kljub temu ostane tisto vprašanje, ali nezaračunavanje prispevkov še zmeraj cenejše kot zaračunavanje nižjih prispevkov, tako da se tega vprašanja ne bomo znebili tako rekoč tudi, če se prispevki znižajo, kajti še zmeraj bodo ljudje v skušnjavi, da tudi ne izdajo računa ali ne odvedejo prispevkov. Kar zadeva primerov drugje, ki ste jih navajali, recimo belgijski primer. Ta belgijski pristop je zelo drag pristop, kot ugotavljajo. Te "cost benefit" analize, analize stroškov in koristi na ravni države, ne pokažejo kakšnih velikih učinkov. Res je, da zdaj ljudje to prijavljajo, ampak imajo toliko subvencionirano s strani države, da recimo ta domača opravila v globalu ne stanejo potem nas kot skupnost, če bi to uvedli, nič manj. Mi imamo zato na voljo osebno dopolnilno delo, ki si ga ljudje malo poslužujejo, zato ker je še zmeraj lažje, kot je videti, delati na črno kot iti na upravne enote to prijavit in potem tudi ustrezno prijaviti dohodek, ki je na koncu obdavčen. Ampak osebno dopolnilno delo je v zakonu že vseskozi in to je tisto delo, ko ste rekli po stanovanjih, ki se ne vidi. Ki pa ga bo treba najbrž tudi kdaj pogledati in opaziti, kdo to počne in na kakšen način. Carinska uprava se vključuje v preprečevanje tega dela in zaposlovanja na črno, jaz imam še v ušesih razpravo o tem, kako je treba krepiti inšpekcijski nadzor - od prej, iz drugih razprav. Zdaj smo tukaj, na tej točki, treba je to podpreti najbrž, če hočemo, da bo res inšpekcija učinkovitejša in da bo tudi številčno več inšpektorjev. In ti ljudje so usposobljeni za to delo, dodatno se bodo pa seveda še posebej za to usposabljali. In mimogrede, če se že pogovarjamo o tej, kot sem rekel, dvojni morali, mnogi navajate, kakšne vse kršitve poznate. Potem smo vsi v prekršku, če tega ne prijavimo, konec koncev. Zakaj pa potem ni prijav? Ni jih. Veliko je govora o sosedski pomoči. Mimo tega ne morem. Leta 2006 je bil ta obstoječi zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno dopolnjevan. Tam je ostala sosedska pomoč tako definirana, kot je zdaj definirana, nihče se ni ob njo spotaknil, kot kaže, nič ni bila problematična, dodano je bilo malo delo takrat, ki pa je ostalo tam, kjer je: črka na papirju. Nihče ni naredil koraka naprej – ker je bil zapis, ker je bila rešitev slaba. Ampak sosedska pomoč tudi po novem zakonu ostaja povsem nedotaknjena, ko gre za solidarnostne oblike sosedske pomoči. Ko gre za res za pomoč, ne pa, ko gre seveda za plačevanje na roko. In tukaj se izgovarjati na to, da prehajamo v področje tradicionalnih oblik dela in pomoči, da jih omejujemo, je po svoje vprašljivo, kajti tradicionalne družbe tudi niso poznale socialne države, zato so imeli vse te oblike sodelovanja, pomoči, neplačevanja. Osebno se spomnim iz 50., 60. let, da moj ded ni prejel nobene penzije, nobene socialne varnosti ni bilo, ker je pač tradicionalna družba, kmečka družba tudi še po drugi svetovni vojni ni poznala. Danes so kmetje, ljudje na podeželju vključeni v sistem socialne varnosti, zato se od njih pričakuje, da bodo spoštovali ista pravila, da bodo plačevali davke in prispevke od svoje dejavnosti. In to je tisto, kar moderna država pričakuje. Res je, da je ta prehod postopen, da se ne zgodi naenkrat in mislim, da smo mi tudi s primerno pozornostjo to rešitev predlagali, tako da se sosedska pomoč, solidarnost tudi v družinskem krogu itn., ohranijo kot izjeme in se tega ne preganja tudi po našem predlogu ne. Tako je tukaj treba vendarle spet biti jasen v tem pogledu, do kam pravzaprav gremo. Ne gremo predaleč. Lahko trdimo, da ne gremo predaleč. Moramo pa seveda upoštevati, da se igra igra po enakih pravilih in da je ustrezen prispevek za pravice, ki jih ljudje iz tega naslova potem tudi koristijo. Mimogrede, ko gre za vprašanje brezposelnih in kaj oni počnejo, ker so pogostokrat omenjeni kot tisti, ki opravljajo tudi delo na črno. Njihove aktivnosti se spremljajo in na podlagi tega je bilo leta 2009 iz evidence brezposelnih oseb črtanih 10 tisoč 201 oseba, leta 2010 pa 11 tisoč 769 oseb. Med njimi je največ takih, ki niso bile na voljo za zaposlitev, ker so pač počele nekaj drugega, ker jih ni bilo takrat, ko jim je bila zaposlitev ponujena. Največ je bilo takih, obakrat. Seveda so tudi taki, ki so odklonili vključitev v program zaposlovanja, kar niso imeli časa, da bi se vanj vključili, verjetno, ko so nekaj drugega počeli, ali pa so zaposlitev sploh odklonili. Torej zavod to počne, dela, nadzira na ta način, ampak ena od možnosti za to, da bi lahko to drugače počeli, kot je bilo že omenjeno, je tudi zakon o malem delu. Še vprašanje, kdo je udeležen v tem delu na črno v teh aktivnostih sosedske pomoči? Ni res in to bomo še v prihodnje bolj natančno spremljali, da so to tisti iz najnižjih socialnih skupin, ki imajo najtežje probleme in podobno. Praviloma ne. To so tisti ljudje, ki imajo neko znanje, ki ga potem unovčijo tudi na tak način. In ravno ti potem srečajo, tisti iz najnižjih socialnih slojev, tisti pridejo na center za socialno delo, in tam srečajo te druge, ki praviloma ne prijavljajo svojih aktivnosti. In na koncu. Seveda, ta zakon, ki ga predlagamo, o katerem boste glasovali, ni dokončna rešitev tega vprašanja preprečevanja dela na črno. To smo že večkrat poudarili. Je pa primeren odgovor glede na izkušnje iz preteklega obdobja, ki so bile tudi posredovane preko ustrezne komisije, ki spremlja to področje dejavnosti. In seveda bo lahko pomenil pomemben korak naprej. Dokončnih rešitev se je pa treba izogibati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rudolf Petan, pripravi naj se gospa Alenka Jeraj.
Hvala za besedo. Spoštovani! Pred menoj je sogovornica omenila Ameriko, tam jim ne pride na misel, da bi kdo delal na črno, zato ker delajo službe, inšpekcije nadzor. To drži. In to je dobro. Vendar pa je še druga slika tega, če je že primerjava z Ameriko, lahko se primerjamo še drugače. Spomnite se katastrofe, ki je zadela New Orleans. Celo mesto je bilo pod vodo. Kaj se je tam dogajalo? Ljudje so šli v zbirne centre, telovadnice, ne vem kaj še vse, in tam sedeli v telovadnicah in pred mikrofon vpili, kako jim nihče ni prinesel niti vode. Ja, ampak, pokazalo se je, da vode je bilo dovolj, v kamionih je bila, samo nikogar ni bilo, ki bi razdeljeva vodo. Niti to se jim ni ljubilo, da bi vstali s svojega mesta in šli po vodo, nacionalna garda jim je morala razdeljevati vodo, in priti do vsakega posameznika v telovadnici. Pa primerjate s Slovenijo. Ali ste že ob kakšni nesreči videli, da je kdo šel v kakšno telovadnico? O, ne! Takoj po tistem so šli sosedu pomagat streho pokrivati, potem je pa prišel sosed mimo. To pa je druga razlika. Zato, ker nimamo ameriškega čipa, ampak imamo svojega, za pomoč drug drugemu. To nam je res v čipu. Tu se strinjam s predgovornico, ki je to dejala. To je drugačen čip od ameriškega. Hvala bogu, da imamo takšnega, da ne sedimo v telovadnici in čakamo, vpijemo, kako nam drugi niso prinesli kruha in vode, mi pa, ne bom rekel česa, nismo premaknili. Mi se postavimo v vrsto in se sami zorganiziramo. To pa je razlika med Ameriko in nami, če ste že ravno Ameriko omenili. Grem na tisto, kar sem hotel povedati, delo na črno. Gremo na vzroke. Kako je to delo na črno sploh nastalo ravno tu, pri nas, mi smo neka oaza. Ja, zaradi tega, ker ima neko tradicijo, recimo, takoj po vojni je bil standard takšen, kot je bil. Ni se dalo imeti večjega, mi smo si pa želeli in smo bili pripravljeni in smo sami reševali tisto, kar država ni mogla rešiti, pa smo si najprej zgradili to, ono, tisto, potem smo pa začeli graditi hiše. Da pa je tudi pripomoglo k temu to, da mojster, recimo, za navadno zadevo, za zamenjavo pipe ali tesnila nismo mogli dobiti zato, ker je rekel, da ima velik objekt, pa ne bo sedaj šel menja tesnila. Pa smo se nekako znašli in smo dobili nekoga, ki nam je prišel to na črno naredit. Tako je pač bilo, ker je država funkcionirala tako, kot je funkcionirala. Ali je dobro ali slabo, to ni pomembno. Določenih kadrov, predvsem na storitvah, ni bilo, in smo se sami zorganizirali, hvala bogu. Saj ti ne more kapljati voda v kuhinji mesec dni, da bo prišel mojster samo tesnilo zamenjat, on ima pa drugega dela, saj jih je bilo premalo bilo. In to se je sedaj nekako ohranilo in hvala bogu, da se je. To je bilo samo v korist posameznika in v korist države, ker državi tega ni bilo treba reševati. Tudi socialne stiske so se reševale na ta način, skozi delo na črno. In to je tradicija. Čip, je bilo prej rečeno. V redu. Tako je. In sedaj bomo mi to tradicijo, čip ljudem hoteli izpuliti iz glave. Verjetno ga bo nekako treba, samo pristop mora biti pravi. Ne kar s kleščami v glavo, pa čip ven pobrati. Bo treba verjetno malo bolj nežno in z drugačnim pristopom, da bo zadeva šla. To je pri nas tradicija. In še nekaj. Takšna sosedska pomoč, ali ni to neke vrste druženje, da nismo odtujeni, ker sociologi vsi vpijejo, kako smo odtujeni. No, sedaj bi nas pa še bolj odtujili. Nič si ne smete več pomagati, niti soseda ne smeš poznati več, saj ti tako ne sme pomagati. To nekako ne gre skupaj. In potem še to ljubo brezplačno delo. Jaz vem, da ga je težko definirati. Tisti, ki je poskušal definicijo postaviti, tisti je kar korajžen. Ne morem pa soglašati s tem, da je brezplačno delo tisto, ki se ne sme plačati. Figo! Ravno to delo se lahko plača in se sme plačati, ker če opravljaš delo, ki se ne sme plačati, potem si terorist ali karkoli, v ilegali nekaj opravljaš. Samo za to ne dobiš plačila. Zato je ta definicija pa res napačna. Razmislite o tej definiciji. Brezplačno delo je tisto, ki se mora plačati in se lahko plača, drugo pa je, če ga dobi plačanega. Ne sme pa dobiti plačanega, ampak delo pa je takšno, ki se ga mora plačati. Še to bi omenil. Če ta zakon postavimo v kontekst te zakonodaje, ki se pripravlja, toliko opevane – zakon o graditvi objektov in o kmetijskih zemljiščih –, kjer boste pa totalno onemogočili vsako novo gradnjo, ker samo neke nove davke postavljate, to verjetno ne bo šlo. In tudi v tem kontekstu tega zakona ne morem podpreti, ker tudi ne verjamem, da bodo nadzorne službe opravljale tisto svojo funkcijo. Če pa že bodo, bodo pa tam dobili nekega reveža, ki je nekomu prišel pomagat solato trebiti. Tiste, ki bi jih pa res lahko, tiste pa tako ali tako ne bodo, zato ker se jih inšpektorji niti ne smejo dotakniti, ker so nedotakljivi. Nekateri. V Sloveniji je ta trenutek vedno več nedotakljivih. To je eno. Drugo pa, v tem trenutku v ta kontekst lahko damo tudi, da je tega dela toliko zato, ker ljudje morajo preživeti. V tem trenutku je politika te države taka, da je vsak dan več brezposelnih, več takšnih, ki nimajo socialne podpore, ki nimajo tega denarja, da bi lahko sami preživeli, nimajo služb, ničesar nimajo, ker država pač tako dobro gospodari s Slovenijo. Poleg tega pa, da zaključim, mislim, da je veliko boljše, da si ljudje hodimo drug drugemu pomagat, ko je sosed v stiski, da gremo njemu pomagat, ko smo mi v stiski, da nam pridejo pomagat, se družimo, kot pa da se združujemo v kakšnih garažah. To pa je tudi naslednja varianta. Zato tega zakona ne morem podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Alenka Jeraj. Pripravi naj se Andrej Magajna.
Hvala za besedo. Torej, tudi sama imam kar nekaj pomislekov in nekaj težav z zakonom, ki je pred nami, o katerem se pogovarjamo danes. Minister je rekel, da je nastal cel halo s to medsosedsko pomočjo, kljub temu da ostaja stvar taka, kot je bila v poprejšnjem zakonu. Na Odboru za delo smo ministra vprašali, koliko je bilo kršitev iz naslova tako imenovane medsosedske pomoči oziroma koliko so takih kršiteljev tudi kaznovali v preteklih letih. Odgovora na to nismo dobili oziroma bolj neuradno, da takih kršitev niso ugotovili ali pa jih niso mogli dokazati. Zelo krivično je, da govorimo o delu na črno, ki ga je baje veliko, ne bom operirala z odstotki, o tem bodo govorili predstavniki ministrstva, da se je v razpravah vse skupaj skoncentriralo predvsem na medsosedsko pomoč. Ko da se delo na črno v Sloveniji dogaja samo med sosedi. To je slabo in zato je tudi nastal tak revolt med ljudmi in tak odpor proti temu in zato imamo tudi sami pomisleke, ki smo jih izpostaviti. Vendar pa bi ob tem lahko rekli, da je za to krivo najprej na ministrstvu, saj so oni dali neke prve informacije o tem, kaj prinaša zakon, kaj se bo v nadaljevanju zgodilo. Rečeno je bilo, da je dela na črno 10 milijard denarja, ki ga država ne pobere na ta način. Zagotovo to ni samo med sosedi, saj nismo vsi Slovenci sosednje med seboj, ampak lahko to zožimo na ožji krog. V amandmaju, ki ga predlagamo, in tudi dikcija, ki jo obdrži oziroma ki jo ohranja Vlada v zakonu, govori o medsosedki pomoči, opravljanje dela med sosedi, kadar med njimi obstaja določena bližina. O tem smo precej govorili na odboru in tudi po mojem, sicer nobenem pravniškem znanju, je to zelo neopredeljen pojem, kaj to je, "med njimi obstaja določena bližina". V enem naselju je to lahko zelo daleč, ko so na 200 metrov hiše razporejene, v enem bloku je pa to najbrž zelo hitro. Cel kup takšnih nedorečenosti je v zakonu, zato smo mi, ko smo v naš amandma zapisali, da nekdo dobi materialno korist, ocenili, da je jasno, kaj je materialna korist, kajti zakon v 3. členu govori pod 8. točko, da je brezplačno delo delo, za katerega oseba, ki ga opravlja, ne sme prejeti dohodka – se pravi, da je to finančna korist – ali druge materialne koristi. Zato jaz razumem, da pod materialno korist ne štejemo finančne koristi, ker je to na ta kašen način opredeljeno v osnovnem zakonu. Zato jaz 12. člen, ki ga predlagamo oziroma spremembo, popolnoma razumem in mi je jasno, o čem govorimo. Drugi odstavek, "za medsebojno sosedsko pomoč se šteje tudi opravljanje dela med sosedi, kadar obstaja med njimi določena bližina" – torej, če nam je vsem jasno, kaj to, je potem to ohranjamo tudi mi – "v smislu prebivanja in za delo prejmejo materialno korist". Torej, če se opravlja delo v zvezi s tradicionalnimi ljudskimi običaji in navadami. Primer tradicionalni ljudski običaj oziroma nek dogodek, trgatev, materialna korist, ki jo tisti, ki je prišel pomagat, dobi, je najprej malica, tista klobasa po opravljenem delu, in najbrž še nekih deset kilogramov grozdja, ki ga odnese domov. To razumem kot materialno koristi in meni je to jasno, da to ni finančno plačilo, kot je kolegica Črnak prej govorila, da ona že ve, kaj je materialna korist. Če je materialna korist finančna, potem bi moralo biti v 3. členu, v osmem odstavku, to drugače zapisano. Če pa je zapisano, da ne sme prejeti dohodka, torej finančne koristi ali druge materialne koristi, pa jaz razumem pod materialno korist to, kar sem povedala. Zato bom, seveda, podprla naš amandma. Bomo videli, kaj se bo z njim zgodilo. Pri nadzoru pa sem še vedno zelo skeptična. Fino je, da mi zapišemo, kdo vse bo nadzoroval: carina, davčna in tako naprej, to tudi že vsi delajo, naj bi delali, pa ne moremo reči, da so zelo učinkoviti ali pa da smo s tem njihovim delom zadovoljni. Lahko se vprašamo ob tem, ali imamo evidence solidne, ali imamo dovolj ljudi, ali imamo dovolj strokovnih ljudi. Ampak pustimo zdaj to, če smo določili, kdo vse bo to nadzoroval, pričakujemo od njih dobro delo. In najrajši bi oziroma bomo vse kaznovali – zelo fino kazni zvišujemo kar naprej, učinka pa ni pravega. Če pogledamo poročilo Inšpektorata za delo v letu 2009, 9 kršitev študentskega dela in tako naprej; no, ampak so pa obravnavali 500 kršitev s področja dela na črno, kar je manj kot eno leto prej, in ugotovili so tudi manj kršitev glede na leto pred tem. Se pravi, da nismo preveč učinkoviti in stvari ne gredo v pravo smer, kljub temu da so opravili več pregledov. Podali so, mislim da, nekih trinajst prijav na ustrezne organe, se pravi inšpektorji so podali sum storitve kaznivega dejanja v trinajstih primerih. To je, bom rekla, zelo malo, da se zdaj ukvarjamo s tem zakonom, v katerem določamo samo višje kazni, ker če ne dobiš tistega, ki krši, ga tudi kaznoval ne boš. Kar pomeni, da nismo nič naredili. Zato najbrž še kakšen pomislek v zvezi s tem bi bil najbrž na mestu. Mi smo tudi ob poročilih inšpektorata za delo, ki jih obravnavamo na Odboru za delo, vzpostavili kar veliko primerov. Ampak po navadi se stvari zgodijo, da inšpektor ugotovi neplačevanje socialnih prispevkov, ko to že vsi vidimo na televiziji, ko o tem pišejo novinarji, ko nam pokažejo delavce, ki razlagajo na televiziji, da že pet mesecev niso dobili plač. Nešteto prijav je šlo že med tem na inšpektorat, ampak na koncu si vsi rečejo, da je najbolje, da gredo na televizijo, potem se vsaj kaj zgodi. In dejansko se šele takrat nekaj zgodi. Torej, podprla bom naš predlog glede 12. člena, ker se mi zdi, da tukaj po nepotrebnem razburjamo ljudi in jim omejujemo medsebojno pomoč. Predvsem pa, če do zdaj nismo uspeli ugotoviti in kaznovati nikogar, ki je na takšen način pomagal sosedu, dvomim, da bomo tudi s 170 novimi inšpektorji, ki jih je napovedal minister, sicer v zvezi z nekim drugim zakonom, da nam bo to uspelo. Bom pa vesela, če se bodo stvari tako spremenile, vendar dvomim, da se bodo, in najbrž se stvari ne lotevamo na pravi način.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Magajna. Pripravi naj se Vito Rožej.
Lep pozdrav! Podpiram cilje in usmeritev zakona, čeprav bom rekel, da se v zadnjem času vse negira, kar pride iz koalicije, zaradi nekih osebnih zamer. Daleč od tega! Če gredo predlogi v pravo smer, zakaj jih ne bi podprli [[...]] [[opozorilni znak za konec]] Lahko bomo pa še morda izboljšali zakon z amandmaji, vendar je to lahko tudi malo nevarno, saj če bomo razširili krog izjem [[...]] [[izklop mikrofona]]
Gospod Magajna, hvala lepa. Čas je poslanski skupini potekel. Besedo ima gospod Vito Rožej. Pripravi naj se Milenko Ziherl.
Hvala lepa za besedo. Veliko je bilo govora o solidarnosti, ki da je tipična slovenska lastnost v časih krize, v kakršni smo. Zanimivo se mi zdi, da je pravzaprav to, kar je gospod minister omenil v svojem zadnjem oglašanju, in sicer da je socialna država tisto, kar naj bi to solidarnost na neki institucionalni ravni zagotavljalo. Vsi plačujemo takšne in drugačne prispevke in integralni proračun poskrbi za tiste najšibkejše med nami. Zdaj bi na nek način želeli, da se na škodo tega proračuna solidarnost izvaja po prosti presoji ljudi, ki počnejo takšne in drugačne oblike dela na črno, s čimer pravzaprav ni nič narobe, vendar se moramo zavedati, da se moramo po eni strani odločiti, ali bomo na tradicionalen način zagotavljali solidarnost vsem, tudi socialno najšibkejšim, sami med seboj ali bo to v našem imenu počela država. Če se odločimo, da država tega ne bo več počela, da nismo več socialna država, da teh zakonov pač ne potrebujemo, ampak se zavežemo, da bomo v skladu s tradicionalnimi normami skrbeli vsi za najšibkejše v svoji družbi, tudi prav. Ampak doslej je izkušnja pokazala, da so vedno nekateri, ki tudi v teh tradicionalno solidarnostnih družbah ostanejo na suhem. Zato je država tukaj, da za to poskrbi. Mi se moramo pač odločiti, koliko lastnim odpustkom smo se pripravljeni odpovedati, zato da bodo preskrbljeni tudi socialno najšibkejši med nami, in se vprašati, ali smo, recimo, pri gradnji lastnega objekta res mi tisti, ki smo tako strašno prizadeti in v socialni stiski, da potrebujemo pomoč. Najbrž ne, ker če smo v stanju, da imamo nepremičnino, zemljo, na kateri bomo gradili, potem nismo reveži. In so po mojem te primerjave pretirane in mislim, da bi bilo treba z zdravim razumom ta zakon podpreti in potegniti to jasno ločnico med tem, kaj je solidarnost, kaj pa je pravzaprav okoriščanje v imenu solidarnosti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Milenko Ziherl. Pripravi naj se Anton Urh.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Lep pozdrav predstavnicama Vlade, kolegicam in kolegom! Menim, da bi kazalo podpreti zakon v boju proti delu na črno, vendar sedanjega predloga zakona ne kaže podpreti, ker je preveč pripomb na samo izvedbo tega zakona. Morda so tudi razlog za hitenje neke sugestije iz Bruslja za pakt stabilnosti evrskega območja, pa morda velike aktivnosti Obrtne zbornice Slovenije vse to me navdaja z dvomi, kajti ne verjamem, da se obrne pri delu na črno 10 milijard evrov, ker se verjetno manj. Danes sem nekje bral, da je 20 let dela v kapitalizmu enako 40 letom dela v socializmu, ko smo delali aktivno po štiri ure, ostalo smo bili pa na sestankih in podobno. Sedaj je pa v službi vsak zaposleni izredno aktiven, za kar poskrbijo delodajalci. Tudi delavnik je drugače razporejen, ob 14. se marsikomu služba še ne konča, kot se je včasih, ko se je tudi na veliko delalo na črno. Podoben zakon, na skoraj podobno ciljno populacijo, je tudi zakon o graditvi objektov, ki prepoveduje gradnjo objektov v izmeri, ki je večja od 30 kvadratnih metrov. Prejšnji zakon je dovoljeval do 250 kvadratnih metrov. In vendar se človek sprašuje, vsaj v gradbeništvu je vedno manj mesta za neko delo na črno; namreč, novi materiali, novi pristopi in predvsem, ko investitor želi hitro zaključiti gradnjo, vedno bolj napeljujejo na to, da vzamemo določeno fazo gradnje "na čez" in tam pridejo delovne ekipe in ni nikakršna sosedska, sorodstvena in ne vem kakšna še pomoč. Torej, vedno bolj se ljudje poslužujejo tega načina gradnje. Pri tem zakonu o graditvi objektov, ki se, kot sem rekel, dopolnjuje z obravnavanim zakonom, me morda moti oziroma ne vidim, da bi se kdo odločil samo zaradi kazni tisoč 200 evrov, če pa lahko prihrani v lastni režiji nekaj 10 tisoč evrov. Zdaj pa grem spet na predlog današnjega zakona. Torej, delo na črno ali neplačano delo – lahko zasledimo tudi druge primere. Danes sem prebral, kako so lahko tudi obrtniki izigrani. Primer, ko so naredili izmero v nekem stanovanjskem objektu, svetovali za keramiko, za gradbene materiale, in je potem investitor vse to lepo prenesel, firmi A odpovedal, da pri njih ne bo tega naredil, in je potem v lastni režiji in s sosedsko pomočjo po istih načrtih, z istimi materiali, z istimi izmerami to naredil. Vendar se proti temu da zavarovati; ta svetovalna firma naj vzame neko aro in jo potem ob resnični izvedbi odračuna. No, pri sosedski pomoči se morda postavlja tudi vprašanje, ali imamo sploh 100 % pokritost registriranih obrtnikov za vsa dela, ki se pokažejo bodisi na objektih, bodisi na polju ali kjerkoli drugod. Ob vstopanju v Evropsko unijo je bila vsa Unija pred strahom pred tako imenovanim poljskim vodovodarjem ali "polish plumber", ker so se bali, da bodo obrtni delavci preplavili Anglijo. To se ni zgodilo, ampak se je pokazalo, da je še vedno premalo teh poklicev. Podobno je tudi v Sloveniji, za določena opravila težko dobiš registriranega, kvalificiranega obrtnika, ki ima obrt in se je zato treba nasloniti na nekega izkušenega soseda, ki je morda pri svoji hiši to stvar že zadovoljivo opravil in ga prosiš za pomoč, ker pač registriranega obrtnika sploh ne dobiš. Če preidem na kmetijstvo, kjer je zakonodajalec sicer nekoliko prisluhnil argumentov, vendar bi še enkrat ponovil, pri kmečkih opravilih. Torej na kmetiji obstajajo dela, ki so skupinska, kjer je sosedska pomoč zaradi narave dela že stoletja prisotna. Ena od teh je zdaj pogojena še tako s imenovanih strojnimi krožki. Strojev, ki so v uporabi morda 14 dni, 3 tedne na leto, se ne splača vsakemu kmetu posebej kupiti, ampak nekaj sosedov skupno kupi stroj in potem v delovni akciji dobesedno od zore do mraka ta stroj izkoristijo. In takšna opravila so, recimo, siliranje krme, ko skupaj nabavijo silokombanj in s svojimi traktorji in prikolicami odvažajo, ko silirajo en dan pri enem, en dan pri drugem, edino plačilo je dobra malica in delitev stroškov za gorivo. Podobna zadeva je pri trgatvi, zlasti vinski trgatvi, morda tudi trgatvi sadja. V čisto prvotni izvedbi bi, recimo, pri meni doma, torej pri ženinih starših, izgledalo tako: žena je hčerka in bi smela trgati, jaz sem pa njihov zet, pa ne bi smel in bi sedel pred zidanico in pasel lenobo pa bil bolj v napoto kot v pomoč. Morda je tak kmečki praznik in veselje, kjer sosedje priskočijo na pomoč, ob kolinah, manjših spravilih lesa – zopet delitev strojne opreme, ni treba, da ima vsak kmet v vasi vso tisto hidravliko in kar je še potrebno za delo v gozdu, ampak nekdo poseka, ostali odvažajo in si delijo stroške. Za reševanje evra, tekoče problematike, reševanje krize v Sloveniji bi bilo vsekakor bolje, da namenimo napore v nova delovna mesta, kajti vsako novo delovno mesto je tudi plačnik v proračun, plačnik v vse vrste dajatev. Nekdo, ki je zaposlen, lahko bolj aktivno živi, torej kupuje in z vsako stvarjo, ki jo kupi, plača tudi DDV in tako naprej. Pa seveda zdravstveno in socialo zavarovanje. Še bolj bi bilo treba usmeriti napore v kvalitetnejša delovna mesta, v bolje plačana delovna mesta. Zastonj je govoriti pa delati na enem ministrstvu plane, kako bomo povečali, do leta tega in tega in tega delež ljudi s šesto in sedmo stopnjo izobrazbe, če pa potem po fakulteti, po šoli nimajo kaj početi. Pa če bi že imeli kaj početi, bi bilo zelo dobro, ker praviloma naj bi bila ta visoko izobražena delovna mesta bolje plačana in od velike plače gre po tem ključu delitve več v vse sklade in vse prispevke in dajatve. Morda bi se kazalo tudi na ministrstvu pozabavati z ljudmi, ki že zdaj delajo na črno. Kaj pa je drugega, če po televiziji gledamo skoraj sužnjelastniški odnos predvsem do delavcev iz nekdanjih republik Jugoslavije, tukaj izstopajo bosanski delavci, pa tudi slovenskim se ne godi bolje, če so prepuščeni sebi, da po internetu pa ne vem s kakšnimi poizvedbami iščejo, ali sploh plačujejo prispevke za njih. Če se za nekoga ne plačuje prispevek, je to delavec na črno; je enako, kot če ti pride sosed eno steno pozidat, tudi nič ne plačaš zanj, daš mu dobro malico pa poskrbiš, da ni žejen. In še posebna sramota je, ker gre nekaj sto evrov za te bosanske delavce, pa kot sem rekel, nič bolje se ne godi tudi slovenskim. Menim, da bi morale ustrezne službe na ministrstvu takoj sprožiti alarm in posebne ukrepe, kakor hitro v nekem razumnem roku neka delovna organizacija zamuja s plačili v vse te blagajne, torej pokojninsko, zdravstveno itn. In ker tega ni naredila, je posredno legalizirala delo na črno. Ker je na ta zakon še vedno veliko tehtnih pripomb, pa nobenega posluha, da bi se še kaj popravilo, je bolje, da se ga zavrne, zajame sapo, se gre en korak nazaj in z nekim boljšim zakonom, bolj realnim zakonom, pride čez določen čas ven. Že sedaj, če obrtniki tožijo o nelojalni konkurenci dela na črno – saj imajo telefon, naj zavrtijo številko inšpekcijske službe, ki bo po novem ojačana še s tistimi, ki so postali višek po vstopu v schengen na carinskih službah, in ne bo več treba, kot je kolega že govoril, iz aviona gledati trgatev, pa gledati, če ima kdo prikolico za gradbeni material itd., ampak bo nekdo usmeril inšpektorja točno k temu in temu in naj potem ugotovi, ali dela na črno ali dela legalno. Če bo pa seveda inšpektor šel na teren po sistemu srečelova ali če se bo še celo namenoma izogibal – po načelu nič ne vidim, nič ne slišim, ko morda tudi sam dela kaj na črno, kakor se tudi dogaja, da si popravi plačo, pa nič ne vidi, nič ne sliši –, potem noben dober namen zakona ne more priti do izraza in ne bo učinkoval in potem bodo lahko zopet prišli kakšni opomini iz Bruslja, da samo navidezno sodelujemo pri paktu stabilnosti za evro.
Hvala lepa. Gospod mag. Borut Sajovic ne bo razpravljal. Besedo ima gospod Marjan Bezjak, pripravi naj se Breda Pečan.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Lepo pozdravljeni poslanke in poslanci! Dejansko predlog zakona o preprečevanju dela na črno za nas ali osebno za mene, tudi za Slovensko demokratsko stranko, nikakor ni sprejemljiv. Sprejemljiv ni iz več razlog. Na koncu koncev se moramo zavedati, da če je zakon, ki pride v Državni zbor, polovičen, ni brez celovite rešitve, nastane iz tega problema še več problemov. Prva zato se moramo zavedati, da je dejansko v lanskem letu ali v preteklih zadnjih dveh letih vrnilo obrt tudi 11 tisoč 800 obrtnikov Zakaj? Kajti ugotovili so, da se bolj splača delati na črno. Verjemite, da vsaj 50 % teh obrtnikov bo delovalo in delalo na črno. Tu so pač določeni pokazatelji, kajti pri nas v državi imamo zelo slabe in nepovezane inšpekcijske službe, ki bi nadzorovale te procese. Osebno poznam kar nekaj primerov s tega področja, kjer se te stvari dogajajo. Dejansko prihaja na en primer 5, 6 inšpektorjev in vsi se izgovarjajo na zakonodajo, da nimajo za to dejavnost pristojnosti, da bi lahko ukrepali pri takem obrtniku ali pri takem početju, ko se dela na črno. Mi v te zakone pišemo o sosedski pomoči. Ja, saj res, da se je morda res v preteklosti preveč izkoriščalo to sosedsko pomoč in se je tudi dogajalo, da je bilo precej dela na črno, ampak s tem predlogom, ki je sedaj, verjemite, da ne boste zajeli celovite rešitve. Zato menimo, da ni ta zakon primeren, da doseže svetlobe ali da bi dosegel pravi namen in pravi cilj. Tu so poglavitne stvari, rešitve, ki jih moramo v celoti obravnavati, nikakor pa ne posamezno: za en del populacije ja, za drugi del pa ne. Mi, še enkrat pravim, se zavedamo, da je treba zakon narediti celovit, konkreten, ne pa polovičen, za eno stran ja, za drugo stran pa ne. Kajti mnogo premajhen učinek bo za samo življenje tega zakona. Zato smo in še nasprotujemo temu zakonu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Breda Pečan. Pripravi naj se Jožef Jerovšek.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Rada bi samo povedala, da podpiram predlog zakona v taki obliki, kakršen je bil sprejet v drugem branju na seji Državnega zbora. Menim, da tudi govoriti o tem, da onemogočamo sosedsko pomoč, če omejimo sosedsko pomoč na pomoč med ljudmi, ki živijo blizu skupaj in ne delujejo oziroma ne delajo poklicno kot samostojni podjetnik ali pa kot gospodarske družbe na področju, na katerem naj bi to sosedsko pomoč nudili. Dejstvo je namreč, da se taka sosedska pomoč, ne po navadi, ampak se izrodi v izvajanje plačanega dela brez računa. Poudarila bi, da izvajanja plačanega dela pod krinko sosedske pomoči brez računa ne pomeni samo, da država ne dobi pripadajočih davkov. Ne. Ampak gre predvsem za nelojalno konkurenco med samimi izvajalci takih del. In zaradi tega, ko govorimo, recimo o tolikokrat danes navedenem vodovodarju, zidarju, pleskarju in kaj jaz vem o čem še vse, da oni nudijo sosedsko pomoč, je po navadi to samo krinka za neobdavčeno, nič kaj dosti cenejše ni, je pa nelojalna konkurenca kolegom iz iste stroke. Ne samo danes, ampak verjetno že včeraj smo začeli dobivati elektronsko pošto ljudi, ki nasprotujejo s to sosedsko pomočjo povezani spremembi zakona o graditvi objektov, kjer se omejuje gradnja objektov v lastni režiji na objekte, ki so manj zahtevni in nezahtevni. Se pravi, da lahko v lastni režiji posameznik zgradi samo nezahteven ali manj zahteven objekt. Mislim, da je to ravno tako zelo upravičeno. Tukaj bi lahko govorili o gradnji v lastni režiji. Recimo, tako kot je predlog v teh elektronskih pismih, da bi bila omejitev gradnje v lastni režiji na 250 kvadratnih metov veliko hišo. Moram reči, da če bi imela denar, da bi gradila 250 kvadratnih metrov veliko stanovanjsko hišo, se ne bi nikoli šla igrati s tem, da bi to delala v lastni režiji, čeprav imam med prijatelji in sorodniki celo vrsto gradbenikov, vodovodnih inštalaterjev, električarjev in tako naprej. Lahko bi celo povedala, da imam v družini ljudi, ki so, recimo, elektroinženirji in bi lahko izvajali v lastni režiji električno napeljavo v hiši. Ampak kasneje, ko bo karkoli narobe na tej hiši – koga bom pa jaz potem potegnila za uho in rekla: "Poslušaj, ti si mi naredil vodovodno inštalacijo, bil si dober prijatelj in si to delal "zastonj." V nekdanjem bratskem jeziku bi rekla "zastonj", ker absolutno ne verjamem, da bi nekdo, ki je vodovodni inštalater, naredil vodovodno inštalacijo oziroma vso strojno inštalacijo v 250 kvadratnih metrov veliki hiši zastonj. Take sosedske pomoči, tisti, ki to verjame, da je lahko to zastonj narejeno, tisti, ki verjame, da se 250 kvadratnih metrov ploščic, parketa in podobnih talnih oblog in zidnih ploščic, lahko še nekaj sto kvadratnih metrov zraven, naredi zastonj, tisti naj to govori komu drugemu. Tukaj v Državnem zboru in vesoljnemu slovenskemu narodu pač takih stvari ne bo nihče mogel dokazati ali pa reči, to se lahko zgodi. Ja, če bi dobrodelna organizacija spravila skupaj ljudi, zato da bi neki revni družini pomagala! Ampak tudi to ne bi bilo potem sosedska pomoč, ampak bi bila humanitarna akcija, humanitarno dejanje. Ne bi bila sosedska pomoč, ne bi bilo delo v lastni režiji. To, kar bi delali ti ljudje, bi delali tako, da bi izstavili račun in istočasno tudi dobropis. Mi vsi vemo, kaj je treba v takem primeru narediti. Ne moremo se igrati tukaj s tem, da z zlorabo nekega tradicionalnega običaja, ki v Sloveniji brez dvoma, pa ne samo v Sloveniji, v celi Evropi obstaja ta tradicija medsebojne sosedske pomoči, vendar se ve, kje so meje. Zaradi tega menim, da je ta tekst, ki je v 12. členu zapisan, da se sosedska pomoč konča tam, kjer se začne poklicno delo. Tisti pač ne more izvajati sosedske pomoči – govorimo seveda tukaj o tem, če bo sosed sosedu prišel zamenjati tesnilo na pipi, to ne moremo reči, da je poklicno delo – sicer tesnilo na pipi znam tudi jaz sama zamenjati, če smo že na tem, pa tudi varovalko zamenjati, pa tudi še kakšno drugo tako stvar. Se pravi, da ni nujno, da moraš biti električar ali pa vodovodni inštalater zaradi tega, da kakšno tako stvar popraviš. Celo pipo znam zamenjati, pa mislim, da bi tudi sosedi jo šla zamenjat, če bi bilo treba, pa nisem vodovodni inštalater. Moram reči, da taka divja gonja proti omejitvam pri sosedski pomoči, v katero se vpletajo celo vrhunski pravni strokovnjaki ustavnega prava, mislim, da vodi že preko meje dobrega okusa, ne samo preko meje zakonitosti. In še enkrat bom ponovila tisto, kar je že minister prej povedal in smo že prej večkrat povedali: sosedska pomoč je bila definirana tudi že v osnovni različici zakona in edino, kar je dodano, je to, da se definira, kaj ni sosedska pomoč. Mislim, da svobodna razlaga kar tako, kakor komu ravno prav pride, če ima pet minut časa, pa bo sam delal definicije sosedske pomoči, mislim, da je vendar boljše, da v zakonu to napišemo in pričakujemo – tukaj pa moram reči, da pa zelo podpiram zakon v določilih, ki vnašajo več aktivnosti nadzornih organov. Zlasti pa, da so kazni za delodajalca, ki na črno zaposluje ljudi in jih po navadi potem tudi izrablja in zlorablja, zelo visoke. O višini kazni za delavca, ki dela na črno, bi se dalo še kaj diskutirati. Namreč, človek, ki dela na črno, po navadi – govorimo o ljudeh, ki so zaposleni, ki delaj pri nekem delodajalcu – so prisiljeni v to. To ni zaradi tega, ker bi si želel, to ni zaradi tega, ker noče biti registriran oziroma zavarovan pri pristojnih organih, ampak zaradi tega, ker ga v to porine in prisili delodajalec. Zato morajo biti kazni za delodajalce rigorozne in predvsem mora biti inšpekcija, ki je sedaj tudi v zakonu razširjena še na druga področja inšpekcijskega nadzora, dovolj učinkovita, da bo začela bolj intenzivno odkrivati zlorabe, da ne bomo poslušali podatkov o tem, kako je v preteklem letu ali desetletju bilo odkritih samo 40 ali 50 kršitev. Vsi vemo, da je teh kršitev zelo veliko. In zaradi tega bom zakon, seveda, tudi podprla.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Pojbič, pripravi naj se gospod Ljubo Germič.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala za besedo. Najprej, ker imamo zelo malo časa še na razpolago, bi rad poudaril, da bomo v Slovenski demokratski stranki amandma, ki smo ga pripravili, seveda podprli. Nikakor ne bomo pristali na to, da se sosedska pomoč v celoti ne šteje kot izjema dela na črno. Mi smo prepričani, da se mora vsaka sosedska pomoč izključiti iz zakona v tistem delu, ko govorimo o delu na črno. Hkrati sem prepričan, če bi bil ta amandma, kot ga predlagamo v Slovenski demokratski stranki, danes podprt, bi potem v poslanski skupini tudi si vzeli čas in o tem zakonu premislili in morda tudi ta zakon na nadaljnjem plenarnem zasedanju tudi morda podprli. Rad bi pa opozoril na nekaj pomembnih stvari, ki so v vsakem primeru vezane na ta zakon. Poglejte, najprej se moramo vprašati, kaj je ta vlada v temu mandatnemu obdobju storila za malega človeka. Imamo cel kup prepovedi in če grem po skupinah: najprej pogledamo brezposelne. Če pogledate leta 2008 je bilo 55 in nekaj brezposelnih, zdaj jih imamo 130 tisoč. To je neverjetna armada ljudi, ki nima službe. Potem gremo naprej na drugo skupino, to so zaposleni. Imamo delavce, ki imajo plačo med 500 in 700 evri ali pa morda malo čez neto plače, govorim o neto plači. In veliko teh delavcev je, ki praktično po nekaj mesecev ne dobijo plače. Potem preidemo na tretjo skupino, upokojence. Poglejte, kako rastejo življenjski stroški in kako se na drugi strani, če v temu kontekstu gledamo, zmanjšujejo pokojnine. In zdaj se pa priključimo na zakon o zaposlovanju na črno. Povejte mi tukaj, v temu parlamentu, kako si ti ljudje s takšnimi prihodki lahko privoščijo podjetnike in obrtnike za vsako delo, ki je vezano na podjetnike in obrtnike in vemo točno, kaj vse je vezano. Ali boste vi zamenjali en del za prižiganje ali ugašanje luči ali eno pipo pri vodovodu – ne bom našteval. Cel kup je takšnih stvari! Povejte mi, kako si ti ljudje lahko to privoščijo, če en podjetnik in obrtnik zaračuna na uro od 30 do 40 evrov. Jaz ne trdim, da je to prav, da to zaračuna, vendar pa trdim nekaj: naj mi nekdo v temu državnemu zboru razloži, kako si ti ljudje lahko to privoščijo. Se pravi, ti ljudje po temu novemu zakonu bodo morali ostati brez razsvetljave v hiši, bodo morali ostati brez vode v hiši in da ne bom našteval še naprej. Če je to intenca tega zakona, potem je s to vlado zelo nekaj narobe, definitivno zelo nekaj narobe. To ne bi smel biti cilj. Prepričan sem, da če želimo državljankam in državljanom Republike Slovenije dobro, potem ne sprejemajmo rešitev, ki so škodljive za večino teh ljudi. Ne sprejemajmo takšnih rešitev! In spet smo danes slišali o enem zakonu, o katerem zdaj ne bom govoril, ki ni v temu trenutku še v parlamentarni proceduri, ampak je del in nadaljevanje tega, o čemer danes govorimo. Povejte mi, kako si lahko naši ljudje, tisti mali ljudje to privoščijo, ki so pa večina. Naša naloga bi morala biti najprej, da zagotovimo ljudem delo, ki bo primerno plačano, da bodo dobivali prihodke, s katerimi bodo lahko poklicali obrtnika in podjetnika, da jim bo to uslugo uredil. Mi nimamo nikakršnega problema. Če bi imel jaz, ko sem delal svojo hišo, takšno plačo, ki bi mi to zagotavljala, verjemite mi, da ne bi nič razmišljal. Ampak to ni bilo mogoče, enostavno to ni bilo mogoče. In danes je večina takšnih ljudi v Sloveniji, ki si tega ne morejo privoščiti in jim mi iz dneva v dan, z novim zakonom drugim, tretjim, petim zakonom na vsak način poskušamo zapreti vrata, da bodo še težje živeli in preživljali že tako ali tako to kritično situacijo v naši družbi. Na drugi strani nam je pa čisto vseeno, če gledamo te velikanske gospode, ki se jim čisto nič ne zgodi, ki so pokradli celo slovensko premoženje. In ponovno želimo naprtiti vse obremenitve in obveznosti na ramena ubogim ljudem, tistim, ki tako ali tako ne morejo živeti. Poglejte ne razumem, res ne razumem, pa vas prosim v tem parlamentu, še enkrat ponavljam, pa sem to že stokrat povedal pa bom še sto desetkrat, da me boste slišali. Stopimo skupaj in se zavedajmo, da tisti, ki smo v parlamentu, nismo prišli zato, da bi delali v interesu posameznikov in nekih pokvarjenih, lopovskih mrež, temveč da delamo v interesu tistih državljanov, ki so za nas glasovali. To so državljanke, državljani, to so tisti mali ljudje in tistim malim ljudem bomo zdaj preprečili, da ne bo mogel podjetnik priti zamenjat eno pipo, ker nima denarja, da bi to plačal. Ali je to cilj te koalicije? Ali je to cilj te vlade? Ali ste se kdaj zamislili nad tem? Eno je skozi paragrafe gledati na ljudi, drugo je pa čisto praktično, življenjsko gledati na ljudi. Zato pozivam ta parlament, pozivam vse tiste, ki imate zdrav razum – in vem, da ga imate vsi, ki sedite v parlamentu, drugače tu ne bi bili – in vas prosim, da podprete amandma, ki ga je predlagala Slovenska demokratska stranka, da se sosedske pomoči ne šteje v delo na črno, in tako odprete pot vsaj tistemu delu prebivalcev, ki [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ljubo Germič. Pripravi naj se Matevž Frangež.
Hvala lepa za besedo. Preprečevanje zaposlovanja in dela na črno, kot danes tu skupaj ugotavljamo, pomeni del sive ekonomije, ki bremeni slovensko gospodarstvo, ki bremeni slovensko podjetništvo, ki preprečuje, da bi nastalo kakšno delovno mesto, in ustvarja brezposelne ljudi. S temi cilji prav gotovo ta zakonska novela prinaša določene izboljšave. Sam ta zakon razumem tudi v kontekstu zaveze te vlade, da bo komisija, ki se ustanavlja na vladnem nivoju, obravnavala širši sklop ukrepov, ki jih je treba uvesti zato, da se delež sive ekonomije zmanjša. In pričakujem, da bodo ti ukrepi hitri, jasni in učinkoviti. Glede na polemiko in glede na stališče, ki sem ga predstavil v imenu poslanske skupine, apeliramo na to, da mora biti zakon v delu, kjer preprečuje zaposlovanje in delo na črno jasen, učinkovit in mora vzpostaviti vse vzvode nadzora. Hkrati pa opozarjamo, da mora biti vzpostavljena tista kategorija, ki krepi neke standarde v tej družbi, neko odgovornost, solidarnost med nami, torej krepi medčloveške odnose, kajti v nasprotnem primeru bo ta zakon dobil negativen predznak. Medsosedski odnosi so v Sloveniji zelo pomembni odnosi, zato je obravnavanje tega vprašanja izredno občutljivo. Ta zakon v svojem 11. členu jasno pravi, da ne glede na določbe prejšnjih členov sosedske pomoči ne štejemo za delo na črno. Seveda tu obstajajo različne interpretacije in sam si želim, da [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matevž Frangež.
Spoštovane kolegice in kolegi! Za nami je kar bogata razprava. Znotraj te razprave je poskušal del parlamenta dokazati, da se Vlada loteva stvari na necelovit način, da želi s prekomernimi in nesorazmernimi ukrepi stopiti problemom v naši družbi na rep. Sam mislim, da temu ni tako. Predlagam, da kot izhodišče teh razprav vzamemo vprašanje, ali želimo v tej družbi red, ali želimo, da je Slovenija urejena država, kjer bo tekmovanje mogoče na zdravih temeljih. Da nam bo to tekmo zaznamoval ferplej. Če se strinjamo, da je iz tega tekmovanja mogoče gojiti odličnost te družbe, potem se moramo strinjati, da je problem zaposlovanja in dela na črno v tej državi prevelik, da bi ga politika, država, gospodarstvo in ne nazadnje tudi državljanke in državljani lahko še naprej ignorirali. Seveda je nadzor tista točka, pri kateri se nam v vrsti perečih družbenih vprašanj odkriva, da je glavna pomanjkljivost. Da v tem parlamentu sprejemamo različne ukrepe, široko zakonodajo in uresničljivost te zakonodaje je v veliki meri odvisna od tega, ali za nekim našim ravnanjem čutimo breme nadzora, čutimo grožnjo, da bomo zaradi napačnih ravnanj, zaradi ravnanj, ki niso v korist celotni skupnosti, kaznovani ali ne. Mislim, da je to napačno izhodišče. Želel bi si, da v tem narodu, ki je slovel po tem, da ima 4 milijone pridnih rok – in trdim tudi 2 milijona pametnih glav –, da znamo prepoznati pravila našega sobivanja kot tisto temeljno družbeno infrastrukturo, brez katere ne gre. Mi pa smo nasprotno znali zaradi vrste razlogov, ki so zajeti tudi v podlagah tega zakona, pravzaprav ta družbena pravila vedno znova izigravati. Jaz si ne želim, da bi živeli v skupnosti, ki prisega na "švinglanje", kjer je "švinglanje" tako rekoč nacionalni šport. To škodi vsem nam. Razumem, da je to način, ko lahko kdo izmed nas in naših sodržavljanov na ta način pride ceneje skozi, ampak vendar spoznajmo, da je strošek, ki je na koncu izstavljen kot račun celotni skupnosti, prevelik in temu problemu je potrebno narediti konec. Mnogi so v razpravah trdili, da so ukrepi, ki jih predlaga Vlada v okviru tega zakona, v tem pogledu nesorazmerni, da skušajo prepovedati stvari na način, da zajedajo v tisto družbeno tkivo, ki povezuje naše ljudi v skupnost. Mislim, da temu ni tako, in da tisti, ki to trdijo, spregledajo osnovno logiko zakona: da je brezplačno delo dovoljeno, ker je brezplačno, da pa zakon v definiranju izjem natančneje pove, v katerih primerih se pa zaradi dvoma šteje, da delo ni opravljeno brezplačno. In če imam jaz neko dejavnost, recimo, da sem krovec in svojemu sosedu pokrijem hišo, se ravno zaradi tega, da dvoma ne bi bilo, šteje, da sem to zaradi svoje gospodarske dejavnosti, ki je pridobitna, opravil z neko gospodarsko koristjo. In treba je brati zakon na ta način, da je lahko polje dovoljenih ravnanj precej široko, če ga želimo tako razumeti – in jaz mislim, da je to intenca zakonodajalca –, da pa je vendar treba natančneje razmejiti tista ravnanja, ki se pa kot dovoljena ravnanja v kontekstu dovoljevanja nekih sivin med belo in črno ekonomijo pač ne morejo šteti, ker so po svoji naravi taka, da je zelo majhna verjetno, da opravi nekdo delo brezplačno, na drugi strani pa ima to opredeljeno kot svojo temeljno gospodarsko dejavnost. Ker je to tista izjema, tista mejna izjema, preko katere pravzaprav pade celoten zakon. Mislim, da je bilo zelo pravilno, da smo bili pri definiranju izjem v tem pogledu zelo restriktivni. Če bi skušali ugoditi različnim interesom, ki so bili evidentni v Državnem zboru, bi se nam pravzaprav lahko na koncu zgodilo, da bi imeli te izjeme tako široko definirane, da bi pravzaprav znotraj njih mogoče bilo kot delo na črno ali zaposlovanje na črno šteti prav vse in da bi se nam pravzaprav te izjeme izmaknile učinkovitemu družbenemu nadzoru. Pozablja se tudi na to, da je ta zakon, ta novela zakona nadgradnja obstoječe zakonodaje, da je Ministrstvo za delo predvsem skozi komisijo, ki je ustanovljena po sedaj veljavnem zakonu, in skozi pomanjkljive mehanizme nadzora skušalo z zakonodajnimi spremembami ta nadzor okrepiti in znotraj tega je mogoče šteti novo vlogo carinske uprave kot posebno dodano vrednost pri okrepljenem nadzoru. Vendar pa se ob vrsti razprav, ki govorijo o tem, kako bomo zdaj malega človeka obremenili, ker naj bi bil osnovni generator in hkrati uživalec koristi sive ekonomije, s tem zakonom udari. Mi smo v stališčih poslanske skupine poudarili nekaj, kar nas mora v tej naši družbi resno skrbeti –, da je podjetnik, ki danes dela po regelcih, v tej družbi nekonkurenčen. Jaz ne trdim, da podjetniki, kot je govoril gospod Kres, to delajo za nalašč, ampak delajo pa zavestno. Delajo pa zavestno, ker žal nimamo takšnega gospodarskega okolja, nekega stabilnega okolja, ki bi motiviralo te ljudi, da delajo tako, kot je prav. In dajmo spoznati, da tisto, kar damo k temu velikemu obsegu sive ekonomije, ni nekaj, kar prihranimo, ker se nam to na drugi strani kot nož v hrbet vrne. S tem, da sami sebi odrekamo varnost, ker nismo ustrezno zavarovani, in s tem, ker pravzaprav z dampingom na trgu, recimo, kot podjetnikom ustvarjamo nelojalno konkurenco. In se enkrat vprašajmo in razčistimo to osnovno vprašanje – ali je ta pojav za nas kot družbo, ki želi biti urejena, v kateri želi vladati red, res nekaj obrobnega, kar ni vredno preganjati, ali je vendar eden od ključnih in temeljnih problemov tega, da smo danes v veliki meri neurejena ekonomija. Mislim, da to je problem, in mislim, da smo z zakonom, ki smo ga tudi v parlamentarni proceduri precej izpilili, prišli do dobre zakonske materije, da smo tisto, kar je bilo mogoče razumeti na različne načine, v zakonodajnem procesu izpilili in naredili zakon bolj jasen, in jaz sem prepričan, da bo tej družbi z voljo po okrepljenem nadzoru, ampak v izhodišču neke individualne pripravljenosti vsakega in vsake izmed nas, da dela po pravilih, ker je to temelj našega sobivanja, vendar mogoče tem problemom narediti konec. Ne v popolnosti, vsaka družba, kot so ugotavljali predhodni razpravljavci, se sooča s tem problemom, res pa je tudi, da imajo nekatere družbe, nekatere države, nekatere ekonomije s tem bistveno manjši problem, kot imamo mi. Obrtniki so znotraj razprave o tem zakonu trdili, da je obseg sive ekonomije pri nas že preko 30 % in takrat postregli tudi s prepričanjem, da kadar siva ekonomija dobi takšne obrate v neki družbi, pravična tekma preprosto ni več mogoča. Vsakdo izmed nas in vsak izmed nas, ne samo da pozna, ampak je kdaj pa kdaj tudi generator te sive ekonomije – resnično se o tem vprašajmo, ker škodi sebi, škodi tistemu, ki je prisiljen ali prostovoljno dela na črno in se odreka lastni varnosti, škodi gospodarstvu, ker je na temelju nelojalne konkurence nemogoče pravično tekmovati, ker je to ista enačba, kot je naša tekma s Kitajsko. In mi bomo tako dolgo nekonkurenčni v primerjavi s Kitajsko, dokler oni ne bodo imeli takšnih okoljskih in socialnih standardov kot mi. In končno, škodi tudi javnim blagajnam. Strinjam se s tistimi razpravljavci, ki morebiti odpirajo tudi prostor za nek nov razmislek v tej družbi. Kot socialni demokrat sem vedno zelo občutljiv na geslo in zahteve po nižjih davkih, ker se zavedam, da to lahko vodi tudi v dokončno izumrtje socialne države. Mislim pa, da bi bilo mogoče z drugačno davčno zakonodajo pobrati več davkov, imeti več sredstev za to, da vzdržujemo nek visok socialni standard, in hkrati pridobiti sredstva za to, da vzdržujemo vse tiste javne dobrine in vrednosti, ki so nam v tej državi pomembne: javno infrastrukturo, socialne storitve, vrsto drugih javnih storitev. Prepričan sem, da zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno, skupaj z drugimi ukrepi, ki jih je ta Državni zbor že sprejel ali pa so še v postopku obravnave, lahko tem problemom naredi konec. Še enkrat pa velja poudariti, da ne gre samo za kaznovalno politiko. Da če ta zakon zajema palico, da smo že z drugimi zakoni zagotovili tudi korenček. Obstajajo ocene, da so glavni generatorji sive ekonomije v naši državi brezposelni in upokojenci. Z zakonom o malem delu smo jim zagotovili legalno alternativo, ki jim bo omogočila, da si zaslužijo nekaj ob tem, kar jim zagotavlja osnovna socialna varnost, na drugi strani pa seveda tudi to, da bodo od tega dodatno zavarovani s pokojninskimi pravicami, s pravicami v zdravstvenem zavarovanju in na ta način vendar ne prepuščeni samim sebi tedaj, ko se znajdejo v stiski.
Hvala lepa. Želi še besedo Vlada kot predlagateljica zakona? [[Ne.]] Hvala lepa. Zaključujem razpravo o predlogu zakona v celoti. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev, z dne 25. marca 2011. Gre za dva amandmaja: enega k 12. členu, ki ga je vložila Poslanska skupina SDS, in drugega k 18., ki so ga vložile poslanske skupine koalicije. Prehajamo na razpravo k 12. členu in amandmaju k 12. členu. Želi kdo besedo? Gospod France Pukšič, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. France me pokliče samo moja mama, za vse ostale sem Franc Pukšič. Toliko o tem. Ampak saj ni to pomembno, hvala lepa tudi za takšen vpoklic. Kar se tiče amandmaja k 12. členu in okrog 12. člena je bilo veliko rečeno tudi s strani Slovenske ljudske stranke, ko smo vlagali in predlagali, da se prvi odstavek 12. člena črta. Mi smo predlagali, da se prvi odstavek črta zaradi tega, ker je pravno nedorečeno. In kaj to pomeni – obstaja določena bližina v smislu prebivanja. Določena bližina v smislu prebivanja lahko na podeželju naredi nekaj kilometrov, v mestu pa seveda lahko pomeni stanovanje levo ali desno, nadstropje gor ali dol itd. V Slovenski ljudski stranki smo povedali – glede na to, da od tega zakona ne pričakujemo pozitivnih učinkov, temveč prav zaradi tega, ker se niso upoštevali amandmaji, ki so bili dobronamerni, bo imel več negativnih posledic za odnose v družbi, sploh sedaj, v tem stanju, takšnem kot je –, da bomo amandma Slovenske demokratske stranke podprli, ker dodaja en delček, kjer pravi: sosedska pomoč brez plačila ali druge materialne koristi, čeprav seveda ostale stvari še vedno ostajajo nesprejemljive. Žal se tudi ni upošteval oziroma je bil zavrnjen naš amandma Slovenske ljudske stranke, delo v lastni režiji, ker bi bil nekonsistenten, ker enostavno nima kriterijev. Torej to, da bi bilo treba urediti delo na črno oziroma tega ne spodbujati in da je v državi takšno stanje, kot je, bi morali z drugo zakonodajo rešiti. Najslabše pa je, da vladna koalicija sedaj po dveh in pol letih pravi, o čem vse misli in kaj vse bi bilo potrebno. Ona je zato dobila v upravljanje državo, da ukrepa. In ukrepati bi morala že zdavnaj. Zdaj pa seveda samo na takšen način in izkoreniniti tako imenovano švinglanje, ker za nekaj malega ne bo pomagalo, zato bo treba bistveno več, vendar ti, ki so do sem pripeljali, tega verjetno niso zmožni.
Hvala lepa, gospod Franc Pukšič. Želi še kdo k 12. členu? [[Ne.]] Zaključujem razpravo k 12. členu in amandmaju k temu členu, ki ga je vložila Poslanska skupina SDS. Prehajamo na razpravo k 18. členu in amandmaju k temu členu, ki so ga vložile poslanske skupine koalicije. Želi kdo besedo? Ne želi. Zaključujem razpravo. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo o tem zakonu. Glasovanje o vloženih amandmajih bomo opravili jutri med glasovanji v skladu s časovnim razporedom. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. In prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O ŠTIPENDIRANJU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina enaindvajsetih poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Dušanom Kumrom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo dr. Anji Kopač Mrak, državni sekretarki na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovan podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Najpomembnejša novosti, ki jo prinaša Predlog zakona o štipendiranju, so bile v procesu nastajanja predloga sprejete in usklajene v dialogu s širšo strokovno javnostjo in državnimi organi ter predstavljajo kvalitetno nadgradnjo obstoječega sistema. Ključni cilj in namen zakona je celovitejša, preglednejša in enotnejša ureditev štipendiranja v Republiki Sloveniji. Predlagani sistem je prožnejši od sedanjega, saj omogoča kombiniranje različnih vrst štipendij in tako omogoča posamezniku višji končni znesek ter hkrati posameznika spodbuja k aktivnejšemu pristopu do načrtovanja ne le svojega izobraževanja, temveč tudi poklicne poti. Predlog zakona določa nove vrste štipendij za deficitarnost, zvišuje starostno mejo za dodelitev štipendije, povečuje dodatek za oddaljenost za upravičence iz krajev, ki so bolj oddaljeni od kraja izobraževanja, ter poenostavlja dodatke k štipendiji. Z novo ureditvijo predlog zakona omogoča prožnejše odzive na potrebe trga, saj uvaja tudi novo vrsto štipendij, to je štipendija za deficitarnost, in dodeljuje štipendije za dodiplomski študij na prvi in drugi bolonjski stopnji. Po predlogu zakona bo državna štipendija namenjena vsem državljanom Republike Slovenije s statusom dijaka oziroma študenta po osemnajstem letu, pri katerih povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v preteklem koledarskem letu pred vložitvijo vloge ne presega 64 % neto povprečne plače na družinskega člana, kar trenutno znaša 630 evrov neto na družinskega člana, medtem ko je trenutni veljavni cenzus 380 evrov. Osnovni znesek državne štipendije se bo glede na dohodek družinskega člana gibal od 70 do 190 evrov, ob tem pa so mogoči še različni dodatki, in sicer dodatek za oddaljenost, za učni uspeh in dodatek za štipendiste s posebnimi potrebami. Tako bo najvišji znesek državne štipendije znašal tudi 400 evrov, danes znaša 331 evrov. Na področju kadrovskih štipendij predlog zakona uvaja višji delež sofinanciranja predvsem na področju deficitarnosti, kjer se ta dvig dviguje na 70 %, hkrati pa se določa tudi znesek najnižje kadrovske štipendije, predvidena je pa tudi večja fleksibilnost pri kadrovskem štipendiranju. Tako se uvaja poskusna doba, enomesečna delovna praksa in druge fleksibilnejše možnosti. Predlog zakona uvaja tudi štipendije za deficitarnost, to bo znašalo v višini 120 evrov za dijake in 140 za študente. Novosti so tudi, vendar ne bistvene, na področju Zoisove štipendije, kjer bo vlagatelj moral za pridobitev te štipendije po novem kumulativno hkrati izpolnjevati več pogojev, poleg povprečne ocene tudi izjemni dosežek in ne več zgolj enega, kot je veljalo do sedaj. Za ohranitev štipendije na posamezni ravni izobraževanja pa bo moral štipendist izpolniti pogoj povprečne ocene ali izjemnega dosežka. Poleg tega zakon ureja še štipendije Ad futuro za mobilnost ter štipendije za Slovence v zamejstvu in po svetu. Bistvena novost pa je dejanska možnost kombiniranja več različnih štipendij, in sicer do zneska 400 evrov, če pa presega 400 evrov, pa državna štipendija miruje ali se za ustrezno višino zniža. Po novem bodo vsi štipenditorji, čeprav štipendije dodeljujejo iz lastnih sredstev, torej predvsem gre za kadrovske štipendije, zavezani k letnem poročanju, s čimer bo vzpostavljen celostni pregled na področju štipendiranja v državi. Obstoječi zakon o štipendiranju namreč ureja zgolj področje tistih vrst štipendij, ki jih država posredno ali neposredno daje, s tem bomo pa imeli celovit pregled in s tem lažje usklajevanje potreb na trgu dela z izobraževalnim procesom, kar je eden izmed ključnih ozkih grl v naši državi. Zakon predvideva tudi elektronsko oddajanje vlog in ukinja rok oddaje vloge za nadaljnjo prejemanje državne štipendije. Doba prejemanja štipendije je usklajena s trajanjem stopnje programov. Štipendist ima na voljo še dodatno leto prejemanja štipendije za ponavljanje letnika iz zdravstvenih razlogov, starševstva ali drugih utemeljenih razlogov, ter dodatno leto za absolventski staž. Za vse vrste štipendij bodo vir financiranja predstavljali proračun, evropska sredstva in sredstva sklada za razvoj kadrov in štipendij, ki pa se pridobiva iz koncesijske dajatve, zato je tudi v tem pomenu pomemben zakon o malem delu. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil gospod Ljubo Germič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Gospa državna sekretarka, gospod minister, kolegice in kolegi! Cilj novega zakona o štipendiranju je nadgradnja celovite, pregledne in enotne ureditve štipendiranja v Sloveniji. Zakon določa nove vrste štipendij, povečuje dodatek za oddaljenost za upravičencev iz krajev, ki so bolj oddaljeni od kraja bivanja v času šolanja, in omogoča prejemanje več vrst štipendij hkrati. Po predlogu novega zakona o štipendiranju se bodo štipendije podeljevale zgolj za dodiplomski študij in ne več za podiplomski študij. Z novo ureditvijo področja kadrovskega štipendiranja je namen predloga zakona zagotoviti še večje število štipendij, kakor tudi pregled nad štipenditorji ter dejanskim številom podeljenih štipendij. Bistvena novost na področju kadrovskih štipendij je možnost kombiniranja te štipendije z ostalimi. Zakon štipenditorja zavezuje k letnemu poročanju, ne glede na to, da štipendije podeljuje iz lastnih sredstev, kar bo omogočilo celoten pregled na področju štipendiranja v državi. V Poslanskem klubu LDS pozdravljamo odločitev, da se sofinanciranje teh štipendij izvaja preko nosilcev regijskih razvojnih shem, kar decentralizira procese odločanja o podeljevanju teh štipendij in odločevalca približuje prejemniku štipendij. Ob državnih štipendijah zakon opredeljuje tudi kadrovske štipendije, ki se sofinancirajo v višini 50 % štipendije za deficitarne poklice, katerih delež sofinanciranja se s predlogom zakona zvišuje na 70 %, štipendije za Slovence v zamejstvu in Slovence po svetu, štipendije Ad futura za mednarodno mobilnost in Zoisove štipendije. Hitro spreminjajoče se potrebe in zahteve na trgu dela potrebujejo zelo hiter odziv tudi na področju izobraževanja in v njegovem podpornem okolju. Predlog zakona o štipendiranju tako med drugim omogoča spodbudo mladim, ki se odločajo za šolanje oziroma študij na področjih, ki so se na trgu dela izkazala kot deficitarna. Določila predloga zakona bodo z nagrajevanjem in spodbujevanjem čim hitrejšega zaključevanja šolanja oziroma študija pripomogla tudi k skrajševanju dobe izobraževanja, ki je glede na primerjavo znotraj držav članic EU med najdaljšimi. S skrajšano dobo izobraževanja pa se bo mladim povečala tudi dostopnost do ukrepov aktivne politike zaposlovanja, s čimer bo vključevanje na trg dela učinkovitejše. Z večjo dostopnostjo do kadrovskih štipendij se bo povečala tudi zaposljivost mladih, saj je z uvedbo obvezne enomesečne delovne prakse vzpostavljena povezava med teorijo in prakso ter s tem priložnost pridobivanja poglobljenih kompetenc, potrebnih za učinkovito vključevanje v delovno okolje. Možnost kombiniranja več vrst štipendij bo stik s prakso le še povečala in poglobila, saj bo že zgolj možnost višje štipendije mlade spodbudila k aktivnejšemu seznanjanju s potrebami na trgu dela ter dejavnejšemu iskanju stikov z delodajalci že med izobraževanjem. Po drugi strani pa polnoletnim nadarjenim, ki prihajajo iz socialno deprivilegiranih družin omogoča vzporedno prejemanje državne štipendije, mladoletnim nadarjenim pa prejemanje drugih vrst štipendij. Predlog zakona o štipendiranju je v delu, ki se nanaša na državne štipendije, usklajen tudi z zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev v točkah, ki se nanašajo na upoštevanje dohodkov oziroma izračuna cenzusa kot pogoja za upravičenost do štipendije ter starostnega pogoja. Obenem prejemniki državne štipendije prejemajo dodatke tako za oddaljenost kraja bivanja od kraja študija kot tudi za uspeh, ki ga izkažejo v izobraževalnem procesu, kar v poslanskem klubu vsekakor podpiramo. Prav tako pozdravljamo širitev kroga upravičencev do državnih štipendij z višanjem cenzusa, saj menimo, da živimo v času v družbi, kjer mora imeti možnost do izobraževanja vsaka posameznica in posameznik, ne glede na svoj socialni status. V tem pogledu je predlog zakona, ki je pred nami, vsekakor velik korak naprej. V Liberalni demokraciji smo na splošni ravni zadovoljni s predlogom zakona o štipendiranju, ki ga je pripravilo Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve. Vsekakor podpiramo cilje in novosti, ki jih zakon predvideva, obenem pa imamo tudi kar nekaj vprašanj oziroma predlogov, povezanih s predlogom zakona. Menimo namreč, da je v Predlogu zakona o štipendiranju še dovolj prostora za izboljšave, ki bodo v nadaljevanju postopka možne z amandmaji v zakonodajnem procesu. V Poslanskem klubu LDS tako podpiramo koncept sprejemanja več štipendij kot tudi dejstvo, da je cenzus za pridobitev državne štipendije bistveno povečan, kar bo pomenilo povečanje števila prejemnikov državnih štipendij, vendar pri nas ostaja skrb za dijake in študente, ki ne bodo upravičeni do prejemanja državne štipendije, obenem pa ne bodo pridobili več kot eno štipendijo, hkrati pa je njihov socialni status minimalno nad zakonsko določenim cenzusom za prejemanje državnih štipendij. Zato predlagamo, da se tudi za ostale štipendije uvedejo dodatki, pri čemer naj se zakonodajno uredi tako, da je mogoče dodatke prejemati samo za eno štipendijo v primeru, da dijak oziroma študent prejme veš štipendij. Ne glede na možnost prejemanja več štipendij hkrati, kar v poslanskem klubu podpiramo, moramo poudariti, da je temelj zakona, ki ga obravnavamo, prav državna štipendija. Ta je namreč tisti instrument, ki mora vsakomur, ki želi študirati, to tudi omogočiti, ne glede na njegove socialne okoliščine. V Poslanskem klubi LDS menimo, da je pravica do izobrazbe v naši družbi temeljna pravica, ki jo mora imeti možnost konzumirati vsakdo, naloga države pa je, da mu to omogoči. Državna štipendija je tisti mehanizem, ki vsakomur omogoča realizacijo njenih ali njegovih potencialov z odpiranjem dostopa do izobrazbe, ki je v današnjih časih eden temeljnih predpogojev za samo realizacijo posameznika in posameznice. Obenem se nam postavlja vprašanje, na katerega pričakujem odgovor tudi tekom današnje razprave, in sicer vprašanja ukinjanja državnih štipendij za dijake, mlajše od 18 let. V Poslanskem klubu LDS se zavedamo dejstva, da je prejemanje teh sredstev za mladoletne urejeno drugače, preko zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, a kljub temu menimo, da mora predlagatelj ustrezno odgovoriti na opozorila, da se z ukinitvijo državnih štipendij za mladoletne šolajoče osebe povečuje odvisnost dijakov od družine in da je tovrstna odločitev, kadar v družini vladajo slabi odnosi, lahko zelo problematična. Ko govorimo o omejitvi maksimalnega možnega skupnega zneska štipendij pri 400 evrih, pri katerem se začne zmanjševati delež državne štipendije, se nam v Poslanskem klubu LDS porajajo določeni pomisleki. Prvi je ta, ali je tovrstna omejitev smiselna. Glede na to, da je ocena minimalnih življenjskih stroškov 562 evrov mesečno, se nam poraja vprašanje, od kje razkorak v teh dveh vrednostih. Res je sicer, da so starši dolžni skrbeti za svojega otroka do njegovega 26. leta starosti, če se ti šolajo, vendar lahko posebej v današnjih časih predvidimo situacije, ko starši tega, na žalost, enostavno niso zmožni. Pri plačevanju in usklajevanju štipendij ter obveznosti štipendistov je treba upoštevati tudi problem enostarševskih družin, katerih število narašča iz leta v leto, in možnost, da eden oziroma edini starš zgubi zaposlitev. Prav tako nas v Poslanskem klubu LDS zanima, kateri del štipendije oziroma kateri del dodatka k štipendiji je tisti, ki se zmanjšuje na podlagi te zgornje omejitve. Sprašujemo se, ali je smiselno tovrstno zmanjševanje pri delu, ki je vezano na stimuliranje uspešnosti štipendiranca, saj je to ravno tisti instrument, s katerim želimo promovirati odličnost pri udeležencih izobraževalnih programov. Ob tem smo v LDS prepričani, da je dodatek za uspeh dober način spodbujanja odličnosti pri dijakih in študentih. Poraja pa se nam vprašanje, ali je nagrada za uspeh dovolj visoka, predvsem pri študentskih štipendijah, in ali je mogoče uvesti še kakšen bolj objektiven kriterij za oceno uspešnosti študenta. Namreč, težavnosti študijskih programov fakultete se med sabo razlikujejo, kar pomeni, da enaka nominalna ocena še ne pomeni enake zahtevnosti oziroma nivoja znanja in posledično enake uspešnosti, kar velja za vse nivoje izobraževanja. Zato predlagamo, da ministrstvo prouči možnost uvedbe dodatnih kriterijev za ocenjevanje uspešnosti dijakov in študentov in jih smiselno vključi v obstoječi predlog. Obenem predlagamo, da se poviša nominalna vrednost dodatka za uspeh za študente in da se dodatek za uspešnost uvede tudi za ostale štipendije. Posebno pozornost si v predlogu zakona, ki je pred nami, zaslužijo tudi Zoisove štipendije, ki predstavljajo finančno spodbudo in pomoč nadarjenim učencem in dijakom. Ministrstvu predlagamo, da dodatno pojasni dosedanje sheme Zoisovih štipendij ter poda analizo dinamike izgubljanja in pridobivanja Zoisovih štipendij na fakultetah, zato da se pridobi jasen vpogled v stanje na tem področju. V LDS menimo, da pogoji za ohranjanje Zoisovih štipendij kljub enotni nominalni opredelitvi niso enaki za vse študente zaradi bistvenih razlik v težavnosti programov in smeri posameznih študijskih programov. Tu se postavlja vprašanje, ali na tistih fakultetah, kjer je visok prag vpisa in omejitev vpisa ter zahtevnost visokega števila točk, ali je tam zahtevnost za ohranjanje števila Zoisovih štipendij enaka kot v primerjavi, recimo, z drugimi programi. Kajti, ko primerjamo številke, vidimo, da se na prehodu iz srednje šole v podiplomski študij prikažejo številke, ki govorijo o upadu števila teh štipendistov. Menimo, da je treba dodatno vložiti zahtevo za kumulativnost pogojev za pridobitev Zoisove štipendije. Vsekakor razumemo, da je eden od kriterijev za pridobitev štipendije za nadarjenost pridnost v učnem procesu, vendar poudarjamo, da bi pomemben kriterij morala biti tudi dodana vrednost. Sprašujemo se, ali naš izobraževalni sistem poleg storilnosti kot vrednoto jemlje tudi inovativnost in ali so udeležencem izobraževalnega procesa dani ustrezni in zadostni pogoji za to inovativnost in ustvarjanje dodane vrednosti. Seveda to pomeni medresorsko usklajevanje pristojnega ministrstva tudi z drugimi ministrstvi. Torej, vse to so vprašanja, na katera v Poslanskem klubu LDS pričakujemo odgovore, kajti če je odličnost posameznic in posameznikov merjena zgolj z njihovo zmožnostjo reproduciranja znanja in ne tudi s sposobnostjo produciranja česa novega, menimo, da je ta zakon priložnost, da začnemo ta trend obračati v drugo smer. V Sloveniji je ob ustvarjanju pogojev za možnost študija ne glede na socialni status posameznika treba posebno skrb nameniti tudi najboljšim slovenskim študentom. Zato ministrstvu predlagamo, da prouči možnost štipendiranja najboljših slovenskih študentov in jim omogoči, da nadaljujejo študij na drugi oziroma tretji stopnji na najboljših svetovnih univerzah. Predlog izhaja iz prepričanja, da skozi sito Zoisovih štipendij padejo uspešni posamezniki, obenem pa obstoječa Zoisova štipendija ne omogoča nadaljnjega šolanja na najboljših svetovnih univerzah. Predlagamo torej kombinacijo štipendije za mednarodno uspešnost in štipendije za nadarjenost. Mehanizem naj bi temeljil na recipročnosti in zavezi štipendiranca, da se le-ta vrne na delovno mesto v Slovenijo. Poleg kriterija uspešnosti naj se s sodelovanjem z gospodarstvom in raziskovalnimi ustanovami opredeli tudi prednostna področja, za katera bi se te štipendije podeljevale. V Poslanskem klubu LDS vsekakor razumemo, da je predlagatelj pri pripravi zakonodaje moral upoštevati realno dejstvo, da vreča, iz katere zajema, žal ni brez dna. V Poslanskem klubu LDS smo prepričani, da so mladi priložnost in ne cokla slovenskega razvoja, in predlagamo, da predlagatelj v zakon vključi več mehanizmov za stimuliranje dosežkov odličnosti, ki jih med našimi študentkami in študenti ne manjka. Če si pogledamo samo primer iz novembra 2008, ko se je ekipa študentov Univerze v Ljubljani udeležila tekmovanja iGEM na univerzi MIT v Cambridgeu, ZDA, na kateri sodelujejo ekipe najboljših svetovnih univerz. Rezultati projekta, s katerim so slovenski študentje na tem tekmovanju osvojili zlato medaljo, imajo potencialno zelo veliko uporabnost, zato so skupaj z mentorji vložili dve patentni prijavi. Leta 2010 je ekipa študentov iz Slovenije ponovno osvojila veliko nagrado na tem tekmovanju s področja sintezne biologije. In tu se nam v Poslanskem klubu LDS poraja vprašanje, ali predlog zakona v resnici sledi vsem potencialom znanja in inovativnosti, ki ga ima slovenski izobraževalni prostor. Menimo, da je še kar nekaj prostora za dopolnitev. V Poslanskem klubu LDS bomo podprli sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, od predlagatelja pa v nadaljevanju zakonodajnega postopka pričakujemo nekatere korekcije, ki so po našem mnenju potrebne. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Andrej Magajna bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani gospod podpredsednik, predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo podprli zakon v tem prvem branju in menimo, da je primeren tudi za nadaljnjo obravnavo. Seveda pa je nekaj dilem, ki jih bom tudi izpostavil. Cilj zakona je ustvariti bolj celovit, pregleden in enoten sistem štipendiranja. Ključne rešitve. Državna štipendija je namenjena vsem državljanom Republike Slovenije s statusom dijaka oziroma študenta po 18. letu, torej tisti, ki niso več upravičeni do otroškega dodatka in ne bodo presegali določenega dohodkovnega cenzusa. Podpiramo tudi predlog, ki se nanaša na natančnejšo opredelitev pogojev mirovanja. Glede dodatkov k štipendiji predlog zakona ne določa več dodatka na dohodek. Uvedejo pa se različni osnovni nivoji državnih štipendij, glede na vstopni cenzus kandidata. Dodatek za uspeh za prvi letnik se ukine in pripada le višjim letnikom, za zaključni letnik pa bo dodeljen ob predložitvi zaključnega spričevala oziroma dokazila o doseženi višji ravni izobrazbe. Dodatek za oddaljenost je urejen v razponu, in sicer tako, da bo kril stroške tudi tistim, ki so zelo oddaljeni od kraja izobraževanja, s posebnim dodatkom za kritje stroškov v zvezi z bivanjem, ter se bo kombiniral za tiste študente in polnoletne dijake, ki ne bivajo doma. O dodatku za posebne potrebe malo kasneje. Po predlogu novega zakona se bodo štipendije dodeljevale zgolj za dodiplomski študij in ne več za podiplomski študij. Tudi o tem bi se dalo kakšno besedo spregovoriti. V okviru novega zakona o štipendiranju se področje odpisa, odloga in obročnega vračanja usklajuje s predpisi, ki urejajo javne finance. Glede postopka podeljevanja štipendij se predvideva dolgo napovedana elektronska vloga v pravem pomenu besede, vendar kot bomo naprej brali, tudi to je še stvar časa, seveda pod pogojem, da bo vzpostavljena centralna baza podatkov s področja šolstva, na primer podatki o vpisu, statusu, ocenah, izobraževalnem programu, trajanju. Dokler pa to ne bo urejeno, bodo vlagatelji dokumentacije še vedno morali predložiti ustrezna potrdila. Uredil naj bi se tudi vir financiranja štipendij, v predlagani zakonodaji se obstoječim virom doda še koncesijski vir za vse vrste štipendij in ne le za kadrovske, kot je urejeno sedaj. Novost predstavlja tudi možnost medsebojne izbire med delodajalcem in štipendistom. Če kdorkoli izmed njiju po enem letu šolanja in po obvezno opravljeni enomesečni praksi pri delodajalcu ugotovi, da želi izstopiti iz štipendijskega razmerja, to lahko stori brez finančnih posledic. In še bi lahko našteval, kot bodo verjetno tudi ostali kolegi. Dilema, o kateri smo veliko razpravljali, je bila, ali dijaki prejemajo denar direktno do 18. leta ali njihovi starši, vsi moramo odgovorno ravnati z denarjem, ki ga prejemajo v takšni ali drugačni obliki, vendar odgovor je po mojem v strukturi odgovornosti. Starši do 18. leta imajo posebno vlogo v družinskem proračunu in morda je ta rešitev, ki jo ponuja zakonodajalec, kar ustrezna. Glede obravnave oseb s posebnimi potrebami, pa bi morda veljalo temu poglavju nameniti še posebno pozornost, ne samo, da je dodatek za posebne potrebe, ki se ohranja, gre za vprašanje drugih kriterijev, kumulativnosti, čas, vrsta štipendij, zato bi veljalo razmisliti v tej smeri, da se osebam s posebnimi potrebami le uredi nek poseben status tudi v pogojih šolanja, da niso podvrženi vsem ostalim pogojem kot drugi študentje. Glede elektronskih vlog in centralne baze podatkov, to pa že kar dolgo poslušamo, in bi želel, da ministrstvo odgovori, kaj so problemi – finančni, organizacijski, informacijsko-komunikacijska tehnologija obstaja, tudi programske aplikacije poznamo, izvedbena plat pa se umika, in bi res želel, da bi dobili malo več podatkov, saj to bo ena od osnov za uspešno presojanje in dodeljevanje, torej enotna baza podatkov. Več pa kasneje v razpravi.
Hvala. Gospod László Göncz bo predstavil stališče Poslanske skupine narodnosti.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka, kolegice in kolegi! Ocenjujemo, da je osnovni cilj predlaganega zakona o štipendiranju pravilen, kajti napoveduje nadgradnjo zdaj veljavnega zakona, tako da bo lahko stanje v bodoče na tem področju boljše, štipendijska politika pa bolj celovito, pregledno in enotno urejena. Ko smo primerjali predlog zakona z rešitvami, ki veljajo v nekaterih razvitejših evropskih državah, smo lahko ugotovili, da je večina zakonskih določb pravilno zastavljena, kar velja tako za vsebinska vprašanja, kakor tudi za določbe zakona, ki se nanašajo na organizacijske in sistemske zadeve. Prepričan sem, da bo v procesu sprejemanja zakona besedilo še izboljšano, nadgrajeno, čeprav že zdaj vidimo v njem kar nekaj pozitivnih poudarkov. Z vidika avtohtonih narodnih skupnosti je situacija v zvezi s predlaganim besedilom nekoliko bolj kompleksna in tudi zapletena, vendar upam, da bodo pristojno ministrstvo, poslanci in poslanke prisluhnili našim opozorilom, ki so usmerjena k doslednemu reševanju te problematike tudi na tem področju. Naj poudarim, da izhajamo iz dveh dejstev. Najprej želim ponoviti enega od poglavitnih ciljev, ki ste ga zapisali v besedilu tega zakona, da naj bi predlagani zakon dejansko celovito reševal področje štipendiranja. Če je temu tako, je treba poudariti, da to terja od vseh pristojnih, da se od sedanje ravni bolje uredi tudi področje, ki je pomembno z vidika avtohtonih narodnih skupnosti. In drugič, Slovenija je v svojih pravnih dokumentih, vključno z ustavo od leta 1974 in še posebej v osamosvojitvenih dokumentih je prioritetno opredelila pomen usposabljanja kadrov in kadrovske politike z vidika ohranjanja in razvoja avtohtonih narodnih skupnosti. V formalnem smislu torej vse lepo in prav, vendar s praktičnega vidika je treba ugotoviti, da je bilo na tem področju narejeno zelo malo. Ne bi želel, da smo napačno razumljeni, kot se je to do določene mere zgodilo tudi po prvem neformalnem dogovarjanju z Ministrstvom za delo, družino in socialne zadeve. Nikakor ne želimo, da se diskriminatorno do drugih prebivalcev Republike Slovenije pripadnikom avtohtonih narodnih skupnosti dodeljujejo štipendije po nekih neupravičenih protekcionističnih kriterijih na narodnostni osnovi. Pričakujemo pa, da se v kontekstu celovitosti reševanja štipendijske politike končno uredi vsaj osnova oblikovanja kadrovske politike narodnih skupnosti. Smatram, da je določen nastavek za to omogočen s predlaganim 9. členom predloga zakona, ki med drugim določa, da se štipendija lahko dodeli tudi državljanom Republike Slovenije, pripadnikom avtohtone italijanske in madžarske narodnosti. Toda hkrati ugotavljamo, da to nikakor ne zadošča za ureditev vprašanja, o katerem govorim. Celo če bi ostalo pri predlaganem besedilu, bi to lahko izzvenelo tudi pejorativno z zornega kota avtohtonih narodnih skupnosti v smislu, da če se v omenjenem členu posebej ne zapiše besedna zveza, v narekovaju, "pripadniki avtohtone narodne skupnosti", jim štipendije kot državljanom Republike Slovenije sploh ne pripadajo. Trdno upam, da gre zgolj za nerodno formulacijo besedila in da se z njuno omembo pravzaprav želi zagotoviti izhodišče za reševanje kadrovske problematike avtohtoni narodni skupnosti. Določene minimalne spodbude so sicer možne tudi v okviru delovanja samoupravne narodne skupnosti, vendar je bistveno, da v tem zakonu omogočimo pravni okvir, ki pri najvažnejših in deficitarnih strokovnih potrebah narodni skupnosti omogoča dodelitev štipendije v skladu s kriteriji, ki jih skupaj določita pristojna državna ustanova in legitimna organizacija narodne skupnosti. Če že med vrstami štipendij ni navedena tovrstna oblika oziroma možnost, predlagamo, da alinejo besedila v omenjenem 9. členu, ki omenja tudi narodne skupnosti, primerno nadgradimo. V nasprotnem primeru ni mogoče zadostiti ustavni določbi, ki govori o zagotavljanju kadrov narodne skupnosti v kontekstu ohranjanja njihove identitete in maternega jezika. Pomembno je pojasniti, da pri tem ne gre za zagotavljanje nekega večjega denarnega zneska v ta namen. Sistemsko reševanje tega vprašanja terja dobesedno zgolj pravnoformalni okvir za nekaj štipendij na letni ravni, kar bi se morda lahko urejalo v okviru tako imenovanih deficitarnih štipendij ali pa na kakšen drug način. Smiselno bi potreba narodni skupnosti oziroma reševanje njune kadrovske problematike bi po naši oceni zadostila pogojem oziroma določbam, ki so opredeljene v 33. in 34. členu predlaganega zakonskega besedila. Konkretna pravila igre pridobivanja štipendije bi se lahko določila v pravilnikih sklada in v sodelovanju s pristojnimi narodnostnimi ustanovami ter posredno oziroma po potrebi tudi v nastajajočem splošnem zakonu o narodni skupnosti. V preteklih mesecih smo z ministrstvom v zvezi s tem zakonom že izpostavili kontakt, sedaj pa predlagamo, da se ta dialog v prid reševanja omenjene problematike nadaljuje in do drugega branja se najde rešitev, ki lahko omenjeno problematiko tudi premosti. Na koncu naj omenim, da kriterije pridobivanja Zoisove štipendije ocenjujemo za pozitiven korak, da pri izračunu povprečne ocene kandidatov oziroma vlagateljev, ki živijo na narodnostno mešanem območju in imajo v okviru izobraževanja poleg predmeta slovenščine tudi predmet madžarščine oziroma italijanščine, se upošteva tista ocena omenjenih predmetov, ki je boljša oziroma ugodnejša. Naj zaključim, v prvem branju bova zakon podprla v trdnem upanju, da bo s strani pristojnih pripravljenost tudi za reševanje kadrovske problematike narodni skupnosti. Hvala.
Hvala. Gospod Matevž Frangež bo predstavil stališče poslanske skupine socialnih demokratov.
Hvala za besedo, spoštovani in spoštovani. V tej družbi, v kateri se zdi, da nam manjka soglasij, obstaja eno soglasje, ki je izjemnega pomena. Vsi se strinjamo, da je samo družba znanja tista, ki lahko slovenski skupnosti, slovenski ekonomiji in slovenski državi zagotovi višjo dodano vrednost, s tempa tudi višjo blaginjo za vse naše ljudi. Družba znanja pa je seveda odvisna od dostopnosti tega znanja. Socialni demokrati smo bili vedno zavezniki tega, da je znanje javna dobrina, in da mora država s svojimi vzvodi zagotavljati enake možnosti vseh, da do tega znanja dostopajo. Znanje, ustvarjalnost in inovativnost Slovenija potrebuje za razvoj novih produktov, novih storitev, za visoko dodano vrednost, za sposobnost, da tekmuje na globalnem svetu, v tej vedno bolj zaostreni globalni bitki. Soočamo se s problemom, da mora danes študent delati, da lahko študira. Do tega je pripeljala neustrezna štipendijska politika zadnjih dvajsetih let, ki je očitno tudi načrtno med študenti spodbujala kulturo dela, namesto tega da smo in so mnogi študirali. Naša vlada je odločena, da to spremeni. S spremembami zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev lani in z novelo zakona o štipendiranju letos zagotavljamo 20 tisoč štipendij več. Predvsem skozi to, da radikalno znižujemo cenzus s 380 evrov neto na družinskega člana na 630 evrov neto na družinskega člana, kar je daleč največje povečanje v zgodovini Slovenije. To so odločni koraki te koalicije in te vlade, da izenačimo možnosti in da vsem, ki to želijo, zagotovimo možnost študija. Ne nazadnje je eden od vzgibov za tako odločno soočanje s tem problemom tudi pereča brezposelnost med mladimi. Danes smo že družba, ki ob svojem robu goji vrsto izobraženih, usposobljenih ljudi, ki na trgu dela ne dobijo svojih priložnosti. Ta zakon je tudi odgovor na zahteve študentskih organizacij, mladinskih združenj, ki so takrat, ko smo se ukvarjali z drugimi vidiki urejanja položaja mladih, zahtevali, da predhodno rešimo tudi vprašanje štipendiranja. To smo urejali tako z lanskimi spremembami zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev kot tudi s tokratnimi spremembami zakona o štipendiranju. Štipendiranje je torej mehanizem te skupnosti in te države, da vsakomur, ki ima to ambicijo, omogoči študij. Z ustrezno štipendijsko politiko bomo lahko odgovorili na dva izziva, ki sta po mnenju Socialnih demokratov za nadaljnji razvoj družbe izjemnega pomena. Čim prej aktivirati človeške vire s pomočjo štipendiranja tako, da se zagotovi več znanja, več kvalifikacij, več veščin, več inovativnosti za razvoj novih produktov in storitev, za večjo konkurenčnost gospodarstva in sistematična spodbuda vpisov v izobraževalne programe, ki pospešujejo gospodarski razvoj, izboljšujejo zaposljivost in obetajo višjo dodano vrednost. Zato v tej družbi potrebujemo več štipendij. Ključne pridobitve novega zakona o štipendiranju, ki jih želimo izpostaviti Socialni demokrati, so državne štipendije, katerih namen je predvsem zagotavljanje dostopnosti in enakih možnosti do izobraževanja za dijake in študente iz socialno šibkejših okolij, tako da bodo te bolj dosegljive, saj se bodo zanje lahko potegovali vsi polnoletni dijaki in študenti iz družin, z dvigom cenzusa, tako da bo za vstop v štipendiranje zadoščal mesečni dohodek na družinskega člana v višini 64 % neto povprečne plače oziroma 630 evrov neto. Druga pomembna novost se nanaša na uvedbo štipendij za deficitarne poklice. Socialni demokrati upamo, da bo ta institut štipendiranja v praksi zaživel in tako dijake in študente dejansko spodbudil k vpisu v deficitarne programe. To bo v praksi omogočilo, da bodo ti posamezniki bolj konkurenčni na trgu dela oziroma bodo tudi lažje dobili zaposlitev. Ena od ključnih novosti, ki jih vpeljuje novi zakon o štipendiranju, je tudi možnost hkratnega prejemanja več vrst štipendij. Študenti in dijaki bodo tako lahko prejemali več štipendij hkrati, v skupni višini do 400 evrov mesečno. Ta določba v sistem štipendiranja vnaša potrebno fleksibilnost, ki lahko koristi vsem deležnikom zakona, predvsem pa seveda mladim. Socialni demokrati pozdravljamo tudi zakonsko določbo, ki bo mlade spodbujala k čim prejšnjemu dokončanju izobraževanja, tako da bodo tudi v primeru predčasne diplome, pred potekom 12-mesečnega absolventskega staža, prejeli tiste štipendije, ki bi jih prejeli sicer, če s svojo diplomo ne bi pohiteli. Pri tem poudarjamo, da smo v zvezi s preoblikovanjem dijaških štipendij v otroški dodatek pravzaprav zadržani. Razumemo pravne zadržke v zvezi s tem in napovedujemo, da se bomo v nadaljnji parlamentarni proceduri potrudili in prizadevali za to, da ta sredstva ostanejo tudi kot spodbuda za večjo samostojnost mladih. Pri tem ne napovedujemo ostre politike ampak politiko, ki se bo natančneje pozanimala o razlogih za to, da je rešitev v predlaganem zakonu takšna, kot je, da bi vendarle spodbujali samostojnost mladih od dopolnjenega petnajstega leta naprej, ko ti državljanke in državljani ne nazadnje pridobijo tudi omejeno poslovno sposobnost, v vsakem primeru pa si prizadevali za to, da bo to vprašanje nedvomno razčiščeno v interesu mladih kot tudi njihovih staršev. Še enkrat poudarjamo, da je štipendijska politika vzvod in mehanizem za enake možnosti. Zato da vsem državljankam in državljanom, vsem, ki želijo študirati, vsem, ki želijo svoje konkurenčne sposobnosti na trgu dela krepiti s svojim znanjem in inovativnostjo, zagotovimo dostop do študija, bomo socialni demokrati danes in v nadaljnji proceduri zakon o štipendiranju podprli.
Hvala. Gospa Alenka Jeraj bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo. Lep pozdrav! V Poslanski skupini SDS ocenjujemo, da nov zakon ni potreben in da je njegova uveljavitev za sistem celo škodljiva. Vlada namreč pošilja v obravnavo povsem nov zakon o štipendiranju, s katerim želi urediti celovito to področje. Nov štipendijski sistem, ki naj bi prinesel več štipendij, je tudi ena izmed obljub, ki so bile dane študentom ob tem, ko jim bo zakon o malem delu zmanjšal možnost študentskega dela. Vendar ta zakon teh obljub ne izpolnjuje, predvsem ne prispeva k celoviti in stabilni ureditvi štipendiranja, kar ugotavlja tudi Vlada sama, saj v svojem gradivu jasno zapiše, da namerava v naslednjih dveh letih v celoti prenoviti Zoisov sistem štipendiranja in korenito spremeniti kadrovsko štipendiranje. Ob tem celo predstavi smernice, po katerih naj bi prenova potekala, zato se sprašujemo, zakaj potem danes obravnavamo ta zakon, če bomo čez dve leti sistem spreminjali in celovito urejali. Očitno celo sami dvomijo v rešitve in v kakovost teh rešitev, ki jih z zakonom ponujajo, ali pa le-te ne držijo in so samo ta hip primerne, ker smo ravno pred referendumom o zakonu o malem delu, in to lepo paše v predreferendumsko kampanjo. V času, ki traja manj kot povprečni čas študija slovenskih študentov, bomo torej v Slovenji zamenjali tri sisteme štipendiranja. Tako bomo imel štipendiste, ki bodo morali za pridobitev enakovrstnih štipendij izpolnjevati zelo različne pogoje, odvisno, v katerem sistemu so prvič vstopili v sistem, torej ob katerem zakonu. Veljavni zakon, ki sedaj velja, je bil pomemben premik k celovitemu urejanju tega področja, do takrat, vemo, da zakona o štipendiranju sploh nismo imeli, pač pa smo to urejali v različnih zakonih, vendar so se v izvajanju v praksi pokazale tudi nekatere pomanjkljivosti. Nekaj jih je bilo že odpravljenih med drugim z novelo zakona v letu 2009, ki smo jo tudi v naši poslanski skupini podprli. Z nekaj dodatnimi spremembami in dopolnitvami bi lahko naredili še korak naprej in bi lahko v okviru obstoječega sistema zagotovili več štipendij in z veljavnim zakonom. Eno izmed področij, na katerega posebej opozarjajo dijaške organizacije, je ukinitev državnih štipendij za dijake do osemnajstega leta. Državna štipendija je po novem namenjena le dijakom po osemnajstem letu, mlajši pa bodo upravičeni do otroškega dodatka v skladu z Zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Da gre pri tem za poslabšanje položaja mladoletnih dijakov, je razvidno, če primerjamo pogoje in višino otroškega dodatka in štipendij. Ob enakih prejemkih na družinskega člana so že osnovne štipendije precej višje od otroških dodatkov, poleg tega pa običajno štipendist dobi še različne dodatke, kot je na primer dodatek za bivanje izven kraja stalnega bivališča. Ukinitev državnih štipendij za mladoletne dijake še posebej prizadene družine z najnižjimi dohodki. Te so bile doslej upravičene tako do otroških dodatkov kot tudi do državnih štipendij. Po novem bodo lahko dobili le še otroške dodatke. Kljub temu da se otroški dodatki povišujejo, hkrati pa se veča tudi njihova dostopnost, to ne bo nadomestilo izgube štipendij. Poleg tega ne vemo, kaj se bo zgodilo v nadaljevanju, kajti ministrstvo grozi s tem, da bo znižalo socialne prejemke, zamrznilo nekatere socialne prejemke in podobno, tako da tudi ni nujno, da bodo otroški dodatki naraščali oziroma se zviševali. Vlada sama ugotavlja, da sistem Zoisovega štipendiranja nagrajuje predvsem pridne, ne pa nadarjenih dijakov in študentov, kar je do neke mere celo res, vendar bi bilo lahko drugače, če bi šole pravočasno uvedle koncept vzgojno-izobraževalnega dela z nadarjenimi učenci in dijaki. Medtem ko se ta uspešno izvaja v osnovnih šolah, so srednje šole pri tem povsem zaspale. In ni prav, da ceno nedelovanja državnih institucij plačujejo dijaki in študentje, ki bodo zaradi tega ostali brez štipendij. In če ugotavljamo, da sistem ne funkcionira v srednjih šolah, bi pričakovali od ministrstva takojšen sestanek z ministrom za šolstvo in ugotovitev, zakaj se te stvari ne izvajajo tako, kot so zapisane v zakonu. Če jih ne izvajajo v srednjih šolah, je treba vprašati ministra, kaj se tam dogaja, in stvari pospešiti, ne pa kaznovati dijakov, ki niso krivi, če v njihovi šoli stvari ne tečejo tako, kot bi morale. Pogoji za pridobitev Zoisove štipendije se drastično zaostrujejo. Po novem bo tako potrebno kumulativno izpolnjevanje več pogojev, se pravi, izkazana bo morala biti nadarjenost, doseženi bodo morali biti izjemni dosežki, poleg tega pa bodo morale biti dosežene še zelo visoke ocene. Ti pogoji so bistveno ostrejši kot v veljavnem zakonu, zato se upravičeno lahko pričakuje, da bo novih Zoisovih štipendistov v naslednjem šolskem letu manj. Do Zoisove štipendije pa sploh ne bodo mogli priti tisti, ki so se šolali na ustanovah, kjer koncepta nadarjenosti še niso uvedli, pa čeprav za to sami niso popolnoma nič krivi. Vstop v sistem bo torej po novem zelo otežen, kar je nepravično, saj bodo tisti, ki so štipendijo prejeli še po starem zakonu, deležni precej milejših pogojev. Kot enega izmed večjih pozitivnih učinkov predlagatelj navaja možnost pridobivanja več štipendij hkrati. Tako bo lahko nekdo naenkrat prejemal kadrovsko, Zoisovo in državno štipendijo. Omejen bo le z najvišjim zneskom, ki znaša 400 evrov. To, za nekatere štipendiste sicer ugodno, rešitev pa je treba vzeti z zadržkom, saj ima na drugi strani precej negativnih posledic. Vsekakor bo zaradi te možnosti štipendij prejemalo manj dijakov in študentov. Namesto da bi bilo čim več šolajočih vključenih v sistem in bi se štipendije lahko porazdelile, jih bodo lahko eni pridobili več, drugi pa bodo zaradi omejenih sredstev ostali brez štipendije. Ta rešitev je zelo krivična tudi do tistih, ki so dobili štipendijo v letošnjem šolskem letu ali prej, ko je sistem takšno kopičenje štipendij izrecno prepovedoval. Dijaki in študentje iz starega sistema bodo tako vsa leta izobraževanja na isti stopnji ostali oškodovani. Za razliko od nekoga, ki bo štipendijo pridobil po novem, nikoli ne bodo mogli prejemati več štipendij hkrati. Na ta način delamo velike razlike med dijaki in študenti. Delimo jih v tri kategorije, torej tiste, ki prejemajo štipendije po starem zakonu, tiste, ki jih bodo po tem novem zakonu, prejemali jih bodo lahko celo več, pa še tiste, ki so sedaj z zavoda za zaposlovanje, to je pa še en zakon pred prejšnjim, to je iz leta 2007. Če se to vam zdi v redu in da je to v duhu socialne demokracije, da bodo nekateri lahko imeli več štipendij, nekdo pa niti ene, vam povem, da to ni v takem duhu. Poleg državnih, Zoisovih in nekaterih drugih štipendij, ki jih pozna že sedanji sistem, se uvajajo tudi določene nove vrste štipendij, kar naj bi bilo še posebej ugodno in dobro za dijake in študente. Že omenjena pridobitev štipendij za deficitarne poklice, ki bodo namenjene dijakom in študentom, ki se izobražujejo na deficitarnih področjih. Dobili jo bodo lahko tisti, ki so predhodno že zaprosili za kadrovsko štipendijo in le-te niso pridobili. Namen uvedbe takih štipendij je sicer dober, vendar je do dejanske realizacije v praksi še daleč. Katera sploh so deficitarna področja, torej prednostna področja, za katera se bodo dodeljevale štipendije, bo namreč opredeljevala politika štipendiranja, ki pa je neznanka in je ta trenutek nimamo, dokler pa te politike ne bo, najbrž ne bo tudi štipendij. Zato je obljuba o novih štipendijah zavajajoča. Pred seboj imamo zakon, izvedbeni akt, ki naj bi temeljil na dolgoročnem strateškem dokumentu, ki ga še ni. O tem ste mnogi govorili. Politika štipendiranja je bila slaba, ampak je sploh nimamo. Ko bomo imeli nek dokument, v katerem se bomo odločili, v katero smer bomo peljali sistem štipendiranja, potem lahko pripravimo dober zakon, ne pa, da najprej naredimo zakon in se šele potem o tem pogovarjamo. Torej vrstni red je napačen, kar je še en argument, da z zakonom ne gre hiteti, ampak je treba najprej sprejeti odločitev, v katero smer bo šla štipendijska politika v Sloveniji in kakšen sistem sploh želimo. Zakon predvideva tudi ustanavljanje novih inštitucij. Čeprav se deklarativno Vlada vedno zavzema za zmanjšanje birokratskega aparata, skoraj ni zakona, ki ne bi dal podlage za uvedbo novih inštitucij. Ustanovili smo cel kup agencij, da nekateri tam spravljajo svoje kadre, s tem zakonom pa ustanavljamo novo fundacijo, preko katere naj bi se povezovale regionalne razvojne agencije in delodajalci ali združenja delodajalcev. Njihov namen naj bi bil razvoj kadrovskega štipendiranja. Že v sedanjem sistemu imamo cel kup inštitucij, ki dodeljujejo kadrovske štipendije, sklad za razvoj kadrov in štipendije, regijske razvojne agencije, ki še posebej skrbijo za kadrovske štipendije z vidika pospeševanja regijskega razvoja. Očitno to ni dovolj, sedaj bomo imeli še fundacije. Na kakšen način bo povezovanje potekalo in v čem je sploh resnični smisel ustanavljanja teh fundacij, ni jasno. Ustanavljanje novih organizacijskih oblik ob vseh že obstoječih dosedanjih pa ni smiselno in racionalno. Tukaj spet naletimo na problem, da v Sloveniji še vedno nimamo pokrajin in potem rešujemo z nekimi kvazi inštitucijami stvari, ki bi jih sicer opravljale pokrajine. Kot podlago k predlogu zakona bi pričakovali tudi natančno analizo in oceno o pričakovanem številu štipendistov po posameznih vrstah štipendij. Glede na število štipendistov in višino posamezne štipendije bi tako dobili oceno finančnih posledicah, vendar se je Vlada odločila finančno oceno predstaviti z drugačnega zornega kota. Opredelila je, koliko sredstev je na voljo. Pri tem se seveda lahko vprašamo, kaj se bo zgodilo, če bo teh sredstev premalo. Po izkušnjah z vsakim rebalansom proračuna sredstva na vseh postavkah zmanjšujemo. Zaradi sprememb po logiki dodeljevanja državnih štipendij in zaradi velikega obsega ter finančnih posledic, ki jih imajo te štipendije, bi bilo to področje treba še posebej natančno prikazati. Nujno bi bilo treba prikazati prenos sredstev v povezavi z zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Če državnih štipendij za mladoletne ne bo več, koliko bo prihranka na ta račun in koliko več sredstev za državne štipendije bo treba zagotoviti zaradi ugodnejšega cenzusa? Koliko manj sredstev bo potrebnih za Zoisove štipendije zaradi zaostrovanja pogojev? Podatke imamo, to bi lahko vse že preverili. Prav tako se pričakuje natančna ocena potrebnih sredstev za druge vrste štipendij. Morali bi tudi vedeti, koliko dijakov in študentov bo lahko pridobili več štipendij hkrati in kaj to pomeni v skupnem seštevku. Ob kratkoročnih finančnih učinkih bi bilo treba predstaviti tudi dolgoročne posledice zakona in njihov vpliv na finančno vzdržnost. V naši poslanski skupini ocenjujemo spremembe v obstoječi štipendijski zakonodaji za nepotrebne. Zakon, ki velja, bi bilo treba dopolniti, popraviti v tistih delih, kjer morda ne ustreza glede na trenutno situacijo. Zato se strinjamo s tem, da bi bilo treba nekatere določbe, ki so se v praksi pokazale za neprimerne in pomanjkljive, dopolniti ali spremeniti, vendar to omogoča že sedanji zakon, ki trenutno še velja. Novi predlog zakona je nedomišljen in nerazumljiv poseg v sistem, ki bo imel velike posledice. Potrebnih bo več let, da se bo lahko sistem ponovno stabiliziral in zagotavljal vsem – tistim, ki štipendijo že prejemajo in tistim, ki jo šele bodo, – enake pogoje. Številne pripombe in medresorska neusklajenost kažeta na to, da zakon tudi med zainteresirano javnostjo, med strokovnimi inštitucijami in celo znotraj Vlade ni usklajen. Odprtih vprašanj in možnih rešitev, ki niso bile upoštevane, je veliko, zato se ob tem zastavlja vprašanje, zakaj Vlada sploh vztraja pri sprejetju tega zakona. Še posebej pa je to nerazumljivo ob napovedi, da bo že čez dve leti ponovno prenavljala sistem. Če bi bil ta predlog dober, potem potrebe po novem zakonu sploh ne bi bilo. V sedanji situaciji bi bilo zato mnogo bolj racionalno dopolniti sedanji zakon, kjer je res nujno, nato pa se z razmislekom lotiti celovite prenove. Mi imamo vtis, da 15 let liberalne in socialnodemokratske vlade sploh niste uspele pripraviti zakona o štipendiranju, pripravila ga je prejšnja v letu 2007, sedaj pa imate cel kup idej in smo dobili na mizo nov zakon. Kot sem že omenila, pa je lahko ta zakon samo predreferendumska kampanja za zakon o malem delu, da lahko vlada na soočenjih razlaga, da je v postopku že nov zakon, ki bo prinesel več štipendij. Štipendijski sistem mora biti podobno kot pokojninski, pa še kakšen, stabilen in se ne more spreminjati vsaki dve leti. Kako naj dijak ali študent ve, ali bo imel štipendijo, kako naj temu prilagodi študij, kako naj najame sobo, če se sistem kar naprej spreminja in imamo naenkrat več kategorij štipendistov? V Poslanski skupini SDS smo proti zakonu o štipendiranju, kakršen je pred nami in ga je pripravila Vlada. Ocenjujemo, da je obstoječi sistem dober, s strani Vlade nismo dobili kakšnih hudih analiz ali argumentov, ki bi govorili nasprotno. Se pa strinjamo, da je morda potreben manjših korekcij. Vlada želi po treh letih z novim zakonom uvesti nove štipendiste, deli dijake in študente na tri kategorije štipendistov, kar je zelo nepošteno, nekateri vstopajo v sistem pod drugačnimi pogoji kot drugi, predvsem pa ne bomo imeli jasnega pregleda, povzročili bomo spet neko transparentnost in bomo imeli štipendiste po zakonu pred letom 2007, štipendiste iz leta 2007 in naprej in štipendiste iz leta 2011. Kot rečeno, v poslanski skupini temu nasprotujemo. Ker pa si želimo slišati tudi stališča zainteresiranih, bomo predlagali javno predstavitev mnenj o zakonu.
Hvala. Gospod Vito Rožej bo predstavil stališče Poslanske skupine Zares.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem ponovno! Zakon o štipendiranju, ki je pred nami, je nadaljevanje že sprejetih zakonov s področja socialnovarstvenih prispevkov ob spremenjenih določbah uveljavljanja pravic iz javnih sredstev, pa zakona o malem delu ter pravzaprav nadaljevanje že sprejete novele zakona o štipendiranju iz leta 2009, ki je več tisoč študentom omogočila prejemanje štipendij, več tisoč kot doslej. Gre torej za hvalevredno situacijo, še posebej v luči krize, ki s svojimi ukrepi ne posega v položaj dijakov in študentov, ampak ga ohranja, če že ne izboljšuje. Zakon sledi več spremembam na celotnem družbenem področju in bo po naši oceni omogočil izplačevanje štipendij večjemu številu študentov. Najbolj izpostavljena sprememba, ki se uvaja, je podeljevanje državnih štipendij vsem po dopolnjenem 18. letu in po nadaljevanju šolanja, ob tem da podeljevanje vseh ostalih oblik štipendiranja se še vedno omogoča vsem, ki še niso dopolnili 18 let . Ob tem je bilo tudi že nekaj pomislekov in hude krvi, ampak ob sistemu, kakršnega v Sloveniji poznamo, sistemu vzdrževanih članov, da starši svoje šoloobvezne otroke do 26. leta še lahko prijavljajo kot davčno olajšavo, da je sprememba stalnega bivališča pri najemnikih večinoma na črno praktično nemogoča in da je ekonomsko osamosvajanje pravzaprav sistemsko oteženo, je iluzorno pričakovati, da bo ta zakon o štipendiranju sledil kakršnokoli drugi logiki, kot vsa ostala zakonodaja. Določene prednosti takega gledanja na ekonomsko soodvisnost družine so, seveda pa v luči želje po hitrejšem osamosvajanju tak koncept, kot ga poznamo, ni dober. Vedno pa obstaja možnost, da se odloči vsak tudi od šoloobveznih otrok in se po 18. letu ali pa morda še celo prej odseli in se tudi v ekonomskem smislu tretira kot posameznik. So pa taki, kako bi rekel, heroji redki, ker zavetje primarne družine ponuja nekatere ugodnosti. Razmisleka vredno je, ampak v okviru celega koncepta, kako bi želeli te družinske člane tretirati. Sicer pa po podobni logiki, kot smo uredili dijaško prehrano in osnovnošolsko, tudi tukaj velja, da se gleda ekonomski položaj cele družine. Ali so odnosi v tej družini harmonični ali niso ali podpirajo svoje šolajoče člane ali ne, je pa izven dosega zakonodajalca. V celoti gledano se pogoji za pridobivanje nekaterih štipendij po ostalih povišanih socialnih transferih morda zaostrujejo, ampak v večji meri to na nominalne prejemke šolajoče mladine ne bo vplivalo. Če želimo korektno predstaviti zakonske določbe, je treba reči, da se otroški dodatki za mlade od 15. do 18. leta povečujejo. Treba je omeniti tudi vse subvencije, ki pripadajo posamezni družini s šolajočimi otroki, pa projekt integriranega javnega potniškega prometa, ki bi lahko uvedel znižanje stroškov in tudi kakšen proračunski prihranek. Štipendiranje se v Sloveniji zdaj izvaja po različnih oblikah. Nekatere oblike denarne pomoči so bile uvedene že v nekdanji državi, sistemsko se pa to področje od 70. let naprej ni urejalo. Takrat se je urejalo z družbenim dogovorom, samoupravnimi sporazumi, sredstva so se zbirala iz bruto dohodkov zaposlenih na posebnih računih po občinskih skladih za štipendiranje ter skupnem računu republiki, sredstva so bila namenjena ne samo štipendijam iz združenih sredstev in dopolnilnim kadrovskim štipendijam, ampak tudi nekaterim skladom za raziskovalce, Kraigherjeve štipendije, pa za nadarjene v Titovem skladu in tudi nadomestila za nižjo ceno prehrane učencev in študentov so se iz tega financirala. Toliko o tem, ali je čas, da se sistemsko to področje uredi ali ne, in recimo o ocenah o nepotrebnosti zakona in o tem, komu se denimo kolca po svinčenih sedemdesetih. Tak sistem, kot ga imamo zdaj, izvira iz tistih časov. Čas je, da se ga sistemsko drugače uredi. Zgolj s kozmetičnimi popravki dosedanje zakonodaje tega ne bi mogli narediti. Po osamosvojitvi smo štipendiranje urejali v več zakonih in podzakonskih aktih. V celoti se je obstoječi zakon o štipendiranju za vse oblike štipendij začel uporabljati leta 2007. Zakon ureja državne, Zoisove in kadrovske štipendije, pa štipendije za Slovence v zamejstvu in po svetu ter štipendije za državljane držav, s katerim ima Slovenija sklenjene dvostranske ali večstranske sporazume glede izobraževanja oziroma na podlagi vzajemnosti. Ob tem so možni pomisleki, ali različne vrste štipendij sodijo v ta isti zakon ali bi mogoče veljalo določene kadrovske štipendije in tiste, ki promovirajo odličnost, raje prenesti na ministrstvo za šolstvo pa na ministrstvo za visoko šolstvo, ki bi v posameznih sektorskih politikah mogoče lahko bolj ciljno naravnano nadarjenejše in prodornejše stimulirala in štipendirala. Dejstvo pa je, da je sedanji sistem tak, da državna oziroma prej je bila to republiška štipendija, je ta, ki je edina predstavila tako imenovani socialni korektiv in ne moremo se otresti te dvojnosti štipendije, da je po eni strani socialna, po drugi stani pa bi si želeli, da bi bila čim bolj ciljno naravnana, kadrovska, da bi stimulirala sposobnejše in odličnejše, če tako rečemo. Pristojnost podeljevanja štipendij je trenutno podeljena javnemu skladu za razvoj kadrov in štipendije. Edina štipendija, ki je podvržena dvojnim predpisom, pa je, kot je bilo že omenjeno, trenutno Zoisova štipendija, ker vsi prejemniki teh štipendij, do katerih so bili upravičeni po predpisih na zavodu za zaposlovanje, le-te prejemajo do izteka izobraževalnega programa na ravni, za katerega jim je bila pravica podeljena, od tod tudi seveda ocena, da bodo odslej nekatere štipendije podeljevane po enih, druge pa pač po drugih pravilih, ampak nek prehodni rok verjetno da je za pričakovati povsod in tudi v tem primeru. Ne glede na to, da je šlo v tej fazi za prvi sistemsko korak na področju podeljevanja štipendij, pa so se v teh dveh letih glede na hitre družbene in gospodarske spremembe pokazale določene pomanjkljivosti. V širši razpravi, ki je bila tudi že s te govornice napovedana, upamo, da se bo dalo te pomanjkljivosti odpraviti. Čeprav prvi zakon, če tako rečem, o štipendiranju predstavlja začetni korak k vzpostavljanju enotnega sistema štipendiranja, se je v dveh letih in pol pokazalo, da ne ustreza intenzivnih spremembam na področju socialnih transferjev, pa tudi v izobraževanju in na trgu dela, tako da niti štipenditorjem niti štipendistom dosedanja zakonska ureditev ne odgovarja povsem. Največja težava po oceni Poslanske skupine Zares je bila ta, da se je po nekaj mesecih izvajanja iz obstoječega zakona o štipendiranju pokazalo, da je bilo dodeljenih nekaj manj štipendij, kot je bilo načrtovano. Leta 2009 sem v uvodu predstavitve mnenja poslanske skupine sem povedal, da je bilo takrat prejemnikov štipendij približno 6 tisoč več, in to predvsem v okviru enostarševskih družin. Takrat smo s spremembo omogočili tudi hitrejši in enostavnejši postopek odločanja predvsem v primerih, ko so se študentje odločili za študij v tujini. Vseh razlogov za sprejetje predlagatelj navaja precej. Tiste osnovne, ki se nam zdijo pomembni, bi želel izpostaviti, in to so: povečati število štipendistov, stimulirati tudi socialno šibkejše za šolanje in študij. Ob tem bi mogoče omenil, da so predvsem ti socialno šibkejši tisti, ki bodo po merilih in pravilih, ki jih zakon postavlja, tisti, ki bodo lahko, kot je bilo rečeno, kopičili štipendije. Če pač nekdo ne bo deležen višje državne štipendije, bo to najbrž zato, ker bo dohodkovni cenzus njegove družine tak, da ne bo mogel uveljavljati vseh teh štipendij. Jaz to seveda smatram kot solidarnostno. S to ureditvijo ne želimo posegati v dosedanje prejemnike štipendij, pridobljene pravice bodo ostale še nekaj let. Obseg študentskega dela in s tem skrajšanje celotnega šolanja bi si želeli doseči tudi s povečanim štipendiranjem, tako se z vsebino zakona sledi poenotenju in večji transparentnosti in enostavnejši shemi socialnih transferjev. Prvotni sistem Zoisovih štipendij se želi preoblikovati, namesto nagrajevanja storilnosti bi želeli spodbuditi razvoj talentov, kar pomeni, da bodo morala izobraževalne institucije, kar je že bilo omenjeno kot manko, razviti programe za njihov razvoj. Z zakonom podpiramo tudi sistem delovanja enotnih regijskih štipendijskih shem, ki temelji na partnerstvu med regionalnimi nosilci razvoja in bo predstavljal neko podstat za razvoj regij in občin v Sloveniji. Preko nagrade za prispevek k trajnostnemu razvoju družbe želimo spodbuditi tudi soodgovornost za razvoj družbe, skladno z drugimi resornimi ministrstvi se bodo tako lažje aktivirali človeški viri s pomočjo štipendiranja, tako da se bodo predvsem gospodarstvu zagotovili ustrezno kvalificirani kadri za prenos novih znanj, tehnologij in v smeri pospešitve razvoja produktov in storitev. V plastičnem primeru je bilo, mislim, da v mnenju Poslanskega kluba LDS, pojasnjeno, da odličnosti v Sloveniji ne manjka v izobraževalnih procesih, bolj je problem vpetosti oziroma pridobiti te kadre v sistem proizvodnje pri nas, v praktični aplikaciji teoretičnih znanj. Po oceni naše poslanske skupine je eden od pomembnejših ciljev tudi želja spodbuditi vpise na tiste vrste in področja izobraževanja, ki pospešujejo gospodarski razvoj in izboljšujejo zaposljivost mladih. Največ današnje razprave bo najbrž usmerjeno v dodeljevanje in uvajanje teh strožjih omejitev pri dodeljevanju Zoisovih štipendij, ki pa so trenutno naravnane v večjo storilnost, kot sem že rekel, ne pa v razvoj potenciala nadarjenosti. Zdajšnji zakon omogoča pridobitev Zoisove štipendije tudi vlagateljem na podlagi izjemnih športnih dosežkov, zaradi česar na drugi strani izpade iz postopka rangiranja nekaj dijakov in študentov, ki imajo dosežke na znanstvenem in umetniškem področju, kar je prvotni namen teh Zoisovih štipendij. Vlada in ministrstvo ob spremembah na tem področju, seveda tudi v sodelovanju z ministrstvoma za šolstvo in za visoko šolstvo, omogoča nek razvoj programov, ki bi stimulirali razvoj nadarjenih. S predlogom zakona se pospešuje uvajanje koncepta vzgojno-izobraževalnega dela z nadarjenimi dijaki na sekundarni ravni, zaradi česar v zakonu ostaja kriterij identifikacije oziroma prepoznavanja nadarjenih. Res pa je, da se športni dosežki ne upoštevajo več. Zakon natančneje opisuje tudi vrsto tekmovanj in področja, na katerih je možno doseči ta priporočila, s čimer bo odpravljen velik del dosedanjih nejasnosti. Kot izhaja iz vladnega gradiva, bo večja pozornost namenjena tudi prepoznavanju dodane vrednosti pridobljenega znanja posameznika, zaradi česar so kriteriji za upravičenost do štipendije kumulativni. Zakon prinaša še nekaj sprememb, verjetno bodo tudi predmet današnje razprave, nekaj sem jih že omenil. Zakon o štipendiranju bomo v Poslanski skupini Zares – nova politika podprli. Verjamemo, da gre za izboljšavo, ki sledi ostalim družbenim spremembam na področju izobraževanja, zaposlovanja, gospodarstva in drugim. Ne dvomimo pa, da bo širša javna razprava in tudi naslednje obravnave v Državnem zboru omogočile še kakšno izboljšavo in da bo zakon na koncu, upamo, sprejet s čim večjim soglasjem. Hvala.
Hvala. Gospod Gvido Kres bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana sekretarka, spoštovane kolegice in kolegi! Poslanci Slovenske ljudske stranke smo že ob lani sprejetih novih socialnih zakonih poudarjali nujnost sprejetja učinkovitejše štipendijske politike. Zahtevo po novem zakonu na področju štipendiranja smo večkrat izpostavili v prav vseh razpravah o predlogu zakona o malem delu. Ob takšnem posegu na trg dela, kot ste ga pripravili s tem zakonom, bi ta dva zakona morala nujno prihajati v paketu oziroma se spreminjati hkrati. Obravnavani zakon o štipendiranju prihaja vsaj leto dni prepozno, pa še zdaj se je težko znebiti občutka, da je njegovo vložitev v obravnavo spodbudila ravno predreferendumska kampanja. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo prepričani, da nam ob takšnem paketnem pristopu na področju sprememb študentskega dela in ureditve štipendiranja, kot smo ga predlagali, čez nekaj tednov ne bi bilo treba na referendum. Nujnost sprejemanja novega zakona je jasno ugotovljena tudi pri analizi veljavnega zakona. Kljub spremembam zakona v šolskem oziroma študijskem letu 2009/ 2010 je bilo še vedno preveč zavrnjenih vlog zaradi nejasnosti v dosedanjem zakonu o štipendiranju tako glede določil upoštevanja družinskih članov, vrst dohodkov, pogojev za ohranitev mirovanja štipendijskega razmerja in tako naprej. Močno se je tudi povečalo število pritožb glede na pretekle izkušnje, ko je imel Zavod za zaposlovanje še vlogo štipenditorja za dodeljevanje republiških štipendij. Eden izmed bistvenih razlogov za takšne težave je dejansko v nekaterih delih predvsem pomanjkljiva zakonodaja. V Slovenski ljudski stranki opozarjamo, da v državi prihaja do vse večjih socialnih razlik. Študentje ki živijo v krajih izven visokošolskih središč, se poleg oddaljenosti in s tem povezanimi stroški soočajo tudi s socialno mnogo šibkejšim položajem v družinah. Že zdaj se dogaja, da je zaradi slabega socialnega stanja v nekaterih družinah zelo oteženo oziroma celo onemogočeno, vzdrževanje družinskih članov med študijem. Na tem mestu v Poslanski skupni Slovenske ljudske stranke tako opozarjamo, da je najpomembnejši faktor za izenačevanje pogojev študija prav štipendijski dodatek za oddaljenost. Naj poskusim pojasniti na sicer zelo splošnem a statistično podkrepljenem primeru. Za študenta, ki prihaja na primer s Koroške, iz Prekmurja, Kočevske, Bele krajine ali še katerega socialno šibkejšega okolja, lahko na podlagi statistike domnevamo, da je njegov socialni položaj v družini v povprečju med najšibkejšimi v državi. Gre za veliko večje razlike, kot se trenutno izkazujejo glede na sestavo in višino podeljenih štipendij. Študent, ki študira v kraju bivanja, živi med trajanjem študija pri starših, medtem ko morajo študentje iz drugih krajev od doma, to pa za seboj potegne ogromno dodatnih stroškov. To so na primer stroški prevoza, kajti država mora spodbujati, da se študentje vračajo v domače okolje. Vračanje domov med študijem je zagotovo bistveno za poznejšo vrnitev izobraženega kadra v lokalno okolje. Potem so tukaj stroški bivanja. Sami veste, da študentskih domov še zdaleč ni dovolj za vse, cene najema stanovanja pa se tudi v krizi niso bistveno znižale. Tukaj so še vsi ostali stroški bivanja izven domačega okolja, zadnje čase se sicer pojavlja vse več očitkov o študentih, ki se vozijo z avtomobili, ki živijo na visoki nogi, ki si lahko privoščijo veliko več kot slovenski delavec. Bojim se, da se tukaj osredotočamo na napačne ljudi, na manjšino in posameznike, medtem ko velika večina študentov in njihov premoženjski status ostaja v ozadju. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pozdravljamo novost v zakonu, in sicer štipendije za deficitarne poklice. To je ena izmed tistih rešitev, ki bo pozitivno vplivala na zaposlitvene možnosti novih diplomantov. Želimo si, da bi na tem področju še bolj poglobljeno delali in temu namenili še več pozornosti. Država bi namreč morala na tem mestu aktivno sodelovati s podjetniškim sektorjem, iskati konkretne zaveze za bodoče zaposlovanje in hkrati spodbujati izobraževanje. Tu po mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke leži osnova za reševanje problematike zaposlovanja mladih. Štipendije za deficitarne poklice bi tako morale biti na prvem mestu, saj država na ta način spodbuja izobraževanje v sektorjih, kjer imamo kadrovski primanjkljaj. To mora biti prioriteta pri podeljevanju štipendij za deficitarne poklice, ne pa na podlagi določenih preostalih finančnih sredstev. Sredstva za te štipendije morajo biti jasno določena in opredeljena, država pa mora zagotoviti, da se vsa tudi ustrezno razdelijo. Tudi pri podeljevanju Zoisovih štipendij bi morali biti kriteriji pri deficitarnih poklicih prilagojeni le-tem, saj gre največkrat za bolj zahtevne izobraževalne programe, državi pa je v interesu, da je stopnja dokončanosti študija čim višja. V noveli zakona o štipendiranju zaznavamo tudi zaostrovanje pogojev za dodelitev Zoisovih štipendij. Nesporno je, da se pogoji za pridobitev Zoisovih štipendij zaostrujejo že najmanj zadnjih 15 let. Pristojno ministrstvo ugotavlja, da zadnje čase s Zoisovim štipendijami ne nagrajujemo nadarjenosti ampak pridnost. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bi si želeli, da se tej ugotovitvi prilagodijo tudi kriteriji, ne pa, da se zaostrujejo splošni pogoji. Ali danes ne znamo poiskati nadarjenih šolarjev, dijakov? Ali za to nimamo ustreznih testov? V Slovenski ljudski stranki smo prepričani, da na tem področju obstajajo rešitve, ki bi zajele želeno populacijo mladine in hkrati ne bi zmanjševale obsega tega štipendiranja. Predlog zakona na tem področju sicer predvideva Zoisove štipendije za športne dosežke, vendar v priloženem pravilniku o dodeljevanju Zoisovih štipendij ni niti besedice o športnih dosežkih kot podlagi za pridobitev štipendije. Spoštovani, naj bo stališče Slovenske ljudske stranke popolnoma jasno: Zoisove štipendije za športnike naj ostanejo pod krovnim zakonom in pod pristojnostjo Ministrstva za delo. Ministrstvo za šolstvo in šport lahko kvečjemu določi kriterije za športno nadarjenost, ne more pa posegati v materijo, kdo bo štipendijo dobil. Pri tem ne gre zgolj za financiranje športnih aktivnosti, ampak tudi za višanje ravni izobrazbe naših bodočih vrhunskih športnikov. Finančno jim pomagamo zaradi tega, da opravljajo tako šolske kot športne obveznosti. Zato v Slovenski ljudski stranki sprememb na tem področju ne podpiramo. Želimo si tudi, da se več pozornosti pri štipendiranju nameni posameznikom, ki sodelujejo v kolektivnih športih, saj njihov trud in angažiranost nista nič manjša kot pri individualnih športnih aktivnostih. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke upamo, da bo ravno ta prva obravnava in aktualna razprava pripomogla k dodatnemu usklajevanju stališč tudi zunanjih deležnikov. Še kar nekaj vprašanj je ostalo odprtih v postopku usklajevanja predloga te novele zakona. Ostala so odprta načelna vprašanja, ki so po našem mnenju dokaj pomembna in vredna temeljite razprave, saj Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve, Študentska organizacija, Nacionalna koordinacija študentskih svetov univerz in Dijaška organizacija Slovenije niso uskladili stališč, in sicer: ukinitev državnih štipendij za mladoletne dijake, ukinitev državnih in Zoisovih štipendij za doktorski študij ter zaostritev vstopnih pogojev pri Zoisovih štipendijah. Pomembna novost so tudi spremembe na področju štipendij za Slovence v zamejstvu in Slovence po svetu. Na tem mestu se moramo zavedati, da predvsem med mladimi Slovenci po svetu obstaja določena želja po iskanju življenjskih priložnosti v matični domovini. Niti predstavljati si ne moremo, kakšna spodbuda pri tej odločitvi je dodelitev štipendije. Zato se bomo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke temu delu v nadaljevanju obravnave še posebej posvetili. Poslanci Slovenske ljudske stranke v novem zakonu podpiramo določanje novih vrst štipendij ter da se z vključitvijo udeležencev izobraževanja mlajših odraslih odpravlja ena od pomanjkljivosti veljavnega zakona. Zanimiva in vredna premisleka se nam zdi ureditev, da se omogoči prejemanje več vrst štipendij hkrati, vendar po kakšnem ključu in s kakšno motivacijo. Po predlogu novega zakona o štipendiranju se bodo štipendije podeljevale zgolj za dodiplomski študij in ne več za podiplomski študij. Z novo ureditvijo področja kadrovskega štipendiranja pa je namen predloga novele zakona zagotoviti še večje število štipendij in tudi poenostaviti pregled nad štipenditorji ter dejanskim številom podeljenih štipendij. Pri sprejemanju nove štipendijske zakonodaje tako za parlamentarni postopek ostajata odprti tudi naslednji dve vprašanji: Ali bodo otroški dodatki pokrili ukinitev štipendije za mladoletne dijake do 18 let in kaj se bo z njimi zgodilo v prehodnem obdobju do uveljavitve zakona? Kako bo na enake pogoje študija vplivala ukinitev državnih in Zoisovih štipendij za doktorski študij ter zaostritev vstopnih pogojev pri Zoisovih štipendijah? Vlada Republike Slovenije je namreč najprej temeljito prilagodila socialno zakonodajo in sedaj nastopa z novim zakonom o štipendiranju. Gre za vsebinsko zelo povezane sklope zakonov, ki se medsebojno dopolnjujejo, zato moramo biti zelo previdni, kaj se bo dogajalo v vmesnem času, da ne bo prihajalo do anomalij. Predvsem tu mislimo otroške dodatke, ki postajajo zelo pomemben, na nekaterih področjih pa celo edini socialni korektiv, zato bomo na njih v poslanski skupini še posebej pozorni. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke, kot že rečeno, ureditev štipendijske zakonodaje zahtevamo že od začetka mandata, zato podpiramo napore ministrstva pri pripravi štipendijske zakonodaje. Ob tem pa opozarjamo, da naj ne ponovijo napake iz preteklih zakonov, kjer zaradi neuskladitve s socialnimi partnerji ter neupoštevanja nekaterih konstruktivnih predlogov prihaja do splošnega nezadovoljstva v javnosti in do težav pri sprejemanju teh zakonov. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke se bomo zelo aktivno vključili v dopolnjevanje novega predloga zakona o štipendiranju, da bomo na koncu lahko sprejeli zakon, ki bo resnično prav vsem mladim omogočal enakomerno dostopnost do kar najširšega kroga izobraževalnih programov. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Franc Jurša bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav državni sekretarki in kolegici! Spoštovane poslanke in poslanci! Poslanci Demokratične stranke upokojencev ocenjujemo predlagane novosti v sistemu štipendijske politike večinoma kot pozitivne. Menimo, da je predlog zakona primeren za potrditev v prvi fazi obravnave. Seveda pa bo potrebnih še nekaj dopolnil, da bo sistem štipendij naravnan pravično v razmerju do posameznih skupin prosilcev, da bo bolj zasledoval enakovrednost glede ekonomskega statusa prejemnikov štipendij, da bo kvaliteten, da bo tako dosežen glavni cilj oziroma namen štipendiranja. To pa je po našem prepričanju omogočanje izobraževanja vsem tistim dijakom in študentom, ki si ga zaradi slabega ekonomskega statusa sicer ne bi mogli privoščiti, spodbujanje čimprejšnjega zaključka študija ter s tem zgodnejšega vstopa na trg dela, večjega povezovanja med gospodarstvom in izobraževalnimi inštitucijami, ki se naj rezultira v usposabljanju kadra, ki ga Slovenija potrebuje in ga bo možno tudi zaposliti. Namen štipendiranja v sekundarnem in terciarnem izobraževanju je motiviranje mladih za zavedno vključevaje v izobraževalni sistem, pridobitev visoke ravni znanja, izboljšanje zaposlenosti in v primeru študijskega izobraževanja tudi zaključevanje le- tega v doglednem časovnem obdobju. Na ta način je pomen štipendiranja usmerjen k doseganju družbenega in gospodarskega razvoja države, hkrati pa ima kot tak tudi posebno vlogo pri osamosvajanju mladih, saj se mladi s pridobitvijo lastnih finančnih sredstev učijo kompetenc ekonomičnosti, odgovornosti in samostojnosti. V povezavi s slednjim je namen štipendiranja tudi zagotovitev finančnih sredstev, kar je zlasti za nekatere mlade, ki so zaradi ekonomske šibkosti že v mladosti odrinjeni na rob družbe, edina možnost dostopa do izobraževanja. Nekako v tem smislu se s predlogom novega zakona o štipendiranju skušajo doseči ti cilji. Priprava novega zakona o štipendiranju temelji na dejstvu, da obstoječi zakon o štipendiranju dokaj pomanjkljivo ureja posamezne vrste štipendij, saj nekatere določbe obstoječega zakona o štipendiranju niso povsem jasne, nedvoumne in razumljive. Pravnosistemsko zakon o štipendiranju ne ureja štipendiranja celovito, in to vsebinsko in tudi procesno. Zdajšnja ureditev ne sledi čedalje večjemu porastu števila študentov ter padanju števila kadrovskih štipendij, saj je opaziti, da so delodajalci čedalje manj zainteresirani za vlaganje v tovrstne človeške vire, prav tako pa je sistem podeljevanja državnih štipendij v neskladju z ekonomskimi razmerami v naši državi. Pomanjkljiva je ureditev štipendiranja državljanov Evropske unije, Evropskega gospodarskega prostora in Švicarske konfederacije kot tudi državljanov tretjih držav, obstoječi zakon pa je tudi brez natančnejše ureditve pogojev, meril in postopka štipendiranja Slovencev v zamejstvu in po svetu. Prav gotovo pa sistem ne sledi aktualnim splošnim družbenim razmeram v našem prostoru. Po naši oceni predlog nove ureditve štipendiranja šolajoče se populacije sledi aktualnim trendom prostora in časa, bolj dosledno bo skušal povezovati ponudbo in povpraševanje trga dela, približal se bo veljavni ureditvi študijskih programov, sledil pa bo tudi novi ureditvi na področju študentskega dela ter zakonodaji s področja uveljavljanja socialnih transferjev. Tako je eden izmed ciljev tega zakona povečanje števila štipendistov in dvig višine štipendij. V skladu z Zakonom o uveljavljanjem pravic iz javnih sredstev je štipendija namenjena dijakom in študentom po dopolnjenem 18. letu starosti, kar je nekako mejnik, ko mladostnik začenja samostojno življenjsko pot odraslega človeka, ko finančna neodvisnost igra zelo pomembno vlogo na poti osamosvajanja in družbeno odgovornega ravnanja. S tem namenom se tudi nekoliko višajo posamezne vrste štipendij, torej Zoisova, kadrovska in državna. Pri slednji vidimo, da se prag oziroma vstopni cenzus za upravičenost precej znižuje in se tako približuje ekonomskim zmožnostim slovenskega povprečja, saj se po novem upošteva namesto dosedanje vezanosti na minimalno plačo razmerje do neto povprečne plače. To pomeni, da se sedanji cenzus za pridobitev te štipendije dvigne s 380 evrov na 630 evrov povprečnega mesečnega dohodka na družinskega člana. Osnovni znesek državne štipendije se bo glede na dohodek na družinskega člana gibal od 70 do 190 evrov, skupaj z dodatki, to je za oddaljenost od kraja izobraževanja, za učni uspeh in za štipendiste s posebnimi potrebami, pa bo znesek te štipendije lahko dosegel 400 evrov. Na področju kadrovskih štipendij predlog zakona uvaja višji delež sofinanciranja – 50 % oziroma 70 % za kadrovske štipendije na področju naravoslovja, tehnike ali medicine, prav tako se uvajajo tudi štipendije za deficitarnost, namenjene dijakom oziroma študentom, ki se izobražujejo na programih, opredeljenih za deficitarne. Bistvena novost zakona je tudi možnost kombiniranja več vrst štipendij. Štipendisti bodo lahko po novem zakonu hkrati prejemali več različnih štipendij, kar pozdravljamo. Ni pa rešitev najbolj posrečena in po naši oceni je s pravnega vidika tudi v nasprotju z načelom enakosti. V primeru, da bi seštevek štipendij z vsemi dodatki presegel znesek 400 evrov mesečno, se bo štipendistu, ki bo prejemal poleg ostalih vrst štipendij tudi državno, le-ta sorazmerno znižala oziroma mu bo mirovala. Znesek 400 evrov se lahko preseže pri kombinaciji več vrst štipendij, izključno pa je to pri kombinaciji z državno štipendijo. Zniža se torej izključno državna štipendija, pri vseh ostalih kombinacijah štipendij pa ta omejitev ne velja. Omejitev kumulativnosti višine več vrst štipendij bi bila po eni strani smiselna, glede na to, da minimalna plača delavca znaša 570 evrov neto in da dijak oziroma študent prav tako lahko doseže ali celo preseže ta znesek, če se posluži študentskega dela. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev menimo, da takšna ureditev prejemanja več vrst štipendij postavlja upravičence do državnih štipendij v neenakovreden položaj z ostalimi štipendisti. Na to smo kot poslanska skupina že opozorili predlagatelja in predlagamo, da se ta naš pomislek ponovno preuči in najde primerna rešitev, ki bo izključila po naši oceni neenakovredno obravnavo štipendistov. Predlog za izboljšanje bi lahko šel v smeri omejitve višine zneska pri seštevku vseh vrst štipendij ali da se presežek seštevka štipendij nad višino 400 evrov šteje v osnovo za odmero dohodnine. Na ta način bi bili vsi štipendisti izenačeni oziroma enakovredni. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Miran Györek bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Hvala, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Enotna ureditev štipendiranja v Sloveniji ter s tem vzpostavitev transparentnosti in ustreznega podpornega sistema bo kot pomemben vir informacij dostopen tako štipenditorjem kot štipendistom. Po predlogu zakona bo državna štipendija namenjena vsem državljanom Republike Slovenije s statusom dijaka oziroma študenta po 18. letu, pri katerih povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v preteklem koledarskem letu pred vložitvijo vloge ne presega 64 % neto povprečne plače na družinskega člana v istem obdobju, kar trenutno predstavlja okvirno nekje okoli 600 in nekaj evrov. Osnovni znesek državne štipendije se bo glede na dohodek na družinskega člana gibal od 70 do 190 evrov, pri tem da bo mogoče ob državni štipendiji dobiti še dodatke. Na področju kadrovskih štipendij predlog zakona uvaja višji delež sofinanciranja, 50 oziroma 70 % za kadrovske štipendije na področju naravoslovja, tehnike ali medicine, določa znesek najnižje kadrovske štipendije, predvidena je fleksibilnejša ureditev glede obveznosti štipenditorja oziroma štipendista in glede vračanja štipendije. Predlog zakona kot novost uvaja tudi pojem poskusne dobe, enomesečno delovno prakso, ki tako štipendistu kot delodajalcu omogoča vzajemno seznanitev in prinaša možnost, da brez kakršnihkoli obveznosti prekineta štipendijsko razmerje. Bistvena novost zakona je tudi možnost kombiniranja več vrst štipendij. Štipendisti bodo tako po novem zakonu hkrati prejemali več različnih štipendij. V primeru, da bi seštevek štipendij z vsemi dodatki presegel znesek 400 evrov mesečno, pa se bo štipendistu državna štipendija sorazmerno znižala oziroma mu bo mirovala. Po novem bodo vsi štipenditorji, čeprav štipendije dodeljujejo iz lastnih sredstev, zavezani k letnemu poročanju, s čimer bo vzpostavljen celosten pregled na področju štipendiranja v državi. Obstoječi zakon o štipendiranju ureja namreč zgolj področje tistih vrst štipendij, ki jim država posredno ali neposredno omogoča vire financiranja. Zakon predvideva tudi elektronsko oddajanje vlog, ukinja rok oddaje vloge za nadaljnje prejemanje državne štipendije, tako da bo v primeru, ko štipendist ne bo vložil vloge za nadaljnje prejemanje štipendije, štipendijsko razmerje mirovalo, dokler ne bo vložil nove vloge, štipendijo pa bo prejemal od prvega dne naslednjega meseca po vložitvi vloge. Za vse vrste štipendij bodo glavni vir financiranja predstavljali proračun Republike Slovenije in namenska sredstva v skladu za razvoj kadrovskih štipendij in še kakšna sredstva. Zakon o štipendiranju iz leta 2007 oziroma 2008 je sicer že poskusil regulirati in vzpostaviti enoten sistem štipendiranja, kar pa žal iz določenih razlogov, tudi opravičljivih, ni v celoti uspelo, saj je uspešen proces štipendiranja pogojevan z mnogimi okoliščinami, predvsem dinamiko intenzivnih sprememb na področju socialnih transferjev, na izobraževalnem področju kot tudi spremembe in poslabšanje samega trga dela v Republiki Sloveniji v zadnjih letih. Med naštetimi cilji bi v Slovenski nacionalni strani izpostavili enega, ki, čeprav je naveden čisto na koncu naštevanja, predstavlja zelo pozitivno vsebino, to je spodbujanje vpisa na vrste in področja izobraževanja, ki pospešujejo gospodarski razvoj in izboljšujejo zaposljivost. Tukaj so mišljena štipendiranja, izobraževanja deficitarnih poklicev, kot to določajo členi oziroma določbe v predlogu zakona od 33. člena do 38. člena, ki jih sedaj ne bom tukaj naštel, saj so nam vsem dobro znani. Ni mi sicer znano, kakšno težo bo imel dejansko ta cilj pri odločanju pri odobritvi štipendije v pogledu sorazmerja med ostalimi cilji, kot je na primer stimulacija socialno šibkejših otrok, zmanjšanje obsega študentskega dela oziroma malega dela dijakov in študentov, poenotenje, večja transparentnost, enostavnejša shema socialnih transferjev in tudi podpora sistema delovanja enotnih regijskih štipendijskih shem. V Slovenski nacionalni strani kot zelo pozitivno ocenjujemo tudi upanje in predvidevanja, pričakovanje, da se bo z izvajanjem tega zakona v takšni obliki in vsebini dejansko uspešno vplivalo na skrajšanje dobe šolanja oziroma študija in s tem na bolj gospodarno izvajanje sistema izobraževanja v splošnem smislu. Tudi sam podatek, da se je zmanjšalo število štipendijskih upravičencev z več kot 50 % dijakov in študentov pred dvajsetimi leti na manj kot 30 %, kaže, da se na tem področju dogaja nekaj nerazumljivega in neobičajnega, še posebej v takšnih zaostrenih socialnih pogojih. Sam zakon sicer tudi drugače prinaša nekaj dobrih novih rešitev oziroma novega vrednotenja in izbire kriterijev. Predvsem želim tukaj izpostaviti 15. člen, ki vsebuje določbo o dodatku za izobraževanje izven kraja stalnega bivališča, s tem da bi o sami lestvici oziroma sorazmernosti dodatkov glede na oddaljenost lahko še kakšno rekli, smo pa veseli, da je sploh upoštevana. Tukaj predvsem mislim na študente in dijake iz moje pomurske regije, katere tepejo sorazmerno visoki stroški prevozov iz kraja stalnega bivališča in nazaj. Ni mi povsem jasna dikcija 6. točke, ki pravi, da štipendist ni upravičen do dodatka na oddaljenost, če je upravičen do subvencije prevoza v skladu z zakonom, ki ureja uveljavljanje pravic iz javnih sredstev. Verjetno je mišljeno preprečevanje dvojnega subvencioniranja prevoza in stroška ali kaj takega. Konkretno ne poznam vsebine te določbe, vsekakor je pa povsem utemeljen tudi dodatek na uspeh in tudi dodatek za štipendiste s posebnimi potrebami. Sama vsebina zakona je dokaj dodelana. V Slovenski nacionalni stranki samo upamo, da bo služila svojemu namenu, to je realizaciji in uspešnemu izvajanju prej navedenih osnovnih ciljev in bomo zato glasovali za primernost predloga za nadaljnjo obravnavo tudi v poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke. Vsekakor pa se bomo o končni verziji odločali v skladu z oblikovanjem predloga zakona po sprejetju ali zavrnitvi kakšnih novih vsebin z amandmaji in do končne verzije predloga. Hvala.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima dr. Andreja Črnak Meglič, pripravi naj se Zalokar Oražem oziroma Franc Pukšič.
Spoštovani gospod podpredsednik, državna sekretarka s sodelavko, kolegice in kolegi, ponovno lepo pozdravljeni! Če za kateri zakon, potem za zakon o štipendiranju velja, da je izrazito pozitiven zakon. To je zakon, ki želi povečati število štipendistov, to je zakon, ki želi stimulirati socialno šibkejše, da bodo lahko študirali tako kot njihovi kolegi iz bolje stoječih družin. To je zakon, ki želi zmanjšati potrebo po študentskem in dijaškem delu, da bi lahko mladi dosegli ustrezno obliko izobrazbe. Zaveza pospeševanja znanja in vlaganja v znanje se implementira tudi preko tega zakona. Zato je predvideno, da bi se že v letu 2012 kar za 25 % povečal delež proračunskih sredstev za namene štipendiranja, število štipendistov pa bi se povečalo za 10 %. Ob tem naj opozorim tudi to, da je bila ena prvih stvari, eden prvih zakonov, ki smo jih vzeli v roke, ko smo začeli delali kot nova vlada, ravno zakon o štipendiranju, kjer smo s spremembami dosegli, da se je kar za 6 tisoč povečalo število štipendistov. Dejstvo je, da je v preteklosti nerazumno naraščal razkorak med številom šolajoče se mladine na eni strani in pa številom štipendij. Kolega je že omenil, da je pravzaprav število štipendij iz 45 % pokrivanja generacije zdrsnilo v letu 2005 na 28 %. Ta trend je treba zaustaviti. Sama kot enega glavnih razlogov za to vidim tudi v načinu določanja cenzusa, ki je bil vezan na minimalno plačo, s tem predlogom zakona pa se to spreminja. Dejstvo je, da se bo povečal cenzus, dejstvo je, da se bodo povečale štipendije, ki bodo bolj ciljno usmerjene. Največ pomislekov se sproža ob tem, da štipendije naj ne bi več pripadale dijakom. To premostitev iz štipendij smo nekako izvedli v zakonu o urejanju pravic iz javnih sredstev prek višjih otroških dodatkov. Višina otroških dodatkov za dijake ustreza povprečni vsoti otroškega dodatka in povprečni višini državne štipendije. To se pravi, da trditve, da bo prihajalo do zmanjšanja, absolutno ni res. Prispevek družine bo ostal enak. Ker pa imamo in ohranjamo tudi dodatek za prevoze, to pomeni, da tisti dijaki, ki so oddaljeni od kraja šolanja, prejemajo tudi ta dodatek in bo seveda prejemek lahko večji. Drugo je seveda vprašanje dodeljevanja te pravice. Dejstvo je, da je štipendija pravica dijaka, otroški dodatek pa pravica, ki pripada družini. Morda bi v nadaljevanju vendarle veljalo razmisliti, kako premostiti ta očitek, da pravzaprav s tem nekako zmanjšujemo potenciale oziroma možnosti za osamosvajanje mladih ljudi in da lahko družina, bom rekla, ne ravno v skladu z interesi dijaka upravlja s temi sredstvi. Druga pomembna novost, ki jo uvaja zakon, je, kot že rečeno, kombinacija različnih vrst štipendij, kar pomeni, da izrazito stimulira in aktivira posameznega prejemnika, da se potrudi, da bo te vrste štipendij tudi dobil. To se pravi tudi dodatek za šolanje, tudi dodatek, če se bo odločil, za deficitarni poklic in tako naprej. Treba se je zavedati, da v tej družbi razpolagamo z omejenimi resursi in odločili smo se, da bomo usmerjali sredstva, ki jih namenjamo za štipendiranje, na način, da bomo v največji meri vplivali na vrste in področja izobraževanja, ki spodbujajo gospodarski razvoj in tako tudi izboljšujejo zaposljivost. Temu cilju je prirejen celoten koncept zakona. Očitek, da za samim zakonom ne stoji dovolj analiz, se mi zdi, milo rečeno, za lase potegnjen. Zelo dolg je uvod k samemu zakonu, kjer predlagatelji natančno razčlenjujejo sedanje stanje in pa razloge za spremembe. Zato menim, da so koraki, ki so načrtovani, zastavljeni v pravilni smeri. Drugi pomembnejši korak oziroma sprememba je povezana s spremembo sistema Zoisovih štipendij, ki naj bi pravzaprav prerasle v štipendijo za odličnost. Dejstvo je, da Zoisove štipendije, če bomo gledali socialno-ekonomsko strukturo prejemnikov, so v večji meri usmerjene v otroke z višjim socialno-ekonomskim statusom. To se pravi, da glede na to, da je pamet in nadarjenost enakomerno porazdeljena med prebivalstvom, bi človek resno dvomil, ali dosegajo svoj namen. In še drugo, tisto, kar je zelo pomembno, treba se je zavedati, da ni pomembno samo pridobivanje znanja, njegovo akumuliranje, ampak tudi njegovo izkazovanje. Zato je še toliko bolj pomembno, da pri sami preobrazbi Zoisovih štipendij gremo v smeri vrednotenja pridobljenega znanja oziroma njegovega izkazovanja oziroma nagrajevanje dosežkov. In še tretja stvar, to so kadrovske štipendije. Ja, kadrovske štipendije so dejansko katastrofalne začele upadati z razgradnjo prejšnjega sistema. Delodajalcem se ni bilo treba truditi za delovno silo, ker je je bilo dovolj na samem trgu. Poleg tega moramo vedeti, da pravzaprav večje znanje pomeni prestrukturirano gospodarstvo, kar pa smo v Sloveniji zelo zanemarili v vsem razvoju v obdobju po osamosvojitvi. Kadrovske štipendije je treba preobraziti in na nek način združiti eventualne možne resurse. Zato se mi zdi izredno pomembna podpora enotnim regijskim štipendijskim shemam, ki temeljijo na partnerstvu med regionalnimi nosilci razvoja in pomenijo tudi pomemben prispevek k prepoznavanju specifičnih potreb samih regij. Pomembno je tudi to, da je možno dograjevanje oziroma subvencioniranje kadrovskih štipendij, pri čemer se še posebej stimulira tovrstna dejavnost na področju deficitarnih poklicev. Sama ocenjujem, da je korak, ki ga zasleduje zakon o štipendiranju, korak v pravi smeri, da pa bo nadaljnja razprava seveda še vedno odprla možnost za dograjevanje in boljše rešitve in da bomo tu našli maksimalno možno mero konsenza. Resnično ne razumem tistih, ki tudi v tako pozitivnem zakonu vidijo zgolj in samo negativno. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Pukšič, pripravi naj se gospod Jurša.
Lep pozdrav, gospod podpredsednik, državna sekretarka, kolegice in kolegi! V retorično v tako dobrih zakonih, ki jih sprejemamo v Državnem zboru, državljanke in državljani ne vidijo nič dobrega. Res, kakšni so to ljudje? Čudni, ne da?! Mi sprejemamo najboljšo zakonodajo, vlada najboljšo zakonodajo pripravi, državljani pa v tem ne vidijo nič dobrega. Sicer pa, kako, če pa en kup papirja ne prinese drugega kot samo dodatne zaplete, dodatne komplikacije. Za čuda pa ne prinaša novih delovnih mest, razen kakšnega birokratskega. O ja, prinaša, preko 20 novih agencij, zdaj bodo spet nove agencije, z novim zakonom o skladnem regionalnem razvoju smo spet širili neke menedžerje in tako dalje. Kadrovske štipendije. Zanemarjene kadrovske štipendije so tudi zaradi dveh stvari. Prvič, ker podjetniki in gospodarstveniki enostavno nimajo pogojev za delovanje. Vidimo, kako se nam gospodarstvo ruši iz dneva v dan. Izobraževalni sistem. Izobraževalni sistem je velika zabloda že po Gabrovi reformi. Mi smo nekoč imeli vajeniški sistem, nekateri, ki smo v tej dvorani, smo ga dali celo skozi in seveda je bilo normalno napredovanje možno. Zdajšnji izobraževalni sistem, ki pa spodbuja tudi nedeficitarne poklice, ko končajo mladi študij, seveda za to niso mladi krivi, jih je na stotine, na tisoče brez služb, torej brezposelnih, pa vendar te iste fakultete smejo vpisovati še povečano število študentov. Kaj šele, da bi spodbujali vpisovanje v deficitarne poklice. V zakonu o zaostrovanju pogojev v zvezi s Zoisovo štipendijo, o čemer je že bilo nekaj rečenega, recimo, roko na srce, težavnost študija na vseh fakultetah ni enaka. Recimo, če omenim medicino, strojništvo, elektro, pravo in še kaj. Težavnost študija je na nekih drugih fakultetah manjša, pa vendar se sedaj za Zoisove štipendije predvideva v tem novem zakonu dvig povprečne ocene na faksu s 7 n 8,5. Marsikdo od nas je bil na fakulteti in si verjetno znamo predstavljati, kaj pomeni 8,5 povprečje. Na ta način hočemo ravno pri študiju medicine, strojništva, skratka pri deficitarnih poklicih, vzeti možnost Zoisovih štipendij, namesto da bi deficitarne poklice tudi s tega naslova spodbudili, da bi povprečna ocena ali kriterij za pridobitev Zoisove štipendije na deficitarnih poklicih bil manjši. In to bi bilo smiselno v smeri, ki bi jo želeli in morali slediti v državi. Ja, res je tako, kot je bilo rečeno, z zakonom ste sedaj prileteli 14 dni pred volitvami, pardon, pred referendumom, prav bi bilo, ja, če bi bile volitve čez 14 dni, ne samo referendum o malem delu. In to je bolj na vrat na nos narejen zakon. Tako kot je bilo tudi rečeno s strani naše poslanske skupine, mi bomo pripravili amandmaje in bojim se, da bo tako kot pri nekaterih drugih, recimo, ko smo na začetku bili za zakon o delu na črno, z vloženimi amandmaji, vsebinskimi, ker pač niso bili podprti, potem seveda na koncu ne moreš takšnega skrpucala podpreti. V Slovenski ljudski stranki smo še kako opozarjali, smo pozorni in bomo pozorni in bomo tudi amandmirali oddaljenost študentov od univerzitetnih središč. To je še kako velik strošek, pa ne samo finančni strošek, če se pripelješ iz sosednje ulice ali pa če prideš na primer s Štajerske, Prekmurja ali Zasavja, ko tudi ogromno časa za to porabiš. Podpora in dobro je, če bi se vendarle študentje – jasno, da se ne morejo iz Ljubljane v Prekmurje dnevno vračati, iz Maribora pa, če bi imeli za to tudi namenjena sredstva za nadaljnji razvoj. Pa ne samo za nadaljnji razvoj, za kvaliteto življenja, da ostanejo v tisti sredini od malega čez celoten študij in potem so tudi vključeni v okolje, v razna društvena, civilnopravna delovanja in potem tudi s svojo izobrazbo, s svojim delom prispevajo k razvoju, če govorimo o skladnem regionalnem razvoju, ki ga sedaj po novem tako ali tako več nimamo, ko smo sprejeli zakon o centralizaciji celotne države. Strinjam se s tistimi, ki so razpravljali, tudi s strani koalicijskih kolegov poslancev,o očitkih na študente, ki se vozijo z boljšimi avtomobili kot predsednik parlamenta ali vlade, seveda to ne gre posploševati. Vsi pač niso sinovi kakšnega velikega mestnega župana, ki imajo svoja podjetja v tujini. To pač ne gre. In seveda vsi očetje ne morejo kupovati kmetijskih zemljišč in jih potem s prostorskim planom, ne da bi dal minister za okolje in prostor soglasje na občinskem svetu, sprejemati. V Slovenski ljudski stranki bomo pozorni na te zadeve, ki so v zakonu in ki niso dobro rešene, zato jih bomo amandmirani, kot je bilo tudi rečeno v zvezi s Zoisovi štipendijami glede športnikov. Zato bomo, kot smo že rekli, stali na tem, da to področje ostane opredeljeno tako, kot je bilo do sedaj, ker je bilo dobro. Zakaj bi vse tisto, kar je dobro, šli z zakonom ukinjat oziroma spreminjat. Tej oblasti je to postalo tuje, da bi se s partnerji, ki so v verigi pomembni, tako v tem primeru Študentski svet, Dijaška organizacija Slovenije in tako dalje dogovorila, spogajala in zadeve uskladila in potem pripeljala v zakonske rešitve. Ukinitev državnih štipendij za dijake. Mislimo, da je to napaka in da bo preko tega otroškega dodatka to bistveno manj in zopet boste prizadeli s tem tiste najšibkejše. Tudi osebni dohodki in možnosti za zaposlitve in zaslužek so v teh obrobnih regijah naše države najslabše, zato so tudi tam najšibkejši družinski členi. Če ne bo te podpore, bomo celo prišli do tega, da niti dijaki ne bodo mogli hoditi v šole. Ukinitev Zoisovih štipendij za doktorske študije. Res ne razumem, zakaj je to potrebno, če pa bomo postali pod ministrom Golobičem učeča se družba. Očitno je pri njem tako, da tisto, kar pove, mu človek ne sme verjeti, ker čez nekaj dni pride in pove, da se je zlagal. Zaostritev vstopnih pogojev za pridobitev Zoisovih štipendijah sem omenil, predvsem tudi zaradi tako imenovanih deficitarnih poklicev. Zakon o štipendijah bi moral poskrbeti za enakopravno možnost študija vseh, ki imajo bistveno slabši ekonomski in socialni status, ter pripeljati do tega, tu se strinjam s tistimi, ki ste razpravljali v smeri skrajšanja zaključka študija in čim prejšnjega vstopa na trg dela. To se da, vendar študentom je treba dati pogoje. Jaz pravim tako, za študenta mora biti poskrbljeno, da ima topel obrok in toplo sobo, potem pa tisti, ki so sposobni, naj študirajo, ne pa tisti, ki študirajo do 30., 35. leta, ker imajo denar in si lahko to privoščijo. Tisti, ki pa ga nimajo, morajo delati prek študentskih servisov in tako dalje, vendar to ni dobro. Kot smo napovedali, bomo v Slovenski ljudski stranki pri zakonu, kot smo pri vseh vsebinskih zakonih vedno zelo konkretni in opozarjamo na nepravilnosti, pripravili vsebinske amandmaje. Če si bo vladna koalicija domislila, da bi vendarle bilo dobro kdaj tudi opozicijsko poslušati in vnesti naše amandmaje v zakon, ki bi seveda zakon izboljšali, da ne bomo dali zopet enega izmed tistih zakonov, ki ga bomo drugo leto po volitvah v prvih treh do šest mesecev morali spreminjati, ker sedaj že imamo precej velik kup te zakonodaje in te retorike o dobrih zakonih, o reformah in ne vem o čem vse še. Dejansko se pa pri ljudeh pozna iz dneva v dan. da so v slabšem statusu in položaju. Bog ne daj, da bi tudi ta zakon prinesel slabše stanje in položaj dijakov in študentov! Ampak takšen, kot je, nekaterih stvari ne izboljšuje, jih slabša, na to sem opozoril in bomo opozarjali. In pogoj, če bodo ti amandmaji tudi sprejeti, bo zakon imel našo podporo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima dr. Anja Kopač Mrak, in sicer v imenu predlagatelja.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Jaz bi se morda odzvala na nekatere predloge, ki so bili dani prej pri predstavitvi stališč poslanskih skupin. Najprej bi se zahvalila za vse predloge, ki so bili dani. Zakon dejansko predstavlja celovito ureditev na področju štipendiranja, povečuje preglednost tega sistema, predvsem je pomembna ta možnost kombiniranja različnih vrst štipendij, kjer si lahko posamezniki na ta način pridobijo višja sredstva za študij. Potem je pomembna ta novost, ki jo vpeljujemo z možnostjo pridobitve štipendij za deficitarnost, ki bo v bodoče imela vedno večjo vlogo. Pomembni so tudi nastavki, ki kažejo lažjo administrativno pot do sofinanciranja kadrovskih štipendij, ker je bilo večkrat izpostavljeno v sami diskusiji, da kadrovske štipendije ostajajo tiste, ki so neporabljene in da z njimi, če uspemo aktivirati ta potencial, ki ga imamo, zmoremo tudi zmanjševati ta neskladja na samem trgu dela med ponudbo in povpraševanjem. Tako je ena izmed osrednjih nalog spodbujanje kadrovskih štipendij in tudi štipendij za deficitarnost. Predvsem je pa treba omeniti tudi to, da želimo z zakonom spodbujati, da lahko dijaki iz socialno šibkejših družin nadaljujejo šolanje. Podatki, ko gledamo krivuljo otroških dodatkov, prejemnikih po različnih razredih, ugotovimo, da dejansko tisti iz najnižjih razredov otroškega dodatka, torej tisti, ki so upravičeni do najvišjega otroškega dodatka, v mnogo manjši meri nadaljujejo s študijem kot njihovi vrstniki iz višjih razredov otroških dodatkov. To je bil tudi eden izmed razlogov, da smo se odločili za spremembe na področju dodeljevanja otroških dodatkov in štipendij, pri čemer je treba izpostaviti, da to velja zgolj za državne štipendije, ne pa za druge vrste štipendij. Preden grem k vsebini, bi morda omenila še nekatere netočnosti, ki so se pojavile, ali pa špekulacije glede samega timinga zakona. Treba je povedati, da je bil predlog tega zakona v normativnem planu vlade že od lanskega leta, da se usklajujemo s predvsem s študenti in dijaki od lanskega leta, da je predvsem timing povezan s tem, če želimo, da je ta zakon sprejet in uveljavljen v letošnjem šolskem letu, je to skrajni rok. Rada pa bi zopet spomnila na zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki je bil sprejet lanskega leta julija in bo stopil v veljavo 1. 6. letošnjega leta, in to je zakon, s katerim smo določali višje cenzuse za državne štipendije in pogoje, ki veljajo za državne štipendije. Današnja diskusija, ki se je vrtela o razmejitvi 18 let, da pod to starostjo so upravičeni otroci do otroškega dodatka in potem naprej državne štipendije, je bila ta diskusija opravljena predvsem pri sprejemanju zakona o uresničevanju pravic iz javnih sredstev. In jaz bi raje na temu mestu poudarila, da smo takrat že izpolnili obljubo glede več in višjih štipendij, ki so bile dane, ker v tistem času je potekala tudi priprava zakona o malem delu. S tem zakonm o štipendijah se dejansko samo implementira tisto, kar je bilo z zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev dorečeno in predvsem druge dodatne ugodnosti na področju štipendiranja, ter da se uveljavlja celovita štipendijska politika. Če vas spomnim, pa verjetno ni potrebno reči, da zakon absolutno ni potreben, predvsem če izhajamo, da smo leta 2009 morali dvigovati cenzus, ker se je z upoštevanjem otroškega dodatka v dohodek družine zgodilo, da so prejemniki državnih štipendij upadali, zato ena izmed prvih stvari, ki smo jih ministrstvu predlagali in jih je Vlada sprejela, je bilo zvišanje cenzusa. Na tej podlagi smo potem podelili več kot šest tisoč novih državnih štipendij. To so dejstva, ki jih je treba ob takšni diskusiji izpostaviti. Zdaj pa morda še malce o sami vsebini, glede te ločitve in diskusije o tem, zakaj smo se odločili, da postavimo mejo osemnajst let za državne štipendije. Treba je poudariti, kot sem že prej rekla, ko pogledamo, kdo dobiva otroške dodatke po osemnajstem letu, ugotavljamo, da jih dobivajo predvsem otroci iz družin, ki so boljše stoječe družine, torej višji dohodkovni razredi, medtem ko tisti nižji dejansko v manjši meri nadaljujejo sam študij. Zato smo želeli s to spremembo predvsem to, da od osemnajstega leta damo štipendije, da damo te štipendije širšemu krogu in predvsem da so te štipendije višje. To smo s tem predlogom in že z zakonom o uresničevanju pravic iz javnih sredstev dosegli. Tam smo dvignili cenzus, kar je ključno za določitev kroga, kdo je upravičen do teh štipendij, s 64 % do 70 % minimalne plače, kar je znašalo približno 380 evrov na družinskega člana, smo sedaj povišali na 64 evrov povprečne plače na družinskega člana, kar znaša trenutno 630 evrov. Vsi ti bodo upravičeni do državnih štipendij, ki pa so tudi višje, tako kot sem že prej povedala. Prej je bilo z vsemi dodatki, ker državna štipendija je bila pred tem sestavljena iz dodatka na dohodek, iz osnovne štipendije, dodatka za prevoz, za deficitarnost, za bivanje, uspeh in posebne potrebe in je skupaj znašala maksimalno 331 evrov. Če seštejemo vse maksimalne vrednosti, dodatke, pridemo preko 400 evrov. Zvišali smo tudi samo višino štipendije, pri čemer je treba poudariti, da je osnovna štipendija zdaj po novi ureditvi, ki jo določa že zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev in ga ta zakon samo povzema, da osnovni znesek štipendije zanaša od 70 do 190 evrov, potem so pa opredeljeni trije različni dodatki, in sicer dodatek za oddaljenost, ki se giblje med 25 in 130 evrov in je višji od sedanjega, ko je znašal najvišji 100 evrov. Potem imamo dodatek za uspeh, ki je določen v razponu med 16 in 40 evrov, sedaj je znašal od 20 do 37,72 evra. Potem imamo pa dodatek za štipendista s posebnimi potrebami, ki ostaja enak in znaša približno 50 evrov. Poleg tega je pa rešitev, kar se tiče otroškega dodatka, ki smo ga dvignili za dijake med petnajstim in osemnajstim letom, s tem dvigom smo namreč želeli kompenzirati predvsem ta socialni del štipendije, ki je bil v preteklosti del državne štipendije, to je bila višina, ki jo je dobil posameznik znotraj državne štipendije zaradi dohodkovnega položaja svoje družine in je znašal med 54,96 evra do 21,56 evra. Če pogledate, smo dejansko prav za toliko dvigovali tudi otroški dodatek v tej skupini od petnajst do osemnajst let, s čimer smo želeli to kompenzirati. Poleg tega ne smemo pozabiti na, v zakonu o uresničevanju pravic iz javnih sredstev opredeljeno, višino denarne socialne pomoči. Ta vlada je dvignila v času najvišje gospodarske in finančne krize znesek minimalnega dohodka z 229 evrov na 288 evrov. Prej v času gospodarske krize to ni bilo mogoče. In zanimivo je to, da smo bistveno spremenili ponder za otroka, ki prebiva v družini. Če pogledamo, v zdajšnjem zakonu velja, da dobi družina minimalni dohodek 226 evrov, pri čemer se otrok šteje 0,3. To je, ne boste verjeli, 67,8 evrov. Sedaj v zakonu o uresničevanju pravic iz javnih sredstev, sprejetem lansko leto, je osnovna višina 288 evrov, ponder za otroka pa znaša 0,7 %, to je 201 evro in za dijake smo ga povišali prav zaradi tega in znaša 0,89, kar predstavlja 256,32 evra. Ko smo ojačali prejemanje denarnosocialnih pomoči in ponderje za otroke v teh družinah, smo dejansko kompenzirali nemožnost pridobitve državne štipendije za tiste v dohodkovnem razredu prvega in drugega razreda otroških dodatkov. Treba je gledati kršitve v celovito predlaganih zakonih, ki jih je Državni zbor že sprejel. Ko govorimo o državnih [[...]]
Dr. Mrakova, jaz bi vas prosil, da bi počasi končali, ker bomo prekinili sejo zaradi poslanskih vprašanj.
Samo še nekaj. Treba pa je poudariti tudi to, da pravica do drugih štipendij ostane, torej se ne izključuje. Dijak ima pravico do kadrovske štipendije, štipendije za deficitarnost. Torej samo do državne štipendije se omejuje, tudi Zoisovo štipendije pridobiva. Ohrani se in ostane enaka pravica do subvencije prevoza, ki smo jo v drugem in tretjem razredu otroškega dodatka tudi v zakonu o uresničevanju pravic iz javnih sredstev dvignili, ne pozabimo tudi na pravico do subvencioniranja dijaških domov, ki prav tako stane in ni spremenjena. Potem bomo pa nadaljevali kasneje. Hvala.
Hvala. Zaradi poslanskih vprašanj, ki se bodo začela ob 15.uri uri, prekinjam to točko dnevnega reda in jo bomo nadaljevali danes po prekinjeni 1. točki dnevnega reda. Prekinjam torej 26. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 15. uri z obravnavo 1. točke dnevnega reda, to je z vprašanji poslank in poslancev.
Spoštovane poslanke, poslanci! Nadaljujemo s prekinjeno sejo. Prehajamo na 1. TOČKO DNEVNEGA REDA – VPRAŠANJA POSLANK IN POSLANCEV. V zvezi s to točko dnevnega reda sem v poslovniškem roku prejel pisne prijave 33 poslanskih vprašanj. Vrstni red postavljanja poslanskih vprašanj je določen na podlagi dogovora z vodji poslanskih skupin in v skladu z 244. členom ter drugim odstavkom 245. člena Poslovnika Državnega zbora. Na prva tri vprašanja poslancev opozicije in poslansko vprašanje poslanca vladajoče koalicije bo odgovoril predsednik Vlade. Vsak poslanec ima za postavitev vprašanja na voljo tri minute. Predsednik Vlade, ministrice in ministri odgovorijo na vprašanje v največ petih minutah. Če je vprašanje postavljeno več ministrom, imajo vsi skupaj na voljo pet minut za odgovor. Poslanec, ki ne bo zadovoljen z odgovorom, lahko zahteva dopolnitev odgovora, ne more pa postaviti dodatnega vprašanja. Poslanke in poslance prosim, da ste na to pozorni. Obrazložitev zahteve za dopolnitev odgovora poslanec predstavi v dveh minutah, dopolnitev odgovora pa sme trajati največ tri minute. Poslanec, ki postavi vprašanje, lahko zahteva, da se na naslednji seji opravi razprava o odgovoru predsednika Vlade, ministrice ali ministra. O tem odloči Državni zbor brez razprave. V primeru, da poslanec na postavljeno vprašanje danes ne bo dobil odgovora, mu morajo predsednik Vlade, ministrica ali minister v 30 dneh predložiti pisni odgovor. Poslanec, ki postavi vprašanje, na katerega ni odgovorjeno, lahko izjavi, da vztraja pri ustnem odgovoru. V tem primeru bom vprašanje uvrstil na naslednjo redno sejo Državnega zbora. V zvezi s to točko so se za danes opravičili naslednji ministri in ministrice: dr. Igor Lukšič, minister za šolstvo in šport, dr. Boštjan Žekš, minister brez resorja, odgovoren za področje odnosov med Republiko Slovenijo in avtohtono slovensko narodno skupnostjo v sosednjih državah ter med Republiko Slovenijo in Slovenci po svetu, Majda Širca, ministrica za kulturo, in mag. Mitja Gaspari, minister brez resorja, odgovoren za razvoj in evropske zadeve. Na klop ste prejeli pregled poslanskih vprašanj, na katera v poslovniškem roku ni bilo odgovorjeno.,Prehajamo na predstavitev poslanskih vprašanj. Kot rečeno, bo na prvi štiri vprašanja odgovarjal predsednik Vlade Borut Pahor. Poslansko vprašanje mu bo najprej zastavil mag. Radovan Žerjav iz Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik Vlade, Vlada si je za prvo in glavno prioriteto do konca mandata zadala konsolidacijo javnih financ. O pokojninski reformi ne bom govoril. Zdravstvena reforma je pred vrati. Varčevanja v javnem sektorju ste se polotili z zamrznitvijo plač v javnem sektorju in delno zamrznitvijo usklajevanja pokojnin. Večina teh ukrepov gre na račun ljudi. Na drugi strani pa imamo državno upravo. V Slovenski ljudski stranki že ves čas opozarjamo, da bi državna uprava morala deliti usodo slovenskega gospodarstva. Pa je res tako? Število zaposlenih v javnem sektorju se je, kljub vsem izgovorom, v letu 2009 in 2010 povečalo za najmanj 4 tisoč 500 oseb. Če pogledamo podatke dinamike mesečne realizacije odhodkov na postavki Materialni stroški, ki smo jo obravnavali, vidimo, da državna uprava na koncu leta porabi vse, kar ji je ostalo na posamezni postavki. Očitno nam kljub vsemu ni uspelo spremeniti potrošniške logike, funkcioniranja ministrstev in javne uprave. Zastrašujoč pa je podatek, ki smo ga dobili od ministra za finance, da pregleda nad porabo sredstev posrednih proračunskih uporabnikov sploh nimamo. Spoštovani predsednik Vlade, zanima me: Kaj konkretno boste storili, da boste zmanjšali število zaposlenih v javni upravi, kot ste obljubili na začetku mandata? Zanima me: Kaj konkretno boste storili, da se ukine praksa v državni upravi, da se na koncu leta porabi vse, kar je do takrat ostalo? Zanima me: Kaj konkretno boste storili, da boste pridobili nadzor nad porabo sredstev tudi pri posrednih proračunskih uporabnikih? In: Kako ministrstva spremljajo racionalnost in gospodarnost porabe sredstev, ki jih dodelijo posrednim proračunskim uporabnikom? Hvala lepa.
Hvala lepa. Prosim, gospod Pahor.
Hvala lepa. Najprej glede prehitrega in netočnega zaključka, da večino varčevalnih ukrepov nosijo ljudje na svojih bremenih v razmerju z bremeni oziroma s težo, ki jih mora pri krizi nositi država. Slovenija je v primerjavi z vsemi ostalimi državami članicami EU na vrhu držav, glede na enega od bistvenih kazalcev, in to je prehod ljudi iz socialne stiske v trajno revščino. Slovenija se je v letih 2009 in 2010 temu grdemu in nepravičnemu fenomenu izognila. Drugič. Slovenija je v letih 2009 in 2010 s skoraj 50 % povečanjem različnih oblik prispevkov pomagala ljudem, ki so se tako ali drugače znašli v stiski, da je slovenska družba sicer, ne samo po tistem prvem kazalcu, v vrhu evropskih držav po tem, kako so v Sloveniji naši ljudje čutili krizo glede na globino padca domačega proizvoda. To je treba na začetku povedati. Tisto, kar sprašujete in je treba jasno povedati, je tudi samo varčevanje države. Najprej število zaposlenih. Število zaposlenih v celotnem javnem sektorju se je od decembra 2008, ko smo prevzeli mandat, do decembra 2010 povečalo za nekaj manj kot 3 tisoč in ne 4 tisoč 500 ljudi. Povečanje zajema vse osebe javnega prava – in zdaj bi rad povedal, zakaj to povečanje v javnem sektorju – torej tudi tiste, katerih ustanoviteljice so občine in se financirajo iz drugih virov, ne samo iz državnega proračuna in mi na to nimamo neposrednega vpliva. Moram pa pojasniti, kolega Žerjav, da je prišlo do povečanja zaposlenih, in o tem se tedensko kregamo na Vladi, zlasti zaradi tega, ker je bilo treba okrepiti, in tukaj znotraj državne uprave nismo uspeli narediti in nismo zmogli narediti zaradi strokovnih referenc, ki jih ljudje morajo imeti, ustreznih prerazporeditev, ampak na novo zaposliti ljudi, ki delajo pri pomoči starejšim, v vrtcih, v šolah in tako naprej. Kar se tiče zmanjševanja števila zaposlenih, se sklepi strogo izvajajo. V mandatu te vlade se je število zaposlenih v civilnih organih državne uprave zmanjšalo, in sicer v letu 2009 za 268, v letu 2010 za 411 zaposlenih. To seveda ne zajema Slovenske vojske in Uprave Republike Slovenije za izvrševanje kazenskih sankcij. Glede prakse povečane porabe ob koncu leta naj vam pojasnim, da restriktivno načrtovanje sredstev za posamezne namene že samo po sebi preprečuje, da bi prišlo na koncu leta do pospešenega trošenja, razen pri nekaterih projektih, ki sem jih povedal. V lanskem letu je minister za finance že v oktobru prepovedal prevzemanje novih obveznosti v breme tekočega proračunskega leta vsem neposrednim proračunskim uporabnikom in tako preprečil, da se ob koncu leta porabijo prevelika sredstva. Kaj z nadzorom v prihodnje? Zakon o javnih financah določa, da predstojniki neposrednega proračunskega uporabnika odgovarjajo za zakonitost, namenskost, učinkovitost in gospodarnost. Hočem vam torej povedati, da smo v okviru Vlade storili zelo veliko, da bi, prvič, breme stiske, ki ga je povzročila gospodarska kriza, ne prišlo na ramena socialno šibkih ljudi, v Sloveniji smo glede tega med najbolj uspešnimi državami. To je seveda znižalo konkurenčnost Slovenije, in to poskušamo odpraviti s strukturnimi reformami v letošnjem in v prihodnjih dveh letih. Drugič, da smo se lotili zmanjševanja stroškov v državni upravi, zmanjševanja števila zaposlenih v državni upravi, da tukaj v nadalje napovedujemo nove ukrepe in se bomo o njih tudi v tem visokem domu pogovarjali. Mimogrede, moj kabinet je v letih 2009, 2010 porabil za petino manj sredstev kot v prejšnjih letih, če pustim ob strani predsedovanje, ki je bilo seveda pogojeno s stroški, ki so stroški sui generis, za pol milijona, za eno petino manj sredstev. Od 37 zaposlenih pred tremi leti smo zdaj na 27 zaposlenih.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora mag. Žerjav? Prosim.
Prvo, kar bi morali storiti, spoštovani gospod predsednik, bi morali prepovedati ustanavljati nove agencije in nove urade. Skoraj skozi vsak zakon pride kakšna nova agencija ali pa nov urad. To bi bilo prvo, kar bi bilo treba storiti. Še več. Kakšno ukiniti, da ne bom rekel, ne kakšno, polovico ukiniti, pa se ne bi nič drastičnega v tej državi zgodilo. Kar se pa tiče trošenja na koncu leta. Jaz vam bom pokazal podatke, ki sem jih dobil, enkrat sem jih že v Državnem zboru kazal in podatki sami kažejo vse. Tukaj imam graf Ustavnega sodišča, poraba v mesecu decembru je za 235 % višja, kot je v povprečju od januarja do novembra. Državna volilna komisija, 250 % višja, Uprava za pomorstvo 203 %, Statistični urad 387 % – govorim za leto 2010, ker smo za leto 2009 na to opozarjali – Urad Republike Slovenije za nadzor proračuna 455 %. Nekateri so se znašli in trošijo tudi v novembru 148 %, Ministrstvo za obrambo. Ministrstvo za notranje zadeve v novembru, ker decembra smo opozarjali, pa potem raje novembra, 269 %. Urad za enake možnosti, ki je bil lani zmagovalec v decembru, je zdaj v novembru porabil skoraj za 300 %. Lahko bi vam pokazal še veliko takšnih grafov, kar kaže na to, spoštovani gospod predsednik Vlade, da nimamo reda v javni upravi, da direktorji posameznih uradov, agencij in tako naprej ne obvladujejo stroškov, sicer so taki grafi nemogoči. Kamorkoli v gospodarstvu boste šli, takšnih grafov ne boste videli.
Prosim, predsednik Vlade gospod Borut Pahor.
Glejte, od začetka mandata, to je bil mandat, ko je Slovenija stopila v recesijo, do danes se dejansko operativno tako rekoč iz tedna v teden pogovarjamo o tem, kako povečati disciplino pri porabi davkoplačevalskega denarja. Ali smo tako uspešni, kot bi si želeli? Ne. Ali smo bolj uspešni, kot smo bili kdajkoli doslej? Da. Prav gotovo je treba povedati nekaj številk ob tem, kar ste sami povedali, ki kažejo na to. Izdatki za pisarniški material, splošne storitve, zmanjšani za 24 milijonov v primerjavi z letom 2007 in 73 milijonov v primerjavi z letom 2008. Stroške reprezentance smo, na primer, v dveh letih zmanjšali skupno za 19 milijonov, lani za trikrat v primerjavi z letom 2007 in kar petkrat v primerjavi z letom 2008. Stroške službenih potovanj smo v dveh letih zmanjšali za 30 milijonov v primerjavi z letom 2008 oziroma za 24 milijonov v primerjavi z letom 2007, ko ni bilo predsedovanja. Računovodske, revizijske, svetovalne storitve smo z dobrih 9 milijonov v letu 2008 zmanjšali na 2 milijona. Stroške konferenc, simpozijev, seminarjev, strokovnega izobraževanja smo znižali za 12 milijonov. Stroške začasno najetih strokovnjakov, študentov smo znižali za 11 milijonov. Jaz ne trdim, da smo storili čisto vse, še je manevrskega prostora in še bomo trmoglavili pri tem, da ga bomo izpolnili. Kot sem povedal, če bomo hoteli uspeti – kot bom odgovarjal kasneje na eno od vprašanj – s paketom ukrepov za večjo konkurenčnost, bomo morali ljudem pravično in jasno, transparentno povedati, mi smo storili res vse, popraskali smo glede našega udobja in ugodja v državni upravi čisto vse, zdaj si lahko mirno pogledamo v oči in rečemo, tako si bomo razdelili breme za to, potem ko smo izplavali iz recesije, da bomo izšli iz krize kot uspešna država. V tem primeru mislim, da imamo uspeh. In mi se trudimo, ne samo ministrica za javno upravo, vsi se trudimo zmanjšati stroške državne uprave. In pri tem smo bistveno bolj uspešni, kot smo bili kadarkoli prej. Res pa je, da smo prislovično varčni Slovenci v dveh desetletjih naredili zelo drago državo, predrago za to, kar ustvarimo. In zdaj moramo delček za delčkom vse tisto, kar pomeni ugodje, vse tisto, kar pomeni udobje, in vse tisto, kar ni učinkovito, počasi porezati. In to tudi počnemo.
Imate postopkovni predlog, mag. Žerjav? Prosim.
Hvala lepa. Predlagal bi, da na to temo v skladu s poslovnikom opravimo daljšo razpravo, ker je to pomembno. Pogovarjamo se o varčevanju, ko se hkrati pogovarjamo o nekaterih pomembnih reformah, ki bodo zelo, kako bi rekel, zarezale v naša življenja v Sloveniji, o pokojninski, zdravstveni in tako naprej. Zato je varčevanje v javni upravi izrednega pomena. Grafi, ki sem jih kazal, so narejeni na osnovi podatkov, ki smo jih dobili z Ministrstva za finance, niso izmišljeni, in kažejo na to, da poraba vsaj na tej postavki, ko govorimo o blagu in storitvah, ni racionalna. Takšnih postavk je v proračunu na stotine. Nismo preverjali drugih postavk, ker je nemogoče, ampak o tem se je treba začeti pogovarjati in spremeniti razmišljanje, tako imenovano potrošniško logiko, ki je v naši javni upravi. In še nekaj, podatek za mimogrede. Avstrijska Štajerska je v dveh letih zmanjšala oziroma privarčevala za milijardo in pol sredstev na 5 milijard visok proračun. Torej, vzemimo 10 milijard v dveh letih, privarčevali so milijardo in pol, na pet milijard oziroma 750 milijonov, če hočete. Mi pa govorimo o dveh milijardah primanjkljaja na letnem nivoju ali pa, če hočete, 7 na 4 leta. Moramo se začeti pogovarjati o tem, spoštovani gospod predsednik Vlade, o resnem varčevanju, o drastičnem radikalnem varčevanju v državni upravi. To je moja intenca. Hvala lepa.
Hvala lepa. O predlogu poslanca mag. Radovana Žerjava, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru predsednika Vlade na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Poslansko vprašanje predsedniku Vlade bo postavil Bogdan Barovič iz Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice, kolegi, ministrski zbor, gospod predsednik Vlade! Jaz imam luštne sosede, otroke, ki imajo zelo radi vlake. Se kar spoznajo in če jih vprašaš, najbolj poznajo japonski šinkansen, poznajo celo Orient Express in pa TGV. Tako kot vam, je tudi njim očitno najbolj všeč TGV. Sicer pravijo da zato, ker doseže 574 km na uro. Da pa je Orient Express in da bo star 130 let leta 2013, tega pa še ne vedo. Smo se pogovarjali, kako vstopiti in izstopiti s tega vlaka, če pa hudimana vozi samo na relaciji Pariz–Strasbourg, ne pelje čez Slovenijo. Orient Express pelje od Dunaja do Strasbourga, vsaj malo bližje je, ampak noben ne pelje čez Slovenijo. Ko smo ugotovili, da lahko gremo v Pariz, smo pogledali, kakšna je cena vozovnice. Ta je pa vsaj zame in za kolege v Slovenski nacionalni stranki malo visoka. Povedal bom poljudno, manjše plače za Slovence, lažje odpuščanje delavcev, daljše delo za enako pokojnino, nadzor nad kreditiranjem občanov, ki tako ali tako ne morejo več živeti, samo s krediti še lahko, večji in poenoteni davki v državah, kar pomeni 25 % v eni državi, kjer je plača 2 tisoč evrov, je relativno dosti nižje, kot 25 % v Sloveniji, kjer je plača 500 in še nekaj evrov. Po navadi sem tudi povedal, če pa ne plačaš vozovnice, te pa z vlaka vržejo sredi poti, kar je pa še dosti težje. Iz tega poljudnega jezika in da ne boste rekli, da trmoglavimo s temi elementi cene, ki je dosti predraga za nas, se bom prelevil v birokratski jezik in vas bom vprašal, gospod predsednik, za ceno te vozovnice. Kateri konkretni ukrepi bodo sprejeti v Republiki Sloveniji za vstop v pakt za evro na področju spodbujanja konkurenčnosti, na področju spodbujanja zaposlovanja, na področju izboljšanja vzdržnosti javnih financ, na področju okrepitve finančne stabilnosti? Kdaj bodo sprejeti ti ukrepi, v kakšni obliki in kakšne posledice bodo imeli kratkoročno na slovenski narod? Hvala.
Prosim, predsednik Vlade gospod Borut Pahor.
Hvala lepa. Najprej odgovor na vaše vprašanje. Z mandatom Vlade in ob predhodnem konsultiranju z odboroma za evropske zadeve in tudi za zunanje zadeve v Državnem zboru, zlasti z mandatom Vlade, ki je v četrtek prejšnji teden sprejela osnutek paketa 20 ukrepov na štirih področjih, sem seznanil svoje kolegice in kolege na seji Evropskega sveta v četrtek in petek. Osnutek pravim zato, ker ga za razliko od štirih držav, ki so program pakta za evro, to je ta vozovnica, o kateri govorite, že oddali, to so Nemčija, Francija, Španija in Belgija, Jasno je, zakaj sta pohiteli Španija in Belgija. Obe sta, ko gre za varnost na tem radarju, nekje vmes med tistimi, ki so v nevarni coni, in tistimi, ki smo za enkrat še vedno v varni coni. Samo mimogrede, da kasneje ne pozabim – sprejetje pokojninske reforme v Španiji je odločilno vplivalo na pomiritev trgov in na zaustavitev padanja bonitetne ocene te države. In ta država se je glede varnosti zelo pomaknila na varno stran radarja – samo toliko o potrebnosti in nujnosti nekaterih pomembnih reform. Portugalski to ni uspelo. Vlada kolega Sokrateša ni uspela s paketom reform, kljub temu da je prej dobila soglasje od socialnih partnerjev in tudi iz opozicije. Vlada je padla, za dva meseca je ustavljena reformna politika, Lizbona je bila v petek že "downgrade" oziroma je bil padec bonitetne ocene za en razred. Ni treba, da se to nam zgodi, zato predlagam, da v pogovoru s socialnimi partnerji prediskutiramo naslednji paket, to je osnutek ukrepov, ki bo tudi predmet usklajevanja z opozicijo. Kar se tiče spodbujanje konkurenčnosti. Omejitev rasti stroškov dela, spodbujanje internacionalizacije in tujih neposrednih investicij, dogovor socialnih partnerjev o ključnih zavezah za spodbujanje rasti, izboljšali bomo poslovno okolje, spodbujali raziskave in razvoj za učinkovitejše šolstvo. Naj povem, da imajo vsi ti ukrepi, ker so razdelani, jih boste dobili, če jih že nimate – mislim, da so obešeni na naši spletni strani – tudi bom rekel ali ukrepe v obliki uredb, odločitev Vlade ali predlogov sprememb zakonov. Na področju spodbujanja zaposlovanja, drugi cilj, spodbujanje varne prožnosti, povečanje zaposlenosti, omejevanje neformalnih oblik dela. Na tretjem področju, kar se tiče vzdržnosti javnih financ, dosledno uveljavljanje nacionalnega reformnega programa in pakta za stabilnost in rast, dolgoročna vzdržnost pokojninskega sistema. Mislim, da je to ključna stvar, doslednejše ciljanje socialnih dajatev – gre za tisto ničelno vstopno točko – na področju krepitve finančne stabilnosti pa izboljšanje razmer za rast z ustrezno ponudbo financiranja za podjetja, izboljšanje stabilnosti največjih slovenskih bank in prestrukturiranje bančnih portfeljev. Ne vem, če ste to mislili, ko ste spraševali o ceni za vozovnico. Mi smo se skupaj z drugimi državami zavezali za evropski mehanizem stabilnosti. Ta bo razpolagal – mislim, da je prav, da ta visoki zbor to ve – z 80 milijardami evrov vplačanega kapitala in 620 milijard evrov kapitala na vpoklic tudi v obliki poroštev. Kar se tiče ključa za delitev bremen, smo bili v Sloveniji uspešni. Mislim, da smo dosegli dodatno razbremenitev Slovenije, kolikor je bilo to pač mogoče, iz predlaganih 0,47 % na 0,42 %, ki je zdaj v obstoječem mehanizmu za finančno stabilnost. Slovenija bo tako prispevala 342 milijonov evrov kapitala, ki se v skladu z dogovorom plača v petih enakih letnih obrokih po 68 milijonov letno od leta 2013 dalje. Poleg vplačanega kapitala bo Slovenija zagotovila tudi 2,65 milijarde nevplačanega kapitala. To vse zato, da evro ostane stabilen. V Sloveniji je evro prispeval k temu, da smo krizo lažje prebrodili. Slovenija je na varni strani držav v evrskem območju in če bomo izvedli večino teh ukrepov, bo tam tudi ostala.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora? Prosim, gospod Barovič.
Hvala lepa. Ja, dobesedno dopolnitev odgovora. Gospod premier, drži. Mi smo trenutno v začasnem kriznem mehanizmu, sodelujemo v njem, kjer bi mogoče povedali z drugimi številkami realno stanje, in sicer, da je treba trenutno veljavni začasni krizni mehanizem povečati z 250 na 440 milijard razpoložljivih sredstev, kar pomeni, da je treba povečati poroštva na 850 milijard. Med temi poroštveniki smo tudi mi. To bo držalo. In drugi mehanizem, ki se vzpostavlja od leta 2013 dalje, to je evropski stabilizacijski mehanizem, ki bo potreboval 500 milijard razpoložljivih sredstev, torej posojilnih zmožnost, za katere bomo Slovenci tudi morali tako kot pri začasnem mehanizmu prispevati svoj delež. Poleg tega bo evropski stabilizacijski mehanizem prinesel spremembe pri že naši aktivnosti, in sicer pri povečanju ročnosti kredita, ki ga je Slovenija dala Grčiji, in pri zmanjšanju obrestnih mer za ta kredit, ki smo ga dali Grčiji, kar, če odštejemo in seštejemo računovodsko, vidimo, da smo dosti na slabšem. Ampak vseeno, tisto vprašanje, ki sem vam ga zastavil, odgovora pa nisem dobil: Kaj to kratkoročno pomeni za Slovenijo? Za konec bom povedal ene besede mojega dragega prijatelja, pa vesel sem, da sem tudi jaz njegov prijatelj, angleškega Lorda Grenfielda, ki mi je rekel: "My dear friend Bogdan, if you want to join the club, you have to respect the rules if the club respects your rules." Ali v prevodu: "Če se želiš pridružiti klubu, moraš spoštovati pravila, če klub spoštuje tudi tvoja pravila." Me zanima, katera pravila smo dali mi temu klubu, da bi jih spoštoval. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prosim, predsednik Vlade gospod Borut Pahor.
Poglejte, to je politično vprašanje prve kategorije: ali je stabilnost evra v našem nacionalnem interesu? Da, stabilnost evra je v našem nacionalnem interesu! V našem nacionalnem interesu je, da vsekakor ostanemo v prihodnje v trdni valutni skupini, kakor koli že ta skupina utegne dobiti svoje pojavne oblike v prihodnosti, ki je morda daljša od naslednjih desetih ali dvajsetih let. Stvari v mednarodni, tudi evropski, skupnosti se spreminjajo. Kakor koli že, evro je za nas pomemben, zato smo pripravljeni zanj tudi nekaj dati, ker imamo od njega ta hip več, kot zanj damo. Mi smo v proračunski politiki Evropske unije neto prejemnik sredstev in smo veliko bolj uspešni v letu 2010 glede porabe proračunskega denarja iz Bruslja, kot smo bili dve leti poprej. Mi sicer damo tako v začasni kot v trajni mehanizem vložek, ta je zdaj izračunan 0,427. Res je, jaz sem povedal pošteno, jaz mislim, da je potrebno, da to Slovenci vedo. Slovenija je glede na ustvarjen BDP med tistimi državami, ki bodo največ prispevale med vsemi novimi članicami. To je res, ker so naše gospodarske performanse ta hip najboljše med vsemi novimi članicami. Ustvarjeni produkt doma je pač takšen in mi smo ga uspeli zmanjšati na najnižjo možno raven, ker smo povedali, da se nam ne zdi prav, da tako majhna država, kot je Slovenija – ki je najbolj obremenjena spričo njenih gospodarski performans, glede na relativno nizek proračunski primanjkljaj in glede na nizek dolg, ne podcenjujem dejstva, da se je v zadnjih dveh letih podvojil, ampak da je še vedno pod 40 % – plačuje v ta skupni fond več kot druge države, ker ne moremo pristati na to [[...]]To pa moram tukaj povedati, da ne boste mislili, da gremo v Bruselj samo kimati. Tam se tudi borimo za svoje interese! In smo rekli, v redu, je v našem interesu, da evro ostane, bomo prispevali za njegovo stabilnost, bomo izvedli reforme doma, ne bomo pa, to pa moram povedati, ker sem to rekel na glas, ne bomo pa v Sloveniji izvajali reform, ki obremenjujejo naše ljudi in plačevali za države, kjer teh reform ne bodo izpolnjevale. To sem pa jasno dal vedeti in pričakujem od držav, kot so Irska, Grčija, Portugalska in druge države, ki so, bom rekel, na manj varni strani radarja, da gredo skozi reforme. Mi ne bomo šli skozi reforme, ki so mučne za nas in za naše ljudi, in plačevali za tiste države, ki se niso pripravljene spoprijeti s temi reformami. To pa ni fer, vsak mora prevzeti nase del bremena.
Hvala lepa. Imate postopkovni predlog? Prosim, gospod Barovič.
Hvala lepa. Jaz mislim, da je to velika sprememba ali pa velik korak, ki se tiče vseh ministrov vseh resorjev, vseh poslank in poslancev, ki bomo morali odločati, ali bo oblika tega pristopa zakonska ali pa bodo to uredbe, ki jih bo izdala Vlada. Vsekakor bodo ukrepi imeli velike posledice za Slovenke in Slovence. Glede na to, da tudi vi ne bi nasprotno mislili, da smo mi kar tako na pamet in a priori proti, na primer zakonu o upokojevanju ali pa zakonu o malem delu, ocenjujem, da bi bilo dobro, če bi opravili razpravo, kjer nam bi Vlada povedala, s katerimi elementi se v Bruslju bori za to, da doseže tudi Slovenija nekaj od te pomoči, ki jo daje. Zdi se mi to prav. Rad bi rekel eno. Mi vsi se zavedamo, da je potrebna nova pokojninska zakonodaja. Ampak veste, v Franciji so jo lahko izpeljali pri pokojnini, ki seže nekaj nad tisoč evrov neto. Nekoliko težje je tako formulo prenesti v slovenski model, kjer je pokojnina približno petsto evrov neto. Treba je sprejeti pokojninsko zakonodajo, treba je vanjo vključiti slovenski model, slovenski način življenja, slovenski način dela, slovensko stanje v gospodarstvu, slovensko zmožnost ljudi, slovensko izobrazbo. Zato menim, da je še več kot potrebno opraviti razpravo o paktu za evro in o evropskem stabilizacijskem mehanizmu, katerega član bomo. Zato je ta moj predlog dan v razmislek vsem. Hvala.
Hvala lepa. O predlogu poslanca Bogdana Baroviča, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru predsednika Vlade na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Poslansko vprašanje predsedniku Vlade bo predstavil Zvonko Černač iz Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani predsednik Vlade, v odgovoru na enega od poslanskih vprašanj v preteklem letu ste dejali, da bo leto 2010 boljše od leta 2009. Danes vemo, da ste bili v zmoti tako glede realizacije proračuna kot glede splošnega stanja v državi. Vedno manj je proračunskih prihodkov, pri katerih so se zaradi negativne gospodarske rasti v letu 2009 in minimalne v 2020 pomembno zmanjšali tudi davčni prilivi. Razkorak se povečuje, javni dolg tudi. Slovenija bo kmalu zadolžena toliko, kot je bila celotna bivša država, breme na posameznega državljana pa bo desetkrat večje. Na drugi strani v javnem sektorju, pri javni porabi ni opaziti varčevanja. Še več. Nadaljuje se stara miselnost, ko je treba porabiti, kar je planirano, tudi če zato ni nobene potrebe. Ustanovljene so bile številne paradržavne institucije, od katerih ni nobene nove dodane vrednosti. Upad gospodarske rasti, približno 60 tisoč več brezposelnih v zadnjih dveh letih pomeni manj prihodkov tudi z naslova prispevkov in davkov. Gre za razkorak nekje v višini milijarde evrov na letni ravni, ki ga je mogoče sanirati samo s povečevanjem števila delovnih mest. Če bi teh 60 tisoč ljudi, ki so brezposelni, delalo, ne bi bila potrebna nobena pokojninska reforma. Vendar Vlada ni šla z ukrepi v smeri ohranitve in ustvarjanja delovnih mest, pač pa je za pokrivanje proračunske luknje posegla po tako imenovani pokojninski reformi, kjer želi varčevati pri tistih, ki imajo že sedaj najnižje prejemke, posega po ukinitvi sosedske pomoči in po drugih številnih ukrepih, ki najbolj prizadenejo tiste, ki imajo že danes najmanj in komaj preživijo iz meseca v mesec. Vse to ne bi bilo treba, če bi Vlada preprečila nezakonito odlivanje milijonskih sredstev v evrih iz naših podjetij na račune v tujini, če bi ukrepe sprejemala na koži tistih, ki imajo, namesto na koži tistih, ki nimajo. Eden od takih primerov so tako imenovani "missing traderji". Najbolj znani pa so ti tako imenovani "davčni vrtiljaki" pri izogibanju plačila davščin pri nakupih luksuznih avtomobilov, kjer vrednosti posameznih vozil presegajo 50 tisoč evrov ali celo 150 tisoč evrov. Tukaj se moram popraviti. Dejansko nekaterim gre v vašem mandatu bolje, kot je šlo v prejšnjem mandatu. Zanima me torej, spoštovani premier: Koliko znaša izpad z naslova neplačanih davščin tako imenovanih "missing traderjev" v letu 2010? Ali so v tem izpadu upoštevane tudi davščine od vozil, katerih kupci so bili visoki državni funkcionarji? Kaj bo Vlada storila v zvezi s tem?
Prosim, predsednik Vlade gospod Borut Pahor.
Stvari niso črno-bele glede tega, kako se odvija reguliranje krize in uspešnost Slovenije v tem procesu. Nekaj pa zagotovo drži. Leto 2010 je bilo za Slovenijo uspešnejše kot leto 2009, in upam, da si nihče ne želi, da bi se to črno leto 2009 še kdaj komurkoli pripetilo, katerikoli generaciji, kateremukoli parlamentu in vladi. V letu 2009 smo beležili, glede na leto 2008, če vzamemo začetek leta 2008 in konec leta 2009, za 15 % padec bruto domačega proizvoda. Vse je šlo navzdol, problemov je bilo neskončno. V letu 2010 znova beležimo pozitivno gospodarsko rast, ena od posledic prestrukturiranja gospodarstva, ki se v številnih kazalcih krepi, razen sektorja gradbeništva, pa je tudi povečanje deleža nezaposlenih. Ampak s prestrukturiranjem bodo prišla tudi nova delovna mesta, z neposrednimi investicijami – tujimi in domačimi, se bo ta slika popravila. Zdaj pa k vašemu vprašanju glede vrtiljakov. S tem problemom utaje DDV tipa vrtiljak, v katerem sodeluje tako imenovani, kot sem videl, "missing trader" družbeniki ali družbe, se v Sloveniji soočamo v večjem obsegu po vstopu v Evropsko unijo. S tem so bile soočene tudi vse stare države članice Evropske unije in žal Slovenija ni izjema. Zaradi ranljivosti sedanjega sistema davka na dodano vrednost za različne tipe zlorab je ustreznost skupnega sistema obdavčitve z DDV trenutno predmet v Evropski uniji resnih razprav. Evropska komisija je izdala zeleno knjigo o prihodnosti DDV-ja, s katero je začela obsežno posvetovanje o delovanju sedanjega sistema DDV in njegovi obliki v prihodnosti. Evropska komisija predvideva, da bo predloge zakonodajnih ukrepov pripravila do začetka prihodnjega leta. Slovenska davčna uprava je v boju zoper utaje DDV sprejela vrsto ukrepov, ki so skladni s priporočili Evropske komisije. Gre za ukrepe organizacijske narave, gre za učinkovitejši davčni nadzor sistemskih utaj DDV, na primer projektno vodenje nadzora, specializacija inšpektorjev, ustanovitev skupine za DDV na centralni ravni, ustanovitev hitre reakcijske inšpekcijske enote. Gre za ukrepe za povečanje prostovoljnega plačevanja davčnih obveznosti in vrsto zakonskih predlogov, ki povečujejo učinkovitost davčnega nadzora. Po podatkih slovenske davčne uprave je bilo v davčnoinšpekcijskih nadzorih v obdobju od januarja 2008 do decembra 2010 ugotovljenih 294 tako imenovanih "missing traderjev", po katerih sprašujete. Pri teh družbah je bilo identificiranih 2 tisoč 912 prejemnikov računov, katerih skupni znesek je znašal nekaj manj kot 307 milijonov evrov. Na podlagi preračunane stopnje DDV znaša ocenjena vrednost DDV 51 milijonov in nekaj. Davčna uprava je v omenjenem obdobju odvzela identifikacijsko številko za DDV 539 zavezancem. Ocena izgube DDV tako imenovanih "missing traderjev" v obdobju 2008–2011 znaša nekaj manj kot 94 milijonov evrov za tri leta, v povprečju torej približno dobrih 30 milijonov letno. Poleg izgube DDV je verjetna tudi izguba vplačil drugih davkov in prispevkov, in sicer davka od dohodkov pravnih oseb, dohodnine in prispevkov za socialno varnost. V obdobju te vlade, v letih 2009 in 2010, je Davčni upravi uspelo z nadzori pri zavezancih, ki so prejemali fiktivne račune, uveljaviti odbitek vstopnega DDV na podlagi goljufije "missing trader" za približno 33 milijonov evrov davka na dodano vrednost, kar skladno s prej navedenim podatkom pomeni približno polovico v tem obdobju utajenega davka. To je spodbuden začetek, s katerim nismo zadovoljni, želimo, da se sleherna utaja davka prepreči. Gre za v bistvu vzgajanje davčne kulture, kot jo poznajo v davčno najbolj vzgojenih državah, kjer je popolnoma normalno, da se skupaj z drugimi vrednotami pri slehernem posamezniku in skupnosti razvije tudi vrednota pozornosti glede plačevanja davkov. Vsi, ki se tem obveznostim izognejo, nikakor niso ne razumljeni, ne sprejeti v družbi.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora? Prosim, Zvonko Černač.
Hvala lepa. Iz odgovora premiera sodim, da se zaveda, da gre za pomembno vprašanje. Tudi številka, ki je bila z njegove strani omenjena, 94 milijonov evrov, kaže na to. Ni pa bilo v enem delu odgovorjeno, ali je v tej številki tudi izpad z naslova avtomobilov visokih državnih funkcionarjev. Kot vemo, je bila v teh postopkih omenjena tudi ministrica za notranje zadeve, ki je v zvezi z navedbami medijev v tem postopku dejala, citiram: "Vse moje davčne obveznosti so poravnane, zato kategorično zanikam kakršno koli utajo davkov ter ponarejanje listin." Konec citata. Davkarija v teh primerih, ko gre za navadne smrtnike, poseže po končnem kupcu. Davkarijo nič ne zanima, ali je ta končni kupec, ko gre za navadne smrtnike, vedel, da je šlo za davčni vrtiljak ali ne, ampak enostavno pobira davek tam, kjer ga je mogoče pobrati. Pri tem stališču se davkarija postavlja na stališče, da bi kupec v teh primerih na podlagi vseh okoliščinah, ki se pojavljajo v primeru davčnih vrtiljakov, moral vedeti, da sodeluje pri neobičajnih poslih dobavitelja in je zaradi tega solidarno odgovoren za to davčno obveznost. Davkarija ima tudi možnost zaplembe vozil v takih primerih in verjetno pri postopkih, ko gre za navadne smrtnike, se te stvari tudi tako počnejo. Iz odgovora, ki ste ga posredovali, je razbrati, da gre za pomembno vprašanje in pomembno rak rano v tem sistemu. Zaradi tega vas še enkrat sprašujem: Ali lahko zagotovite, da med neplačanimi davščinami pri nakupih vozil prek tako imenovanih "missing traderjev" oziroma davčnih vrtiljakov ni davščin od vozil članov Vlade in bivšega poslanca Socialnih demokratov, sedanjega podpredsednika Evropske investicijske banke, ki je bil na to mesto predlagan s strani Vlade? Izredno bom hvaležen za vaš neposredni odgovor na to vprašanje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prosim, predsednik Vlade.
Če bi me tako konkretno vprašali pred tem zasedanjem, bi zbral podatke. In prav gotovo veste, da ta hip na to vprašanje ne morem odgovoriti. Vam pa bom. Upam, da je to fer dogovor, ker v vašem vprašanju tega ni bilo in boste ta odgovor prejeli. Podpredsednika Evropske investicijske banke nisem vprašal, ali plačuje davke. Predpostavljam, da jih, in če jih ne, da bo sankcioniran, tako kot je sleherni drug državljan. In tako velja zame in za vse ostale člane in članice Vlade. Rad bi vam povedal, da sem bil prvi predsednik Vlade v dvajsetih letih, ki je obiskal Davčno upravo, da smo naložili Davčni upravi, da striktno izvaja tako svoje regularne naloge kot da dodatno sprejme ukrepe za nadzor nad plačevanjem davkov v Sloveniji. In smo imeli zaradi tega tudi boljše rezultate pri pobiranju davkov in ima Davčna uprava naloge za naprej. Tako da prosim, kar se načelnega stališča tiče, ga imate tukaj tudi s primerom. Bil sem prvi predsednik, ki je bil na Davčni upravi in sprejeli smo poročilo, sprejeli smo ukrepe na podlagi Davčne uprave. Mislim, da se borimo za to, da se zgradi davčna kultura v Sloveniji, ki bo taka, kot je na Nizozemskem. Rekel sem, kdor ne plačuje davkov, je nesprejemljiv za družbeno okolje. Ker vam ne bi želel reči nekaj, kar ta hip ne vem, drugače sicer menim, da nihče od nas ne zlorablja svojega položaja, da bi vplival na organe odločanja, ampak ker moram dati roko v ogenj za odgovor, ki ste ga konkretno postavili, vam bom v najkrajšem možnem času pisno odgovoril na vaše vprašanje. S podpredsednikom Evropske investicijske banke žal nisem govoril. Bom, bom dobil podatke, v kolikor mi to omogoča zakon. Aja, davčna tajna. Bomo skušali kljub temu dobiti [[...]]Zdaj, brez zamere. Jaz si tega nisem izmislil. Davčna tajna ni moja zamisel. Kolikor je mogoče, bomo delali transparentno, da bomo pri ljudeh odpravili sum, da se eni morajo, drugim se pa ni treba držati pravil. Kolikor mi je dano znotraj zakonskih določil, bomo pisno, gospod poslanec Černač, odgovorili na vaše vprašanje. Je tako v redu? Hvala.
Hvala lepa. Imate postopkovni predlog, gospod Černač? Prosim.
Hvala lepa. Predlagam, da se na podlagi Poslovnika Državnega zbora o odgovoru predsednika Vlade opravi razprava v Državnem zboru. Tudi iz njegovih izjav sem nekako začutil, da temu ne nasprotuje, in upam, da temu ne bodo nasprotovali tudi koalicijski poslanci. Predvsem zaradi tega, ker ne gre za tako enostavna vprašanja, kot je bilo mogoče slutiti iz odgovora premierja. Gre pa za velik problem. Premier je sam omenil, da je ta izpad v višini cca 100 milijonov evrov, kar ni majhen znesek. Veste, čemu vsemu se je morala država odpovedati: otroškim malicam in tako naprej, brezplačnim vrtcem, ker ni bilo dovolj sredstev. In gre tudi za vprašanje enakosti pred zakonom pri tem vprašanju. Povedal bom primer. Pred leti sem bil pri delu v poslanski pisarni seznanjen z nekim konkretnim primerom, ko je davkarija oziroma Durs obremenil s plačilom davka končnega kupca, kljub temu da ta ni vedel, da v predhodnih transakcijah davek ni bil plačan. Celo več, takrat mi je ta oseba prinesla dokumentacijo, iz katere je izhajalo, da je bil davek plačan. Vendar davkarija je bila takrat neomajna. Z izvršbo mu je blokirala celotno premoženje. Sicer je bil on v dobri veri pri tem in je moral sprožiti ustrezne pravdne postopke in dokazovati, da za neplačilo tega obračunanega pa neodtegnjenega dejansko plačanega davka ni vedel. Ko gre za navadne smrtnike, sem prepričan, da davkarija tudi danes dela na tak način. Ali dela tako tudi v primeru, ko so v postopke davčnih utaj vede ali nevede vpleteni visoki državni funkcionarji? Mislim, da je prav, da razprava odgovori na ta vprašanja. Razprava naj odgovori tudi na vprašanje, kako naj bodo preiskave v takih primerih učinkovite, če podrejeni preiskujejo nadrejene. Razprava naj odgovori na vprašanje, ali bi ne bilo smiselno uzakoniti preprečitve konflikta interesov v takih primerih. Razprava naj odgovori na vprašanje, kako zagotoviti enakost pred zakonom, ko so v postopke teh davčnih vrtiljakov vpleteni tisti, ki bedijo nad zakonitostjo, in kako naj javnost verjame, da bodo v takih primerih preiskave učinkovite, predvsem pa neodvisne. Razprava naj tudi odgovori na vprašanje, zakaj se enakost pred zakonom v tej državi vedno išče pri najšibkejših, ne pa tudi pri najmočnejših. Prej sem povedal konkreten primer, to je bila šibka stranka. Vendar ne glede na to in ne glede na to, da je bilo od te dejavnosti, katero so ji potem blokirali, odvisno preživetje nje in njene družine, ji to ni nič pomagalo. Zato mislim, da bi bilo prav, da razprava na koncu odgovori tudi na vprašanje, kakšna škoda, ne samo materialna, ki jo je omenil premier in smo videli, da ni majhna, nastaja Sloveniji zaradi utaj davkov pri "missing traderjih" oziroma teh davčnih vrtiljakih in na kakšen način jo preprečiti. Hvala lepa.
Hvala lepa. O predlogu poslanca Zvona Černača, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru predsednika Vlade na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Poslansko vprašanje predsedniku Vlade bo postavil Dušan Kumer iz Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani predsednik Vlade, ministri in ministrice! Ne glede na to, da ste, gospod predsednik, v okviru enega od današnjih vprašanj že govorili o zasedanju Evropskega sveta in o evro paktu, ki je bil 24. in 25. marca, na katerem je bila sprejeta tudi kar konkretna zaveza pakta za evro plus, je mogoče zanimivo še kakšno vprašanje. Namreč, pakt za evro v okviru obstoječih mehanizmov ekonomskega upravljanja poleg že dogovorjenih predvideva še dodatne ukrepe in konkretne zaveze držav članic za krepitev konkurenčnosti, ki bi jih države upoštevale v nacionalnem reformnem programu in programu stabilnosti. Pakt se osredotoča v glavnem na področja, ki so v pristojnosti držav članic tega pakta, in izbira specifičnega političnega ukrepanja za dosego ciljev bo ostala na odgovornosti posamezne članice tega pakta. Zato je Vlada Republike Slovenije pripravila srednjeročni fiskalni okvir kot podlago za program stabilnosti, ki bo vključeval ukrepe zniževanja primanjkljaja in bo poslan v Evropsko komisijo. Do takrat, do junija, bo pa pri nas potekalo iskanje najširšega socialnega konsenza. Na drugi strani pa je zniževanje primanjkljaja dejansko odvisno predvsem od ukrepov proračunske konsolidacije in izvedbe pokojninske reforme. Zaradi tega vas sprašujem: Kako bi ali bo Slovenija izvedla zmanjšanje primanjkljaja pod 3 % bruto družbenega proizvoda do leta 2013 v primeru padca pokojninske reforme in kakšne bi bile oziroma bodo socialne in ekonomske posledice v primeru neizvedbe fiskalne konsolidacija in pokojninske reforme? Dejansko je to vprašanje postavljeno v kontekstu upoštevanja zaveze pakta za evro plus in pakta stabilnosti o rasti v letih 2011 in 2012, ko bo treba nadaljevati s tem zmanjševanjem primanjkljaja sektorja države po 3 %. Prav tako je Evropski svet 24. in 25. marca obravnaval situacijo v Libiji, katere situacije in razmere prav tako vplivajo na ekonomske in gospodarske razmere držav članic Evropske unije. Zaradi tega vas sprašujem: Kakšno je najnovejše stališče Slovenije v zvezi s to situacijo v Libiji?
Prosim, predsednik Vlade gospod Borut Pahor.
Glejte, ta visoki zbor bi rad ob začetku razprave do sredine junija spodbudil h konstruktivnemu sodelovanju pri obravnavi paketa ukrepov znotraj pakta za evro. Da Vlada predlaga 20 teh ukrepov, skupaj z vami in socialnimi partnerji, bomo premislili, da dosežemo cilje, ki jih imajo te države, ki so v tem paktu, spodbujanje konkurenčnosti, zaposlovanja, finančna disciplina, javnofinančni vzdržen okvir. Da ne pozabim, pokojninska reforma je zdaj ključnega pomena. Že referendum o malem bo pomemben kazalec sposobnosti slovenske države, ne slovenske vlade – Vlada in parlament sta svoje opravila – ampak države, da izvaja reformno politiko. Prav tako bo to v, bom rekel, najbolj surovi obliki pokazala morebitna vložitev zahteve za referendum o pokojninski reformi. Če bi se izkazalo, da Slovenija, kljub temu da je politična volja, ker je bilo to sprejeto na ravni Vlade, da ima to potrebno politično večino v Državnem zboru, ker je bilo sprejeto v Državnem zboru, nima podpore med ljudmi, bi to pomenilo velik zelo nevaren signal za finančne trge v Evropi, v mednarodni skupnosti za Slovenijo. Španija se je potegnila iz nehvaležne situacije, kjer je bila tako rekoč ob robu s Portugalsko zaradi sprejetja pokojninske reforme. Šla je na 67 let, finančni trgi so dobili jasno sporočilo. Španija je sposobna regulirati reforme, ki so potrebne za javnofinančno vzdržnost, za konsolidacijo. In Španija danes ta hip ni tematizirana v Evropski uniji, ne na ECOFIN-u, ne na ravni predsednikov vlad. Če bo pokojninska reforma padla, potem bodo stroški na ramenih ljudi večji, obveznosti, ki jih bo morala Slovenija s pokojninsko reformo čez najkasneje leto dni sprejeti, pa večje in surovejše. Poglejte, kaj je rekel portugalski kolega Sokrateš, ko je bil odstopil s položaja predsednika Vlade. Rekel je: "Za vsakega predsednika vlade je težko, če mora ljudem sugerirati, predlagati nepopularne ukrepe. Toda žal moram ugotoviti, da bo moral novi predsednik Vlade, ker je prišlo do nesprejetja teh, predlagati še bolj drastične." To v Sloveniji ni potrebno. Mi imamo zdaj morda verjetno dva referenduma, kjer se bo potrdila volja tega visokega državnega zbora ob vseh nasprotovanjih in drugačnih mnenjih in upam, da bomo zlasti s pokojninsko reformo uspeli spraviti skozi enega od najpomembnejših ukrepov, ki jih predvideva pakt za evro za vse države, pakt plus, ker k njemu so pristopile še nekatere države, ki niso članice evra, želijo pa zlasti sprejeti ukrepe za povečanje konkurenčnosti. In poglejte, pokojninska reforma ni stvar nekega zelo velikega manevrskega prostora. Dejstvo je, da vse manj zaposlenih dela za vse več ljudi, ki so v pokoju. In če hočemo, da je ta sistem vzdržen, moramo temu prilagoditi nekatere nove instrumente. In samo to počnemo. Slovenija ne bo med državami, ki bo imela najbolj ostro pokojninsko shemo, bo med državami, ki bo imela po mojem mnenju ta hip pravično in jo bo treba verjetno čez čas, če se bo prebivalstvo v Sloveniji tako hitro staralo in če bomo imeli tako nizek prirast prebivalstva, verjetno čez deset let še popraviti. Libija. Naj bom zelo jasen. Jutri minister Žbogar odhaja v London na konferenco o Libiji, kjer bodo države članice Nata, Evropske unije, države, ki sodelujejo v sedanji koaliciji, ki je velika dvanajst držav, kjer bodo verjetno, upajmo, predstavniki Arabske lige in Afriške unije. Ena stvar naj bo popolnoma jasna, mislim, da je prav, da ta visoki dom to ve. Kot predsednik Vlade sem razumel in sem podprl na pristojnih organih, moji ministri pa na ravni njihovih kolegov in institucij, resolucije, deklaracije, ne nazadnje tudi Varnostnega sveta za pomoč ljudem, ki so se znašli kot talci režima, ki je uporabil nedopustna sredstva zato, da se ohrani na oblasti. Ta resolucija je pomembna, ker daje legitimiteto za uporabo sile, torej za vojaško udejstvovanje v Libiji, vendar pa moram povedati, to vojaško udejstvovanje mora biti v skladu in zgolj v okvirih resolucije Varnostnega sveta. To je pomembno, ker mojim kolegom tudi danes za naprej povem, in jutri gre minister Žbogar tudi s tem mandatom v London, slovenskega vojaka ne bomo poslali v Libijo niti v kakšno drugo državo v severni Afriki. Tega mandata [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa, gospod predsednik. Želite dopolnitev odgovora? Prosim, gospod Kumer.
Hvala. Večkrat je bilo, in tudi danes, z vaše strani, gospod predsednik, izrečeno in posebej poudarjeno, da nesprejetje pokojninske reforme ni možnost, ki bi si jo Slovenija lahko privoščila. Zato še enkrat sprašujem: Kako bo Slovenija sledila cilju spodbujanja zaposlovanja vzdržanosti javnih financ in zagotavljanja socialne države v primeru padca pokojninske reforme? In še enkrat ponavljam vprašanje v zvezi z Libijo. Tudi mi smo iskali en kamenček v mozaiku reševanja naše gospodarske, socialne in ekonomske situacije tudi v zvezi z Libijo. Ali in kakšen vpliv bo imelo to na reševanje naše situacije? Ali bo to vplivalo na ekonomske in socialne ter gospodarske razmere znotraj držav Evropske unije?
Prosim, predsednik Vlade.
Ni bilo mogoče skriti, da sem želel odgovoriti na to vprašanje, ker je prav, da naši ljudje to vedo. Vsak ponedeljek se sestanemo trije ministri in upam, da bo to sestankovanje trajalo čim manj časa, ker bi to pomenilo, da so izredne razmere v mednarodni skupnosti mimo: minister za zunanje zadeve, ministrica za notranje zadeve, ministrica za obrambo, načelnik Generalštaba, obveščevalna skupnost v Sloveniji in seveda naši sodelavci. Obravnavamo ravnanje Slovenije. Za enkrat smo se odločali prav in smo bili, se mi zdi, na pravi strani zgodovine, na pravi strani moralnih in političnih ciljev, ki jih mora država, kot je demokratična in neodvisna Slovenija, sprejemati. Tisto, kar želim povedati, je, da se je zaradi dogodkov v Sredozemlju, v zalivu in širše mednarodna skupnost znašla v situaciji, ko je postala predvidljivost varnosti v mednarodni skupnosti bistveno manjša, kot je bila, in da moramo to upoštevati tudi pri naših domačih nalogah. Zato je pomembno, da povem, neposredno Slovenija ni v ničemer varnostno ogrožena. Drugič. Slovenija želi humanitarno prispevati k reševanju te krize. Tretjič. Slovenija bo v okviru Nata imela svoje častnike v vojaškem poveljevanju operacije v Libiji. Četrtič. Mi ne bomo, ne samo zato, ker tako pravi resolucija Varnostnega sveta, ampak tudi sicer, poslali vojakov na afriška tla. Petič. V mednarodni skupnosti, si bomo prizadevali za to, da se čim prej neha z uporabo sile nad protestniki, da se pride z jasnimi političnimi cilji v deklaracijah, ki bodo imele legalno osnovo v Varnostnem svetu Združenih narodov, ki bodo jasno določile politične cilje in s tem tudi jasno določile uporabo sile za njihovo dosego, da ne bi prišlo do situacije, ko bi uporaba sile na eni in drugi strani šla iz okvirov s političnim mandatom. Tukaj imamo mi jasna stališča, mislim, da smo lahko glede njih zadovoljni in da tudi mednarodna skupnost našo zunanjo politiko razume. Kar se tiče pokojninske reforme pa še enkrat: pokojninska reforma, če bo premet referenduma, morda bodo sindikati spoznali, da reforma, ki jo predlaga Vlada, ki jo je sprejel Državni zbor, ki jo je sprejel s kvalificirano večino, sploh ni tako oster ukrep v primerjavi z ukrepi, ki se sprejemajo. Če bo zavrnjena, bodo slabše živeli upokojenci, bomo slabše živeli nekaj časa vsi, ker bodo varčevalni ukrepi ostri. Ko se bo sprejemala nova pokojninska reforma, bo morala biti ta reforma – tudi zaradi sporočila finančnim trgom pa zaradi sankcioniranja javnofinančne situacije – še bolj drastična. Imamo priložnost, da, prvič, referenduma morda celo ni, če nas slišijo socialni partnerji, tokrat mislim na sindikate, če pa bo, pa si moramo skupaj prizadevati, da ne glede na to, kakšno smo imeli sicer mnenje o posameznih rešitvah znotraj te reforme, to reformo kot politični razred, kot javnost, kot država dobimo.
Hvala lepa. Prehajamo na odgovore na poslanska vprašanja, postavljena na 25. seji zbora. Ministrica za gospodarstvo mag. Darja Radić bo odgovorila najprej na vprašanje Rudolfa Petana v zvezi s problematiko tihih družb. Prosim ministrica, če kar odgovorite. Gospod Petan je vprašanje že postavil prejšnjič in ne bo zdaj postavljanja vprašanj.
Hvala lepa. V zvezi s tem vprašanjem mu odgovarjam, kaj smo naredili za preprečevanje zlorab tihih družb. Na Ministrstvu za gospodarstvo smo pripravili Predlog zakona o spremembah Zakona o gospodarskih družbah, ki ga je Vlada 24. februarja tudi potrdila. Po tem predlogu zakona se ureja reševanje konflikta interesov in tako določa, da poslovodja, prokurist, izvršni direktor ene družbe sklepa posel z drugo družbo, v kateri ima sam ali njegov ožji družinski član ali vsi skupaj delež, ki dosega desetino osnovnega kapitala, ali pa če je sam ali njegov ožji družinski član tihi družbenik ali je na kakšni drugi pravni podlagi deležen na dobičku družbe le, če s tem poslom soglaša tudi nadzorni svet družbe, drugače je takšen posel ničen. Če pa je delež v takšnem podjetju manjši od desetine osnovnega kapitala, pa mora poslovodja o sklenitvi posla v roku treh delovnih dni obvestiti nadzorni svet. Poleg tega je Vlada 17. februarja sprejela sklep o posebnih priporočilih glede tihih družb, ki se pa nanašajo na agencijo za opravljanje s kapitalskimi naložbami in se seveda nanašajo na podjetja, ki so v pretežni ali v kakršnikoli lasti države, in tukaj je Vlada priporočila agenciji, da v svoj kodeks vključi nezdružljivost opravljanja funkcije člana organa vodenja in nadzora ene gospodarske družbe s funkcijo tihega družbenika v drugi kapitalski družbi, če ti dve družbi med seboj poslujeta in da med pogoje za imenovanje članov organa vodenja in nadzora teh družb vključi tudi izjavo, ali je tihi družbenik v drugih družbah, in če je, v katerih. S temi dopolnili Zakona o gospodarskih družbah po našem mnenju ustrezno izboljšujemo urejanje poslovanja tihih družb v slovenski zakonodaji. Hvala.
Aliželite dopolnitev odgovora? Prosim, gospod Petan.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani! Moram povedati, da ravno tega sem se bal, kar mi je zdaj odgovorili, ministrica. Za osvežitev spomina. To vprašanje sem jaz postavil že pred enim mesecem. Ker je bila takrat ministrica odsotna, mi ni mogla odgovoriti. Med tem časom pa smo v Državnemu zboru obravnavali predlog, kako bi rešili problematiko tihih družb po zakonu, ki samo ga predlagali v Slovenski demokratski stranki. Tam smo pa k zadevi, glede na slovenske razmere, pristopili radikalno. To pomeni, da se tihe družbe morajo obelodaniti, kot se temu reče in ni nobenih problemov. Nobenemu ni treba dajati nobenih izjav, nihče se ne bo nikoli zlagal. Zadeva je jasna. Ta zakon je bil s strani koalicije gladko zavrnjen. Kolikor sem seznanjen, je v Državnem zboru že predlog, ki ga je pripravila Vlada. Matično delovno telo tega predloga še ni obravnavalo. Ampak glede na rešitve, ki sem si jih ogledal že prej in ministrica je deloma tudi pojasnila, za kaj gre, se tu postavlja določeno vprašanje. Moje mnenje in mnenje marsikoga drugega, tudi strokovnjakov, je, da je ta zakon neke vrste blažev žegen, škodoval ne bo, koristil pa tudi veliko ne bo, ker zopet vse stoji na nekih moralnih temeljih. To se pravi, vodilni v firmi bodo morali povedati, če so kje tihi družabniki. In če ne bodo povedali, po slovenskih merilih je to nekaj čisto običajnega, se bodo zopet sklepale pogodbe, recimo, s samim seboj. Kdo bo kdaj odkril, če so pa družbe še vedno tihe? Nihče pa ne bo priznal, da je tihi družabnik v firmi, s katero sklepa. To se pravi, zopet je nekaj skritega. Dejansko se ne ve, da si tihi družabnik. Zato menim, da ta zakon sicer ne bo naredil škode, koristi pa veliko ne bo naredil. Za slovenske razmere bi bila edina rešitev zakon, ki smo ga predlagali v SDS, da se tihe družbe obelodanijo. In še to bi dejal. Naše mnenje je, da tu ne bi prišli nič v navzkrižje z evropsko zakonodajo. Če bi se pa kdo hotel za to zapeti, bi pa to lahko. Zato sprašujem, če imate kakšno boljšo rešitev.
Hvala lepa, gospod Petan. Ministrica mag. Darja Radić, prosim.
Hvala lepa. Mi smo o tem predlogu poslancev SDS že razpravljali. Že takrat sem povedala, da, seveda, najlažje je, da iz zakona črtaš poglavje, ki ureja en določen pogodbeni odnos. Tukaj moramo reči, da gre za pogodbeni odnos, za vlaganje nekoga v eno drugo družbo, in potem rečemo, da je zadeva rešena. Vendar smo že takrat povedali in trdim, da s tem ne rešimo nobenega problema. Do takih poslov bo še vedno lahko prihajalo, vendar verjetno na kakšen drug način. Zaradi tega smo predlagali ureditev, ki jo bo Državni zbor obravnaval verjetno čez nekaj tednov oziroma v naslednjih dneh. Po našem mnenju je ključno to, da tiste osebe, ki sklepajo te posle in so potem tudi poslovodje v drugih firmah, to razkrijejo. Jaz v odgovoru nisem povedala, v zakonu je to navedeno. Predvidene so tudi sankcije za tiste, ki teh izjav oziroma teh določb ne bodo upoštevali. Po mojem mnenju s temi spremembami dosegamo en napredek na tem področju in za tiste primere, kjer je treba, da se tihi družbeniki razkrijejo, da smo s temi spremembami to tudi zelo dobro uredili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ministrica bo odgovorila na vprašanje mag. Radovana Žerjava v zvezi s problemi, povezanimi s propadom velikih slovenskih gradbenih podjetij. Prosim, gospa ministrica.
Hvala lepa. Moram reči, da zdaj prvič tako dogovarjam in me malo [[...]]
Bo še kar nekaj, se boste navadili [[...]]
Mogoče bi bilo boljše, če kar ponovim vprašanje. Tukaj gre za verižno ustanavljanje novih podjetij osebam, ki so kot lastniki ali pa direktorji že uničili ali spravili v prisilno poravnavo ali stečaj podjetja. Vprašanje je, kaj bomo naredili, da se ti pojavi preprečijo. Jaz bi tukaj v odgovoru najprej poudarila, da že obstoječa zakonodaja omogoča vrsto institutov za sankcioniranje zlorab oziroma za nepošteno ravnanje članov organov vodenja nadzora in ustanoviteljev oziroma družbenikov. To sem tudi večkrat že povedala. Dejstvo pa je, da se ta določila zakonov v pravni praksi zelo malo uporabljajo, se pravi zelo malo je bilo do sedaj pravzaprav tudi samih prijav zlorab in zaradi tega praktično v Sloveniji tudi sodna praksa s tega področja, ki bi preizkusila ustreznost sedanje zakonodaje, je pravzaprav zelo šibka oziroma je ni. Vendar zato jaz pravim, da teh stvari mogoče v sami zakonodaji se ne da rešiti oziroma bom zdaj povedala, kaj že vse zakonodaja za preprečevanje tovrstnih zlorab ponuja. Najprej imamo institut spregleda pravne osebnosti, potem imamo opredeljeno odškodninsko odgovornost članov organov vodenja ali nadzora, potem je predvidena posebna izredna revizija zaradi preveritve ustanovitvenih postopkov ter vodenja posameznih poslov družbe in uveljavljanje odškodninskih zahtevkov, potem je možen tudi izbris družbe iz sodnega ministra, če ima družba v sodni register kot poslovni naslov vpisan naslov, ki ne obstaja, na katerem ne sprejema pošiljk ali je na tem naslovu neznana, potem je treba tudi opozoriti, da imamo že v kazenskem zakoniku kar nekaj določb, ki določajo na primer kaznivost dejanja lažnega stečaja pa poslovne goljufije, oškodovanje upnikov in zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti. Skratka, en cel kup je že določb, vendar dokler ne pride do kakšne prijave, toliko časa so te določbe samo črka na papirju. Tako v tem pogledu ne vidimo kakšnih posebnih potreb za spremembo zakonodaje na tem področju. Smo pa na Ministrstvu za gospodarstvo podrobno preučili že zdaj vso zakonodajo in med možnimi izboljšavami predvideli še možnost povečanega nadzora nad izvajanjem zakona o sodnem registru, in sicer določbo 4. točke tretjega odstavka 27. člena, ki ureja vsebino predloga za vpis v sodni register. Tam je predvidena cela vrsta izjav, ki jih mora dati vsak ustanovitelj pred vpisom družbe. Do zdaj se vsaka izjava oziroma resničnost izjave ni posebej preverjala, pa mogoče bi na tem področju malo več nadzora in tudi na ta način en prispevek k izboljšanju situacije. Kar se pa tiče drugega dela vprašanja, to je, kako bomo zagotovili dokončanje državnih infrastrukturnih investicij v dogovorjenih rokih v tistih primerih, ko so podjetja, ki so na javnih razpisih dobila posel že v stečajnih postopkih ali na samem pragu le-teh, pa naj najprej povem, da so bili v vprašanju izpostavljeni predvsem projekti s področja cestne infrastrukture, kjer te projekte v celoti izvaja družba Dars. Dars pač tukaj izbere izvajalca v skladu s pravili z zakonom o javnem naročanju. Seveda pa je Dars dolžan pri izvajanju investicij delovati v okviru rokov, ki so določeni z državnimi strateški načrti, kolikor je to seveda mogoče. Kar se tega vprašanja tiče, so situacije zelo različne, možne reakcije so tudi zelo različne. V primeru, če gre eno podjetje v stečaj, če je en izvajalec, je možen odstop od pogodbe in unovčitev bančne garancije za dobro izvedbo del. To smo že uporabili. Če je pa več izvajalcev, pa obstoji možnost, da potem, če nekdo od njih pride v stečaj, da potem drugi solidarno izpolnijo to ponudbo. Tudi take primere zdaj že koristimo in verjamem, da na ta način bomo prispevali k rešitvi teh problemov, ki se zdaj pojavljajo. Hvala.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora? Mag. Radovan Žerjav, prosim.
Hvala za ta odgovor, gospa ministra. Sicer zdaj malo pozno, ker je že dva meseca od tega minilo, pa bi rekel tako. Vsa ta zakonodaja, ki ste jo našteli, najbrž je, ampak več kot očitno ne daje rezultatov. Če bi ta zakonodaja, ves ta splet ali pa ves ta šopek zakonodaje dajal neke rezultate, najbrž ne bi imeli teh primerov, kot so, pa če vzamemo zdaj samo nekatera gradbena podjetja, kjer so lastniki, družbeniki in tako naprej zaradi pohlepa, grabežljivosti in še česa te firme olastninili, jih pripeljali do brezizhodnega položaja, sedaj ustanovili cel kup vzporednih, novih, ne vem kakšnih vse, firm, delno "pretankali" kapital, osnovna sredstva in tako naprej, delavce vrgli na cesto, za seboj pustili celotno razdejanje. Sedaj bi pa, kot da se nič ni zgodilo, s temi novimi podjetji kar naprej brez kakršnegakoli problema sodelovali naprej pri javnih naročilih, pri javnih investicijah in tako naprej. V teh dveh mesecih, od kar je bilo vprašanje zastavljeno, smo v Slovenski ljudski stranki vložili zakon o gospodarskih družbah, ki bi to veriženje, ustanavljanje novih podjetij kar tako počez in po dolgem preprečili. Mislim, da je nedopustno to, kar se dogaja. In očitno ta zakonodaja, ki jo v tem trenutku imamo napisano tako ali drugače, jaz ne bom sodil, ali je dobra ali ne, ne daje pravih rezultatov. Veste, obstoječe investicije, kar nekaj jih je, pa vzemiva samo avtocesto proti Gorenjski in Markovec, sta dve pomembni investiciji, ki pravzaprav stojita. Iščemo pa investicije po vsej Evropi in še širše. Za božjo voljo, dajmo to narediti! Tu na domačem dvorišču imamo investicije, pa se jih ne lotimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ministrica želite še odgovoriti?
Hvala lepa. Tako kot sem že rekla, vseh problemov se ne da rešiti samo tako, da stalno spreminjamo zakonodajo. Jaz sem želela pojasniti, da zakonodaja v tem delu je dovolj jasna. Problem je, da ne pride do uporabe teh zakonodajnih določil. Tukaj pa seveda je jasno, kdo lahko to naredi. Moram pa reči, jaz se opravičujem, na zadnji seji sem bila odsotna, v tem času se je tudi kar nekaj na tem področju naredilo, lahko tudi ugotavljamo, da pri predoru Markovec je sedaj prišlo do tiste rešitve, da je pač drug izvajalec prevzel gradnjo in se dela nadaljujejo. Nekaj podobnega se bo zgodilo tudi na gorenjski avtocesti in tudi na vseh ostalih investicijah tečejo postopki, s katerimi bi omogočili, da se investicije čim prej nadaljujejo. Strinjam se z vami, če kaj potrebuje ta država danes oziroma gradbeništvo, so to zagotovo investicije in gradbena dela. Kar se pa tiče samega vašega predloga za spremembo zakona o gospodarskih družbah, pa mislim, da bo ob obravnavi v Državnem zboru še dovolj prostora za izmenjavo mnenj. Hvala.
Hvala lepa. Ministrica mag. Darja Radić bo odgovorila tudi na vprašanje Marjana Bezjaka v zvezi z aktom Evropske unije za enotni trg za visoko konkurenčno socialno-tržno gospodarstvo. Gospa ministrica, izvolite.
Hvala lepa. Tukaj bi samo povedala, da Slovenija in Ministrstvo za gospodarstvo zelo aktivno sodeluje pri uresničevanju akta za enotni notranji trg in storitve. Gospod Bezjak je bil prisoten takrat, ko je bil komisar Barnier v Sloveniji, ko smo se pogovarjali o teh možnih ukrepih. Dejstvo je, da je v okviru tega akta predvidenih kar 50 ukrepov, s katerimi bi prispevali k vzpostavitvi enotnega notranjega trga in storitev. Že na samem evropskem nivoju, na nivoju EU je bilo določeno, da se vsem državam članicam dopusti možnost, da med temi 50 ukrepi izbere deset do dvanajst ukrepov, za katere misli, da so prioritetni, da bodo največ prispevali k vzpostavitvi enotnega trga. Mi smo znotraj Slovenije med ministrstvi in vsemi drugimi organi, ki so pomembni in sodelujejo pri razvoju notranjega trga in storitev, opravili razpravo in tudi identificirali deset takih prioritetnih ukrepov. Moram pa reči, da sem pa potem sama po obisku komisarja Barnierja na seznam prednostnih ukrepov vključila tudi socialno podjetništvo, kajti tudi komisar Barnier oziroma Evropska komisija postavlja socialno podjetništvo za pomemben segment za krepitev notranjega trga in zato smo tudi to prioriteto dodali. Ti predlogi so se zbirali do 28. februarja. Sedaj bodo na evropskem direktoratu to pregledali. Ko bomo dobili informacijo, kakšen je pa sedaj nabor prioritet vseh 27 držav, bomo o tem obvestili Državni zbor. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora? Prosim, gospod Marjan Bezjak.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni, predsednik, ministrica, minister in vsi ostali! Res je že kar nekaj časa, odkar je bil evropski komisar Barnier pri nas v Sloveniji na delovnem obisku, kjer smo se seznanili z določenimi stvarmi. Pa kljub temu teh stvari, teh problematik ni nikjer zaslediti v javnosti. Zato je postavljeno to vprašanje in zato še moje dodatno vprašanje: Kaj bomo ali pa kaj bo ministrstvo ali država Slovenija naredila glede pakta konkurenčnosti v EU? Ali imamo mi na njihove predloge še kakšne boljše predloge, saj je smisel podajanja predlogov, da izluščimo na evropski ravni dejansko najboljše predloge ali najboljše stvari glede konkurenčnosti? Prav tako je v letu 2011 s strani premierja napovedana rast 1 do 2 %. Slovenski gospodarstveniki trdijo, da to ne drži. Zato bi prosil za obrazložitev: Ali je to tako ali ne? Brezposelnost v Sloveniji je presegla mejo 8 %. Sami vemo, da je preko 115 tisoč ljudi, ki so na zavodu za zaposlovanje. K temu bi morali prišteti še tujce, ki so delali pri nas, ki tu niso zajeti. Nemčijo so iz recesije potegnila mala in srednja podjetja. Ali v Sloveniji ne kaže tako? Prav tako me zanima glede socialnega podjetništva: Ali imamo [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa, gospod Bezjak. Prosim, ministrica.
Hvala lepa. Se opravičujem, gospod Bezjak, to vprašanje se ne ujema ravno z vprašanjem, ki ste mi ga postavili. Tako bi morda za področje socialnega podjetništva odgovorila. Mislim, da je Slovenija na tem področju kar dejavna. V pripravi je celo zakon o socialnem podjetništvu, vendar to predstavlja samo podlago. Na tem področju je predvidenih še kar nekaj aktivnosti za vzpostavitev osnove podlag za uspešen razvoj, zagon in razvoj socialnega podjetništva v Sloveniji. Mislim, da smo tu tudi ena prvih držav v Evropi, ki so temu področju posvetile posebno pozornost. No, če smem povedati, prihodnji teden bo tu organizirana tudi mednarodna konferenca na temo socialnega podjetništva, ki se je bodo udeležili tudi številni nosilci socialnega podjetništva, med njimi tudi Jamey Oliver, kjer bodo poskušali to idejo socialnega podjetništva na čim bolj poljuden način predstaviti kot možnost javnosti. Kar se tiče samega pakta za konkurenčnost, lahko rečem, da so ukrepi, ki jih Slovenija sprejema na tem področju, popolnoma konkurenčni, če lahko tako rečem, z ostalimi predlogi. Dejstvo pa je, da niso pomembni samo ti dokumenti, ki se sprejemajo na ravni Evropske unije, še bolj pomembni so ukrepi in aktivnosti, ki jih izvajamo znotraj države. In tudi na tem področju mislim, da vsi ukrepi, ki smo jih do zdaj izvedli za oživitev gospodarstva, kažejo pozitivne rezultate. Ne nazadnje imamo 13 % rast izvoza, gospodarstvo oživlja. Rast zaposlovanja bo sledila čez nekaj časa, vedno se to dogaja z zamikom. Tako na tem področju ocenjujem, da so bili ukrepi pravi, kratkoročni, predvsem pa so pomembni tisti dolgoročni ukrepi ali pa srednjeročni ukrepi, ki bodo dali rezultate v daljšem času, vendar so pa zelo pomembni. Govorim namreč o spodbujanju in sofinanciranju razvojnih aktivnosti podjetij v sofinanciranju inovacij, kajti to so tisti ukrepi, s katerimi so v podjetju v času krize zagotovili, da bodo po končani krizi imeli konkurenčne izdelke, s katerimi bomo lahko konkurirali na trgu. Hvala.
Imate postopkovni predlog?
Jaz bi želel, da bi ministrica mag. Darja Radić dejansko dala v pisni obliki odgovor, kajti na koncu koncev je prav, da smo seznanjeni, v katero smer gremo v Sloveniji: ali bomo capljali vedno zadaj, kot capljamo, ali pa se bomo dejansko pridružili Evropi in skupaj soustvarjali boljši jutri v tej skupnosti. Hvala.
Ministrica lahko da pisni odgovor na to vprašanje. Bi pa rad opozoril, da to vprašanje o socialnem podjetništvu strogo vzeto ni bilo del vprašanja, ki ste ga postavili, zato tukaj lahko ministrica odgovori ali pa ne in ji ne bomo mogli očitati, če na to vprašanje ne bo odgovorila. Sicer bi želel kolege opozoriti, da pri predlogih za dopolnitev odgovor ne odpirajo novih vprašanj in ne odpirajo novih tem. Ministrica bo odgovorila tudi na vprašanje Milenka Ziherla v zvezi s kakovostjo Blaga v Slovenskih trgovinah. Prosim, gospa ministrica.
Hvala. V Sloveniji ureja splošno označevanje predpakiranih živil pravilnik o splošnem označevanju predpakiranih živih, ki povzema in je usklajen z evropsko direktivo na tem področju. V tem pravilniku so zapisane minimalne zahteve za označevanje predpakiranih živih, seveda pa ta pravilnik ne vključuje same navedbe cen. Obvezna je navedba imena, naslova ali firme, sedeža proizvajalca ali tistega, ki živilo pakira ali prodajalca, ki mora imeti naslov oziroma sedež v Evropski uniji in je tudi odgovorna oseba za označevanje živil po določbah navedenega pravilnika. Za živila, ki so uvožena iz držav, ki niso članice Evropske unije, pa je treba navesti tudi državo, kjer je bilo živilo proizvedeno. Pravilnik med obvezne podatke na označbi uvršča tudi podatek o kraju in državi porekla, vendar le v primeru, če bi izpustitev tega podatka lahko zavedla končnega potrošnika glede pravega porekla živila. Pravilnik tudi jasno navaja, da označbe na živilu ne smejo biti takšne, da bi lahko zavedle končnega potrošnika, zlasti glede njegove značilnosti, narave, lastnosti, izvora ali porekla, zastave, količine, roka uporabnosti, načina izdelave ali proizvodnje. Na Ministrstvu za gospodarstvo menimo, da označevanje živil, skladno s tem pravilnikom, ki povzema evropsko zakonodajo, zagotavlja potrošniku zadostne informacije o kakovosti in sestavi pa tudi o varnosti živila. K izboljšanju stanja na področju varne hrane pa bo pripomogel tudi zakon o promociji kmetijskih in živilskih proizvodov, ki ureja področje promocije teh proizvodov in katerega cilj je vzpostavitev in promocija široko zastopane nacionalne sheme kakovosti oziroma prostovoljne označbe proizvodov. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Ziherl, ne bom dovolil, da bi ministrica še enkrat ponovila odgovor. Boste pa dali prostor za dopolnitev odgovora.
Hvala za besedo. Lep pozdrav obema, ministrici in ministru! Se opravičujem, ker pravkar poteka parlamentarna seja Globe in Sveta za varstvo okolja, podobna tema – kmetijstvo. Vendar pri vprašanju je nastal nek manjši nesporazum. Jaz v vprašanju sprašujem širše, ne samo živila, tudi drugi artikli se v trgovinah pojavljajo v enaki embalaži, pa so ali iz matične tovarne, to je , da ne bom delal reklame, v eni verigi trgovin, ali pa iz njenih podružnic. Pa ne bom rekel, da ni kvalitete, ampak so neke druge kvalitete, kar pa bi moralo biti posebej označeno, in verjetno posebna cenovna politika. Če je bil originalni izdelek vreden 100 enot, potem naj bo ta druga zadeva vredna 90 in manj enot. Samo en primer, pralni prašek. Ne bom navedel proizvajalca, proizvajalec je iz Nemčije, sodobne metode, nima fosfatnih mehčalcev, ki jih bo tako ali tako evropska direktiva prepovedala, prašek s Češke ima fosfatne mehčalce, je manj učinkovit, škodljivejši za pralni stroj. In če imamo Svet za varstvo potrošnikov, ne da nas opozarja na to, da je embalaža keksov Jaffa napačne barve, ker škatle ne pojemo, ampak pojemo piškote, ampak naj začne z zadevo obveščati in osveščati potrošnike. Izdelek A je iz original tovarne, enak izdelek, enake barve škatle je pa pač nekoliko cenovno nižji. Potrošnik se potem odloča in se na ta način zaščiti.
Hvala lepa. Ministrica, to je bila zahteva za dopolnitev odgovora. Prosim.
Hvala lepa. Gospod Ziherl, jaz moram reči, da sem tudi zdaj videla, da se vprašanje ne nanaša samo na živilske proizvode. Vendar moj odgovor tudi v tem primeru, saj ste pravzaprav že sami to tudi izpostavili, ostaja enak. Tovrstne stvari in označevanje oziroma vse skupaj lahko izboljšamo z ukrepi za zaščito potrošnikov, predvsem z ukrepi za promocijo in osveščanje potrošnikov o kakovosti posameznih proizvodov in storitev, ki jih imamo na slovenskem trgu. V zvezi s tem lahko povem, da na Ministrstvu za gospodarstvo po enem manjšem zastoju, ki vam je seveda tudi znan, ki smo ga imeli na področju varstva potrošnikov, sestavljamo novo ekipo, pripravljamo tudi novo strategijo varstva potrošnikov, v kateri bodo pa ukrepi in aktivnosti ministrstva, ki jih bomo prenesli predvsem tudi na nevladni sektor, ker želimo čim več nevladnega sektorja na to področje angažirati. V tej strategiji je bil poudarek dan prav ukrepom in aktivnosti za osveščanje in informiranje potrošnikov o kakovosti blaga. Jaz sem prepričana, da bomo s tem prispevali tudi k rešitvi te problematike in teh odprtih vprašanj, ki jih naslavljate v vašem vprašanju. Hvala.
Hvala lepa. Imate postopkovni predlog? Prosim, gospod Milenko Ziherl.
Mislim, da je tema tako obširna, da se ne da v tem omejenem času obdelati, pa bi vseeno predlagal že ustaljeni predlog, da se na eni od naslednjih sej opravi širša razprava o odgovoru ministrice. Morda pa dopuščam alternativo, da tudi na eni od sej Odbora za gospodarstvo o tem razpravljamo. Sam sicer nisem član, vendar bomo videli v poslanski skupini, če so ostali člani zanimirani za to, pa bi morda koga od kolegov nadomestil ali pa se po delovnem postopku sam udeležil te seje. Morda še nekaj, ker časovno nisva bila usklajena. So primeri dobre prakse v avtomobilski industriji – prirejen je deželni model in ravno to oglašujejo, ves tisti, kič, šmuk in tako dalje so takoj dol pobrali in potem, recimo, pnevmatike niso Michelin, so Nokian in tako dalje in na ta način so pripravili volkswagen, slovenski model, in je bilo črno na belem napisano, tudi kupci so bili obveščeni, da je to iz Španije, in so se odločili, ker so bili pošteno informirani, toliko tisoč evrov manj, pa še vedno po njihovi oceni zadostna kvaliteta ali pa več evrov za original iz Wolfsburga. V primeru Opel mislim, da je bilo celo tako, da so se tako dobro spogajali, da je bila nevarnost, da pridejo iz drugih držav, iz enotnega evropskega trga, in pokupijo avtomobile, namenjene za slovenski trg. Rešili so se tako, da je bil obvezen lizing. Tudi če je bila za ta avto gotovina na roko, je bilo treba vzeti lizing, da so lahko kupili samo Slovenci, ker je bilo spogajano za slovensko stran. Povzetek tega: jasno, glasno, črno na belem je pisalo – to je to, to je to, po nekem naboru še vedno ustrezno, ampak je ravno ta nabor bil narejen za nižjo ceno. In če se vrnem nazaj na pralni prašek. Ne rečem, tisti je sigurno slabši, ampak cenovno in informativno je treba obvestiti prebivalce. Naj Svet za varstvo potrošnikov ne izgublja časa, saj stalno prebiram o nekih napačnih barvah, nevarnih barvah in naj se posveti tej zadevi. Seveda to ni zelo na ušesa in na kožo pisano veletrgovcem, ampak resnica je pa taka. Njihova naloga je zaščita potrošnikov, ne pa potuha veletrgovcem. Hvala lepa.
Hvala lepa. O predlogu poslanca Milenka Ziherla, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministrice za gospodarstvo na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Ministrica mag. Darja Radić bo odgovorila še na vprašanje Vilija Trofenika v zvezi s problematiko javnega razpisa za pridobitev sredstev Evropskega sklada za regionalni razvoj – ESRR, razvojni centri slovenskega gospodarstva.
Hvala. Tukaj je bilo postavljeno vprašanje, na kakšen način je bil kriterij bančne garancije uporabljen znotraj postopka ugotavljanja in izpolnjevanja pogojev in kako so se prispele vloge obravnavale glede na spremembe postavljenih pogojev na področju garancij. Najprej moram povedati, da je sam popravek te izjave, teksta v razpisni dokumentaciji, nastal na podlagi pogovora z bankami. Prvotno je bilo napisano, da mora garancija veljati do 31. 12. 2015 oziroma 30 dni po potrditvi končnega poročila o projektu. V popravku razpisne dokumentacije je prišlo samo do bolj jasne dikcije, in sicer se popravek glasi, da garancija velja 30 dni po potrditve končnega poročila o projektu oziroma najkasneje do 31. 12. 2015. S tem smo popravili možnost oziroma dvoumnost tistega prvega stavka, po katerem bi bilo pravzaprav možno zaključiti s tem projektom še po 31. 12. 2015, kar pa ne pride v poštev, ker morajo projekti biti najkasneje do 31. 12. 2015 zaključeni. S tem popravkom dikcije smo pa dali samo jasno vedeti, da garancija mora biti izdana do najkasneje 31. 12. 2015, lahko pa preneha tudi prej, če bo projekt prej zaključen, in sicer 30 dni po zaključku projekta. Kako smo ugotavljali te pogoje? Vloga je bila popolna, če so bili predloženi vsi zahtevani obrazci in dokumenti, tako kot je pri vseh razpisih. Med njimi je moral biti izpolnjen tudi obrazec 7, to je izjava banke, ki je rekla, da bo prijavitelj oziroma pogodbeni partner za izvedbo tega projekta dobil bančno garancijo prvovrstne banke v Republiki Sloveniji ali prvovrstne tuje banke v višini 50 % zaprošenih sredstev. Vse prijavitelje, ki so oddali nepopolne vloge, je komisija pozvala, da naj dopolnijo vloge. V primeru, da prijavitelj ni predložil izjave banke, pa se je vloga prijavitelja zavrgla kot nepopolna. Na koncu želim samo poudariti, da ta popravek, ki je bil narejen v razpisni dokumentaciji, ni imel nobenega vpliva na odločitev o ustreznosti vloge, ker je komisija potem upoštevala obe kombinaciji v izjavi iz točke 1. Dejstvo pa je, da so vloge morale imeti priložene te izjave. Garancija je bila namreč eden od ključnih pogojev za to, da je bil projekt odobren, ker smo le na ta način lahko identificirali tiste projekte, ki so resni, ki imajo zadaj tudi resne in realne investitorje. Hvala.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora? Gospod Trofenik,prosim.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Z odgovorom, na žalost, ministrica, ne morem biti zadovoljen, ker gre za globoko vsebinsko razliko med zavezujočim in nezavezujočim, ampak na žalost bo o tem odločalo sodišče. Ponavljam, z razpisom ste omogočili to, kar ste sami v uvodnem stavku priznali, da so v resnici o razpisu odločale banke. Tako najdemo med prejemniki sredstev podjetja, katerih direktorji sedijo oziroma celo vodijo nadzorne svete bank; zanimivo, so pa med največjimi prejemniki sredstev. Prav verjetno ravno zaradi tega niste spoštovali Uredbe o enotni metodologiji za izdelavo programov za javna naročila investicijskega značaja, ki sledi smernicam Evropske komisije, in Priročnika za izdelavo analize stroškov in koristi investicijskih projektov, ki ga je izdala Službe Vlade Republike Slovenije za strukturno politiko in regionalni razvoj, saj v razpisu niste zahtevali predinvesticijske zasnove, ki ni samo formalnopravna potrebna, ampak je prej vsebinsko nujna pri odločanju o tako pomembnih sredstvih, ampak ste zahtevali le poslovni načrt in določili njegovo vsebino v nasprotju z omejeno uredbo. Dejstvo je, da če bi spoštovali omenjeno uredbo, velika podjetja ne bi dosegla tako imenovane finančne vrzeli in ne bi bila med prejemniki sredstev, saj se po evropskih smernicah projekti lahko financirajo le v obsegu izkazane finančne vrzeli. In tukaj je bistvo problema. Zaradi nespoštovanja že omenjene uredbe tudi niste imenovali medresorske komisije, ki bi jo morali, saj je večina projektov presegla vrednost 25 milijonov evrov, in sredstva razdelili posledično v nasprotju z intencami Uredbe Evropske komisije številka 800 iz leta 2008, da ne govorim o zakonu o razvojni pomoči Pomurju. Posledica takšnega razpisa je dejstvo, da so pridobila ne tista podjetja, ki bi opravičila to s finančno vrzeljo, ampak so dobila pomembna sredstva podjetja, ki imajo dobičke, tako da so prejeta sredstva predstavljala le 6 % letnega dobička.
Hvala lepa. Prosim, ministrica, želite odgovoriti?
No, hvala lepa. Zdaj se bo, očitno, zadeva tako ali tako obravnavala na sodišču, tako da glede tega konkretnega primera niti ne vidim smisla, da še kaj posebej razpravljamo na to temo. Lahko samo zatrdim, da je večina teh navedb, po mojem mnenju, seveda neutemeljenih in izhajajo iz nerazumevanja samega namena, predmeta ciljev razpisa. Ta razpis je bil namenjen vzpostavitvi razvojnim centrom slovenskega gospodarstva, se pravi, tistim podjetjem, pa ne posameznim podjetjem, ampak skupinam podjetij, ki so bila pripravljena skupaj vlagati in ustanoviti skupno podjetje, zato da bodo razvijali nove produkte in nove storitve v določeni panogi ali tudi v določeni regiji. In povsem jasno je, da je bil ta razpis namenjen dobrim podjetjem, uspešnim podjetjem, kajti samo tista imajo tudi dejansko investicijski potencial, ki bo zagotavljal, da bodo, seveda s pomočjo teh državnih spodbud, uspela realizirati vse tiste razvojne aktivnosti, ki so predvidene oziroma ki jih morajo izvesti v štirih letih. Tako s tega vidika ne vidim drugega kot to, da gre za nerazumevanje tega razpisa. Ta razpis ni bil namenjen manj uspešnim podjetjem, niti ni bil namenjen malim podjetjem, namenjen je bil skupinam podjetij, ki so se v tej Sloveniji pripravljena združiti in skupaj v partnerski povezavi razvijati nove proizvode in storitve, ustvarjati razvojna jedra, ki bodo sposobna konkurirati na globalnem trgu. In še nekaj moram povedati, tista trditev seveda ne drži in ne vem, od kod vam te informacije, da je bilo več projektov, več kot 25 milijonov evrov [[...]]Dejstvo pa je, da gre tukaj za sofinanciranje. Tukaj gre za sofinanciranje projektov, kar pomeni, da če smo podprli projekt 25 milijonov evrov, so potem morala na drugi strani podjetja zagotoviti sorazmeren delež. In za te smo zahtevali, da nam za njihov delež zagotovijo bančno garancijo, prvovrstno bančno garancijo. Zakaj? Zato, ker ne želimo, da se na razpise prijavljajo podjetja, ki imajo samo velike želje, ambicije in apetite, nimajo pa zagotovljenih realnih sredstev in se nam potem dogaja, to so izkušnje iz prejšnjih razpisov, da nam nekje na sredi projekta obupajo. In kaj nam ostane – projekti niso realizirani, nam pa pravzaprav tudi tista sredstva potem ostajajo ali pa jih imamo celo angažirane nekje v napol izvedenih projektih. Zaradi tega smo se na tem razpisu odločili, da zahtevamo prvovrstne bančne garancije.
Prosim, imate postopkovni predlog, gospod Trofenik? Prosim.
Hvala za besedo. Ja, res gre očitno za nesporazum. Očitno ste imeli cilj razdeliti sredstva državne pomoči ali kakor koli temu rečemo, firmam, ki imajo zadosti lastnih sredstev. Ker če ste razdelili nekomu 16 milijonov in teh 16 milijonov predstavlja 6 % njegovega letnega dobička, potem je cilj jasen pa ga ne morete zakriti tudi ne v tak ali drugačen celofan. Seveda to ni enkraten pojav. Lahko bi, tako kot kolega Žerjav, pokazal graf, kam so šle državne pomoči. Največ v najbolj razvito regijo, osrednjo, ljubljansko, se opravičujem, Osrednjeslovensko: 732 oziroma 37 evrov per capita, za razliko od Spodnjeposavske, ki je dobila 87 evrov. Diagram indeksa razvitosti 12 slovenskih regij in razdeljevanja državnih pomoči do vključno leta 2009 gre navzkriž. Enako gre z delitvijo ali porabo regionalnih oziroma evropskih sredstev za regionalne spodbude. Nam se večajo iz leta v leto razlike v stopnji razvoja med 12 razvojnimi regijami in zdaj imamo še ta tretji razpis, ki je praktično največji, ki dosega približno enak cilj ali ga bo dosegel. Jaz ne bom zloben, ne bom imenoval niti firm, ki so dobile, niti direktorjev teh firm, ki sedijo v nadzornih odborih bank ali pa so njihovi predsedniki, niti iz katere regije so. Mislim, da je potrebna resna razprava; in ne samo razprava, prekinitev takoj s tako prakso, ki se dogaja zadnja leta v Sloveniji, da tisto, kar bi moralo biti kot rezultat, to je skladnejši razvoj, vodni ravno v nasprotno. In napačno ste me razumeli, da plediram za pomoči ostalim podjetjem. Daleč od tega! Pred to sejo smo imeli tu Znanje žanje in firme iz tistega seznama uglednih firm niso bile uspešne na takih razpisih. To je rezultat. Prosim pa, ne mi podtikati, ampak to bomo razčistili, sem prepričan, v razpravi, ki bo zanimiva in je v parlamentu nujno potrebna, zato predlagam, da se v skladu z drugim stavkom 246. člena Poslovnika opravi razprava. Hvala lepa.
Hvala lepa. O predlogu poslanca Vilija Trofenika, da bo Državni zbor na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za gospodarstvo na njegovo poslansko vprašaje, bo Državni zbor odločil jutri, 19. marca 2011, v okviru glasovanj. Prehajamo na vprašanje ministru Žbogarju. Minister za zunanje zadeve Samuel Žbogar bo najprej odgovoril na vprašanje Mira Petka v zvezi z gospodarsko diplomacijo. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Gospod Miro Petek je spraševal o učinkih gospodarske diplomacije oziroma kaj počnemo, kaj so rezultati. Mislim, da lahko najprej omenim, da opažamo rezultat pri samem sebi, mislim, da smo uspeli v zunanjem ministrstvu in v mreži doseči nek preboj v miselnosti, in sicer v smeri, da je gospodarska diplomacija prioriteta diplomacije in da se z njo ukvarjamo vsi, začenši z mano in z vsemi veleposlaniki. V tem smislu smo opravili veliko stvari in na vsakem posvetu večino časa posvečamo gospodarski diplomaciji, prilagajamo mrežo, prilagajamo strukturo mreže znotraj veleposlaništev, prav delu za gospodarsko diplomacijo. Zelo smo povečali število mešanih zasedanj mešanih komisij s posameznimi državami, ki jih v preteklih letih ni bilo. Povečali smo število gospodarskih delegacij, 12 v lanskem letu, ki jih organiziramo skupaj z Gospodarsko zbornico in JAPTI-jem. Odprli smo pisarne na veleposlaništvih, poslovne pisarne, "plug-in" pisarne, del proračuna namenjamo za gospodarsko diplomacijo. Mislim, da smo znotraj sebe veliko tega dosegli, vidno dosegli. Hkrati smo dosegli pri koristnikih storitev neko priznanje, da smo koristni, obračajo se na nas, vedno bolj, tudi v primerih težav, ki jih imajo na posameznih trgih, s prošnjo za pomoč pri reševanju. Mislim, da smo vzpostavili gospodarsko diplomacijo kot servis gospodarstva. To nam priznavajo. Recimo, na zadnjem Strateškem svetu za gospodarsko diplomacijo, ki je bil pretekli petek, tretjič doslej v tem mandatu, so ravno gospodarstveniki priznali, da je to, o čemer smo se pogovarjali v petek, daleč naprej od tega, o čemer smo se pogovarjali pred dvema letoma, ko smo začeli s temi sestanki, in da se resnično vidi ta napredek v pristopu zunanjega ministrstva do podpore gospodarstvu. Imamo tudi rezultate pri sklepanju konkretnih poslov, ne da bi jih sklepala diplomacija, ampak bila je tam pri prvih korakih. Predstavniki firm, gospodarstveniki nam pišejo in se zahvaljujejo za vso podporo, ki jo predvsem naša mreža daje gospodarstvu. Ne samo z gospodarstvom, ukvarjamo se tudi s turizmom, s Slovensko turistično agencijo smo podpisali poseben dogovor, po katerem oni gostujejo pri našem veleposlaništvu v Londonu; govorimo o Tokiu, hkrati smo z Ministrstvom za gospodarstvo podpisali sporazum, po katerem bodo lahko avtorizirane turistične agencije v Ukrajini in Ruski federaciji prevzemale del poslovanja z vizami in s tem olajšale ljudem, da jim ne bo treba potovati v Moskvo na urejanje teh dokumentov. Hkrati smo tudi znotraj veleposlaništva olajšali izdajanje vizumov, kolikor pač lahko zaradi schengenskega sporazuma, dogovora, predvsem za gospodarstvenike in njihove poslovne partnerje. Tako mislim, da smo po dveh letih lahko zelo zadovoljni s tem, kako se je zunanje ministrstvo usmerilo v gospodarsko diplomacijo in rezultati so tukaj. Hvala.
Hvala lepa. Minister Samuel Žbogar bo odgovoril tudi na vprašanje Milenka Ziherla v zvezi z izhodišči in smernicami slovenske zunanje politike. Prosim, gospod minister.
Kot sem sam razumel ustno poslansko vprašanje, gospoda poslanca zanima, kako se določijo prioritete slovenske zunanje politike oziroma ali jih bo treba, glede na dogodke, ki so trenutno v Mediteranu, predvsem spreminjati. Najprej bi rekel, da se prioritete določajo, so določene v deklaraciji Državnega zbora o slovenski zunanji politiki, ki je bila sprejeta že pred leti, in mislimo, da teh prioritet ni treba spreminjati. Mi sami sicer pripravljamo novo deklaracijo, že kar nekaj časa oblikujemo ta dokument, nismo najbolj zadovoljni, zato tudi še ni prišel v Državni zbor, ampak upam, da bo v naslednjih mesecih, pred poletjem, vendarle priložnost, da Državni zbor tudi o tem dokumentu razpravlja in odloča. Predvsem si želimo ta dokument prilagoditi novim dogajanjem, tudi novim poudarkom, ki jih dajemo v zunanji politiki, seveda v okviru splošnih prioritet. Tako mislimo, da splošne prioritete morajo biti takšne, da pokrivajo tudi situacije, kot se zdaj dogajajo v Mediteranu. In ravno ta naš dokument, ki ga zdaj ustvarjamo, zdaj pregledujemo skozi oči tega, kar se je dogajalo v Mediteranu, in ugotavljamo, ali pokrije vse te zadeve ali je mogoče vendarle treba še kakšen "fine tuning", kot se reče, se pravi, še kakšno filigransko prilagajanje samega dokumenta. Mislim, da tudi sicer Slovenija sodeluje z vsemi državami, s katerimi obstaja nek vzajemni interes za sodelovanje in v tem interesu velikokrat igra pomembno vlogo predvsem oziroma vedno bolj gospodarska diplomacija in gospodarski interes. Mislim, da je poslanec Ziherl mislil oziroma tudi omenil Libijo in sodelovanje Slovenije s to državo. Jaz bi ob tem poudaril, da je Slovenija vzpostavljala odnose oziroma krepila odnose z Libijo po tem, ko so bile odpravljene mednarodne sankcije proti tej državi, in tudi po tem, ko je sama Evropska unija začela pogovore s to državo o krepitvi sodelovanja. Tako je bilo to sodelovanje primerno in v skladu s tem, kar so počele tudi druge države. Predvsem smo se usmerjali v gospodarsko sodelovanje, nismo pa bežali od problematičnih zadev v Libiji, od vprašanja človekovih pravic in demokratizacije. To so vprašanja, ki jih sicer kot zunanja politika redno odpiramo predvsem v OZN in na mednarodnih forumih in smo pri tem precej dosledni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora, gospod Ziherl? Prosim.
Hvala za besedo. Še enkrat lep pozdrav, tudi nekaterim ministrom, ki so zdaj prišli. Gospod minister je pravilno povzel orientacijo oziroma smisel mojega vprašanja, pa vendar je moje mnenje, da bi bila potrebna neka uravnoteženost. Tudi sam ne izključujem, da se ne bi smelo iti v določene države, daleč od tega! Vendar po eni strani, ko gledam ta nabor obiskov, pa ne samo vas, gospod minister, tudi predsednika Vlade in v končni fazi tudi predsednika države, kar je sicer neodvisno od vas, vseeno je to neka končna slika zunanje politike Republike Slovenije. Po eni strani Mehika, Brazilija, Turčija, Južna Koreja in morda še kdo skoraj prosijo, da bi okrepili stike z njimi. Večina teh spada bolj ali manj v tako imenovano BRIC regijo, vse štiri države so vsekakor države intenzivne gospodarske rasti. Pa vendar se v tem času angažiramo z Belorusijo, pri Mubaraku, krona vsega je pa vsekakor Libija, kjer je bil, recimo, predsednik Vlade, pa verjetno ste bili tudi vi z njim, od leta 2009 je bil štirikrat v Libiji. Bil je edini demokratično izvoljeni premier iz demokratične države, ki se je udeležil 41. obletnice libijske revolucije. Izplen tega je ničen, pa morda zgled pri nekaterih drugih državah glede odnosov z Libijo. Sarkozy je, recimo, odstavil zunanjo ministrico, ne zaradi Libije, ampak zaradi veliko bolj nežne Tunizije. Tu se lahko potegnejo kakšne paralele.
Prosim, gospod minister.
Če prav razumem, želite, da me predsednik Vlade odstavi. Bom pojasnil tudi glede Tunizije in razloge, zakaj je bila ministrica odstavljena. Začeli ste z uravnoteženostjo – predvsem obiskov. Spomnil bi, da 85 % menjave Slovenija naredi z Evropsko unijo in zahodnim Balkanom. Samo 15 % je menjave na tako imenovanih novih trgih. Glede na to, da smo predvsem v času krize se zelo fokusirali na te nove trge, da se nekako uravnoteži menjava oziroma niti ne toliko uravnoteži, temveč da se razbremeni zelo enosmerna odvisnost od trgov, ki nam je potem tudi zelo škodovala v času krize, zaradi tega je večina obiskov usmerjenih v teh 15 % držav, v teh 15 % trgov, ki jih iščemo in kjer bi radi povečevali menjavo. Zato so obiski predsednika, predvsem pa predsednika Vlade, usmerjeni v te države. Lahko z veseljem in ponosom spomnim, da je samo v nekaj mesecih predsednik Vlade obiskal Združene države Amerike, podpisal strateško partnerstvo s Turčijo, v Turčiji podpisal strateško partnerstvo s Francijo, obiskal pred poletjem Indijo, obiskal v drugi polovici Brazilijo in gostil predsednika vlade Ruske federacije. Se pravi, imamo pokrite celotne države BRIC, s katerimi si želimo krepiti zavezništvo oziroma s katerimi si želimo partnerstvo in s katerimi želimo povečevati gospodarsko menjavo. Na tem delamo in mislim, da večina obiskov predsednika Vlade je usmerjenih v te države. Seveda so na seznamu tudi druge države, kjer nam iz gospodarstva sami pravijo, da imajo interes. Vi ste omenili Belorusijo. Veliko slovenskih podjetij je v Belorusiji, kjer delajo posle. V Egiptu ravno tako. V Libiji smo ravno tako iskali posle in jih tudi našli. Prišlo je seveda do teh dogajanj, povezanih z demokratičnimi spremembami, ki so v tem trenutku zaustavile gospodarsko sodelovanje z Libijo. Ob tem bi seveda popravil, da predsednik Vlade ni bil edini demokratično izvoljeni predsednik vlade, ki se je udeležil 41. obletnice, bilo jih je kar še nekaj. Glede francoske zunanje ministrice pa samo to, da je bila odstavljena, ker je že po demokratičnih demonstracijah sodelovala oziroma koristila usluge takratnega režima, privatne usluge takratnega režima z nekim letalom, z nekimi dopusti. Mislim, da je bil to razlog njene odstavitve, ker je bila domneva, da je zaradi tega medlo reagirala v začetku, ko so se začele demonstracije v Tunisu. Hvala lepa.
Gospod Ziherl, želite postopkovno?
Tako je. Tudi tukaj gre za zelo široko temo. Z ministrovim odgovorom sem sicer zadovoljen, vendar Državnem zboru predlagam, da se po ustaljenem postopku opravi razprava na eni od naslednjih sej ali pa morda vsaj na Odboru za zunanjo politiko. Vsekakor se strinjam, da je te države treba obiskati, vendar je treba izbrati primeren čas, kajti v neprimernem času se to lahko razume kot podpora in se čisto drugače tolmači. Če 24 ur poroča, da predsednik Vlade sicer obsoja surovo nasilje v Libiji, hkrati pa Vlada nikoli ni imela težav s prodajo orožja in vojaške opreme in tehnologije Gadafijevemu režimu. Eno je pridobivati posle in investitorje, drugo pa je v neprimernem času, čeprav se zavedam, da tudi druge države niso imune na take posle, ampak vendar, nekje je to le slika države, morda smo se le nekoliko prepozno odločili. Zato bi vas še enkrat spomnil na vašo izjavo na OZP-ju in tako dalje, pa na "totalno mimo" izjavo predsednika države, dan pred sprejetjem resolucije. Torej, z Libijo nimamo najbolj srečne roke. Pravilno ste sicer našteli te države in morda le kaže, da na neki razpravi redefiniramo prioritete. Svet se vrti. Če ste se sklicevali na nek dokument, je verjetno star, zastarel, kajti to je treba letno revidirati in se prilagoditi svetovnim trendom, svetovnim dogajanjem. Tudi morda to velja za Belorusijo; eno so posli, drugo pa smo verjetno vsem na očeh, kajti režim ima smrtno kazen, lažirane volitve – lahko gre v smislu demokratizacije, lahko pa je v bistvu tolmačeno kot podpora temu režimu; in to je vedno kot hoja po britvi: na eno stran totalno narobe, na drugo stran pa lahko koristno. Zato so verjetno Mehika, Južna Koreja, Brazilija bolj primerne v tem trenutku kot pa te države, o katerih smo že razpravljali. Torej predlagam, da se na eni od naslednjih sej [[...]] [[izklop mikrofona]]
O predlogu poslanca Milenka Ziherla, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministra za zunanje zadeve na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločal jutri, 29. marca, v okviru glasovanj. Prehajamo na vprašanja poslank in poslancev. Gospa Alenka Jeraj bo postavila poslansko vprašanje ministrici za notranje zadeve Katarini Kresal ter ministru za finance dr. Francu Križaniču.
Hvala za besedo. Nekaj o tem, kar bom spraševala, je že bilo vprašano, pa odgovorov ni bilo, zato ponovno vprašanje. V preteklih tednih ali pa dneh so mediji objavljali različne članke na temo, da so nekateri aktualni funkcionarji sedanje vlade in nekatere osebe, povezane z njimi, kupovali prestižne oziroma luksuzne avtomobile preko davčnih vrtiljakov, s čimer so se izognili plačilo davku in s tem oškodovali državni proračun. Iz člankov lahko vidimo, da govorijo o notranji ministrici Katarini Kresal, o njenem partnerju Miru Senici, o Antonu Ropu, nekdanjemu ministru in premierju, Igorju Juriju Pogačarju in nekaterih drugih. Po objavah in po nekaterih zanikanjih navajajo novinarji, da se jim je oglasil eden izmed ovadenih v tej zadevi in povedal: "Ni res, kar pravi Senica, da ni naročil aston martina," ne vem, ali se tako reče temu avtu, "naročil ga je meni in kolegu z natančno specifikacijo opreme, barve usnja v notranjosti, vsega. Poleg opreme in barve je bil pogoj za nakup še, da je bil avto prej registriran na slamnatega lastnika. Tako se lahko zagovarja, da je kupil avto od prejšnjega lastnika in da ni vedel, kaj se je z njim prej dogajalo," nam je zatrdil sogovornik. Sprašujem ministrico Katarino Kresal, čeprav je pač stvar posameznika, kje kupuje avtomobile: Zakaj jih nista kupila v uradnih salonih za primerljivo ceno? In: Na kakšen način bodo potekale preiskave? Če bi se to zgodilo enkrat, bi človek še razumel, ampak glede na vaše pravno znanje bi ocenili, da verjetno gre človek enkrat na led, ne pa petkrat ali celo večkrat. Minister Križanič, vas pa sprašujem, glede na to, da je te sume podala Davčna uprava Republike Slovenije: Ali so bili potem podani oziroma uvedeni postopki? Oziroma: Ali predvidevate v zvezi s tem kakršnekoli spremembe zakonodaje, da se to ne bi dogajalo? Oziroma: Ali ocenjujete, da je zakonodaja ustrezna, pa da smo kje drugje šibki? In: Na kakšen način nameravate take anomalije odpraviti? Slišati je že bilo primere, da ko nekdo zamudi plačilo davka za en teden, je že pozvan s strani Davčne uprave kaj in kako. V teh primerih pa se kaj takega ni zgodilo. Torej pričakujem odgovore na to: Kako boste ukrepali? Ali lahko pričakujemo spremembe zakonodaje?
Gospa ministrica, imate besedo.
Hvala lepa. Spoštovani predsedujoči, spoštovana poslanka! Kot sem že večkrat poudarila, še enkrat poudarjam: svoje obveznosti do države izpolnjujem, plačujem davke in nimam neplačanih davkov. Tudi vsakdo ve, da avtomobila ne moreš registrirati, če nisi plačal davka in tudi tukaj je bilo tako. Kaj več od tega mislim, da mi niti ni treba pojasnjevati. Sicer pa bi vendarle želela še enkrat opozoriti, da Davčna uprava ni vložila kazenske ovadbe ali prijave, ampak je zgolj odstopila anonimno prijavo zoper mene in mojega partnerja – anonimnih prijav sem že vajena in poznavalcev, sogovornikov brez imena in priimka –, jo dala v nadaljnjo obravnavo pristojnem organu, tožilstvu. V tem predlogu je tudi izrecno napisala, da ne razpolaga z nikakršnimi dokazi, ki bi dokazovali, da sva s partnerjem kakorkoli aktivno sodelovala v tej verigi. Torej avtomobili so bili kupljeni, uradno, formalno, za normalno oceno, od tega so bili odvedeni vsi davki in moja vest je popolnoma čista. Hvala lepa.
Gospod minister Križanič, izvolite.
Hvala lepa. Torej, zahvaljujem se tudi ministrici, ki mi je pustila kar nekaj časa, da lahko odgovorim. Sem bil že v skrbeh, kako bo to podano. Pojdimo najprej na pojem: osnovna ideja davčne utaje tipa vrtiljak je utaja DDV na način prikazovanja navidezne dobave blaga znotraj Evropske skupnosti, kjer v verigi sodelujejo delujoča in fiktivna podjetja. Sistem deluje na principu zahtevkov za vračilo DDV, ki ga je pač dobavitelj plačal in ga mora zato dobiti nazaj in v verigi dobav pač ni bil poplačan proračun na strani posameznih držav od družb – mislim "trader" oziroma fiktivnih družb, ki delujejo v vrtiljaku. Vrtiljak se odvija na nekaterih specifičnih področjih. Eno od njih je tudi promet. To je davčna uprava tudi detektirala in zato uvedla poseben projektni sistem vodenja in organiziranja nadzora na tem področju. In na področju dejavnosti prometa s prevoznimi sredstvi je bilo v obdobju treh let od 2008 do 2010, to je do 31. 12. lani, opravljeno 2 tisoč 718 nadzorov in ugotovljeno dodatnih davčnih obveznosti v višini skoraj 35 milijonov evrov, to je bilo potem tudi izterjano. Se pravi, to je kar precej velik zalogaj. Potem: ker smo ta zalogaj ugotovili, ugotovili smo tudi na drugih področjih, na primer na gradbenem, smo tudi krenili v sistemske spremembe. Tu se je vključilo Ministrstvo za finance kot odgovorno na tem področju, potem ta visoki zbor kot zakonodajalec. Tako smo spremenili Zakon o davku na dodano vrednost, novela zakona o davku ima dodano vrednost 1 b in pa Zakon o davku na motorna vozila, novela zakona o davku na motorna vozila c, smo vpeljali spremembe, ki so otežile delovanje "missing traderjev", in sicer pri davku na dodano vrednost smo zmanjšali možnost nastanka davčnih utaj s tem, da smo uvedli institut solidarne odgovornosti, to je tisto, kar so občutili ti zavezanci, ko so postali odgovorni za poplačilo DDV kot končni izvajalci, in pa tudi instrument zavarovanja izpolnitve obveznosti, se pravi, možnost zaplenitve posameznega tako pridobljenega premoženja. Pri davku na motorna vozila pa smo razširili področja na posamične pridobitve novih vozil, vezali njegovo poplačilo na registracijo, kot je prej omenila ministrica, in s tem precej zmanjšali možnost tovrstnih utaj. Na področju Evropske unije je Svet Evropske unije, po domače mu rečemo ECOFIN, sprejel lani Uredbo 904/2010 o pravnem sodelovanju in boju proti goljufijam na področju davka na dodano vrednost. Tu je uvedena posebna informacijska mreža, Eurofisc se imenuje, in v tej informacijski mreži naša davčna uprava sodeluje in medsebojno izmenjuje informacije. Da bi seznanila končne izvajalce oziroma uporabnike, je Davčna uprava pripravila obsežno gradivo, kadar pa zasledi goljufijo, pa seveda tudi izvede prijavo – tožilstvo, ovadbo po 249. členu Kazenskega zakonika, ki kaznuje kaznivo dejanje davčne utaje. Se pravi, takšna zadeva se odstopi tožilstvu in tukaj se ne delajo nobene razlike.
Želite dopolnitev odgovora gospa Jerajeva? Prosim.
Hvala. Najprej bi oba, ki mi odgovarjata, prosila, če lahko govorita malo glasneje, ker vaju do tukaj zelo slabo slišim. Ne vem, če so drugi kolegi kaj bolje slišali. Zdaj, zame je vseeno precej nenavadno, da se v nekaterih zgodbah pojavljajo vedno ista imena in v vašem primeru, gospa ministrica, tudi vaš partner, potem gospod Pogačar, od katerega najemate prostore za Nacionalni preiskovalni urad, pa še kdo iz te zgodbe – saj Slovenija je majhna, pa je lahko, recimo, to naključje, ampak malo dvomimo v to. Ob tem, ko je bilo zapisano tudi, da je vaš partner kupil avtomobil za 180 tisoč evrov gotovine, bi pričakovali seveda, da tudi vsi drugi organi v tej državi ukrepajo, ki morajo: Urad za preprečevanje pranja denarja, verjetno se je tam tudi sprožil kakšen postopek, ker banka je o tem dolžna obvestiti oziroma morajo nad vsako določeno vsoto – mislim, da je tudi 20 tisoč evrov – sprožiti postopke, tako da verjetno bomo te stvari lahko še dobili. Ampak glede na to, da ste kupili avto, ki je bil ocenjen kot "totalka", se pravi, avto, s katerim skoraj nimaš kaj početi: Ali ocenjujete, da ste s takšnim avtom varni na cesti in predvsem da so varni na cesti tisti, ki se srečujejo z vami na cesti? Večkrat smo vas poslušali o tem, kako je treba skrbeti za varnost. In minister za vas še eno vprašanje. Našteli ste mi cel kup zakonov, ki so se v temu smislu spremenili. V redu. Ali to pomeni, da takšne utaje ne bodo več možne, ali ne? Prosila bi vas, da mi odgovorite z: da ali ne. In tudi rekli ste, da če je sum na kaznivo dejanje, se morajo stvari odstopiti tožilstvu. Zanima me: Ali so se v teh primerih odstopile? To morate vedeti, ker pač Davčna uprava spada pod vaš resor.
Gospa ministrica, izvolite.
Tako kot ne moreš registrirati avtomobila, če niso plačani davki, ga tudi ne more nihče razbiti. Sicer pa, kakšne avtomobile kupuje moj partner za svoj denar, je njegova stvar. To vendar ni orožje, ki bi ga plačevali iz državnega proračuna.
Gospod minister.
Hvala lepa. Torej, čisto v celoti se "missing traderjev" tudi z zadnjimi novelami nismo izognili, smo pa bistveno otežili možnost pridobivanja tovrstnih sredstev, bistveno smo olajšali možnost izterjave. Seveda pa smo na ta način postavili večjo odgovornost končnim uporabnikom danih sredstev, ki morajo pač slediti reproverigo, nanjo reagirati, če je prišlo do zlorab v tej reproverigi. Lahko pa so seveda zavedeni. V tem primeru pa je treba v sodnem postopku to ugotoviti in potem najti tistega, ki je bil pravi koristnik davčne goljufije, če je do nje prišlo. Postopki so zelo formalizirani in sedaj tečejo bistveno bolj učinkovito in pričakujemo, da bodo tudi izterjave večje, kot so bile do sedaj. Ta problem je bil za nas sorazmerno nov, z njim smo se ukvarjali zadnji dve leti, tri leta dosti intenzivno. Mislimo, da je sedaj bistveno bolj omejen, kot je bil, recimo, še pred tremi leti. Seveda pa vsi postopki tečejo. Posameznih postopkov jaz nikakor ne bi niti komentiral niti omenjal in ko bodo zadeve zrele, potem bodo ustrezno publicirane.
Imate postopkovni predlog?
Predlagam, da skladno s Poslovnikom opravimo razpravo o odgovoru obeh ministrov. Namreč, iz ministričinega odgovora – strokovnjaki pravijo, da avto, ki je bil ocenjen za "totalko", ni nikoli več varen, zato sem to spraševala. Minister Križanič pa: Davčna uprava je ugotovila, da je bil proračun zaradi teh utaj, torej je bilo pobranih 35 milijonov evrov davkov manj, kot bi bilo sicer, in najbrž je treba sprožiti ustrezne postopke, da bi morda kdaj ta denar videli – ali pač ne? Predlagam, da o obeh odgovorih in o tem, kar smo slišali, opravimo razpravo.
O predlogu poslanke Alenke Jeraj, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministrice za notranje zadeve in ministra za finance na njeno poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca, v okviru glasovanj. Gospod Miran Györek bo postavil poslansko vprašanje ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister! Mesnopredelovalna industrija v Pomurju je bila in bi morala še vedno biti najmočnejša gospodarska dejavnost, katere prispevek v nacionalnem obsegu bruto domačega proizvoda konstantno pada že od leta 1996. Sama panoga pa predstavlja in ima številne multiplikativne učinke tako za nacionalno gospodarstvo kot tudi za vzpostavitev konsistentnega sistema prehranske verige in prehransko varnost in samooskrbo v Republiki Sloveniji. V misli imam v prvi vrsti propad nekoč največjega agroživilskega predelovalnega podjetja Pomurke mesne industrije, in v okviru severovzhodne Slovenije tudi bivše Tovarne sladkorja v Ormožu. Vi kot minister in kot nedavno aktivno zaposleni menedžer v tej branži ste verjetno dobro seznanjeni z žalostno zgodbo o propadu Pomurke, njenega katastrofalnega kapitalskega, da ne rečem, kriminalnega posrednega prevzema s strani MIP-a, da ne govorim o, pod narekovaju, "rešiteljici" stečajne agonije leta 2002, to je ABC Pomurke Internacional, in tako naprej. Propad tega mesnopredelovalnega giganta predstavlja še danes katastrofo ne samo za pomursko, temveč tudi za nacionalno agroživilsko predelovalno industrijo. Glede na dejstvo, da se tudi z izvajanjem Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji ni prispevalo čisto nič k sanaciji omenjene tradicionalne, nekoč zelo uspešne gospodarske panoge, vas zato sprašujem: V kateri smeri in s kakšno vsebino ukrepov načrtujete na vašem ministrstvu, da bi se Pomurje ponovno revitaliziralo in spodbudilo razvoj agroživilske predelovalne industrije? Ne nazadnje to upravičeno pričakujem od vašega ministrstva, kajti to področje je vključeno kot pomemben dejavnik tudi v predlogu resolucije o strateških usmeritvah razvoja slovenskega kmetijstva in živilstva do leta 2020 s slikovitim naslovom Zagotovimo si hrano za jutri. V kratkem bomo tudi to zadevo obravnavali v Državnem zboru.
Gospod minister, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Povedati moram, da je gospod poslanec postavil zelo pomembno vprašanje, ki pa ni samo pomursko, ampak je tudi slovensko. Ne dosti, desetletje nazaj, je slovenska prehranska industrija imela 35 tisoč zaposlenih, v tem trenutku jih ima samo še 13 tisoč 400 in še nekaj posameznikov, in 4 tisoč in nekaj ljudi zaposlenih v obrtništvu, tako da je to branža, ki je doživela najhujši upad. Ta upad je bil marsikje pogojen z neumnostmi, ki smo jih sami počeli. Omenili ste, gospod poslanec, Tovarno sladkorja Ormož, kjer ne samo da smo prodali kapacitete, prodali smo tudi kvoto. Tako je nemogoče sploh razmišljati o vzpostavitvi najbolj dobičkonosne dejavnosti v poljedelstvu do leta 2015. Ta zgodba nam je lahko samo v poduk, kako se nestrokovne odločitve, po mojem mnenju, naj ne sprejemajo. Drugi primer, edini primer je mesna industrija, če gledamo samo MIP in Pomurko, odkar teh dveh industrij ni, se je nekaj pokazalo, o čemer vedno govorim: da je prehranska veriga sestavljena tako iz kmeta kakor iz industrije. Kakor kmet potrebuje industrijo, tako industrija potrebuje svojo edino konkurenčno prednost v Sloveniji, to je slovensko surovino. Poglejte, kaj se je zgodilo, odkar nimamo ne MIP-a, ne Pomurke. Zgodilo se je naslednje, da v Sloveniji, kjer imamo tako in tako težave z zelo intenzivno proizvodnjo – in tako je tudi prav, zato je proizvodnja bolj sonaravna, bolj tradicionalna in od tega ima korist potrošnik –, je povprečna cena odkupljene živine, goveje živine, kakorkoli predstavlja pomemben del kmetijske realizacije, ves čas nižja kot v srednji Evropi. Še v tem trenutku je nižja po uradnih evropskih statističnih podatkih za 7 do 9 % kakor v sosednjih državah Italije in Avstrije, medtem ko je cena odkupljenih krav nižja skoraj za četrtino. To pa zato, ker tovrstni kmetijski proizvodi predstavljajo generični proizvod, ki ima na domačem tržišču pravo ceno, ker je domač proizvod, v tujini pa nima, ker je samo substitut. Kaj lahko država stori? Najprej bom povedal, česa ne more storiti. Država ne more prevzeti podjetniške pobude. Verjetno to od mene pričakujete, da bom povedal, da bo kmetijsko ministrstvo prevzelo Pomurko in potem gospodarilo, kakor v nekaterih drugih časih. Te možnosti ni. Katere možnosti pa imamo? Imamo možnosti sofinancirati tehnološke projekte. Kakor ste me, gospod poslanec, vprašali, se je v Pomurki v tem trenutku proizvodnja na srečo ponovno zagnala. Tako je najbolj tradicionalen produkt v Sloveniji, to je pašteta Kekec, ponovno dosegljiva na slovenskih trgovskih policah. Torej, država ima možnost podpreti tehnološke projekte, in to v velikem deležu, tovrstne, majhne projekte, in tega denarja je dovolj na razpolago, tudi letos in naslednje leto. Tukaj ima Pomurje neko prednost, to je, da preko zakona o Pomurju dobi dodatne plus točke, ki omogočajo, da so ti projekti potem tudi izbrani, čeprav je prijav bistveno več kakor je na voljo denarja, pa v bistvu ravno ti projekti potem imajo prednost preko tega zakona. Tisto, kar je pomembno, ta teden ste sprejeli z zelo veliko večino, 67 od 70 prisotnih poslancev vas je glasovalo za, nihče proti, promocijo slovenske hrane. Kajti, zakaj je tudi slovenska proizvodnja hrane izgubljala? Zato, ker ni bilo lojalnosti. In ko je potrošnik dobil na razpolago tako imenovan predatorski proizvod, to so viški, ki nastajajo v Evropski uniji in pač končajo na slovenskem trgu, je segel po njem. To pa je povzročilo, da je zaradi majhnosti slovenski trg zanihal za obdobje dveh do treh tednov, kar se je domačim proizvajalcem izjemno poznalo. Ne nazadnje ne pozabiti, da v tem trenutku vzpostavljamo tudi s pomočjo kmetijskega ministrstva tako imenovane vertikalne verige. Prva veriga, ki smo jo ravno na pobudo kmetovalcev iz Pomurja vzpostavili, je tako imenovana žitna veriga. Sicer je smola, ki smo jo imeli konec lanskega leta, ko je bilo neurje in potem moča, povzročila, da so se kmetijski ukrepi težje izvajali, kajti traktor pač obstane v vodi. Vendar kljub vsemu mislim, da bo uspeh velik, ker je ta dogovor, moram reči, kar neka matrica za ostale. V tem trenutku vzpostavljamo podobne verige tako za svinjsko meso, za drobnico kot tudi za vrtninarstvo. In tisto, kar je tudi pomembno in bo pomagalo podjetjem, je, da pravkar poteka projekt, kako povečati delež slovenske hrane v slovenskih javnih zavodih, ki so velik potrošnik. Hvala.
Gospod Györek, izvolite.
No, gospod minister, tisto o pašteti Kekec pustiva, predstavlja zanemarljivi del obrata, ki je imel kapaciteto 200 tisoč zakola prašičev letno in 30 tisoč zakola govedi letno, tako da tiste paštete Kekec [[...]] Govoril sem že o preteklem kriminalnem kapitalskem prevzemu Pomurke s strani MIP Nova Gorica, ko je iztisnil vse male delničarje in izvršil 90 % prevzem deleža. Še večja katastrofa je bila odločba Urada Republike Slovenije za varstvo konkurence, ki je odločil, da je koncentracija družb MIP Nova Gorica in ABC Pomurke Internacional skladna s pravili konkurence in ji ni nasprotoval. Urad je ugotovil, da celo ni bilo resnega izkazovanja suma o neskladnosti koncentracije s pravili konkurence. To je bilo v davnih letih. Kako se je zgodba končala, vemo vsi zelo dobro. Upravičeni sodni postopki zaradi storitve kaznivih dejanj s strani nam, v Murski Soboti vsem znanih nekdanjih menedžerjev, žal je pa tudi moralo na cesto 270 zaposlenih mesarjev in se je v revščino pahnilo številne prekmurske družine. Sedaj k bistvenemu delu vprašanja. Vaš bivši delodajalec Panvita je pokazala določen interes. Žal pa se razen spoznanja o brezizhodni situaciji propadlih gigantov, tako MIP-a kot Pomurke mesne industrije, ni kaj posebej kapitalsko vključil v pomoč in sanacijo obstoječega stanja, da bi se ponovno aktivirala proizvodnja in se ne nazadnje tako pomagalo tudi pomurskim prašičerejcem. Kot veste, slednji bijejo plat zvona in upravičeno pričakujejo pomoč politike pri revitalizaciji in podpori agroživilske predelovalne industrije v Pomurju. Glede na to, da poznate situacijo, bi vas prosil za nove podrobne informacije glede te problematike. Sicer bomo pa v SNS izpostavili pri oblikovanju koncepta vsebine resolucije, ki sem jo omenil uvodoma in jo bomo v kratkem obravnavali in sprejemali v Državnem zboru, tako ali tako naše predloge in pripombe. Hvala.
Gospod minister, izvolite.
Saj potem je dobro, potem se bomo lahko jutri pogovarjali o tem naprej. Dejstvo pa je, gospod poslanec, kar sem vam povedal, država ne more prevzeti več objektov, država teh možnosti nima, ali nam je to všeč ali ne, stanje je takšno. Moram reči, da smo lahko veseli, da imamo v Pomurju vsaj še nekaj gospodarskih družb, ki se razvijajo, nekatere celo širijo svoje poslovanje. Dobro je, da je tako tudi v Sloveniji. Vendar pa je pomembno, da uspe to, kar smo pričeli, in to je, da vzpostavimo pravičnost v prehranski verigi. Tu vas moram obvestiti, da smo ravno danes pregledali osnutek kodeksa, tako bo osnutek kodeksa v tem tednu pri vseh partnerjih. V teh tednih so potekala pogajanja, tako da v naslednjih tednih pričakujemo, da ga bodo partnerji uskladili in podpisali, ali pa bo to ministrstvo, kar je tudi obljubilo, predstavilo našo idejo zakonodajne rešitve, kako vzpostaviti večjo pravičnost, ker mora vsak v tej prehranski verigi, torej tako kmet, kot industrija, kot trgovec in tudi potrošnik imeti korist od te pravične porazdelitve dodane vrednosti. Hvala.
Želite podati postopkovni predlog? Prosim.
Saj sami veste, da ne razmišljam o tem, da bi zdaj Ministrstvo za kmetijstvo ne vem kako finančno pomagalo vzpostaviti zopet obrat Pomurke. Sami pa veste, da imate na razpolago vse mehanizme in ne nazadnje ste soodgovorni za kmetijsko politiko, ne samo v naši regiji, ampak v celoti državi. Dobro. Zgodba o Pomurki se je začela, veste, kdaj že, se pravi, leta 1913 in zgodba o propadli Muri leta 1928. Za Pomurko, v osrčju rodovitne pokrajine, je bila Mesna industrija d. d. takrat kruh marsikateri prekmurski družini, zato ni zdaj to tako enostavno jemati, kot da je to preteklost, ki jo lahko pozabimo. In moje poslansko vprašanje je usmerjeno v ta namen, da se te zadeve v Sloveniji ne bi še drugod pojavljale. Leta 2001 so celo to Pomurko obnovili, klavnico, v letih 2002, 2003 pa zgradili tovarno za proizvodnjo trajnih konzerv in poltrajnih mesnih izdelkov. Vsi obrati so imeli vse licence, ki se jih potrebuje za proizvodnjo tovrstne hrane v Evropi. Kaj pa se je dogajalo nekaj let po tistem? Začele so izginjati cele linije, saj tukaj ni več nadzora, kam je šel ta denar, ki se je investiral v tisto opremo, in to se nam vsem dogaja pred očmi. Tako visoko tehnološko opremljena tovarna, da lahko enostavno tako izgine, skorajda čez noč, je nekje tudi nekdo odgovoren za to. Kot sem že prej rekel, pričakujem, da se bo tukaj vseeno naredil nek korak v tej smeri. Potem pa se to dogaja pred očmi cele slovenske politike. Ne nazadnje, o tem govori cela regija. Torej, se pravi v namen preprečitve nadaljnjih takšnih in podobnih propadov takšnih gospodarskih subjektov, kot sta ta dva, ki sem ju omenil, je bilo usmerjeno moje poslansko vprašanje. Od vas sem pričakoval kaj spodbudnega, da v prihodnje pravosodno ministrstvo vrši kontrolo nad takšnimi in podobnimi zgodbami, in zato mislim, da je to tema, ki bi jo lahko v skladu z 246. členom Poslovnika, drugim odstavkom, vseeno enkrat lahko obravnavali. Upanje, da se bo ta razprava zgodila, je pa majhno. Hvala.
O predlogu poslanca Mirana Györeka, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministra za kmetijstvo gozdarstvo in prehrano na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločal jutri, 29. marca, v okviru glasovanj. Gospa mag. Andreja Rihter bo postavila poslansko vprašanje ministru za šolstvo in šport dr. Igorju Lukšiču, ki je danes sicer odsoten, ter ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovana ministra, spoštovani ministrici, prav lep dober dan voščim! Minister Lukšič je opravičen, zato bi pa vseeno prosila če bi lahko dobila pismeni odgovor v roku, ki je predpisan. In minister Žarnić, upam, da mi boste skušali vsaj malo razjasniti moje dvome ali bolj kot ne vprašanje, povezano s pobudo. Namreč, v zvezi z varčno rabo energije potekajo po slovenskih šolah številni krožki, delavnice, pogovori, vrstijo se razni projekti, ekovsebine pa ostajajo ne nazadnje tudi sestavni del programa mnogih šol po Sloveniji. V dejavnost se tako aktivno vključujejo tudi druge ustanove, institucije. Omenim naj zelo dober primer dobre prakse z naslovom Moja šola je energetsko varčna šola, ki je pred letom in pol potekala v soorganizaciji predstavništva Evropske komisije v Sloveniji in tudi energetske agencije, ter dolgoročen projekt Energetsko varčna šola, ki poteka pod okriljem enega izmed oskrbovalcev z električno energijo, in mislim, da bi lahko naštela tovrstnih dobrih primerov prakse še kar nekaj. Zato pestrost aktivnosti govori o pomenu varčne rabe energije, kar nekoliko ironično pa je, da te aktivnosti potekajo v prostorih, ki so energetsko še kako potratni in kličejo po energetski sanaciji. Mi vemo, da slovenske šole, večinoma, tako osnovne kot tudi srednje šole, domujejo tudi v objektih, ki so razglašeni kot kulturni spomeniki in so na žalost daleč od tega, da bi bili primerni za dobro izrabo energije. In zaradi tega, spoštovani minister Žarnić, vas danes tukaj sprašujem, kot pa sem rekla, prosila bi pa od gospoda Lukšiča odgovor: Katere aktivnosti izvajate oziroma načrtujete za učinkovitejšo energetsko sanacijo vzgojno-izobraževalnih objektov, če jih sploh?
Gospod minister, izvolite.
Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovane kolegice, minister, spoštovane poslanke, poslanci! Imam tudi delček odgovora od kolega, tako da bo malo ustnega, potem pa bo še bolj podroben pisni odgovor dal še kolega Lukšič. Torej, dobra novica je, da se pripravlja razpis za sredstva kohezijskega sklada za energetsko sanacijo srednjih šol in dijaških domov. Pripravljata ga Ministrstvo za gospodarstvo skupaj s kolegi iz Ministrstva za šolstvo in šport, za energetsko sanacijo visokih šol pa skupaj z Ministrstvom za znanost in tehnologijo. Oba razpisa bosta objavili MŠŠ in MVZT – verjetno v kratkem. Za energetsko sanacijo osnovnih šol pa, žal, po tem odgovoru ni na voljo nobenega denarja za subvencije. Ministerstvo za gospodarstvo, Direktorat za energijo, trenutno ne izvaja niti ne pripravlja nobenih aktivnosti, razen teh dveh omenjenih razpisov za energetsko sanacijo vzgojno-izobraževalnih objektov. Ni nam znano, da bi imel kdo drug kaj sredstev za to pripravljenih. Zdaj pa mogoče še odgovor na vprašanje, ki ga jaz bolj poznam. V EKO skladu, kjer predsedujem nadzornemu odboru, bomo v kratkem ravno zahvaljujoč temu vašemu vprašanju odprli razpravo o financiranju energetske sanacije šol, bom pri tej razpravi se skoncentriral na osnovne šole, ker za srednje in visoke bodo razpisi. Je pa še mogoče nek komentar. Pred vami bo kmalu nacionalni energetski program. Kolikor smo ga pogledali do sedaj, mislimo, da bi energetskim sanacijam v tem programu treba posvetiti vsaj toliko napora kot zagotavljanju alternativnih virov energije. Zato, ker je zvišanje energetske učinkovitosti najboljši in verjetno najbolj trajnostni, najhitrejši, tudi najcenejši način povečevanja količine energije, ki nam je na voljo. Hvala.
Gospod dr. Vinko Gorenak bo postavil poslansko vprašanje ministrici za notranje zadeve.
Hvala lepa. Gospa ministrica, področje varovanja oseb in objektov je v naši zakonodaji po letu 1990 urejeno relativno dobro. In v nasprotju z nekaterimi drugimi deli policije, tako pod vašim vodstvom kot prej, ne mislim kaj posebnega, je eno tistih, ki po moji oceni deluje zelo dobro. Je delovalo in deluje. Namreč, v to nas prepričujejo tudi mnogi postopki varovanih oseb, ki so ne glede na politične barve, če temu tako rečemo, zadržali staro osebje na nalogah varovanja oseb in objektov. Tudi uredba, ki o tem govori, je pravzaprav stara enajst let. Enajst let je veljala namreč uredba s tega področja, letos 15. januarja je ta uredba bila spremenjena. Seveda se sprašujem, kaj so razlogi za spremembo te uredbe. V novi uredbi sem namreč zasledil nekatere stvari, ki me malo begajo. Namreč, stara uredba je rekla, govorim samo o osebah, ki se varujejo po tretji stopnji, pri prvi, drugi, ni bistvenih sprememb, razen pri predsedniku Državnega zbora. Stara uredba pravi, da se lahko osebe po tretji stopnji varovanja neposrednemu fizičnemu varovanju pisno odpovedo in s tem seznanijo Vlado Republike Slovenije, ki o tem odloči s sklepom. 15. januarja letos je bila ta uredba spremenjena. Ta uredba ima zdaj nekoliko nenavadno določilo. Pravi pa tako, da "se varovane osebe lahko varovanju po tretji stopnji pisno odpovedo za čas opravljanja funkcije in s tem seznanijo Vlado". Sprememba je torej prav v tem, da se varovana oseba lahko v celoti odpove varovanju po tretji stopnji in ne zgolj fizičnemu varovanju in s tem seznani Vlado. Zdaj, v svetu poznamo primere takega, bom rekel, svobodnjaškega obnašanja politikov, ki jih je potem to stalo življenja – mislim na švedski primer, recimo. Varovane osebe se vsaj od tistega obdobja ne odpovedujejo varovanju, tako vsaj velja v pretežnem delu Evrope. Mislim, da ta del določila ni v redu. Posebej pa me moti, pravzaprav še nekaj. Namreč, drugi del pravi takole, "oseba iz prvega odstavka tega člena se lahko v razmerah potencialne ogroženosti" – pazite, ogroženosti – "za čas zasebnega potovanja pisno odpove neposrednemu fizičnemu varovanju in o tem seznani Vlado," skratka, ne gre nekako skupaj, "policijo pa je treba obvestiti 15 dni prej". Zanima me torej predvsem: Zakaj ste spremenili to uredbo? V nadaljevanju pa mi mogoče odgovorite kar na vprašanja, ki so v pisnem delu, da ne bi ponavljal. Hvala lepa.
Gospa ministrica, prosim.
Hvala lepa. Tudi jaz rada pohvalim policijo, mislim, da dobro dela, ampak nikoli ni tako dobra, da ne bi mogla biti še boljša. Kot ste sami rekli, kar 11 let ni bila spremenjena ta uredba, življenje gre dalje, organizacija gre dalje, raste, se spreminja in vsake toliko časa jo je treba prevetriti. Policija sama, ti isti strokovnjaki, ki ste jim pač izrekli pohvalo za dobro delo, je v prvi polovici prejšnjega leta naredila natančno analizo varovanja, kako se to izvaja v tujini, pogledala je tudi primerjalno ureditev v nekaterih primerljivih državah v Evropski uniji, med temi lahko naštejem Avstrijo, Belgijo, Ciper, Dansko, Francijo, Irsko, Luksemburg, Malto, Španijo, Švedsko, torej kar nek širok krog držav so vzeli, ki so jih analizirali pri presoji, ali je naša ureditev še ustrezna. Pri tem je ta strokovna skupina ugotovila, da v nekaterih primerih ureditev ni ustrezna in da se jo da izboljšati. Cilj tega je bil seveda še boljše načrtovanje varovanja, še večja optimizacija, pa tudi racionalizacija stroškov. Novosti je kar nekaj. Nekaj ste jih že sami našteli. Mogoče jih še nekaj sama povem, tudi najpomembnejše, nove so tudi manjše, ki jih mogoče ne bi tukaj izpostavljala, ampak najpomembnejše: novodefinirana oblika varovanja, operativno varovanje, ki izhaja iz prejšnje oblike preventivno operativnega varovanja, poleg ocene ogroženosti, ki predstavlja izhodišče za izvedbo varovanja, uvaja tudi varnostno informacijo, ki zagotavlja višjo operativnost in varnost. Uredba prinaša tudi spremembe, ki se nanašajo na stopnje varovanja, neposredno fizično varovanje, kot ste sami rekli, skrajšujejo se določene dolžine varovanja po izteku mandata. Ocena je bila, da ni treba, da je pri predsedniku Vlade šest mesecev in pri ostalih ministrih tri mesece, ampak se to pač skrajšuje približno za polovico, to je tudi dosti podobno temu, kako imajo to urejeno v tujini. Nekatera varovanja se bolj natančno urejajo in se prilagajo temu, kar se je v praksi že razvilo. Skratka, kar veliko stvari se je, ne bistveno, spremenilo, je pa bolj jasno, bolj natančno in v skladu s tem, kar je praksa prinesla. Ena od sprememb, ne pa seveda edina, v tej uredbi je bila tudi ta, ki ste jo vi omenili, da se varovana oseba lahko v določenem primeru, kadar je seveda tudi ocena te službe, da je to mogoče, odpove varovanju za določeno krajše obdobje. To samo po sebi ne bi smelo biti sporno, glede na to, da je tudi sicer mogoča odpoved varovanja v celoti. Torej, če gremo po tem principu od večjega na manjše, je tudi odpoved varovanja v manjšem delu, seveda, ob poznavanju problematike s strani centra in predhodnem obvestilu, da je taka odpoved zaželena. Skratka, enostavna želja urediti uredbo po 11 letih, jo prilagoditi vsemu temu, kar je ta isti urad ugotovil za ali problematično ali za potrebno boljše ureditve, in glede na to, da je to vsebina, ki so jo predlagali strokovnjaki iz tega urada, pač ne vidim problema, zakaj je ne bi kot take upoštevali in tudi vnesli v pozitivno zakonodajo. Hvala lepa.
Želite dopolnitev odgovora? Prosim.
Hvala lepa. Saj sem tudi najavil. Mene je malo zmotilo, da ste predsednika Državnega zbora tudi dali na nižjo stopnjo varovanja; ampak kakorkoli, jaz sicer lahko razumem, da se varovana oseba – če sam sebe postavim v to vlogo, bi si tudi želel marsikdaj, da ne bi imel "sence". Vendar v javnosti ta situacija vzbuja sum, da se zdaj lahko odpovedo varovane osebe določenim oblikam varovanja, zlasti zaradi nekaterih dogodkov iz preteklosti. Ampak se ne bom kaj veliko se spuščal v to uredbo, če menite, da je tako potrebno. Naj zaradi mene tako ostane. Mogoče bi pa vendarle mi odgovorile še na tisti drugi del, ki sem ga tudi pisno najavil. V javnosti je bilo kar veliko informacij o tem – tukaj pa mislim na vas osebno, ne ostale varovane osebe –, da se zdaj poslužujejo, da se vi poslužujete privatnih varnostnikov. Če je to za osebni denar, imate seveda pravico tudi reči, da naj me to ne zanima. Bom to razumel. Če pa bi to šlo na državne stroške, bi pa želel vedeti. Hvala lepa.
Gospa ministrica, prosim.
Ne, ne najemam zasebnih varnostnikov, pa tudi sicer moja zasebna potovanja, zasebno življenje ne gre v nobenem primeru na račun države.
Gospod Gvido Kres bo postavil poslansko vprašanje ministru za delo, družino in socialne zadeve, gospodu dr. Ivanu Svetliku.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister. Prosim vas za podatke o realizaciji nacionalnega programa socialnega varstva v delu, ki obravnava problematiko varstveno-delovnih centrov, njihove obstoječe mreže ter širitve le-teh. Kajti glede na lokalno izkušnjo, lahko dvomim v učinkovito vodenje omenjenega programa v skladu z načrtom Vlade in v skladu s pričakovanji koristnikov tega programa oziroma storitev. Najlažje te dvome predstavim na primeru. Ustanovitev varstveno-delovnega centra v Litiji je bila že pred dvanajstimi leti načrtovana tudi v okviru državne mreže. Kljub mreži pa zaradi vedno novih zahtev, pogojev, zapletov in ob dolgoletnem prizadevanju občine, da zagotovi prostor, se začetek delovanja varstveno-delovnega centra vedno odmika in se je odmikal. Vse je bilo sicer pripravljeno za začetek delovanja varstveno-delovnega centra v Litiji kot enote INCE Mengeš, vendar pa je njegovo vodstvo v preteklem letu kljub veljavnemu ustanovitvenemu aktu odstopilo od ustanovitve oziroma jim ni več v interesu. Z Društvom Sožitje smo bili tako prisiljeni iskati novega partnerja, ki smo ga našli v podjetju Želva d. o. o. iz Ljubljane, ki je izkazal velik interes in pripravljenost za ustanovitev enote v Litiji, vodstvo si je ogledalo začasne možne prostore Kmetijske zadruge Litija, Valvazorjev trg 3, Litija, v katerih bi lahko delovala ta enota. Podjetje Želva d. o. o. je bilo pripravljeno prostore tudi v najkrajšem času primerno urediti. Na sestanku predstavnikov občine pri vodji službe ministrstva za opravljanje izvajalske mreže na področju socialnega varstva gospe Mileni Končini in sodelavcev ministrstva dne 20. 9. 2010 je bilo s strani vaših predstavnikov zagotovljeno, da bo ministrstvo v treh tednih objavilo javni razpis za podelitev koncesije za dejavnost VDC za delovanje enote v Litiji s kapaciteto 20 mest, ki bi jih v Litiji lahko tudi takoj zasedli. Žal razpis ni bil objavljen. Poleg tega pa smo v telefonskem pogovoru dobili pojasnilo, da so bile razdeljene tudi že vse kvote za področje varstveno-delovnih centrov iz Resolucije o nacionalnem programu specialnega varstva za obdobje 2006–2010. Sprašujem vas, gospod minister: Kako je mogoče, da nam delavci ministrstva zagotovijo, da so vse pristojne službe ministrstva med seboj usklajene glede potrebnih postopkov za ureditev delovanja VDC v Litiji z 20 mesti, kasneje pa dobimo sporočilo, da za dogovorjeno ni možnosti?
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik, poslanke in poslanci, gospod poslanec Kres. Z Resolucijo o nacionalnem programu socialnega varstva za obdobje 2006–2010 je bilo načrtovano, da bo do konca leta 2010 vključenih v socialnovarstvene storitve, vodenja in varstva ter zaposlitve pod posebnimi pogoji najmanj 36 % odraslih oseb s statusom invalida po Zakonu o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb. Sredi leta 2010 pa je bilo po podatkih ministrstva v varstveno-delovne centre vključenih dobrih 41 % odraslih oseb s statusom invalida po Zakonu o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb, kar pomeni, da smo načrtovani delež vključitev v varstven-delovne centre že presegli. V letu 2010 je v Sloveniji delovalo osemnajst samostojnih varstvenih delovnih centrov in pet varstveno-delovnih centrov v okviru socialno-varstvenih zavodov za usposabljanje. Storitev vodenja varstva in zaposlitve pod posebnim pogoji ter storitve institucionalnega varstva je v letu 2010 izvajalo tudi dvanajst koncesionarjev; se pravi, petintrideset različnih institucij. Delovna skupina na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve pripravlja nov predlog nacionalnega progama socialnega varstva za naslednje obdobje skupaj z akcijskim načrtom za njegovo uresničevanje. V programu, še bolj konkretno pa v akcijskem načrtu, bodo določena tudi konkretna merila za določitev mreže izvajalcev storitev, vodenja in varstva pod posebnimi pogoji ter ukrepi za izboljšanje kakovosti in učinkovitosti izvajanja storitev. Predlog bo temeljil na načelih Konvencije o pravicah invalidov, strateških razvojnih dokumentih Evropske unije, potrebah uporabnikov in finančnih zmožnostih države. Pred sprejemom bo nacionalni program socialnega varstva poslan v javno razpravo, v kateri bodo lahko strokovnjaki in predstavniki civilne družbe, invalidske organizacije in invalidi oblikovali tudi predloge in pripombe. V pripravi je tudi nov predlog zakona o socialnovarstveni dejavnosti, s katerim bomo zagotovili podlago za boljšo dostopnost storitev oziroma za takšno organiziranost, ki bo omogočila tudi večjo prehodnost med različnimi storitvami in programi, ki so namenjeni tej skupini uporabnikov. Konkretno v primeru Litije je res, da je bil 20. septembra 2010 na ministrstvu sestanek s predstavniki občine Litija in društva iz Litije. Sestanek je bil namenjen okvirnemu seznanjanju s problematiko na področju varstveno-delovnih centrov na območju Litije ter pogovorom o možnostih in potrebah, ki se pojavljajo. Bilo je govora o morebitnem razpisu za podelitev koncesij, v katerega bi vključili tudi Litijo. Litijčani so povedali, da kot rečeno, dogovori potekajo že nekaj časa, v temu času pa je služba za upravljanje izvajalske mreže na ministrstvu tudi pripravljala razpis oziroma analizo vlog za razpis za pokritost s koncesijami, kar je bila tudi njena posebna naloga. Res pa je, tako mi zatrjujejo, ker mene na sestanku ni bilo, da so le okvirno povedali, da ta razpis pripravljajo, da bi lahko vključili tudi Litijo v ta razpis in na tej točki se je sestanek tudi končal. Moram reči, da sem bil tudi osebno, tudi ko smo bili še v osebnih kontaktih z vami, gospod poslanec, prepričan, da imamo še dovolj koncesijskih mest na razpolago in da bomo ta razpis lahko realizirali, vendar je potem po analizi prišlo do ugotovitve, da je nacionalni program že presežen za 5 %, in zato pravzaprav podlag za razpis ni. Tako moramo počakati na novi dokument, se pravi, na nov predlog nacionalnega programa socialnega varstva, v katerem bomo morebiti lahko šli v zagotavljanje dodatnih kapacitet za te potrebe. Tako da, če so bile posredovane napačne informacije, se osebno opravičujem za to. Hvala lepa.
Gospod Kres, izvolite.
Hvala za izčrpen odgovor. Moram v temu delu opozoriti, da očitno smo bili v Litiji v tej dolgoletni zgodbi – težka beseda bi bila, če bi rekel, izigrani, ampak ni se nam izšlo. Treba je nekaj vedeti, da če smo se pogovarjali z raznimi ustanovami, ki so izven Litije, da so verjetno oni napolnili svoje kapacitete, v Litiji smo pa tako rekoč ostali na suhem. Zato bi želel in če bi bilo mogoče, gospod minister, če bi se dalo, da se enkrat usedemo skupaj z vami osebno, z občinsko upravo in poskušamo potem v nadaljevanju, ko se pripravlja nov program, tudi o tem bolj konkretno pogovoriti in zadevo zaključiti v korist tako občine Litija kot občine Šmartno pri Litiji. Moram povedati, da je to območje zelo veliko geografsko območje. So potrebe in dvomim, da je kdo resnično šel na teren in podatke popolnoma preveril, koliko imamo teh potreb. In da se ne bi zgodilo to, kar se je zgodilo v teh zadnjih 12 letih, da bi zadevo resnično rešili in pokazali to spoštovanje do teh ljudi in do teh družin, ki se ukvarjajo s tem problemom. Moram povedati še nekaj, da mi je bilo rečeno, da če dela pisarna oziroma takšen program v tem okolju in iz tega tudi na terenu, da se bistveno boljše tudi ravna z ljudmi, ki so v domači oskrbi. Hvala lepa.
Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa. Samo kratko pojasnilo. Seveda bi želeli tudi predloge in pobude ob tem, ko bo ta dokument nastajal. Tako v zvezi s tem ni nobenega problema. Moram pa reči, da je včasih pri realizaciji teh načrtov težava v tem, da niso odvisni samo do ministrstva, ampak največkrat tudi od tistih izvajalcev, ki so vpleteni v reševanje vprašanj na lokalni ravni in seveda še od koga na lokalni ravni. In če tam ni dogovora, potem seveda tudi mi na ministrstvu pomagati ne moremo. To pa dostikrat tudi botruje, da se vlečejo kakšni projekti, tako kot na žalost v vašem primeru, tudi več let. V tem času drugi, ki imajo pripravljene projekte, vstopijo in na tak način, seveda, tudi odpeljejo, da tako rečem, kakšna mesta kam drugam. Vsekakor pa mislim, da imate prav, da je treba v nadaljevanju poskrbeti za to, da bo pokritost s temi kapacitetami primerna, tako da ne bo treba uporabnikov razmeščati daleč od kraja bivanja. Za to bomo v prihodnje, obljubljam, poskrbeli. Bomo pa seveda trčili še pri pripravi teh dokumentov na eno vprašanje, ki ga je predsednik vaše stranke danes uvodoma izpostavil. Zahteva se varčevanje v javnem sektorju. Potrebe, ki jih pa imamo tako pri varovanju tovrstnih uporabnikov, kot starejših in še koga, so pa seveda zmeraj večje. Hvala lepa.
Gospod dr. Peter Verlič bo postavil poslansko vprašanje ministru za promet dr. Patricku Vlačiču.
Hvala lepa. Spoštovani minister! Ena izmed predvolilnih obljub je prav gotovo bila vzpostavitev Slovenije kot logistične platforme. Sam že ves čas iščem bolj ustrezen izraz, kaj bi pravzaprav ta logistična platforma pomenila – ali je to Slovenija kot izhodišče za prepletanje logističnih tokov? Kakorkoli, po dveh letih nekako najbolj skrbijo rezultati v vseh teh podjetjih, ki so tako ali drugače umeščena v to logistično platformo: Luka Koper, Slovenske železnice, Adria Airways, ko poslušamo o njihovih slabih poslovnih rezultatih. Ne poznam podatkov za letališče Ljubljana in letališče Maribor, najbrž nimata kakšnih blestečih rezultatov. Vemo za Intereuropo. Skratka, razumem, da verjetno del tega slabega rezultata lahko pripišemo trenutni gospodarski situaciji. Vendar pa me zanima: Koliko bi bilo teh aktivnostih na samem ministrstvu ali pa na Vladi, da bi pravzaprav to predvolilno obljubo res lahko uresničili? Kakšni ukrepi so predvideni naprej? Kaj lahko od te predvolilne obljube pričakujemo? Spremljali smo poskuse predsednika Vlade in tudi vas, da bi nekako zgodba sodelovanja z nemškimi železnicami uspela tudi s pomočjo svetovalca Mehdorna. Nazadnje sem slišal v medijih, da naj bi ta poskus napravile francoske železnice, če sem prav razumel. Skratka, verjamem, da je kar nekaj teh prizadevanj, iskanj, ampak vendar: Kako ocenjuje Slovenijo kot logistično platformo glede na rezultate poslovanja družb? Koliko je po vašem mnenju to odsev trenutne situacije, koliko pa morda aktivnosti na sami Vladi in pa ministrstvu? In: Kako računate, da bo do konca mandata Slovenija kot logistična platforma uspela? Hvala lepa.
Gospod minister, imate besedo.
Hvala, predsedujoči. Spoštovani poslanec, nekaj besed o logistični platformi. Zdaj, logistična platforma ni ena stvar, ki jo bomo zgradili pa jo bomo potem imeli, to verjetno veste, ker ste tudi s tega področja. Tega nisem tudi nikoli rekel. Jaz sem želel, da v Sloveniji logistika, transport igrata večjo vlogo in to večjo vlogo vidim kot večji odstotek v BDP; in to se je tudi zgodilo. Torej, odstotek – sicer majhno povečanje, mislim, da okoli 0,2 % – se je povečal, odstotek tega, kaj pomeni logistika oziroma promet v slovenskem BDP. In to je pravzaprav cilj, da bi promet in logistika kot dejavnosti z neko relativno visoko dodano vrednostjo, z izkoriščanjem tega, kar Slovenija ima, torej z neko naravno prednostjo, z njenim položajem, temu sektorju omogočala, da igra v slovenskem gospodarstvu bolj pomembno vlogo, se pravi to je cilj. Zdaj, to da je neka država logistična platforma, ni zraslo na mojem zelniku, to je eden izmed, recimo, izrazov, ki ga slišimo na Nizozemskem, ki se je razglasila za logistično platformo Evrope. In iz tega, ker so se oni razglasili za logistično platformo Evrope, je potem seveda lažje tako pri umeščanju v prostor, pri razumevanju teh panog v politiki vlade, v financiranju posameznih projektov. Tako je pravzaprav cilj te logistične platforme, da tudi v domači politiki prepoznamo to kot neko priložnost, v zunanji pa, da zlasti s promocijo Slovenije kot destinacije bodisi za vstopno ali pa izstopno točko pritegnemo v Republiko Slovenijo čim več tovora. Ta promocijski nivo poteka predvsem z obiski v različnih državah, kjer so potencialni, recimo, prevozniki, ki bi lahko opravili logistično storitev čez Evropo – tega običajno ne počnem jaz, ampak moj državni sekretar, ki skupaj z večjo delegacijo gospodarstvenikov potuje v države, ki so zanimive, zlasti v države, kjer je veliko tovora; bodisi Indijo, Kitajsko in podobno, in imamo neke vrste "road show", kjer skušamo privabiti tovor skupaj z našimi podjetji v Republiko Slovenijo. Torej ta promocijski moment je narejen na horizontalni ravni v sodelovanju z več ministrstvi, kjer promoviramo Slovenijo kot morebitno vstopno točko za tovore. Slovenija že je, recimo, zelo pomembna vstopna točka za korejske avtomobile, jeklo ali pa še za kaj drugega. Mi bi želeli ,da bi katere izmed teh držav videla Slovenijo preko Luke Koper kot vstopno točko v Evropo za njihovo blago, to je cilj. In ko bomo imeli enkrat tukaj blago, bi ga potem v oskrbovali verigi lahko z različnimi podjetji predelovali, dodelovali, mu dodali vrednost in s tem ustvarili nova delovna mesta in na ta način generirali ne samo prehod tovora skozi slovensko luko čez tire ali cesto v tretje države, ampak bi poskušali, kjer je mogoče, tudi predelavo in dodelavo teh surovin, polizdelkov ali pa celo izdelkov z dodano vrednostjo v oskrbovalni verigi. Torej, s to dejavnostjo nekako izkoristiti to prednost, ki jo Slovenija ima. Veliko stvari delamo v tej smeri, bodisi na področju infrastrukture; trenutno je 800 milijonov evrov projektov na železnicah v teku. Če dodamo zraven še drugi tir, kjer smo praktično tik pred razpisi, lahko govorimo o več kot o milijardi in pol, ki je v teku investicij v železniško infrastrukturo, avtocestni križ bo praktično dokončan, čaka nas odprtje še na Peračici, vsi drugi kraki so praktično prevozni čez celo Slovenijo. Čaka nas še nekaj manjših delov, vendar sam križ bo dokončan v tem mandatu. Zakon smo sprejeli, ki ga poznate, kar se tiče železniške infrastrukture, ki torej navzkrižno financira in s tem omogoča eno zanimivo financiranje, ki ga poznajo, recimo, v Švici in podobno. Tako se veliko stvari dela v to smer. To pa je proces, ne pa, da bomo zgradili platformo in jo bomo potem imeli; torej, na ta način ne gre.
Gospod dr. Verlič, imate postopkovni predlog?
Dopolnilno vprašanje.
Oprostite. Dopolnilno. Prosite za dopolnilni odgovor.
Nisem niti želel postopkovno, ampak hvala lepa. Torej, zahvaljujem se za odgovor. No, saj tudi sam nisem imel v mislih, da bi zgradili logistično platformo, ampak bolj tudi v tej smeri, tako kot ste omenili, procesa. Saj zato morda na en del vprašanja, ne vem, niste odgovorili, pa vendarle. V tem procesu so v tem trenutku ta podjetja, ki izvajajo; tako Luka Koper, Slovenske železnice, letališča, Adira Airways [[...]]Vesel sem tega podatka, ki ste ga omenili, da je opazen nek porast pri odstotku bruto domačega proizvoda, ampak vendar, res, če je mogoče: rezultati, če sem prav seznanjen, niso najboljši. Težave so in ta del me zanima. Vesel sem tega, da se pospešuje vlaganje v infrastrukturo, to bo zagotovo pomagalo h konkurenčni prednosti, ampak v teh dveh letih smo se le soočili z rezultati, ki pomenijo padec in najbrž v tem procesu pomenijo eno težavo, če so rdeče številke. Skratka, če lahko odgovorite: Koliko je to odraz gospodarske situacije? Koliko pa vendar morda kakšnih ukrepov? Ker so le v lastništvu države, če lahko tako rečem. Koliko pa boste, recimo, če je zdaj preteklost takšna, kot je, v prihodnje tem podjetjem v tej verigi pomagali in s tem verjetno tudi logistični platformi? Hvala.
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Torej, del težav podjetij, kot so Luka Koper, Intereuropa, zagotovo izhaja iz težke gospodarske situacije, del izhaja pa iz ravnanja uprav. Naj vas spomnim, da je uprava Luke Koper proti prejšnji upravi vložila odškodninski zahtevek za 31,6 milijonov evrov in da so vložene odškodninske tožbe in kazenske tožbe zaradi suma gospodarskega kriminala. Luka Koper ni v težavah zaradi težke gospodarske situacije, ampak zaradi nekaterih odločitev bivše uprave. Intereuropa – 165 milijonov evrov je stal terminal v Čehovu, ki ne prinaša praktično ničesar. Torej, to so investicije, ki so spravile na kolena nekoč velikane slovenskega oziroma primorskega in slovenskega gospodarstva. Na kolena. Luka Koper si, zaenkrat kaže, bo opomogla, Intereuropa pa zaenkrat še živi in ima zelo zelo velike težave, ki ne izhajajo iz gospodarske situacije, ampak izhaja iz ravnanja prejšnjih uprav. Adria Airways je poslovni model, ki ne more preživeti. Tak poslovni model, kot ga pozna Adria Airways, je preživet, in je praktično še dolgo zdržala. Kar pričakujemo kot prometni minister od nove uprave, oni sicer niso v neposredni lasti države, torej nisem njihov korporativni upravljavec preko sektorske politike, pričakujemo predvsem nek nov poslovni model, ki bo omogočil temu podjetju, da bo dobro in normalno poslovalo naprej. Slovenske železnice, rekel bom, čeprav je veliko kritičnosti, v lanskem letu je bila predvidena izguba 30 milijonov evrov, pa so govorili, da je plan nerealen, in je bilo izgube 20 milijonov evrov, seveda se z izgubo nikoli ni hvaliti, vendar vseeno je bolje, kot je kazalo. Približno za 5 % so se povečali prihodki, če primerjamo 2009 pa 2010, medtem ko so se odhodki povečali za manj kot odstotek v teh istih dveh letih. Torej, tudi tukaj gredo stvari v pravo smer in sem prepričan, da s to reorganizacijo, s sanatorjem, ki je trenutno sanator ministrstva, ki pomaga ministrstvu svetovati, kako pravzaprav naj v razmerju do tega podjetja ravna, mislim, da se železnice ob tem, ko tudi država naredi svojo domačo nalogo, to pomeni, ko vloži bistveno več sredstev v infrastrukturo, da se bodo tudi Slovenske železnice pobrale. Tako sem optimist. Težav je sicer veliko, nekatere izhajajo iz gospodarske situacije, nekatere iz neprimernega ravnanja bivših uprav, ki so, kot pravim, tudi pod odškodninskimi tožbami [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Gospod Janko Veber bo postavil poslansko vprašanje ministru za finance gospodu Francu Križaniču.
Hvala za besedo. Lep pozdrav! Preden postavim vprašanje ministru za finance, naj povem, da sem pred časom podal poslansko pobudo ministru za delo, družino in socialne zadeve. Razlog je bil ta, ker je v letošnjem letu bilo odobrenih zelo malo programov javnih del na javnem razpisu in iz odgovora na pobudo je tudi razvidno, da je dejansko prispelo 2 tisoč 437 vlog, od tega je bilo izbranih vsega 851 ali 34,9 %. Kot razlog, zakaj tako malo izbranih vlog za dodelitev javnih del, je bilo navedeno, da je bilo treba upoštevati tudi pri oblikovanju proračuna za leto 2011 omejitve in temu se je ministrstvo prilagodilo. Je pa nakazalo rešitev, in sicer v tem smislu, da bi potrebovali vsaj 10 milijonov evrov za to, da bi lahko ponovno opravili razpis za javna dela in s tem poskušali pomagati predvsem tudi območjem, kot je, recimo, Kočevska, kjer je zelo velika stopnja brezposelnosti, kjer je zelo veliko ljudi tudi ostalo brez javnih del in je razmere še poslabšalo. Zato me še posebej zanima: Ali je dejansko mogoče pričakovati v nadaljnjih usklajevanjih, bodisi pri pripravi rebalansa proračuna ali za nov proračun, dodatna sredstva za javna dela? Ministrstvo za delo predlaga 10 milijonov evrov. To je tudi tisto vprašanje, ki ga postavljam ministru za finance: Ali je mogoče zagotoviti dodatna sredstva za javna dela v proračunu, ki je že v veljavi, ali bo treba mogoče počakati na rebalans? Hvala.
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Ministrstvo za finance je prejelo prošnjo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve za dodelitev dodatnih sredstev za področje politike trga dela v višini vsaj 10 milijonov evrov. V obrazložitvi so zapisali, da so na javnem razpisu za izbor programa javnih del razpisali bistveno manjši obseg sredstev kot v preteklih letih, kar ima posledico manjše število izbranih programov javnih del, v katere bo vključeno bistveno manjše število brezposelnih oseb, in sicer tisoč 600 oseb povprečno mesečno. V nadaljevanju so zapisali, da s ciljem aktiviranja čim večjega števila brezposelnih oseb, prejemnikov denarnega nadomestila oziroma denarne socialne pomoči načrtujejo pripravo in izvedbo dodatnega programa aktivne politike zaposlovanja, kamor javna dela sodijo. Cilj načrtovanega programa je trajnost zaposlitve brezposelnih oseb za polni delovni čas za obdobje vsaj 12 mesecev. Za ta namen bi neprofitni delodajalci kandidirali za sredstva politike trga dela, in sicer za dodelitev subvencije za zaposlitev brezposelnih oseb v višini 7 tisoč 500 evrov za obdobje 8 mesecev. Neprofitni delodajalci bi v primeru izbora na javnem povabilu lahko pridobili subvencijo za zaposlitev brezposelne osebe, in sicer prejemnika denarnega nadomestila in ali denarne socialne pomoči, starše invalidnih in dolgotrajno bolnih otrok, samohranilce in osebe, katerih zakonec je brezposeln, ter osebe, ki so bile 31. 12. 2010 vključene v programe javnih del. Iz dopisa Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve je razviden namen porabe sredstev in okvirna višina sredstev, ni pa razviden prihranek zaradi znižanja števila prejemnikov pasivne politike zaposlovanja in socialnovarstvenih pravic. Ker bo program aktivne politike zaposlovanja vplival na znižanje števila prejemnikov pasivne politike zaposlovanja in socialnovarstvenih pravic, ocenjujemo, da bo Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve za pasivno politiko zaposlovanja in socialnovarstvene pravice potrebovalo manj finančnih sredstev, kot jih ima planiranih v svojem finančnem načrtu za leto 2011. Zato smo Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve pozvali, da razmisli o morebitnih rezervah znotraj tega ministrstva in skladno z Zakonom o izvrševanju proračunov Republike Slovenije za leti 2011 in 2012 predlagajo ustrezno prerazporeditev. Šele, če to ne bo zadostovalo, pa naj potem terjajo oziroma konkurirajo za zagotavljanja sredstev iz splošnih proračunskih rezerv. Se pravi, sredstva v ta namen so. Treba je najti najprej notranje rezerve, potem pa porabiti tudi ta druga sredstva, ki so na razpolago.
Gospod Veber, prosim.
Hvala za odgovor, ki ga tudi nekako razumem kot napotek, kako pravzaprav nadaljevati pot, da dejansko pride do tega, da se ponovno poskuša zagotoviti sredstva za program javnih del. Seveda bom poskušal ta odgovor uporabiti pri poslanskem vprašanju dr. Svetliku, kajti menim, da je resnično treba uskladiti tako interes tega ministrstva kot seveda tudi zmožnosti javnih financ, katerega pregled ima Ministrstvo za finance. Upam, da tisti manjkajoči del, če bo prišlo do te ugotovitve, bo pa resnično Ministrstvo za finance poskušalo zagotoviti tudi iz tako imenovanih rezerv, kot je bilo nakazano. Vsaj mislim, da sem tako razumel, da je pripravljenost Ministrstva za finance, da tudi potencialni, manjkajoči del pa poskuša zagotoviti z rezervo. Hvala.
Gospod Milenko Ziherl bo postavil poslansko vprašanje ministru za šolstvo in šport dr. Igorju Lukšiču, ki pa je danes odsoten.
Hvala še enkrat za besedo, gospod predsedujoči. Bomo pač vprašanje prilagodili razmeram, torej bo gospod minister ustno odgovoril na eno od prihodnjih sej. Gre pa za to, da je v bistvu izvor mojega vprašanja v medijih, ko so poročali, da nabor učbenikov za prvi razred osnovne šole v Avstriji stane 47 evrov, v Italiji 18 evrov in pri nas 134 evrov. Seveda je pri nas tudi temu ustrezno večji kup učbenikov. Takoj se postavlja vprašanje, ali so naši otroci sposobni toliko več snovi predelati, kako to vpliva nanje, ko hodijo po cesti do avtobusa otovorjeni, kot da bi šli v planine. Včasih imaš občutek, da nahrbtnik nese učenca in ne učenec nahrbtnik. Končni rezultat vsega tega gradiva in tako dalje, pretiranega gradiva so pa slabi rezultati na mednarodnih ocenjevanjih. Na nekaterih področjih smo dosegali zelo slabe ocene. Na žalost je največji učbenik naše mladine, tudi že šolajočih otrok, pač ta naprava, preko katere si vedno bolj, posebej pa v višjih razredih izmenjujejo neko žlobudravščino, ki naj bi bila podobni slovenščini, torej neke svoje lastne izume, nek nov besedni zaklad. Iz vsega navedenega lahko sledi, da količina materiala, ki ga morajo z muko nositi, zlasti mlajši, a tudi v višjih letnikih, je razmerje v oceni enako: torej, višji letniki bodo lažje prenašali več gradiva kot njihovi vrstniki v sosednjih državah, ampak vseeno, rezultata ni nikjer. Če bi vsaj malo boljši rezultat dosegli kot v teh državah, bi se nekako še lahko opravičilo. Za osmi razred je pa naslednje: Hrvaška 229 evrov, Madžarska 86, Avstrija 96 evrov, Italija 289, Slovenija 343. Razen tega so vsako leto novi in novi učbeniki. Zato ministra sprašujem: Kako daleč smo od predvolilne obljube, ki je bila dana, da bi bili ti učbeniki zastonj? In: Ali namerava kaj racionalizirati in morda z manj učbenikov in več vsebine doseči boljše rezultate? Kajti rezultati na terenu kažejo, da tako obširnega gradiva mladina preprosto ni sposobna absorbirati.
Gospod Ivan Grill bo postavil poslansko vprašanje ministru za zdravje gospodu Dorijanu Marušiču.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovana ministra in ministrica! Moje poslansko vprašanje ministru za zdravje dokazuje, da v Sloveniji to, kar se je že večkrat ugotavljalo, nedvomno drži. Imamo dve pravni državi, eno za ene in drugo za druge, in vsak si jo očitno razlaga po svoje. Eden izmed takšnih, za katerega pravna država ne velja, je očitno tudi direktor Ljubljanskih lekarn, ki je, kot je znano, večkrat hodil po robu zakonodaje z raznimi podvigi še v Vzajemni, v Lekarni Ljubljana. Lekarno Ljubljana in njene nepravilnosti smo že obravnavali na Odboru za zdravstvo, ko smo se soočali z nezakonito prodajo in proizvodnjo galenskih zdravil, z nezakonitim odvzemom prostorov Lekarni Bitenc in še bi lahko naštevali. Danes smo lahko prebrali tudi, da ima črno gradnjo, ki jo že tri leta niso porušili, tako da bo naslednje vprašanje ministru za okolje – ampak ne danes. V glavnem, če se sedaj fokusiram na vprašanje, ki vam ga želim, spoštovani gospod minister, zdaj zastaviti, pa gre za nezakonito ustanavljanje gospodarske družbe Lekarne Ljubljana. Vemo, da Zakon o javnih financah zelo jasno določa, da takšnim javnim zavodom ni dovoljeno ustanavljati gospodarske družbe; in ravno to se je zgodilo. Ustanovilo se je podjetje, veledrogerija, ki se želi ukvarjati oziroma se ukvarja predvsem z najdonosnejšimi posli na področju prodaje zdravil. Kar je ob tem še najbolj zaskrbljujoče, je to, da bodo vsi dobički, ki jih je doslej ustvarila Lekarna Ljubljana, poniknili netransparentno za povsem druge namene, kot bi pričakovali, da se vrnejo v zdravstveni sistem. Zato vas, spoštovani gospod minister, sprašujem, če lahko odgovorite: Na kakšen način je bilo sploh mogoče takšnemu javnemu zavodu ustanoviti gospodarsko družbo s statusom družbe z omejeno odgovornostjo in na kakšen način posluje? In v nadaljevanju: Ali imate možnost oziroma pristojnost, da poskušate te nezakonitosti tudi odpraviti? Hvala lepa.
Gospod minister, izvolite.
Spoštovani gospod poslanec, cenjeni podpredsednik Državnega zbora, poslanka in poslanci, cenjena kolegica in kolega! Hvala za to vprašanje. Morda bi najbolje bilo začeti pri koncu, kot ste postavili vprašanje, kajti jasno je in ne dvomim, da poznate zakonodajo, vendar veste, da so pristojnosti Ministrstva za zdravje na tem področju precej omejene. Vseeno naj uvodom orišem, ne le vam, morda tudi vsem ostalim, kako je področje lekarniške dejavnosti urejeno. Lekarna Ljubljana je javni zavod na področju izvajanja lekarniške dejavnosti in njena ustanoviteljica je Mestna občina Ljubljana. Po Zakonu o zdravstveni dejavnosti se ta lekarniška dejavnost ureja v posebnem zakonu, to je Zakon o lekarniški dejavnosti, in pristojnost nad tem zapoveduje ali prepušča občini oziroma mestu. Občina je ustanoviteljica in ima po Zakonu o zavodih vse pristojnosti: imenuje direktorja, postavlja večino v svetu zavoda, preko katerega tudi nadzira sam zavod, sprejema splošne akte, usmerja razvoj in delo zavoda, določa finančni načrt in tudi zaključni račun. Torej, preko večine v svetu zavoda ustanovitelj usmerja in regulira delovanje zavodov, v tem primeru Mestna občina Ljubljana Lekarno Ljubljana. Zakon o zavodih daje javnemu zavodu možnost, da ustanovi drug zavod ali podjetje, vendar le s soglasjem ustanovitelja. Vi imenujete zasebno družbo z omejeno odgovornostjo, ki naj bi jo občina ustanovila. Mi jasnih podatkov o tem nimamo. S tem ne odrekam, da te poizvedbe ne bomo opravili, vendar kot sem orisal, je to v pristojnosti ustanoviteljev. Če je prišlo do tega soglasja, je to v nasprotju z zakonodajo. Zakon o javnih financah, kot ste jasno povedali, sicer ni v pristojnosti ministra za zdravje, je pač v pristojnosti drugega ministra, namreč določa, da javni zavodi, katerih ustanovitelj je država ali občina, ne smejo podplačno pridobivati kartelskih naložb, kar pomeni, da bi bilo lahko sporno, če je Lekarna Ljubljana vplačala ustanovitveni kapital v družbo z omejeno odgovornostjo, ki jo omenjate. Torej to bi bilo lahko sporno glede na Zakonom o javnih financah. Bom takoj nakazal usmeritev. Seveda, mi bomo počakali dokončno mnenje Ministrstva za finance, tega pričakujemo, vendar v vsakem primeru, ker gre za izvajalca v zdravstveni mreži, bomo poizvedeli, ali je do tega res tako prišlo. Glede druge točke, ki jo odpirate in ki se dotika dobička, ki ga lahko nek javni zavod ustvari. Moje osebno prepričanje je, da bomo morali doseči ta premislek in preobrat v zdravstvu, da je zaželeno ali da bi bilo pravilno, da javni zdravstveni zavodi poskušajo delovati s presežki, vendar, tukaj se pa razlikujem, ta presežek mora ostati v zdravstveni dejavnosti. Mora ostati za razvoj, mora ostati za nove storitve. In to tudi Zakon o zavodih jasno določa v 48. členu, da se ta sredstva, ki bi bila kot presežek prihodkov nad odhodki, porabljajo samo za opravljanje svoje dejavnosti, nikakor pa, da bi se s tem kakorkoli drugače upravljalo. Seveda, zelo jasno sem vam povedal, zakonodaja je jasna, na žalost pa pristojnosti ministra na tem področju zelo omejene. Prvič, ustanoviteljstvo je na nivoju občine ali pa mesta. Potrebna bo razprava, ali ne bi bilo smiselno povzdigniti tudi ustanoviteljstvo na nivo države oziroma vsaj reguliranje – v tem trenutku imamo to na ravni občine. Omenil sem tudi druga dva zakona, ki na to področje vplivata, vendar naj povem, da glede na dogodke smo v letni program nadzorov uvrstili tudi Lekarno Ljubljana. To pa je praktično edina možnost aktivnega ukrepanja ministra za zdravje pri tej problematiki. Skratka, če sklene in nekako tudi nakažem: mi bomo počakali stališče Ministrstva za finance oziroma ob tem ali pa na podlagi tega in pridobljenega mnenja, kaj se je dogajalo, se odločali glede samega soglasja Mestne občine. Je pa Lekarna Ljubljana uvrščena v seznam tistih, v katerih bomo v letu 2011 izvedli upravni nadzor.
Gospod Grill, prosim.
Hvala lepa za ta odgovor. V celoti se strinjam z vami, gospod minister, da vaš resor zagotovo ni tisti, ki se lahko neposredno vključuje pa tudi raziskuje v smislu, ali se ta zakonodaja upošteva ali ne. Je pa nekaj dejstvo, da povsem jasno je, s kakšnim namenom je Lekarna Ljubljana ustanovila to podjetje – zato, da se izogiba še številni drugi zakonodaji, brez javnih naročil gredo lahko v investicije, gredo lahko v nabave, lahko tudi v takšne ali drugačne finančne malverzacije. Najbolj zaskrbljujoče je pa to, da se denar od dobička zagotovo namenja v nezdravstvene namene. Tudi sam delim mnenje, da bi lahko tudi javni zavodi poslovali tržno, profitabilno, seveda predvsem na tistih produktih, ki pač niso neposredno povezani z ohranjanjem zdravja, vendar, da se potem tisti dobiček skuša nekako prelivati v sam zdravstveni sistem. Že sami se verjetno spomnite, ko smo obravnavali poslovanje Ljubljanskih lekarn na Odboru za zdravstvo, kjer smo na podlagi poročila Računskega sodišča že lahko ugotovili, ko so delali revizijo, da je visok dobiček v nekaj milijonih evrov poniknil neznano kam. Že samo Računsko sodišče ni znalo raziskati iz tistih bilanc, v katere namene so ta denar tudi namenili. Zato, seveda, bi pričakoval, ne samo od vas, ampak tudi od Vlade, da v takšnih primerih skuša spremeniti zakonodajo, da se takšne mahinacije, pa predvsem tudi zlorabe, onemogočijo. Kajti, to je, lahko rečemo, ne v ponos pravni državi, predvsem pa je to v škodo vseh tistih, ki zdravstveni sistem tudi uporabljamo in s svojim denarjem, ko ljudje kupujejo zdravila, financirajo nenamenska sredstva takšnim ali drugačnim osebam, ki očitno kršijo zakonodajo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Janez Ribič bo postavil poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću.
Hvala. Spoštovani! Spoštovani gospod minister za okolje in prostor Roko Žarnić! Nazadnje sem vas o tej problematiki Vodnega sklada in vzdrževanja vodotokov spraševal v začetku letošnjega leta, ko ste mi odgovorili, da je v pripravi predlog sprememb in dopolnitev Zakona o pogojih koncesije za koriščenje energetskega potenciala Spodnje Save, ki bi naj uredil, da se sredstva iz sklada za vode namenjajo izključno za namene protipoplavne zaščite. Do sedaj nisem nikjer zasledil, da bi bil predlog sprememb zakona že kje v obravnavi. Dalje. Od katastrofalnih poplav, ki so zajele velik del Slovenije in prizadele veliko prebivalstva, mineva že pol leta. Vsi strokovnjaki so bili enotnega mnenja, da takšne katastrofe oziroma posledic ne bi bilo, če bi bili vodotoki ustrezno in predvsem redno vzdrževani. Problematika slabega vzdrževanja vodotokov je, po mojem mnenju, velik problem, kateremu bi bilo treba namenjati več pozornosti. Ena izmed zadev, ki sem jo v preteklih vprašanjih že izpostavil, je izgradnja visokovodnega nasipa na levem bregu Drave med Mariborom in Ptujem, s katerim bi se zagotovila poplavna varnost prebivalcev Dupleka in okoliških krajev. Gradnja namreč zamuja že desetletja in več. Vaš predhodnik je obljubil, da bo gradbeno dovoljenje pridobljeno v začetku leta 2010. Vi ste letošnjega januarja govorili, da postopek pridobivanja gradbenega dovoljenja še poteka, dela pa naj bi bila dokončana do konca leta 2011, se pravi letošnjega leta. Zaenkrat se še ni zgodilo nič. Bojim se, da bo za prebivalce krajev, ki ležijo ob tem delu Drave, minilo še eno leto, ko bodo poslušali obljube in hkrati trepetali pred nevarnostjo poplav. Prosim vas, če mi konkretno odgovorite na naslednja vprašanja: Kdaj bo zgrajen visokovodni nasip med Vurberkom in Zgornjim Duplekom? Ali se bodo uresničile vaše besede, da bo predlog sprememb in dopolnitev Zakona o pogojih koncesije za izkoriščenje energetskega potenciala Spodnje Save sprejet pred 15. majem 2011? Zanima me: Katere ukrepe, ki bodo v prihodnosti omilili posledice tovrstnih naravnih ujm, je sprejelo vaše ministrstvo v obdobju po katastrofalnih poplavah lani septembra? Predvsem me zanima: Ali so predvidene kakšne spremembe glede pogojev za podeljevanje koncesij za vzdrževanje vodotokov? Hvala za odgovore.
Gospod minister, izvolite.
Spoštovani gospod predsedujoči! Spoštovane kolegice in kolegi! To vprašanje ne bi moglo biti ob boljšem času, kot je danes. Kajti, mimogrede, da preskočim, jutri gre v javno razpravo zakon, o katerem sprašujete. S kolegi sem gledal časovnico, računamo, da bo med 15. majem in 30. majem zadeva zaključena. Pa sem bom vrnil na to, toliko, ker je dobra novica. Glede visokovodnega nasipa na Dravi med Vurberkom in zgornjim Duplekom pa to, da je kot eden izmed objektov zagotavljanja večje poplavne varnosti uvrščen v operativni program razvoja okoljske in prometne infrastrukture za obdobje 2007–2013. Ta projekt je v že dosti zreli fazi. Izdelan je DIP, torej dokument identifikacije investicijskega projekta, pridobljeni oziroma sprejeti so potrebni prostorski akti, DPN, v postopku je odkup zemljišč. V izdelavi je projektna dokumentacija, v fazi PGD, in v postopku je razpis za izbiro pripravljavcev vloge za pridobitev sredstev kohezijskega sklada Evropske unije. Glede na izkušnje terminskih planov pa, računajoč, da ne bo prišlo do kakšnih zapletov s kakšnimi revizijami pa tako naprej, računamo, da bo zadeva razmeroma hitro opravljena. Torej, glede odločbe za ugotovitev kohezijskih sredstev računamo, da bo že letos izdana. Glede na možne in nemožne zaplete v našem gradbeništvu upam, srčno upam, da bo 2012 pa še potem v 2013 lahko že – računamo, da bodo leta 2012 stekla dela in da potem bo čim prej to zaključena. Toliko glede tega. Glede zakona o pogoju koncesije sem že povedal: jutri gre v javno razpravo; in kot smo rekli, bo takrat to narejeno. Glede odprave škode pa toliko. Za izvedbo programa odprave škode je Vlada namenila 18 milijonov evrov za leto 2011. S programov zagotovljena sredstva so namenjena izvedbi ukrepov za odpravo nastale škode na vodni infrastrukturi in vzpostavitvi stanja pred nesrečo. Izvedena dela bodo preprečevala novo škodo na objektih vodne infrastrukture zaradi morebitnih podobnih dogodkov in s tem pripomogla tudi k večji poplavni varnosti. V letu 2010 je bila sprejeta Uredba o načinu izvajanja obveznih državnih gospodarskih javnih služb na področju urejanja voda in o koncesijah teh javnih služb. Na osnovi te uredbe, ki je dopolnjena, glede na prejšnjo je sodobnejša, v njej se tudi zrcalijo izkušnje iz teh poplavnih dogodkov, bomo v letošnjem letu razpisali koncesije za naslednja štiri leta. Računamo, da bomo te koncesionarje letos dobili. Na osnovi te uredbe pa velja eno leto prehodno obdobje, ko se podaljšajo obstoječe koncesije, tako da ne bi vmes prišlo do kakšnih zastojev dela. Moram še povedati, da bo razpisna dokumentacija za koncesionarje veliko bolj ostra kot do sedaj, temeljila bo na pogajanjih o ceni strojne ure in še drugih takih bolj detajlnih podatkov, tako da bo učinek bolj merljiv. Vzpostavili bomo tudi poseben sistem spremljanja, izvajanja, tak, ki se bo dal spremljati na internetu, pač z vsem, s fotografijami, z datumi, z GPS podatki, in bomo s tem lahko odpravili dvome v ustreznost porabe za to namenjenih sredstev. Za izvajanje in vzdrževanje, ki jih izvajajo javne službe, so vsa razpoložljiva sredstva, 2 milijona, do sedaj bila porabljena za interventne ukrepe čiščenja. Kar je ostalo, bo šlo pa za odpravo posledic škode 2011. Poleg tega potekajo pa na ministrstvu tudi notranji organizacijski ukrepi, kjer bomo skušali vse oddelke, ki se z vodami ukvarjajo, združiti v enoten direktorat za vode, ampak to je zadeva, ki bi v tem [[...]] [[znak za konec razprave]] Hvala.
Gospod Ribič, prosim.
Hvala za odgovor. Moram reči, da poplave leta 1998 so bile zadnjič na področju Dupleka. To se pravi, do leta 2013, 15 let bo država potrebovala, da bo nekaj ukrepala. Verjemite mi, da vas bom držal za besedo in vas bom, če bo treba, še opozarjal na tovrstne probleme. Vem, da so vprašanja tečna, ampak drugega mi ne preostane. Najprej me zanima: Ali lahko vaše ministrstvo oziroma Inšpektorat za okolje in prostor ukrepa zoper Dravske elektrarne, ki so zaradi gradnje elektrarne Zlatoličje – po načelu "povzročitelj plača" – dolžne poskrbeti za ustrezne prehode čez reko Dravo, vendar most pri Vurberku do občine Starše še vedno ni zgrajen? Naj samo omenim, da je vodnogospodarstveno dovoljenje Dravskim elektrarnam bilo izdano že leta 1964. Opozorim naj vas še, da ste mi na seji Državnega zbora že lani aprila obljubili pisni odgovor na nekatera moja vprašanja, na katera mi niste mogli podati ustnega odgovora, pa ga do sedaj še nisem dobil. Zato jih na tem mestu ponavljam: Kolikokrat letno se izvaja nadzor nad stanjem vodotokov ter kdo ga izvaja? Kakšni so kriteriji, na podlagi katerih Ministrstvo za okolje in prostor pripravlja letni program vzdrževalnih del na vodotokih? Kakšni so postopki ravnanja ministrstva oziroma izvajalca javne službe v primeru poplav? Enostavno, zakaj se ne izda naloga, da se vodotoki očistijo? To delo bi se lahko tako ali tako financiralo s prodajo tega materiala, ki bi ga čistili iz vodotokov, saj gre v večini za uporaben gramoz. Zakaj ni tu več elastičnosti [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Najprej naj se opravičim, če ni bilo pisnega odgovora, sam sem verjel, da je bil. Vendar, ko smo se o teh stvareh pogovarjali na ARSO, je bilo jasno povedano, da je število nalog, ki jih je treba opraviti, veliko večje in močno presega finančne in tudi s tem povezane druge resurse. Velikokrat sem omenil, da je bilo pred 20 leti 0,4 % bruto družbenega proizvoda namenjenega poplavam, danes je štirikrat manj v procentu in tako naprej. Zavedam se, da verjetno na terenu ni vedno zadovoljstva, ko nekdo gleda svoj vodotok, kjer že dolgo časa ni bilo nikogar. Obstaja letni plan, ki je sestavljen po določenih pravilih. Sam računam, da bomo v novem obdobju koncesionarstva te stvari tudi z boljšim spremljanjem, s sodobnejšimi metodami tudi bolje nadzirali. Kar je še treba povedati, je, da bomo kar veliko podatkov dobili še letos. Iz sredstev Vodnega sklada smo si sposodili milijon evrov, da bomo imeli v letošnjem letu lidersko karto, posnetek celotne Slovenije, z natančnostjo na kritičnih mestih 10 točk na kvadratni meter. S tem boste dobile občine, kdorkoli, numerične podatke o profilih, vse, kar je potrebno za izdelavo vodnih kart. To je nek tak poseg, detajl iz tega popoplavnega obdobja in investiranja; ker ni bilo v vprašanju, pač ponovim. Glede tistega "povzročitelj plača" – s tem se zelo strinjam, da mora povzročitelj plačati. Ker nisem imel tega vprašanja pri sebi, vam konkretno ne morem odgovoriti, bomo pa to pogledali, zakaj tega mostu, ki bi po zdravi pameti že moral biti, ni. Hvala lepa.
Gospod Samo Bevk je postavil poslansko vprašanje ministru brez resorja, odgovornemu za Slovence v zamejstvu in po svetu, ter ministrici za notranje zadeve. Gospod Bevk, bili ste obveščeni, tako kot imam tudi sam obvestilo, da sta gospa ministrica Katarina Kresal in gospod dr. Bojan Žekš odgovorila, da za odgovore nista pristojna. Svetovala sta tudi, da je za to odgovorno Ministrstvo za finance in Ministrstvo za zunanje zadeve. Izvolite, gospod Bevk.
Hvala za [[...]]
Vi lahko postavite poslansko vprašanje, ponovno, samo ne na tej seji.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Imam proceduralni predlog. Nisem vedel, da mi bosta kar oba ministra, na katera sem naslovil svoje vprašanje, ministrica za notranje zadeve Katarina Kresal in minister, odgovoren, za Slovence v zamejstvu in po svetu dr. Boštjan Žekš, posredovala pojasnilo, da nista pristojna za določanje višine konzularnih taks v postopku pridobivanja slovenskega državljanstva in da mi potem tudi ne moreta odgovoriti na moje vprašanje. To sicer formalno drži, vendar pridobivanje državljanstev sodi v resor za notranje zadeve, vloge za pridobitev slovenskega državljanstva s strani naših rojakov, ki živijo po svetu, pa obravnava tudi Urad Republike Slovenije za Slovence v zamejstvu in po svetu, saj daje mnenja oziroma soglasja k tem vlogam. Zakon o upravnih taksah sicer sodi v resor finančnega ministra, kot sta to navedla gospa Katarina Kresal in dr. Boštjan Žekš, posredno pa seveda tudi v pristojnost ministrstva za zunanje zadeve. Vendar gre za izrazito medresorsko vprašanje v tem primeru, ki ga nisem hotel zreducirati zgolj na prihodek državnega proračuna, temveč širše in bolj človeško. Čeprav mi je minister dr. Žekš temeljito pojasnil stališče Urada do tega vprašanja in je pozitivno naravnano, sem se odločil, da bom to vprašanje, ker je izrazito medresorsko in zadeva pravzaprav vsebinsko štiri ministrstva, to vprašanje v pisni obliki zastavi Vladi Republike Slovenije, pa tudi ustno na naslednji seji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Branko Marinič bo postavil poslansko vprašanje ministrici brez resorja, odgovorni za lokalno samoupravo in regionalni razvoj.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Ko govorimo o skladnem regionalnem razvoju v Republiki Sloveniji, nas nekateri kazalci pravzaprav ne spodbujajo k temu, da bi sedanji ukrepi sedanje vlade bili učinkoviti in da bi se te razvojne razlike zmanjševale. Žal pri nekaterih kazalcih ugotovimo prav nasprotno. Nedavno tega je Odbor Državnega zbora za lokalno samoupravo in regionalni razvoj obravnaval učinke javnih razpisov, ki izhajajo iz vsebine zakona o razvojni pomoči Pomurju v obdobju od leta 2010 do leta 2015. Ob tem in nekaj časa zatem je poročanje nekaterih medijev pravzaprav presenetilo tudi javno poročanje o tem, da je državni sekretar, zadolžen za izvajanje zakona o Pomurju, in hkrati tudi uslužbenec kabineta predsednika Vlade Boruta Pahorja ravnal v nasprotju z določili, ki ščitijo javni interes. To ne gre v dobro tistim ljudem, ki jim je ta razvojna pomoč namenjena. Glede na to, da vaše pristojno ministrstvo, spoštovana ministrica, skrbi tudi za ta del obveznosti, vas sprašujem: Ali je do navedenih nepravilnosti res prišlo in kakšne ukrepe ste sprejeli v smislu zaščite javnega interesa? S tem bi zaščitili interes zlivanja sredstev na osnovi zakona o razvojni pomoči Pomurju, ki so strogo namenska, namenjena tistemu delu Slovenije, ki po številnih kazalcih ne stopa v korak z enako razvitimi deli Slovenije. Razvojna razlika v smislu Osrednjeslovenske regije se v smislu Pomurske regije vse bolj veča in veča.
Gospa ministrica, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Na podlagi sklepa o izredni notranji reviziji projektne enote za Pomurje z dne 2. februarja letos so se izhodiščno preverjala tri javna naročila, in sicer: instrument 3 – spodbujanje socialnega podjetništva, instrument 4 – promocija regije, da bi privabile tuje in domače investitorje in instrument 5 – podpora pri pripravi in izvajanju razvojnih projektov v regiji. Revizija je še v teku, zato v tem trenutku lahko povem le, da izsledki delnega poročila o izvedbi notranje revizije potrjujejo, da sta bili izvedeni dve javni naročili in tudi podpisani pogodbi, in sicer za instrument 4 v ocenjeni vrednosti cca 600 tisoč evrov in instrument 5 v ocenjeni vrednosti približno milijon 100 tisoč evrov, kljub dejstvu, da za leti 2010 in 2011 v proračunu Republike Slovenije za ta namen niso bila načrtovana sredstva. Delo državnega sekretarja dr. Andreja Horvata ni bilo predmet izredne revizije. Res pa je, da sem dr. Horvatu dne 2. marca preklicala pooblastilo za vodenje projektne pisarne Vlade Republike Slovenije v Pomurski regiji, ki mu ga je podelil moj predhodnik in ki je bilo časovno omejeno, in sicer do 31. 21. 2012, in sicer iz naslednjih razlogov. Služba Vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko je 1. marca od Komisije za preprečevanje korupcije prejela poziv za posredovanje dodatne dokumentacije v zadevi Andrej Horvat, Sum nasprotja interesov pri dodeljevanju sredstev pomurski regiji v obdobju 2010–2015. Po predložitvi želene dokumentacije komisije smo v naši službi ponovno proučili pravne akte, izdane na podlagi Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015, in ugotovili, da so v navodilih za delovanje projektne pisarne Vlade Republike Slovenije v Pomurski regiji, ki so bila sprejeta 29. 12. 2009, tudi določbe, ki so neustrezno določale pristojnosti projektne pisarne Vlade Republike Slovenije v Pomurski regiji. V skladu s šestim odstavkom 3. člena omenjenega navodila sta namreč naloge projektne pisarne Vlade v Pomurski regiji poleg vodje pisarne izvajali tudi projektna enota za Pomurje, ki je sistemizirana v naši službi, in Regionalna razvojna agencija Mura, d.o.o. Kot predstojnica sem dolžna poskrbeti za nemoten proces izvajanja zakona, ki mora ne glede na dogajanja teči konstituirano, nemoteno in v skladu z načeli pravne države. Iz teh razlogov smo v naši službi dne 17. marca spremenili tudi navodila za delovanje pisarne, in sicer z namenom, da bo nadaljnje izvajanje zakona zagotovljeno na način, ki bo izključeval tudi nasprotja interesa pri izvajalcih tega zakona. V skladu z novimi navodili bo lahko dr. Horvat z jasnimi pristojnostmi, brez nepotrebnih časovnih in drugih omejitev ponovno imenovan za vodjo te pisarne, vendar pri tem menimo, da morajo biti najprej razjasnjene okoliščine oziroma postopek, ki teče pri Komisiji za preprečevanje korupcije. V ta namen smo začasno tudi zadržali izvrševanje obeh pogodb, o tem obvestili Urad za nadzor proračuna in, kot sem že povedala, naročili tudi mnenje. Hvala.
Gospod Marinič, izvolite.
Hvala lepa za ta pojasnila. Vendar, spoštovana ministrica, mene resnično skrbi, da ne bi zaradi sprejetega interventnega zakona v Državnem zboru zaradi takšnega ali drugačnega, ali nevestnega ali slabega dela, pod postavko, da stvari niso razjasnjene, šlo to na škodo in na račun ljudi, ki pričakujejo to razvojno pomoč. Jaz se vam seveda zahvaljujem za določena pojasnila, vendar bi želel dodatno zagotovilo, da vendarle v dani situaciji ne gredo sprejeti ukrepi na račun tega, da se določen ukrep zaradi nepravilnosti dela nekega uslužbenca ustavi in gre na račun in v škodo ljudi, ki jim je ta razvojna podpora pravzaprav namenjena. Prepričan sem, da boste spremljali razvoj dogodkov in da boste pravočasno ukrepali v smislu razvoja dogodkov. Vam pa zagotavljam, da z ozirom na bližino in pa poznavanje teh krajev in teh ljudi vsekakor želim prispevati tudi svoj delež, da bom bedel nad tem, da bi bila razvojna pomoč resnično namenjena ljudem, ki so te razvojne pomoči najbolj potrebni.
Gospa ministrica, izvolite.
Hvala lepa. Kot sem že povedala, zaradi teh ukrepov oziroma teh neljubih dogodkov to delovanje ne bo v ničemer zavirano. Lahko povem tudi na tem mestu, da se pripravlja že tretji javni razpis za sofinanciranje začetnih investicij podjetij in ustvarjanje novih delovnih mest na območju izvajanja zakona, in sicer v višini milijon 300 tisoč evrov, to je za instrument 1, in javni razpis za spodbujanje projektov socialnega podjetništva po Pomurski regiji v višini 300 tisoč evrov. Oba razpisa bosta objavljena že v začetku aprila. Hvala lepa.
Gospod Jožef Jerovšek bo postavil poslansko vprašanje ministru za zunanje zadeve.
Hvala lepa. Spoštovani gospod minister! V zadnjem času je vse bolj opazna neenotnost, neusklajenost in nekonsistentnost slovenske zunanje politike in tudi analitskih ocen o usmeritvah in pravih ciljih slovenske zunanje politike. Tako je bilo možno opaziti neenotnost glede stališča Slovenije do ustavnega ustroja Bosne in Hercegovine, do možnih razpletov v tej državi. Vse bolj očitno je, da je tudi glede strategije odnosov z Republiko Hrvaško na delu velika nekoordiniranost. Prejšnji teden se je predsednik republike na Otočcu sestal s hrvaškim predsednikom Josipovićem. Dan pred tem pa je slovenski veleposlanik na Hrvaškem, gospod Vojko Volk, dejal, da to pa že ne bo držalo, ker v tem slučaju bi bilo veleposlaništvo Slovenije v Hrvaški obveščeno, da bo do takega obiska prišlo. To je nezaslišano in pošastno spoznanje, da različne veje slovenske politike, ki imajo vpliv na zunanjo politiko, med seboj ne sodelujejo. Potem smo priča v preteklosti popolnoma nepravilnim ocenam analitskih služb in političnih služb glede trajnosti režimov v Libiji, Egiptu, drugih državah Sredozemlja, saj v preteklosti smo bili priča številnim obiskom predsednika Vlade pri diktatorju Gadafija, obiskom Mubaraka v Sloveniji tik pred iztekom življenjske dobe te diktature itn. Velika je neusklajenost, neenotnost do vprašanja preprečevanja ponovitve Srebrenice, ampak to Srebrenice na kup – verjetno, ali pa še kaj več – v Bengaziju, se je pokazala dva dneva pred resolucijo varnostnega sveta. Bilo je osupljivo, da se je Slovenija v nasprotju praktično s celim svetom preko predsednika Türka zavzemala za notranjo rešitev problema, kar je gospod Vajgl kot izkušeni politik in bivši zunanji minister ocenil kot dajanje potuhe Gadafiju in njegovemu režimu, je pravilna ocena. Predsednik republike je potem takoj spremenil mnenje o sprejeti resoluciji in celo ocenil, da se je gospod Pahor v Libiji pogovarjal z nekredibilnimi ljudmi. Ampak ta notranji odnosi me toliko ne zanimajo, če ne gredo popolnoma na škodo Slovenije. In da je moja ocena pravilna, me navaja tudi današnje, očitno naročeno vprašanje gospodu Kumru, da vpraša predsednika Pahorja o najnovejšem stališču Slovenije v zvezi s situacijo v Libiji. Zdaj me zanima: Kdo ustvari [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala gospod Jerovšek. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Gospod poslanec, ministrstva in službe Vlade Republike Slovenije izvajajo enotno zunanjo politiko in pri tem sodelujejo tudi s predsednikom republike. Posredno vlogo, osrednjo koordinacijsko vlogo na področju zunanje politike pa opravlja v skladu z zakonom Ministrstvo za zunanje zadeve. Mislim, da je ta politika enotna, da je konsistentna in da je tudi načelna. Vi sami ste omenili tri konkretne primere, edino o konkretnih primerih lahko govorimo, s tem, da je največ časa in poudarka na Libiji. In mislim, da se tudi na vprašanju Libije potrjuje, da gre za stališče do Libija, ki je najnovejše ali ki je staro, ampak mislim, da imamo vseskozi isto stališče glede vprašanj v Libiji, odkar je kriza začela. Mislim, da smo, odkar se je kriza začela, vseskozi izražali zaskrbljenost, da se je Gadafi lotil z nasilnimi sredstvi pristopiti proti demonstrantom, da se je odločil za razliko od revolucij v Tunisu in Egiptu za tretje demokratične proteste. To smo seveda od začetka obsojali. Bili smo zraven, ko smo Libiji zamrznili članstvo v Svetu za človekove pravice, pozdravili smo tudi sprejem sankcij, kar je bil prvi poskus pritiska na Gadafija, sprejem sankcij proti režimu Gadafiju, predvsem izvoz orožja in omejevanje potovanj za člane režima. Mi sami smo že v začetku rekli in pri tem tudi vztrajamo, da ne bomo člani koalicije voljnih, ki bi poskušala od zunaj reševati problem v Libiji. To smo rekli preden je bila resolucija sprejeta in to govorimo še danes. Dogajanja v Libiji in v celotnem Mediteranu ni presenetilo samo nas ali pa naše službe, ampak, mislim, celotno mednarodno skupnost. Nihče pred pol leta ali pa pred štirimi meseci ni pričakoval, da se bodo v Tunisu in v Egiptu začele dogajati revolucije, kot so se dogodile. Ko so se dogodile zadeve v Egiptu, nihče ni pričakoval, da bo mednarodna skupnost že čez tri mesece posredovala v Libiji. Mislim, da se situacija tako hitro odvija, da nihče nima takšnih informacij ali pa predvidevanj, da bi lahko zagotovo zasledil, kaj se bo zgodilo. Ampak kakor koli, ko je bila resolucija Varnostnega sveta sprejeta, je dala pravno podlago. Mi sami smo podprli resolucijo zaradi tega, ker je Bengaziju grozila humanitarna katastrofa glede na to, kako je Gadafi pristopil do tega mesta, zato smo pozdravili resolucijo in smo tudi pozdravili, da se je ta katastrofa preprečila prav z bombnimi napadi. Tudi v Natu smo dali soglasje oziroma smo bili del konsenza, da Nato prevzame operacijo v Libiji. Smo pa že od vsega začetka govorili, pred sprejemom resolucije in kasneje in danes, da mi sami ne bomo del teh operacij, pa ne samo zaradi tega, ker nimamo takšnih letal, ampak tudi zaradi tega, ker se nam ob tej operaciji pojavljajo, odpirajo številna vprašanja, na katera nimamo odgovora. Predvsem vprašanja nedorečenosti same resolucije, kaj so cilji celotne operacije, kako se pojmuje zaščita prebivalstva, kako daleč gre ta zaščita, kako daleč bo mednarodna skupnost pripravljen pri tem iti, ali bomo posredovali tudi pri drugih podobnih situacijah, kdo so sploh uporniki na drugi strani, ali so to demokratične sile. Zelo veliko vprašanj je, ki potrjuje to našo zadržanost ob tem, ko podpiramo resolucijo in ko smo kot člani Nata dali soglasje, da Nato prevzame to operacijo. Zdaj sem malo zašel, bom pa v nadaljevanju še kaj več na to temo. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev gospod Jerovšek? Izvolite.
Gospod zunanji minister. Na nek način si štejem v čast, da je moje napovedano vprašanje sprožilo, očitno, naročeno vprašanje gospodu Kumru za predsednika Vlade, ki je prej predsednika vprašal z vprašanjem, ki direktno demantira vaš odgovor, da glede Libije zastopamo vseskozi isto stališče. Demantirala sta vas, žal, gospod Kumer z vprašanjem in gospod Pahor z odgovorom. Namreč gospod Kumer je postavil vprašanje, kakšno je najnovejše stališče Slovenje v zvezi s situacijo v Libiji. To vprašanje direktno narekuje, da se to stališče drastično spreminja. In to je tisto, kar mene skrbi, opažam nekonsistentnost in, bi rekel, določeno ali pa veliko nedržavotvornost vrhov slovenske politike v odnosu do pomembnih vprašanj, ki preoblikujejo interese Republike Slovenije. Zelo neprijetno je bilo, da se je pred humanitarno katastrofo, ki je grozila, največjih razsežnosti, z dela slovenske politike skušalo betonirat ta režim. Ta ocena je nastala tudi znotraj vladne koalicije. Vemo za zelo različne ocene glede Afganistana, Guantanama znotraj koalicije in tako naprej, zato je to vprašanje več kot očitno. Moram reči, da me tudi skrbi, kaj se bo pokazalo v nekaterih rešitvah v preteklosti, kajti Sunday Times je pojasnil, da so oni obdelovali evropske poslance, ki so v preteklosti pokazali znake podkupljivosti. In ker je bil gospod Thaler dvakratni zunanji minister, me zanima v zvezi s španskim kompromisom, tista silna benevolentnost takrat, danes pa vidimo hude posledice na Krasu, da nimamo zaščitenega svojega ozemlja [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala gospod Jerovšek. Gospod minister, izvolite.
Bom odgovarjal na prvi del vprašanja, ker drugi je že novo vprašanje, pa mislim, da mi bo zmanjkalo časa. Poslanec Kumer je prej vprašal po najnovejšem stališču do Libije, pri čemer sem jaz to razumel kot stališče o najnovejših dogajanjih v Libiji. Mislim, da je tako treba interpretirati. Sicer pa iz tega, kar sem razlagal, mislim, da je popolnoma jasno, da imamo zelo konsistentno stališče od prvega dne krize v Libiji. Mislim, da še nikoli nismo imeli do neke krize tako konsistentnega stališča, kot smo ga imeli od samega začetka. Od samega začetka tudi govorimo, da rešitev ne bo mogla biti vojaška, kot nikoli ni nobena rešitev samo in zgolj vojaška, ampak rešitev mora biti politična. Spodbujamo političen dogovor, spodbujamo Evropsko unijo, da se vključi v politična dogovarjanja z Arabsko ligo, predvsem pa z Afriško unijo, ki je pri tem aktivna. Prejšnji petek je potekal nek sestanek v Adis Abebi, kjer se iščejo tudi politični načini rešitve te krize. Tudi minister Frattini naj bi jutri na konferenci v Londonu skupaj z Nemci objavil neko pobudo političnega reševanja te krize, ob tem, ko Nato izvaja še naprej vse aktivnosti v skladu z resolucijo Varnostnega sveta. Mislim, da so to stališča glede najnovejših dogajanj v Libiji. Je pa naše stališče vseskozi zelo konsistentno. Mislim, da je tudi enotno. Sicer pa, prej ste omenili, da smo se veliko ukvarjali z Libijo v preteklosti, pred krizami pa z Mubarakom. To so vse stvari, ki jih bo mogoče nadaljevati. Uporniki v Libiji so danes izjavili, da bodo spoštovali vse mednarodne sporazume, ki jih je libijski režim podpisal oziroma Libija podpisala, da bodo spoštovali tudi vse gospodarske posle, ki so bili sklenjeni prej. Vse, kar smo počeli v preteklih mesecih ali pa preteklih dveh letih, tudi v odnosih z Libijo, ni bilo sodelovanje z Gadafijem, ampak je bilo sodelovanje z Libijo, iskanje gospodarskih interesov v Libiji. In upajmo, da se bo celotno dogajanje čim prej stabiliziralo na način, da se bo vzpostavila neka nova prehodna vlada, ki bo verjetno oblikovala ustavo – novo ustavo oziroma ustavo, ker Libija ustave sploh še nima – in postavljala nekakšne elemente nekega novega sistema, upajmo, da demokratičnega, s katerim bomo lahko potem nadaljevali vse začete dogovore o gospodarskem sodelovanju in drugih oblikah sodelovanja z Libijo.
Hvala. Imate proceduralni predlog? Izvolite, gospod Jerovšek.
Hvala lepa. Nisem edini, ki opažam škodljivo razslojenost znotraj centrov moči, ki odločajo o slovenski zunanji politiki. Gospod Pahor je danes skušal reševati svoj primat v slovenski zunanji politiki s svojimi odgovori, ker se je zavedal, da je bil v preteklih dneh deležen kritike predsednika republike, da se je v preteklosti pogovarjal z nekredibilnimi partnerji v Libiji. To je zelo očitna kritika. Teh nekonsistentnosti, teh razlik, ki škodujejo Sloveniji, je, žal, preveč in se multiplicirajo vsak dan. Zaradi tega, ker danes ni bilo časa, kot ste sami omenili, za odgovore na druge dileme, ki sem jih jaz tu sprožil, pa so zelo zelo pomembne za nadaljnji položaj Republike Slovenije, za njene mednarodne interese in tudi za politične in gospodarske interese, seveda moram predlagati, da o škodljivih posledicah nekonsistentnosti, neenotnosti znotraj centrov moči v slovenski zunanji politiki opravimo splošno razpravo na podlagi znanega drugega odstavka 246. člena Poslovnika. Hvala lepa.
Hvala. O predlogu poslanca gospoda Jerovška, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministra za zunanje zadeve na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Sedaj bo gospod Darko Menih postavil poslansko vprašanje ministru za zdravje, gospodu Marušiču.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani ministri, spoštovana ministrica, kolegice poslanke in poslanci, prav lep pozdrav! Pri izvajanju nujnih reševalnih prevozov gre nesporno vedno za potencialno življenjsko ogrožene ljudi, zato je kakršnokoli zniževanje kadrovskih standardov nesprejemljivo. V izjavi za javnost so dne 21. 2. 2011 medicinske sestre, še posebej pa reševalci, opozorili na nevarnost zmanjševanja kakovosti in varnosti zdravstvene oskrbe pacientov med prevozi z reševalnimi vozili. Po informacijah, ki jih lahko spremljamo v medijih, lahko nekatere spremembe, v kolikor bo do njih prišlo, bistveno poslabšajo varno zdravstveno oskrbo pacientov na terenu, še posebej varne prevoze z reševalnimi vozili. Kot izhaja iz omenjene izjave za javnost, Združenje zdravstvenih zavodov Slovenije že poldrugo leto vztrajno vpliva na Ministrstvo za zdravje, da zniža kadrovski standard na nujnih nereševalnih prevozih. Vzporedno s tem pa zagovarjajo stališče, da bi za krmilom reševalnega vozila tehnika zdravstvene nege lahko zamenjal voznik brez zdravstvene izobrazbe. Zbornica oziroma zveza je v letu 2010 izvedla redni strokovni nadzor s svetovanjem na eni od reševalnih postaj zdravstvenega doma v Sloveniji, kjer je bilo ugotovljenih precej nepravilnosti, ki konkretno ogrožajo varnost pacientov med prevozi. Tu imam zapisnik oziroma poročilo. Ugotovitve so bile posredovane na Ministrstvo za zdravje, kjer na omenjeno poročilo ni bilo odziva oziroma reakcije. Ministra za zdravje v zvezi s kadrovskimi standardi na področju izvajanja nujnih reševalnih prevozov sprašujem naslednje: Ali ministrstvo spremlja rezultate strokovnih nadzorov v zvezi z opravljanjem reševalnih prevozov in ustreznostjo kadrovskih standardov pri opravljanju nujnih reševalnih prevozih, da ne bo ogrožena varnost in življenje ljudi? Kako ministrstvo ukrepa v primerih, ko so ugotovljene nepravilnosti? Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Spoštovani predsedujoči, podpredsednik doktor Cukjati, cenjene poslanke in poslanci, kolegica in kolega minister! Morda najprej za začetek razčistimo, kako naj bi se kader zmanjševal. Namreč, gre za zaključek tako imenovanega prehodnega obdobja, ki je trajalo kar 13 let. S 1. januarjem 2011 se je kadrovski normativ spremenil, tako da ekipa, ki je bila do takrat dovoljena, da bi lahko v taki ekipi, ki izvaja nujne reševalne prevoze, bil vključen tudi zdravstveni reševalec voznik, ta ni več dovoljen. Od 1. januarja letos smejo to izvajati samo tisti, ki imajo ustrezno srednjo zdravstveno izobrazbo. Torej, po 13 letih je vstopil v veljavo ta člen, ki odpravlja in spreminja sestavo v tem delu, v drugem delu je pa to diplomirani zdravstvenik in po potrebi tudi zdravnik tisti, ki v skladu s Pravilnikom o prevozih sodeluje v tej ekipi. Ali ministrstvo izvaja nadzor? Moram priznati, da gre za eno od dejavnosti, ki je, kot ste uvodoma povedali, ena pomembnih pridobitev v slovenskem prostoru in mora biti regulirana in nadzirana. In ministrstvo redno izvaja nadzore. Če bi bil interes, vam lahko dam vsa ta poročila, ki jih pa moramo ustrezno brati. Zelo preprosto naj povem, da v letih 2009 in 2010 so bile praktično vse enote pregledane in od 62 jih je 41 delovalo v skladu s pravilnikom. Pri 9 je bilo delno ali s pridržkom, pri 12 pa so bile ugotovljene določene nepravilnosti. Kaj ministrstvo ali minister takrat odredi – odredi ustrezne ukrepe, ki so številni. Zahteva odpravo pomanjkljivosti, določi rok za njihovo odpravo, določi osebo, ki nadzira in svetuje, obvesti Zdravniško zbornico, da odredi izredni strokovni nadzor, predlaga zamenjavo odgovorne osebe, ki izvaja oziroma koordinira nujno medicinsko pomoč. Lahko celo spremeni status enote, odredi upravni nadzor, zahteva celo vrnitev izplačanih sredstev, kajti v preteklosti smo včasih ugotovili, da so sredstva, ki so jih zavodi dobili za to dejavnost, presegala dejansko uporabljena. To je bilo vselej izvajanje v letih 2009 in 2010. Prehodno obdobje je nastopilo s 1. januarjem. Mi oziroma strokovne službe, ki so izvajale, so lahko na nek način predvidele, da nekateri zdravstveni domovi ne bodo tega izvedli, vendar večina tistih, ki so bili nadzirani v letu 2010, je napovedalo, da bodo tem spremembam sledili. Namreč, tiste zaposlene, ki niso izpolnjevali pogojev, so lahko premestili na ne nujne reševalne prevoze, na sanitetne prevoze. Glede na naloge, ki sem jih kot minister s strokovno ekipo prevzel pri realizaciji Pravilnika o zagotavljanju neprekinjenega zdravstvenega varstva, smo bili v prvih treh mesecih bolj organizirani v to, da posnamemo mrežo dežurnih mest in da izvajamo aktivnosti na terenu pri združevanju dežurne službe. Bomo pa v aprilu ponovno začeli z izvajanjem nadzorov. Seveda, usmerili se bomo predvsem v tiste enote, kjer se je nakazovalo oziroma se nakazuje, da teh sprememb niso izpeljali, in tam ustrezno ukrepali. V prehodnem obdobju moramo slediti rezirno, s 1. januarjem se morajo te ekipe ustrezno prestrukturirati, kadrovsko ojačati na nivoju nujnih prevozov oziroma priti do prerazporeditev. Moram pa zaključiti, da v končni točki je seveda za izvajanje na nivoju posameznega zavoda, ki ima ta program za to odgovorno vodstvo, predvsem s poslovnim, pa tudi s strokovnim direktorjem. Lahko vam zagotovim, da bomo v pozni pomladi ponovno začeli z aktivnimi nadzori na področju izvajanja nujne medicinske pomoči, prav na tem področju, ki ste ga omenili. Opozorjeni smo bili na te nepravilnosti, tudi na pobude direktorjev številnih javnih zavodov, da naj se nekako vrne podzakonski akt v prejšnje obdobje. Vendar temu sam nisem pritrdil in bomo z nadzori ugotovili, kolikšne kršitve so. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev, gospod Menih? Izvolite.
Hvala lepa za odgovor. Znan je primer velenjskega zdravstvenega doma, ko je bil opravljen strokovni nadzor, ki je zaradi neustrezne kadrovske rešitve pokazal nepravilnosti, ki konkretno ogrožajo varnost pacientov med prevozi. V zvezi s tem dopolnjujem svoje vprašanje z naslednjim: Ali ste bili seznanjeni z omenjenimi nepravilnostmi na reševalni postaji Zdravstvenega doma v Velenju? Ali boste odredili upravni nadzor? Kaj boste odredili s fiktivnimi sredstvi, saj se na nalogih pojavljajo spremstva, ki jih ni bilo? Kaj boste storili za varnost in zdravje in življenje vseh pacientov, ki potrebujejo nujni reševalni prevoz? Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Bi kar na zadnje odgovoril. Seveda pri takih izjavah vseeno bodimo malo previdni. Namreč do zaključka lanskega leta so bili tisti reševalci vozniki, ki so bili ustrezno usposobljeni preko prej veljavnega določila z ustreznim 80-urnim tečajem ali vpisom v 4. letnik srednje medicinske šole, ki bi to zaključili v prejšnjem šolskem letu, usposobljeni in so lahko to izvajali. Tako, da bi tu bi težko prikimal, da bi samo ta uveljavitev prehodnega obdobja in zamenjava lahko kakorkoli kvarno vplivali na zdravje ljudi oziroma da ta sprememba, lahko bi celo obratno sklepali. Ampak ne bi zdaj zagovarjal, treba je pač slediti podzakonskim aktom, zakonodaji in to tudi uveljaviti. Z nadzori oziroma s temi zaključki sem bil seznanjen oziroma tudi nekateri direktorji so dali neformalne pobude, naj bi to spremenili, vendar temu nismo prikimali. Mi bomo, kot sem napovedal, izvajali nadzor naprej in sistemsko ugotovili, za kakšen obseg neuveljavitve podzakonskega akta gre, ne samo na dotičnem zdravstvenem domu, ki ste ga omenili, tudi na preostalih. Na splošno. Spremembe je pač treba izvesti, 13-letno obdobje je dovolj dolgo, da bi lahko do prekvalifikacije prišlo. Moram pa opozoriti, da so zelo glasni tudi z druge strani, ki opozarjajo, da prav ti izkušeni vozniki, ki so se preko teh tečajev usposobili, da bi lahko še naprej izvajali to aktivnost in da bi celo lahko šlo za drugačen pogled in tudi učinkovitost izvajanja te službe, ker gre za usposobljene voznike. Kakorkoli je, podzakonski akt je veljaven, treba ga je upoštevati in mi bomo z nadzori ugotovili obseg teh kršitev in ustrezno reagirali. Hvala.
Hvala. Gospa Renata Brunskole bo postavila poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću. Prosim.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovani gospa ministrica, gospoda ministra, kolegici in kolegi, lepo pozdravljeni! Ustno poslansko vprašanje postavljam ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću v zvezi z zaščito vodnih virov in varstvom kmetijskih površin, potrebnih za pridelavo hrane. Gre za vprašanje onesnaženja z bioplinsko gnojevko. Kakšno je stališče Ministrstva za okolje in prostor do navedene problematike? Ali Ministrstvo za okolje in prostor podpira morebiti nekoliko premajhno odzivnost okoljske inšpekcije? Ali Ministrstvo za okolje in prostor lahko zagotovi spoštovanje Uredbe o obdelavi biološko razgradljivih odpadkov v skladu z Uradnim listom iz leta 2008 št. 62 in takojšnje ukrepanje okoljske inšpekcijske s prepovedjo uporabe bioplinske gnojevke v kmetijstvu, dokler se ne uvedejo okoljevarstvena dovoljenja? Eden takšnih primerov je tudi bioplinarna Lokve Črnomelj, ki obratuje od jeseni leta 2008. V Sloveniji je menda edina, ki ne predeluje kmetijskih pridelkov. Letno predela od 25 tisoč do 30 tisoč ton organskih odpadkov, pretežno ostankov hrane iz restavracij, ki jih zbirajo po vsej Sloveniji. Proizvedeno elektriko prodajo v omrežje. Kar se tiče cene, je, kolikor je ugotovljeno, ta cena višja od cene električne energije za gospodinjstva, ker proizvodnjo zelene energije subvencionira država, seveda v breme davkoplačevalcev. Torej, da nekoliko skrajšam ta moj prvi del vprašanja. Odpadki prihajajo, torej organski odpadki prihajajo iz cele Slovenije in vsi ti odpadki ostajajo v Beli krajini, s tem, da je treba upoštevati, da od te količine 25 tisoč do 30 tisoč ton organskih odpadkov, torej pretežno teh ostankov hrane, je izredno majhna količina, majhen delež iz območja same Bele krajine. V zvezi s tem je bilo postavljenih že kar nekaj vprašanja, tudi sama ugotavljam, da je kar nekaj bojazni ljudi iz Bele krajine, na to me opozarjajo kot poslanko in zatorej, spoštovani gospod minister tudi to moje vprašanje.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovane gospe poslanke, gospodje poslanci, kolega ministrica in minister! Problem bioplinarn postaja vedno bolj zanimiv in pereč v Sloveniji. Mogoče lahko uvodoma povem, da bioplinarne nastajajo pod papirji in dovoljenji občin, saj tukaj ne gre za zadeve DPN-jev, ampak gre za lokalne zadeve. Tako da je lahko tak problem zanimiv. Namreč, ko nekdo to gradi, je lahko prepričljiv, marsikaj obljublja, potem pa se zadeve mogoče obrnejo v nekaj drugega. Ministrstvo za okolje in prostor izdaja okoljevarstveno dovoljenje le za tiste bioplinarne, ki predelujejo odpadke, ne pa za tiste, ki predelujejo krmo, kot je koruza. Bioplinarna, ki predeluje odpadke, je z okoljskega vidika primerna za predelavo biološko razgradljivih odpadkov v energijo. V Sloveniji ima okoljevarstveno dovoljenje le 6 bioplinarn in ta je ena izmed teh, ostale bioplinarne ne predelujejo odpadkov ali pa so tako majhne, da ne potrebujejo okoljevarstvenih dovoljenj. Pri nas na ministrstvu se zavedamo, da je problem uporabe pregnitega blata iz bioplinarn, čeprav je v zakonodaji navedeno, kako ga je dovoljeno uporabiti, dosti pereč. Bioplinarna v Črnomlju ima OVD, trenutno so na ARSO vložili prošnjo za njegovo spremembo. Inšpekcija izvaja redne inšpekcijske preglede bioplinarne v Črnomlju od septembra 2009 in za enkrat pri teh inšpekcijah, vsaj glede formalnosti, ni bilo odkritih nobenih nepravilnosti. Pri nadzoru je bilo ugotovljeno, da je glavni problem s temi bioplinarnami ravnanje s pregnitim blatom. Izdana je bila odločba o prepovedi oddaje pregnitega blata, ta po analizah ustreza drugemu kakovostnemu razredu, kar pomeni, da se tega blata ne more uporabiti za gnojenje kmetijskih zemljišč. Kljub temu pa je ZZV Kranj pregnito blato uvrstil v prvi kakovostni razred. Obvestim naj vas, da je generalna inšpektorica danes bila na obisku, ravno v tej bioplinarni. Tisto, kar je danes videla, zgleda povsem v redu, tudi kakšnega hudega vonja ni. Zavedamo se, da je režim bioplinarn tak, da so v nekaterih dneh, tudi ob določenih atmosferskih razmerah občutki drugačni, izpuščanja druga, zlasti pa vonjave oziroma smrad je nekaj zelo problematičnega, ker za to tudi ne obstajajo nobeni standardi. V Nemčiji imajo nekaj, kar pa je na zelo šibkih nogah, o tem smo se že pogovarjali. Tako, da tega problema se bo treba nekako lotiti, vendar zaenkrat teh rešitev ni, problem standardizirati pa potem tudi imeti ustrezno usposobljene osebe, ki lahko po teh standardih ugotavljajo, za kakšno intenziteto smradu gre. Zato zelo težko kar koli bolj konkretnega odgovorim. Menim pa, da bioplinarne, ki povzročajo takšno nelagodje prebivalcem, ne sodi v naselja in bi tukaj morale tudi občine pri izdaji dovoljenj biti precej pozorne. Pa še mogoče, če primerjamo, ko kmet polije gnojnico, smo vajeni tega smradu, če pa ta ista gnojnica pride iz bioplinarn, nas pa moti. Se pravi, bodimo vsaj pri kriterijih občutljivosti nekako konsistentni. Hvala lepa.
Hvala. Izvolite, gospa Brunskole.
Hvala lepa. V nekem delu se seveda strinjam, spoštovani gospod minister, z vašim odgovorom, vendar glede na to, da je Bela krajina dežela, kjer je tudi ena od dejavnosti zagotovo kmetijstvo, tista panoga dejavnosti, ki jo želimo pospeševati, predvsem podpirati, tako je tudi na strani Ministrstva za kmetijstvo, nas posebej skrbi, da je, če je takšna politika v skladu s politiko pospeševanja obnovljivih virov energije, pa nekako nam to ravno ne deluje v skladu s politiko varstva okolja in ohranjanja narave. Zakaj namreč? Ta bioplinska gnojevka, ki nastaja kot stranski produkt proizvodnje električne energije v enakih količinah, kot je količina predelanih odpadkih zaradi tehnološke vode, ki se dodaja v procesu, je za Belo krajino problematično v toliko, da gre za območje s plitkim krasom in gre za predelavo 30 tisoč ton letno, kot sem že prej omenila, in od tega zelo majhna količina z območja Bele krajine. To lahko predstavlja zelo resno grožnjo podtalnici in več kot 200 registriranim vodim izvirom na območju Bele krajine. In danes ocenjujemo, da je bila kapaciteta bioplinarne že v samem začetku predimenzionirana, količina odpadkov se povečuje in se bojim, da bo Bela krajina dejansko, ne vem, samo območje, ki bo sprejemalo odpadke, torej ves odpad, vse ostaja v Beli krajini. Kar se tiče pa same vsebnosti težkih kovin in pa smradu, tukaj nekako tudi s strani civilne iniciative in občine Črnomelj – županja mi je tudi danes omenila, da bo imela ponovno sestanek z inšpekcijo – to ni, tukaj so dvomi in gre za drugi razred okoljske kakovosti po uredbi.
Hvala. Gospod minister želite.
Hvala lepa. Jaz imam tukaj nek zapis, to kar sem prej povedal: "Upravljavka naprave ima pravnomočno uporabno dovoljenje številka 351243/2007–34, z dne 16. 4. 2009, izdajatelj je bila Upravna enota Črnomelj. V prihodnjih postopkih si je pridobila OVD za proizvodnjo 10 ton odpadkov na dan z maksimalno zmogljivostjo 28 tisoč ton na leto, potem ima OVD za obratovanje glede emisije hrupa, OVD za prodajo odpadkov z dne 30. 10." Tako da zadeve so nekoliko nerodne, tisti isti organ, ki izda, ima potem nazaj neke pripombe oziroma bi rad to povlekel. Tukaj bo treba verjetno tudi na formalno-pravni strani rešiti zadeve. Hvala.
Hvala. Tudi gospod Zvonko Lah bo postavil poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav ministrici, ministroma in podpredsedniku! Glede na to, da je z odpadki v Sloveniji zelo slabo urejeno, in glede na to, da se pripravlja uredba o ločenem zbiranju odpadkov, in tudi osnutek operativnega ravnanja s komunalnimi odpadki je pripravljen, bi rad postavil v zvezi s tem tudi gospodu ministru vprašanje. Namreč, operativni program je pripravljen po mojem mnenju bolj kot nujnost, zaradi evropskih direktiv in ciljev, ki jih določajo. Ta operativni program in uredba pa za seboj potegneta kar precej ukrepov na terenu. Zanima me: Kdo bo zagotovil tudi finančna sredstva? Operativni program, vsebina programa določa okoljske cilje, potem ugotavlja obstoječo komunalno infrastrukturo za zbiranje, obdelav odpadkov in pa tudi infrastrukturo, ki je še potrebna do leta 2015. In tukaj se mi zdi, da glede na situacijo na tem področju, glede na to, da smo imeli predvidenih 15 centrov za ravnanje z odpadki, da se, seveda, zmanjšuje potem operativnem programu na 9 in 2 rezervna, da sta urejeni praktično samo dve deponiji, da imamo neurejeno predelavo odpadkov, da hodijo po terenu inšpektorji, ki zapirajo odlagališča, ki odlagajo nepredelane odpadke in vemo, da se to v kratkem času ne bo dalo urediti. Glede na samo situacijo pri pripravljenosti projektov na tem področju me veseli, da je tudi ministrica za lokalno samoupravo in regionalen razvoj tukaj v operativnem programu razvoj okoljske in prometne infrastrukture, so tudi ti projekti, ti projekti pa stojijo. Na Odboru za okolje in prostor smo že dve leti nazaj zahtevali nek presek izvedljivosti teh projektov, ker takrat je veliko projektov bilo samo v fazi umeščanja v prostor. Me zanima: Kako naj bi se to do leta 2015 uredilo?
Izvolite, gospod minister.
Spoštovani! Sedaj sem se že kar malo navadil odgovarjati na vprašanja odpadkov, nisem specialist, imam specialiste v hiši, ki pripravljajo. Mogoče komentar, da malo pokažem, da ni v Sloveniji tako hudo. Če greste v Bruselj, boste videli pred hišami plastične vrečke, kar tako. Če greste pogledati v Pariz, o ločenem zbiranju še ni govora, daleč od tega. Mislim in sem ponosen, da če pogledate skozi Evropo, da ne bomo samo Nemčije pa Avstrije gledali, je Slovenija zelo napredna v implementaciji direktive. Tudi Slovence moram pohvaliti, da so se hitro, ob pomoči vseh nas, tudi komunalnih podjetij, vzgojili in naravnali na sodoben način. Toliko za uvod. Seveda, pri vsaki taki stvari pa želimo več, kar je tudi prav. Ravnokar so prišli štirje dokumenti v obravnavo, javno obravnavo, in tukaj je jasno, da je med komunalnimi podjetji nekoliko završalo, kajti opozorila preteklih let so se nekako tako končala, "bomo že nekako, račune pa veselo plačujemo". Jaz, kot vsi vi veste, koliko komunali plačate, ne. In moram še povedati, da je komunalni posel velik biznis. In zato je treba vsa ta prigovarjanja, jamranja, kdo bo to plačal, z rezervo jemati. Zlasti problem imam v novomeškem, trebanjskem delu, kjer vemo, da so lokalne zdrahe naredile veliko škodo, ampak pri tem oblast, država, nima kaj dosti opraviti. Kar lahko naredimo, da poskrbimo za uredbe, te so zunaj, so sodobne, moram reči, da sosedje južno od Slovenije, nekdanje Jugoslavije, tudi Albanije, prosijo za kopije teh uredb, prosijo za inštruktaže. Prišli bodo k nam na učenje o pristopu k evropskemu redu. Moram povedati, da gremo zelo dobro proti želenemu cilju. Vse te zgodbe okoli stroškov deponij. Okoli problemov, izgub, mislim da so to že večletna priganjanja. Enkrat je treba zadevo zaključiti. Prehodno obdobje do leta 2015 je še zadnji čas, ko se mora komunalna podjetja in tudi občine, na koncu urediti, disciplinirati tako, da bomo lahko izpolnili zahteve Evropske unije in tiste, ki smo jih postavili. Tako da mislim, da na tem področju delamo dobro, gremo k cilju in smo tudi dokaj nepopustljivi pri takih in takih prigovarjanjih. Nenazadnje je Slovenije iz kohezijskih skladov dobila zajetne denarje za reševanje teh problemov. Najprej je bilo mišljeno, da bo 15 regij, regijskih centrov, kasneje se je videlo, da še 9 takšnih, ki se bodo gradili, mogoče predimenzionirano. Pojavljajo se privatne iniciative, privatno-zasebno partnerstvo. Tako, da se bojim, da bomo čez 3, 4 leta govorili, da imamo prevelike kapacitete. Jasno pa je, da si želimo vse jutri in takoj. Vendar, bo treba malo potrpeti. In kot pravim, da je zdaj ena glavnih zadev, bodo še neke zakonske podlage, ki jih pripravljamo, in mislim, da bomo celo zadevo uspešno zaključili. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite gospod Lah.
Mogoče bo res manj odpadkov, ampak predvsem zaradi tega, ker bo kupna moč padla, ker bodo ljudje manj kupovali in bo manj embalaže, ker je je večina v odpadkih. To bo to glavni razlog. Gospod minister, zakaj, če smo tako napredni in tako uspešni, pa potem inšpektorji hodijo in kaznujejo po 10 tisoč evrov upravljavcev teh deponij? Če smo tako napredni? Potem bi lahko še malo počakali, saj se trudijo na terenu, pa ne gre, ker tudi sredstev ni. Uredba zahteva in na vašem ministrstvu je bilo rečeno, da naj bi v šestih mesecih uredili ločeno zbiranje po sistemu od vrat do vrat. Sedaj ima večina komunal skupne kontejnerje za 5 gospodinjstev. Potrebno je nabaviti nove kontejnerje, nova vozila ali prirediti vozila. Od kod? Občine imamo proračune sprejete, to ni majhen strošek. Zbirno reciklažni centri – vse občine jih nimajo. To mislim, da je velika pomoč. Centri za ravnanje z odpadki – v našem primeru moramo zdaj voziti v Lenart na predelavo, kjer se loči. Mislim, da tam ostane 30 % odpadkov, ostalo pripeljejo nazaj. Strošek je 42 evrov, zdaj še 59 evrov. Kdo to plača? 2,5 milijona evrov na leto za kompletno območje. Mislim, da bo imela Bela krajina večji problem, kot je ta s smradom, s stroški za odpadke, ko jih bodo pripeljali iz Bele krajine v Novo mesto, pretovorili v Lenart in potem nazaj v Novo mesto. Mislim, da bi potem malo lahko ustavili konje, zagotovili tudi sredstva za tiste evropske projekte, ki so v operativnem programu, da bi šli čim prej v izvedbo, saj mora biti do 2013 porabljeno.
Hvala. Gospod minister izvolite.
Hvala. Kot sem že rekel, ravnanje z odpadki je velik posel. Zelo bi bilo zanimivo za neki nabor malih podjetij za par let nazaj pogledati knjige, pogledati osebne dohodke, pogledati materialne stroške, vozila in vse skupaj – prišli bi do zelo zanimivih podatkov – pa tudi pogledati, ali so bile neke vožnje okrog dvakrat in tako naprej. Zato mislim, da nima smisla za nazaj gledati, kaj se je dogajalo pa kaj bi se odkrilo. Red mora biti. Več kot to podaljševati ne moremo. Na zadeve smo dolgo časa opozarjali in očitno tam, kjer se ni moglo nikakor razumeti, da bo enkrat konec, mora inšpekcija nekaj narediti. Drugega odgovora ni. Hvala.
Hvala. Gospod mag. Štefan Tisel pa bo postavil poslansko vprašanje ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejanu Židanu. Prosim.
Vsem lep pozdrav! Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana ministrica, spoštovani ministri, poslanke in poslanci! Blizu 70 % Slovenije pokrivajo gozdovi. Gozd oziroma les je ena redkih dobrin oziroma surovin, ki je imamo v naši državi v zadovoljivih količinah, da ne rečem v izobilju. Kako znamo mačehovsko ravnati s tako pomembno surovino, pa kaže žalostna podoba propadanja slovenske lesne industrije na eni strani, ter polni tovornjaki hlodov na drugi strani, ki vozijo v sosednjo državo, vozijo pa tudi sekance oziroma drva, ki pomenijo subvencionirano zeleno energijo, seveda, sosedom, ne v Sloveniji. 26 % ali 224 tisoč hektarjev slovenskih gozdov je v državni lasti, ki jih upravljajo gozdno gospodarstvo oziroma koncesionarji, in to že 10 let. Za en kubični meter posekanega lesa plačujejo državi cca 6 evrov. Če računamo, da stane na trgu en kubični meter drv 50 evrov, tehnični les pa še bistveno več, vidimo, da gre za nesramno bogatenje na račun države. Kako so bile takrat podeljene koncesije, ni povem jasno. Jasno pa je, da so mnogi mali podjetniki ostali brez posla. Ti mi zdaj dokazujejo, da bi bili pripravljeni plačevati najmanj 20 evrov za kubik posekanega lesa in prav bi bilo, da polovico dobi tudi lokalna skupnost za vzdrževanje ceste in druge infrastrukture. Pred dvema letoma sem že postavil podobno poslansko vprašanje ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano dr. Milanu Pogačniku, zato me zanima, gospod minister: Kakšen je vaš pogled na to področje gozdarstva? Kako vidite rešitev za boljše gospodarjenje z državnimi gozdovi, da bo več surovine za domačo industrijo? Ali razmišljate o novem razpisu koncesij ali pa vsaj o dvigu koncesnine? Hvala.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Gospod predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Dejansko je vaše vprašanje, gospod poslanec, eno izmed najpomembnejših v Sloveniji. Teh 60 % gozda, s čimer smo tretja najbolj gozdnata država znotraj Evropske unije, je pri nas neizkoriščeno bogastvo. Vidite, da v tem trenutku poteka razprava, ali je zelena energija na polju primerna ali ne, ko vemo, da je v bistvu prednost v proizvodnji hrane, tam, kjer pa imamo prednost, to pa je gozd, pa v bistvu našo zeleno energijo izkoriščajo tujci. Dejstvo je, da nam v tem trenutku glavno težavo v Sloveniji predstavlja seveda premajhen posek. Mi v tem trenutku imamo prirasta, ki bi omogočal poseka skoraj 6 milijonov kubikov, govorim bruto, imamo pa posek 3,4 milijone kubikov, kar pomeni, da v gozdu pustimo, tako skozi povprečno oceno, vsaj 160 milijonov na letni ravni v primarni proizvodnji, kaj šele v sekundarni. In temu so letos aktivnosti namenjene. Kar se tiče koncesij. Koncesije so bistveno področje, ki je mešanica, ki je izjemno težko rešljiva. Če pogledamo in se poglobimo tako v zakon kakor v koncesijsko pogodbo ali koncesijske pogodbe ugotovimo, da je mešanica dveh sistemov, ki nista čisto kompatibilna, to je socialističnega, mogoče celo komunističnega, in tržnega. Znotraj tega je treba vedeti, da koncesije veljajo do 30. junija 2016, ampak znotraj tega seveda ne pomeni, da lahko mi si postavimo hipotezo, da se nič ne da narediti. Zato smo bili izjemno previdni in izjemno ambiciozni pri pripravi uredbe o koncesiji za izkoriščanje gozdov v lasti Republike Slovenije, zlasti da uveljavimo dve načeli, ki sta bili pri tem manj izraziti. Prvo je načelo določitve tržne cene. In če ne pride do določitve tržne cene, do licitacije, ki jo pa vodi koncesionar, torej Sklad kmetijskih zemljišč. In kot drugo, da v bistvu poostrimo nadzor nad izvajanjem koncesijske pogodbe. Tako da mi v letošnjem letu pričakujemo, da bomo dobili na kubik 30 % več denarja, kakor smo ga dobili lansko leto. Treba je pa povedati, da smo bili v lanskem letu pri teh naporih uspešni. V letu 2009 smo imeli, kakor ste pravilno ugotovili, gospod poslanec, približno 6, natančneje 5,82 evra na kubik koncesnine, da smo v letu 2010 prišli za 30 % višje, to je 7,56, in v letu 2011 pričakujemo, da bo koncesnina nekaj manj kot 10 evrov, to je 30 % rast. V tem trenutku še aneksi niso podpisano, in to zato, ker potekajo upravni spori, ampak mislim, da sodišča bodo začela odločati v korist države. Ali je to stanje, s katerim sem zadovoljen? Nisem zadovoljen, vendar dejstvo je, da imamo koncesije, koncesijske pogodbe podpisane. Kaj delamo v tem trenutku? Začeli smo se pripravljati za nek bolj normalen koncesijski odnos, ki bo nastal po letu 2016. Osnova tega je, da pripravimo Zakon o gozdovih, tako da v letošnjem letu odpiramo Zakon o gozdovih. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala lepa za odgovor. V glavnem sem zadovoljen. Bi pa še omenil, da je premalo povezovanja med gozdarstvom in lesarstvom, na kar me opozarjajo naši lokalni, celjski lesarji, in med koncesionarji državnih gozdov ter lesno industrijo. Če bi domača lesna industrija dobila cenejši les iz državnih gozdov, bi se lahko ohranila mnoga delovna mesta v lesarstvu, tako pa podjetja propadajo. Že kar nekaj časa se vozijo najboljši hlodi v tujino, ker se tam bolje tržijo, doma pa ostaja slabši les. Pri sosedih les razžagajo, potem pa vozijo v Slovenijo polizdelke in elemente. Tako smo za prehrano že uveljavili akcijo "Kupujmo slovensko". Tudi pri lesu bi morali uporabiti podobna prizadevanja, "Domači les predelajmo doma". Ob finalnih izdelkih, ki so bili v Sloveniji že davno znani in so bili dobri izvozni artikli, ostane potem 75 % lesne mase, ki se uporabi za energetske potrebe, ne da bi bilo treba uvoziti toliko drugih energentov. Pa tudi arhitekte in druge načrtovalce javnih zgradb in stanovanjskih hiš je treba spodbujati, da se v večji meri uporablja les kot zelo primeren dekorativen in človeku ter okolju prijazen gradbeni material in gradbeni element, kar bi povečalo uporabo domačega lesa in bi pomenilo delovna mesta. Vem, da posamezniki to že poskušajo, na Koroškem in tako naprej, pa vendar bi se tu dalo še več narediti. Izognili bi se plastiki in nekaterim drugim uvoženim materialom. Naši lesarji s Celjskega celo predlagajo, da bi bilo morda pomembno, da se obe panogi, gozdarstvo in lesarstvo, povežeta v enem ministrstvu.
Hvala. Izvolite, gospod minister.
Gospod poslanec, o tem področju razmišljamo zelo podobno. Ne da se poveže znotraj enega ministrstva, verjamem, da Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano je sposobno zelo kvalitetno sodelovati tudi z Ministrstvom za gospodarstvo. Dejansko tudi meni povzroča strašno bolečino, da se slovensko hlodovino odpelje v sosednjo državo, se razžaga in se dodana vrednost ustvari, potem pa se preko slovenskega pristanišča letno pelje 700 tisoč kubikov po proizvodu v tretje države, kjer se ponovno ustvarja dodana vrednost. Kaj trenutno počnemo. Ker je pristojnost deljena, sva z ministrico mag. Radiće ustanovila skupino, ki se imenuje "Gozd-les". Ta skupina ima dosti enostavno nalogo, kako v bistvu povečati produkcijo v celotni verigi. Prvi korak je, da moramo čim prej certificirati še preostali gozd. V tem trenutku imamo certificiranega vsega državnega plus tri velika privatna posestva. Kmetijsko-gozdarska zbornica končuje akreditacije skozi shemo, ki bo bolj enostavna kot za velike gozdove, da bomo lahko izpeljali tudi za kmete na dosti bolj neobremenjujoč način. Torej, to je prvo. Zakaj je to tako pomembno. Zato ker pomembni evropski kupci kupujejo lesne izdelke takrat, ko so certificirani, da prihajajo iz gozda, kjer se dela na trajnostni način. To je prva zadeva. Druga zadeva, ki je pomembna, usposabljamo zlasti kmetije z razpisi za novo tehnološko opremo. Do sedaj je bilo že za 13 milijonov pogodb in ti razpisi se nadaljujejo. Na ta način želimo tudi zmanjšati število smrtnih žrtev. Ne smemo pozabiti, da je letno, mislim, da je bilo lansko leto 15 smrtnih žrtev, letos v prvih nekaj tednih pa je že 5 smrtnih žrtev, kar kaže, da moramo po tej poti iti naprej. V tem trenutku je tisto, kar je pomembno, da nam primanjkujeta dve veliki žagi. Tu z upanjem zremo na nove razpise, tehnološke razpise Ministrstva za gospodarstvo. Kar pa moramo zdaj skupaj doseči, pa je, ali gremo v certificiranje "izdelek iz slovenskega lesa", vendar pa morajo to povedati strokovnjaki znotraj te skupine. Hvala.
Hvala. Imate proceduralni predlog? Izvolite.
Hvala lepa za odgovor. Na podlagi poslovnika bi vseeno predlagal, da se na temo gozdarstva, koncesij in lesarstva opravi razpravo v Državnem zboru. Gre za obširno in zanimivo temo, tudi zelo pomembno, ki zadeva širši interes v Sloveniji, in lahko skupaj pridemo do dobrih zaključkov. Hvala lepa.
Hvala. O predlogu poslanca gospoda Tisla, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministra na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločil jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Zdaj bo gospa Silva Črnugelj postavila poslansko vprašanje ministru za zdravje, gospodu Marušiču. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni, gospod podpredsednik, lepo pozdravljena ministra! Gospod doktor Marušič, današnje vprašanje, kot je bilo napovedano, bom postavila o kugi 20. in 21. stoletja, o bolezni, ki ji sicer po domače rečemo sladkorna bolezen oziroma o diabetesu, o bolezni, ki je vse bolj in bolj razširjena, o bolezni, ki ima zaradi odsotnosti in vseh drugih, zelo številnih posledic velike družbenoekonomske posledice in težave in nenazadnje vpliva na neko harmonijo v družini, v kolektivu in tako naprej. V minulem letu je v Sloveniji potekal mednarodni kongres diabetologov. Leta 1987 je bilo na svetu 100 milijonov diabetikov, od takrat pa se je število praktično potrojilo. Leta 2006, ko je OZN diabetes razglasila za epidemijo, se je število obolelih povečalo že na 246 milijonov, danes pa strokovnjaki ocenjujejo, da je diabetikov že okoli 300 milijonov. V Sloveniji je trenutno okoli 125 tisoč registriranih bolnikov diabetesa, med katerimi je žal veliko mladih. Sladkorna bolezen sodi med tiste kronične bolezni, ki znajo zaradi svoje pogostosti ter zahtevnosti in kompleksnosti obravnave predstavljati velik javnozdravstveni problem. Posledice so obsežne. Uspešno obvladovanje zahteva usklajena delovanja javnega zdravstvenega sistema, celotne družbe in vlade nasploh. Vlada je pred kratkim sprejela nacionalni program za obvladovanje sladkorne bolezni, strategije razvoja 2010–2020. Zanima me: Ali je ta strategija usklajena z ostalimi vladnimi strategijami, ki so že sprejete oziroma se pripravljajo, kot sta na primer nacionalni program športa in "Zagotovimo si hrano za jutri"? Poleg tega me zanima: Kako se bo ministrstvo lotilo zahtevne prednostne naloge celovite oskrbe obolelih s kroničnimi boleznimi, tudi diabetesa, v svojem izvajanju resolucijo o nacionalnem planu zdravstvenega varstva do leta 2013? Hvala.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Spoštovani podpredsednik gospod doktor Cukjati, cenjeni poslanke in poslanci, kolega! Hvala za to vprašanje – katera je največja prioriteta v zdravstvenih sistemih oziroma kateri je največji izziv in problem. Sladkorna bolezen kot takšna zanesljivo sodi med enega največjih javnozdravstvenih problemov v svetu – ne samo v Sloveniji. Prednost in na nek način tudi ponos ministra v Sloveniji, da regulira tak sistem in da smo to v Sloveniji zaznali, da smo le pristopili med tiste države, ki so pripravile strategijo za obvladovanje sladkornih bolezni, strateški razvojni načrt do leta 2020, in ga uspeli pripeljati do Vlade in ga tudi sprejeti. Kar pomeni, da je potem na nek način vladna zaveza to, kar so civilna družba, stroka, politike pripravile v skladu s Svetovno zdravstveno organizacijo, saintvincentsko deklaracijo in tudi zavezami društev sladkornih bolnik pri pripravi programa, ki stremi za tem, da se usmerimo v zgodnje odkrivanje, preprečevanje nastanka te bolezni in zdravljene same bolezni, da se spremlja, raziskuje, izobražuje na tem področju. Kar je najpomembnejše pri tem programu, je seveda to, da temelji na sodelovanju med partnerji v zdravstvu in izven zdravstva. To je eno od pomembnih in poglavitnih izhodišč. Kajti če želimo javnozdravstvene probleme razreševati, moramo iti v druge politike in delovati skupaj z drugimi področji. Zato sem tudi kmalu po prevzemu ministrstva, poznavajoč težave pri implementaciji različnih strategij, imenoval koordinacijsko skupino na ministrstvu, septembra lanskega leta, ki koordiniran samo izvajanje tega programa in se usklajuje z drugimi strategijami. V njej niso samo predstavniki strok, ampak tudi predstavniki bolnikov. Glede strategije, ki je bila omenjena – nacionalni program športa –, se je Ministrstvo za zdravje pozitivno odzvalo. Pomembno pridobitev v zmanjševanju dejavnikov tveganja, ki vplivajo na sladkorno bolezen, namreč vidimo prav v rekreativnem športu za zdravje in dostopnosti do rekreacije, in da je zelo verjetno najučinkoviteje začeti prav pri mladih in v najmlajšem obdobju pri osveščanju za aktivno odpravo dejavnikov tveganja, ki kasneje vplivajo, na primer, na povišano telesno težo, na zmanjšanje gibanja, kar potem povečuje tveganja za nastanek sladkorne bolezni. Kako udejanjamo strategijo? 8. aprila lanskega leta je bil na Vladi sprejet tudi akcijski načrt, omenil sem že koordinativno skupino. Po analizi akcijskega načrta je bil ta v letu 2010 v celoti izpolnjen. Lahko smo zadovoljni, lahko pa morda mislimo celo, da je bil celo neambiciozen. Ampak naj povem nekatere dosežke iz leta 2010. Pomembno je, da smo skupaj z Zvezo društev diabetikov izpeljali tekmovanje o znanju o sladkorni bolezni za učence osnovnih in dijake srednjih šol. To pomeni, da se vstopa v najnižji ali tisti začetni del verige, kjer se praktično pojavljajo večja tveganja za nastanek bolezni. Spremenjena je bila smernica za obravnavo bolnika za sladkorno bolezen tipa 2. Ustrezno so se doizobrazile diplomirane medicinske sestre – edukatorke za sladkorno bolezen, ki jih bomo vključevali potem v timsko delo. Kar je zelo pomembno ob pomanjkanju podatkov je tudi sodelovanje, nek skupen dogovor med Inštitutom za varovanje zdravja in Zavodom za zdravstveno zavarovanje Slovenije, da bosta pripravila skupen projekt za spremljanje sladkorne bolezni s posnetkom stanja in s predlogom sprememb. Morda pomemben dokument oziroma knjižica, ki je bila pripravljena in je bila izdana v izteku preteklega leta, je tudi "Sladkorno bolezen obvladujemo skupaj". Torej, na nek način sem želel orisati, da v tem akcijskem načrtu gremo od začetnih, od najmlajših, osnovna, srednja šola, preko strokovnega kadra, preko smernic in nenazadnje tudi publikacij. Kar je zelo pomembno, sladkorna bolezen sodi med kronične bolezni, zato na ministrstvu v akcijskem načrtu predvidevamo pripravo strategije za obvladovanje kroničnih bolezni in udejanjamo v sistemu tako imenovane referenčne ambulantne, v katerih predvidevamo z ojačanim timom aktivno, po protokolih, obravnavo kritičnih skupin, med drugim prav bolnikov s sladkorno boleznijo. Prepričan sem, da se bo ta akcijski načrt izvajal in da dobo ustrezni rezultati tudi pokazali smiselnost uvedbe te strategije. Hvala.
Gospod Rado Likar bo postavil poslansko vprašanje. Želite dopolnitev? Izvolite, gospa Črnugelj.
Hvala lepa. Več ali manj poznam aktivnosti v zvezi s to boleznijo, pa vendarle verjamem in upam, da je vaš odgovor, seveda so ga slišali moji kolegi in kolegice in nenazadnje tudi ministri. Eden izmed njih je tukaj prisoten. Ker vemo, da harmoničnost je vplivanje vseh na vse. Bolezen je resna, neizmerno katastrofične posledice ima. Žal v Sloveniji ugotavljamo, da imamo v starostnem obdobju med 5.–10. letom 30 do 35 % preveč debelih otrok. Ugotavljamo, da so tudi koronarne bolezni posledica tega. Ugotavljamo tudi neizmerno "lahkost" nekaterih, ki bi na tem področju morali daleč bolj aktivno delovati. Jaz vem, da ste vi pač s svojimi dejanji na tem področju veliko naredili, ampak kot ena pobuda bi bila sigurno tudi letna obravnava te problematike na plenarnem zasedanju parlamenta. In nenazadnje tudi obravnava tega problema na Vladi, ampak ne tako, bi človek rekel, informativno, ampak dejansko s predstavitvijo vseh zelo velikih posledic, ob posledic, ki jih ima tudi neprekrvavitev oči in tako naprej, na vse te zadeve, ki izjemno rade zelo hitro in težko in usodno vplivajo na posameznika in potem seveda posledično na celotno družbo. Hvala.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Načeloma ali pa v celoti se strinjam z vašimi pobudami. Načeloma zato, ker mislim, da bi tako kot ste zdaj izpostavili sladkorno bolezen, tudi vsaj še dva ali tri, veliko javnih zdravstvenih problemov morali obravnavati. Seveda se kot minister za zdravje popolnoma zavedam omejenosti tega, kar zdravstveni sistem lahko nudi. Znano je, da lahko zdravstveni sistem izboljšajo samo 20 % zdravja populacije, ostalih 80 % moramo delovati medresorsko. Tako da se načeloma pridružujem, pozivam tudi poslance in poslanke, da misel ali pa idejo o skrbi za lastno zdravje vsak dan propagirajo in z veseljem se bomo udeležili takšnih srečanj. Opozarjam pa samo na to, da je potrebno določeno obdobje pri spremljanju podatkov in pa trendov, zelo nevarno bi bilo, če bi samo na podlagi leta 2010 morda slavili ali pa že sklepali, kako obračamo strategijo za to daljše obdobje. Pomembna je pa zavest o tem, da problem je in da se ga je treba strateško lotiti in usmerjati politiko. Hvala za pobudo.
Hvala. Gospod Rado Likar bo postavil poslansko vprašanje ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, gospodu Židanu. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči, spoštovani minister, oba ministra, kolegice in kolegi! Zakon o kmetijstvu je eden pomembnejših zakonov s področja kmetijstva, s katerim se ureja tudi številna druga področja pomembna za razvoj kmetijstva in pa seveda pomeni pravno podlago za izvajanje skupne kmetijske politike. Zakon o kmetijstvu med drugim vsebuje tud poglavje, ki ureja tako imenovani posebni upravni postopek. Gre za določbo 32. člena Zakona o kmetijstvu, ki določa, da rok, v katerem mora pristojni organ izdati odločbo na prvi stopnji, začne teči od dneva, ko so v skladu s predpisi skupnosti ugotovljena vsa dejstva in izvedene vse predpisane kontrole. Ta določba odstopa od splošnih pravil postopka Zakona o pravnem postopku, ki določa, da mora organ odločbo izdati v enemu mesecu od prejetja popolne vloge oziroma v posebnih primerih v dveh mesecih, se pravi v šestdesetih dneh. Kot poslanec sem dobil kar nekaj opozoril, da je bila v mnogih primerih stranki v postopku povzročena nepopravljiva škoda zaradi zavrnitve vloge prav zaradi možnosti nerazumno dolgega roka odločanja organa na prvi stopnji. V praksi to pomeni, da stranka v postopku ne more nikoli z gotovostjo ugotoviti, od katerega dne začne teči rok za določitev o vloženi vlogi, posledično pa tudi ne more izkoristiti upravičenj, ki izhajajo iz inštituta molka organa. Takšna ureditev pomeni diskriminacijo pravic stranke v postopku, saj ne more v celoti ščititi svojih interesov. Zato vas, spoštovani gospod minister, sprašujem: Zakaj določbe zakona o pravnem postopku ne veljajo za vse enako, se pravi tudi za kmete? To pomeni, da bi se moralo o popolni vlogi, s katero se, recimo, kmet prijavi na razpis za razna sredstva v upravnem postopku, odločiti najkasneje v dveh mesecih.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Gospod predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Ta odgovor je preprost in na drugi strani ni preprost. S spremembo zakona o kmetijstvu v letu 2006 se je v bistvu pojavila posebna ureditev upravnega postopka, ki je potem tudi obveljala pri zadnji spremembi iz leta 2008. Ta določa, da se ZUP v 325 členih, toliko jih ZUP ima, se pri 29. členih dejansko izvršujejo posebnosti po Zakonu o kmetijstvu. Argumenti za te posebnosti so v bistvu posebnosti evropske kmetijske politike, jih je relativno dosti. Meni so sodelavci napisali samo, da so to konkretno ozka vprašanja, dve strani, generalno gre pa za to, da se mora v bistvu izvesti 100 % administrativna kontrola pred vsakim izplačilom, potem pa se izvajajo kontrole še v naravi, preden so zadeve do konca jasne, pri 5 % vlog za površine in pri 10 % vlog za živali. Tako da v bistvu, če bi na hitro pogledali, bi rekli, da je v bistvu takšna ureditev, ki je zdaj, smiselna in upravičena, vendar, tu je pa ta vendar. Mi sedaj ravno z namenom, da naredimo življenje kmetov in kmetic bolj enostavno, z manj administrativnimi ovirami. Začeli smo spreminjati zakon o kmetijstvu. To je v bistvu glavni namen. Prvi osnutek bo šel v javno razpravo čez nekaj tednov. Dal bi, gospod poslanec, eno pobudo, in sicer da je mogoče znotraj odbora, ki zelo aktivno sodeluje pri kmetijski politiki, to je Odbora za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano Državnega zbora, obravnavati prav posebno temo, kjer bi se pogovarjali, katerih področjih lahko v bistvu zmanjšamo administriranje na način, da bo od tega imel slovenski kmet korist. Nam, kot pristojnemu ministrstvu, bi takšna razprava koristila. Definitivno bi bili rezultati te razprave primerni, da jih vnesemo tudi v zakonodajo. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala lepa. Sem vesel tega odgovora in seveda mi je jasno, da v teh številnih postopkih, ki jih vodi, denimo, Agencija za kmetijske trge na prvi stopnji, da so zaradi številčnosti pa tudi kampanjskosti, da je te roke težko loviti oziroma jih spoštovati. Vendar naj vam navedem samo en primer, s katerim sem vas tudi seznanil že s poslanskim vprašanjem. Dobil sem še par klicev na to temo, ko je vlagatelj, ki se je prijavil na razpis za sofinanciranje iz ukrepa pomoč mladim prevzemnikom kmetij na Agencijo za kmetijske trge. Na agenciji so to njegovo vlogo zavrnili iz razloga, ker vlagatelj pač ni izpolnjeval razpisnih pogojev, se pravi prvi lastniški prevzem kmetije ni bil opravljen v tem roku, 18-mesečnem roku oziroma odločba o pravici do teh sredstev iz naslova tega ukrepa ni bila izdana znotraj tega 18-mesečnega roka. Vendar je pri tem treba poudariti, da je vlagatelj v času oddaje vloge izpolnjeval vse razpisne pogoje in da je do poteka tega 18-mesečnega roka bilo še kar nekaj časa, mislim da okoli 4 mesece, in organ je seveda porabil za to odločanje 4 mesece in 8 dni, se pravi toliko, da je šlo za 10 dni čez ta 18-mesečni rok. Kot rečeno, je bila vloga zavrnjena in jaz sem vesel vašega pojasnila, da boste šli v smeri spremembe tega zakona. Upam, da se bodo vsaj v nekaterih takih ekstremnih primerih, kjer res lahko pride do oškodovanja, roki spremenili oziroma uskladili. Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, želite? [[Ne.]] Gospod Danijel Krivec bo postavil poslansko vprašanje ministru za šolstvo in šport dr. Lukšiču, ki pa je odsoten. Boste kljub temu postavili vprašanje? Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovana ministrica, spoštovani ministri, lep pozdrav! Enako velja tudi kolegicam in kolegom. V skladu s Poslovnikom Državnega zbora bom vseeno postavil ustno vprašanje v zvezi s pridobivanjem licenc, ki jih določa Zakon o športu, velja pa seveda za ministra za šolstvo in šport dr. Igorja Lukšiča. V zadnjem času se vse pogosteje srečujemo s primeri, ko tržni inšpektorji kot pristojni za nadzor nad izvajanjem Zakona o spodbujanju razvoja turizma na terenu ugotavljajo, da izvajalci dejavnosti turističnih športnih storitev kot pridobitne dejavnosti za to nimajo licence, ki jih določa Zakon o športu. Pri tem izvajalci teh storitev navajajo, da imajo vso potrebno strokovno znanje, kar dokazuje s certifikati mednarodnih združenj, da pa nikakor ne morejo pridobiti licence, ki je pri nas predpisana in jo po Zakonu o športu izdaja Olimpijski komite Slovenije. Na ta problem je bilo ministrstvo že večkrat opozorjeno. V lanskem letu so potekali tudi skupni sestanki med Ministrstvom za šolstvo in šport, Ministrstvom za gospodarstvom in Tržnim inšpektoratom kot izvajalcem nadzora, kjer so bile te pomanjkljivosti tudi ugotovljene, evidentirane in sprejeti določeni sklepi. Glede na to, da neurejene razmere na tem področju še posebej pri adrenalinskih športih predstavljajo veliko oviro za njihovo normalno izvajanje, s tem pa slabšo turistično ponudbo in povzročijo gospodarsko škodo, sprašujem gospoda ministra, najprej prvič: Kdaj bo ministrstvo za šolstvo in šport pripravilo spremembo Zakona o športu, kar je bilo na teh sestankih dogovorjeno? In drugič: Kdaj bo ministrstvo za šolstvo in šport v sodelovanju z Olimpijskim komitejem Republike Slovenije uredilo področje licenciranja? Gre za pereč problem, ki se zdaj ponovno aktualizira, kajti pred nami so pomladni in poletni meseci, ki ponovno poganjajo določene dejavnosti na področju turizma, in glede na to, da ne obstaja v Sloveniji urejeno licenciranje določenih segmentov, prihaja pri tem do težav. Seveda so inšpektorji zadolženi, da to nadzirajo, vendar smo zdaj v absurdni situaciji, ko imajo tujci te licence urejene, v Sloveniji pa naši ponudniki ne morejo teh licenc niti pridobiti. In mislim, da je, glede na dokumente, ki jih tudi posedujem, v korespondenci med ministrstvi, skrajni čas, da Ministrstvo za šolstvo in šport to uredi in prepreči, da se to izvajanje omejuje oziroma da se s tem povzroča tudi gospodarska škoda.
Hvala. Želite ustni odgovor na naslednji seji? Ja, ga boste dobili. Mag. Majda Potrata, želite postaviti vprašanje ministrici za kulturo, Majdi Širci, čeprav je odsotna? Ja. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana ministra in ministrica, kolegice in kolegi! V skladu z veljavnim poslovnikom pričakujem, da bo ministrica odgovorila na moje poslansko vprašanje ustno, zaradi tega, ker ravnam v skladu s pričakovanji udeležencev 21. otroškega parlamenta. Tukaj, v Državnem zboru, so razpravljali 21. marca na temo "Vpliv družbe in medijev na oblikovanje mladostnika" in eno od njihovih sporočil je bilo, da želijo biti slišani. V skladu s tem tudi zastavljam to svoje vprašanje. Zveza prijateljev mladine Slovenije, ki je vsakoletna organizatorka nacionalnega otroškega parlamenta, sklene na pomlad parlamente in razprave, ki se vrste na šolah, občinskih srečanjih, medobčinskih srečanjih, regijskih in se potem končajo na nacionalni ravni. Letošnja tema je bila, kot rečeno, vpliv družbe in medijev na oblikovanje mladostnika. Iskali so odgovore na vprašanja internet, njegova socialna omrežja kot glavni oblikovalci današnjega otroštva, virtualni ali realni medsebojni odnosi in zastavili vprašanja, ali znamo biti realni v virtualnem svetu. O vplivu interneta in socialnih omrežij, o internetu kot oblikovalcu vrednot stališč in vedenja mladih, o vplivu tiskanih in elektronskih medijev, torej teme, ki kažejo na to, kako doživljajo svojo odvisnost od medijev, kar 70 % anketiranih namreč razlaga, da si ne zna več predstavljati življenja brez interneta. Pri tem se pa zelo dobro zavedajo pozitivnih strani, ki jih mediji prinašajo, in tudi nevarnosti, ki prihajajo z njimi. In v skladu tudi s tistim, kar je bilo mogoče slišati, sprašujem ministrico Majdo Širca: Ali po njenem mnenju veljavni medijski zakon zagotavlja zadostno zaščito otrok in mladostnikov oziroma ali so v medijski zakon ustrezno prenesene evropske direktive o zavarovanju interesov otrok in mladostnikov? Ta vprašanja se zastavljajo tudi v zvezi z vsakoletnim poročilom Varuha človekovih pravic o, denimo, tudi pojavnosti otrok v medijih in morebitnih zlorabah, pa tudi o tem, kar je bilo mogoče v zvezi s tem slišati na Odboru za kulturo, šolstvo, šport in mladino, ko smo obravnavali poročilo Varuha človekovih pravic. Vem, da zakon o medijih v 84. členu varuje mladostnike in otroke, ampak vendarle dobro bi bilo vedeti, kaj bo prinesla nova zakonodaja. Hvala.
Hvala. Ministrica gospa Majda Širca vam bo odgovorila na naslednji seji. Zdaj bo gospod Marjan Bezjak postavil poslansko vprašanje ministru za promet dr. Vlačiču.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lepo pozdravljeni, ministrica, ministra, poslanke in poslanci! Postavljam vprašanje gospodu dr. Vlačiču. Ob gradnji avtocest v Sloveniji prihaja do velikih poškodb. Nastajajo poškodbe lokalnih cest, priključenih na pomursko avtocesto. Zanima me: Ali je predvidena sanacija teh poškodb? V kolikšnem času bodo te poškodbe zaradi izgradnje avtoceste odpravljene?
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala, predsedujoči. Ob gradnji avtoceste v Pomurju, Podravju in na Dolenjskem je prišlo do poškodovanja državnih cest, to je znano dejstvo. Poškodovane ceste oziroma odseki so bili evidentirani. Poškodbe bosta odpravila upravljavca državnih cest, Direkcija Republike Slovenije za ceste in Dars. V ta namen je bilo med upravljavcema sklenjenih sedem dogovorov, pet za Pomurje, eden za Podravje, eden za Dolenjsko, skupna vrednost je 6 milijonov evrov. Dva dodatna dogovora za območje Dolenjske sta v pripravi. Delitev stroškov med upravljavcema je različno. Večji del stroškov sanacije praviloma pripada Direkciji RS za ceste. Sanacija je torej v tem smislu odvisna od zagotavljanja sredstev iz državnega proračuna. Proračunska sredstva za leti 2010, 2011 in 2012 bomo zagotovili, za 2011 so zagotovljena. Direkcija Republike Slovenije za ceste je zadolžena za pripravo ustreznih razpisov in ti razpisi bodo dokončani do konca marca 2011. Predvidevamo, da bodo te obnove izvedene do konca leta 2012, dvoletno dinamiko smo zastavili. Tu imam v prilogi odseke, da sem malo bolj konkreten. Da vam ne bi čisto vseh bral, ker verjetno nimam niti dovolj časa, bi vam samo povedal, da so odseki dogovorjeni, ko gre za gradnjo avtocestnih odsekov Lenar–Spodnja Senarska, Spodnja Senarska–Cogetinci, potem imamo še odseke na tem istem drugem, ki sem ga omenil. Potem imamo Beltinci–Lendava, odseke, ki so se poškodovali pri gradnji Beltinci–Lendava. Potem Lendava–Pince, odseki okrog tega odseka. Slivnica–Draženci, odseki okrog tega gradbenega avtocestnega odseka, Spodnja Senarska–Cogetinci in Cogetinci–Vučja vas in Pluska–Ponikve. To so zdaj sklenjeni sporazumi, ki bodo v tej dvoletni dinamiki na ta način, kot sem zdaj opisal, tudi izvedeni. Torej, pričakujemo nekje do konca marca, torej praktično do konca tega meseca bi morali biti razpisi dokončani.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala, minister. Vem, da tudi območje Slovenskih goric spada v Republiko Slovenijo, zato tudi vem, da imate na ministrstvu kot tudi Vlada določene prioritete. Zato bi bilo prav, da bi že po nekaj opozorilih, da so nastale poškodbe, kot je bilo obljubljeno s strani Ministrstva za promet, da se bodo sanirale ceste, pa tega še kljub temu ni. Rad bi navedel tri primere. Cesta, ki se imenuje R2-433, Senarska–Lenart–Trate–Most na Muri, kot tudi cesta skozi Selce, ki se imenuje R3-746, Janeževci–Selce–Dolge njive–Spodnji Duplek. Te ceste so dejansko v zelo slabem stanju. Poškodovale so se namreč ob izgradnji avtoceste, kajti veliki tovornjaki so vozili gramoz in te stvari ob izgradnji avtocest. Že predhodno je bilo s strani ministrstva obljubljeno, da se bodo te ceste sanirale, ampak se žal še do danes niso. Prav tako zadnja omenjena cesta, kot sem navedel, R3-745 skozi Selce, je v tako slabem stanju, da bi morala biti zaprta za promet. Prav tako bi rad postavil še eno vprašanje. Ob izgradnji pomurske avtoceste je bila obljubljena tudi trasa ali pa po starem imenovana obvoznica avtoceste na Lenart. In dejansko je bilo tudi v lanskem letu ponovno štetje prometa in pokazatelji so ponovno pokazali na preobremenjenost te ceste. Zato vem, da ste tudi sami bili v Lenartu in podali eno mnenje. Občani in občanke bi radi vedeli, kdaj se bo to realiziralo?
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Jaz bom zdaj po resnici povedal, da sem si, ker ne morem iz glave odgovoriti, zapisal. Če sem si prav, pa me popravite. R2-433, R3-447, R3-745, pa obvoznica avtocesta Lenart. Jaz sem si to zapisal, pa vam bomo pisno odgovorili, ker zdaj iz glave res ne poznam vseh podatkov, v kakšnem statusu so ta trenutek te zadeve, tako da bom z veseljem odgovoril. Hvala.
Hvala. Imate proceduralni predlog? Izvolite. Malo počakajte, ker še ni minuta potekla. Poskusite zdaj. Še ni. Malo potrpežljivosti, saj boste dobili besedo. Prosim, izvolite.
Hvala za besedo. Hvala za odgovore, gospod minister. Jaz bi prosil, če bi lahko dejansko dobil te pisne odgovore in na koncu koncev, kdaj lahko potem krajani, občani, državljani Slovenskih Goric pričakujejo obnovo teh cest, kar je bilo dejansko obljubljeno in so bile ceste dejansko uničene ob sami izgradnji avtoceste. Hvala.
Hvala. Če sem prav razumel, ni šlo za pobudo, da bi glasovali o odgovoru oziroma o razpravi o odgovoru ministra. Hvala. Zdaj bo gospod Branko Marinič postavil poslansko vprašanje ministrici, odgovorni za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, gospe Duši Trobec Bučan. Prosim.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Še enkrat, spoštovana ministrica za lokalno samoupravo in regionalni razvoj. V lanskem novembru je Služba Vlade za lokalno samoupravo in regionalni razvoj objavila četrti razpis za tako imenovano južno mejo oziroma konkretno za razvoj obmejnih območij s Hrvaško. Na razpolago je bilo 12 milijonov evrov. Pred dnevni ste z rezultati razpisa pisno seznanili občine, ki so bile na razpisu uspešne, in občine, ki na razpisu niso bile uspešne. Sprašujem vas, spoštovana ministrica: Koliko in katere občine so bile uspešne na razpisu? Kakšne je višina prejetih sredstev? Kako pojasnjujete razloge za tiste obmejne občine, ki na razpisu niso bile uspešne, med katerimi je neverjetno kar 6 obmejnih občin iz območja Haloz, Zavrč, Cirkulane, Videm, Podlehnik, Žetale in Majšperk?
Hvala. Gospa ministrica, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Od prijavljenih 52 projektov je bilo na zadevnem javnem razpisu uspešnih 15 občin, po abecednem seznamu so to občine Bistrica ob Sotli, Bloke, Črnomelj, Koper, Kostel, Kozje, Ljutomer, Markovci, Metlika, Piran, Podčetrtek, Podlehnik, Rogaška Slatina, Središče ob Dravi in Turnišče. Kakšna je višina sredstev, imam tukaj preglednico, pa vam jo bom izročila v fizični obliki. Višina dodeljenih sredstev k posameznemu projektu, se pravi skupna sredstva Evropske unije in sofinanciranja Republike Slovenije, znaša od 361 tisoč 560 evrov do enega milijona evrov, kar je bil najvišji možni znesek na javnem razpisu. Povprečna višina dovoljenih sredstev znaša 750 tisoč evrov, skupno je bilo okvirno razpisanih za leto 2011 5 milijonov evrov in za leto 2012 7 milijonov evrov. Med šestimi haloškimi občinami, Zavrče, Cirkulane, Videm, Podlehnik, Žetale in Majšperk, je bila uspešna občina Podlehnik, ki je prijavila na javni razpis 2 vlogi. Za projekt z nazivom "Izgradnja kanalizacije v naselju Podlehnik", so bila tej občini dodeljena sredstva v višini 961 tisoč 652,71 evrov. Razlogi za neuspeh projektov haloških občin so podobni kot pri drugih občinah. Druga vloga občine Podlehnik ni ustrezala pogojem javnega razpisa glede upravičenega namena operacije. S področja prometne infrastrukture so bile opravičene le operacije, s katerimi se rešuje problematika dostopov po slovenskem ozemlju do bivališč ali proizvodnih objektov na slovenskem ozemlju, ki so sedaj odrezani zaradi uvedbe schengenskega režima na meji z Republiko Hrvaško. Namen takega ukrepa je povezati naselja v zaledju, ob meji z Republiko Hrvaško s centralnimi naselji v občini, in s tem omogočiti čim večjemu številu prebivalstva občine neoviran dostop do centralnih funkcij. Občina Podlehnik je torej prijavila vlogo za neupravičeno operacijo s področja prometne infrastrukture kljub temu, da so bili pogoji jasno navedeni v javnem razpisu in v pripadajoči razpisni dokumentaciji. Poleg tega so bili na spletni strani naše službe v času priprave vlog objavljeni odgovori na zastavljena vprašanja občin, ki so vključevala tudi to vprašanje. Prav tako je bil 30. 11. 2010 organiziran informativni dan za vseh 58 občin, ki so upravičeni prijavitelji na javni razpis. Na informativnem dnevu so bili udeleženci tudi predstavniki občin iz Haloz. Pogoji za kandidaturo v projektih prometne infrastrukture so bili podrobno obrazloženi, hkrati je bila podana obrazložitev spremembe razpisnih pogojev. Vsi prijavitelji so ob oddaji vloge oddali tudi podpisnao izjavo o seznanitvi in strinjanju z vsebino javnega razpisa in z razpisnimi pogoji. Enaka obrazložitev kot za Podlehnik, velja za vloge s področja prometne infrastrukture občin Cirkulane, Majšperk, Videm in Žetale, s tem da občina Majšperk ni obmejna občina. Menimo, da je do problema prišlo, ker so se na zadnjem razpisu spremenili pogoji. Če bi ti projekti kandidirali na prejšnjem razpisu, ki je določal, da lahko investicije s področja prometne infrastrukture potekajo kjerkoli v oddaljenosti 10 kilometrov obmejnega pasu, bi operacije bile, če bi ustrezale tudi ostalim pogojem razpisa, upravičene, žal pa so kandidirali na drugem javnem razpisu z drugačnimi pogoji. Za spremembo razpisnih pogojev smo se odločili, ker imamo v operativnem programu krepitve regionalnih razvojnih potencialov za obdobje 2007–2013 postavljeno omejitev za investicije v lokalno prometno infrastrukturo. Na tem območju smo cilje že dosegli, zato je bilo nujno sredstva usmeriti v druge namene. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Se vam zahvaljujem za ta del odgovora, ki pa bo popoln v tistem trenutku, ko se bodo tudi vaši uradniki zavedali dejanske situacije neposredno na terenu. Jaz ne govorim to samo iz lastnih ugotovitev. Pred seboj imam dokument, ki so ga sestavile in poslale vse prizadete občine, ki so se nanašale v drugem delu mojega poslanskega vprašanja. V navedenih občinah, o katerih sem vas spraševal, živi približno 17 tisoč prebivalcev, skupne površine je 287 kvadratnih kilometrov, več kot 50 % prebivalcev živi v petih občinah v deset kilometrskem obmejnem pasu. Občine imajo primanjkljaj delovnih mest. Dosegajo komaj 39,8 % slovenskega povprečja. Gostota prebivalstva se giblje v približno 58 % slovenskega povprečja. 40 % ozemlja občin je Natura 2000. Ob tem je treba upoštevati dejstvo, da so se ljudje s teh območij odselili ravno zardi tega, ker so podhranjeni pri zagotavljanju osnovne infrastrukture, ki bi jim jo bila država dolžna narediti. Upam in pričakujem, da bi odreagirali v smislu pozitivnega razmišljanja in povabila vseh predstavnikov občin, ki na razpisu niso bili uspešni, da bi se dogovorili za naslednji razpis, ki ga pripravljate in na katerega se bodo tudi prijavili z namenom, da bi bili uspešni. In še nekaj za opozorilo in opomin. Preglejte še enkrat občine, ki so bile uspešne, od 52. jih je bilo 15 uspešnih. Preverite. Preveril sem, niso zaslužile tega in niso si zaslužile [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala. Gospa ministrica, izvolite.
Hvala lepa. Vsekakor bomo zadevo še enkrat proučili, obravnavali vse vloge, ker, kakor veste, je možno vložiti tudi pravna sredstva. In v primeru, če bomo ugotovili kakršnokoli napako, bomo tudi ustrezno ukrepali. Hvala.
Hvala. Imate proceduralen predlog, gospod Marinič?
Hvala za besedo, še enkrat. V skladu z 246. členom Poslovnika Državnega zbora predlagam, da o tej problematiki, o tej temi opravimo v Državnem zboru širšo obravnavo. Vendarle gre tukaj za 52 občin, ki so se prijavile na ta razpis v skupnem obsegu, če bi bili detajlni, mislim, da bi v Republiki Sloveniji lahko kandidiralo celo 85 takih občin. Dejstvo je, da je področje urejanja zakonodaje na področju regionalnega razvoja v zadnjem času v negativnem smislu v trendu zaostajanja od centrov, ki so v tem smislu bolj razviti. Še enkrat poudarjam, da sem pregledal, katere občine so bile uspešne, katere niso bile uspešne z oziroma na primer, da se neposredno na terenu seznanimo s problematiko, ne nasprotujem, da so občine, ki so bile uspešne, dobile sredstva. Ne morem pa se strinjati z dejstvom, da občine, med katerimi je kar serijsko pet občin na južni meji, ob hrvaški meji, ki jim je bil razpis pravzaprav na kožo pisan, niso bile uspešne. In z ozirom na to, da smo prav v Državnem zboru nedolgo tega sprejeli tudi Zakon o skladnem regionalnem razvoju in k temu, če bi dodali tudi uredbo, na katero so vas opozorili prav župani teh obmejnih občin, je seveda zadeva v nekem dolgoročnem smislu za te občine nesprejemljiva. Prepričan sem, da bi v širši razpravi in obravnavi, ki jo predlagam, da bi jo opravili v Državnem zboru z namenom, da bi bil naslednji razpis, mislim, da šesti razpis ali katerega boste pripravili, da bi bil bolj življenjski, da bi v razpravi prišli do nekih konkretnih ugotovitev in dejstev, da bi temu sledil tudi razpis in da bi resnično na tem razpisu bile uspešne tiste občine, ki si to tudi zaslužijo. S tem se bo Slovenija bolj enakomerno razvijala in ti kazalci regionalnega razvojnega smisla ne bodo več kazali v tako negativni luči, kot to lahko ugotovimo zdaj. Prepričan sem, da smo skozi eno takšno razpravo v Državnem zboru lahko tudi uspešnejši pri vsebini priprav na naslednji razpis.
Hvala. O predlogu poslanca gospoda Mariniča, da Državni zbor na naslednji seji opravi razpravo o odgovoru ministrice za lokalno samoupravo in regionalni razvoj na njegovo poslansko vprašanje, bo Državni zbor odločal jutri, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. Zdaj pa bo dr. Peter Verlič postavil poslansko vprašanje ministru za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, gospodu Gregorju Golobiču.
Hvala lepa. Spoštovani minister. Zagotovo je področje razvoja in raziskav eno izmed tistih, ki pravzaprav, zdaj govorimo zelo popularno, vlak popelje naprej. In spomnim se, da je v Evropski uniji cela vrsta razpisov, kjer lahko slovenski raziskovalci s svojim znanjem tudi sodelujejo. V mislih imam šesti, mislim, da je zdaj že sedmi, verjetno so še kakšni novi, za katere nimam niti informacij. In vas zato sprašujem: Kakšno je stanje na področju razpisov Evropske unije? Kako uspešna je raziskovalna stroka v Sloveniji na tem področju in kakšne rezultate dosegamo? In ne vem, če ni preveč za ustno vprašanje: Na katero mesto se med sedemindvajseterico umeščajo slovenski raziskovalci? Vem, da smo v preteklosti, vsaj na področju tehničnih znanosti, se pravi aplikativnih znanosti in naravoslovja, imeli malo primanjkljaja glede na to, da je Slovenija usmerjena tudi naravoslovno, in jaz mislim, da je to lahko zelo pomembno za njen nadaljnji razvoj. Kako je s tem deležem med aplikativnimi, se pravimi uporabnimi rezultati študij in tistimi temeljnimi raziskavami, ne vem, če se še tako deli? In morda: Ali so ti rezultati tudi preneseni v slovensko uporabno sfero, se pravi med gospodarstvo? Skratka, mislim, da je to področje tisto, ki si res zasluži eno pozornost. In v primeru, da nismo bili uspešni ali premalo uspešni, me zanima: Kaj boste tudi na ministrstvu samem storili, da bi slovenski razvoj in raziskave imele ustrezno mesto pri nas doma in tudi v Evropi in da bi spodbudili raziskovalce k še bolj aktivnem sodelovanju? Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa za redko in zelo zanimivo vprašanje. Mislim, da si zasluži takšno pozornost, in še večjo, seveda. V kratkem bo priložnost o tem v tem visokem domu govoriti. Namreč, na ministrstvu – če se navežem na to, kar ste omenili na koncu – ob množici ukrepov, ki smo jih, predvsem v smislu povezovanja akademske in gospodarske sfere, na primer sami centri odličnosti, ki so tu v okviru predstavitev Znanje žanje na začetku vsake redno seje, predstavljajo kompetenčni centri, centri odličnosti. To so bili instrumenti, s katerimi smo poskušali pravzaprav s spodbujanjem raziskav na specifičnih področjih, kjer imamo neko kritično maso, tako na akademski strani, torej na strani institucij znanja, kot institucij gospodarskih subjektov, jih povezati preko teh razpisov, povzročati njihovo interakcijo, ki je zelo zahteven proces, je pa ključen za to, da bi upravičili povečana vlaganja in tudi premaknili nekako s točke stagnacije problem, ki je zelo trdovraten, boleč in ki smo ga tudi skozi krizo občutili, to je nizka dodana vrednost tistega, kar v Sloveniji v gospodarstvu počnemo. Zelo zahtevno vprašanje, zelo pomembno. Raziskovalna sfera ima tukaj pomembno nalogo. Mi smo v teh posamičnih ukrepih, kot sem omenil, v zadnjem letu pripravili strategijo. Z njo nadomeščamo star nacionalni raziskovalni progam NRLP in smo na podlagi izhodišč Sveta za znanost in tehnologijo pripravili raziskovalno-inovacijsko strategijo skupaj z Ministrstvom za gospodarstvo. Ta je bila po dolgi javni razpravi potrjena na Vladi, zdaj pa je pred obravnavo. Mislim da bo v tem tednu, v sredo zjutraj, matično delovno telo obravnavalo prve korake v zvezi z javno predstavitvijo mnenj o tej strategiji in strategiji visokega šolstva, ki je komplementarna, tako da bi predvidoma na majski seji Državni zbor lahko ta pomemben argument, ki vrsto ukrepov prinaša, sprejeli. Dokument je na tej ravni zelo natančen, kako spodbuditi ustvarjanje znanja in tudi vzpostaviti neko podporno okolje za transfer znanja, kjer je le mogoče. Tako da verjamem, da bomo ob tej priložnosti še veliko o tem govorili, kar je prav in se zelo vselim tega, da bo Državni zbor posvetil temu pomembnemu, zelo pomembnemu razvojnemu vprašanju takšno pozornost. Razpisih Evropske unije, ki jih omenjate. Pri prej omenjenih instrumentih smo na ministrstvu mimogrede že počrpati vsa sredstva strukturnih skladov, ki smo jih imeli na voljo v tej finančni perspektivi. Jih nimamo več. Že za kompetentne centre smo morali iti na spremembo operativnih programov. Ampak če dovolite, samo na kratko, prav ste omenili, okvirni programi so ključni. Pravzaprav se velika večina vseh projektnih razpisov na ravni Evropske unije dogaja trenutno v sedmem okvirnem programu. Ta zajema obdobje 2007–2013. Smo nekako v drugi polovici, prevesili smo se v drugo polovico. O nekaterih rezultatih je mogoče govoriti. Slovenija je, tu nimam točno rangliste, ampak je nadpovprečno uspešna tako po obsegu raziskovalcev, katerih projekti so vzeti v financiranje, kot tudi po obsegu sredstev. Še posebej izrazito izstopamo v obsegu in deležu raziskovalcev, ki so uspešni in ki prihajajo iz srednjih in malih podjetij. To je zelo pomembno, ker to pomeni ravno to, o čemer ste govorili, da torej gre za nek transfer znanja, da gre za aplikativni vidik znanosti, ki je tudi zelo pomemben. Tukaj vam lahko postrežem s podatkom, da je v dosedanjem izvajanju sedmega okvirnega programa Slovenija prijavila 2 tisoč 117 predlogov projektov, nekaj manj kot 2 tisoč 800 udeležencev projektov, podpisanih pogodb je 315 in v financiranje je bilo sprejetih 376, kar je 17,7 % uspešnost znotraj Evropske unije od vseh, kar nas postavlja daleč nad povprečje. Glede tega smo uspešni na številnih področjih. Tisto, kar je težava – če v teh sekundah še omenim –, pa je občutek, da so države nove članice pri koordinatorstvu teh projektov na nek način zapostavljeno, da smo bile v šestem plenumu pogajanj nove države članice uspešnejše, kot smo zdaj. Slovenija je prevzela na Svetu za konkurenčnost vodilno vlogo pri pobudi, da se analizirajo vzroki in da se to, morebiti bi lahko rekli celo diskriminacijo, v nadaljevanju primerno naslovi, da bo torej tudi več koordinatorstev, v sedmem programu smo jih imeli samo 26. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? [[Ne.]] Sedaj bo gospod Danijel Krivec postavil poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću. Prosim.
Hvala. Spoštovani podpredsednik, spoštovana ministra, kolegice in kolegi! V obstoječi zakonodaji obstaja še nek zanimiv zakon, ki se imenuje Zakon o določitvi zavarovalnega območja reke Soče s pritoki. V mojem vprašanju se tega zakona dotikam zaradi tega, ker prihaja v zvezi s tem zakonom do veliko zapletov oziroma različnih tolmačenj, ali ta zakon dejansko še velja. V obdobju po vstopu Slovenije v evropske integracije smo prevzeli veliko novih zakonov, sprejeli veliko direktiv, od Nature naprej do Zakona o varovanju okolja in podobnih novih zakonskih ureditev, še posebej veliko zakonov, ki urejajo varovanje narave, varovanje vodotokov in podobnih naravnih znamenitosti. Zato me zanima: Ali ta zakon iz leta 1976 v končni fazi še velja? Predvsem zato, ker se v določenih odločbah, ki prihajajo s strani posameznih subjektov v prostoru, ta zakon zelo redko navaja, vedno se ga pa uporabi takrat, ko se pojavi želja ali pobuda po umeščanju nekaterih objektov v tem prostoru. Tudi pri sprejemanju OPN-jev tega zakona dejansko nihče od pristojnih ni navajal. V tem zakonu pa obstajajo še nekatere rešitve, ki dajejo veliko pristojnost lokalnim skupnostim. Zato me zanima gospod minister: Ali ta zakon velja tako, kot je še vedno zapisan v dikciji? Hvala za odgovor.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsedujoči, spoštovane gospe poslanke in poslanci! Odgovor je kratek, potem bom pa še malo razložil. Zakon še velja. Je iz leta 1976. Ni bil nikoli izrecno razveljavljen z nobenim kasnejšim zakonom. Okvirno sodi v sistem zakonodaje iz področja voda, vendar ga tudi Zakon o vodah ni razveljavil. V tem primeru je zato treba uporabiti določbo prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in odvisnosti Republike Slovenije. Po zdaj ustreznih predpisov Republike Slovenije se v Republiki Sloveniji namreč smiselno uporabljajo kot republiški predpisi tisti izvedbeni predpisi, ki so uveljavljeni v Republiki Sloveniji ob uveljavitvi tega zakona, če ne nasprotujejo pravnemu redu Republike Slovenije in če ni s tem zakonom drugače določeno. Je pa bistveno to, da je Ustavno sodišče Zakon o določitvi zavarovanega območja za reko Sočo s pritoki v zadevi razveljavitve dela Odloka ureditve načrta za območje čez soški most v Čezsoči uporabilo in na njega uprlo svojo odločitev, in sicer odločbo v I-332 iz leta 1996. To so dejstva, zdaj pa mogoče še komentar. Mislim, da bi bil, ko bomo v letošnjem letu podpirali zakon o vodah, ki potrebuje solidno prenovo, čas pogledati, kako ta zakon o Soči vgraditi v novi zakon o vodah in s tem potem take dvome in, recimo, težave, če nastopijo iz tega, nekoliko odpraviti. Hvala.
Hvala. Želite dopolnitev? Izvolite.
Hvala za obrazložitev. Mislim, da je bila korektna, vendar povzroča po mojem še več vprašanj. Kajti v 2. členu veljavnega zakona, ki je veljaven, kot vi trdite, pravi, da meje priobalnih zemljišč iz prejšnjega odstavka predpiše občinska skupščina z odlokom. To bi pomenilo, kar smo pa v praksi že preizkusili, da bi meje priobalnih zemljišč določali ne več občinske skupščine, ker ji ni, ampak občinski sveti. Če to velja, lahko to naredimo, vendar sem prepričan, da bo na ministrstvu tolmačenje, da ta člen pa sigurno ne velja. Tako da se jaz zdaj sprašujem, ali bo obveljalo to, kar ste vi rekli oziroma kar pravijo pravniki, da ta zakon velja. Kajti v 2. členu daje velike pristojnosti lokalnim skupnostim. Prav tako daje v 4. členu v povezavi z Zakonom o graditvi objektov kar nekatere pristojnosti, ki se tudi ne spoštujejo takrat, ko določenim uradnikom to verjetno ne odgovarja, zmeraj se pa uporabijo takrat, ko je treba neko stvar na startu že preprečit, preden se karkoli še presoja. Ker 206. člen Zakona o graditvi objektov govori o pristojnih soglasodajalcih po tem zakonu in v 10. alineji govori tudi o predhodnem mnenju na podlagi 4. člena Zakona o določitvi zavarovanega območja reke Soče, Uradni list in tako naprej, kjer je spet navedeno, da je to izvršni svet, se pravi, po novem so to občinski sveti. Tega se v praksi ne izvaja. Občinski sveti niso nikoli vprašani v zadevi, ki je vezana na ta zakon, tako da se je treba tu vprašat, ali je ta zakon dejansko še ustavno primeren, ker se ne spoštujeta niti 2. člen tega zakona niti 4. člen. Noben dozdajšnji zakon, tako kot ste vi ugotovil, pa teh členov ni povozil, se pravi jih ni anuliral. To bi pomenilo, da so občinski sveti pristojni, da določijo priobalna zemljišča. In v teh primerih, ko se je urejalo prostorske akte, in to še zmeraj velja za določene občine, imajo velike težave ravno s to dikcijo oziroma ureditvijo priobalnih zemljišč. Se pravi, potem zakonu, če velja [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Nisem pravnik. Logično razmišljajoče – če je rečeno, da zakon velja, velja v celoti, le če se slučajno nekdo ne vpraša in povpraša Ustavno sodišče in le-to potem drugače razloži. Kajti Ustavno sodišče je tisto, ki je končna instanca. Zato bi ga bilo morda za konkretne primere dobro vnaprej vprašati, ali se to sme. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo z vprašanji in odgovori. Predsedniku Vlade, ministricam in ministrom se zahvaljujem za podane odgovore. Preden preidemo na nadaljevanje 18. točke dnevnega reda, prekinjam sejo za pet minut, da se nam pridružijo tisti, ki želijo in so morda še v svojih poslanskih pisarnah. Torej, prekinjam sejo, ki jo bomo nadaljevali ob 21.00.
Spoštovane kolegice in kolegi! Nadaljujemo s prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo predloga Zakona o štipendiranju. Nadaljujemo splošno razpravo poslank in poslancev. Besedo ima Bogdan Barovič. [[Ga ni.]] Andrej Magajna. [[Ga ni.]] Franco Juri. [[Ga ni.]] Besedo ima Samo Bevk, pripravi naj se Ivan Grill. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Začeti bi seveda morali s Knafljevo ustanovo ali Mecenom Žigo Zoisom, vendar bi nas to zapeljalo daleč stran v zgodovino. Sistemsko se je področje štipendiranja v Sloveniji načelo urejati v 70. letih prejšnjega stoletja, seveda takrat z družbenimi odgovori in samoupravnimi sporazumi. Zelo veliko je bilo tudi kadrovskih štipendij v tistem času, ki so jih razpisovala številna podjetja. V občini Idrija je v prejšnjem sistemu na primer zelo dobro delovala občinska samoupravna interesna skupnost za štipendiranje. Leta 1990 se je v Sloveniji šolalo 128 tisoč dijakov in študentov, v letu 2005 pa je bilo dijakov in študentov že 216 tisoč, kar je skoraj 70 % več. Zato je tudi razumljivo, da je v letu 1990 štipendije prejemalo 54 % dijakov in študentov, v letu 2005 pa manj kot 28 %. Ta podatek pa je bil zelo zaskrbljujoč, zato je Državni zbor leta 2007 sprejel prvi sistemski zakon o štipendiranju v samostojni Sloveniji, veljati pa je začel septembra leta 2008. Pred tem je bilo štipendiranje urejeno le s šestimi členi Zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti ter s posebnim pravilnikom kot podzakonskim aktom. Kot sporoča Statistični urad Republike Slovenije je konec leta 2009 v Sloveniji prejemalo štipendijo 61 tisoč 110 dijakov in študentov, to je skoraj tretjino vseh vpisanih dijakov in študentov, točneje 31 %, kar je za 4 odstotne točke več kot leto poprej. Med dijaki je bilo 40 % štipendistov. Tudi med študenti je bilo leta 2009 zaznati rahel porast, v vsej populaciji je bilo 23 % štipendistov. Z novim zakonom je začel delovati tudi Javni sklad Republike Slovenije za razvoj kadrov in štipendije. Ključni namen sedanjega predloga zakona je, da so na enem mestu urejene oziroma evidentirane vse štipendije, ki se podeljujejo, in odprava nekaterih pomanjkljivosti v sedaj veljavni ureditvi. Novi zakon bo celovito, pregledno in enotno uredil štipendiranje v Republiki Sloveniji. Zakon določa nove vrste štipendij, povečuje dodatek za oddaljenost za upravičence iz krajev, ki so bolj oddaljeni od kraja bivanja, omogoča tudi prejemanje več vrst štipendij hkrati, seveda če skupaj ne presežejo več kot 400 evrov. Štipendije se bodo po novem podeljevale zgolj za dodiplomski študij in ne več za podiplomskih študij. Z novo ureditvijo področja kadrovskega štipendiranja je torej namen zakona zagotoviti še večje število štipendij, pregled nad štipenditorji ter dejanskim številom podeljenih štipendij. Učinke novega zakona o štipendiranju povečuje tudi Zakon o malem delu, ki mu, po mojem, neupravičeno nasprotujejo predvsem funkcionarji študentskih in funkcionarji nekaterih sindikalnih organizacij. V primerjavi z dosedanjim študentskim delom se za delodajalca ohranja 14 % dajatev od malega dela, se pa pomembno spreminja razdelitev tako zbranih sredstev med končne prejemnike, in sicer tako, da se glavnina teh sredstev namenja štipendijam, 5 % oziroma 19 milijonov evrov, in gradnji študentskih domov, 2 % oziroma 7 milijonov evrov, za razliko od dosedanje ureditve, ko se je denar iz študentskega dela prelival v dobičke študentskih servisov in nekaterih organizacij. Naj spomnim samo na nakupe jadrnice, polnilnice Julijana ali hotela Bellevue. Dejstvo, da je imel , na primer, leta 2005 samo en večji študentski servis v državi več kot 230 milijonov tolarjev čistega dobička, govori samo zase. Danes bi bila tudi velika in uspešna slovenska podjetja zadovoljna z 10 milijoni evrov čistega dobička. Razumljivo, da so bili nekateri za te dobičke pripravljeni celo razbiti pročelje slovenskega parlamenta. Z novimi ureditvami na področju štipendiranja pa bomo po novem dobili okoli 10 tisoč dodatnih štipendij, predvsem zaradi zvišanja cenzusa s 380 na 630 evrov mesečnega dohodka na družinskega člana, tudi zaradi Zakona o malem delu, ki ga bom seveda na referendumu 10. aprila podprl. V državnem proračunu je tako za leto 2012 predvidenih 40 milijonov evrov več sredstev oziroma 25 % več sredstev kot danes. Bi pa opozoril na zaostrovanje kriterijev za pridobitev Zoisovih štipendij. Mnogi nadarjeni učenci, dijaki in tudi študenti visokih dosežkov ne morejo doseči zaradi različnih razlogov, na primer, zaradi razmer, v katerih živijo in se šolajo in nanje ne morejo vplivati, kot sta socialni, ekonomski ali kulturni status družine, kulturna in ekonomska razvitost lokalnega okolja, materialne in kadrovske razmere na šoli, oddaljenost šole od športnih igrišč, glasbenih in drugih šol, odsotnost tekmovalnega področja ali raziskovalnih možnosti. Prav zaradi tega bo treba razviti tudi nov koncept štipendiranja nadarjenih. Sicer pa, kot sem uvodoma povedal, bom Predlog zakona o štipendiranju v prvi obravnavi, kot seveda tudi na koncu, podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Ivan Grill, pripravi naj se Matjaž Zanoškar, za njim Sajovic, Plemeniti, Kek, potem Majda Potrata.
Hvala lepa. Očitno je ta razprava o štipendijah tudi nekoliko piara ob bodočem referendumu, piar za malo delo. Pa naj še jaz povem, da tega zakona ne bom podprl in bom glasoval proti. In tudi proti temu zakonu o štipendiranju. Čeprav sam delim mnenje, da je štipendija eden izmed ključnih instrumentov, s katerim lahko vplivamo na možnost izobraževanja dijakov, študentov. To ni samo nek socialni korektiv, ampak se izobraževanje dejansko lahko s tem omogoča. Bi pa veljalo iskati možnost, da bi skozi štipendijo nekoliko usmerjali tudi samo politiko izobraževanja ali pa motivirali izobraževanje mladih, predvsem na tista področja, ki so za družbo najbolj potrebna ali najbolj koristna. Kajti za mene neko izobraževanje ali da se mlad človek odloči, da gre študirati nekaj, za kar se že vnaprej ve, da bo imel težave potem pri iskanju zaposlitve, menim, bo imel ves čas kup težav, da se ob tem seveda še namenja znaten del sredstev za štipendije, je to zagotovo nekaj, kar verjetno ni nek optimum. Kot je bilo danes že večkrat v razpravi omenjeno, ta zakon, ki ga sedaj obravnavamo, je nepotreben oziroma se že v naprej napovedujejo spremembe oziroma še neki novi zakoni, kar pomeni, da bi bilo verjetno bolj smiselno razmišljati, da se obstoječa zakonodaja v tem času korigira, kajti treba bi jo bilo, nekaj anomalij ali pa nedoslednosti je bilo, pa da se potem skuša stvar bolj sistemsko, bolj celovito, pa bolj premišljeno v nekem bolj sistemsko urejenem zakonu tudi urediti. Kajti, kakorkoli je danes bilo slišati, da je ta zakon zdaj sistemski, da ne vem kaj prinaša, to seveda ne drži. En kup zavajanja ali pa tudi netočnih podatkov. Res je, da so bili v sami obrazložitvi zakona navedeni neki podatki ali neke analize za nazaj. Tukaj se potem tudi nekoliko manipulira s podatki, koliko procentov dijakov je dobilo štipendije pred 10, 15 leti, glede na znesek, koliko jih jo dobi danes. Nihče pa ni ob tem povedal, da je bilo tudi število dijakov in študentov bistveno nižje pred 10, 15 leti. Res je pa, da znesek, ki je namen za štipendije, ni sledil tem potrebam. Ta zakon, jaz sem trdno prepričan, če bo sprejet v taki obliki, kot je, in če ga bo dal nekdo na presojo Ustavnemu sodišču, je velika verjetnost, da mu Ustavno sodišče dosodi vsaj na določenih področjih neustavnost. Kajti ni pravičen, določeni bodo na podlagi tega zakona dijaki ali študentje, ki so v nekem sistemu iz štipendiranja že sedaj, bodo potem seveda obravnavani drugače, kot tisti, ki bodo v sistem prišli po novem zakonu. Tako, da sam tega ne želim prognozirati, ali to bo ali ne, ampak definitivno je pa ta zakon nepravičen do številnih bodočih dijakov in tudi študentov. Sam nikakor ne podpiram ukinitev državnih štipendij za mladoletne oziroma za dijake. Bilo je danes tukaj moč zaznati argumente oziroma so se navajali argumenti, da bodo pač z nekimi višjimi otroškimi dodatki skušali ta izpad nadomestiti pri dijakih. To seveda ne bo držalo, kajti toliko se otroški dodatki ne bodo povišali, da bi dijak imel potem približno enak znesek ali pa enak vir za svoje izobraževanje. Sam nikakor ne delim mnenja, da so mogoče dijaki pa nekoliko manj potrebni, v narekovajih, za pomoč skozi štipendije, da se morajo tam starši pač nekoliko bolj podvizati in seveda nekoliko več sredstev odvajati za izobraževanje. Jaz sem prepričan, da vsak starš – redki so verjetno, ki tega ne želijo ali nočejo – skuša nameniti vse, kar lahko, da se bodo njegovi otroci tudi izobraževali. Nenazadnje je potem ravno dijak le v nekoliko podrejenem položaju, glede na družbeno možnost ali pa nasploh možnost pridobitve nekih dodatnih virov. Študent, prvič, je starejši, drugič, ima že več znanj, kajti ima srednjo šolo za seboj, imam mogoče že tudi kakšen letnik, saj v primeru, če pač do sredstev ne uspe skozi štipendijo priti, ima možnost lažje priti do nekega vira dohodka skozi inštruiranje, skozi študentsko delo ali skozi kakršnokoli drugo obliko dela. To je pri dijakih zagotovo bolj omejeno. Resnično. In ravno s tega naslova sem se tudi sam odločil, jaz cel mandat štipendiram enega dijaka na izbiro socialne službe ene velike izobraževalne srednješolske inštitucije in sem se namenoma odločil ravno za dijaka, ker vem, da je težje, kot je za študente. Tako da je ta rešitev zagotovo do teh kategorij krivična. Zaostrovanje pogojev za Zoisove štipendije. Sam se strinjam, da je mogoče ta sistem zdaj, kot je bilo navedeno, za tiste pridne, delovne nekoliko bolj lahko izrazit, kot za tiste nadarjene. Čeprav bi bilo tukaj treba tudi iskati nek konsenz. Vsi se verjetno strinjamo s tem, da, če je otrok bister, nadpovprečno pameten, to še ni dovolj, da bo uspešen in bo lahko tudi družbi doprinesel tisto, kar je treba. Če ne bo vsaj malce vztrajnosti in prednosti, se iz tega ne bo dalo izoblikovati osebe, ki bi bila vsem nam lahko v ponos in v korist. Zato ta merila pri teh štipendijah na ta način zaostriti, je verjetno prenagljeno ali premalo domišljeno in tudi krivično, predvsem za tiste otroke oziroma mlade, ki niso bili deležni izobraževalnih institucij, ki nimajo koncepta nadarjenosti uvedenega. In to je problem. Dijaki pa za to niso nič krivi. In tu se tega potem ne upošteva. Zato je treba razmišljati v nadaljnji obravnavi, da se to stvar nekoliko dopolni. Razlaga, da bomo imeli več štipendij. To še ne pomeni, da jo bo več dijakov in študentov dobilo. Tu gre zopet za zavajanje. Več štipendij še ne pomeni, da jo bo dobilo več dijakov oziroma študentov. In to je lahko včasih tudi dvorezen meč. Res je, da je omejitev 400 evrov, da nekdo lahko celoten bonus na mesec prejema 400 evrov. Ampak dajmo biti realni. Ali ni znesek 400 evrov le nekoliko prevelik? Nekdo se bo s tem denarjem mogoče, pod narekovaji, preobjedel, ne bo vedel, kaj narediti, posebej če bo še kaj drugega kapnilo, nekdo ali pa velika večina bo pa zaradi tega tudi izvisela, ker bo denarja na koncu premalo. Premalo bo tega denarja. Predvsem pa me motijo neke analize, kaj ta zakon prinaša. Za nazaj ste jih sicer navedli, za naprej pa teh analiz nisem nikjer zasledil. Koliko pričakujete, da bo manj državnih štipendij oziroma manj porabljenega denarja, ker srednješolci oziroma dijaki ne bodo več dobivali državnih štipendij. Pohvalno je, da se cenzus zvišuje, da bo lahko dobila populacija študentov več štipendij, ampak ali obstaja nek podatek, koliko bo tega denarja več porabljenega. Ravno tako manjka podatek, koliko se računa, da bo manj sredstev porabljenih za Zoisove štipendije, kajti tudi to se bo znižalo. Na podlagi takšnih analiz ali podatkov bi verjetno bolj realno ocenili, kaj ta sistem omogoča za naprej. Nove vrste štipendij. Strinjam se, da bi bilo deficitarnim poklicem – tu jih navajate kot deficitarne štipendije –,treba nameniti več pozornosti, zagotovo, v celotnem konceptu izobraževanja, mogoče tudi z motivacijo podjetij, da bi se skušalo s promocijo poklicev, izobraževanja v osnovnih šolah ali pa že v vrtcih, da se skuša na ta način že mlade motivirati, da se bodo lažje odločali za študij deficitarnih poklicev. Tako da je tu zdaj samo nek izhod v sili, kot je tu zaznati, da bodo te deficitarne štipendije namenjene. Mislim, da je to premalo. Predvsem pa glede na to, da niti ni izdelanih meril, vsaj v tem tekstu ni bilo tega zaslediti. To pomeni, če ne bo nekih meril kateri poklici so deficitarni, kako bomo to izbirali, tega v tem trenutku verjetno ni pričakovati, da bo v doglednem času možno take štipendije podeljevati. Potem je rešitev, da se uvajajo nove institucije oziroma se povečuje birokracija s fundacijami, ki bodo povezovale razvojne agencije in delodajalce. Bi verjetno veljalo tudi razmišljati, da se to drugače uredi, da se ne bi povečevala administracija po številu zaposlenih, povezano seveda s stroški in z birokratskimi ovirami. Ta zakon, kakorkoli gledamo, ni tako zveličaven, kot ga skušajo nekateri tukaj predstaviti. Treba bi bilo, verjetno, razmišljati o velikih popravkih, nenazadnje tudi glede na številne pripombe različnih udeležencev, od dijaške organizacije od študentov, Gospodarske zbornice oziroma vseh teh dejavnikov. Tako da jaz pričakujem in si tudi želim, da bo potem v nadaljnji obravnavi možno dobiti neke rešitve, ki bodo boljše. Čeprav sam izredno izredno dvomim, da bi lahko zagotovil optimum tako velike sistemske prenove, da bo ta sistem uredil. Da bi se to lahko uredilo že zdaj, ni zazanati, sploh glede na napoved, da se bo pripravilo nov zakon, ki bo to zadevo ponovno nekako urejal. Da si ne bi po nepotrebnem delali dvojnega dela, mogoče celo naredili veliko zmedo na našem štipendijskem področju in pa seveda potem tudi marsikatero krivico, kot sem že navedel, tako za dijake kot tudi za vse tiste, ki so v nekem sistemu pridobivanja štipendije do zdaj, pa ne bodo mogli teh novih oblik dobivati z uveljavitvijo tega zakona, če bo seveda v taki obliki tudi sprejet. Kot sem že omenil, ta zakon zagotovo ni nekaj, kar bi veljalo, vsaj z naše strani oziroma moje, podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Majda Potrata. Pripravi naj se Matjaž Zanoškar.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, kolegica in kolegi! Kako reči drugače zakonu, ki ima 119. členov in ureja eno samo področje javnih zadev, drugače kot sistemski zakon. Štejem Predlog zakona o štipendiranju ravno za takega in ne bom pregledovala vse zgodovine zakonske ureditve štipendiranja. Spomnila bi se samo na zakon iz leta 2007, ki je napovedoval epohalne premike v urejanju štipendijske politike, in dobro bi bilo mogoče, če bi si poslanci kolegi zdajšnje opozicije ogledali svoje razprav in obljube, ki so jih takrat izrekali, kajti številke v letu 2009 so kazale drugačno sliko, kot so bile napovedi. Res je zakon zvišal število štipendij za okoli 6 tisoč, ampak če pogledate število dijakov in študentov, se je gibalo takole: v letu 2006 skoraj 212 tisoč, v letu 2007 207 tisoč, v letu 2008 skoraj 199 tisoč in v letu 2009 nekaj več kot 198 tisoč. Upadalo je število iz leta 2008 na 2009, upadala je tudi višina štipendije. In spomnim se, ko smo leta 2009 spreminjali vstopni cenzus, ki je bil očitno naravnan neustrezno, zato ni bilo mogoče razdeliti vseh štipendij, koliko ogorčenja je bilo slišati ravno iz vrst opozicije, da niso bila razdeljena vsa razpoložljiva sredstva. Vzrok za to je bil ravno nápak postavljen cenzus. Prej slišani očitek o piaru. Jaz ne vem, kaj smo delali, ali smo vsi poslušali ali pa ne ali pa sodelovali pri obravnavi, zagotovo pa pri sprejemu zakona, saj je bil sprejet, ko smo imeli pred seboj Zakon o uveljavljanju uresničevanju pravic iz javnih sredstev. Že takrat je bilo ogromno razprav tudi o štipendiranju, saj je bil to nenazadnje eden od pogojev, ki sta ga postavljali tako študentska kot dijaška organizacija, kdaj mora začeti veljati nova štipendijska politika, če naj bi sprejemali ali podpirali tudi druge zakone. In spomnim naj samo na to, da bo – če smo pa zdaj že res pri umeščanju zakona o štipendiranju ob Zakon o malem delu – Zakon o malem delu, če bo prestal referendumsko presojo, začel veljati in se uporabljati 1. januarja leta 2012. Določbe tega zakona o štipendiranju se bodo začele uporabljati – če bo sprejet, če ga ne bomo zrušili, morebiti, še spet s kakšnim referendumom – za dijake 1. 9. in za študente 1. 10. letošnjega leta, v celoti pa bo začetek prestavljen na 1. september 2012. Toliko glede izpolnjene obljube o tem, da se bo urejala štipendija pred spremembami, ki zadevajo študentsko delo. In zakaj je to vzporednico treba vzpostaviti? Zaradi tega, ker je eden od ciljev zakona o štipendiranju tudi zvišati štipendijo, omogočiti torej tistim, ki prihajajo iz socialno manj spodbudnih okolij, da lahko z višjo štipendijo ob manj dodatnega dela uspešneje in hitreje študirajo. Veliko ali kar nekaj raziskav o pravičnosti v izobraževanju obstaja, ki kažejo ravno to, da je pravičnost v izobraževanju v marsičem odvisna od socialnega okolja, iz katerega posameznik izhaja. Pri tem je izobrazbena struktura ali izobrazbena stopnja staršev bistvenega pomena za uspešnost izobraževanja za otroke. Pri čemer je seveda mogoče govoriti ne samo o motivaciji za študij, ampak predvsem o možnostih za študij. Če zdaj postavljam v ta kontekst določbe, ki jih prinaša Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki otroški dodatek uveljavlja do izpolnjenega 18. leta, in s tem pravzaprav izpolnjuje tudi splošno sprejeto definicijo otroka, po izpolnjenem 18. letu pa se uveljavlja sistem štipendij, je to lahko stvar, ki za marsikoga ni sprejemljiva in pušča odprta vrata za številna vprašanja, kaj bo v prehodnem obdobju. Sama ne vidim težav pri tistih srednješolcih, ki bodo srednje šolanje nadaljevali po polnoletnosti, ker bodo lahko uveljavljali pravico do štipendije. Morebiti je zdaj treba reči še besedo, dve o tem, kako se spreminjajo višine otroškega dodatka. Najprej naj povem, da se dohodkovni razredi ne spreminjajo, to se pravi, Zakon o uresničevanju pravic iz javnih sredstev ohranja 8 dohodkovnih razredov. Ko sem pregledovala tabelo, po kateri je mogoče primerjati otroški dodatek za otroke do konca osnovne šole z otroškim dodatkom za srednješolce, naj se ustavim samo pri tisti najslabše stoječi skupini, to se pravi, pri prvem dohodkovnem razredu za tretjega in vse naslednje otroke do konca osnovne šole, je otroški dodatek 137 evrov, za srednješolca 243 evrov. To se pravi več kot 100 evrov se otroški dodatek poveča. To pomeni, da se v otroškem dodatku pokaže tisto, kar je bilo prej kot štipendija. Ko sem pregledovala preglednico, moram reči, da sem pravzaprav samo pri enem podatku ugotovila, da je novi otroški dodatek za malenkost nižji od prejšnjega oziroma zdaj moram biti natančnejša, od prejšnjega ne, ampak razlika med osnovnošolcem in srednješolcem je samo v zadnjem dohodkovnem razredu nižja za 58 centov. To je edina razlika. Drugače pa se mi zdi, da so potrebe srednješolca z višjim otroškim dodatkom ustrezno upoštevane. Dohodkovni razredi se malenkost spremenijo pri dodatkih za štipendijo. Res pa je, da je za državno štipendijo, do katere bo lahko prišel širši krog upravičencev, treba povedati, da je treba najprej izpolniti vstopni pogoj, se pravi pogoj za dodelitev državne štipendije, da potem lahko dobiva štipendist dodatke, tako za ocene kot za oddaljenost in druge vrste dodatkov, ki so še na voljo. Ne bi soglašala s tistimi, ki pravijo, da je 400 evrov štipendije preveč, če je to zvezano s to možnostjo, da lahko poleg državne štipendije upravičenec dobi tudi, denimo, Zoisovo štipendijo. Zakaj ne bi mlademu človeku, ki je uspešen, omogočili, da si s štipendijo zagotovi dobro osnovo za študij, in morebiti zaradi tega, ker sodi v skupino tistih sposobnejših, tudi usmerja svoj študijski interes, morebiti, k tistemu, kar menimo, da je pri nas še premalokrat uporabljeno, to je študij v tujini, denimo, ker bi zagotovo za študij v tujini posameznik potreboval bistveno več denarja. So stvari torej v tem zakonu o štipendijah takšne, da opravičujejo zagotovila pripravljavcev zakona, da so zadeve premišljene, da želijo stimulirati dobre študente in da želijo spodbujati hitrost študija in da je ustrezno nagrajen tudi tisti, ki ga krasi odličnost. Zato razmislek o štipendiji odličnosti verjetno je na mestu. In verjetno je na mestu tudi razmislek o tem, da bi bilo pri Zoisovih štipendijah treba kakšno stvar popraviti. Zaostrovanje pogojev za vstop v Zoisovo štipendijo pa pozdravljam. Moram reči, da se število prejemnikov Zoisove štipendije, vsaj kar zadeva dijake, ni vedno uresničilo tudi v pričakovanjih, ki naj bi jih prinašala ta sicer naravna nadarjenost, ki se potem ni vedno uresničevala tudi v študijski uspešnosti. Vprašanje, ki ga je odprl moj poslanski kolega Samo Bevk, koliko se odpirajo možnosti za sodelovanje na različnih tekmovanjih in pri vstopanju ali doseganju tistih posebnih pogojev, ki jih Zoisova štipendija daje, to pa je zame zelo relevantno vprašanje, ker se mi zdi, da če, recimo, različna tekmovanja v znanju še odpirajo možnosti za nadarjene, da se ne glede na to, kje bivajo, vanje vključujejo, se pa različni športni in kulturni dosežki malo težje uveljavljajo v okoljih, kjer te možnosti niso tako dobro razvite, sploh pa kadar prihajajo mladi ljudje iz socialno manj spodbudnih okolij. Vesela bi bila, če ne bi zakon o štipendiranju doživljal negativnega piara, bi jaz temu rekla, kar se zdaj dogaja. In sem nedavno tega slišala neko študentsko izjavo, da je zakon o štipendiranju že sprejet. Zakon o štipendiranju je bil potrjen na Vladi, danes se v okviru splošne razprave z njim soočamo, in tako, kot je v parlamentarni proceduri v navadi, se lahko v nadaljevanju kakšne stvari, ki niso zdaj morebiti dosegle splošnega konsenza, še popravijo tako, da bo kakšna od tistih pripomb, za katero vlagatelji pripomb menijo, da ni bila doslej dobro upoštevana, še izpolnijo. Sama bom torej zakon o štipendiranju podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Silva Črnugelj. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni, gospod minister, sodelavka, lepo pozdravljeni, predsednik, kolegica in kolega! Naj takoj, uvodoma povem, da bom zakon z veseljem podprla iz več razlogov. Ne le zaradi tega, ker dejansko nekako uresničuje vse zastavljene osnovne cilje, in ne samo zaradi tega, ker je dejansko v široki javni razpravi, ki je bila vodena znotraj civilne družbe, dosegel vse svoje transformacije in mutacije in so vse tiste krivice, o katerih so nekateri govorili, zdaj sestavni del členov tega zakona. To se pravi, da je zakon daleč prožnejši, da je transparentejši, enostavnejši sistem sledenja, racionalno je limitirana najmanjša štipendija, da je štipendija kljub temu, da smo v dejansko izrazito kriznem obdobju, povečana. Da je poleg vsega tega dejansko veliko narejeno tudi na tem, da bi dodefinirali način štipendiranja Slovencev v zamejstvu in po svetu, kar je bil do sedaj velik problem, in tako kot je rekla moja kolegica Majda Potrata, nekako se je nekdo z nasprotne strani izrazito s tem hvalil leta 2007, pa vendarle ni sistemsko tega področja uredil. Ta zakon to ureja in nenazadnje štipendiranje in štipendija Ad futura za mednarodno mobilnost je tudi en del segmenta, ki ni bil dovolj jasno urejen oziroma je delal preglavice marsikomu, ki je prišel študirati v Slovenijo ali obratno, tistemu, ki je šel na študij v tujino. Ta sistem bo seveda toliko bolj omogočal to mobilnost študentov, zlasti če bomo hoteli bolonjo na en način uresničiti tako, kot se uresničuje v Evropi, da bodo študentje vsaj šest mesecev študirali tudi v drugih državah in tako videli druge sisteme in čutili druge načine izobraževanja. Seveda sem, kot vedno, mogoče tudi skeptična, zlasti v tistem poglavju 9 in 10, to sta poglavji, ki govorita o načinu evidentiranja, o poročanju in nadzoru, upravljanju, to so členi 99. oziroma 97., 100., 110. Prejemanje več vrst štipendij, in najbolj boleče 10. poglavje, in sicer 102. člen Vrste evidenc, naštevanje in kako se stari evidentirajo, kdo je pristojen, kaj vse je treba evidentirati pri vsem tem. Tukaj je vrsta podatkov, ki jih bodo morali študentje izpolniti. Niso enostavni, ne rečem, da niso potrebni, daleč od tega. Pa vendarle, če lahko pohvalim zakonodajalca, da je že ob prvem branju dal dva podzakonska akta, bi verjetno kazalo, da ob drugem branju, če hočemo vendarle en dovršen zakon, pripravi tudi ostale obrazce, ki so pripadajoči. Mogoče kakšna nesoglasja, ki so med MJU in drugimi ministrstvi, oziroma ugotoviti, kako, na kakšen način seveda preprečiti dvojnost, trojnost ali pa multipliciranje evidenc, če prihaja do tega. To je seveda moja bolečina, jo pri vsakem zakonu mogoče še toliko bolj skbno pregledam. To je tisto, kar nam tudi očitajo posamezniki, posameznice, da žal ne znamo odpravljati te administrativne ovire in da nismo dovolj prijazni do uporabnika. Eni študentje so bolj vešči in se bolj znajdejo, drugi toliko manj, tako da je vendarle treba stvari tako prilagoditi, da bodo vsem na en način dovolj dostopne. Glede očitkov moje kolegice Alenke Jeraj, ki je žal ni tukaj, da niso bile podporne analize, ni res. Če jih je kateri zakon imel, jih je dejansko imel ta, v uvodu tudi obrazložitev vsakega člena posamično. Nenazadnje pa še, mislim, ena od podlag je bila tudi študija Mladina 2010, za katero vemo, kako nastajala in koliko relevantnih podatkov ima. Ker je bilo danes toliko govora o Zoisovih štipendijah, bom odgovorila Alenki Jerajevi, ki ni prisotna, ki je v svojih trditvah trdila, da je predlagani osnovni znesek Zoisove štipendije prenizek, ker je kljub razumevanju, da ta štipendija ni namenjena reševanju socialnega položaja, lahko verjamemo, da ni dovolj visoka, da bi spodbujala nadarjene študente. In vemo, da je problem ne samo nadarjenih študentov, ampak tudi štipendiranje in stimuliranje nadarjenih učencev nasploh velik problem našega šolstva. Izkazalo se bo, mislim, da dejansko vlagamo v neke marginalne probleme daleč več kot v najbolj nadarjene otroke, v tiste, ki bodo v bodoče na en način imeli možnost pridodajati tisto dodano vrednost, o kateri vsi tako radi govorimo, to se pravi, v nadarjene študente in dijake, ki šele omogočajo doseganje njihove vsaj delne finančne neodvisnosti, kar je njen osnovni cilj – kar ni. Postopno zaostrovanje pogojev pridobitve te štipendije je razumljiv proces, saj gre za štipendiranje nadarjenih, težko pa je verjeti, da iz leta v leto ožji krog izbranih za Zoisove štipendiste zajame vse nadarjene, saj je potrebna prenova sistema odkrivanja nadarjenih, ker to je tudi dejansko problem, izboljšati je treba možnosti za razvoj te nadarjenosti ter jo tudi drugače evidentirati, izključno preko ostrih pogojev za pridobitev ter ohranitev Zoisove štipendije. Seveda, dosti tega bi se še dalo odgovoriti, pa vendarle mislim, da je tudi državna sekretarka Kopač Mrakova veliko govorila o tem, kaj je namen fundacije in kaj je do sedaj Sklad za razvoj kadrov in štipendij opravljal in kakšno funkcijo je imel v preteklosti. Mislim, da je najbolj pomembno, da so te krivice odpravljene. Da imamo dodatek za oddaljenost, ker smo ugotovili, da so bili dejansko deprivilegirani tisti študentje, ki so bili na neki določeni razdalji. Jaz bom ta zakon z veseljem podprla. To poglavje o evidencah pa bomo še detajlno pogledali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Izčrpali smo listo razpravljavcev, ki so v dvorani. Želi besedo še minister? Dr. Ivan Svetlik.
Hvala lepa. Spoštovani gospod predsednik, spoštovani poslanki in poslanca! Kljub pozni uri mi dovolite, da se najprej zahvalim vsem, ki ste v razpravi sodelovali in dajali predloge, ki jih bomo proučili za nadaljnjo obravnavo in pripravo tega zakona. Dobro je, če ste opazili, da gre za nov zakon, za nov koncept, kjer se štipendije zdaj nadgrajujejo v en sam steber, v eno piramido, niso več medsebojno izključujoče in ne gre za večstebrni sistem. In to je bistvena sprememba v konceptu štipendijskega zakona. Gre za sistemsko spremembo in ne zgolj za to, da bi lahko obstoječi zakon popravljali. Zakaj je pa vseeno ostal zakon na neki točki, za katero danes sami vidimo, da jo bo treba še dopolniti. To so Zoisove štipendije. Danes se govori predvsem o dveh kriterijih, ki se tukaj upoštevata. Eno je nadarjenost, drugo so dosežki. In kombinacija teh dveh tudi daje ustrezen vstop v to shemo Zoisovega štipendiranja. Tista, ki vseskozi manjka, je pa razvoj teh sposobnosti, ki jih nadarjeni človek prinese v sistem. Na žalost smo ugotovili, kljub dobrin namenom, od začetka priprave tega zakona, da izobraževalne inštitucije, ki morajo ponuditi ustrezno okolje, da se ta nadarjenost zares razvije nad tisto povprečje, s katerim nekdo že pride v institucijo samo, niso pripravljene še za kaj takega. Nadarjeni študentje vstopajo v isto okolje, v iste program, na enak način. Razlika v dosežkih potem na koncu skorajda ni več opazna. Seveda bi želeli, da bi to merilo prišlo v sistem štipendiranja nadarjenih, ampak zato moramo in zato smo si tudi zadali nalogo za delo vnaprej, zato moramo seveda pripraviti sistemske spremembe, ki segajo preko tega zakona v šolski sistem sam, v srednje šole in seveda tudi na univerze. Predvsem se pa morajo te institucije zdaj odzvati in organizirati v tem smislu, da bodo tem nadarjenim ljudem zares nudile okolje za razvoj teh potencialov. Zaenkrat, kot rečeno, neke posebne dodane vrednosti ta sistem ne daje. Šele potem bomo zares imeli tisto, kar vseskozi želimo. To, kar je bilo prej rečeno, da bi morali motivirati za področja, ki so bolj perspektivna, ki dajejo posamezniku potem tudi možnost za delo, to je na mestu. Zato smo tudi uvedli štipendije za deficitarnost. Ni res, da ne vemo, kaj to je. Zavod za zaposlovanje – vsak lahko odpre domačo stran – ima zelo jasno opredeljene kriterije, po katerih se tudi prepoznava, ali je nek poklic deficitaren ali ne in tudi spisek, ki se pač ustrezno menja, tako kot se menjata ponudba in povpraševanje po določenem poklicu. Te štipendije bodo šle v navedeni smeri, je pa seveda vprašanje, kakšen bo odziv. Trenutno na kadrovske štipendije, ki jih imajo, ni odziva in zato ostajajo posebna namenska sredstva dejansko nepodeljena. Očitno je, da se mladina noče zavezati k določenim delodajalcem vnaprej, in tudi izgleda, da pač ne želi vstopati v poklice, ki niso dovolj atraktivni. Zaradi tega tudi to ostaja, ta denar tako rekoč ostaja. V prihodnje mu bomo tudi spreminjali namen, zato da bi ga lahko zares podeljevali. Število štipendij. Vse te podatke imamo, vse so preštete. Mi smo bili veseli podatka, da smo lahko v lanskem letu okoli 10 tisoč več štipendij tudi podelili. Kar pa zadeva možnost, da bi z novim zakonom kdo štipendijo izgubil, je pa to že tako ali tako v sedanjem sistemu. Državno štipendijo vsako leto preverjamo, ali nekdo še izpolnjuje pogoje za dodelitev državne štipendije. S tem se prav nič ne spreminja ta zakon, ki ga zdaj predlagamo. Posebna debata o dijakih in državnih štipendijah in zakaj jih pravzaprav ne dobijo več. Dosti razlogov je bilo že navedenih. Še enkrat bi ponovil, vse druge štipendije so dijakom dostopne, razen državne v obliki štipendije, vendar smo že danes večkrat slišali, se je ta del državne štipendije, ta socialni del brez subvencij nadomestil v celoti z višjim otroškim dodatkom, medtem ko so subvencije za prehrano, prevoz in tako naprej tako ali tako v sistem vgrajene na druge načine. Pri tem bi še dodal, da smo želeli s to spremembo doseči to, da odrasle, mlade osebe, polnoletne ne dobivajo več otroških dodatkov, zato da bi dobili sredstva, ki so jim namenjena, res na svoje račune in da bi z njimi kot odgovorne odrasle osebe tudi ravnali, za razliko od nepolnoletnih, ki jim ta možnost na ta način ni bila dana. Predvsem pa je tukaj še dodaten razlog, namreč to, da smo se želeli izogniti tudi prevelikemu administriranju, ker danes je bil pač vsakdo, ki je dobival državno štipendijo in otroški dodatek, dvakrat obravnavan na centrih za socialno delo, ki so ti dve dajatvi odobravali. Zdaj bomo sistem lahko na tak način tudi poenostavili, kar je tudi ena od pomembnih zahtev. Nenazadnje je treba reči, da je postalo srednje šolanje standard za vse, tako da je v resnici lahko brez posebnih dodatnih spodbud, zagotavljamo vsem šolanje na srednji stopnji. Vprašanje ali je 400 evrov preveč ali premalo denarja za nekoga, da lahko s tem preživi. Torej, to je najvišja vsota, ki jo nekdo dobi iz javnih sredstev. Ocenjeno je, da neko lahko študentsko življenje financira s tem denarjem. Seveda pa tisti, ki ima dovolj drugih virov, iz svoje družine, ker ima drugačen socialnoekonomski položaj, ne bo nujno prišel s temi sredstvi tako visoko. Še vedno ohranjamo v sistemu dohodninske olajšave za študirajoče, za šolajoče in tudi računamo zaradi tega, ne samo zaradi zakonske obveznosti, tudi zaradi te materialne ugodnosti, da družina svojemu šolajočemu otroku zaradi tega, ker ima to olajšavo, tudi pomaga. In še to bi dodal, da glede na ocene, ki smo jih naredili, bi z novim zakonom dobili kakšnih 8 tisoč novih štipendij, če se ne bi nič spremenilo, seveda pa nihče ni tako informiran ali ne znamo predvidevati, koliko ljudi se bo odločalo za študij in iz katerih socialnih slojev, da bi lahko to natančno predvideli. Vsekakor pa je boljše, če postavimo jasna merila in kriterije, kot da bi postavili neko vsoto denarja, ki bi jo potem razdelili, dokler denar je. Mislim, da je treba pravico do štipendije kot pravico skozi jasna merila tudi uveljaviti. Toliko, hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potek, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, v torek, 29. marca 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 26. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala lepa in lahko noč.