Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten orientere om at Presidentskapet har vedtatt å avholde møte i Stortinget mandag førstkommende, den 16. november, kl. 12.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at utenriksminister Børge Brende og statsrådene Thorhild Widvey og Bent Høie vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmer er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Anniken Huitfeldt.
Borgerkrigen i Syria har drevet millioner av mennesker på flukt. Det er ikke noe som har skjedd i høst – dette har pågått over tid. Fra Arbeiderpartiet har vi ved en rekke anledninger etterlyst engasjement fra regjeringa for å få til en felles europeisk respons på flyktningkatastrofen. Det er viktig for å gi de menneskene som trenger det, beskyttelse, men det er også viktig for å hindre at de som er åpenbart grunnløse asylsøkere, får opphold hos oss. Nå er det behov for felles innsats. Da Stortinget i vår diskuterte situasjonen ved Middelhavet, førte det til at Norge kom med en respons som var riktig. Det er det også behov for i dag. Mange av asylsøkerne som kommer over grensa ved Storskog, har bodd i Russland i veldig mange år. Hva gjør utenriksministeren for å hindre at grunnløse asylsøkere kommer til Norge over grensa ved Storskog?
Vi står overfor en situasjon ved Storskog som ikke kan fortsette. Det er en tilstrømning av asylsøkere og migranter, og flere av dem har ikke krav på beskyttelse og ikke behov for beskyttelse. Vi har nå tatt – som også Stortinget er kjent med – en rekke initiativ. I går ba statsministeren Stortinget om å hastebehandle en lovsak som gjør at vi effektivt kan definere Russland som et trygt førsteland, dvs. at hvis en er i Russland og er fra Afghanistan eller fra Irak og har gyldig opphold, skal en få bli der. Og hvis en kommer til Norge, kan vi tvangsreturnere ham eller henne, i tråd med de avtalene vi har med Russland. I tillegg har vi nå et diplomatisk arbeid med Russland, hvor vi forsøker å få til en forståelse for at de bare skal sende over til Norge personer som har gyldige papirer, dvs. at de har Schengen-visum. Hvis vi får til begge disse to løsningene og får det på plass, håper jeg at vi kan bringe situasjonen ved Storskog under kontroll. Dette har vi diskutert i Stortinget, og jeg er positiv til den velvilje – som også ble vist i går – til en ekspressbehandling av dette spørsmålet. Men det som representanten Huitfeldt også tar opp, er et mye bredere spørsmål rundt den migrasjonsbølgen som vi nå står overfor, ikke minst fra Syria og fra nabolandene. Her har regjeringen, med statsministeren i spissen, initiert en stor global giverlandskonferanse for Syria og nabolandene sammen med statsminister Cameron og forbundskansler Merkel i februar neste år, hvor vi må sikre at nabolandene får den økonomiske støtten som er nødvendig. Folk vil fortsette å bevege seg mot Europa hvis de ikke får hjelp, enten inne i Syria eller i nabolandene.
Det denne situasjonen påkaller, er behovet for tverrpolitisk samarbeid i Stortinget, slik at vi får behandlet og får igjennom den politikken som trengs for å få en god og rask respons. Men det er regjeringa som håndterer denne saken fra dag til dag. Grensekommissæren opplyser at det først forrige lørdag ble distribuert informasjon på afghansk til potensielle asylsøkere på den russiske siden av grensen. Hvordan kan utenriksministeren forklare en slik treghet når tilstrømminga har vært økende gjennom mange uker?
Først må jeg si at når Huitfeldt maner til en tverrpolitisk linje her, at vi skal stå sammen om å løse en av de største utfordringene vi som nasjon har stått overfor i de senere år, er jeg litt overrasket over at spørsmålet tar utgangspunkt i noe som er veldig detaljert, og som i tillegg ligger under justisministerens ansvarsområde, men jeg skal svare på det. Jeg trodde vi nå skulle stå sammen og ikke skape ytterligere usikkerhet rundt disse prosedyrene. Det har vært helt klart fra Norges side at de som kommer til Norge, skal ha papirene i orden. Så er det slik at mange har søkt asyl, og der har vi internasjonale forpliktelser, men det som statsministeren nå har initiert, er en helt spesiell prosess, som gjør at vi kan definere Russland som et trygt førsteland. Vi kan returnere uten forsinkende prosesser, og vi har et diplomatisk arbeid, hvor jeg satser på at vi står sammen for å forsøke å få Russland også til å håndtere det slik på sin side av grensen.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Helga Pedersen.
Arbeiderpartiet har en konstruktiv tilnærming til disse spørsmålene og vil bidra til å finne samlende løsninger i Stortinget. Men det er også viktig at regjeringen både kan og er villig til å svare på de kritiske spørsmålene som reises, ikke minst fra dem som nå står midt i håndteringen av asylstrømmen over Storskog. Regjeringen har valgt å bruke overskriften «Fra dialog til handling» i sin nordområdepolitikk. Situasjonen på Storskog har vel framfor alt vist at det er behov for både dialog og handling i de spørsmålene som må løses på tvers av grensene i nord. Dessuten har tilstrømmingen av asylsøkere over Storskog flombelyst behovet for en ny grensestasjon der som har tilstrekkelig kapasitet. Denne grensestasjonen er en veldig viktig del av infrastrukturen i det norsk-russiske samarbeidet og i nordområdepolitikken, men den lar vente på seg. I forrige uke kom det en ny rapport som konkluderte med at det ikke var behov for ny grensestasjon ved Storskog likevel. Når kan vi forvente handling fra regjeringen i dette spørsmålet?
En konstruktiv tilnærming og dialog er noe som vi absolutt ønsker, men jeg er overrasket over at vi nå, etter å ha gjennomført det vi kan for å håndtere et veldig delikat både utenrikspolitisk spørsmål og flyktning- og asylsøkerspørsmål, som det ved Storskog, opplever at det kritiseres at vi har gjort for lite for sent. Det synes jeg er en urimelig kritikk, og jeg synes også det er et forsøk på å slå partipolitisk mynt på dette. Jeg opplever nå at det er et enormt press – også fra representanten – om at vi skal sende raskere ut til Afghanistan. Det siste trekvart året har vi brukt tid på å forsvare ikke minst justisministeren fordi han har fått kritikk for å ha sendt ut for raskt til Afghanistan, og plutselig har dette snudd i løpet av to uker. Jeg forventer at vi kan ha en konstruktiv tilnærming til dette nå og samarbeide om det. Det vi har minst fokus på nå, er dette med bevilgninger knyttet til nye grensestasjoner o.l. Det vi har fokus på, er spørsmålet om å få stoppet denne tilstrømmingen, og så får vi ta dette med grensestasjonen senere.
Knut Arild Hareide – til oppfølgingsspørsmål.
Eg er einig i at det er viktig at me ikkje slår partipolitisk mynt på denne saka, men da var det interessant å følgje NRK i går kveld, der det nettopp var utanriksministeren som peikte på innanrikspolitiske hendingar i vår, som ei grunngiving for den asyltilstrømminga me no ser. Eg må minne om land som Tyskland, Sverige, Hellas og Italia. Det er mange land som no stiller opp, og som nettopp har ei tilstrømming som er stor. Sjølv regjeringa trudde så seint som i september at asyltilstrømminga til Noreg ville få ein nedgang. Men det var ikkje berre det som skjedde på NRK i går. Det var òg ein norsk grenseinspektør som meinte at Russland i offisielle møte har påpeikt at denne situasjonen ville oppstå – det har gjort det over fleire år. Mitt spørsmål til utanriksministeren er: Bruker me no alle kanalar i møte med Russland for nettopp å få denne situasjonen under kontroll?
Jeg kan forsikre representanten Hareide om at vi jobber 24 timer i døgnet for å bringe den situasjonen som har oppstått ved Storskog, under kontroll. Vi bruker alle de diplomatiske kanalene som vi synes er riktige, og som tjener saken. Jeg er også glad for at representanten nevnte dette debattprogrammet i går. Jeg hadde overhodet ikke tenkt å komme inn på den saken som representanten refererer til. Jeg satt i et debattprogram, og regjeringen ble beskyldt for i en krisesituasjon å ha gjort for lite, vi sender ikke mange nok tilbake til Afghanistan, og ikke raskt nok. Jeg føler at det er et forsøk på å slå partipolitisk mynt på en håndtering av en sak som er alvorlig for landet. Så la jeg til at jeg har som utenriksminister selvsagt opplevd at de signalene som ble sendt fra Norge da vi vedtok at vi skulle ta imot flere flyktninger, er signaler som mange, f.eks. i Zaatari flyktningleir i Jordan og i Libanon, har fått med seg. Alle de signalene som sendes nå, har disse fått med seg, og det må vi ta ansvar for.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
Me støttar opp om eit viktig arbeid, men regjeringa må òg tole å få kritiske spørsmål. Regjeringa har fleire gonger dei siste åra valt å avstå frå samhandling med Russland der dette kunne vore mogleg. Ein takka nei til førespurnad om å hjelpe Russland med å heve flyet utanfor Berlevåg for å gravleggje krigsheltane som styrta der. Ein takka nei til minnemarkeringa for slutten av andre verdskrigen. Forsvarsministeren kunne på CNN seie at forholdet vårt til Russland aldri kom til å verte normalt igjen. Og ifølgje NRK hevda Grenseinspektøren ved Grensekommissariatet at talet på asylsøkjarar som passerer grensa ved Storskog, ville vore langt lågare dersom teksten i eit brev var tydelegare utforma. Då er spørsmålet: Kva er utanriksministeren sitt syn på dette? Kunne regjeringa ved ein tettare dialog med Russland ha avverja den kritiske situasjonen me no har ved Storskog?
Jeg er veldig overrasket over innretningen på dette spørsmålet. Vi står i en vanskelig situasjon med vår nabo i øst – trolig den vanskeligste situasjonen vi har hatt siden den kalde krigen. Jeg gjør nå alt for å forsøke å gjøre de riktige tingene, slik at man kan få stoppet denne tilstrømningen av asylsøkere. Jeg har de siste to årene lagt stor vekt på at det skal være bred enighet i Stortinget om håndteringen av Norges forhold til Russland. For Norge er førstelinjeforsvaret vårt folkeretten, territoriell integritet og grenser. Norge kan ikke i motsetning til resten av Europa, NATO og USA være i en situasjon hvor vi ikke også minner om dette, og knesetter de prinsippene. Men i en slik situasjon nå å få en diskusjon, etter at det har vært bred enighet om dette – burde vi kanskje ha vært noe mildere overfor Russland knyttet til disse folkerettsbruddene – jeg må si at den diskusjonen tar man ikke i en krisesituasjon som dette. Norge står opp for viktige verdier. Dem kompromisser vi ikke på, heller ikke i en slik krisesituasjon.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Vi har en stor tilstrømming av reelle flyktninger og migranter til Europa, nå også ved Storskog. Det er helt avgjørende at man i Norge så raskt som mulig klarer å skille ut dem som ikke har et beskyttelsesbehov, og Venstre støtter den intensjonen til regjeringen. Det krever en sammensatt politikk på alle de ulike delene. Akkurat nå er det mange fra Afghanistan som har søkt om asyl i Norge, og kommer over Storskog. Mange har lovlig opphold i Russland, men det er også mange som vil måtte sendes tilbake til Afghanistan. Da blir mitt spørsmål om situasjonen i Afghanistan, som også har forverret seg den siste tiden, ved at Taliban har hatt en frammarsj: Har Norge sammen med våre allierte den nødvendige og strategiske tålmodigheten til å ha en innsats for å bidra til en stabilitet i Afghanistan, slik at de kan ivareta sine egne innbyggere?
Det korte svaret på det er ja. Men først to ord om de afghanerne som nå kommer over grensen ved Storskog. Hovedtyngden de siste dagene har vært personer, mange menn, som har lovlig opphold i Russland, enten visum eller midlertidig visum. Det er også personer som har hatt opphold i Russland i flere år. De burde ikke kommet over grensen. Vi jobber for at det bare er de som har gyldig Schengen-visum, som skal komme over. Vi sender tilbake dem som har opphold i Russland, og tar de nødvendige skritt nå slik at regjeringen også om nødvendig kan instruere utlendingsmyndighetene til å definere Russland som et trygt førsteland. Hvis vi ikke skal ha full asylgjennomgang av disse, som ikke har behov for beskyttelse, for de har gyldig opphold i Russland, må vi foreta de grepene. Så jobber vi selvsagt parallelt med viktigheten av at Afghanistan nå går i en retning som er preget av fred og utvikling. Men der er vi selvsagt ikke ennå.
Audun Lysbakken – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg kjenner utenriksministeren som en klok og nyansert politiker, og nettopp derfor ble jeg veldig overrasket over det han sa på Aktuelt i går kveld. Jeg har lyst til å sitere. Utenriksministeren sa: «Arbeiderpartiet har det siste året hatt en kampanje for at vi skal ta imot flere flyktninger og asylsøkere i Norge.» Den kommentaren kommer i en situasjon der Internett florerer av konspirasjonsteorier om nettopp denne typen sammenhenger. Den kommer i en situasjon der vi ikke trenger mer partipolitisk spill, men konstruktive diskusjoner på tvers av skillelinjene, og der vi ikke trenger forenklede forklaringer og jakt på syndebukker, men kalde hoder med perspektivene i orden. Synes utenriksministeren i dag at hans kommentar i går var klok i et sånt perspektiv?
Jeg svarte på det spørsmålet også i en tidligere runde, men vil bare si at det sitatet må ses i sammenheng med hva som ble sagt før dette. Vi sitter i en diskusjon om Storskog, og representanten fra Arbeiderpartiet, stortingsrepresentant Helga Pedersen, velger å bruke det til å gå til angrep på den måten regjeringen nå håndterer Storskog og denne vanskelige situasjonen på. Det som jeg påpeker der, i det sitatet, er at vi alle må være oss bevisst de signalene som vi nå sender om f.eks. mer liberal innvandringspolitikk, eller at vi skal ta imot flere afghanere, forsøke å overprøve justisministeren på det. Når det største opposisjonspartiet på sitt landsmøte sendte et signal om at man ønsker å ta inn 10 000 flyktninger til Norge – jeg har vært i Zaatari-campen i Jordan, jeg har vært i Bekaadalen i Libanon, jeg har vært i Gaziantep i Tyrkia, og dette er noe de har fått med seg. Jeg sier ikke at jeg ikke mener at det er riktig å gjøre det, jeg bare sier at det også er slik at man kan ikke si én ting i det ene øyeblikket, at det skal være mer restriktivt, og så ikke ta ansvar for følgene av den politikken i det neste.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Vi har en pågående debatt om sykehusstruktur i landet vårt. Helseministeren og sentrale helsemyndigheter uttrykker ønske om å flytte sentrale akuttfunksjoner til større sykehus, men medgir samtidig at det ikke er dokumentert at større sykehus gir bedre kvalitet. Legeforeningen og Norsk kirurgisk forening viser til at kvaliteten innen akuttkirurgi på mindre sykehus er god. De frykter at akuttberedskapen i sin helhet vil svekkes om lokalsykehus fratas akuttfunksjoner og ansvaret overtas av allerede svært pressede, store sykehus. For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi ivaretar og utvikler gode helsetjenester både i distriktene og i byene. Det må være politisk vilje til akkurat det. Noen svært spesialiserte helsetjenester vet vi kun vil kunne utføres ved noen få sykehus, mens andre tjenester er en forutsetning for å opprettholde god og forsvarlig beredskap over hele landet. Det handler om trygghet for innbyggerne der avstandene er veldig store. Det handler om lokalsykehus med nødvendige akuttfunksjoner og tverrfaglig kompetanse som sikrer lokalsykehus som attraktive og gode arbeidsplasser. Mitt spørsmål er: Hvordan vil statsråden sikre likeverdige og desentraliserte helsetjenester og god beredskap når statsråden har gitt signaler om at det ikke er grunnlag for at små sykehus skal kunne beholde akuttkirurgien?
Det er sånn at regjeringen snart kommer til Stortinget med en nasjonal helse- og sykehusplan, og jeg forstår at tørsten etter den planen blir bare større og større dess lenger diskusjonen går. Men det er sagt til Stortinget at den skal komme i oktober/november. Oktober er over, og vi er i november, og den kommer snart. Bakgrunnen for denne diskusjonen er at regjeringen, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, har et sterkt ønske om å sikre at vi får en bedre planlegging av spesialisthelsetjenesten, der Stortinget får muligheten til å trekke opp hovedretningen for hvordan Sykehus-Norge skal utvikle seg, nettopp for å sikre at pasientene skal få trygge sykehustilbud og gode helsetilbud, uansett hvor de bor. For å kunne legge fram en god melding om dette er det også viktig å ha en åpen, offentlig diskusjon i forkant, der vi også tør å snakke om de vanskelige tingene. Et av de vanskelige spørsmålene er det som representanten tar opp, nemlig at hvis vi ser på f.eks. 14 av våre mindre sykehus, så har de 11 pasienter som legges inn akutt per døgn. Kun en av de pasientene opereres kirurgisk i løpet av døgnet. Det gir en utfordring også med tanke på rekrutteringen for framtiden, for som representanten er vel kjent med, utvikler kirurgifaget seg slik at de framtidige kirurgene ikke kommer til å være generelle kirurger, de kommer til å spesialisere seg innenfor enkelte områder. Dette er noe som vi må snakke om, ikke av det hensynet at vi ønsker å sentralisere mest mulig av helsetjenesten, men med det motsatte utgangspunktet, nemlig hvordan vi skal sikre at også de mindre sykehusene i framtiden kan ha et akuttilbud som gir hovedvekten av pasientene trygghet i hverdagen.
Kristelig Folkeparti er klar til å snakke om alt, også det som er vanskelig. I Dagsrevyen 24. oktober påpekte lederen for Norsk kirurgisk forening at de aller fleste sykehus vil kunne beholde akuttkirurgien om det er kvalitetskriterier som skal ligge til grunn. Han viste til at mindre sykehus har høy kvalitet på den jobben de gjør i dag. Mener statsråden at det er hovedsakelig antall operasjoner i døgnet som definerer kvalitet på akuttkirurgien ved de små sykehusene – antall operasjoner alene?
Det som vil være avgjørende for kvaliteten på dette tilbudet, er at en i framtiden klarer å sikre bemanning av kirurger som har den nødvendige kompetansen, og at det er en attraktiv arbeidsplass også for unge kirurger som vil foreta en helt annen spesialisering enn det som mange av de kirurgene som jobber i sykehusene våre i dag, har. Nasjonal helse- og sykehusplan er ikke en plan for Sykehus-Norge for neste år. Nasjonal helse- og sykehusplan er en plan som skal bidra til å ruste sykehusene våre, både de små og de store, i et 10–20-årsperspektiv, slik at vi ser hvilke grep vi er nødt til å ta i dag for at befolkningen vår skal ha trygge sykehustilbud og gode helsetilbud uansett hvor de bor, også i framtiden. Da må vi klare å løfte blikket og se litt framover. Det handler om mye mer enn bare å diskutere kvalitet på tilbudet her og nå.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Geir Jørgen Bekkevold.
Prehospitale tjenester som ambulanse, luftambulanse, ambulanse på båt og legevakt, sammen med gode akuttmottak, er grunnmuren i det norske helsehuset. Vi vet at det i dag er noen sprekker i denne grunnmuren med noen hull hvor det ikke er dekning nok med luftambulanse, andre steder ikke god nok kompetanse på legevakt og ambulanse. Vil statsråden sikre at prehospitale tjenester blir en sentral del av Nasjonal helse- og sykehusplan, så Stortinget får anledning til å legge premisser og føringer for hvordan tjenestene skal utvikles videre?
Ja, prehospitale tjenester vil være en sentral del av Nasjonal helse- og sykehusplan. I tillegg kommer Olsen-utvalget med sin innstilling i desember, som jo også løfter fram viktige temaer knyttet til dette spørsmålet, som også vil være kjent for Stortinget mens en behandler Nasjonal helse- og sykehusplan. Dessuten vil vi i Nasjonal helse- og sykehusplan legge stor vekt på at en i forbindelse med endringsprosesser i helsetjenesten sikrer god planlegging og risikovurdering knyttet opp mot prehospitale tjenester, men også de tjenestene som kommunene har. Veldig ofte når en diskuterer dette, glemmer en at endringer i spesialisthelsetjenesten i sykehusenes tilbud kan ha store konsekvenser for kommunene, for legevakt og andre helsetjenester, og vi må i større grad sikre oss at dette ses i en sammenheng. Så jeg er helt enig med representanten i at vi er nødt til å se dette i et mye bredere perspektiv enn det som kanskje har vært tradisjonelt.
Ingvild Kjerkol – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråden har gitt ganske mange drypp til den forestående nasjonale helse- og sykehusplanen, og Arbeiderpartiet har formulert noen tydelige forventninger og krav til det en sånn type plan bør inneholde for sykehusene våre. Vi har bl.a. forventet konkrete tiltak for kultur og ledelse i sykehusene, med vekt på tilstedeværende ledelse, akuttkirurgi med bred faglig forankring, kveldsåpne sykehus og økt bruk av helseteknologi. Ikke minst er det også mange som forventer at helseministeren leverer på egne sykehusløfter, bl.a. om å oppfinansiere sykehussektoren skikkelig. Kan helseministeren her og nå kommentere om han er enig i de momentene som Arbeiderpartiet har formulert, som er ganske klare krav til Nasjonal helse- og sykehusplan?
Fem av de seks kravene som Arbeiderpartiet presenterte i Aftenposten, er områder som vil bli behørig berørt i planen, og som jeg også tror at Arbeiderpartiet vil finne mye igjen i. Så kan det sikkert også skje forbedringer gjennom Stortingets behandling, og jeg håper at denne planen kan få så bred oppslutning som mulig i Stortinget. Det sjette kravet, om å reversere fritt behandlingsvalg, er jeg selvfølgelig helt uenig i, og det mener jeg svekker pasientenes rettigheter. Det er en reform som nettopp er innført, som jeg tror mange pasienter vil ha stor glede av. Når det gjelder spørsmålet om bevilgninger, er det noe som vil komme i de årlige budsjettene. Men det som Nasjonal helse- og sykehusplan vil bidra til, er å synliggjøre for Stortinget hvilke utfordringer og muligheter som sykehusene står overfor framover, som selvfølgelig også må tas med i vurderingen av hva som er bevilgningsbehovet i de ulike statsbudsjettene.
Per Olaf Lundteigen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg vil takke representanten Bollestad fra Kristelig Folkeparti for hennes påpekning av at det ikke er dokumentert at større sykehus gir bedre kvalitet enn mindre sykehus, hennes påpekning av at dersom lokalsykehus fratas akuttfunksjoner og ansvaret overtas av allerede pressede storsykehus, blir det enda vanskeligere, og til sist at det er et spørsmål om politisk vilje. Jeg var i møte med Høyres ordfører i Flekkefjord, Jan Sigbjørnsen, nå mandag. Sigbjørnsen ba meg om å gi en hilsen til Høyres ledelse, nemlig at Høyre i Flekkefjord gir full støtte til Senterpartiets alternativ. Modellen som vi har lagt fram – nettverksmodellen – innebærer kvalitet, økonomisk effektivitet og beredskap. Mitt spørsmål er: Hva er statsrådens vurdering av den planen som Senterpartiet allerede har lagt fram på dette temaet, og som nå er godt kjent for statsråden?
Jeg finner noe som er klokt i planen, som også Senterpartiet vil finne igjen i den nasjonale helse- og sykehusplanen som legges fram. Det handler ikke minst om at sykehus i framtiden ikke kan være seg selv nok, verken de store eller de små. De er nødt til å jobbe i mye større grad i et nettverk, i et samarbeid. Jeg vil kalle det for team. Og representanten er vel kjent med at når mennesker jobber sammen i et team, er det ikke noe poeng i å sette sammen mennesker som har samme bakgrunn og samme kompetanse og samme erfaring. Poenget med å jobbe i team, er at man setter sammen mennesker med ulike erfaringer, sånn at summen blir bedre. Det er nok det som jeg opplever som litt av svakheten ved Senterpartiets modell, at den ikke er tydelig nok på at poenget med å jobbe i nettverk er at en har ulike roller. Det er ikke noe poeng i å jobbe i nettverk hvis alle gjør det samme. Ellers er det viktig at de mindre sykehusene skal slippe å måtte konkurrere om å være kopier av de store, men får rendyrke sin rolle. Så er jeg veldig uenig i Senterpartiets forslag om å etablere et nytt kirurgifag som ligger liksom under den generelle kirurgien. Det er et fag som ingen kommer til å ønske å jobbe i, og som ikke kommer til å ha rekrutteringsgrunnlag, og da faller mye av grunnlaget for Senterpartiets plan bort.
Audun Lysbakken – til oppfølgingsspørsmål.
Tidligere i år antydet helseministeren at grunnlaget for å opprettholde akuttkirurgi burde være et pasientgrunnlag på 60 000–80 000 innbyggere. En akuttmedisinsk arbeidsgruppe som har jobbet på oppdrag fra helseforetakene, har konkludert med at «flere vil dø dersom reisetiden til nærmeste akuttkirurg øker». Deres anbefaling er som kjent at pasienten må fraktes til nærmeste sykehus med akuttkirurgi dersom det vil ta mer enn 45 minutter å frakte pasienten fra skadested til de store sykehusene. Mitt spørsmål er om helseministeren legger den akuttmedisinske arbeidsgruppens anbefalinger til grunn i det arbeidet han nå er i sluttfasen med, eller om han er uenig i konklusjonen til gruppen.
Det har vært ulike grupper som har arbeidet med dette spørsmålet og kommet med anbefalinger. De gruppene som vi har hatt i arbeid, har jo hatt erfaringer fra Sykehus-Norge sånn som det ser ut i dag. Vi har også reist Norge rundt for å høste erfaringer. Det er også bakgrunnen for anbefalingen om at for å opprettholde en bredde av akuttkirurgisk tilbud må en ha et befolkningsgrunnlag som gjør at det er grunnlag for det også i framtiden – ikke til neste år, men i et lengre perspektiv. Det er det som er bakgrunnen for anbefalingen om 60 000–80 000. Det oppfatter jeg at det er ganske bred faglig oppslutning om i ulike grupperinger. Det er slik at de alvorlig skadde pasientene fraktes i hovedsak forbi de mindre sykehusene allerede i dag. De 14 mindre sykehusene som jeg nevnte, har én komplisert skadet pasient i gjennomsnitt i året. Så det er ikke sånn at de mest alvorlig skadde pasientene kommer til det nærmeste sykehuset, de fraktes veldig ofte til et større sykehus som ligger …[[presidenten avbryter]]
Tiden er ute. Vi går videre til neste hovedspørsmål.
NRK Telemark melde den 5. november om at sprengd kapasitet ved Sjukehuset Telemark kan ha ført til at pasientar har mista livet. Belegget har ifølgje NRK vore på 120 pst. over lengre tid. Legane ved sjukehuset bad Helsetilsynet allereie i vår om å vurdera om tilbodet er forsvarleg, og dei meiner at sjukehusleiinga ikkje tar situasjonen på alvor. Fylkeslegen granskar no Sjukehuset Telemark, og han uttala i media at han ikkje er sikker på at pasientar får forsvarleg helsehjelp. Men det er ikkje berre Sjukehuset Telemark som har høgt pasientbelegg. Norske sjukehus hadde i 2013 eit gjennomsnittleg belegg i sjukehussengene på 93 pst. Fem helseføretak hadde eit belegg på over 100 pst., og snittet i OECD-landa er til samanlikning på 78 pst. Både Helsedirektoratet og Den norske legeforening meiner at Noreg må innføra ei forsvarlegheitsgrense for pasientbelegg på 85 pst., slik England har innført. Helseministeren har til no sagt nei til å innføra ei slik grense, og det meiner eg er alvorleg. Høgt pasientbelegg er ein trussel for pasientsikkerheita. Ei stor tysk undersøking viser at med eit belegg på over 92,5 pst. får ein forseinkingar i pasientløp, auka sjukehusinfeksjonar, meir sjukdom hos tilsette og auka dødelegheit blant pasientar. Helse- og omsorgsministeren seier han er opptatt av kvalitet og pasientsikkerheit. Samtidig avviser han ei nasjonal forsvarlegheitsgrense for pasientbelegg med argument om at ein ikkje kan nekta pasientar akutthjelp. Men dette handlar sjølvsagt ikkje om å nekta pasientar hjelp i døra; det handlar om sjukehusleiing og ansvarleg planlegging av sjukehusdrift og investeringar, slik at sengekapasiteten er tilstrekkeleg til å gje pasientane eit forsvarleg tilbod. Så spørsmålet mitt er om helse- og omsorgsministeren vil føreslå ei forvarlegheitsgrense for gjennomsnittsbelegg i norske sjukehus på 85 pst.?
Vi er jo enige om – og det er stor enighet om – at det å ha for høyt belegg, spesielt på avdelinger som behandler kritiske pasienter, går ut over pasientsikkerhet og kvalitet. Derfor er dette et tema som sykehusene jevnlig rapporter på til Helse- og omsorgsdepartementet, det er en del av de kvalitetsindikatorene som er inkludert i en kvalitetsbasert finansiering. Og dette er et tema som sykehusledelsen blir målt på hele veien, og som de også får veldig tydelige tilbakemeldinger på. Det jeg har sagt nei til, er å ha et krav her som vil bli oppfattet som en grense for hvor mange pasienter et sykehus vil ta imot. Et slikt krav vil også kunne hindre det som er helt nødvendige endringsprosesser i sykehus der en ser kapasiteten sin i sammenheng og måten en tar imot pasienter på. Jeg er f.eks. overbevist om at det å heve kompetansen i front, i mottakene i sykehus, vil gjøre at mange av de pasientene som i dag havner f.eks. på korridor på overfylte avdelinger fordi en ikke får møte en spesialist tidlig nok, kan få raskere hjelp, og mange av dem vil også kunne reise hjem igjen. Der ser vi at det gjøres tiltak. F.eks. etablerer både Helse Stavanger og Helse Bergen nye mottaksstrukturer som nettopp vil kunne gi en rask tverrfaglig spesialisert avklaring, som vil hjelpe mot det overbelegget som en f.eks. har sett ved Stavanger universitetssykehus, som er et av de sykehusene som har hatt flest korridorpasienter. Tilsvarende tiltak er også satt i verk på Sykehuset Telemark. Sykehuset Telemark er klar over situasjonen og har satt i gang en rekke tiltak, samtidig som fylkesmannen nå gjennomfører sine undersøkelser.
Eg vil gå vidare på det som statsråden avslutta med, nemleg Sjukehuset Telemark. Vedtaket om nedlegging av akutt- og døgntilboda ved Rjukan sjukehus og Kragerø sjukehus i juni 2014 vart av helse- og omsorgsministeren grunngjeve nettopp med pasientsikkerheit og kvalitet, og eitt og eit halvt år etter nedleggingane er altså helseføretaket under gransking med spørsmål om uforsvarlege tenester. Ifølgje utviklingsplanen skulle nedlegginga av dei to lokalsjukehusa føre til styrking av sjukehustilbodet på Notodden og ved Skien, bl.a. ved nytt sengebygg i Skien og fleire senger i Notodden, men dette har altså ikkje skjedd, og lovnadene i den utviklingsplanen som låg til grunn, er altså ikkje følgt opp. Statsråden tok det politiske ansvaret for nedlegging av lokalsjukehusa i 2014, og spørsmålet mitt er om han òg vil ta det politiske ansvaret for at utviklingsplanen ikkje er blitt følgt opp, og at fulle sjukehus i Telemark no truar pasientsikkerheita.
Sykehuset Telemark er jo i ferd med å følge opp utviklingsplanen, og jeg tror jo at representanten forstår at en ikke kan bygge nye bygg på ett år. Noe av årsaken til endringen av strukturen i Sykehuset Telemark var jo nettopp å skape grunnlag for at sykehuset kan gjøre de nødvendige forbedringene og oppgraderingene av sykehusene både i Notodden og Skien. Men det er ikke riktig at det ikke er skjedd endringer. Det etableres nå et antall indremedisinske senger både i Skien og Notodden. Det etableres en ny kreftavdeling ved sykehuset, og i oktober ble den gastrokirurgiske sengeposten styrket med ytterligere fire senger. Så det foregår en utbygging og utvikling av sykehustilbudet, både i Skien og Notodden, og ikke minst skjer det også endringer som skal bidra til å forbedre pasientsikkerheten og kvaliteten.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Janne Sjelmo Nordås.
Det er ikke bare de vanlige sykehusavdelingene som har høyt belegg. I Aftenposten 16. juli i 2015 advarte jordmødre om sprengt kapasitet ved alle fødeavdelingene i Stor-Oslo. I Bergens Tidende 21. september i år advarte jordmødrene ved Kvinneklinikken ved Haukeland universitetssjukehus gravide mot å føde i helgene. De mente at et stramt budsjett og stenging av fødestuene i helgene gjør det mer risikofylt for kvinner å føde. Likevel planlegger Helse Bergen å kutte 17 jordmorstillinger til neste år. Ifølge kvalitetskravene til fødselsomsorgen skal alle fødende ha en jordmor med seg i aktiv fase av fødselen. Kan statsråden garantere at kvalitetskravene til fødselsomsorgen blir fulgt, og mener han at fødetilbudene ved de store kvinneklinikkene i dag er forsvarlige?
La meg starte med å si at det å vurdere om tilbudet er forsvarlig, er og må alltid være den lokale ledelsens ansvar. Ved å skape inntrykk av at det er et ansvar som kan flyttes enten oppover eller nedover, så vil det kunne få ganske store konsekvenser for pasientsikkerhet og kvalitet. Når det gjelder situasjonen som Jordmorforbundet gikk ut med i media: Vi mente at det var så alvorlige påstander at vi fikk Helsedirektoratet til å invitere Jordmorforbundet til et møte der en har gått gjennom dette, og det har nylig vært, for dette er bekymringer som må tas på største alvor. Så er det slik at de kvalitetskravene som ligger til fødselsomsorgen, som er godt forankret i stortingsmeldingen om fødselsomsorgen, som er behandlet i Stortinget, fortsatt ligger fast og er en føring for ledelsen ved sykehusene.
Audun Lysbakken – til neste oppfølgingsspørsmål.
En annen viktig side ved pasientsikkerheten er å sikre at rett kompetanse er på jobb. I lys av det synes jeg det som kom fram i NRK i går kveld, er bekymringsfullt, nemlig at helseforetakene har brukt 2,7 mrd. kr på vikarer på tre og et halvt år. Vi vet at stabil bemanning, erfaring og fast tilknytning er viktig for kvalitet. Jeg ser at også helseministeren reagerer på disse tallene, men jeg ser også at han påpeker at dette er et lokalt ledelsesansvar. Et foretak som har tatt ansvar, er Helse Bergen, som har sørget for å organisere dette på en ny måte i en såkalt vikarpool. Mitt spørsmål til helseministeren er: Bør ikke helseministeren gjøre noe mer nå enn å peke på de lokale lederne? Er det ikke mulig å pålegge foretakene å organisere vikarbruken på en annen måte enn i dag, slik Helse Bergen har gjort f.eks.?
Jeg tror ikke det er nødvendig å gjøre det fordi sykehusene for det første lærer av hverandre. Flere sykehus enn Helse Bergen har gjort det tiltaket. Det er et klokt tiltak, men det må følges opp lokalt. En av de tingene vi jobber med veldig systematisk med ledelsen i sykehusene nå, er nettopp det at noe som fungerer ett sted, bør kopieres av andre. Det står på dagsordenen i alle de møtene jeg har med sykehusenes ledelse og styre. Jeg er helt enig med representanten i at det å ha et høyt, unødvendig bruk av vikarer er en risiko for pasientsikkerhet og kvalitet – både på bakgrunn av kompetanse og på bakgrunn av kontinuitet. Det er viktig at en i bemanningen har kontinuitet, slik at folk kjenner hverandre og kjenner til hverandres erfaring og kompetanse. Jeg håper at også representanten tar med seg den erkjennelsen inn i den store diskusjonen vi skal ha om nasjonal helse og sykehusplan, for det er en av utfordringene, bl.a. når det gjelder akuttilbudene på en del av de mindre sykehusene.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Migrasjon er en global utfordring som i disse dager siger inn i selv de minste norske kommuner, ja sågar helt til fjells og inn i våre nasjonalparker. Flott natur kan være bra for kropp og sjel, men for mange av de nyankomne, som har vært på flukt og har undertrykt både sykdom og overgrep, venter ulike helseutfordringer. For norsk helsesektor venter kapasitetsutfordringer. En nylig publisert kommentar i The New England Journal of Medicine beskriver mottaket på jernbanestasjonen i München med opptil 20 000 ankomster i løpet av en helg, altså litt færre enn det antallet vi har tatt imot i Norge på ti måneder. Her fant man enkelte tilfeller av torturerte flyktninger, enkeltsykdommer som diabetes, astma og ubehandlede skader, mange traumatiserte barn og mange som var dehydrert. En må anta at det samme sykdomsbildet gjenspeiles i befolkningen som kommer til Norge – en relativt frisk befolkning som ikke medfører særlig smittefare, som er trøtt, uttørket og med spredte somatiske sykdommer, men som i ulik grad er traumatisert av opplevelser av vold eller av frykt og usikkerhet etter lang flukt. Helsedirektoratet har gitt råd om undersøkelse av tarmparasitter, syfilis, hepatitt C ved ankomst i tillegg til tuberkulose og MRSA-virus. Det nye mottakssenteret i Råde har betydelig kapasitet for somatiske undersøkelser. Tilsvarende planlegges forhåpentlig ved Storskog og vil avhjelpe en allerede presset kapasitet på sykehus og i enkelte kommuner. Hvordan vil statsråden følge opp at den psykiske helsetilstanden blir kartlagt og fulgt opp på linje med den somatiske helsa til nyankomne flyktninger og migranter?
For det første er det viktig å understreke, som også representanten tar opp, at den økte pågangen av asylsøkere og flyktninger til Norge har gitt økte oppgaver i alle ledd av samfunnet vårt, også i helsetjenesten. Det er også slik at alle som kommer til Norge som asylsøkere, gjennomgår en tuberkulosescreening ved ankomst til transittmottak. Der en også etablerer mottak, har kommunene mobilisert økte ressurser på kort varsel. Det er også viktig å få fram at de som har kommet nå, som regel er de friskeste og mest ressurssterke personene som har dratt på flukt, og vi ser også av erfaring at de som har kommet til landet de siste to månedene, sett som gruppe, har hatt moderate helseproblemer. Svært få har hatt behov for spesialisthelsetjeneste. 10–20 pst. har tatt kontakt med sykepleier ved transittmottak, og dette er tilstander som har vært enkle, som ikke krever lege eller annen type behandling. Erfaringen fra både Refstad og Våler er at 1–3 pst. av alle er i kontakt med lege hver dag, og faktisk er tallet lavere ved Storskog enn i Østfold. Det kan tyde på at helsetilstanden er bedre for dem som kommer over Storskog enn for dem som kommer over Østfold.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ikke til å stikke under stol at en del av dem som kommer, er traumatisert. Særlig gjelder det kanskje barn. Det første de trenger, er hvile, mat og omsorg. Jeg er trygg på at de får det i norske mottak. Men de neste månedene må vi være særlig oppmerksomme på både de somatiske og særlig de psykiske helseutfordringene som kan ramme mange av de nyankomne – ofte er det en sammenheng mellom det somatiske og det psykiske. Mange av de nye akuttmottakene er i små kommuner med liten kapasitet i primærhelsetjenesten og langt fra DPS og sykehus. Mange av dem sliter allerede med å rekruttere både fastlege og helsesøstre, men flere av de større kommunene har også begrensninger. I min egen kommune, som får et nytt akuttmottak som åpner i dag, har vi f.eks. ingen kommunepsykolog. I Danmark har bl.a. Odense gjort forsøk med ambulante, tverrfaglige innvandrermedisinske klinikker i tillegg til både somatisk og psykiatrisk kompetanse, og de har tolketjeneste om bord. Vil statsråden vurdere å etablere ambulante innvandrermedisinske team i Norge?
Vi ser på ulike løsninger for å hjelpe de kommunene som representanten tar opp. Det vi har gjort, og som også er presentert i tilleggsnummeret for Stortinget og i andre budsjettdokumenter, er å styrke de regionale ressurssentrene om vold og traumatisk stress. Dette er kompetansesentre som kommunene og ikke minst de mindre kommunene kan bruke, og som vi ser at de også bruker i situasjoner der de opplever at de ikke selv har tilstrekkelig kompetanse til å håndtere denne type psykiske helseutfordringer, bl.a. hvis de får et asylmottak. I tilleggsnummeret er det også foreslått en styrking av bevilgningen til disse kommunene, riktignok over Justisdepartementets budsjett, men begrunnet i disse kommunenes behov for å bygge opp helsetjenester. Vi er også nødt til å se på ulike samarbeidsmåter for å hjelpe de kommunene som har konkrete utfordringer. Det er jeg helt enig med representanten i.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Ola Elvestuen.
De nordiske landene mottar til sammen mange flyktninger og asylsøkere. I antall varierer det noe mellom landene, der Sverige utmerker seg ved å ta imot mange flere enn Norge, mens Danmark og Finland tar imot noen færre enn Norge. Vi ser gjerne til nabolandene for å samordne regelverk og rettigheter når det gjelder livsopphold, men hvor mye samarbeider vi på helseområdet? Ketil Kjenseth nevnte bl.a. at Danmark har prøvd ut innvandrermedisinske klinikker. De har også kommet langt med telemedisinbasert psykisk helseoppfølging av flyktninger og asylsøkere. Nordens velferdssenter og Nordisk ministerråd er organer å spille på. I den pressede situasjonen vi er i, er det viktig både å lære av hverandre og ikke å gjøre unødvendig dobbeltarbeid. Så mitt spørsmål blir: I hvilken grad er det etablert et felles nordisk samarbeid om helsefaglig oppfølging, samarbeid og læring på tvers?
Vi har et nært samarbeid på helseområdet på nordisk nivå og lærer mye av hverandre. De nordiske helseministrene møtes jevnlig og har god kontakt. Jeg er helt enig i at det også er lurt å se til ideer fra andre land. I rettighetsspørsmålet er det slik at hvis en er registrert som asylsøker i Norge, har en i hovedsak fulle rettigheter når det gjelder helsetjenester. Det betyr at den ordinære tilnærmingen til dette – og den som vi må bygge på – er at kommunene har ansvar for primærhelsetjenesten også når det gjelder asylsøkere, og at spesialisthelsetjenesten har ansvar for spesialisthelsetjenestene. Dette fungerer nå – det vil bli mer press framover. Helsedirektoratet er inne i dette arbeidet. Vi får daglig rapporter fra fylkesmennene, som følger situasjonen i kommunene, og også rapporter fra helseforetakene, som følger situasjonen i spesialisthelsetjenesten. Helsedirektoratet har også en egen liaison i Utlendingsdirektoratet, nettopp[[presidenten klubber]] for å kunne ha et nærere samarbeid …[[presidenten avbryter]]
Taletiden er omme. Ruth Grung – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg tror at vi alle skal være ydmyke overfor den måten kommuner over det ganske land har tatt imot på og sørget for asylmottak. Fjell kommune er en av de kommunene som over en helg fikk 160 flyktninger eller asylsøkere – og nye charterfly er på vei. Det ble opplyst at asylsøkerne skulle være screenet for tuberkulose i forkant, men etter en uke fikk helsesøster en oversikt som viste at så ikke var tilfellet. Fjell kommune er en mellomstor kommune. De har ikke røntgenutstyr. De fikk låne det av Haraldsplass Diakonale sykehus og er nå i gang med screening – det er en svært smittsom sykdom. I tillegg er det uvisst hvilke andre sykdommer asylsøkerne har. Spørsmålet er: Hvordan vil helseministeren sørge for at samtlige asylsøkere er screenet, iallfall for tuberkulose, før de kommer til et asylmottak?
Det er riktig at vi hadde tilfeller der en fra Storskog meldte asylanter til mottak lenger sør i landet – representanten nevnte en av disse kommunene – og som ble flyttet før det var gjennomført tuberkulosescreening. Disse personene er nå identifisert, og det er gjennomført tuberkulosekontroll. Ifølge fylkesmennenes rapport fra i går er nå tuberkulosekontrollen under kontroll. Dette er et av de temaene som vi følger veldig nøye opp. Jeg er helt enig i at vi må ha stor ydmykhet og respekt for de kommunene som håndterer dette på en veldig god og krevende måte. Selv om de på en imponerende måte klarer å snu seg rundt med de ressursene de har i dag, så må vi erkjenne – både som regjering og som storting – at dette er kommuner som vil ha behov for mer hjelp framover, når dette får satt seg mer. Der må vi også bidra, både økonomisk og med personell.
Olaug V. Bollestad – til oppfølgingsspørsmål.
For en uke siden var statsråden sammen med meg og andre politikere på et møte her i Oslo, hvor vi møtte en gruppe som kaller seg PsykiskhelseProffene. Der er det mange unge som har opplevd hvordan Helse-Norge møter deres psykiske utfordringer. En av dem vi møtte, hadde vokst opp på et omsorgssenter for mindreårige asylsøkere. Han gjorde et usigelig sterkt inntrykk på meg – det var ikke nok voksne, og det var problemer med språk som gjorde at han ikke fikk uttrykt sine psykiske utfordringer og sine traumer. Hvordan ser statsråden for seg at han skal møte disse unge, som har så mange opplevelser med seg og psykiske utfordringer, når regjeringen i sitt eget budsjett og i tilleggsproposisjonen har foreslått å skjære ned på nettopp språkopplæring og bemanning på akkurat de omsorgssentrene hvor disse mindreårige bor?
Til det konkrete spørsmålet: Når det gjelder budsjettet, ligger jo ansvaret hos en annen statsråd. Men jeg vil også minne om at regjeringen i samme dokument har foreslått en ganske stor økning i det generelle tilskuddet til de kommunene som har den type mottak, og en er nødt til å se dette i en sammenheng. Så er det også viktig at barn får god hjelp. Det er også viktig at vi klarer å mobilisere i samfunnet vårt, f.eks. når det gjelder fosterforeldre. Det beste for disse barna er å unngå å bli boende lenge på denne type mottak, men komme seg ut og starte sitt nye liv så fort som mulig. Jeg tror også det er viktig å bygge opp om de regionale kompetansesentrene om vold og traumatisk stress. Det er en ressurs som kommunene benytter seg av i dag, og som får veldig mye positive tilbakemeldinger, og dette er en tjeneste som kommuner som møter utfordringer, kan benytte seg av.
Kjersti Toppe – til oppfølgingsspørsmål.
Asylsøkjarar har rett til behandling i spesialisthelseteneste. I tilleggsproposisjonen var det 11 mill. kr til tuberkulosescreening, men utover det er det ikkje lagt inn nokon ekstra midlar for å møta den situasjonen som vi er i. I proposisjonen skriv regjeringa at «handlingsrommet for spesialisthelsetjenesten vil bli noe redusert». Vidare skriv dei: «Det kan gjøre det noe mer utfordrende å oppnå reduserte ventetider, samtidig som[[…]] noen investeringer vil kunne bli utsatt.» Så føreslår regjeringa å auka uttaket frå avbyråkratiserings- og effektiviseringsreforma frå 0,5 til 0,6 pst., altså at sjukehusa får eit enno sterkare krav til effektivisering i ein sånn situasjon. Spørsmålet er: Kvifor har ikkje regjeringa føreslått å auka sjukehusbudsjettet som resultat av den situasjonen vi er i?
Når det gjelder tuberkulosescreeningen, er det en oppgave som ligger under mottakssystemet, men der spesialisthelsetjenesten bidrar. Det er også en av grunnene til at vi nå foreslår å bevilge mer penger til det. Det som representanten tar opp, er at som en følge av den økte tilstrømningen av flyktninger og asylsøkere vil befolkningsgrunnlaget som får hjelp fra helsetjenesten, bli større. Rapporter viser at sykdomssituasjonen foreløpig ikke er spesielt framtredende her, men noen vil også trenge hjelp av spesialisthelsetjenesten framover. Derfor er jeg nå tydelig overfor Stortinget på at det kan få betydning for målsettingen når det gjelder reduksjon av fristbrudd, og også kan føre til at noen investeringer i sykehusene blir forskjøvet, rett og slett fordi sykehusene etter vår vurdering absolutt har mulighet og kapasitet til å håndtere dette, men det kan gå ut over andre oppgaver.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til utenriksminister Børge Brende. På klimatoppmøtet i København i 2009 lovet rike land minst 100 mrd. dollar årlig i klimafinansiering til fattige land innen 2020. Løftet har vært veldig viktig for å bygge tillit mellom rike og fattige land i klimaforhandlingene, og det har vært viktig for klimaets skyld. Vi i rike land må bare krysse fingrene og håpe at fattige land ser at energirevolusjonen er mer basert på fornybare energikilder enn det vår egen utvikling har vært. Derfor betyr klimafinansiering støtte til fornybar elektrifisering av landsbygden, leselys til barn, strøm til kuvøser på sykehus og næringsutvikling. Vi vet samtidig at fattige land rammes hardest av klimaendringene. Derfor betyr klimafinansiering at fattige land kan få støtte til å tilpasse jordbruket sitt til klimaendringene. Det er viktig i en verden som skal sørge for nok mat til alle i klimaendringenes tid. Nå går det mot klimatoppmøtet i Paris. Regjeringen har foreslått at Norge skal reise til klimaforhandlingene med et kutt i forhandlingskofferten på til sammen 1,5 mrd. kr i støtten til fattige lands klimainnsats. Over 1 mrd. kr av dette kuttet er på budsjettet som utenriksminister Børge Brende er ansvarlig for. Regjeringen har begrunnet det kraftige bistandskuttet med flyktningkrisen. Men alvorlig talt: Verden må klare å håndtere mer enn én krise. Hvorfor vil utenriksminister Børge Brende trappe ned klimastøtten til fattige land, når Norge og andre rike land har lovet å trappe den opp? Er det ikke nettopp sånne løftebrudd som ødelegger tilliten som trengs mellom rike og fattige land, for å få til en best mulig avtale i Paris?
Jeg tror det er nødvendig å sette det spørsmålet i en litt bredere sammenheng. Regjeringen har måttet omprioritere 4 mrd. kr fra bistandsbudsjettet til også å dekke de økte flyktning- og asylsøkerkostnadene som vi får til neste år – neste år forventer vi ca. 33 000 asylsøkere til Norge – i tråd med hva tidligere regjeringer har gjort. Den regjeringen som Eidsvoll Holmås satt i, brukte 10 pst. av bistandsbudsjettet, et langt lavere tall, på å hjelpe folk som har behov, i Norge. Og både våre naboland, den rød-grønne regjeringen i Sverige og regjeringen i Danmark, og regjeringen i Nederland, benytter seg av den muligheten som det internasjonale regelverket innebærer – at man kan bruke den muligheten på å hjelpe folk som kommer til vårt land. Og Norge er ikke i den samme situasjonen som vi var i for bare få år siden. Oljeprisen er halvert. Vi står overfor økende arbeidsledighet. Vi greier ikke å håndtere den store asylstrømmen uten at vi også må se på den muligheten vi har for bl.a. å bruke bistand. Men på det spørsmålet som ble stilt, kan man få inntrykk av at vi nå ikke skal gjøre noe på dette området. Det er sånn at med det budsjettet som regjeringen har fremlagt, og med tilleggsproposisjonen, vil Norge trolig være det landet i verden som bruker flest kroner per hode på klimafinansiering. Vi er fortsatt størst på regnskog, vi er veldig viktige når det gjelder finansiering av klimafondet, vi er viktige når det gjelder fornybar energi, men vi må ta inn over oss at bistandsbudsjettet også må bidra til å hjelpe dem som kommer til Norge. Det tror jeg faktisk at representanten har forståelse for, ettersom representantens regjering valgte å bruke 10 pst. av bistandsbudsjettet, et langt lavere tall enn i dag, på flyktninger i Norge.
Det var – med all respekt – ikke et svar på spørsmålet mitt om hvorfor det var fornuftig å kutte, når løftene våre går ut på å trappe opp. Det får meg til å lure på om det er klimafornekterne i regjeringen som har fått gjennomslag, eller om utenriksministeren bare fører elendig utenrikspolitikk. Hvis jeg da kan få gå over til Utenriksdepartementets budsjettposter på miljø og bærekraftig utvikling: Det står i tilleggsforslaget til statsbudsjettet svart på hvitt at inngåtte avtaler må avsluttes som følge av kuttene som nå foreslås, men utenriksministeren har nektet å svare på hva disse løftebruddene betyr. Derfor spør jeg: Har utenriksministeren planlagt å bryte samarbeidet med det lutfattige landet Malawi, der Norge støtter arbeidet med å tilpasse jordbruket klimaendringene? Mener utenriksministeren at det er god klima- og utviklingspolitikk å bryte inngåtte avtaler med Nepal, der evaluering av energisamarbeidet har vist positive resultater, men der jordskjelvet nå har rammet hardt? Og: Er planen å bryte den nylig inngåtte avtalen med Tanzania om elektrifisering av landsbygda? Jeg krever svar.
Jeg håper representanten også lytter til de svarene han får. Dette er ikke snakk om å kutte, det er snakk om å omdisponere, i likhet med hva den rød-grønne regjeringen gjør i Sverige, hva regjeringen i Danmark gjør, og hva regjeringen i Nederland gjør. Vi er i den situasjonen – og det håper jeg representanten også kan ta inn over seg – at det kommer 33 000 flyktninger og asylsøkere til Norge til neste år. Vi har all vår konsentrasjon på hvordan vi skal greie å håndtere dette, hvordan vi skal få ned tallet. Vi er avhengige av bistandsbudsjettet, som det er anledning til å bruke til å dekke de ekstraordinære kostnadene første året. Vi må omdisponere noe fra bistandsbudsjettet over til dette – som også representantens regjering gjorde i sin tid. Så det å ta på seg den høye stemmen nå og nærmest kun fordømme dette uten å sette det i en bredere sammenheng og forklare hvorfor denne omdisponeringen skjer, synes jeg ikke er ansvarlig. Vi vil trolig fortsatt være det landet i verden som bruker mest per hode til klimafinansiering, og det synes jeg representanten også kunne ha fått med seg i sitt resonnement, for å være etterrettelig.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Audun Lysbakken.
Det som ikke er ansvarlig, er å ikke fortelle hele historien om budsjettprosessen. Først brukte Børge Brendes regjering hemningsløst mye penger på sine egne hjertesaker, særlig skattekutt til folk som har god råd fra før. Så kuttet regjeringen i bistanden. Man må ikke komme og si at det var nødvendig å kutte i klimatiltak og fattigdomstiltak for å få dette i land, regjeringen kunne valgt å redusere sine egne ambisjoner når det gjelder skattekutt. Så svarer ikke utenriksministeren på spørsmålet. Kjernen i spørsmålet er: Hvordan kommer vi i mål med de internasjonale prosessene der Norge skulle være en pådriver mot fattigdom og mot klimaendringer, hvis vi selv like før klimatoppmøtet i Paris, akkurat idet vi har inngått bærekraftsmålene, kutter i våre egne bevilgninger? Hvis en gjør det, så har en åpenbart ikke tro på at Norge kan spille en pådriverrolle i verden.
Med det budsjettet som regjeringen har fremlagt, bruker vi 27,5 mrd. kr på bistand og utviklingshjelp. Jeg tror det er bare ett land i verden som bruker mer per hode enn Norge, og da har jeg holdt utgiftene til å dekke opp for kostnader med flyktninger og asylsøkere i Norge utenfor. Og hva gjør regjeringen? Jo, vi har fremlagt et budsjett hvor det trolig ikke er noe annet land i verden som bruker så mye på å bevare regnskog, på fornybar energi og på klimafondet som Norge. Å forsøke å fremstille dette som at vi har totalt abdisert, at vi ikke tar ansvar, når vi er kanskje først i verden etter Luxembourg når det gjelder totalbistand, når vi er ledende i verden, trolig nummer én, når det gjelder klimafinansiering – det er godt gjort. Men vi har måttet foreta noen omprioriteringer, vi har måttet kutte på noen områder for å omdisponere og bruke på andre. Det vedstår jeg meg, men det er det vi er blitt tvunget til når vi står overfor en ekstraordinær situasjon med 33 000 asylsøkere. Vi må dekke inn dette[[presidenten klubber]] også på den måten som …[[presidenten klubber igjen]]
Da er tiden ute. Åsmund Aukrust – til oppfølgingsspørsmål.
I fjor sa statsministeren at det er tøft å stå opp for klima i en regjering hvor folk ikke er så opptatt av klima. Jeg skjønner at utenriksministeren har den samme jobben når det gjelder å stå opp for utviklingspolitikk i en regjering hvor ikke alle er så opptatt av det. Det viktigste møtet som skal foregå i år, skal foregå i Paris om en måneds tid. Der skal verdens ledere møtes, og vi vet at et av de vanskeligste punktene er det som gjelder finansiering av klimatiltak i utviklingsland. Får utenriksministeren det som han vil, vil Stortinget uken før Paris-toppmøtet gjøre store kutt. Vi når ikke våre egne forpliktelser for regnskogen, vi skal kutte etter internasjonale klimaprosesser. Og selv om utenriksministeren ikke vil svare på spørsmål fra Heikki Eidsvoll Holmås, skal vi altså bryte inngåtte avtaler. Utenriksministeren viser til en spesiell situasjon. Vel, klimapolitikk er en spesiell og akutt situasjon. Og problemet er at det er ikke én utenriksminister i verden som ikke kan peke på en spesiell situasjon i sitt land – de aller fleste har større utfordringer enn det vi har her hjemme i Norge. Mitt spørsmål til utenriksministeren er da om han vil være fornøyd med et utfall i Paris som samlet sett gir mindre penger til klimafinansiering i utviklingsland.
Jeg vil bare minne representanten om at den sosialdemokratiske finansministeren i Sverige har gitt et intervju hvor hun sier at på grunn av den ekstraordinære tilstrømningen av asylsøkere, vil man kanskje måtte bruke 50 pst. av bistandsbudsjettet på å dekke kostnadene. Vi kommer til å gå inn i COP21, klimatoppmøtet i Paris, med trolig det høyeste budsjettet per hode når det gjelder klimafinansiering. Skal vi plage oss selv i en sånn situasjon hvor vi må bruke noe mer penger på å dekke opp disse ekstraordinære kostnadene, med å feilfremstille hva Norge gjør? Vi kommer til å gå inn i det klimatoppmøtet – og det får vi anerkjennelse for – med trolig å bruke mest per hode i verden. Vi har regnskogsatsing, vi har fornybarsatsing, vi har økt satsingen på klimafondet. Dette er en helhetlig politikk innenfor klima, finansiert delvis av bistand, som vi kan være meget godt fornøyd med.
Kjell Ingolf Ropstad – til oppfølgingsspørsmål.
Utenriksministeren la fram et budsjett med det største kuttet i langsiktig bistand noensinne. Jeg er grunnleggende uenig i det kuttet. Jeg må innrømme at jeg var skuffet, og jeg fikk nesten vondt i magen da jeg leste tilleggsnummeret. Men når en først kutter, velger en å kutte 10–20 pst. til Verdensbanken og FN, en velger å kutte ca. det samme til bilateral bistand, budsjettstøtte land-til-land, og så velger en å kutte 67 pst., to tredjedeler, til sivilt samfunn, en bistand som går gjennom frivillige organisasjoner. Det spiller en rolle hvilken type bistand en bruker. Av og til sier en at de organisasjonene jo kan søke på bistand gjennom humanitær nødhjelp. Poenget er ikke organisasjonene, poenget er at langsiktig utviklingshjelp gjøres best – eller i alle fall formålet med å nå de aller fattigste på en mest mulig effektiv måte, mener jeg, og jeg trodde mange Høyre-folk mente det samme – gjennom frivillige organisasjoner. Så hva er det faglige eller politiske argumentet for at en velger å radere ut sivilt samfunn på bistandsbudsjettet?
Det er mange ting å ta tak i her. Med det budsjettet som vi fremla, tilleggsproposisjonen, la vi på 1 mrd. til bistand. Norge bruker nå 1,03 pst. av BNI til bistand. Vi er, selv om vi tar ut flyktningutgiftene og asylsøkerutgiftene i Norge, nummer to i verden etter Luxembourg. Og så fremstilles det som om det ikke er ressurser igjen. Innenfor disse rammene, hvor vi har måttet omprioritere, som våre naboland også har gjort, har vi greid å øke den humanitære satsingen til Syria og nabolandene med 1 mrd. Vi har lagt på en halv milliard til utdanning, ikke minst for jenter, for å unngå radikalisering. Vi har trappet opp satsingen på helse og vaksinasjon. Og den opptrappingen som vi har på disse områdene, vil også det sivile samfunn og disse organisasjonene nyte godt av. Med det budsjettet vi har fremlagt, er det trolig ikke noe land i verden som bruker så mye penger av bistandsbudsjettet sitt på det sivile samfunn.
Da er tiden ute.
Så man må vise en viss edruelighet i dette. Det tror jeg Kristelig Folkeparti har sansen for.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
Klimaendringar og folkevekst er dei to viktigaste elementa som vil føre til framtidas kriser og drive menneske på flukt. Me ser utviklinga i Sahel-området, i Etiopia og fleire andre stader, der det er tørke og fortvilande matmangel. Den norske landbruksbistanden er no på berre 4 pst., og regjeringa har i sin tilleggsproposisjon kutta ytterlegare – noko som vil gi svært negative følgjer for matproduksjonen og innanfor forsking på matsikkerheit. Mellom anna vil det viktige arbeidet til CGIAR Consortium og Global Crop Diversity Trust på forsking og innsamling av frømateriale stå i fare. Nyleg har ein henta materiale frå frøbanken på Svalbard og nytta dei i nærområda til Syria, sidan genbanken i Aleppo er skada som følgje av krigen og ein ikkje lenger kan forsyne land i Midtausten med frømateriale. Meiner ministeren at matsikkerheit og støtte til matsikkerheit er viktig for å førebyggje og unngå framtidige katastrofar?
Ja, og derfor har vi satset mer på humanitær hjelp, som bidrar til at vi nå kan sikre at Verdens matvareprogram ikke behøver å kutte i sin satsing inn til Syria og nabolandene og på glemte kriser. Men jeg har i det budsjettet som er fremlagt, måttet foreta noen omprioriteringer. Sånn er det. Når vi får en slik voldsom tilstrømming av flyktninger og asylsøkere, må vi bruke deler av bistandsbudsjettet – som også våre naboland gjør – til å dekke inn dette. Et av de områdene som har fått redusert budsjett, er landbruksforskning som er finansiert gjennom bistand. Jeg har også f.eks. måttet kutte 10 mill. kr som vi har brukt på Bistandsaktuelt, et blad som skal informere om bistand. Det synes jeg er helt utmerket, men jeg synes ikke det skal skje over bistandsbudsjettet. Jeg har også kuttet støtte til informasjon fra en del organisasjoner som driver med informasjon i Norge. Jeg vil heller bruke pengene på bistand. Så det jeg har prioritert, er den humanitære støtten, utdanning og helse. Jeg har måttet redusere på noen andre områder, men vi er fortsatt det landet i verden, etter Luxembourg, som gir mest bistand per hode: 27,5 mrd. kr.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Utenriksministeren sier at vi «må». Jeg har lært meg at man må dø, og man må betale skatt, men her er det ingen tvangssituasjon. Venstre har også lagt fram et statsbudsjett der vi tar høyde for de ekstra utgiftene vi har på grunn av flyktningsituasjonen, og det klarer vi å dekke på andre måter, uten å redusere bistandsbudsjettet. Så dette er helt klart en prioritering som regjeringen har gjort. Da blir mitt spørsmål en oppfølging av representanten Ropstads, som gjelder det dramatiske kuttet som går inn mot det sivile samfunnet, frivillige og ideelle organisasjoner, hvor støtten altså reduseres med 67 pst., noe som vil føre til dramatiske kutt i den aktiviteten som de har. Da må jeg gjenta: Hva er det faglige grunnlaget for dette, og hvorfor har utenriksministeren valgt å gjøre den store reduksjonen nettopp der?
Det skjer innenfor rammene av det bistandsbudsjettet som er gitt, for vi må bruke noe mer på å dekke flyktning- og asylsøkerkostnader i Norge. Det synes jeg faktisk er rett og rimelig, og det er noe som våre naboland også gjør, og noe som alle tidligere regjeringer i Norge har gjort. Det fremstilles som om dette er noe nytt, men det har man gjort, og det er i tråd med det internasjonale regelverket. Regjeringen har valgt – selv med de budsjettrammene – å satse mer på humanitær støtte. Vi er et av de landene som gir mest til Syria og nabolandene. Vi gir mer til helse, og vi gir mer til utdanning. Og mange av de organisasjonene som representanten nevnte, er jo de største mottakerne også fra disse budsjettene, så de må jo også spisse sin aktivitet inn mot det som er viktigst, nemlig humanitært arbeid, helse og utdanning. Jeg vil legge til at bistand ikke er det eneste saliggjørende. Utvikling, arbeidsplasser og privat sektor er også viktig. I 1990 utgjorde bistanden 50 pst. av kapitaltilstrømmingen til utviklingslandene – i dag utgjør den 20 pst. Vi skal gjøre færre land avhengig av bistand. Det må vi også huske på i denne debatten.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til helseminister Bent Høie, som har forsøkt å framstille regjeringas prestisjereform fritt behandlingsvalg, som en ny valgfrihet for pasientene. I realiteten har norske pasienter hatt fri rett til å velge behandlingssted helt fra 2001, da reformen fritt sykehusvalg ble innført – en ordning som ble utvidet under den rød-grønne regjeringa, og som Arbeiderpartiet vil fortsette å videreutvikle. Helseministerens påstand om fritt behandlingsvalg er at nå skal all såkalt ledig kapasitet tas i bruk, køer skal elimineres, og behovet for helseforsikringer skal forsvinne – alt til en lavere stykkpris enn den laveste anbudsprisen i markedet, men med like god behandlingskvalitet. Nå ser det ut til at denne formodninga får seg et kraftig skudd for baugen. «Skivebom», sier direktøren for privatsykehuset i Haugesund, Turid Staveland Nygaard, til Dagens Næringsliv om prisene som er fastsatt for fritt behandlingsvalg, og legger til at hun aldri ville latt seg operere til så lave kostander: «Vi kommer ikke til å melde oss på. Gjør vi det, så går vi konk.» Hun sier videre: «Da blir det som før, vi får levere til dem som har råd til å betale for behandlingen, og til pasienter med helseforsikring.» Direktøren ved Aleris, Grethe Aasved, uttrykte også stor skepsis, og som om ikke det var nok, kommer de ideelle med samme melding: Virke mener prisene ikke er seriøse, Blå Kors kan ikke levere på sånne vilkår, Modum Bad melder at dette ikke holder, og sånn er meldingene stort sett over hele linja. Fritt behandlingsvalg er utformet som en byråkratisk, omstendelig og relativt dyr ordning å administrere, og derfor spør jeg om følgende: Vil helseministeren godta lavere behandlingskvalitet, tilby en høyere pris til private aktører på bekostning av offentlige sykehusbudsjetter for å lykkes, eller vil han rett og slett vurdere å legge bort hele forsøket slik det er utformet?
Først: Alle de som nå hørte representanten Tove Karoline Knutsen, som prøvde å framstille hva jeg mente var målsettingene med fritt behandlingsvalg, må gå til kilden og ikke høre på Tove Karoline Knutsens framstilling, for den er feil. Hensikten med fritt behandlingsvalg er å gi pasientene større valgmulighet og å redusere unødvendig venting. Det er jeg også helt overbevist om at reformen vil bidra til, for i dag er det pasienter som møter kvoter hvor dagens anbudssystem setter en grense for hvor mange pasienter godkjente private aktører kan behandle. De som kommer inn under fritt behandlingsvalg, vil ikke ha den typen kvoter, og pasienten vil få større valgfrihet, og det vil bidra til å redusere unødvendig venting. De som representanten her viser til, er alle organisasjoner og institusjoner som har støttet reformen. Det som de, som private aktører, er misfornøyde med, er prisen. Jeg er ikke overrasket over det. Hvis en er en privat leverandør, ønsker en selvfølgelig en høyest mulig pris. Det er Helsedirektoratet som fastsetter prisen. Prisen blir fastsatt ut ifra de kriteriene som Stortinget har bestemt, og jeg tror det er for tidlig å felle en dom over spørsmålet om hvorvidt private aktører ønsker å være med i denne ordningen, med de prisene som ble presentert for halvannen uke siden, eller ikke. Det er store, seriøse aktører – innenfor både rus og psykisk helse – som allerede har meldt sin interesse.
Tove Karoline Knutsen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg skjønner at helseministeren har behov for å springe fra det han sa da han var i opposisjon, men la det ligge. Jeg synes ikke han tar markedets respons – eller manglende respons – på dette på alvor. Men sett at han er nødt til å ta inn over seg hva markedet sier og gi et økonomisk påslag til private for å lykkes – hva vil da skje? Vi kan se til Danmark, hvor den borgerlige regjeringa i 2007 startet forsøk med fritt behandlingsvalg. Danske pasienter skulle nå, etter et visst antall dager, fritt kunne velge å bli behandlet hos private uten offentlige avtaler. Man ble enig om en stykkpris som var ganske høy, og satte i gang, Det som skjedde, var at kostnadene kom ut av kontroll, ventetidene økte, og man fikk en debatt om at ressursene skulle flyttes fra offentlig helsesektor til private aktører. Enden på visa var at den samme regjeringa la vekk hele ordninga og gikk over til fritt sykehusvalg, slik vi har hatt i Norge til nå. Dersom markedsdynamikken skulle slå inn og vi får danske tilstander her, vil statsråden da vurdere å legge vekk ordninga med fritt behandlingsvalg slik den er utformet nå?
Danmark har aldri hatt fritt behandlingsvalg, så den sammenlikningen står seg ikke. Dessuten er jo markedsløsningen Arbeiderpartiets løsning. Arbeiderpartiets svar på dette er ensidig å bruke anbudsprinsippet. Det vil innebære at pasientene i framtiden – hvis det blir gjennomført – igjen vil møte kvoter og begrensninger, som gjør at de må vente unødvendig lenge på behandling, selv om godkjente private aktører har ledig kapasitet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet nå lover at de skal reversere fritt behandlingsvalg hvis de får makten igjen. Det håper jeg at velgerne merker seg, ikke minst mennesker som er rusavhengige eller har psykiske lidelser, som vil være de første som får denne utvidede rettigheten. De rusavhengiges egne organisasjoner har vært veldig tydelige på både sin støtte til reformen og sin bekymring for Arbeiderpartiets lovnad om å reversere denne viktige forbedringen av pasientenes rettigheter.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først representanten Ingvild Kjerkol.
Jeg kan trøste statsråden med at Arbeiderpartiet vil fortsette å styrke og utvikle valgfriheten for norske pasienter. Men det vi ikke ønsker, er å videreføre en nærmest fri etableringsrett for private, kommersielle aktører på bekostning av de offentlige sykehusene. I en debatt med Arbeiderpartiets Torgeir Micaelsen på TV 2 den 4. november sa helseministeren at ordningen med fritt behandlingsvalg ikke har noen økonomiske rammer eller noe tak, men at all ledig kapasitet skal kunne benyttes. Jeg oppfattet at svaret han ga til forrige spørrer, også var i den retning. Senere har statsråden slått kontra og meddelt at fritt behandlingsvalg har en ramme for neste år på 450 mill. kr. Vi vet at all virksomhet i den offentlige helsetjenesten er underlagt klare økonomiske rammer og prioriteringer. Kan statsråden oppklare dette: Mener han at aktørene med fritt behandlingsvalg skal være de eneste i helsetjenesten som ikke skal ha rammer for sin virksomhet, eller mener han at også de skal ha klare rammer?
Kostnadene ved fritt behandlingsvalg er beregnet – og synliggjort i statsbudsjettet – til over 400 mill. kr, slik at Stortinget, hvis de vedtar budsjettet slik som regjeringen har fremmet det, vil bevilge det som fritt behandlingsvalg koster, i 2016. Utvidelser av ordningen fritt behandlingsvalg vil bli kostnadsberegnet og foreslått for Stortinget, og det vil ha økonomiske konsekvenser, som skal dekkes inn. Det kan være at representanten ikke har fått det med seg, men denne regjeringen har fjernet taket for de offentlige sykehusenes mulighet til å behandle pasienter. Det betyr at de offentlige sykehusene nå har en helt annen frihet til å øke sin aktivitet, samtidig som vi også har økt den innsatsstyrte finansieringen. Det betyr at sykehus som har mulighet og ledig kapasitet, kan behandle flere pasienter, så lenge de har kontroll med økonomien, og det kan finansieres innenfor innsatsstyrt finansiering.
Kjersti Toppe – til oppfølgingsspørsmål.
Det primære verkemiddelet for å bruka ledig kapasitet hos private skal framleis vera anbod – det slår regjeringa fast i proposisjonen om fritt behandlingsval – og ein legg opp til at auka bruk av private gjennom anbod vert ein del av fritt behandlingsvalreforma. Regjeringa har pålagt helseføretaka å laga ein strategi for auka bruk av private og pålagt dei å kjøpa fleire tenester av private verksemder. Lokalsjukehuset på Voss hadde ein avtale med helseføretaket om ei viss mengd planlagde behandlingar av ein type snill hudkreft. Dette mista dei fordi helseføretaket var pålagt å gi meir ut til private – dei mista det da helseføretaket gav det arbeidet til private gjennom anbod. Synest ikkje statsråden at helseføretaka sjølve burde ha fått bestemme kor mykje privat det er naturleg og greitt å bruka?
Jeg er ikke overrasket over at representanten har det perspektivet som stort sett er det rød-grønne perspektivet i møte med helsetjenesten, nemlig systemets perspektiv. Mitt perspektiv er pasienten. Jeg mener at det viktigste er at pasienten får rask, god og trygg hjelp, ikke hvem som gjør jobben. Hovedløsningen vil være å få hjelp på de offentlige sykehusene. Vi mener at det er lurt å bruke anbud som system når en skal bruke private. Men anbud har en begrensning, og derfor har vi i tillegg innført fritt behandlingsvalg, nettopp ut fra pasientens perspektiv – muligheten til å få raskere hjelp og større valgmulighet. Det er det perspektivet som nå gjelder. Jeg vet at under den rød-grønne regjeringen var det et annet styringssignal overfor foretakene, at de først og fremst skulle tilstrebe å bruke egne sykehus før de fikk lov til å bruke private. Konsekvensen av det var at sykehuskøene og ventetiden økte.
Ketil Kjenseth – til siste oppfølgingsspørsmål.
Jeg registrerer at Arbeiderpartiet prøver å tegne et bilde av fritt behandlingsvalg som «styggen på ryggen». Nå er vi i en situasjon der en del private aktører ikke melder seg på fordi prisen ser ut til å bli for lav. Vi kan stå igjen med en situasjon der det er de offentlige sykehusene som tar ut kapasitet – det er jo bra at vi øker kapasiteten. I Venstres alternative statsbudsjett legger vi inn mer til offentlig–privat samarbeid. Vi ser nå at prisene ved fritt behandlingsvalg blir lave, og det er en bekymring for oss at vi ikke tar ut de samarbeidsgevinstene som er mulig mellom private og offentlige, i den forstand at pris blir litt samlebånd, og at man ikke får ut mulighetene til innovasjon og kompetanseutvikling, men også når det gjelder å få ned ventetider som ligger i fritt behandlingsvalg, der man kan gjøre andre avtaler innenfor et offentlig–privat samarbeid. Mitt spørsmål går egentlig på om statsråden vil styrke offentlig–privat samarbeid som en alternativ modell til fritt behandlingsvalg.
Vi er for et offentlig–privat samarbeid. Når den offentlige helsetjenesten skal kjøpe helsetjenester av private underleverandører, vil det være det offentlige anskaffelsesreglementet som gjelder. Der er det mange muligheter. Vi har etablert fritt behandlingsvalg som en ordning på siden, der Helsedirektoratet bestemmer prisene, og der private har muligheten til å bli godkjent som leverandør og må vite betingelsene for det. Det tror vi er en klok tilnærming, og vi er glad for at Venstre støtter opp om det. Så er en del av vår beskjed til helsetjenestene at de må bli flinkere til å se på de private aktørene ikke bare som konkurrenter, men også som samarbeidspartnere og jobbe sammen faglig og klare å skille mellom rollen der en er innkjøper på et tidspunkt og samarbeidspartner på et annet tidspunkt. Det er jeg helt enig med Venstre i. Men så er nok jeg bekymret for Venstres alternative budsjett, der en kutter ganske kraftig i de offentlige sykehusene. Det hjelper ikke å ha litt mer penger til offentlig–privat samarbeid når en kutter så kraftig i de offentlige sykehusene.
Den muntlige spørretimen er omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir en lang rekke endringer i den oppsatte spørsmålslisten. Presidenten viser i den forbindelse til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringene i den ordinære spørretimen foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Karianne O. Tung til samferdselsministeren, vil bli tatt opp av representanten Sverre Myrli. Spørsmålene 3, 4 og 5, fra henholdsvis representantene Torstein Tvedt Solberg, Trine Skei Grande og Ingunn Gjerstad til utenriksministeren, foreslås – etter anmodning fra utenriksministeren – flyttet og besvart før spørsmål 1. Spørsmål 4, fra representanten Trine Skei Grande til utenriksministeren, vil bli tatt opp av representanten Ola Elvestuen. Spørsmål 5, fra representanten Ingunn Gjerstad til utenriksministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås. Spørsmål 7, fra representanten Hege Haukeland Liadal til kulturministeren, vil bli besvart av kunnskapsministeren på vegne av kulturministeren, som har erklært seg inhabil. Etter anmodning fra kunnskapsministeren foreslås dette spørsmålet flyttet og besvart før spørsmål 24, som skal besvares av samme statsråd. Spørsmål 8, fra representanten Torgeir Micaelsen til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli besvart av helse- og omsorgsministeren som rette vedkommende. Spørsmål 11, fra representanten Lene Vågslid til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli besvart av justis- og beredskapsministeren som rette vedkommende. Dette spørsmålet bortfaller på grunn av sykdom. Spørsmål 14, fra representanten Martin Henriksen til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli tatt opp av representanten Anniken Huitfeldt. Spørsmål 15, fra representanten Sonja Mandt til helse- og omsorgsministeren, blir – etter anmodning fra helse- og omsorgsministeren – flyttet og besvart etter spørsmål 8, som skal besvares av samme statsråd.
Første spørsmål etter disse endringene blir da spørsmål 3, fra representanten Torstein Tvedt Solberg til utenriksministeren.
«I svar på skriftlig spørsmål nr. 54 og 82[[2015–2016]] har utenriksministeren nylig gjort det klart at regjeringen ikke vil støtte resolusjonene på FNs generalforsamling om atomvåpens humanitære konsekvenser og om staters etiske ansvar for å forby og avskaffe atomvåpen. Dette oppleves som et klart linjeskift fra regjeringen, og et brudd med Norges lederrolle i arbeidet for et forbud mot atomvåpen. Kan utenriksministeren redegjøre for hva som ligger bak regjeringens linjeskift, og hva som har endret seg siden debatten i vår?»
Ja, han kan redegjøre for det – med den største glede. Regjeringens nedrustnings- og ikke-spredningspolitikk forblir basert på våre forpliktelser under Ikke-spredningsavtalen – NPT – og målet om en kjernevåpenfri verden. Det er også viktig for oss at det vi gjør på dette området, er i tråd med våre NATO-forpliktelser. Det håper jeg også gjelder for Det norske Arbeiderparti. Vi står fortsatt på det faktabaserte humanitære initiativet, som den forrige regjeringen tok initiativet til. Dette er ikke et linjeskifte, men tvert imot en videreføring av norsk nedrustningspolitikk. Når vi ikke stemte for de omtalte forslagene, var det ikke fordi vi er imot alt som står der, men fordi både ordlyden og kontekst tilsier at det i realiteten dreier seg om et forbud mot atomvåpen. Tiden er ikke moden for det. Norge har hele tiden vært opptatt av ikke å starte en slik polariserende prosess, men å se konkret på faktabasert kunnskap om konsekvensene av kjernevåpendetonasjoner. Det som var et inkluderende og konstruktivt bidrag til det internasjonale nedrustningsarbeidet, har nå utviklet seg til å bli en splittende diskusjon om forbud. Dette tjener ikke reell nedrustning. Å gå inn for et forbud nå ville bryte med NATOs strategiske konsept fra 2010, som slår fast at NATO vil være en kjernefysisk allianse så lenge det finnes kjernevåpen. Som generalsekretær i NATO, Jens Stoltenberg, har sagt: Så lenge det finnes atomvåpen, vil også NATO ha det. Det synes jeg er klokt sagt av generalsekretæren. Derfor stemte ingen NATO-land – ingen – for resolusjoner med et forbud som formål, heller ikke Norge. Den nåværende sikkerhetspolitiske situasjonen gir ikke rom for å så tvil om Norges forhold til NATO. Dette er en viktig føring for Norges stemmegivning i FN. Skal vi oppnå en kjernevåpenfri verden, må vi følge et spor som er realistisk. Dette innebærer en inkluderende prosess, forhandlede reduksjoner og tiltak for å redusere kjernevåpnenes betydning. Norge fremmer effektive og konstruktive tiltak for kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Arbeidet vi gjør innen verifikasjon av nedrustning, er viktig. Gjennom toppmøtet om kjernefysisk sikkerhet tar vi initiativ til å redusere mengdene med spaltbart materiale i verden. Å støtte en forbudsprosess nå – som eneste NATO-land – ville være uansvarlig. Mange land har også uttrykt uro over polariseringen som forbudsforslaget har ført til.
Utenriksministeren argumenterer i sitt svar her og andre steder med at det er det humanitære initiativet som endrer seg, og ikke Norges holdning. Arbeiderpartiet er ikke enig. Norge har gått fra å være en aktiv pådriver i dette arbeidet og ha en lederrolle i det humanitære initiativet til aktivt å motarbeide det. Dette er et linjeskifte. Norge støtter nå ikke at det humanitære initiativet fører til oppstart av internasjonale forhandlinger om et nytt juridisk instrument. Den rød-grønne linja var annerledes. I avslutningsinnlegget etter Oslo-konferansen oppfordret daværende utenriksminister Barth Eide nettopp til en diskusjon om utviklinga av ulike internasjonale avtaler, inkludert en avtale som forbyr atomvåpen. I vår gjorde stortingsflertallet det klart i merknader og debatten at vi mener Norge må ta en lederrolle i arbeidet for å forby atomvåpen, og at dette var forenlig med NATO-medlemskap. Stortinget oppfatter et linjeskifte fra regjeringa. Opposisjonen er samstemt. Så hva tenker utenriksministeren om at regjeringas linjeskifte nå ikke har støtte i Stortinget?
Det blir faktisk ikke et linjeskifte, selv om representanten gjentar det og gjentar det. Regjeringen har ikke foretatt noe linjeskifte. Vi holder fast ved den kursen som den rød-grønne regjeringen holdt i denne saken. Det som har endret seg, er bl.a. det sikkerhetspolitiske bildet i Europa og i verden. Det har ikke vært avgjørende, men jeg synes at vi skal ta inn over oss det også. Det som har endret seg, er at innholdet i de resolusjonene som nå ble fremlagt, er av en slik karakter at ingen NATO-land kan støtte det, fordi det strider mot NATOs strategiske konsept vedtatt av NATOs toppmøte i 2010. Siden det humanitære initiativet våren 2013 har Østerrike fremmet Austrian Pledge, som er et forbud her og nå, ikke et langsiktig arbeid for å fremme juridiske prosesser, som denne flertallsmerknaden tok til orde for, og som jeg ikke har noen problemer med. Men et forbud her og nå er ikke i tråd med NATO-medlemskapet, og disse tre resolusjonene hang sammen. Det har disse organisasjonene selv understreket.
Utenriksministeren understreker at det ikke er noe linjeskifte. Derfor vil jeg gå inn i den stemmeforklaringa som kom fra Norge i FNs generalforsamling, som nettopp forsterker inntrykket av at det er gjennomført et linjeskifte i norsk utenrikspolitikk, som ikke kommer bare av at jeg gjentar det, men som ligger i stemmeforklaringa. Der uttrykker regjeringa seg negativt om nytteverdien av et forbud og sier at en prosess for å forby atomvåpen kan bidra til polarisering av det internasjonale samfunn, og at det vil undergrave Ikke-spredningsavtalen. Så jeg vil igjen utfordre utenriksministeren på dette: Kan han tydeliggjøre? Hva ligger bak vurderinga der Norge nå uttrykker seg negativt om nytteverdien av et forbud? Er ikke dette et linjeskifte?
Jeg har slått fast at det ikke er noe linjeskifte. Det som har endret seg, er at etter våren 2013 har Østerrike fremmet en resolusjon som tar til orde for et forbud her og nå. Jeg har ikke fått med meg at Arbeiderpartiet er for noe forbud mot atomvåpen i dag – det har jeg forstått at man mener er i strid med NATOs strategi. Så lenge det finnes atomvåpen, må NATO ha dem, ikke minst for å forsvare oss. Men det som ligger i den flertallsmerknaden i Stortinget fra i vår, er at man kan starte arbeidet med balansert nedrustning. Helt enig, man sørger for at det ikke kommer atomvåpen i hendene på dem som ikke skal ha det, og så kan man starte en juridisk prosess som en eller annen gang i fremtiden kan lede til dette. Men det nye er at Østerrike sier: et forbud nå, og de kobler disse tre resolusjonene. Og når det i den resolusjonen som vi måtte avstå fra, står «all efforts», er det tolket slik at det også henvender seg til Humanitarian Pledge og Austrian Pledge, slik at det vil være å stemme for et forbud. Derfor kunne ingen NATO-land slutte seg til dette.
Dette spørsmålet, fra representanten Trine Skei Grande til utenriksministeren, vil på grunn av sykdomsforfall bli tatt opp av representanten Ola Elvestuen.
«Leger Uten Grenser identifiserer 10 glemte kriser i skoleprosjektet «10 glemte kriser». Jeg» – representanten Trine Skei Grande – «har besøkt 10. klasse ved Åheim skule i Vanylven kommune. De jobbet spesielt med fem av disse krisene. Elevene har jobbet godt med å finne fram til hvordan de glemte kriser kan håndteres, og gir sine anbefalinger til norske myndigheter. Hva vil utenriksministeren gjøre for å bidra til å øke fokuset på, og ikke minst adressere, de glemte kriser i verden, som Leger Uten Grenser løfter fram i sitt skoleprosjekt?»
Takk for det, og jeg håper representanten kan hilse tilbake til Skei Grande og ønske god bedring. Hun hadde allerede fått en begynnende influensa i går kveld, men det er fint at vi kan få gjennomført dette, og at jeg får mulighet til å svare om de glemte krisene. Gjennom vår humanitære innsats og innsatsen innenfor global helse er Norge – på en eller annen måte – engasjert i samtlige av de ti såkalte glemte krisene som Leger Uten Grenser har identifisert. Norge bidrar med over 4 mrd. kr i humanitær hjelp i år. Vi kanaliserer betydelige midler gjennom FNs nødhjelpsfond, FNs høykommissær for flyktninger, Verdens matvareprogram samt Røde Kors’ nødhjelpsfond. Dette gjør vi for at organisasjonene skal kunne respondere raskt ved behov, ikke minst i krisene som ikke når opp i nyhetsbildet. Vi har tett dialog med våre humanitære samarbeidspartnere, inkludert norske frivillige organisasjoner. Vi legger vekt på å nå de mest sårbare og bidra der behovene er størst. I forbindelse med Verdens humanitære dag annonserte regjeringen 30 mill. kr til hjelpearbeidet i glemte humanitære kriser. Både Tsjad og Den demokratiske republikken Kongo ble tilgodesett. Norge støtter også Leger Uten Grensers viktige arbeid i Den sentralafrikanske republikk. Flere av de såkalt glemte krisene har det til felles at de har vart lenge. I tillegg til å redde liv og lindre nød må vi også sikre at våre investeringer bidrar til langsiktig utvikling og bærekraft. Regjeringen styrker innsatsen i sårbare stater i det budsjettet vi har fremlagt. Seks av disse – Afghanistan, Haiti, Mali, Palestina, Somalia og Sør-Sudan – er valgt som fokusland for norsk utviklingssamarbeid. Her vil vi gå nye veier og sette den humanitære innsatsen inn i en bredere strategi for utvikling. Helse og utdanning er, som vi har diskutert tidligere i dag, prioriterte områder i norsk bistand. Norge har økt investeringene i helseforskning, som har bidratt til å få frem en ebolavaksine bl.a. Gjennom legemiddelordningen UNITAID har vi bidratt til utvikling av hivmedisiner til barn og gitt viktige bidrag til den globale innsatsen mot tuberkulose. Dette er begge glemte kriser. Norge er også en stor bidragsyter til Det globale fondet for bekjempelse av aids, tuberkulose og malaria.
Jeg takker for svaret. Utenriksministeren var innom mange av de glemte krisene. Jeg skal ikke gå igjennom alle ti, men bare nevne: Det er mangel på mental helsehjelp, annenhver abort er livsfarlig, situasjonen i Kongo, hiv-barn får ikke gode medisiner, malaria dreper hvert minutt, i tillegg til situasjonen i Den sentralafrikanske republikk og så situasjonen med få leger i Tsjad, som utenriksministeren var inne på. Det er ingen tvil om at Norge gjør en stor innsats. Dette er kriser som ofte har vart lenge. Det vil også ta lang tid å avhjelpe. Da blir mitt spørsmål – også i lys av diskusjonen og spørsmålene tidligere i den ordinære spørretimen: Er utenriksministeren bekymret for at de omdisponeringer man nå foretar på grunn av en ekstraordinær situasjon med mange flyktninger til Norge, gjør at den langsiktige bistanden svekkes, ikke minst den som foregår via ulike frivillige organisasjoner og ideelle organisasjoner?
Det er et viktig spørsmål. Det vi har forsøkt gjennom det budsjettet vi har fremlagt, er ikke minst å spisse bistanden inn mot både glemte kriser og der de humanitære behovene er størst. Det er stor forskjell på land som er i ferd med å jobbe seg ut av fattigdom, og som kan bli mellominntektsland, og dem som er i krig og konflikt og har humanitære kriser. Den siste kategorien er helt avhengig av bistand. Den første er mer sammensatt, hvor investeringer er en viktig del av bildet. Gjennom et historisk humanitært budsjett på nesten 5 mrd. kr, gjennom at vi nå tilfører utdanningssatsingen og helsesatsingen ressurser, og vi har forsøkt å spisse Afrika-bevilgningen til dem som har de største behovene, mener jeg at vi har rammet inn dette på en slik måte at Norge fortsatt vil være helt i fremste rekke i disse krisene.
Det er heldigvis ikke det budsjettet som er foreslått, som kommer til å være det budsjettet som endelig skal vedtas. Det er viktig å skille mellom de forholdene hvor en har en langsiktighet – støtten kan gå opp og ned, men prosjektet og kapasiteten kan videreføres – og de situasjonene der selve tiltakene blir borte, gjennom at en har budsjettendringer år for år. Da blir mitt spørsmål: Mener utenriksministeren det er viktig når vi nå jobber i fellesskap – både Venstre, Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene – for å få et endelig budsjett, at vi passer på at langsiktige prosjekter som vil kunne forsvinne med det budsjettet som nå er foreslått, kan opprettholdes også framover, nettopp for å avhjelpe de langsiktige krisene som her har vært tatt opp?
Jeg lurer på om dette er et lurespørsmål, som de kaller det. Jeg må si at jeg aksepterer ikke alle premissene i dette spørsmålet, men jeg synes det er bra at det nå forhandles om bistandsbudsjettet. Jeg tror vi har felles interesse av at vi må prioritere det viktigste. Er det flere ressurser tilgjengelig, må vi forsøke å sørge for at de går dit behovene er størst, til det humanitære, til de landene hvor behovene er størst. Jeg håper at det ikke fører til at mer penger til bistand vil gå til bruk f.eks. i Norge. Jeg tror det norske folk ville vært veldig overrasket hvis de visste hvor mye av bistanden som ender Norge. Jeg håper at vi med de eventuelle nye ressursene vi får, kan styrke Afrika-bevilgningen ytterligere, at vi kanskje kan styrke noe av det vi gjør innenfor klima. Jeg synes også at det er viktig at vi kan bruke mer på humanitær støtte, ikke minst i Libanon og Jordan. Hvis Venstre blir med på det innenfor forsvarlige rammer, er jeg kjempefornøyd.
Dette spørsmålet, fra representanten Ingunn Gjerstad til utenriksministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås.
Nå skal vi til Liberia: «For knappe to måneder siden kunne Liberia erklære seg ebolafritt. Katastrofen forsinket gjenoppbyggingen av en energiforsyning i landet, et arbeid som Norge har vært en langsiktig støttespiller for. Landet har betydelig potensial både for vannkraft, solenergi og bioenergi. Elvekraftanlegget Mount Coffee ble ødelagt under borgerkrigen og skal gjenoppbygges. Kommer Norge til å fortsette støtten til Liberias arbeid med dette i 2016, slik at gjenoppbyggingen blir en realitet?»
Gjenoppbyggingen av Mount Coffee, som ble ødelagt under borgerkrigen, som representanten nevnte, er viktig for Liberias fremtid. Gjenoppbyggingen har ikke blitt mindre viktig etter ebolautbruddet. Jeg var selv i Liberia for ett år siden og vet hva dette vannkraftverket betyr for folk, ikke minst for den økonomiske utviklingen, men også for politisk stabilitet i landet. Norge er en sentral aktør i gjenoppbyggingen. Det vil vi også være i fortsettelsen. Prosjektet startet som en samfinansiering mellom Liberia, Norge og Tyskland og med lån fra den europeiske utviklingsbanken EIB. Ebolautbruddet i 2014–2015 førte til et alvorlig tilbakeslag i Liberias økonomi. Norge, som den mest fleksible av giverne, bestemte seg for å dekke store deler av Liberias bidrag – det tror jeg også det er viktig å ha med seg i dette – så vi gikk utover det vi opprinnelig hadde forpliktet oss til. Dette var noe som jeg diskuterte med president Johnson Sirleaf under besøket mitt under ebolautbruddet. Vi viste solidaritet, ikke bare med tanke på den kortsiktige håndteringen av ebola, men også den langsiktige. Hittil har Norge bidratt med 400 mill. kr til dette prosjektet og har planlagt å bidra med ytterligere ca. 90 mill. kr i 2015. Norge har hele tiden også støttet nøkkelfunksjoner i den helhetlige forvaltningen av energisektoren i Liberia. Det er avgjørende. Vi så f.eks. at det var den helhetlige helseforvaltningen som sviktet. En ting er å vaksinere, men det er også viktig å bygge infrastruktur. Denne helhetlige forvaltningen av energisektoren i Liberia var ikke minst for å sikre at strømmen som produseres, faktisk når ut til folk, skoler, sykehus, offentlig forvaltning og næringsliv. Kostnadene til gjenoppbyggingen har blitt langt større enn planlagt på grunn av underbudsjettering og valutakursendringer – den norske kronen og euroen har blitt svekket mot dollar – samt fordyrende forsinkelser som følge av ebolaepidemien. Norge har ennå ikke inngått en ny avtale, addendum til nåværende avtale, om en tilleggsbevilgning til finansiering av Mount Coffee utover det vi allerede har forpliktet oss til, men vi er nå i dialog med andre givere om hvordan disse ekstra kostnadene kan dekkes. Vi er spesielt glad for at USA gjennom sin Millennium Challenge Corporation har kommet med i samarbeidet og planlegger et betydelig beløp. En eventuell ekstrabevilgning til Mount Coffee i 2016, i tillegg til de 90 mill. kr ekstra for 2015, vil måtte dekkes fra posten for fornybar energi.
Jeg er glad for at Børge Brende sier at vi vil være sentrale også i fortsettelsen her. Dette handler jo – akkurat slik utenriksministeren sier – om at vi er godt i gang med gjennomføringen av prosjektet, som er planlagt ferdigstilt i desember neste år. Det har vært et avgjørende valgløfte, et løfte om gjennomføring, fra Ellen Johnson Sirleaf, og jeg vil si at det ville være hjerterått om vi så å si på oppløpssiden skulle hoppe av, når vi vet at bakgrunnen for merkostnadene, akkurat slik utenriksministeren sier, er en svekkelse av kronekursen, og ikke minst at landet ble rammet knallhardt av ebola. Det første spørsmålet mitt – hvis jeg kan komme med det – er: Tror utenriksministeren at dette prosjektet vil gjennomføres hvis vi ikke stiller opp i tråd med de signalene som vi til nå har gitt om fullfinansiering av prosjektet?
Når det gjelder fullfinansiering, var det meningen at Liberia skulle bidra ikke ubetydelig selv. Det er de ikke i stand til, og Norge gikk inn og tok en ikke ubetydelig andel av dette. Så har vi dekket med over 400 millioner norske kroner, og så har vi kommet opp med 90 mill. kr ekstra. Når det gjelder årsaken til at dette har blitt mye dyrere enn man hadde planlagt, er kronekursen og eurokursen en ting, en annen ting er ebola. Men når man går inn i prosjektet, som jeg har gjort, har vi sett at det også er en kraftig økning i kostnadene, for det var underbudsjettering da man startet dette. Man har brukt mye mer enn man i utgangspunktet hadde tenkt. Dette må bli et spleiselag, Norge er jo ikke alene om dette. Vi må nå prøve å få med oss andre også – amerikanerne har kommet inn, forhåpentligvis, og vi vil prøve å få andre til å steppe inn. Men innenfor den bevilgningen vi har til disposisjon, vil selvsagt Norge bidra også i fortsettelsen. I verste fall – hvis man ikke greier å fullfinansiere dette til neste år – må man kanskje, dessverre, se på det over to år, fra 2016 og 2017, men det prøver vi å unngå.
Grunnen til at jeg stiller dette spørsmålet, er at utenriksministeren har foreslått en dramatisk barbering av hele fornybar energi-posten – til sammen 80 pst. over de to siste årene. Jeg løfter fram disse konkrete prosjektene. Jeg stilte tidligere noen spørsmål om andre konkrete prosjekter, som utenriksministeren ikke svarte på. Men dette konkrete prosjektet er jo et prosjekt som er i gang, og en svekkelse av bevilgningene til fornybar energi-satsingen kan i verste fall bety at dette prosjektet som er i gang, og som stoppet opp på grunn av ebola, blir ytterligere forsinket. Derfor vil jeg stille spørsmålet: Er utenriksministeren enig i at en økning av budsjettposten om fornybar energi vil øke sannsynligheten for at Mount Coffee vil bli ferdigstilt etter planen i desember 2016?
Det er mange ulike faktorer her som det ikke er mulig å besvare. Er det mulig å få inn andre internasjonale aktører? Er det mulig å få inn andre land som kan ta en like stor andel? Så langt er det Norge som stort sett har måttet dekke de merkostnadene som har kommet, og vi har brukt nesten 0,5 mrd. kr. Men som jeg sier: Hvis den rammen for fornybarsatsingen til neste år blir stående, og den blir vedtatt av Stortinget, skal vi gjøre hva vi kan for å forsøke å dekke de kostnadene som er nødvendige for Norges del. Hvis vi ikke greier å dekke inn alt gjennom den bevilgningen, må vi eventuelt se dette over to år, fra 2016 til 2017. Men det er ikke mulig i dag å svare endelig på dette, for det er så mange faktorer, og jeg synes det er på tide nå at andre også trår til. Når det gjelder fornybarsatsingen, må den også ses i sammenheng med at vi har satset mye mer på Norfund, og legger man 100 mill. kr i Norfund, har man multiplikatoreffekten, så man får 10–14 ganger mer private investeringer. Det får man enda mer fornybarsatsing av.
Vi går tilbake til spørsmål 1, fra representanten Karianne O. Tung til samferdselsministeren. Spørsmålet vil bli tatt opp av representanten Sverre Myrli.
«I statsbudsjettet for 2016 foreslår regjeringen å øke merverdiavgiften på persontransporttjenester fra 8 til 10 pst. Økt moms på kollektivtrafikk vil enten medføre økt pris for kundene eller tapte inntekter for fylkeskommunene. Samferdselsministeren har tidligere gitt uttrykk for at økte kostnader som følge av økt moms vil bli kompensert gjennom forslag til statsbudsjett. Kan statsråden garantere at prisen på kollektivreiser med buss ikke blir dyrere når momsen nå går opp?»
Svaret på det er veldig kort: Det er egentlig bare å se i statsbudsjettet, der vi har lagt inn de pengene som jeg også har omtalt. Det er satt av 67 mill. kr i Samferdselsdepartementets budsjett til dette, og rammetilskuddet i kommunene er økt med 142 mill. kr, nettopp for å kompensere den økte momssatsen. Momssatsen settes opp som følge av anbefalinger fra Skatteutvalget, som vil ha et enklere og mer enhetlig system. Men folk som bruker lokale busser og lokale tog til og fra jobb i hverdagen, blir altså kompensert for dette gjennom statsbudsjettet.
Jeg hører samferdselsministeren si at økte kostnader for kollektivselskapene blir kompensert gjennom forslag til statsbudsjett. Jeg kan ikke skjønne at det er helt riktig. Ifølge Statistisk sentralbyrå utgjør samlet billettsalg for alle kollektive transportformer i Norge i størrelsesordenen 11–12 mrd. kr på årsbasis. 2 pst. momsøkning tilsvarer da over 200 mill. kr. Regjeringen har, ifølge statsbudsjettet som nå også er referert av samferdselsministeren, avsatt 67 mill. kr til kompensasjon for momsøkningen. Samferdselsministeren sier at billettprisene ikke skal gå opp selv om momsen øker. Hvordan får han dette regnestykket til å gå opp når det mangler i størrelsesordenen 150 mill. kr?
Da viser jeg til mitt svar, som jeg nettopp avga. Der sa jeg 67 mill. kr over Samferdselsdepartementets budsjett og 142 mill. kr i rammetilskudd til fylkeskommunene. 142+67 er 209 mill. kr, altså over 200 mill. kr – akkurat det regnestykket som representanten Myrli selv tok opp.
Jeg blir beroliget hvis samferdselsministeren nå sier at han har kompensert fullt ut det som da blir de økte kostnadene for transportselskapene eller fylkeskommunene. Hvis det er tilfelle, er det veldig bra. Spørsmålet mitt er rett og slett – og jeg gjentar fra hovedspørsmålet – kan da samferdselsministeren garantere at prisen på kollektivreiser ikke går opp som en følge av momsøkningen?
Jeg merker meg at representanten Myrli sier at dette er veldig bra. Det er hyggelig å få ros. Så kan jeg si at som følge av endringene i moms er det ikke noe grunnlag for å måtte sette opp kollektivprisene. Men jeg kan ikke garantere for om fylkeskommuner for øvrig av andre grunner vil ønske å justere priser opp eller ned, som følge av deres politiske strategier. Men det vil ikke kunne begrunnes med endringer i momsen.
«I dag flyr nordmenn mest av alle i Europa, dobbelt så mye som svenskene. Mellom 2004 og 2010 økte utslippene fra norsk luftfart med én million tonn CO2 årlig, tilsvarende 420 000 biler. Norge har nå forpliktet seg til 40 pst. kutt i klimagassutslipp på 15 år. Stikk i strid med dette planlegges nå en tredje rullebane på Gardermoen, som har som eneste hensikt å øke flytrafikken enda mer. Har statsråden vurdert klimakonsekvensene ved en ny rullebane på Gardermoen?»
Når det gjelder den tredje rullebanen på Gardermoen – som jeg anser vil komme, spørsmålet er bare hvor langt ut i tid – er det noe en vil komme tilbake til i arbeidet med Nasjonal transportplan. Der vil det også ligge klima- og miljøvurderinger. I Nasjonal transportplan kommer vi til å ha en egen klimastrategi, men jeg vil advare mot å ha en tilnærming til infrastrukturbygging generelt der en ser på forrige generasjons miljøkonsekvenser av å bruke bil, buss eller fly og sier at fordi ting har vært galt i gamle dager, så skal vi ikke tenke på å bygge ut infrastrukturen for neste generasjon. Det er en form for fly som kommer til å være i luften, det er en form for kjøretøy som kommer til å være på veiene, men som vil ha et helt annet miljøregnskap, et langt mer positivt miljøregnskap, enn det en ser i dag. Derfor må vi i dag planlegge den infrastrukturen som vi tror at neste generasjon vil ha behov for, og ikke alltid komme på etterskudd. Når det gjelder utslippene fra flytrafikken, vil jeg påpeke at utslippene per person, kilometer transportert, går ned. Men det er flere folk som flyr, det er riktig, fordi vi blir flere folk i dette landet, men utslippene går altså ned per enhet. Den utviklingen er jeg også veldig overbevist om vil fortsette. Vi vet at Avinor, som er statens eget selskap, har bidratt med hundrevis av millioner kroner til utviklingen av biodrivstoff. En gjør det nå lettere å bruke biodrivstoff f.eks. på Gardermoen. Det er et bidrag til å sørge for at luftfarten vil ha en framtid som transportør, samtidig som en får redusert og til slutt eliminert CO2-uslippene fra næringen. Så kjenner jeg meg ikke helt igjen i de tallene som representanten Hansson bruker, for han gir inntrykk av at utslippene har økt med en million tonn i Norge. Det er ikke riktig. Den statistikken som en gjerne finner det tallet i, er fra norskeide luftselskap totalt sett, men der vet vi at mye av den veksten som har kommet, har kommet ved at Norwegian stadig oppretter flere ruter utenlands, ruter som ikke engang er innom Norge, og jeg synes ikke det er riktig at vi skal begrense utviklingen av norsk luftfart fordi at norske selskaper har suksess med konkurranse i utlandet. Derimot ser vi at utviklingen i CO2-utslipp fra luftfart i Norge ligger relativt flatt. En klarer altså å redusere utslippene per avgang, per reiste passasjer, og dermed har man en flat utvikling. Det siste momentet som er verdt å ta med, er at luftfarten er en del av klimakvoteregimet. Det betyr at skulle det bli økte utslipp fra luftfarten, ville det måtte kompenseres ved at en reduserer utslipp andre steder i Norge eller i utlandet, i andre næringer. Det betyr altså at økt lufttrafikk, med økte utslipp, vil ikke gi økte utslipp totalt sett, fordi da må andre ta kostnadene med å redusere der man kan gjøre det billigere. Vi må gå ut fra et klimaperspektiv der vi reduserer utslippene mest mulig totalt sett, ikke bare ser på en enkelt bransje.
Takk for svaret fra samferdselsministeren. Det er i hvert fall bra at statsråden bekrefter at det er en sammenheng mellom økning i luftfarten og klimagassutslipp. Som samferdselsministeren sikkert også er enig i, hjelper det ikke all verden at effektiviteten øker per personkilometer når totalvolumet på utslipp også øker. Det gjør det som kjent både som en del av en internasjonal utvikling og nasjonalt. Kan vi i første omgang få en bekreftelse fra statsråden på at han er enig i at også luftfarten i Norge må ta sin del av de utslippskuttene som Norge nå forplikter seg til de neste 15 årene i samråd med EU?
Jeg kan bekrefte at regjeringen er veldig opptatt av å redusere både CO2-utslipp og andre miljøskadelige utslipp. Jeg er ikke minst opptatt av å redusere de utslippene som berører folk hver dag, spesielt i byer med dårlig luft. Derfor har vi brukt mye tid på å sørge for at vi får redusert utslippene fra kjøretøy som er i bynære områder, der det berører folk direkte. Men CO2 er også viktig. Der har vi støttet veldig opp om det arbeidet som Avinor gjør, med å ta i bruk biodrivstoff. Jeg hadde selv gleden av å være til stede på et Avinor-arrangement for et lite år siden, da de to første flyene i Norge fløy med biodrivstoff om bord. Så er det samtidig viktig at vi ikke setter oss ned og ender opp med å gjennomføre tiltak som i én sektor gjerne koster 5 000 kr per tonn redusert CO2, mens man i andre sektorer kunne fått ti eller tjue ganger mer reduksjon for de samme pengene. Vi sørger for at vi som samfunn får redusert utslippene mest mulig, og ikke at vi skal binde oss opp til at alle skal redusere en viss prosentsats eller en viss kilosats. Det handler om å få mest miljø for pengene, for å si det enkelt.
Det er verdt å merke seg at samferdselsstatsråden sier at det ikke er så vesentlig å sette en viss prosentsats kuttmål når regjeringen samtidig skryter veldig av at man setter 40 pst. kutt som en forpliktende målsetting i samarbeid med EU i løpet av bare 15 år. Alle er vel også enige om at årsaken til at norske klimagassutslipp har gått opp de siste årene i motsetning til alle andre land i Vest-Europa, er at det ikke har vært politisk vilje til å sette forpliktende utslippsmål på de enkelte sektorene. Så jeg gjentar spørsmålet: Vil samferdselsministeren bekrefte at også luftfarten må ta sin del av de 40 pst. utslippskutt som samferdselsministerens egen regjering har forpliktet seg til at Norge skal gjennomføre de neste 15 årene?
Vi skal stå for de løftene vi har gitt. De løftene vi har gitt, er 40 pst. reduksjon for samfunnet. I det må vi som samfunn samtidig se på hvor utslippene er størst, hvor er det vi faktisk kan gjøre en forskjell, sånn at vi gjennomfører mest mulig til en gitt sum penger. Istedenfor at vi tar en gitt sum penger, og så får man gjerne ikke oppnådd mer enn halvparten, rett og slett fordi man gjennomfører dårlige og dyre tiltak. Det er det som har vært vår kritikk mot forrige regjering, som ikke hadde sammenheng mellom de løftene de hadde og de virkemidlene de tok i bruk. Forrige regjering la fram en klimamelding som sa at utslippene skal ned. Måneden etter la de fram en oljemelding som sa at utslippene kom til å gå opp. Da er det ingen sammenheng. Derfor er det en veldig god sammenheng mellom det vi gjør, der klimaministeren sier at som samfunn skal vi kutte utslipp, men der vi gir oss litt fleksibilitet til å vise at vi gjennomfører utslippstiltak der vi faktisk ser at vi får resultater, sånn at vi når den overordnede målsettingen, og ikke nok en gang setter overordnede målsettinger som ingen rekker fordi man blir så opptatt av mikrostyring i stedet for makrostyring.
Spørsmålene nr. 3, 4 og 5 er allerede besvart.
«Universitetet i Oslo har ifølgje Klassekampen 29. september d.å. i brev til Kulturdepartementet meldt at universitetet ikkje har naudsynt bemanning for å laga ei brukarrettleiing for Norsk Ordbok, trass i at UiO har søkt om og fått tildelt 400 000 kr til dette føremålet. Prosjektleiar Åse Wetås meiner Norsk Ordbok vil ha langt mindre verdi for brukarane om det ikkje blir utarbeidd rettleiing til både nettversjonen og bokverket. Vil statsråden leggja ytterlegare press for at UiO utarbeider rettleiinga?»
Siden prosjektet Norsk Ordbok ble satt i gang i 2002, har det kostet staten ca. 130 mill. kr. Når prosjektet er ferdig, vil vi ha et vitenskapelig oppslagsverk over norske dialekter og nynorsk skriftspråk som det ikke finnes maken til. Samfunnet må få mest mulig igjen for disse investeringene. Et så avansert produkt behøver veiledning for at flest mulig skal kunne bruke det, og Universitetet i Oslo har, som representanten sa i sitt spørsmål, søkt om midler til å lage en brukerveiledning i 2015. Kulturdepartementet ser på brukerveiledningen som en siste brikke som må på plass før prosjektet er fullført, og som kjent har vi bevilget 400 000 kr til dette formålet i år. Universitetet har i brev av 3. september orientert om at de allikevel ikke vil skrive inn en slik veiledning. Dette finner jeg ikke tilstrekkelig, og det har jeg gitt uttrykk for – sist i brev til universitetet denne uken. Jeg legger til grunn at Universitetet i Oslo sørger for en løsning før året er omme.
Eg vil takka for svaret, og for at statsråden er veldig tydeleg, for det er heilt avgjerande at ein får utarbeidd den brukarrettleiinga, òg når ein har brukt så mykje pengar på tiltaket. Så har eg vorte gjort kjend med at Universitetet i Oslo har fått tilbod frå andre om at dei kan ta på seg arbeidet med å utarbeida ei brukarrettleiing, og at tilbodet står ved lag. Eg har lyst til å spørja statsråden om ho, i samarbeid med kunnskapsministeren, kan sørgja for at Universitetet i Oslo set i gang arbeidet før årsskiftet, og at ein nyttar seg av dei som har tilbydd seg, eventuelt, å gjera det.
Som jeg sa i mitt svar, har jeg altså allerede sendt et brev til universitetet og sagt at det som de nå har landet på, ikke er tilstrekkelig, og jeg ber om at de må finne en løsning. Jeg er også kjent med at det er interessenter, og det er fullt mulig for Universitetet i Oslo å finne en løsning med aktuelle språkmiljøer, og jeg imøteser at det skjer før året er omme, da midlene er bevilget på inneværende års budsjett. Som kjent kan det både være miljøer som andre universiteter, men det kan også være forlag, som eventuelt kan ivareta denne typen aktiviteter.
Det er jo òg viktig å sørgja for at ein får eit vedlikehald av dette òg i framtida, etter at det har vorte utarbeidd ei brukarrettleiing. Det har vore kjent at Universitetet i Oslo vil avvikla sitt arbeid med samlingane, og det har vorte gjort kjend til både kulturkomiteen og kunnskapskomiteen at Nynorsk kultursentrum har – med støtte frå eit samla språkvitskapleg miljø – utarbeidd eit forslag til varig løysing for språksamlingane og dei vitskaplege ordbøkene som kan tilpassast ulike kostnadsrammer. Spørsmålet mitt er kva som står igjen for at statsråden, saman med kunnskapsministeren, òg kan avklara ei slik varig løysing, som veldig mange er opptatt av.
Jeg har god kontakt med kunnskapsministeren. Når det gjelder ansvaret for Universitetet i Oslo, så ligger det under hans konstitusjonelle ansvar. Universitetet sier at de da ikke lenger vil ta ansvaret for forvaltning og drift av språksamlingene – det er jo et litt annet spørsmål enn å utarbeide denne veiledningen, som spørsmålet går ut på – men det er universitetet som er pålagt å finne en løsning i så henseende, og jeg anser det som at de vil komme til å gjøre det.
Spørsmål 7 er flyttet til før spørsmål 24. Vi går dermed til spørsmål 8.
Dette spørsmålet, fra representanten Torgeir Micaelsen til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli besvart av helse- og omsorgsministeren som rette vedkommende.
«Ufrivillig barnløse kvinner har i dag et mangelfullt tilbud om hjelp i forbindelse med infertilitet sammenlignet med menn. Stadig flere kvinner som av ulike grunner ikke kan få barn, velger derfor å reise til utlandet for å få hjelp til eggdonasjon og assistert befruktning. Vi mener tiden er overmoden for å gi et slikt tilbud i Norge. Vil statsråden være pådriver i regjeringen for at det skal åpnes for at kvinner også skal få hjelp ved infertilitet, slik at menn og kvinner sikres like rettigheter?»
Regjeringen vil, som kjent, evaluere bioteknologiloven. Departementet ga våren 2014 oppdrag både til Bioteknologirådet og Helsedirektoratet i den forbindelse. Oppdraget til Bioteknologirådet gikk i hovedsak ut på å skape debatt, drøfte de etiske sidene ved bioteknologiloven og oppsummere denne debatten. Oppdraget til direktoratet gikk ut på å gi faglige oppdateringer på feltet. Bioteknologirådet og direktoratet leverte sine rapporter til departementet i august, og eggdonasjon er ett av flere tema som gjennomgås. I Bioteknologirådet ønsker 9 av 15 medlemmer at loven åpner for eggdonasjon. Flertallet har ulike begrunnelser for sitt standpunkt og setter ulike betingelser for å tillate eggdonasjon. Standpunktet det er flertall for, er at eggdonasjon tillates under betingelse av at de donerte eggene er overskuddsegg fra infertilitetsbehandling som er avsluttet, og at de donerte eggene er befruktet med partnerens sæd. Et mindretall på 6 av 15 medlemmer mener at forbudet mot eggdonasjon bør bestå. Argumentene for og imot eggdonasjon er grundig omtalt i Bioteknologirådets rapport. Bioteknologi gir mange muligheter til beste for mennesket. Dette kan bl.a. være utvikling av ny kunnskap gjennom forskning om årsaker til og muligheter til behandling av sykdom. Andre eksempler er bedre og mer spesifikk diagnostisering og behandling av pasienter og framstilling av legemidler. Bioteknologifeltet har gjennomgått en medisinskfaglig og teknisk utvikling siden dagens lov ble vedtatt, og utviklingen fortsetter. Det åpner seg stadig flere muligheter for å bruke informasjon om arvematerialet. I utlandet er det også tilbud på dette området som ikke er tillatt etter norsk lov. Bruk av teknologien kan på noen områder også ha betydning for andre enn den som har samtykket til bruk. Regulering av bruk av bioteknologi skal også bidra til et samfunn hvor det er plass til alle. Jeg mener det er viktig at Stortinget tar stilling til hvordan dette feltet bør reguleres framover, relatert til både våre etiske normer og politiske mål. Regjeringen arbeider nå med en melding til Stortinget som oppsummerer evalueringen av bioteknologiloven, med sikte på framleggelse høsten 2016.
Jeg takker for svaret, og jeg er glad for at helseministeren vil besvare et viktig spørsmål for Stortinget, selv om mitt anliggende i dag egentlig var å få likestillingsministerens syn på et spørsmål som har mange dimensjoner – det er jeg helt enig med statsråden i – etiske, teknologiske, men også politiske. For Arbeiderpartiet er en av de viktige dimensjonene her likeverdighet mellom kvinner og menn, at menn i dag får hjelp når det er et eller annet som ikke fungerer for å få satt barn til verden, og at kvinner bør få den samme retten til hjelp. Derfor hadde det vært spennende å høre hva likestillingsministeren mente om det, men det får vi komme tilbake til ved en annen anledning. Jeg vil likevel utfordre helseministeren til å si noe mer om hvordan han ser for seg at Stortingets reelle flertall kan komme til uttrykk når dette skal løftes opp til åpen debatt, og regjeringen skal legge fram sin melding for Stortinget. Bør regjeringen oppfordre stortingsflertallet til å gjøre seg opp en selvstendig vurdering av dette, eller skal man ha møte på bakrommet først?
Regjeringen har til hensikt å legge fram meldingen for Stortinget. Hvilken prosess regjeringen har i forkant av det, og på hvilken måte vi også involverer våre samarbeidspartnere i det, er noe de fire partiene er nødt til å drøfte og bli enige om.
Jeg skjønner at jeg ikke kommer noen vei med akkurat en sånn type spørsmål et år før saken eventuelt kommer til Stortinget. Mitt poeng med å ta opp dette i en sammenheng der flere spørsmål blir stilt om regjeringens likestillingspolitikk, handler om det som statsråden langt på vei erkjenner i sitt eget svar, at på mange områder innenfor bioteknologifeltet har den teknologiske utviklingen, den internasjonale utviklingen og markedsbaserte tjenester langt på vei innhentet politikken. Politikken henger rett og slett ikke med, og det som vanligvis da skjer, er at når noen ønsker seg noe intenst – som ofte folk som ønsker å bli foreldre, gjør – og særlig på et felt hvor du har et tilbud til kvinner som er infertile av ulike grunner, vil disse tilbudene bli brukt, i alle sammenlignbare land. Er statsråden enig i at det er et argument at en del land som Norge kan sammenligne seg med, tilbyr dette til norske kvinner?
For det første er jeg veldig enig i beskrivelsen til representanten Micaelsen av at her har området fått utviklet seg veldig lenge uten at en har fått en ny evaluering av bioteknologiloven. Det er noe som jeg også mener var feil at ikke forrige regjering gjorde, selv om Stortinget ettertrykkelig hadde gitt beskjed om at dette burde skje med kortere mellomrom enn det som har skjedd. Så er jeg enig i at det er et argument, men det er ikke et argument som jeg mener kan vektlegges veldig tungt, for hvis en følger det resonnementet, kan en like godt avblåse å ha en nasjonal regulering på dette området. Innenfor bioteknologiområdet må en ha en inngang til det spørsmålet som handler om at en er villig til å ha annen regulering i Norge enn i andre land. Det vil alltid være andre land som tilbyr det som ikke vil være lovlig i Norge, og jeg tror ikke det er hensiktsmessig på dette området å ha store straffeforfølgelser av mennesker som reiser ut av landet for ulike typer behandling.
Før vi går til spørsmål 9, vil presidenten nå gå til spørsmål 15, som er fra representanten Sonja Mandt til helse- og omsorgsministeren, og derfor vil bli besvart nå.
«Den 3. november kunne vi lese i media at den danske regjeringen vil fremme et lovforslag som skal hindre danske leger i å praktisere i andre nordiske land når de er fratatt autorisasjonen i ett av landene. Vil statsråden ta initiativ til en tilsvarende lovbestemmelse?»
Jeg er kjent med at den danske sundhedsministeren vil etablere en ordning som innebærer at danske leger som mister autorisasjonen i utlandet, også vil miste sin danske autorisasjon. Jeg er enig med min danske kollega i at det er nødvendig med strengt tilsyn av helsepersonell. Vi må få på plass tiltak som hindrer at helsepersonell som er uskikket til å utøve yrket, kan fortsette å behandle pasienter ved å krysse landegrensene. Dette er viktig for å sikre god pasientsikkerhet og kvalitet i tjenestene. EU-kommisjonen arbeider med å implementere en felles europeisk varslingsmekanisme. Denne skal åpne for gjensidig varsling mellom land når helsepersonell mister eller får begrenset sin autorisasjon. Dette er et viktig arbeid som Norge har støttet. Varslingsmekanismen skal komme på plass i 2016. Danske myndigheter vil foreslå at autorisasjonen blir fratatt legen automatisk når man får varsel fra et annet land. Helsepersonellet må så søke danske myndigheter dersom de mener at reaksjonen er gitt på feilaktig grunnlag. Det norske regelverket åpner ikke for en slik automatikk. De nordiske landene har ulike regelverk for helsepersonell, og tersklene for ulike reaksjoner varierer. Det samme gjelder også innenfor EU/EØS-området. Tilbakekall av norsk autorisasjon reguleres av helsepersonelloven. Dersom Helsetilsynet mottar varsel fra andre lands myndigheter om at helsepersonell har mistet eller fått begrensninger i autorisasjonen, vil de konkret vurdere om handlingene som ligger til grunn for reaksjonen i andre land, også vil kunne føre til reaksjoner etter de norske reglene. Dersom dette er tilfellet, vil tilsynet vurdere om de f.eks. skal tilbakekalle autorisasjonen. Statens helsetilsyn har adgang til å suspendere autorisasjonen mens saken er til behandling, dersom det er grunn til å tro at vilkårene for å tilbakekalle autorisasjonen er til stede, og helsepersonellet anses å være en fare for pasientsikkerheten. Det norske regelverket er derfor, etter min oppfatning, tilstrekkelig til å ivareta dette behovet og vil på mange måter ivareta det samme behovet som endringen i det danske regelverket vil innebære.
Jeg tror nok ikke statsråden og jeg er enige, for vi kjenner til historien om helsepersonell som har anmerkninger eller mangel på autorisasjon, som reiser rundt i Norden og har yrket sitt der. I 2010 foreslo Nordisk råd å opprette et register for lettere å kunne avsløre og utveksle informasjon når de skulle ansettes. Det har av ulike årsaker ikke blitt gjennomført, kanskje særlig fordi det er ulikt regelverk. Det er antatt at systemet IMI skal ivareta autorisasjoner, men ikke anmerkninger. Men på hvilken annen måte tenker statsråden vi kan sikre at pasientene i Norden får en god pasientsikkerhet, siden han ikke vil gå inn på denne lovbestemmelsen, slik Danmark gjør?
I Norden har vi jo et system for å varsle hverandre. Det innebærer at hvis en norsk lege med norsk autorisasjon mister sin autorisasjon i et annet nordisk land, vil Helsetilsynet bli varslet. Den danske modellen som foreslås, er også avhengig av at det landet som tar fra personen autorisasjonen, varsler. Der er vi like. I Norge vil tilsynet da konkret vurdere legens autorisasjon i de tilfellene. Hvis en mener at det som har skjedd i det andre landet, er så alvorlig at legen ikke bør praktisere i Norge, har de mulighet til umiddelbart å trekke tilbake autorisasjonen mens saken blir behandlet etter det norske regelverket. I en situasjon der en er mer i tvil, kan en la legen fortsette, men vil da kunne vurdere om de skal trekke tilbake autorisasjonen. Sånn sett mener jeg at det i praksis ikke vil være stor forskjell mellom det norske og det danske systemet.
Det er en kjensgjerning at varslingssystemet i Norden ikke fungerer. Dansk tv har den siste måneden vist tydelig at det systemet vi har, ikke virker. Jeg utfordrer igjen statsråden: Hvilke vanskeligheter ser statsråden med å innføre en ordning der også anmerkninger, bortfall av autorisasjon eller grove anmerkninger der det er fare for pasientsikkerheten, kan formidles i Norden? Vi snakker om et felles arbeidsmarked. Kan vi forvente at statsråden drøfter dette videre med sine nordiske kolleger for å finne en bedre måte å få det til på? I dag fungerer ikke varslingssystemet.
Jeg er enig i at dagens varslingssystem har svakheter gjennom at det ikke blir fulgt opp på en god nok måte. Det er noe vi nordiske ministre drøfter, for vi er helt avhengige av at en varsler hverandre. Så vil jeg understreke, som jeg alltid gjør i denne type saker, at vi i helsetjenesten må gå vekk fra en oppfatning hos arbeidsgivere om at har en person autorisasjon, så er vedkommende skikket til jobben. Vi må aldri komme i en situasjon der man setter likhetstegn mellom det å huke av for autorisasjon eller huke av at vedkommende står på en liste, og at personen er kvalifisert for jobben. Arbeidsgiveren må aldri oppleve at de er fratatt ansvaret for å sjekke personens referanser. I veldig mange av disse tilfellene ville en enkelt telefon til forrige arbeidsgiver kunne avklart alvorlige forhold som gjorde at en som arbeidsgiver ikke måtte ansette personen. Jeg mener fortsatt at det er en kultur i helsevesenet der en altfor mye lener seg til autorisasjon og lister i stedet for å ta et selvstendig ansvar.
Vi går da til spørsmål 9.
«Eg viser til at i likestillingsmeldinga regjeringa har lagt fram, blir regjeringa sine svekkingar av arbeidsmiljølova framheva som bra for likestillinga. Dette står i skarp kontrast til statsråden sin skepsis til dei same lovendringane i høyringsfråsegnene frå Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Kva ny kunnskap er det statsråden no sit med, som gjer at desse innvendingane ikkje lenger er relevante?»
Takk til representanten Holen Bjørdal for spørsmålet. Det er arbeids- og sosialministeren som har det konstitusjonelle ansvaret for endringene i arbeidsmiljøloven, men ifølge utredningsinstruksen skal likestillingsspørsmål alltid vurderes når ny politikk utarbeides. I vårt høringssvar oppfordret departementet om at de likestillingsmessige konsekvensene ble belyst ved eventuelle endringer av arbeidsmiljøloven. Arbeidsministeren og jeg er glade for at endringene knyttet til arbeidstid åpner for å gi arbeidstakere og arbeidsgivere flere muligheter til å finne løsninger lokalt. De nye arbeidstidsreglene gir større fleksibilitet og gjør det enklere å få på plass gode fleksitidsavtaler. Dette vil gi muligheter for å tilpasse arbeidstida til eget hverdags- og familieliv for både kvinner og menn. Med de nye endringene har det blitt enklere å få i stand ordninger med lengre vakter enkelte helger. For kvinner som jobber turnus, kan dette åpne for flere frihelger. Loven gir også arbeidstakere og arbeidsgivere større fleksibilitet til å finne lokale løsninger for å øke små stillingsbrøker og fremme heltidsnorm. Dette vil mest av alt komme kvinner til gode, i og med at vi er klar over at det er kvinner som arbeider mest deltid. Regjeringen har også et mål om å åpne arbeidslivet for flere, og vi har derfor åpnet for midlertidig tilsetting i inntil tolv måneder. Dette vil kunne lette veien inn på arbeidsmarkedet for de gruppene som har vanskelig for å få innpass i dag. Dette gjelder bl.a. nyutdannede, nylig ankomne innvandrere og personer med funksjonsnedsettelse. I dag er det også flere kvinner enn menn som har redusert arbeidsevne og mottar helserelaterte stønader. Med den store flyktningstrømmen vi nå ser til Norge, kan en også tenke seg at flere veier inn i arbeidslivet er nettopp det vi trenger for å lette integreringen på arbeidsmarkedet. Jeg kan forsikre representanten Holen Bjørdal at fast ansettelse fortsatt skal være regelen i norsk arbeidsliv. Regjeringen har ingen planer om å endre på dette. Samtidig kan midlertidig ansettelse åpne veien inn på arbeidsmarkedet for folk som står utenfor. Det håper jeg også opposisjonen synes er en positiv effekt. Endringene i arbeidsmiljøloven har vært virksomme i vel fire måneder. Det er derfor vanskelig å trekke klare konklusjoner om hvilke konsekvenser loven har hatt til nå eller vil få framover. Regjeringen er opptatt av å følge utviklingen når det gjelder ulike tilknytningsformer til arbeidslivet. Det skal derfor gjennomføres en grundig evaluering av om endringene i midlertidig ansettelse virker etter intensjonen. Det vil si at flere av dem som står utenfor arbeidslivet, skal få en sjanse til å prøve seg.
Eg takkar statsråden for svaret. Her er det tydeleg at statsråden fortset det som etter kvart har vorte ein lang og god tradisjon i regjeringa med å skyve grupper framfor seg i spørsmålet om mellombelse tilsetjingar. Først var det ungdom, så var det funksjonshemma, og no er det kvinnene som ein skal skyve framfor seg i dette spørsmålet. Kvinner er overrepresenterte blant mellombels tilsette allereie i dag, og mellombelse tilsetjingar er veldig utbreidde i kvinnedominerte sektorar, undervisning, helse- og sosialtenester, overnatting, serveringsverksemder, og dersom vi føyer til varehandelen, vil dei fleste av desse sektorane vere blant dei som vil bli sterkast ramma av svekkinga av arbeidsmiljølova. Ei særleg utfordring når det gjeld mellombelse stillingar, er situasjonen for dei som er eller blir gravide i løpet av eller mellom to mellombelse engasjement, både når vi tenkjer på reengasjement og foreldra sine rettar til permisjon med løn. Med dette som bakteppe, meiner statsråden at regjeringa i stor nok grad har teke inn over seg dei likestillingsbarrierane som kvinner står overfor i arbeidslivet?
Jeg mener at den likestillingsmeldingen som regjeringen har lagt fram, legger til rette for mer heltidsarbeid ved å følge opp endringene i arbeidsmiljøloven og særlig arbeidstidsbestemmelsene. I likhet med representanten mener jeg også at vi har en utfordring ved at det er altfor mange kvinner som jobber ufrivillig deltid, og derfor er det viktig for regjeringen å samarbeide med både arbeidslivet og kommunene om hvordan vi skal klare å få tilbake heltidsnormen. Det er mange gode eksempler ute i kommunene på hvordan man jobber med å få på plass en heltidskultur. De endringene i arbeidsmiljøloven som er gjort nå, mener regjeringen klart og tydelig er en vei å gå for at flere grupper, bl.a. kvinner, innvandrere og de som har fysiske nedsettelser, kan få prøve seg i arbeidslivet. Arbeidslinjen og det å klare å forsørge seg selv er et viktig likestillingsgrep.
Det som kjem frå statsråden no, er heilt andre tonar enn det departementet hennar uttalte då forslaget til arbeidsmiljølov vart sendt på høyring. Her viste departementet i sitt høyringssvar til at endringane i arbeidstidsføresegnene opnar for lengre arbeidsøkter og ein mindre føreseieleg arbeidskvardag for arbeidstakaren, noko som kan bidra til å svekkje – ikkje styrkje – kvinner si tilknyting til arbeidsmarknaden og menn si omsorgsrolle heime. Dette vil i så tilfelle vere stikk i strid med vedtekne likestillingspolitiske målsetjingar som vi kan hevde at det er tverrpolitisk einigheit om. Står ikkje statsråden lenger inne for desse målsetjingane?
La meg få understreke at alle regjeringer har en utredningsinstruks, og i den instruksen som jeg har ansvar for, er det veldig tydelig og klart at ved all utforming av ny politikk skal de likestillingsmessige konsekvensene vurderes – akkurat som at finansministeren alltid må be om at alle må se på de økonomiske forutsetningene når man skal jobbe fram nye saker. Jeg mener at det høringssvaret som departementet ga til arbeidet med arbeidsmiljøloven, var åpent. Det pekte på noen utfordringer, men jeg er veldig glad for at arbeidsministeren og jeg er helt enige om at den åpningen som har skjedd i arbeidstidsreglementet og i arbeidsmiljøloven, er med på å styrke både kvinner, innvandrere og personer som har utfordringer med å komme inn på arbeidslivet. Det styrker deres stilling. Som jeg var inne på i begynnelsen, er det å ha egen inntekt for å kunne forsørge seg selv viktig i likestillingssammenheng.
«I likestillingsmeldinga er det eit heilt kapittel om fleire kvinner i næringslivet, men det står svært lite om kva konkret likestillingsministeren vil bidra med for at kvinner og menn skal ha like moglegheiter til å ta leiarstillingar og styreverv i næringslivet. I meldinga står det at det skal gjennomførast eit utgreiingsprogram for å kartleggja kvinneandelen i ulike sektorar, og at det skal etablerast eit måleinstrument for kjønnsbalanse for å kunna følgja utviklinga. Vert det fleire kvinnelege leiarar av det?»
Takk til representanten Heggø for spørsmålet. Norge er langt fremme på likestilling på mange områder. Samtidig vet vi at det på enkelte felt fremdeles er utfordringer. Kvinnelige toppledere i næringslivet er en av dem. Forskningsprosjektet Virkninger av kjønnskvotering i norsk næringsliv ble lansert våren 2015. I løpet av de siste ti årene har andelen kvinner i bedriftsstyrer som er omfattet av lovreguleringen, økt fra tilnærmet null til om lag 40 pst. Til sammenligning har andelen kvinner i styrene til aksjeselskaper holdt seg stabilt på et lavere nivå, på ca. 17 pst. Den forventede sideeffekten av dette, at dette ville få betydning for andelen kvinner i toppledelsen i næringslivet, har ikke slått til. Regjeringen ønsker å bidra til at flere kvinner blir toppledere i næringslivet, og derfor har vi bedt CORE utvikle et måleinstrument, som blir satt i gang neste år. Med dette måleinstrumentet kan vi kartlegge kjønnsbalansen i toppledelsen. Vi kan følge opp selskapenes rekrutteringspraksis og kvinner og menns karriereveier i næringslivet over tid. Det vil også bli mulig å sammenligne utviklingen med andre land. Jeg mener at et slikt instrument vil øke bevisstheten, og det vil synliggjøre selskaper som lykkes med å rekruttere kvinner til toppledelse. Det vil også gi dem som har en vei å gå, noe å strekke seg etter. Regjeringen har også tatt initiativ til et utredningsprogram som skal undersøke forskjellen i andel kvinner i ledelsen mellom ulike sektorer og årsaken til dette. Med det foreslåtte utredningsprogrammet ønsker vi å få mer kunnskap om disse forskjellene, noe vi mener er en viktig forutsetning for god politikkutvikling. Staten kan altså ikke skape likestilling alene. Ved å ha virkemidler som øker bevisstheten om likestilling, har jeg tiltro til at næringslivet tar sin del av ansvaret for å skape likestilling. Det er positivt at NHO har satt i gang et forskningsprosjekt for å finne svaret på hvorfor noen bedrifter lykkes med å rekruttere kvinnelige ledere, mens andre ikke gjør det. Vi ser i dag at framgangen i arbeidet med likestilling i norsk arbeidsliv er ulik innenfor offentlig sektor, akademia og det private næringsliv. Særlig det private næringsliv ligger langt bak, der bare 13 pst. av topplederne er kvinner. Dette er langt lavere enn i andre deler av samfunnet, som i det offentlige og i politikken, der andelen kvinner på toppen er nærmere 40 pst. Ved å sammenligne flere sektorer vil vi f.eks. kunne se hvilke instrumenter man kan benytte seg av som gir framdrift i offentlig sektor, og som en ikke ser brukt i det private næringsliv. Det kjønnsdelte arbeidsmarkedet har uheldige virkninger fordi det bl.a. påvirker bredden i rekrutteringsgrunnlaget og kan skape problemer for matching mellom arbeidstilbud og arbeidskraftetterspørsel. Derfor er jeg glad for at Arbeids- og sosialdepartementet har satt i gang prosjektet Kjønnsforskjeller i yrkes- og sektormobilitet i Norge.
Det var gode ord, minister, men eg er oppteken av at ord vert til handling, og eg klarte ikkje å få med meg ei einaste konkret handling. Eg veit at det ligg 2 mill. kr til jenter og teknologi i likestillingsmeldinga, og eg klarte òg å finna noko styrking av krisesenter og kamp mot tvangsekteskap, men det vi har sett frå denne regjeringa, er jo å setja likestillinga i revers. Eg kan visa til førre spørsmålsstillar, som var inne på dette med mellombels tilsetjing, auke av kontantstøtta, auka makspris for barnehageplassar og reduksjon av fedrekvoten. Dei handlingane som regjeringa har gjort, er jo å gå baklengs inn i framtida. Eg spør igjen: Kva for konkrete tiltak har ministeren i likestillingsmeldinga si som vil fremja fleire kvinner, f.eks. i styra?
Vi er i 2015. Vi har fremdeles store likestillingsutfordringer som man med flere tiår med likestillingspolitikk ikke har klart å løse – ikke den forrige regjeringen heller. Regjeringen har valgt å løfte fram fem konkrete tema som vi mener det er store utfordringer ved knyttet til dette. Én av sakene er det med entreprenørskap og kvinner i næringslivet. Det arbeidet starter tidlig. Det starter faktisk i utdanningen og i arbeidslivet, ved at både jenter og gutter i dag har rett til å bli hva de vil, og til å ta de utdanningene de vil, men de har ikke alltid fått den muligheten. Med flere av de eksemplene som ligger i denne meldingen, har regjeringen tatt grep. Det har vi også gjort i eierskapsmeldingen, i gründerplanen, som har et gjennomgående kvinneperspektiv, når det gjelder jenter og teknologi, og i de andre forslagene som ligger her, bl.a. et forskningsprosjekt for Agder-fylkene. Det å støtte opp om de gode eksemplene som næringslivet bidrar med, er med på å dra likestillingen av kvinner videre.
Eg kunne framleis ikkje klara å få med meg konkret handling bak dei gode orda regjeringa har. Eg la òg merke til at i LO-Aktuelt kunne ein lese under overskrifta «Hornes likestillingspolitikk får slakt» at likestillingsministeren sa at HPV-vaksine burde takast med når det gjaldt likestillingssatsinga. Det er mogleg det er ei misforståing, det veit eg ingenting om. Men i tilfelle det er riktig, korleis kan HPV-vaksine for unge jenter opptil 26 år føra til auka likestilling? Viss det er ei misforståing, er den reverseringa regjeringa har gjort med fedrekvoten, auken av barnehageprisane og auken av kontantstøtta òg ei misforståing? Alt dette fører jo likestillinga i revers.
Det er bemerkelsesverdig at hver gang opposisjonen skal diskutere likestilling, drar de fram fedrekvote og kontantstøtte. Vi vet at vi har en av de beste ordningene når det gjelder foreldrepermisjon, i dette landet. Likestilling handler om mer enn fire ukers fedrekvote og kontantstøtte. Likestilling handler om de utfordringene som jenter og gutter, kvinner og menn, har hver eneste dag på voldsfeltet, helsefeltet, utdanningsfeltet og arbeidsfeltet. Det at denne meldingen har et gjennomgående manns- og innvandrerperspektiv, er veldig viktig i den situasjonen vi står overfor. Jeg har heller ikke registrert at den forrige regjeringens likestillingsmelding hadde så veldig mange gode tiltak på dette området. Det dreide seg om mer byråkrati og nye strukturer – strukturer som denne regjeringen bygger videre på. Når det gjelder helsespørsmålet, er det forskjell på hvordan man behandler sykdommer som angår kvinner, og sykdommer som angår menn. Det blir forsket mindre på kvinnesykdommer enn på menns sykdommer. Dette har denne regjeringen valgt å løfte opp i denne likestillingsmeldingen.
Dette spørsmålet bortfaller på grunn av sykdom.
«Regjeringens tynne likestillingsmelding er blitt slaktet for mangel på tiltak av arbeidsgiversiden, arbeidstakersiden, likestillingsforskere, media og alle politiske partier med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet selv. Den har ingen tiltak som vil bringe likestillingen i Norge framover, er den unisone kritikken. Samtidig fører regjeringen en politikk som i to år har styrt likestillingen i revers. Hvilke resultater forventer statsråden at likestillingsmeldingen vil gi for likestillingsutviklingen?»
Vi har blitt kritisert for at det er for tynt, at det er for lite rom. Vi har hatt pressekonferanse, så det er ingenting som overrasker meg, men likevel har jeg lyst å minne representanten Trettebergstuen om at Hege Skjeie var like kritisk til den forrige regjeringens likestillingsmelding og mente at den var ganske tafatt og ganske svak, og at det var mangel på vilje til å etablere makt bak likestillingspolitikken. Norge har kommet langt når det gjelder likestilling. Men til tross for flere tiår med satsinger innenfor likestillingspolitikken har vi fremdeles utfordringer. Kvinner og menn har i dag like rettigheter, men vi må sørge for at de også opplever at de har like muligheter. Likestillingsmeldingen legger derfor grunnlaget for et langsiktig og målrettet arbeid innenfor fem områder der det fremdeles er tydelige utfordringer for likestillingen: vold og overgrep, oppvekst og utdanning, arbeidsliv, helse, næringsliv og entreprenørskap. I tillegg har likestillingsmeldingen et gjennomgående manns- og innvandrerperspektiv, og jeg registrerer at det ikke er uenighet om at det er utfordringer på de fem viktige samfunnsområdene som regjeringen har valgt løfte fram. Regjeringen har i tillegg til likestillingsmeldingen sendt på høring forslag til ny likestillings- og diskrimineringslov, og vi utreder nå også pådriver- og håndhevingsapparatet. Regjeringen har lagt fram en stortingsmelding om likestillingspolitikken, ikke en budsjettproposisjon. Jeg er likevel glad for at det ligger inne 10 mill. kr til nye satsingsforslag for 2016. Noen av tiltakene er allerede satt i gang, og andre vil bli satt i verk i årene som kommer. Her ligger det flere gode tiltak innenfor de fem prioriterte områdene, og de må selvfølgelig følges opp i årene som kommer. Likestillingsmeldingen handler om både kvinner og menn, også om dem som har minoritetsbakgrunn. Det å ha mulighet til å ta utdanning og forsørge seg selv, frihet fra vold og uønsket sosial kontroll er grunnleggende for likestilling. Likestilling kan ikke vedtas av det offentlige alene, men må også skapes rundt om på arbeidsplassene, der folk bor, og i samarbeid med frivillig sektor. Kvinner og menn med innvandrerbakgrunn er eksempler på viktige grupper vi er nødt til å nå ut til i det videre arbeidet med likestilling i Norge i årene framover. I regjeringens likestillingsmelding har vi valgt å arbeide målrettet med fem områder der vi mener det finnes utfordringer. Ved å intensivere arbeidet på de områdene som vi i dag har likestillingsutfordringer på, mener jeg vi er på god vei til å gi både kvinner og menn, jenter og gutter, like muligheter. Jeg håper opposisjonen generelt og Trettebergstuen spesielt kan være enig med regjeringen i at dette er fem viktige områder som trenger å løftes opp, sett i et likestillingsperspektiv. Jeg ser fram til debatten om likestillingsmeldingen om en seks måneders tid her i Stortinget.
Likestilling kommer definitivt ikke av seg selv. Likestilling kommer heller ikke av at statsråder begrenser seg til å løfte fram viktige områder, peke på utfordringer eller heie fram kvinner. En må tydeligvis være likestillingsminister fra Fremskrittspartiet for å tro på at denne meldingen vil ha effekt på likestillingsutviklingen i Norge. Ingen andre mener at den har det. Den har en oppramsing av gode intensjoner, statsråden peker på fem viktige områder, og jeg deler analysen knyttet til de fem viktige områdene, men da er det for meg komplett umulig å forstå hvorfor ikke regjeringen samtidig innfører tiltak som vil gjøre noe med det. Kan statsråden peke på ett konkret tiltak i denne meldingen som vil gjøre noe med strukturene, som vil føre til økt kjønnslikestilling, altså likere muligheter for kvinner og menn?
Det er akkurat det som er forskjellen på denne regjeringen og de rød-grønne. Vi har en politikk på likestillingsfeltet som støtter og som styrker initiativ som vi vet virker. Vi har ikke tro på flere strukturer, lover og kvoter som ender med tvang, at det er det som drar likestillingspolitikken videre. Derfor er jeg glad for at vi er med og løfter de fem områdene hvor det er likestillingsutfordringer i dag, og at vi så klart og tydelig også viser hvilke områder denne regjeringen ønsker å satse på. Så er altså ikke denne likestillingsmeldingen en budsjettproposisjon. Det er en stortingsmelding, som må følges opp i de ordinære budsjettene, men det ligger altså 10 millioner friske midler inne til konkrete tiltak både på voldsfeltet, på næringsfeltet og på kunnskapsfeltet som vil være med og styrke likestillingen framover. Men vi er ikke ferdig med likestillingsmeldingen. Dette er et arbeid som foregår i alle de departementene som har ansvar for de feltene som har utfordringer i dag.
Da er det for meg et under at ingen av disse departementene, ei heller likestillingsministeren, i løpet av de to årene man har jobbet med meldingen, har klart å komme fram til ett eneste konkret tiltak som vil øke likestillingen i Norge. Meldingen inneholder ingen slike tiltak. Derimot har vi sett at regjeringen har ført sin reelle likestillingspolitikk hver eneste dag i to år. Den består av kutt i pappaperm, økt kontantstøtte, dyrere barnehager, ny arbeidsmiljølov, reservasjonsrett – kutt i det som virker, og som fører til økt likestilling. I dette statsbudsjettet kutter også likestillingsministeren og regjeringen i budsjettene til Likestillingsombudet, til likestillings-NGO-ene og til likestillingssentrene, de som hver eneste dag er der ute og gjør likestillingsarbeidet, som fører antidiskrimineringskampen der folk bor, der de jobber. Hvilke oppgaver på antidiskrimineringsfeltet og i likestillingspådriverarbeidet mener statsråden at ombudet og likestillingssentrene skal konsentrere seg mindre om i årene som kommer, som følge av budsjettkuttene?
Denne regjeringen bygger på de strukturer vi har i dag, men likestilling alene bygges ikke videre på nye strukturer, og vi klarer ikke å dra likestillingen videre alene med hva staten skal vedta av lover og strukturer. Derfor er jeg veldig glad for at vi nå har klart å fokusere på de områdene som vi mener er viktige. Det er på voldsfeltet, på utdanningsfeltet, på arbeidsfeltet og på næringsfeltet, og derfor er jeg veldig glad for at det er konkrete tiltak der. Så tar representanten Trettebergstuen fram at Likestillingsombudet har fått et kutt i neste års budsjett. Ja, politikk handler om prioritering, og Likestillingsombudet har nå et budsjett på ca. 53 mill. kr, og de har over 60 ansatte som jeg mener kommer til å klare å gjøre et godt likestillingsarbeid. I tillegg har vi klart å styrke Likestillingsnemnda, slik at vi får et godt håndhevingsapparat for de sakene som trenger det.
«Den svenske regjeringen og Sveriges Kommuner och Landsting[[SKL]] har nylig inngått en avtale om å styrke likestillingsarbeidets innretning mot gutter, menn og maskulinitetsspørsmål i kommuner, landsting og regioner. Vil regjeringen ta et lignende initiativ overfor KS?»
Jeg takker representanten for spørsmålet, men regjeringen har ingen konkrete planer om å inngå en avtale med KS lik den som nylig er undertegnet i Sverige. Jeg har likevel lyst til å understreke at vi gjennom trepartssamarbeidet har en god dialog med både arbeidstaker- og arbeidsgiversiden, herunder KS. Her løftes og drøftes jevnlig likestillingsrelaterte spørsmål knyttet til arbeidslivet. Arbeidslivets parter har også jevnlig vært konsultert i arbeidet med likestillingsmeldingen, en melding som også har et gjennomgående mannsperspektiv. Jeg har lyst til å framheve det nordiske samarbeidet på likestillingsområdet. Mine nordiske kolleger og jeg har i regi av Nordisk ministerråd for likestilling igangsatt prøveprosjektet Män och jämställdhet i Norden. Dette prosjektet har som formål å kartlegge læringseksempler og komme med anbefalinger til oss nordiske likestillingsministre om hvordan vi kan arbeide videre med mannsperspektivet i likestillingspolitikken. Arbeidet er allerede i gang, og det skal resultere i en rapport som er planlagt ferdig våren 2016. Jeg kan forsikre representanten om at det er viktig også for denne regjeringen å arbeide for like rettigheter og muligheter for kvinner og menn, jenter og gutter. Arbeidet for likestilling er ikke lenger et såkalt kvinnespørsmål – det er et felles ansvar for både kvinner og menn. Likestilling skal derfor gjelde både for kvinner og for menn. I likestillingsmeldingen som regjeringen har fremmet, Likestilling i praksis – Like muligheter for kvinner og menn, understrekes nettopp dette. Også forslag til ny felles likestillings- og diskrimineringslov har vært drøftet med arbeidslivets parter. Lovforslaget er nylig sendt på høring og er en moderne lov som tar inn over seg at også menn møter likestillingsutfordringer i dagens samfunn. Det er et mål at menn og kvinner skal være likeverdige omsorgspersoner. Når menn i større grad enn før tar ansvar for omsorg i familien, kan det føre til at menn utsettes for diskriminering som kvinner tradisjonelt har blitt utsatt for. I lovforslaget, som nå er på høring, foreslår vi at det skal komme tydelig fram av loven at både kvinner og menn har vern mot diskriminering på grunn av omsorgsoppgaver. Dagens formålsbestemmelse i likestillingsloven innebærer at positiv særbehandling av menn bare er tillatt når det gjelder stillinger der hovedoppgaven er omsorg for eller undervisning av små barn. Det begrenser likestillingen. Det at vi nå kan oppfordre menn til å søke stillinger innenfor f.eks. helse- og omsorgssektoren, er et viktig tiltak for likestilling også for menn. Vi vil gi utvidet adgang til positiv særbehandling av menn. Det vil gi flere virkemidler til å motivere flere til å bryte med tradisjonelle kjønnsrollemønstre ved utdannings- og yrkesvalg.
Takk for svaret, selv om det var preget av mange selvsagtheter og ting som egentlig alle er enige om. Det som jeg allikevel vil slutte meg til i det som statsråden sa, er at heldigvis har vi kommet dit at likestillingsspørsmålet ikke bare er noe som angår kvinner, men at menn i stadig større grad både deltar i likestillingsdebatter og ikke minst ønsker å delta i sine egne barns oppvekst og ha mer tid sammen med barna. Det som gjorde at jeg syntes det svenske initiativet var ekstra gledelig, var at man gjennom det også understreker at likestilling ikke bare er et ansvar for kvinner og menn, men også et fellesskapsansvar. Kommunene og fylkene er en stor arbeidsgiver, og det kjønnsdelte arbeidsmarkedet er et signal om at mye gjenstår i likestillingsarbeidet. Man kan også gjøre mye gjennom å oppfordre til utradisjonelle yrkes- og utdanningsvalg. Spørsmålet er: Kan ikke statsråden være villig til å ta et initiativ overfor KS gjennom konsultasjonsordningen som regjeringen har, for å få løftet dette temaet?
Likestillingsfeltet har vært løftet opp i de møtene som vi jevnlig har med arbeidslivets parter. Det er ingenting i veien for at vi også diskuterer likestillingsspørsmål når vi har møte med KS, men å gå inn på det prosjektet som de har i Sverige, har jeg ingen konkrete planer om. Jeg er glad for at representanten er veldig tydelig på at når vi snakker om likestilling, er det viktig å ha med menn i den debatten. Skal vi komme videre på de likestillingsfeltene der vi vet vi har utfordringer, må også menn engasjere seg i den debatten. Her mener jeg at representanten Grande i framtida kommer til å være en viktig alliert for å inkludere menn i likestillingsarbeidet. Regjeringen har hatt på høring en sak om likestilt foreldreskap, som jeg håper at representanten Grande også vil engasjere seg i.
Ja, jeg kan love statsråden at engasjementet skal fortsette på dette feltet. Jeg synes det er grunn til å understreke at det er viktig at det tas et sterkere initiativ for å bidra til at flere menn deltar. For det første tror jeg at menns inntog på omsorgsarenaen når det gjelder det kjønnsdelte arbeidsmarkedet vi ser innen omsorgsyrker, og ikke minst når det gjelder omsorg for egne barn, er en stille revolusjon, men også en mulighet for fellesskapet til å sørge for at vi får løst bl.a. rekrutteringsutfordringene som vi ser i pleie- og omsorgssektoren. Det er også sånn at mange menn opplever store mangler når det gjelder likestilling. De er ofte utsatt for vold, for selvmord, de lever kortere enn kvinner, det er flere menn i fengsel enn kvinner, og de mangler tid med barn etter samlivsbrudd. Derfor skulle jeg ønske at regjeringen også ønsket å forplikte seg, for jeg tror det er mange kommuner og fylker der ute som kan gjøre en stor innsats. Jeg vil utfordre Horne en siste gang på om hun kan ta et tydeligere grep om denne debatten.
Som jeg sa i mitt forrige svar, til en annen representant, klarer ikke staten å styre likestillingen alene – den foregår rundt kjøkkenbordet, den foregår på arbeidsplassen, og den foregår ute i organisasjonslivet. Derfor er det viktig at vi løfter dette temaet, og at vi også tar på alvor de utfordringene menn har på likestillingsfeltet. Det mener jeg at denne regjeringen har gjort i mye større grad enn den forrige regjeringen gjorde, ved at den likestillingsmeldingen som vi nå har fremmet, har et gjennomgående mannsperspektiv, samtidig som den nye likestillings- og diskrimineringsloven nå er sendt på høring. Vi har også sagt i meldingen at vi vil øke kompetansen om likestilling i barnehagene. Det er viktig at vi begynner tidlig. Vi ønsker å øke rekrutteringen av menn som barnehagelærere, slik at barn får gode rollemodeller av begge kjønn, og vi ønsker også å styrke kunnskapsgrunnlaget om kjønnsforskjeller innen læring og gjennomføring av utdanningsvalg. Det er viktig å begynne tidlig.
Dette spørsmålet, fra Martin Henriksen til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli tatt opp av representanten Anniken Huitfeldt.
«I 2014 kuttet regjeringen fedrekvoten fra 14 til 10 uker. Fremskrittspartiet og Høyre har argumentert med at fedrekvoten begrenser valgfriheten, men statsråd Solveig Horne har likevel uttalt at hun håper menn tar ut mer permisjon. Dersom fedre skal bruke mer tid med barna sine, bør regjeringen sørge for andre ordninger som bidrar til dette. Mener statsråden det er en verdi i at fedre tar en større del av omsorgen for barn, og hvilke virkemidler vil regjeringen i så fall bruke for å sikre en likere fordeling av foreldrepermisjonen?»
Jeg vil takke representanten Huitfeldt for spørsmålet. Det gir meg en unik mulighet til å kunne understreke at begge foreldrene er viktige omsorgspersoner i barns liv, og at regjeringen er svært opptatt av å fremme likestilt foreldreskap. Norge har en av verdens beste foreldrepengeordninger, som er viktig for at både mor og far kan kombinere yrkesaktivitet med omsorg for små barn. Likevel vet vi at foreldrepermisjonen først og fremst er til for barna. Det er en stor verdi for barna at både mor og far deltar i omsorgen for barna, og regjeringen mener det er viktig å utforme ordningen slik at den gir den enkelte familie frihet til selv å velge hvilken løsning som passer best i deres hverdag. Ikke alle familier er like, og det viktigste av alt er hensynet til barna. Regjeringen har sammen med samarbeidspartiene vedtatt en utvidelse av fellesandelen med åtte uker. Foreldrene har nå åtte uker mer enn før som de selv kan bestemme fordelingen av, etter sin egen families behov. Jeg understreker at fedrekvoten består, fortsatt er ti uker forbeholdt far og ti uker forbeholdt mor. Men med dagens ordning står med andre ord far, i likhet med mor, fritt til å kunne ta ut flere uker enn det kvoten tilsier. Jeg har registrert at noen mener at økt valgfrihet for foreldrene er ensbetydende med å redusere likestillingen. Det er jeg helt uenig i. Mødrekvoten og fedrekvoten er redusert med fire uker hver, men det er lagt til fellesandelen, som foreldrene selv kan velge hvordan de skal disponere. Foreldre i dag har en unik mulighet til å kunne kombinere foreldrerollen og arbeidslivet. Jeg har registrert at opposisjonen har stilt meg en rekke spørsmål med ulike vinklinger om akkurat disse ukene med foreldrepermisjon, som om likestillingspolitikken står og faller på dette. Verken jeg eller flertallet på Stortinget har endret oppfatning om dette. Regjeringens familiepolitikk bygger på valgfrihet og fleksibilitet, og på at den enkelte familie selv er nærmest til å vurdere hvilke ulike løsninger som passer best for dem. Dette gjelder også foreldrepermisjon. Regjeringen er svært opptatt av å fremme likestilt foreldreskap og ønsker derfor å legge til rette for at begge foreldrene skal ha mulighet til å kunne være likeverdige omsorgspersoner, både under samliv og når samliv oppløses. Vi har derfor hatt på høring forslag til endringer i barneloven for å fremme likestilt foreldreskap. Jeg håper også representanter for opposisjonen vil støtte forslag til mer likestilt foreldreskap.
Det store, store flertallet av fedre og menn ønsker å ta sin del av fødselspermisjonen, og mange ønsker gjerne å ta en større andel. Men i realiteten – og det viser også flere undersøkelser – blir menn kanskje enda mer diskriminert i arbeidslivet enn kvinner når de er hjemme med barn, for arbeidslivet legger press på en, og det blir på en måte et symptom på at en ikke er dedikert nok på jobben. Jeg regner med at også statsråd Horne har møtt flere menn som ikke har møtt forståelse hos sin arbeidsgiver når de har ønsket å ta den fedrekvoten og pappapermisjonen som de selv ønsker. Ser statsråden bort fra at mange menn kan møte manglende forståelse hos sin arbeidsgiver når de ønsker å ta pappaperm?
Det er ingenting i lovverket som tilsier at verken menn eller kvinner skal måtte stå med lua i hånda overfor arbeidsgiveren sin og si at de ønsker å ta ut foreldrepermisjon. I dag har vi altså en foreldrepermisjon der det er ti uker til far og ti uker til mor, og der foreldrene sammen kan velge å ta den økte andelen av fellesuker slik som det passer best for den enkelte familie. Så jeg er overrasket over at opposisjonen hele veien går ut og sier at fedre kommer til å ta færre uker. Hvorfor ikke bygge opp om de fedrene og oppfordre dem til å ta flere enn de ti ukene? De har full mulighet til å kunne ta både 12 uker, 14 uker og 18 uker hvis de ønsker det, og det er ingenting i regelverket som hindrer den enkelte i å gjøre det overfor arbeidsgiveren. Men jeg ser helt klart at det er viktig at arbeidslivets parter setter dette på dagsordenen, og faktisk passer på at de ikke har en diskriminering av foreldre når det gjelder foreldrepengeordningen.
Statsråden sier at det er ingenting i lovverket som hindrer at fedrene tar lengre permisjon. Det er riktig. Så sier hun videre at det er ingenting i lovverket som hindrer at det kan være en likere fordeling mellom kvinner og menn. Det er også helt riktig. Men det var ikke det jeg spurte om. Det jeg spurte om, var om statsråden ser bort fra at enkelte fedre kan oppleve press fra sin arbeidsgiver om ikke å ta sin permisjon. Alle undersøkelser viser at fedre i dag ønsker å ta det, men mange opplever at presset er der. Da kan man si at lovverket er nøytralt, men som politiker må man tenke politisk: Hvordan kan jeg få virkemidler som sikrer at fedrene får de rettighetene som fedre ønsker, til å være mer hjemme med ungene sine? Er det slik at det ikke finnes noen fedre som blir diskriminert av sin arbeidsgiver når de ønsker å ta ut pappaperm?
Jeg er helt enig med representanten. Det finnes fedre som opplever at de blir motarbeidet på arbeidsplassen, og det finnes kvinner som blir diskriminert opp mot svangerskap. Det er der i dag. Men jeg har ikke tro på at å øke til flere kvoter er det som skal til. Da må vi ha et aktivt holdningsarbeid, vi må ha et aktivt arbeid opp mot den enkelte arbeidsgiver, for i lovverket er det i dag en mulighet for at både fedre og mødre kan ta mer enn det som er kvoten deres. Men vi må ikke glemme at foreldrepengeordningen er til for barna. Det som har vært viktig for denne regjeringen, er at familiene skal kunne ha en valgfrihet, en fleksibilitet, når barna er små, til å kunne velge hvem det er som skal være hjemme med barna i den tida. Det har vært viktige verdier som denne regjeringen og flertallet på Stortinget har hegnet om.
Spørsmål 15 er besvart tidligere. Vi går til spørsmål 16.
«4. november var jeg med Fellesforbundet, avdeling 9, og så på byggearbeidet med ny politistasjon i Arendal. Jeg var vitne til at det foregikk arbeid på taket av bygningen uten noen form for sikring rundt og med flere meter ned til bakken. Saken er tatt opp med Statsbygg, Arbeidstilsynet og politiet uten at dette blir tatt på alvor, og første dokumentasjon på manglende sikring er fra 24. mars i år. Hvordan kan statsråden sikre at Arbeidstilsynet og statseide selskaper tar regjeringas strategi mot arbeidslivskriminalitet på alvor?»
La meg først få lov til å takke for spørsmålet og for det som representanten tar opp. Altfor mange i dag dør på jobb – i snitt dør tolv mennesker bare i bygg- og anleggsbransjen hvert år. 100 får varige men og skader, og 8 000 har skaderelatert fravær. Det er en situasjon som ikke kan fortsette. Derfor har jeg og regjeringen skrevet under et HMS-charter sammen med byggenæringen for å få en skadefri bygg- og anleggsnæring der en nullvisjon er viktig – og godt forankret. Så gjennomfører vi flere tilsyn enn noen gang tidligere, nettopp for å sikre trygghet på arbeidsplasser, sikre at vi har gode standarder for å forhindre at skader og ulykker skal skje. Så konkret til det spørsmålet som representanten de Ruiter tar opp. Jeg har vært i kontakt med Arbeidstilsynet. De opplyser om at det har vært tilsyn på denne byggeplassen tidligere i år. Det ble gitt pålegg, som nå er lukket. Arbeidstilsynet kan ikke se å ha fått skriftlige tips om denne byggeplassen verken når det gjelder arbeid i høyden eller andre forhold, men på bakgrunn av de observasjonene og det som representanten de Ruiter tar opp i spørretimen, har jeg bedt Arbeidstilsynet om å foreta nytt tilsyn og en ny kontroll med denne arbeidsplassen.
Jeg er veldig glad for at statsråden tar dette på alvor, og også tar denne viktige enkeltsaken fra mitt distrikt på alvor. Som statsråden sier: Altfor mange dør, altfor mange skader seg på farlige arbeidsplasser. Det offentlige bør absolutt gå foran med et godt eksempel, og det er jeg sikker på at vi er enige om. Men jeg reagerer litt på at det sies her at Arbeidstilsynet har fulgt opp denne saken. Mine opplysninger tilsier at Arbeidstilsynet har fulgt opp denne saken svært dårlig lokalt, og at Arbeidstilsynet ikke har tatt dette nok på alvor. Jeg har jo rapporter – fra i dag – om at sikringstiltakene ikke er gjennomført på en tilfredsstillende måte, selv nå etter at mediene har grepet fatt i saken, etter at Arbeidstilsynet og Statsbygg har sagt at de skal gjøre en bedre jobb. Så min utfordring til statsråden er å gå en runde til, sikre at det blir ordentlig sikret bl.a. på taket av denne bygningen. For jeg er langt fra sikker – så vidt mine opplysninger stemmer, er det faktisk ikke gjort nå heller.
Som jeg sa i mitt foregående svar: Arbeidstilsynet har vært på tilsyn på denne byggeplassen. Man har ikke fått skriftlige tips om det forholdet som spørreren tar opp her nå. Og som jeg sier, har jeg allerede bedt Arbeidstilsynet om at man følger opp denne saken, på bakgrunn av de opplysningene som kommer frem bl.a. her i spørretimen, og som representanten de Ruiter bringer til torgs. Jeg har fått forsikring om at Arbeidstilsynet vil følge opp denne saken, og det er ingen tvil om at HMS-reglene skal gjelde fullt og helt, norske byggeplasser skal være sikret i henhold til de krav og regler som eksisterer. Det er noe som vi også er svært opptatt av. Det var derfor vi skrev under dette HMS-charteret, sammen med bygg- og anleggsbransjen selv, for å sikre høy sikkerhet og ivareta arbeidstakernes arbeidsvilkår på en god måte.
Det er ingen grunn til å betvile statsrådens intensjoner her, og at statsråden vil følge dette opp. Jeg tror allikevel at statsråden bør ta en ekstra runde med Arbeidstilsynet og sjekke sannhetsgehalten i at en ikke har funnet noe avvik. Dette har vært velkjent, dette har vært påpekt utallige ganger helt fra 24. mars i år. Arbeidstilsynet har avfeid kritikken. Verken Arbeidstilsynet, Statsbygg, hovedentreprenør eller politiet har villet ta i denne saken. Det ble plutselig veldig fart i saken da det ble varslet at den skulle opp i Stortingets spørretime, og det ble mediefokus på den. Så jeg vil be om at en tar seg en runde, en sjekk på hva Arbeidstilsynet faktisk har foretatt seg i denne saken. Jeg føler meg ikke trygg på at en har tatt signalene på alvor. Jeg føler meg heller ikke trygg på at fagbevegelsen blir involvert på en god nok måte i disse sakene når de påpeker feil og mangler. En har her heller brukt en metodikk hvor en har avfeid kritikk og endog kritisert at det er blitt varslet om uverdige arbeidsforhold.
Jeg legger til grunn at Arbeidstilsynet følger opp den instruksen som de er pålagt. Jeg har ingen grunn til å betvile at Arbeidstilsynet følger opp det. Og så, som representanten de Ruiter sier – om vi skal ta en ekstra runde: Vi har helt nylig tatt en runde med Arbeidstilsynet, fått forsikringer rett i forkant av dette spørsmålet om at man vil følge opp saken. Jeg kan alltids – hvis det er mer tilfredsstillende for de Ruiter – gå tilbake til kontoret og ta ny kontakt med Arbeidstilsynet rett etter at jeg har vært i Stortinget, men jeg vet ikke om de har rukket å iverksette så mye på det kvarteret jeg har vært her, for å si det slik.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «I høringsnotatet som Politidirektoratet har sendt ut angående valg av politimester i de nye politidistriktene, vurderes de ulike kriteriene i henhold til ulike prosentsatser. Mitt spørsmål er om statsråden mener det er riktig av Politidirektoratet å vektlegge lokaliseringspolitikken til 10 pst., den laveste vurderingen, når dette klart bryter med de to første formålene til retningslinjene politisk?»
La meg først få takke representanten for spørsmålet. I spørsmålet står det at det er sendt ut et høringsnotat vedrørende valg av politimester. Jeg antar at det er valg av administrasjonssted som representanten viser til, og jeg vil forholde meg til det i mitt svar. Da Stortinget behandlet nærpolitireformen, ga stortingsflertallet sin tilslutning til at Politidirektoratet skal utrede og vurdere – og beslutte – administrasjonssteder i de nye politidistriktene. Samtidig ble direktoratet pålagt å forholde seg til retningslinjene om statlige arbeidsplasser. Retningslinjer for lokalisering av statlige arbeidsplasser og statlig tjenesteproduksjon fastsetter formålene med den statlige lokaliseringspolitikken og prosedyre og vurderingskrav i forbindelse med lokalisering av statlige arbeidsplasser. Spørsmålsstilleren viser til formålet med lokaliseringspolitikken i sitt spørsmål. Spørsmålet om hvor administrasjonsstedene i de nye politidistriktene skal ligge, handler om statlig lokaliseringspolitikk, men det handler også om at administrasjonsstedene i politiet skal lokaliseres på en måte som sikrer tilfang av kompetanse, begrenser kostnadene knyttet til etablering av nye operasjonssentraler og legger til rette for god kommunikasjonsflyt i politidistriktet. Dette skal gi de nye politidistriktene best mulige rammebetingelser for å levere best mulige polititjenester til innbyggerne. Jeg mener det er viktig at de faglig sterkeste begrunnelsene for polititjenestene gis tungt gjennomslag i disse vurderingene. Det er gode polititjenester som skal leveres i de nye politidistriktene. Retningslinjene for lokalisering av statlige arbeidsplasser sier at vilkårene for lokalisering, formålet med lokaliseringspolitikken og kostnadseffektivitet og effektiv oppgaveløsning skal legges til grunn som grunnlag for valg og vurdering av alternative steder for lokalisering. Retningslinjene sier at de ulike hensynene skal veies mot hverandre, men det er ikke fastsatt hvilken vekt de ulike hensynene skal tillegges. Derfor mener jeg at det ikke er riktig å hevde at Politidirektoratet ikke følger disse retningslinjene. Direktoratet har laget en operasjonalisering av kravene, som gir en gjennomsiktighet og åpenhet rundt de avveiningene som er gjort. Politidirektoratet er gitt myndighet til å utrede og beslutte administrasjonssted, og jeg har tillit til at Politidirektoratet gjennomfører den vurderingen på en grundig og god måte.
Jeg takker for svaret. Jeg mener det er viktig at statsråden tar ansvaret for at man står for grunnlaget som ligger i høringsdokumentet. Jeg opplever i hvert fall at det er et sprik mellom regjeringens egne formål rundt de statlige arbeidsplassene og vektleggingen av lokaliseringspolitikken i dette dokumentet som er sendt ut på høring. Slik det framstår nå, kan det nesten virke som om statsråden har abdisert fordi man ikke ønsker å ha en føring på det, men sier at det er vektlagt godt nok sånn som det ligger i dokumentet, når det er såpass stor forskjell i vektleggingen av bl.a. rekruttering, som har 20 pst., og lokaliseringspolitikk, som har 10 pst., som er den laveste vektingen her. Så igjen: Jeg lurer på om statsråden står for det som ligger i dokumentet, eller ikke?
Spørsmålet fra representanten var litt underlig. Det er slik at hun selv, i Stortinget, har stemt for måten dette skal gjøres på: Politidirektoratet skal foreta den faglige vurderingen av hvor hovedsetene skal ligge. Jeg synes det er veldig bra at Politidirektoratet på en grundig og skikkelig måte har operasjonalisert vekten av de forholdene som vil bli vektlagt i høringen som nå er ute, og hvor høringsfristen ennå ikke har gått ut. Det er fortsatt mulig å sende innspill frem til 17. november. Det betyr ikke på noen måte at jeg har abdisert, det betyr at Politidirektoratet skal gjøre jobben som Politidirektoratet er tillagt ansvar for å gjøre. Dette er noe jeg tror Else-May Botten og statsråden vil være enige om er viktig at vi faktisk gjør, og at vi ikke har en statsråd som blander seg inn der hvor det er åpenbart at direktoratet har fått et tillagt ansvar. Jeg mener fortsatt det er feil å hevde at retningslinjene ikke er oppfylt. Jeg mener Politidirektoratet gjør det, i samsvar med det som har vært Stortingets utgangspunkt.
Vi skal gå fra 27 politidistrikt til 12. Det er klart det er store diskusjoner rundt omkring når det gjelder de sju kriteriene som ligger i høringsdokumentet om hvor politimesterne faktisk skal sitte med sine operasjonssentraler og administrasjon. Dette er viktige diskusjoner rundt omkring i landet per nå. Da mener jeg at det er viktig at man faktisk følger opp hva politireformen sa og regjeringen selv har vektlagt som krav til statlige arbeidsplasser. Hvis man ikke gjør det, og vekter det lavest, vil det alltid være den største plassen som vinner, uansett om det er flere fylker som slår seg sammen eller om det er en liten by opp imot en stor by. Det er viktig å få avklart om man faktisk mener det som står i dokumentet, eller ikke.
Konklusjonen fra representanten Botten må bestå i en feilslutning. Selvfølgelig er det ikke slik at det minste stedet alltid taper, det er det ikke noe grunnlag for å si. Hvis en ser på hva kriteriene i retningslinjene faktisk omhandler, så er krav til kompetanse ett vilkår. Andre vilkår er kostnadseffektivitet, effektiv oppgaveløsing, nærhet til tjenesten, infrastruktur, nærhet til andre typer fagmiljøer og offentlige myndigheter mv., og hensynet til formålet med lokaliseringspolitikken. Flere kriterier legges til grunn når man skal forholde seg til statlige retningslinjer for lokalisering av arbeidsplasser og statlig tjenesteproduksjon. Jeg mener at representanten Botten tar feil når hun mener at Stortingets intensjon ikke er ivaretatt. Den er ivaretatt. Dette følger regjeringen opp, og vi gjør det på en skikkelig måte. De kriteriene som representanten Botten henviser til, har alle på ulik måte henvisning til de samme retningslinjene. Så å si at de bare vektes med 10 pst., er egentlig ikke riktig.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «I Norge har vi et delt system for å beskytte trusselutsatte personer. Kripos har de antatt alvorligste sakene, hvor det kan opprettes fiktiv ID. Oslo og andre politidistrikt har ansvar for trusselutsatte personer i forbindelse med overgrep, familievold, tvangsekteskap, hatkrim, informanter m.m. De har færre virkemidler for å gi reell beskyttelse, og det fins ikke et eget program i norsk politi for dette. Vil statsråden vurdere å opprette en arbeidsgruppe for å lage et system for bedre lokal beskyttelse av trusselutsatte personer?»
La meg først få takke representanten for et spørsmål om et veldig viktig tema, og jeg er glad for at representanten tar opp denne diskusjonen. Politiet – og politiets oppgaveutførelse – har vært prioritert av denne regjeringen. Det er representanten Bøhler godt kjent med. Det dreier seg om store ressursmessige styrkinger. Det er tilført mye ressurser og midler, og nye, omfattende strukturendringer skal støtte opp under en bedre og mer effektiv oppgaveutførelse. Politiets budsjett er økt med om lag 2,1 mrd. kr til ca. 15,9 mrd. kr per 30. september 2015, og det er foreslått en ytterligere vekst i 2016. Med de forslagene som nå ligger til behandling i Stortinget, vil politiets budsjetter ha økt med om lag 3 mrd. kr siden Fremskrittparti–Høyre-regjeringen tiltrådte. En slik betydelig ressursstyrking vil legge grunnlag for en god håndtering også av den sakstypen som er tatt opp av representanten Bøhler. Nærpolitireformen innebærer strukturelle og andre endringer som vil ha betydning for politiets kapasitet og kompetanse med hensyn til å ivareta ulike oppgaver. Ved å slå sammen dagens 27 politidistrikt til 12 vil man legge grunnlaget for større fagmiljøer, samling av ressurser og bedre samhandling også om dette temaet. Det skal bidra til at politiet ivaretar sine oppgaver på en bedre måte. Sånn sett vil nærpolitireformen bidra til at politiet også får bedre evne til å beskytte trusselutsatte i de enkelte politidistriktene. Politiets arbeid med å beskytte trusselutsatte er organisert gjennom nasjonale retningslinjer for vitnebeskyttelse. Disse retningslinjene etablerer to ansvarsnivåer for beskyttelse: et lokalt nivå, hvor politidistriktene har ansvar for å ivareta vitners sikkerhet innenfor eget politidistrikt, og et nasjonalt nivå, som ivaretas av Politidirektoratet ved Kripos. I tillegg har Politidirektoratet ansvar for samhandling og koordinering av vitnebeskyttelse og koordinering av vitnebeskyttelse med andre land. Lokalt politi disponerer en rekke virkemidler for å beskytte trusselutsatte. Virkemidlene varierer og vil alltid bli vurdert ut fra et utgangspunkt i den konkrete saken. Mobil voldsalarm, elektronisk kontroll, relokalisering, besøksforbud, patruljering, vakthold, adressesperre og skjerming av personopplysninger er noen av disse virkemidlene. Når dette ikke er tilstrekkelig, kan man søke opptak i det nasjonale vitnebeskyttelsesprogrammet og få en fiktiv identitet. Spørsmålet fra representanten Bøhler er hvorvidt jeg vil opprette en egen arbeidsgruppe for å se på hvordan beskyttelsen som ivaretas på det lokale nivå, kan gjøres bedre. En av årsakene til at jeg var veldig glad for dette spørsmålet, er at jeg føler vi har vært i forkant og egentlig allerede har levert på dette, fordi det er enkelte politidistrikt som har opparbeidet seg en særlig god kompetanse rundt beskyttelse av trusselutsatte. De deltar nå i en egen arbeidsgruppe, som bl.a. ser på hvordan de nye politidistriktene bør organisere beskyttelsen av trusselutsatte personer. Det skal også utarbeides egne funksjonsbeskrivelser for dette arbeidet.
Jeg takker for svaret. Det er viktig å presisere at det ikke bare er snakk om vitnebeskyttelse, for det vil være personer, f.eks. i saker hvor det heller ikke er tatt ut siktelse, som det kan være trusler mot – at man skal sendes til hjemlandet for å tvangsgiftes, at det kan være fare for gjentatte overgrep, vold i nære relasjoner, hvor det ikke er snakk om vitnebeskyttelse, men andre forhold som gir grunn til at man kan være utsatt for svært alvorlige trusler. Det kan være forhold når det gjelder æreskultur i barnevernssaker, forhold når det gjelder informanter osv. Så det kan være et vidt spekter av oppgaver som de lokale politidistrikt må håndtere. Når jeg har snakket med dem som jobber med dette, og – som statsråden også sier – det er klart at det er avhengig av arbeidet lokalt, så sier de at det spriker, og at man trenger bedre samordning. Men vil den arbeidsgruppen statsråden har i gang, se på samordningen?
Det er helt riktig at det er et mangfold av situasjoner, og det er en kjempestor utfordring på mange måter å sikre at en har en oppfølging og beskyttelse av trusselutsatte som er tilfredsstillende. Vi har også tatt et annet initiativ som jeg synes det er grunn til å nevne, nemlig et eget initiativ til å ta en fullstendig gjennomgang av besøksforbudet som beskyttelsestiltak, i tillegg til disse andre oppfølgingene. Formålet med arbeidsgruppens arbeid er å se på hvordan man kan løse dette på en mer samlende og lik måte lokalt, og det er det jeg oppfatter at representanten er opptatt av at vi skal få til: å samle det som man kan karakterisere som «best practice», for å sikre at en med ny politidistriktsstruktur får en likere håndtering og oppfølging av beskyttelsestiltak som er rettet mot trusselutsatte.
Det er bra. Jeg tror det er begrenset kapasitet som er avsatt til det til nå, f.eks. har Oslo politidistrikt, som har det største omfanget av dette, to personer som jobber med det, og de har veldig mange saker og jobber døgnet rundt. Men det er klart at også politidistriktet må se på ressursbruken sin. Det som de påpeker, er at de har begrensede virkemidler. Statsråden nevnte at hvis man har en person som er alvorlig trusselutsatt, og man ikke har nok virkemidler lokalt, så kan man søke om opptak i det nasjonale programmet. Men det er et veldig langt steg å gå for mange å slette hele ID-en sin, opprette ny ID og slette alle spor etter hvem man har vært i livet. Så de ettelyser en mellomting, hvor man kan få større sikkerhet enn i dag, men ikke ta skrittet helt ut. Så jeg vil også oppfordre til at man ser på muligheter f.eks. når det gjelder å opprette midlertidig annen ID, andre mellomløsninger, for å gi større sikkerhet.
Det er innspill som jeg synes er gode, for det er ingen tvil om at alle tiltak som blir iverksatt for å beskytte trusselutsatte, på en eller annen måte vil ha innvirkning på deres private sfære. Og det å bli tatt opp i det nasjonale vitnebeskyttelsesprogrammet er selvfølgelig en enorm belastning, for da blir man på en måte utslettet i forhold til hva man har vært, den identiteten man har hatt et helt liv, og det er en kjempebelastning for dem som blir utsatt for det. Jeg er åpen for å vurdere alle typer tiltak som kan bidra til å redusere de negative konsekvensene for dem som er trusselutsatt. Dette er jo en situasjon som de ikke har satt seg i selv, det er jo andre som setter dem i den posisjonen. Og det er viktig da å sikre at vi har et mangfold av virkemidler. Nå har vi et mangfold av virkemidler allerede, men jeg er åpen for å vurdere ytterligere tiltak som kan ha effekt, forutsatt at det har en reell effekt, og at det er et virkemiddel som vil kunne bli brukt.
«I Innst. 305 S for 2014–2015 skreiv Høgre, Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti ein fleirtalsmerknad om avgrensingar i avtalen med Nederland om leige av fengselsplassar, at innsette som treng helsehjelp utanfor fengselet og rusavhengige på LAR-program ikkje skal overførast. I svar på skriftleg spørsmål har justis- og beredskapsministeren innrømma at rusavhengige på LAR-program likevel er overførte. Kvifor respekterer ikkje statsråden stortingsfleirtalet og sender LAR-pasientar til soning i Nederland?»
I henhold til straffegjennomføringsloven § 1 a tredje ledd skal innsatte ved overføring til Nederland få tilbud om helsehjelp som er likeverdig med det tilbudet domfelte ville hatt krav på ved straffegjennomføring i Norge. På det tidspunktet som Prop. 92 LS for 2014–2015 ble lagt frem, var departementet ikke fullt ut kjent med hvilket tilbud som en til slutt ville ende opp med i Nederland når det gjelder tilbudet til LAR-pasienter. Derfor la departementet da til grunn at pasienter under LAR-behandling ikke skulle overføres til Nederland, noe som gjentas i justiskomiteens innstilling som vist til av representanten. Som tidligere svar på skriftlig spørsmål nr. 50, fra representanten, og skriftlig spørsmål nr. 28, fra Kari Henriksen, viser, tilbyr Nederland LAR likeverdig den oppfølgingen domfelte får i fengsel i Norge. Enkelte innsatte som følger LAR-behandling, har selv ønsket overføring til Nederland, og disse har etter en individuell vurdering og i samråd med ansvarlig LAR-senter blitt overført. De innsatte informeres om muligheten for LAR i Nederland på forhånd og har samtale med helseavdelingen. Det er altså ikke aktuelt å tvangsoverføre til soning i Nederland personer som går på LAR, men jeg synes det vil være krevende, også for representanten Toppe, å finne gode argumenter for at en skal nekte personer under LAR-behandling frivillig overføring til soning i Nederland. Så jeg er spent på om representanten faktisk mener at vi skal ha særregler for personer som ønsker å bli overført til Nederland, som altså skal hindre dem i å gjøre det, fordi de er LAR-pasienter. Jeg synes det vil være krevende å forsvare. Det handler ikke om ikke å ha respekt for merknader i Stortinget, snarere tvert imot. Jeg tror nok det viktigste perspektivet med merknaden var å hindre at vi skulle tvinge personer under LAR-behandling til å bli soningsoverført til Nederland, ikke at man skulle holde personer, som frivillig ønsker å reise til Nederland, tilbake i Norge.
Dette er eit litt forunderleg svar, må eg seia, fordi det var eit skjørt politisk fleirtal i denne saka, og fleirtalet la til grunn at overføring av innsette i all hovudsak skulle skje av fri vilje. No har jo situasjonen vorte ein annan, men lat no det liggja. Men i den situasjonen, uavhengig av om det var av fri vilje, eller om det var med tvang, så var Stortinget tydeleg på at når det galdt innsette som har behov for helsehjelp utanfor fengselet, og innsette som står på LAR – det er altså ikkje snakk om ordinær helsehjelp, men innsette som har eit anna helsebehov – så skal dei ikkje overførast. Eg må spørja igjen: Korleis meiner statsråden at rehabiliteringsdelen i LAR-programmet skal varetakast i Nederland?
LAR-tibudet i Nederland tilsvarer LAR-tilbudet i Norge. Spørsmålet er hvorvidt vi skal benytte oss av en mulighet til særskilt å hindre personer som ønsker soning i Nederland, å reise til Nederland for å gjennomføre soning fordi de er i LAR, når de får et likeverdig tilbud. Så vidt jeg kan erindre, var vel ikke representanten Toppes parti med på denne flertallsmerknaden, men det er jo hyggelig at hun ivaretar interessene til dem som sto bak flertallsmerknaden likevel. Jeg må si at jeg finner ingen saklig grunn til å nekte noen som ønsker soningsoverføring til Nederland, som får et forsvarlig tilbud, og som etter en individuell vurdering får en oppfølging som er tilsvarende den man ville fått i Norge, overføring til soning i Nederland. Nå er det heller ikke riktig, som representanten Toppe sier, at overføring til Nederland skulle være frivillig. Det skulle være frivillig så langt det lar seg gjøre, og det praktiseres i dag for alle.
Etter det statsråden argumenterer med, forstår eg det slik at Kristeleg Folkeparti, som var med og skaffa fleirtal for denne avtalen med regjeringspartia, er heilt innforstått med og heilt einige i at LAR-pasientar skal kunna overførast til Nederland, og slik ikkje meiner det som dei gav uttrykk for i innstillinga. Eg vil berre få ei stadfesting frå statsråden på at det som no skjer, er heilt i samsvar med stortingsgruppa til Kristeleg Folkeparti.
Som representanten Toppe sikkert er kjent med, representerer ikke jeg Kristelig Folkeparti, og jeg tror det er viktig at Kristelig Folkeparti svarer på egne vegne. Jeg svarer på regjeringens vegne, og regjeringen har ikke funnet noe grunnlag for å hindre personer som frivillig ønsker overføring til Nederland, selv om de er under LAR-behandling, fra å bli overført til Nederland. Jeg mener spørsmålet fra representanten Toppe egentlig er bakvendt, for spørsmålet er: Hva er årsaken til, eller begrunnelsen for, at vi skulle nekte noen å reise til soning i Nederland når de selv ønsker det, når tilbudet de får, er i samsvar med det tilbudet de har krav på, når det er tilsvarende tilbud de får i Nederland som det de får i Norge? Nå vet jeg at det ikke er jeg som skal stille representanten spørsmål, så jeg aksepterer at jeg ikke får svar, men jeg mener at spørsmålet fra representanten Toppe er helt bakvendt. Jeg mener en må ha et særskilt grunnlag for å kunne nekte det, når en har et tilbud som faktisk er tilsvarende det vi har i Norge. Når personer selv ønsker slik soningsoverføring, bør vi naturligvis legge til rette for det.
«I regjeringens tilleggsproposisjon til statsbudsjettet kuttes den energirettede bistanden betydelig. Hvordan vil dette prege arbeidet til internasjonal avdeling i Norges vassdrags- og energidirektorat, som ligger under olje- og energiministerens ansvarsområde?»
Som representanten peker på, foreslås det i tilleggsproposisjonen at bevilgningen over Utenriksdepartementets budsjett, kap. 166 post 74, til bistand innen fornybar energi reduseres fra 790 mill. kr til 270 mill. kr. Innenfor NVE er det i dag samarbeidsprosjekter med åtte land som finansieres over denne posten. Utenriksdepartementet har nå satt i gang en prosess i samarbeid med sine utenriksstasjoner og Norad for å se på hvordan budsjettreduksjonen best kan gjennomføres på en måte som i minst mulig grad påvirker oppnåelsen av de mål Stortinget har satt for den internasjonale innsatsen innenfor fornybar energi. Denne prosessen er ikke på det nåværende tidspunkt avklart. Derfor er det heller ikke slik at vi i dag kan si hvordan denne reduserte rammen vil bli fordelt på programmer og institusjoner. Derfor er det heller ikke på det nåværende tidspunkt enkelt å si noe veldig konkret om hvordan dette i detalj vil påvirke NVEs internasjonale arbeid i tiden framover. At reduksjonen vil gjøre at arbeidet og aktiviteten til NVE også i internasjonal avdeling – der jobber mange i NVE med internasjonale spørsmål, uten at de er ansatt i internasjonal avdeling – nok vil bli nedskalert, tror jeg det er grunn til å anta. Samtidig er det slik at en betydelig del av denne innsatsen gjøres med innleide konsulenter, ikke alltid med egne ansatte i NVE.
Takk for svaret, selv om det egentlig var mangel på svar. Det jeg i alle fall kan lese ut av det, er at det vil bety ganske mye for satsingen på det internasjonale i det som er ansvarsområdet til olje- og energiministeren. For som han veldig godt illustrerer, er det snakk om veldig store kutt. Det er altså to tredjedeler av Norges bidrag til fornybarsatsing som skal kuttes. Som olje- og energiministeren burde være veldig klar over, er det sånn at skal vi lykkes i å unngå en internasjonal klimakatastrofe, må veksten komme i fornybar energi i utviklingsland. I Norge har vi verdensledende kompetanse på dette, vi har verdensledende kompetanse i planlegging og realisering av viktige prosjekter. Disse har vært stilt til bruk for at man skal kunne bidra til en bærekraftig vekst i utviklingsland. Dette er altså det som regjeringen nå ønsker å bryte. Mitt spørsmål konkret til de åtte prosjektene som NVE i dag har ansvar for, er: Er det prosjekter av de prosjektene hvor det er aktuelt å bryte allerede inngåtte avtaler?
Selvfølgelig er det viktig i dette arbeidet som i all hovedsak gjøres i et annet departement enn mitt, at måten dette nedskaleres på, er så ryddig som mulig og skaper så få negative konsekvenser for samarbeidslandene som mulig. Så har jeg lyst til å si meg enig med representanten Aukrust – internasjonalt samarbeid om utvikling av fornybare energikilder vil være viktig for å muliggjøre utvikling av mer bærekraftige energisystemer over tid. Dette er, som representanten Aukrust er kjent med, noe både regjeringen og stortingsflertallet tar på største alvor.
Jeg merker meg at ministeren ikke vil svare på om det blir aktuelt å bryte inngåtte avtaler. Når han ikke svarer her i Stortinget, står det jo i proposisjonen fra regjeringen at det kommer til å bli konsekvensen av den politikken som statsråden har vært med på å gi sin tilslutning til. Så begynner klimatoppmøtet om få uker. Jeg tror ikke olje- og energiministeren skal dit, men jeg vet at veldig mange av hans kolleger rundt om i verden kommer til å møtes i Paris. Som ministeren vet veldig godt, er et av de store spørsmålene finansiering av klimatiltak, og finansiering av fornybar energi som noe av det aller viktigste. Derfor er mitt spørsmål til energiministeren: Er han enig i at det er behov for fortsatt bistand til fornybare prosjekter i utviklingsland dersom vi skal lykkes i internasjonal klimapolitikk, og dersom vi skal få energimiksen globalt sett til å dreies mer mot det fornybare og ut av det fossile?
I en situasjon hvor vi ser at det globale energibehovet øker – det er i stor grad drevet av at folk som tidligere ikke hadde tilgang på høyverdige energiressurser, nå får det – er det selvfølgelig viktig at man legger til rette for at fornybar energi utgjør en større andel av verdens globale energiforsyning. Når vi også vet at en betydelig del av veksten i energikonsumet kommer nettopp i land som ikke har den grad av utvikling og industrialisering som vi har i Vest-Europa, er det selvfølgelig viktig at det også der legges til rette for vekst. Så er det sånn at Norges engasjement på dette området fortsatt vil være betydelig. Men det er altså Utenriksdepartementet som har en betydelig del av ansvaret for det representanten Aukrust nå tar opp.
«Plugging av midlertidig pluggede brønner på norsk sokkel blir løftet fram av flere som et aktuelt tiltak for å bidra til aktivitet på norsk sokkel, samt et tiltak som muliggjøres av fallende riggrater og økt tilgjengelighet på rigger. Vil statsråden legge til rette for framskyndet brønnplugging der det er aktuelt?»
La meg begynne med å si at jeg er glad for og setter pris på at Arbeiderpartiet er opptatt av aktivitetsnivået på norsk sokkel. Det er regjeringen også. Det er ingen tvil om at både industrien og til dels norsk økonomi møter noen utfordringer nå om dagen på grunn av at vi fram mot 2013–2014 så et sterkt økende kostnadsnivå på norsk sokkel, delvis drevet fram av et svært høyt aktivitetsnivå. Vi har også sett at oljeprisen har falt ganske kraftig de siste 18 månedene. I sum setter det deler av oljeindustrien i en veldig krevende situasjon. I denne situasjonen er stabilitet og forutsigbarhet fra myndighetenes side veldig, veldig viktig. Hovedansvaret for å håndtere de utfordringene som industrien nå står i, ligger nettopp hos industrien, og mitt klare inntrykk er at industrien, representert ikke bare ved leverandører og operatører, men også representert ved fagbevegelsen, tar denne utfordringen på ramme alvor og jobber nå målrettet med å få kostnadene ned for dermed å kunne muliggjøre ikke bare høsting av våre energiressurser, men også det å skape store verdier for samfunnet i tiårene som ligger foran oss. Men forvaltning av petroleumsressursene må man håndtere i et langsiktig perspektiv. Det er et mål at disse ressursene skal komme hele det norske folk til gode, prinsipper som jeg vet at Arbeiderpartiet står bak. I nettopp rammeverket for petroleumsaktiviteten har vi en klar rolle- og ansvarsfordeling mellom myndighetene på den ene siden og næringen på den andre siden. Myndighetene styrer denne aktiviteten gjennom rammer, som bl.a. består av plikter tilknyttet etterlatelse av brønner. I dette regelverket framgår det både hvordan og når brønner skal sikres, overvåkes og plugges. I henhold til dagens forskrifter skal alle brønner sikres før de forlates, slik at brønnintegriteten ivaretas i den tiden de er forlatt. Det er forskjellige krav til forskjellige typer brønner, og det er et svært komplekst arbeid som også må planlegges godt. Men å stille krav om brønnplugging som et motkonjunkturtiltak mener jeg ikke er en klok tilnærming til dette.
For det første er det ikke et motkonjunkturtiltak, det er et tiltak som uansett før eller siden må gjennomføres – det å plugge brønner permanent er kanskje en av de mest kjedelige jobbene et oljeselskap faktisk skal foreta seg. Det som er noe av essensen i diskusjonen, er at det kan være samfunnsmessig ganske fornuftig å utnytte den ledige kapasiteten som er bl.a. i riggmarkedet nå og i planleggingsfasene knyttet til permanent plugging. Vi vet det er en diskusjon med oljeselskapene på den ene siden og kanskje dem som er ivrigst for å få plugget brønner permanent på den andre siden, hvor det ikke er full oversikt over antallet brønner som skal plugges. Men det er ingen tvil om at den hastigheten som den permanente pluggingen foregår i, er mindre enn hva behovet for permanent plugging skulle tilsi, i hvert fall er det grunn til å anta det. Er det en oppfatning som olje- og energiministeren deler?
Jeg deler i hvert fall den oppfatning at dette er et stort arbeid, det er et teknisk krevende arbeid, og det er veldig, veldig viktig at denne typen operasjoner, i likhet med alle andre operasjoner på norsk sokkel, håndteres med nødvendig grad av grundighet. Det inkluderer bl.a. at denne typen operasjoner må planlegges godt før de igangsettes. Representanten Aasland får det til å høres ut som at det ikke pågår permanent brønnplugging på norsk sokkel i det hele tatt. Det er ikke riktig. I løpet av de nærmeste årene vil det bli plugget et sted mellom 50 og 60 brønner på norsk sokkel, og det pågår permanent brønnplugging i Nordsjøen akkurat mens vi står her nå.
Jeg er kjent med at aktiviteten knyttet til permanent plugging har økt noe. Det har økt noe i takt med oppmerksomheten knyttet til behovet for permanent plugging også. Det bekymrer meg at olje- og energiministeren avviser dette som et godt tiltak i en situasjon hvor næringen som sådan har en lavkonjunkturfase, og hvor statsråden selv tror på at aktiviteten om noe tid vil gjenoppstå – ikke til de historiske nivå som har vært de siste årene, men tilbake til et litt høyere nivå. Da vil det være fornuftig å forvalte kompetansen på en best mulig måte i den lavkonjunkturfasen, og da må det jo være fornuftig å få gjort ting som uansett må gjøres. Mitt spørsmål konkret nå til statsråden er: Vil statsråden bidra til at myndighetene får tilstrekkelig og god oversikt over hvilke og antall brønner som permanent skal og bør plugges i tiden framover?
Jeg har for det første lyst til å si at jeg ikke har avvist at dette er et godt tiltak. Det jeg forsøkte i mitt første svar, var å avvise at det vil være en god idé å overprøve de rammene for aktivitet vi har på norsk sokkel gjennom å gjøre politiske vedtak som overstyrer rollefordelingen på norsk sokkel mellom myndighetene, som setter rammene, og selskapene, som innenfor de rammene gjør kommersielle beslutninger om også denne type spørsmål. Så har jeg lyst til å si at vi har et godt helse-, miljø- og sikkerhetsrammeverk på norsk sokkel. Det oppfatter jeg det er bred enighet om. Når det gjelder brønnintegritet, er det også et regelverk som er blitt strammet inn i den senere tid, og det jeg selvfølgelig er opptatt av, er at hensynet til helse, miljø og sikkerhet – også ytre miljø – blir ivaretatt på en god måte. Det mener jeg er tilfellet med dagens lov- og forskriftsverk.
«Hvordan vil statsråden arbeide for å sikre at nødvendig kompetanse, som vil være nødvendig for videre drift og utvikling av norsk petroleumssektor, ikke forsvinner fra norsk sokkel i nedgangstider?»
La meg gjenta det jeg sa til representanten Aasland: Jeg er glad for at Arbeiderpartiet er genuint opptatt av aktivitetsnivået på norsk sokkel og forvaltningen av de fantastiske energiressursene vi har i våre havområder. Men det er sånn at vi i perioden fram til 2013 så at kostnadene på norsk sokkel utviklet seg i en retning som ikke var bærekraftig, med en oljepris på 100 dollar fatet, og i hvert fall ikke er det med en oljepris på rundt 50 dollar fatet, som vi ser nå. Jeg oppfattet at deler av industrien var godt i gang med å redusere kostnadene allerede i 2013–2014, og det er klart at dette er et arbeid som har blitt intensivert i dag. Det er et viktig arbeid. Industrien har ansvaret for sin egen konkurransekraft. Det er et viktig arbeid som nå er på gang i industrien for å komme på et kostnadsnivå som gjør det mulig å videreføre lønnsom energiproduksjon fra norsk sokkel i tiden framover. Fra myndighetenes side – jeg gjentar nok en gang det jeg sa til representanten Aasland – er stabilitet og forutsigbarhet i rammeverket for petroleumsaktivitet det aller, aller viktigste regjering og storting kan bidra til. På lengre sikt er vi nødt til å finne mer ressurser for å opprettholde aktiviteten på dagens nivå. Derfor er tilgangen til nye arealer viktig, noe jeg vet Arbeiderpartiet er enig med meg i. Vi jobber nå i Olje- og energidepartementet både med 23. konsesjonsrunde og med tildelingen i TFO 2015. Når det gjelder opprettholdelse av kapasiteten i industrien, mener jeg også der at industrien selv har hovedansvaret. Vi har allikevel fra regjeringens side valgt å foreslå å styrke petroleumsforskningen i Norge med 100 mill. kr i budsjettet for 2016 til Forskningsrådets DEMO 2000-program. Dette er et program som er veldig målrettet mot akademikere – høyt utdannet personell – i leverandørindustrien, f.eks. sivilingeniører, som vi nå ser har utfordringer i arbeidsmarkedet. DEMO 2000 vil være viktig på kort sikt. Det vil frigjøre totalt 600 mill. kr til petroleumsforskning og sysselsette mange mennesker neste år. Samtidig vil det gi et godt grunnlag for styrket ressursforvaltning og økt energiproduksjon og sikrere og mer klimavennlig energiproduksjon på norsk sokkel i et lengre perspektiv.
Takk for svaret, statsråd. Statsråden sier at industrien har ansvaret for sin egen konkurransekraft, men viser også til ulike forskningsprogram i budsjettet som han foreslår å bevilge penger til. Det er, som statsråden også sa, sånn at man åpner for nye areal i 23. konsesjonsrunde. Nytt areal, i den grad man nå åpner for det, har ikke vært tilgjengelig på 20 år. Det vil jo bety at man flytter aktivitet i nord. Framtidig aktivitet i nord vil jo ha behov for dagens kompetanse i vest. Det er viktig at disse menneskelige ressursene ikke forsvinner utenlands eller til andre sektorer. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at det ikke skjer, annet enn ved å bevilge penger til ulike forskningsprogram?
Som jeg sa, ser vi den krevende verden rundt oss, ikke bare store flyktningstrømmer til Europa og også til vårt land, men også et oljemarked der ute som har noen utfordringer. Nettopp i en sånn situasjon kommer jeg aldri til å slutte å gjenta at stabilitet og forutsigbarhet i petroleumsforvaltningen er noe av det aller, aller viktigste bidraget vi kan gjøre. Så har jeg lyst til å henlede oppmerksomheten på noe representanten Aasland sa i et innlegg tidligere. Det er ikke gitt at vi skal ha all den store kapasiteten vi hadde i industrien i 2013 og 2014, tilbake igjen. Vi er nødt til å gjøre dette mer effektivt, vi er nødt til å produsere olje med noe færre årsverk enn tilfellet har vært tidligere. Derfor er jeg ikke for å låse inn viktig – fantastisk viktig – kompetanse i industrien.
Forbundsleder i Industri Energi, Leif Sande, sier det jo tydelig: «En hel generasjon oljearbeidere er i ferd med å gå tapt.» Han ber regjeringen om å utvide permitteringsperioden. Jeg antar at det var det statsråden viste til i svaret nå nettopp. Statsministeren har også sagt i denne salen flere ganger at det ikke er et forslag som regjeringen vil imøtekomme. Men hvilke tiltak ser statsråden som mer effektive for å sikre at nødvendig kompetanse blir i olje- og gassektoren og ikke forsvinner, enn endringer i permitteringsverket?
Mitt inntrykk er at arbeids- og sosialminister Robert Eriksson for det første allerede har utvidet permitteringsregelverket i tråd med ønsker fra industrien. Jeg har inntrykk av at statsråd Eriksson har sagt at utviklingen av arbeidsmarkedet også i enkeltindustrier er en utvikling han vil følge tett og fortløpende vurdere. Det har vært tradisjon for i norsk politikk å skalere opp og ned permitteringstiden avhengig av situasjonen i arbeidslivet. Det er mitt inntrykk at statsråd Eriksson også har sagt at han vil gjøre det. Så oppfatter jeg at man i industrien nå er i ferd med å få godt grep om kostnadsutfordringene. Man er i ferd med å få godt grep også med tanke på å forberede seg på den oppturen som vi alle antar kommer – og vet kommer – og industrien har godt grep også om spørsmålet om kompetanse.
«Eksisterende deltakeravtale ved CO2 Teknologisenter Mongstad[[TCM]] løper ut i 2017. TCM har intensjonsavtaler med en rekke aktører om teknologitesting som vil gå utover 2017. Endelig avtale kan ikke inngås før framtidig drift av senteret er avklart. Hvordan vil statsråden gå fram for å sikre at framtidig drift av TCM blir avklart i tide til at det kan inngås endelige avtaler for testing ut over 2017?»
I fjor høst orienterte vi Stortinget om vår strategi for arbeidet med karbonfangst og -lagring i forbindelse med statsbudsjettet for i år. I den strategien framkommer det at TCM er et viktig element i regjeringens strategi, og anlegget har allerede levert viktige resultater i form av kvalifisering av teknologier for CO2-fangst og reduksjon av risiko tilknyttet denne typen prosjekter. Vi har hatt flere leverandører inne med ulike teknologier der det er et svært kompetent miljø, hvis kompetanse kommer til nytte ikke bare i annen norsk industri, men også i karbonfangstanlegg i andre deler av verden. Vi har også hentet ut viktig lærdom om hva slags andre miljømessige utfordringer man kan påtreffe ved etablering av fullskala karbonfangstanlegg, også informasjon som er delt med våre internasjonale partnere, og har blitt tatt i bruk også internasjonalt. Teknologisenteret er også en viktig brikke for det internasjonale samarbeidet og har styrket samhandlingen og samarbeidet mellom Norge og ikke minst USA på dette viktige teknologiområdet. Det har alltid ligget til grunn for dette arbeidet at Teknologisenteret skal driftes i tett samarbeid med industrielle aktører. Det har vært et prinsipp som har hatt støtte fra Arbeiderpartiet – det antar jeg det har fortsatt. Det mener i hvert fall jeg er kjempeviktig, men også å sørge for at anlegget fortsatt vil være attraktivt for teknologieiere som vil teste teknologien sin der. Det er også viktig i det videre arbeidet med TCM. Så har vi også i strategien varslet at vi skal vurdere ulike alternativer for drift av Teknologisenteret etter at den eksisterende deltakeravtalen utløper i august 2017. Det er et oppdrag vi nå har gitt til Gassnova, bl.a. å evaluere hvordan anlegget har nådd de målene regjering og storting har satt, men også ulike alternativer for organisering av driften etter 2017. Dette arbeidet vil selvfølgelig Stortinget bli holdt orientert om i forbindelse med budsjettprosessen.
Jeg takker for svaret. Det arbeidet som utføres ved TCM, er uhyre viktig både for Norge som stor olje- og gassnasjon og for kampen mot global oppvarming. Det som er problemstillingen her, og det som bekymrer meg, er at bemanningen på TCM er sekundert fra de industrielle samarbeidspartnerne. Dersom vi skal få en videre drift utover 2017, må vi også ha industrielle samarbeidspartnere med oss. Det er en tidslinje i dette også. Det må være helt krystallklart medio 2016 at det blir fortsatt drift ved TCM for at disse aktørene som nå har fått støtte fra Department of Energy i USA for å teste ved TCM, skal kunne sette i gang sin testing, som vil gå utover 2017. Da er det en tidslinje med hensyn til hvordan Stortinget skal involveres, hvordan man får bedriftene på plass, og hvordan man får budsjettmidlene på plass i tide.
La meg innrømme at jeg nok har vært bekymret mange ganger for om testsenteret på Mongstad klarer å skaffe seg partnere, særlig på testingsområdet. Jeg må innrømme at den bekymringen har jeg ikke i dag. Jeg oppfatter tvert imot at det er stor interesse internasjonalt for å teste på Mongstad, bl.a., som representanten Henriksen peker på, fra amerikanske teknologieiere, både statlige og kommersielle aktører. Så er dette selvfølgelig store industrielle prosesser. På den ene siden gjør det at man må starte i god tid. Det mener jeg at regjeringen har gjort. Samtidig må det gås inn i med nødvendig grundighet, nettopp av samme årsak. Vi kommer, som jeg sa, til å holde representanten Henriksen og resten av Stortinget orientert om dette arbeidet i de årlige budsjettprosessene.
Det er for så vidt ikke de årlige budsjettprosessene jeg er opptatt av å bli informert om nå. Det som vi må få på plass, er en avtale om fortsatt drift som er så klar medio 2016 at de avtalene om testing som nå foreligger, vil bli realisert. Jeg vil også benytte anledningen til å følge opp med et annet spørsmål i tilknytning til denne problemstillingen, som dreier seg om tomt 3 ved testsenteret. Det vi har nå, er to tomter som tester i ganske stor skala to forskjellige typer teknologier. Det har vært diskutert hvorvidt den tredje tomten skal kunne brukes til å teste flere forskjellige teknologier, og kanskje også i en mindre skala enn de to store, tunge testanleggene som nå står, som er svært ensidig innrettet på teknologier. Dette vil også gjøre anlegget mer attraktivt for testing fra industrielle aktører. Vil dette inngå i departementets planer videre?
Det er riktig som representanten Henriksen peker på, det er arealer tilgjengelig på Mongstad, som man gjerne kan kalle den tredje tomten, som i teorien kan brukes til å gjennomføre skalatester av mindre størrelse enn de to store anleggene som i dag er i drift på Mongstad. Det er selvfølgelig i en videreutvikling av dette. Jeg skal på ingen måte utelukke at det representanten Henriksen tar til orde for, vil bli aktuelt, men det er ikke tatt noen beslutning om å etablere den nødvendige infrastrukturen på den tomten. Men det er selvfølgelig en av de tingene som må vurderes i spørsmålet rundt videreutvikling av testsenteret på Mongstad.
Vi går da over til spørsmål 7.
Dette spørsmålet, fra representanten Hege Haukeland Liadal til kulturministeren, vil bli besvart av kunnskapsministeren på vegne av kulturministeren, som har erklært seg inhabil.
«Kistefos-Museet er eid av en stiftelse kontrollert av Christen Sveaas. I 2015 foreslo Arbeiderpartiet å øke bevilgningen med 500 000 kroner. Dette fikk ikke flertall i Stortinget. Hvilke nye kriterier er lagt til grunn for at statsråden» – ansvarlig statsråd – «har foreslått økning i 2016?»
Statsråd Thorhild Widvey har erklært seg inhabil ved behandling av saker som gjelder Kistefos-Museet. Budsjettsøknaden fra museet ble på vanlig måte forelagt meg som settestatsråd. Jeg var imidlertid i pappapermisjon på det tidspunktet. Søknaden fra museet ble derfor behandlet av min settestatsråd Elisabeth Aspaker. Spørsmålet har med andre ord vært på litt av en reise i regjeringen. Fra Kulturdepartementets budsjettkapittel 328, Museums- og andre kulturvernformål, ytes betydelig statlig driftstilskudd til om lag 70 museer, herunder også et mindre tilskudd til Kistefos-Museet i Jevnaker kommune i Oppland. I 2015 utgjør tilskuddet til museet 0,5 mill. kr. Kistefos-Museet holder til i lokalene etter A/S Kistefos Træsliberi, som var i drift fra 1889 til 1955. I tillegg til å være et teknisk-industrielt kulturminne er det også en arena for kunstformidling med en skulpturpark og en kunsthall. Med støtte fra Riksantikvaren er det lagt ned et omfattende arbeid i å levendegjøre industrihistorien, bl.a. slik at viktige deler av det bevarte produksjonsutstyret også kan demonstreres i bruk. Også skulpturparken er blitt utvidet med rause bidrag fra finansmannen Christen Sveaas. I 2014 registrerte museet 25 000 besøkende, det er en økning på om lag 25 pst. sammenliknet med året før. I sin budsjettsøknad for 2016 har Kistefos-Museet bedt om en betydelig økning i tilskuddet fra Kulturdepartementet. Det ble søkt om en realøkning på 2 mill. kr til tiltak knyttet til styrket formidling og drift. Av samlet budsjettforslag over kap. 328 på nærmere 1,2 mrd. kr har regjeringen foreslått en mindre økning på 483 000 kr til Kistefos-Museet i 2016 for å styrke museets formidlingsvirksomhet. Kistefos-Museet fremstår i dag som en nokså unik plante i den norske museumsfloraen. Både besøkstallet og det samlede omfanget av museumsvirksomheten tilsier en viss økning i det statlige tilskuddet. Regjeringen valgte å prioritere å øke tilskuddet til museet for 2016 for å anerkjenne arbeidet som dette museet gjør. Museet har vært flink til å drive sin institusjon med hovedsakelig private midler. Av et samlet søknadsvolum fra museer på 300–400 mill. kr de senere årene er det til enhver tid rom for å prioritere realøkning til kun et fåtall museumstiltak over Kulturdepartementets budsjett. Blant disse søknadene er det svært mange kvalifiserte søknader som man ikke finner mulighet til å prioritere. Det er dette som ligger til grunn for at regjeringen ikke fant rom til å prioritere realøkning til Kistefos-Museet i 2015-budsjettet, på samme måte som det heller ikke var mulig å prioritere en rekke andre kvalifiserte søknader fra museer rundt omkring i landet.
Jeg takker for svaret. Det er liten tvil om at det er behov for formidlingsmidler til norske museer og andre kulturinstitusjoner. Det som jeg ønsker å følge opp med, gjelder hvilke kriterier den ansvarlige statsråden har brukt for nettopp å styrke Kistefos sett opp mot andre relevante, veldig sammenliknbare anlegg, både når det gjelder museer og ikke minst industrihistorien i Norge, ved å legge det på kulturbudsjettet versus det å ivareta industrihistorien på Miljødepartementets kapitler og poster.
Nå er det slik at jeg er ansvarlig kun for Kistefos-Museet på Kulturdepartementets budsjett, grunnet Thorhild Widveys inhabilitet. Så de generelle spørsmålene om prioriteringskriterier for andre museer må rettes til kulturministeren. Nå har jeg i mitt svar fått tydelig frem hva slags museum Kistefos-Museet er, både et industrimuseum, et industriminne og et kunstmuseum, som dermed også driver med formidling. Når det kommer inn flere søknader enn det man har penger til, må noen få penger og andre ikke. Da er det normale faglige kriterier som legges til grunn for hva som er planene for formidling. Man ser vel på besøkstall, man ser vel også på om museet har høy kvalitet. Når dette i tillegg er et museum som har vært flink til å drive med private midler, mener jeg at den økningen som er lagt inn, er fornuftig og god.
Jeg takker for svaret. Jeg er ikke helt sikker på om jeg får et konkret svar fra den ansvarlige statsråden nettopp når det gjelder tildelingen til Kistefos framfor andre sammenliknbare museer og kunstformidlere. Så jeg ønsker å stille spørsmålet nok en gang: Hvilke kriterier har den ansvarlige statsråden brukt for å gi midler til Kistefos-Museet?
Jeg er – for å være ærlig – ikke helt sikker på om jeg forstår spørsmålet. Premisset her er jo at man har et søknadsvolum på 300–400 mill. kr, og så kan man prioritere realøkning til kun et fåtall museumstiltak ut fra det. Så er det en vurdering som foregår i departementet. Jeg tror ikke det finnes en offentlig liste med kriterier man skal fylle for det. Det er normale politiske og faglige vurderinger som foregår i alle slike budsjettsaker. Hvis det er slik at Kulturdepartementet har en fast liste med kriterier, som også er offentlige, skal jeg selvfølgelig få korrigert det, og så skal representanten få se den. Men det er ikke mulig å gi noe annet svar på det enn at når man må prioritere, ser man hvilke søknader som er gode, og hvor det er behov. Når det er mange gode søknader, må man velge noen få hvert år.
Da går vi over til spørsmål 24.
«I Dagens Næringsliv lørdag 31. oktober 2015 kommer det frem at brødrene Løvenskiold og skolekonsernet Anthon B Nilsen har hentet ut 100 millioner kroner fra drift av privatskoler. Det er ulovlig å ta ut utbytte fra statlig støttede utdanningsinstitusjoner, samtidig påstår Løvenskiold at alt har skjedd i henhold til loven. Hva er statsrådens vurdering av dette, og hvilke tiltak vurderer statsråden å sette i verk når det gjelder krav til organisering, økt kontroll, straff, oppmykning osv.?»
Private høyskoler som mottar statstilskudd, kan ikke gi økonomisk utbytte eller på annen måte overføre et overskudd til eier eller dens nærstående. Statlige driftstilskudd og egenbetaling fra studentene skal komme studentene til gode. I tilfellet representanten Knag Fylkesnes refererer til, har en fusjon blitt gjennomført på en måte som har gitt eierselskapet Anthon B Nilsen Utdanning AS en regnskapsmessig gevinst ved salg av to høyskoler. Transaksjonen er gjort i flere ledd. Først kjøpte det som het Norges Informasjonsteknologiske Høgskole AS, NITH, de to høyskolene NISS høyskole AS og Westerdals høyskole AS. Så innfusjonerte NITH både NISS høyskole og Westerdals høyskole, og tok navnet Westerdals ACT. NITH kjøpte NISS høyskole og Westerdals høyskole av sin egen eier, Anthon B Nilsen Skoledrift AS, for 105 mill. kr. Departementet har fått presentert dette som en konsernintern salgstransaksjon. Anthon B Nilsen Utdanning AS og høyskolene har understreket at det ikke er utbetalt utbytte. Vi har foreløpig ikke grunnlag for å konkludere med at det har skjedd noe ulovlig. Departementet har stilt Westerdals ACT spørsmål om hvorfor fusjonen ble gjennomført på denne måten, og hvorfor eierselskapet Anthon B Nilsen ikke bare slo sammen NITH, NISS og Westerdals uten at den ene høyskolen først kjøpte de to andre. Vi har også stilt spørsmål om prisfastsettelsen på selskapene. På mandag ble det kjent at Anthon B Nilsen Utdanning AS vil tilbakeføre kjøpesummen i sin helhet og «nullstille» de økonomiske transaksjonene. Det synes jeg er bra, men departementet skal fortsatt få svar på de spørsmålene vi har stilt. Når vi har fått det, må vi se på hva vi har grunnlag for å gjøre videre med denne konkrete saken. Uavhengig av det illustrerer også saken at dagens regelverk ikke er klart nok. Det samme gjelder innholdet i og plasseringen av tilsynsansvaret. Det var også en erkjennelse som den rød-grønne regjeringen kom til da den satte ned det såkalte Andreassen-utvalget, en ekspertgruppe for å utrede hvordan dette kan forbedres. Da vi kom i regjering og tok stilling til utvalget som var satt ned, bestemte vi oss for at dette var et viktig arbeid, og ekspertgruppen fikk fullføre sitt arbeid og har levert sin rapport. Den har nå vært på høring, som var ferdig i sommer. Vi arbeider nå med oppfølging av ekspertgruppens forslag og vil sende forslag om regelverksendringer på høring våren 2016.
Det er litt uklart for meg kva som er uklart med dagens regelverk for eigarar av desse institusjonane. Det er eit heilt klart utbyteforbod i denne sektoren. Det blei også påpeikt av Riksrevisjonen i 2013 at dette burde bli gitt ei særskilt oppfølging. Det varsla også departementet før regjeringsskiftet at ein ønskte å gjere, for her meinte Riksrevisjonen at det låg problematiske ting. I spørjetimen førre onsdag uttalte Erna Solberg at det nok kunne ha vore stilt fleire spørsmål frå regjeringa i denne saka tidlegare. Det har vore mykje møteaktivitet etter avsløringa i Dagens Næringsliv. Har det blitt stilt spørsmål direkte til Anthon B Nilsen før saka eksploderte i DN?
Til det første, hvorvidt regelverket er uklart eller ikke: Jeg vil anbefale representanten å lese Andreassen-utvalgets rapport, som påpeker at det er uklart. La meg bare ta ett eksempel. Andreassen-utvalget er helt enig i at det skal være et utbytteforbud, men altså ikke et forbud mot salg. Dette er da et salg ikke ut av et konsern, men en konsernintern transaksjon, som gjør at i teorien kan også disse pengene tas som utbytte. Det er grunnlaget for saken, i hvert fall det som undersøkes nå. Det i seg selv vitner om et regelverk som ikke er klart nok, men dette utbroderes godt og grundig i Andreassen-utvalgets rapport. Når det gjelder departementets oppfølging, kunne det vært stilt flere spørsmål tidligere, f.eks. om en film- og tv-studie som det var en runde på i 2011. Der kunne departementet stilt flere spørsmål. Departementet kunne også tidligere stilt flere spørsmål om transaksjonen, selv om departementet har fulgt alle vanlige rutiner og hatt oppfølging etter at årsregnskapet kom inn nå sommeren 2015.
Eg føler ikkje at eg fekk noko svar på spørsmålet om det i det heile har blitt stilt spørsmål før saka eksploderte i DN. Riksrevisjonen gav i 2013 beskjed om at departementet burde følgje dette opp, og departementet sa før regjeringsskiftet at det ville ein gjere – ein ville ha ei særskilt oppfølging av denne saka. Og Erna Solberg har sagt at det kunne ha vore stilt fleire spørsmål tidlegare. Spørsmålet mitt er enkelt: Har det i det heile vore stilt spørsmål til Anthon B Nilsen før saka eksploderte i DN?
Bare så vi har det klart for oss: Det Riksrevisjonen påpekte i 2013, som da gjaldt forhold som forelå før regjeringsskiftet, var at egenkapitalen i Anthon B Nilsen var høy. Det statsministeren svarte på i spørretimen, var om det allerede den høsten da departementet ble orientert om fusjonen, kunne blitt stilt flere spørsmål. Det er jeg helt enig i, og det har jeg også gjentatt fra første stund at det kunne blitt. Når det gjelder oppfølgingen til departementet, har vi oppfølging i etterkant, når årsrapporter kommer inn. Fusjonen ble gjennomført i 2014, og fullstendig årsregnskap for Anthon B Nilsen kom da til oss i sommer, og derfor blir disse spørsmålene stilt i høst. Det betyr at det har tatt lang tid. Det er korrespondanse og tilbakemeldinger til alle de private høyskolene, også Westerdals, men de konkrete spørsmålene om denne fusjonen har blitt stilt nå i høst etter at årsregnskapet for 2014 kom inn.
Dermed er sak nr. 2 ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.