Molt bon dia. Comença la sessió. La llista de les preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier de Ple, i, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest mateix matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària... [[Joan Garriga Doménech demana per parlar.]] M'ha demanat la paraula, senyor Garriga? No podia ni acabar que acabés la benvinguda... Per què em demana la paraula?
Sí, en virtut de saber si hi ha vots delegats i en aquests vots delegats està el del fugat de la justícia Lluís Puig.
Hi ha un primer principi de prudència, que és que si m'hagués deixat acabar hagués tingut resposta la seva pregunta. Per tant, prosseguiré dient-los que els faig avinent que quatre diputats han delegat el seu vot per aquesta sessió plenària. I en aquests quatre diputats està inclòs el vot delegat del diputat Lluís Puig. [[Aplaudiments forts i perllongats. Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
I, presidenta, després de l'aplaudiment per la cacicada [[remor de veus]] , a mi m'agradaria saber, conèixer..., davant d'aquesta nova desobediència al Tribunal Constitucional, conèixer l'opinió dels lletrats. I, per tant, demanaria la suspensió del Ple fins a conèixer l'opinió dels lletrats d'aquesta cambra sobre aquesta vulneració i aquesta contravenció d'una disposició del Tribunal Constitucional, perquè és un atac a l'estat de dret i a la democràcia. Gràcies, presidenta.
Doncs puc informar-lo que la Mesa, per majoria, ahir va acordar, havent escoltat totes les indicacions que ens va donar el lletrat major, vam decidir acordar mantenir la delegació de vot del diputat Lluís Puig. [[Pausa.]] Senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Sí, que per observança del Reglament, l'article 90 i per un principi de prudència, recomanaria a la Mesa que llegís bé l'article 95, que estipula en quines circumstàncies es pot delegar el vot. En aquest cas és per embaràs o malaltia acreditada. I jo crec que el senyor Lluís Puig no està ni embarassat, ni està malalt, està fugat de la justícia. I per això hem registrat ara mateix...
Senyor...
...una petició a la Mesa perquè reconsideri la seva posició.
Han registrat ja aquesta reconsideració? [[Pausa.]] Un moment, que consulto si ens ha arribat. [[Pausa llarga.]] Efectivament, m'acaben de fer arribar la seva sol·licitud de reconsideració i, per tant, la Mesa atendrà aquesta sol·licitud de reconsideració després de que tingui lloc la sessió de control, a la qual donarem pas a continuació. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] Prèviament, d'acord amb el que estableix la Moció 111/XII del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, els informo que segons les dades oficials de l'Organització Internacional de les Migracions, des de l'inici d'aquest any hi ha un total de 957 víctimes mortes i desaparegudes a la Mediterrània. I, per tant, passem al primer dels punts de l'ordre del dia, que són les preguntes amb resposta oral. [[Pregunta al Govern sobre l'accés a les prestacions socials]] [[310-00327/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'accés a les prestacions socials. Formula la pregunta el diputat senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. El seu departament gestiona la meitat de les noranta prestacions que són competència de la Generalitat de Catalunya. Vostè té l'equip tècnic i humà per fer que aquestes prestacions vagin endavant. Però no funciona. Vostès han instal·lat Catalunya com una comunitat autònoma en permanent llista d'espera. Quina opinió li mereix que una persona jubilada hagi d'esperar 304 dies per rebre la seva prestació no contributiva per jubilació?
Per respondre, té la paraula la senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Sí, senyor diputat, vostè ho deia ben bé. De fet, la Direcció General de Prestacions gestiona un volum de 1.300 milions d'euros en prestacions, que arriben, en aquests moments, a uns 400.000 beneficiaris. I és veritat, les llistes d'espera en moltes de les gestions són llargues, però com a departament hi estem treballant i estem millorant aquestes llistes d'espera.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Raúl Moreno.
Señora consellera, le insisto en algunos ejemplos, también con el que le he explicado antes: trescientos cuatro días para crear una prestación no contributiva por jubilación. Somos la segunda comunidad autónoma que más tardamos en hacer este proceso. Aragón o Islas Baleares tardan un mes; nosotros tardamos diez meses; 161 días en el caso de una prestación no contributiva por invalidez, tardamos el doble de lo que tarda..., de lo que tiene que esperar un ciudadano de Madrid. Hay que esperar más de un año para que reconozcan un simple grado de discapacidad, o un año y medio para acceder a una prestación por dependencia. Una velocidad supersónica si la comparamos con los dos años que tiene que esperar una persona con discapacidad intelectual para acceder a una plaza residencial; siete años en el caso de que viva en el Vallès Occidental; doce años en el caso de que viva en el Tarragonès, o hasta catorce años en el caso de que viva en el Baix Llobregat. Estos son datos de su Gobierno, extraídos del Portal de Transparencia, denunciados muchas veces también por las entidades del tercer sector, que se quejan, también, de retrasos en el cobro de sus subvenciones ordinarias. El motor del Govern está gripado. Esto no va, señora consellera, o va muy lento. Ustedes han convertido Cataluña –insisto– en un país en permanente lista de espera. Urge informatizar y urge hacer mucho más eficaz el procedimiento administrativo. Le he puesto ejemplo de prestaciones que son de su competencia. Puede tener la tentación de echarle la culpa a otros de los problemas propios de gestión. Solo le pido, con todo el respeto, que no exija a los demás lo que no es capaz de autoexigirse. ¿Qué va a hacer, señora consellera, para que la máquina de su departament funcione? ¿Qué va a hacer, o, en definitiva, cuánto más tendremos que esperar para dejar de esperar, señora consellera?
Per respondre, té la paraula la consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Vostè està parlant d'una mitjana. És veritat, és una mitjana que és gran, d'uns tres-cents dies; però és una mitjana que ve donada, especialment en les PNCs, com vostè comentava, especialment per l'època de covid en la que van venir. Molts expedients, en aquell moment es van quedar al calaix i ara, la recuperació d'aquests expedients no és una tasca fàcil, perquè novament s'ha de tornar a informar, s'ha de tornar a demanar els papers corresponents a les persones que demanen aquestes contribucions. Com li comentava, el Govern de la Generalitat –no en aquesta etapa, sinó també ja en l'etapa anterior– va començar amb un procés de transformació digital del departament important, que està donant els seus fruits en aquests moments. Vostè parlava de les PNCs i sí que és veritat que la mitjana és de tres-cents dies; però els dies d'espera per poder aconseguir una PNC en aquests moments, ja és d'un o dos dies, o bé de dos o tres setmanes, en funció de la documentació que se'ls hagi de demanar a aquests ciutadans. [[Veus de fons.]] Sí, senyor diputat, això és el que passa al departament. Hi ha unes prestacions que s'han de tornar a revisar, perquè són, com li deia, peticions de l'època covid, bàsicament de l'any 2020, però en aquests moments el departament està treballant i sap vostè que estem determinats en poder canviar tota aquesta maquinària administrativa que fa, certament, que les tramitacions siguin molt feixugues. Sap vostè que 30 milions d'euros dels fons europeus els hem destinat a la millora d'aquests procediments administratius. En més de cent procediments administratius, en aquests moments, ja s'està treballant, per poder-los millorar, i que, evidentment, a poc a poc, doncs, es van adaptant. Per tant, la prioritat del departament és poder acabar amb aquestes llistes d'espera, però sobretot acabar amb les llistes d'espera per qüestions administratives i procedimentals.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el garantiment de l'escolarització obligatòria dels alumnes d'educació especial de l'Escola Can Vila, de Mollet del Vallès. [[Pregunta al Govern sobre el garantiment de l'escolarització obligatòria dels alumnes d'educació especial de l'Escola Can Vila, de Mollet de Vallès (Vallès Oriental)]] [[310-00328/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mireia Dionisio, del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, conseller; i molt bon dia també a la direcció i a l'AMPA de l'escola especial Can Vila, que avui ens acompanyen. Conseller, com vostè sabrà, Can Vila és una escola d'educació especial, amb cent seixanta alumnes, de vint-i-quatre municipis i tres comarques diferents, els Vallesos i el Barcelonès. En paraules del propi departament, una escola intermunicipal. I jo m'atreviria a dir, també, que intercomarcal. Una escola que el Departament d'Educació ha anat ampliant durant aquests anys: una primera actuació l'any 2002 i una segona actuació l'any 2015; ambdues actuacions per cobrir l'elevada demanda que la Generalitat havia copsat. Fa mesos que el departament sap que els mòduls provisionals instal·lats l'any 2002, on hi ha setanta alumnes entre tretze i vint-i-un anys ja no es poden utilitzar el proper curs per motius de seguretat. Ara, el departament ens diu que no pot fer el que ja va fer l'any 2015, que és impossible que actuïn excusant-se en temes jurídics i en temes burocràtics, i plantegen, com a única solució, portar els nens a una escola de primària de Mollet; una solució que la comunitat educativa desaconsella totalment pel benestar dels nens i les nenes. I una solució que la família i el món local rebutgen totalment. Però, conseller, no pateixi, que l'Ajuntament de Mollet ja va anunciar ahir que actuarà de manera subsidiària davant la inactivitat del departament. Tenint en compte que l'escolarització obligatòria és competència del departament, i que l'Escola Can Vila dona un servei supramunicipal, com pensa garantir l'escolarització present i futura en aquesta escola?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep González-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputada, nosaltres, des del Departament d'Educació, com no pot ser d'una altra manera, el que fem és garantir l'escolarització de tots els infants i joves d'aquest país. I ho farem a partir del 5 de setembre, evidentment, també, a l'escola d'educació especial Can Vila, de Mollet, malgrat la deixadesa de l'ajuntament, que no ha fet el que li tocava els darrers anys. [[Forta remor de veus.]] Estem davant d'un centre municipal i en els centres municipals...; tots els alcaldes que estan aquí presents saben que el Departament d'Educació, el que fa en un centre de titularitat municipal, és garantir els mestres i els educadors, i l'ajuntament s'ha d'encarregar del manteniment. L'Ajuntament de Mollet no s'ha encarregat del manteniment els darrers anys d'aquest centre d'educació especial. Per tant, malgrat aquesta situació i malgrat que l'ajuntament no ha actuat, nosaltres, com a Departament d'Educació, el que sí que garantim..., nosaltres sí que garantim que el 5 de setembre començarà el curs per a tot l'alumnat, amb les millors condicions, al centre d'educació especial Can Vila, de Mollet.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Mireia Dionisio.
Conseller, la resposta ha estat molt decebedora, i no sé si és desconeixement o mala fe. Deixin d'excusar-se en temes legals i burocràtics. L'escolarització obligatòria és cosa vostra, els mòduls provisionals de l'any 2002 són cosa vostra [[aplaudiments]] , el sòl és titularitat de la Generalitat i l'escola dona cobertura a vint-i-quatre municipis. Només els hi demanem que facin el que els correspon: invertir en educació. Li faig saber que ens sentim completament abandonats i li demano que reflexioni sobre el paper que està tenint el departament en aquest sentit. Necessitem el seu compromís per invertir en l'Escola Can Vila; ara, i en un futur.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputada, centre municipal; és un centre d'educació especial municipal, de titularitat municipal. Per tant, el Departament d'Educació hi posa tots els mestres, tots els educadors, i els ajuntaments, com en tots els centres municipals, s'encarreguen del manteniment. I l'Ajuntament de Mollet no ho ha fet els darrers anys. Malgrat això, des del Departament d'Educació garantim aquesta escolarització, garantim la continuïtat del projecte educatiu, del centre d'educació especial Can Vila, valorarem totes les opcions –totes les opcions–, tant pel que fa als espais –i ho hem de fer conjuntament amb l'Ajuntament–, des de la lleialtat institucional. I valorarem també, doncs, quines són les possibilitats que, pel que fa al centre d'educació especial Can Vila, des de l'Ajuntament també tenen a l'hora de donar cobertura a aquestes despeses. Li'n poso un exemple. Hi ha algun centre d'educació especial municipal que, com l'alumnat, com vostè molt bé deia, és intermunicipal. El que fan és compartir despeses de manteniment amb els ajuntaments. Hi ha un conveni a Granollers i és amb el Montserrat Montero. Per tant, a l'escola Can Vila també es pot fer aquest conveni, i hem emplaçat l'ajuntament a fer-ho. I, si em permet, des del Departament d'Educació el que fem és donar resposta a totes les necessitats del sistema educatiu a mesura que podem fer-ho. A Mollet estem fent actualment obres per valor de més de 8 milions d'euros a l'Institut Mollet, una de les inversions més grans de la comarca. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la pèrdua de serveis sanitaris. [[Pregunta al Govern sobre la pèrdua de serveis sanitaris]] [[310-00329/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies. Bon dia, presidenta. Bon dia, conseller. Deia el president del Col·legi de Metges de Barcelona fa uns dies: «El sistema sanitari col·lapsarà aquest estiu per falta de recursos si no es prenen mesures immediates. L'increment de la covid, les vacances merescudes dels professionals, les llistes d'espera acumulades fan que la situació sigui insostenible. De fet, vostè mateix ho ha reconegut quan ens ha recomanat que no anem al CAP. Recomana a tota la ciutadania que, si ho pot evitar, no vagi al CAP. També li diuen els alcaldes..., fixi's, aquesta setmana els alcaldes del Vallès Oriental denuncien la precarietat de l'atenció que reben els seus conciutadans, també el Maresme o el Baix Llobregat, on hem viscut manifestacions. Pateixen també els alcaldes de les zones turístiques, perquè no veuen els increments de personal per fer front a les necessitats d'aquests mesos. Vostè ha fet alguns anuncis aquesta setmana –per cert, vostè critica anuncis buits de contingut, però no diríem que els seus tinguin massa contingut. Més pedra, més rols professionals, però ni metges ni infermeria. Conseller, calen recursos, calen reformes, cal un pla de xoc, i l'hi diu tothom. Pensa, conseller, abordar aquesta greu crisi que patim en el nostre sistema sanitari? Gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Presidenta, diputada, l'atenció sanitària, com cada estiu, està garantida. Certament, hi ha reordenacions, també com cada estiu, i de fet, tenim els mateixos serveis ara, avui, l'any 22 que, per exemple, teníem l'any 19, i disposem de 9,4 milions per reforçar aquelles àrees que vostè comentava, turístiques. Des d'aquest punt de vista, sí que és cert que tenim tensions amb els professionals sanitaris pel fet que, vostè mateixa ho ha comentat, estem en una època de covid, i la gent, els professionals sanitaris, també s'infecten, i, per tant, també estem en període de vacances i hi ha tensió interna en els centres, Això és cert –és cert. Però sobretot també, quan jo dic que no vagin al CAP, per favor, això no ho podem tergiversar. Jo el que dic és que si nosaltres tenim una simptomatologia, mal de cap, febre, etcètera, no?, que no té una durada llarga, no és necessari consultar, però això no ho diem ara, any 22, ho dèiem l'any 19, el 18, el 17, el 16..., sempre. I després, en la rèplica, si vol, continuaré.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Assumpta Escarp.
Vostè diu que l'atenció sanitària està garantida. Ens garantirà que els consultoris de les zones rurals estaran oberts aquest estiu? Ens diu que tornarem als nivells d'atenció de l'any 2019. L'any 2019, que portàvem deu anys patint les retallades i un sistema sanitari absolutament ja col·lapsat? Escolti, jo no ho sé, però possiblement la gent no sap quins recursos destinarem aquest estiu i potser també falta educació sanitària. Però el que està clar és que no podem retallar més serveis. En aquest moment, estem trigant una mitjana de 6,8 dies a donar la primera resposta al primer missatge del ciutadà. Els nivells d'accessibilitat són d'un seixanta-sis per cent, i només hem recuperat la presencialitat, per exemple, a Barcelona, amb un trenta-u per cent. No són percentatges, són ciutadans i ciutadanes que no troben resposta. Miri, vostè sempre parla de recursos. Li diré..., miri el conseller Giró i digui-li directament que no resolgui anticipadament la concessió de l'autovia C-25, que no pagui a Cedinsa 482 milions d'euros, i que aquesta, que és una prioritat, aquests diners, els dediqui a Salut, i d'aquesta manera ens ajudi també a sortir de la crisi. El meu grup, conseller, sempre li ha donat mà estesa. En aquest cas ho mantenim. Busqui un acord, busqui una solució i, sobretot, posem fil a l'agulla, no sigui que ens quedem sense fil i sense agulla. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Moltes gràcies, presidenta, diputada. Un dels problemes que també tenim, i aquest és cert, és la manca de professionals, perquè en alguns moments, també és veritat, que alguns consultoris o alguns centres, en aquests moments, quan alguna persona es jubila o hi ha una baixa de llarga durada, costa trobar aquest recanvi, és cert. I saben vostès que també dir que aquest és el segon problema estructural, més enllà del finançament, el segon problema estructural més important que tenim. I ahir, o abans d'ahir, li escrivia la ministra, però no només jo, li escrivia també la consejera del País Basc, li escrivia el consejero de Galícia i altres consellers perquè, escolti'm, les competències són cent per cent seves, són cent per cent del Govern central. El que és la formació de pregrau és del Govern central. El postgrau que està a l'Estatut i l'hem reclamat i ens han dit «no és i està en mans del Govern central. I el poc que nosaltres podem fer, que és totes les places acreditades, ofertar-les, ho hem fet. El que és l'OPS és Govern central, el que és l'homologació dels títols de les persones que són extracomunitàries és central, les comissions nacionals de l'especialitat és central, i això s'ha d'abordar, i de manera molt urgent. I agraeixo la mà estesa, i agraeixo la mà estesa perquè d'aquesta manera treballarem molt millor, i l'agafo, i agafo el guant, i posem-nos a treballar.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les polítiques digitals en català. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques digitals en català]] [[310-00331/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Sales, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Una vegada més, tot el suport en nom del grup parlamentari. Bon dia a tots. Vicepresident, abans d'ahir els mitjans ens feien saber que el TSJ portarà la llei del català al Tribunal Constitucional perquè la nova legislació impossibilita el compliment de la sentència que obliga a fer el vint-i-cint per cent de classes en castellà a les escoles i als instituts catalans. La llei, que defineix el català com la llengua vehicular i d'acollida, i determina de manera clara que l'aprenentatge de llengües s'ha de fer amb criteris estrictament pedagògics i no amb percentatges imposats. Després de mesos de faena, aquesta llei es va aprovar en aquesta cambra ara tot just fa un mes, el 6 de juny, i es va complementar amb un decret llei cabdal per als docents convalidat el 29 de juny. No és casual que, malgrat el majoritari consens de la cambra, el TSJ seguisca insistint amb els percentatges. Però per a percentatges els que ara compartiré sobre el català a les aules, en un moment en què l'ús de la llengua pròpia ha caigut en picat entre els jóvens. 2006: 67,8 d'ús de català entre els alumnes de quart d'ESO; 2021: davallada fins al 21,4 per cent. 2006: 63,7 d'ús de català entre els professors; 2021: cau fins al 46,8 per cent. Tots aquells que consideren que el català no és una llengua de prestigi o d'ús comú potser es pensen que ja tenen el que volen, però no pararem fins que aquestes dades tornin al seu lloc i vagin en augment. En aquest context, els recursos digitals són una eina clau per generar oportunitats, connectar el país i la seua gent i promoure el talent que tenim com a societat, i, per tant, hem de treballar sense descans per potenciar l'ús del català en aquest entorn, perquè el món digital és el nostre dia a dia i els nostres infants i jóvens consumeixen continguts digitals a tota mena de plataformes, des de l'entreteniment fins a l'aprenentatge. Ja sabem que una llengua es manté viva quan s'usa i se'n fonamenta la seua riquesa en tots els espais i situacions, també en tot l'entorn digital. I és per aquest motiu que, tot i les ingerències dels percentatges, tot i l'assetjament lingüístic, persistim. I, per això, vicepresident, li voldria preguntar, més enllà de les iniciatives de Cultura i Educació, què fa el Govern per prestigiar el català i mantenir-lo viu com a llengua d'ús habitual? Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, diputada. Bé, en primer lloc, ens hem de felicitar. Jo crec que la notícia que vam conèixer ara fa dos dies per la qual, doncs, evidentment, la victòria judicial del català a l'escola crec que és una bona notícia. Això demostra que quan anem junts amb el tema del català, el català avança. I, per tant, en aquest sentit, ens hem ens hem de congratular. Però és evident que el català no el salvarem només a través de l'escola i, per tant, hem de fer possible que el català estigui present, doncs, a tots els àmbits. Si el català o els únics referents del català dels nostres nanos són els seus mestres o els seus pares i no troben el català en tots els àmbits de la societat, el català esdevindrà una llengua que no serà útil i, per tant, hem de fer tot el possible per treballar que sigui present, evidentment, a la música, als bars, al supermercat, a qualsevol àmbit de la nostra societat. En aquest sentit, hem de ser molt conscients que avui el consum que fem a través dels dispositius digitals tots plegats, en el nostre dia a dia, doncs, si el comptem en hores cada dia és molt elevat. La mitjana de cada català de consum en l'àmbit digital és de cinc hores al dia. I dels nostres joves, set hores al dia. Per tant, vol dir que durant set hores al dia els nostres joves tenen referents en l'àmbit digital on el català hi té avui dificultats. Dificultats per penetrar-hi. I, per tant, hem de prestar molta atenció en aquest àmbit. TV3 va fer una gran feina als anys vuitanta, però ara necessitem noves eines. Des del Govern de Catalunya i, especialment també des del meu departament, però tots els departaments hi estem compromesos, estem treballant en aquestes noves eines. Precisament, des del meu departament hem posat en marxa el projecte AINA, un projecte que ve a suplir aquestes mancances en aquest món digital. Però també l'acord amb Microsoft. També acords a què estem arribant amb Google. Aquesta setmana vaig enviar una carta a Google precisament preocupat per aquest tema del català en algunes de les seves aplicacions. Com també amb Amazon i Netflix, amb els quals m'hi reuniré també properament. I, per acabar, crec que aquest país necessita una campanya, una campanya que crec que hem d'arrencar a partir del mes de setembre, en la qual puguem tenir molt present que si no tenim els nostres dispositius digitals configurats en català, per molts continguts que tinguem, els algoritmes no ens els presentaran i, per tant, els nostres referents no sortiran. Per tant, el mes de setembre, entrem ja en aquesta campanya.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les mesures en matèria d'habitatge per a combatre el despoblament. [[Pregunta al Govern sobre les mesures en matèria d'habitatge per a combatre el despoblament]] [[310-00332/13]] Formula la pregunta del diputat senyor David Saldoni, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Sí, moltes gràcies, presidenta. Consellera, el despoblament és un problema que ens afecta també al conjunt de Catalunya. Hem vist com l'evolució demogràfica ha portat a que parts del nostre país, i si mirem el mapa tenim una franja entre el Pirineu fins a les Terres de l'Ebre, salvant la part de Lleida ciutat, que té greus problemes de despoblament. Aquesta concentració de població en zones urbanes i litoral ha comportat, doncs, que el noranta per cent del territori pugui quedar amb greus problemes d'habitabilitat. En aquest cas, hi han més de dos-cents municipis a Catalunya que tenen aquesta situació crítica, en aquests moments, de despoblament. Hi han municipis que estan molt afectats, especialment a les Garrigues, a la Conca de Barberà, al Priorat, en els quals, doncs, hi hem de poder fer un afrontament del problema de forma molt global. Aquí hi hem de treballar des del conjunt del Govern i des del conjunt de les institucions. A mi m'agradaria reconèixer en aquest moment també el lideratge dels ajuntaments a l'hora de posar sobre la taula el problema; de les entitats, en aquest cas, que aglutinen municipis del nostre país per poder plantejar solucions com l'estatut del municipi rural, etcètera, on hi han un seguit de temes que hem de poder afrontar també en el conjunt d'aquest Parlament per poder, doncs, atacar de forma multidisciplinària els temes que afecten el despoblament. Hem de planificar accions que tinguin efectes a curt, a mitjà i a llarg termini, perquè això no és un tema que s'arregli d'avui per demà, sinó que el que hem de fer és poder planificar accions que, com deia, puguin tenir una repercussió d'aquelles que queden, d'aquelles que no passen amb el curt termini, sinó que queden més endavant, com hem fet també amb modificacions urbanístiques, amb modificacions a la legislació perquè es pugui viure i es pugui treballar i es puguin guanyar la vida al territori. Ho hem vist en altres àmbits, també quan parlem sempre de la fibra òptica, que ha portat que hi hagi gent que es pugui quedar a viure en diferents municipis després de la pandèmia, quan el teletreball ha entrat més a les nostres vides. Però l'habitatge és d'una importància cabdal; poder rehabilitar habitatges en aquests municipis és d'una importància cabdal. L'any 2020 es va començar una prova pilot que va comptar amb un pressupost de 2 milions d'euros i per a la qual es van seleccionar dinou municipis. Ara tenim un nou repte, i enguany es convocarà una nova convocatòria. I el que voldríem saber és si aquesta convocatòria..., com està muntada, si arribarà a més gent, quants recursos tindrà i quins usos podran tindre per poder-ho ampliar. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula la senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Gràcies, presidenta. Moltes gràcies, diputat, per aquesta pregunta. Sí, vostè com ben bé deia, el Govern de la Generalitat està determinat en poder lluitar contra el despoblament o, millor dit, com a ells els hi agrada dir, per poder afavorir aquest repoblament en el nostre territori. Vostè ho deia: dos-cents municipis del nostre país en aquests moments tenen greus riscos de despoblament; municipis importants, importants per a la seva població. Però és molt perillós, justament, aquest despoblament. El Govern està treballant en tota la seva amplitud: des del Departament d'Ensenyament, des del Departament de Polítiques Digitals, des del Departament de Salut... Però és evident que una de les dificultats que tenim al nostre territori era justament la manca d'habitatges, habitatges, molts cops, doncs, que estan deshabitats, i, per tant, en unes condicions cada vegada més malmeses, i cada any que passa encara és molt més car poder rehabilitar aquests habitatges. L'any passat es va es va obrir una prova pilot que, com vostè deia, tenia una quantitat de 2 milions d'euros i que van poder adquirir aquesta prova pilot, doncs, dinou municipis de Catalunya. I veient, doncs, la voluntat de molts municipis de poder participar en proves pilot com aquesta, doncs, aquest any amb el Departament de Vicepresidència el que hem fet és obrir una convocatòria nova, on hem ampliat aquesta quantitat de diners. Hem passat de 2 milions d'euros a 5 milions d'euros, que es podran ampliar també amb fons europeus. N'hem ampliat també els usos; no només seran per a lloguer, sinó que també podran ser per a masoveria, tinences temporals o per a compra d'aquests habitatges. I, a més a més, també hem ampliat el número de municipis que hi poden arribar a participar. En aquests moments, 515 municipis de Catalunya, tots aquells municipis de menys de mil habitants o de 3.500 en els àmbits de muntanya podran participar en aquesta convocatòria, que creiem que pot ser un revulsiu per a les comarques. A més a més, els ajuntaments també hi tindran molt a dir. Aquestos pisos, un cop rehabilitats, si són propietats públiques, podran tenir fins al noranta per cent del seu cost i, si són privades, el quaranta per cent del seu cost. Aquests pisos seran gestionats per l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, i els ajuntaments podran determinar quines són les persones o les famílies que creuen més idònies per poder venir a aquests municipis. De vegades pot ser perquè necessiten, per mantenir l'escola, famílies amb nens o perquè necessiten mantenir algun teixit econòmic, persones que siguin nous emprenedors. Per tant, és una iniciativa que la fem de la mà dels ajuntaments, i creiem que pot ser molt positiva.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les orientacions del pressupost de la Generalitat per al 2023. [[Pregunta al Govern sobre les orientacions del pressupost de la Generalitat per al 2023]] [[310-00333/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Joan Canadell, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta, i molta força, que sabem que la té. Conseller Giró, l'any passat vostè va presentar –i aquesta cambra l'hi vam aprovar– els primers pressupostos, els seus primers pressupostos. Uns pressupostos expansius, els més alts de la història, amb un disset per cent d'increment sobre l'anterior pressupost i que han servit per, pràcticament, doblar les inversions i han permès increments en partides clau, com, per exemple, l'acció climàtica i agenda rural, amb un trenta-quatre per cent més; a l'ensenyament, amb un divuit per cent més, i en la partida de Salut, amb un increment del quinze per cent. Tot i això, els darrers pressupostos encara van ser clarament insuficients pel que necessiten i mereixen els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, perquè pagarem enguany de l'ordre de 53.000 milions d'euros, però només en podrem disposar al pressupost de 35.100, mantenint així el nivell del dèficit fiscal de les darreres dècades. En paraules del catedràtic Josep Maria Arauzo, que ahir era a la Comissió del Deute Històric, es tracta d'un dèficit sistemàtic, estructural i permanent, i, per tant –jo hi afegeixo–, discriminatori. De fet, la subdirectora general de Finançament, la senyora Montserrat Bassols, ens mostrava fa dues setmanes a la mateixa comissió les balances fiscals des de l'any 1986, que suposen més de 300.000 milions d'euros acumulats en trenta-cinc anys. Per cert, li recomano, conseller, i a tots els diputats i diputades, que segueixin aquesta comissió, perquè estan sortint temes molt interessants. Sense anar més lluny, ahir també el catedràtic Arauzo ens explicava que no coneix cap lloc del món on es calculin balances fiscals per ciutats o barris, com alguns diputats unionistes proposaven al darrer Ple. I no n'hi ha, deia, perquè tècnicament no té cap sentit. En tot cas, una mentida més de l'unionisme que queda contrarestada amb arguments de catedràtics experts. També el senyor Rovira, de la Cambra de Comerç de Barcelona, ens mostrava ahir la sèrie històrica d'inversió pública a Catalunya des de l'any 1900, on es demostra que l'infrafinançament –de fet, l'espoli– s'ha mantingut almenys durant els darrers cent vint anys. Conseller, vostè ha insistit aquests dies que no es pot entrar en un escenari d'incertesa econòmica mundial sense aprovar pressupostos, ja que és l'instrument més important que té el Govern d'un país per fer política. Hi estem totalment d'acord. Per això, conseller, ens agradaria que ens expliqués com té previst orientar els pressupostos del 2023. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, senyor Canadell... Miri, estem just ara iniciant el camí de l'elaboració dels pressupostos. El que sí que puc dir és que la setmana passada vam presentar el document d'orientacions pressupostàries i li diré dues idees al respecte, breument. La primera: si aquest any era important fer pressupostos, per a l'any que ve, per a l'any 23, encara serà molt més important, perquè l'horitzó que tenim en el país està ple d'incerteses –la inflació, la pujada dels tipus d'interès, l'increment dels combustibles i dels preus energètics per a ciutadans i per a empreses. Per tant, és molt important fer-los. I apel·lo, doncs, a la responsabilitat de tothom perquè..., començant pel Govern i començant pel conseller, però també per tots els grups, per poder elaborar-los aquest any i poder-los aprovar. Venen temps difícils, i em correspon dir-ho obertament. Venen temps difícils, i a partir de la tardor ho veurem. Per tant, crec que la llei principal que té un govern per desenvolupar polítiques públiques és els pressupostos i, per tant, haurem de posar-hi tots el que ens toca. La segona idea és que, per part nostra, per part de la conselleria d'Economia ho farem, acabem de posar en marxa un consell assessor format per dotze experts internacionals en economia, en finances i en hisenda perquè ens ajudin a orientar les polítiques econòmiques d'aquí al final de la legislatura i per tal de fer allò que volem fer, que és buscar el bé comú i l'interès general. Buscant el bé comú i l'interès general, entre altres coses, no ens hem plegat a les pressions d'alguns lobbys i de fons d'inversió perquè l'eix transversal continués pagant i pagant fins al 2040. Ho dic perquè acabo de sentir una demagògia que no me l'esperava. Els diners que surten no surten de Salut ni surten del pressupost, són diners que només poden sortir per pagar un crèdit; uns diners d'un crèdit per pagar un crèdit. I paguem 482 milions per estalviar-ne 810, amb un contracte que va signar el conseller socialista senyor Nadal l'any 2010 amb les finances de la Generalitat «quebrades, en fallida tècnica. I ara lo que fem és resoldre-ho. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la inseguretat creixent a barris i ciutats. [[Pregunta al Govern sobre la inseguretat creixent a barris i ciutats]] [[310-00326/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Lorena Roldán, del Grup Mixt.
Sí; gracias, presidenta. Señor Elena, ¿considera que hay una escalada de delitos en Catalunya, especialmente en Barcelona y su área metropolitana?
Per respondre, té la paraula senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior... [[Veus de fons.]] Ah!, que no ha sentit la pregunta. Doncs, senyora Roldán, pot repetir la pregunta, perquè hi havia un murmuri general i el conseller no l'ha sentit.
Sí, presidenta. Le preguntaba al conseller si considera que hay una escalada de delitos en Cataluña, especialmente en Barcelona y su área metropolitana.
Moltes gràcies. Doncs, té la paraula el conseller d'Interior.
Presidenta... I, diputada, disculpi, perquè realment no l'havia sentit. És evident que hi ha, després de la pandèmia, doncs, un increment de l'activitat econòmica i de la vida social a la nostra societat i, per tant, hi està havent un increment, però és un increment que no arriba als nivells que hi havia l'any 2019, perquè hi ha una activitat policial positiva derivada d'un increment dels pressupostos i dels mitjans que aquest Govern destina a la seguretat pública d'aquest país.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Lorena Roldán.
Sí, gracias. Mire, hace unos días, Via Laietana a plena luz del día, ataque a un viandante para robarle el reloj. Mataró, este fin de semana, cinco de la madrugada, unos encapuchados con coches robados alunizan un establecimiento y lo saquean. Santa Coloma, hace unas semanas, también un asalto con arma blanca. Los ladrones agreden a una persona para robarle el móvil y cincuenta euros. Lunes por la noche, Badalona, robo en una tienda. Calle Cardenal Reig, barrio de les Corts, junio. Un vecino tiene que ser atendido al producirle heridas un tirón de un reloj. Y el pasado viernes, también, un tirón en el paseo de Taulat. Y me podría estar así un buen rato, señor Elena. Mire, la criminalidad en Barcelona ha crecido un cuarenta y tres por ciento, según datos del Ministerio de Interior. Según datos de su departamento, solo en la Rambla se producen mil robos cada semana. Por no hablar de las ocupaciones. Cataluña concentra el cuarenta por ciento de las ocupaciones de toda España. Hace tan solo unos días usted daba una entrevista en La Vanguardia donde decía que lo que sufre Barcelona es más un problema de incivismo que de inseguridad. Pero mire no opinan así los barceloneses, no opinan así los datos y tampoco opinan así ni siquiera los Mossos y la Urbana, que alertan de que estamos ante uno de los peores veranos en cuanto a inseguridad. Y por si tiene tentaciones de acusarme de que no apoyo a los agentes, que es uno de sus hits habituales, todo mi reconocimiento a su trabajo. Que están trabajando para acabar con esta ola de delitos y no cuentan ni con los recursos suficientes ni con el respaldo del departament, que los deja a los pies de los caballos e indefensos. Si usted les protegiera y prestigiara, otro gallo nos cantaría. Pero entre Colau y el Govern de la Generalitat, así nos va. Mire, su política naif, donde los delincuentes son bellas personas y quienes lo denunciamos somos el diablo agrava la situación, señor Elena. No se puede ser conseller con esa candidez. Le digo: no es incivismo, es inseguridad, y es su responsabilidad atajarla.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
Carai! Ah! Diputada... Presidenta... Candidesa, tota, en la vida personal, eh? Miri, jo defenso, com a persona d'esquerres, que l'ordre..., el defenso i defenso l'ordre, i que l'ordre és justament d'esquerres, i que vostès, justament, el que representen és el desordre i el caos. Venen aquí a fer una llista de demagògia respecte a la seguretat, com han fet sempre. Vostès confonen el que és l'ordre i el que és la seguretat. Vostès interpreten que l'ordre és perseguir la dissidència política. Per a vostès l'ordre és, justament, el contrari del que és, que és acompanyar els ciutadans i les ciutadanes i garantir els seus drets i llibertats. Vostès, quan han governat, han deixat absolutament abandonats els cossos de seguretat. Quan vostès van governar el país que diuen tant estimar, van reduir un deu per cent els cossos de seguretat i van deixar absolutament abandonats els barris i les ciutats del país que diuen tant estimar. La seguretat no és donar-se cops de pit i fer cara d'enfadat. La seguretat és posar mitjans. La seguretat és incrementar el vint per cent el pressupost de la conselleria d'Interior i donar mitjans materials i tècnics als cossos de seguretat perquè investiguin i aconsegueixin resoldre conflictes i resoldre delictes. I la seguretat és posar mitjans humans i dotar el Cos de Mossos d'Esquadra, cada any, de vuit-cents agents més. Això és el que és seguretat. No la impostura, no la demagògia, no el discurs buit i fàcil que després s'acaba traduint a deixar absolutament abandonats els barris i ciutats. Nosaltres hi serem; hi som i hi serem, amb els ajuntaments del seu costat. Moltes gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre els contractes sanitaris d'urgència durant els primers sis mesos de la pandèmia de covid. [[Pregunta al Govern sobre els contractes sanitaris d'urgència durant els primers sis mesos de la pandèmia de covid]] [[310-00330/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Anna Grau, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Conseller doctor Argimon: vostè diria que l'Institut Català de la Salut administra els recursos sàviament, amb rectitud i transparència?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Sí. [[Rialles.]]
Per repreguntar, té la paraula la senyora Anna Grau.
Conseller doctor Argimon, mire, usted sabe que yo sé que usted sabe que es muy feo este asunto de los 35 millones de euros pagados al señor Roger Parellada, el Pablo Escobar de las mascarillas. Vamos, que hay que ser un monstruo para pasar de estar denunciado por estafa por la Generalitat a que la misma Generalitat te pague 24 millones en comisiones. De esta, no acaba gente en la trena porque ya se cuidaron bien todas las administraciones de indultarse a sí mismas de todos los excesos cometidos en pandemia y de taparse las unas a las otras. Por eso, el señor Illa nunca pregunta aquí por estos asuntos y se lo tenemos que preguntar el señor Carrizosa y yo. Yo ya le pregunté a usted el 3 de marzo en la Comissió de Salut y usted se limitó a poner cara de bueno y a guardarse mucha información que, dada la escandalosa política de no rendición de cuentas de este Gobierno, solo hemos podido conocer de forma muy incompleta por las investigaciones del periodista Marcos Lamelas, en El Confidencial y, lo que son las cosas, por las memorias de Quim Torra, que darían risa si no movieran a llanto y a taparse la nariz ante lo que yo ya he denunciado aquí muchas veces. Aquí huele a podrido. Aquí huele a tres per cent con bata blanca. Y es que en la Generalitat y en el ICS llueve muy sobre mojado. A la mala praxis «especial covid, que se intenta justificar con el miedo y con las prisas por salvar vidas, hay que sumar décadas de compadreo, tráfico y hasta atasco de influencias. Bastaría con que uno solo de ustedes –¿usted?– se saltara la omertá para hacer limpieza, pero eso no lo hará nunca hasta que les desalojemos del poder con agua caliente. Y, por cierto, señora Laura Borràs, dimita, dimita de una vez. Váyase. Plegui, no ens faci passar més vergonya. Porque la pelota es ya probablemente tan grande que ninguno de ustedes quiere ni puede detenerla. Y a lo más que aspiran algunos es a ponerse de perfil y mirar para otro lado. Tan para otro lado que el ICS ha seguido contratando como si tal cosa con empresas de este señor, de Roger Parellada, como usted bien ya sabía el 3 de marzo y no dijo. Y seguimos para bingo.
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Diputada, diputada Grau, recordo que aquest és un contracte auditat per la Sindicatura de Comptes. L'Oficina Antifrau clou l'expedient. Tres, van arribar els 2 milions de mascaretes quirúrgiques, els 2 milions d'FFP2, 1.100.000 granotes de protecció grau 3. A la informació periodística que vostè es refereix, treu, diu que només es van destinar 3,8 milions d'euros a aquesta compra. No s'entén gaire bé d'on surten aquests 3,8, però agafem aquesta xifra. Si vostè agafa i divideix aquesta xifra pels 5 milions d'articles de protecció que van arribar –5 milions–, li surt que vam pagar 0,76 cèntims per article. És a dir, que van comprar «monos per 0,76, cosa que no és creïble. Però li faré un altre petit càlcul. Si es paguen les FFP2 a lo que es va pagar a Madrid i que va ser públic, que és que ho va reconèixer la pròpia comunitat, escolti, a cinc euros, vostè portava 800.000 mascaretes i prou, zero «monos, zero mascaretes quirúrgiques. I si es pagaven al preu que diu el Tribunal de Comptes, que fa la mitjana 2,7-2,8 d'FFP2 porta 1 milió i mig de mascaretes i resulta que es va portar tot el material, es va distribuir només amb 3,8 milions i aleshores surt aquest inversemblant cinc-cents per cent de marge. Això no és creïble. No és creïble. Jo agafo les paraules..., en aquest sentit, agafo les paraules del president de l'altre dia: vostès volen fabricar un Madrid i no hi ha un Madrid i no hi ha un Madrid. No el tenen, no hi és; no, ho sento, no hi és. I després em parla del president Torra. Escolti, no deu ser tan inconfessable si es posa en unes memòries. Segon, escolti, clar, truca al vicepresident; en el moment més greu que tenim en aquest país i a Europa en dècades, a mi em sembla normal que truqui al president i conseller d'Economia, que em truqui a mi, però és que, a més, posa que truca a molta més gent, a directors d'hospitals. Escolti, i és lo normal. A mi em semblaria poc normal que no hagués trucat. Això és el que em semblaria poc normal. I jo li dic una cosa, vostè és una periodista i una periodista molt experimentada. Jo sé positivament que vostè, aquest relat de ficció, no el subscriu, perquè és que només amb una divisió –amb una divisió– es desmunta. Es desmunta. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les mesures previstes per afrontar l'impacte social i econòmic provocat per la inflació i la ruptura de les cadenes de producció i comerç globals. [[Pregunta al Govern sobre les mesures previstes per a afrontar l'impacte social i econòmic provocat per la inflació i la ruptura de les cadenes de producció i comerç globals]] [[310-00325/13]] Formula la pregunta el senyor Joan Carles Gallego, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Conseller Torrent, m'han dit que vostè em respondrà, però jo no li penso preguntar ni per la manca d'impuls al diàleg social ni pel fracàs del pacte nacional per a la indústria ni pels motius de la concentració de Comissions i UGT avui a les portes de la patronal o pel fracàs en l'execució dels fons Next Generation, que no arriben al dotze per cent de l'assignat a Catalunya, perquè el que volem saber, el que ens preocupa és realment quin és l'impacte de la inflació, dels efectes de la guerra d'Ucraïna sobre la ciutadania del país i sobre l'activitat econòmica. I ens preocupa fonamentalment que avui el Govern pugui entrar de nou en paràlisi per la irresponsable actitud de la senyora Laura Borràs davant d'un judici de corrupció que té obert, abans d'actuar de manera decidida front als problemes que té la ciutadania del nostre país. Perquè volem saber quina és la resposta que pensen donar al mes d'1.900.000 persones, catalans i catalanes, que cobren menys d'onze mil euros a l'any i que estan sota el llindar de la pobresa i l'exclusió social. O als més de 6 milions de catalans i catalanes que ingressen menys de 24.000 euros a l'any, o pels empresaris, cooperativistes i autònoms que estan preocupats pel futur incert o, evidentment, pels efectes del canvi climàtic. Què pensa fer el Govern, més enllà de l'escàs i inútil milió i mig d'euros que va dedicar..., amb aquell decret de fa dues setmanes, que és menys del que guanya Ferrovial en un mes actuant a Catalunya? Què pensa fer el Govern davant d'aquest impacte negatiu sobre la ciutadania?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Jo no tinc l'habilitat que té vostè, diputat, de no dir el que diu per després dir-ho per començar la pregunta, fent un totum revolutum, per acabar parlant d'inflació. Jo parlaré de fets. Miri, vam presentar les dades d'ocupació aquesta setmana i batem rècords històrics d'afiliació a la seguretat social. Per primera vegada, batem els rècords de la sèrie històrica pel que fa a aquestes afiliacions i també, des d'un punt de vista de baixada de l'atur, en xifres absolutes, Catalunya lidera aquests sis primers mesos de l'any la baixada de l'atur. I això ha estat gràcies, fonamentalment, a la resiliència de l'economia del nostre país, però també a les ajudes que hem desplegat des del Govern de la Generalitat de Catalunya. Li recordo, 3.200 milions d'euros en ajudes, que és la xifra més gran que han fet el conjunt dels territoris de l'Estat espanyol. Entre d'altres, 169 milions d'euros per a ajuts complementaris als treballadors i treballadores en situació d'ERTO –de fet, l'última línia la pagàvem al mes de juny– i 660 milions d'euros en ajuts a autònoms, que és més que els 570 que va anunciar el Govern espanyol el cap de setmana passat.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Joan Carles Gallego.
Gràcies, conseller. Sap vostè que jo no li preguntava això, perquè ja sé que, gràcies a la reforma laboral i als ERTO, la crisi avui no impacta en el mercat de treball. Però, malauradament, avui estem davant d'una crisi de preus que impacta de manera molt important en la ciutadania i en l'activitat econòmica. No és moment de buscar culpables fora, és moment que el Govern assumeixi les seves responsabilitats i les seves competències de govern. No és moment de confrontació, sinó de cooperació i col·laboració entre institucions per donar respostes a la greu crisi econòmica i social que estem vivint. El Govern el que ha de fer ja és complementar les mesures aprovades pel Govern central, reduint el transport públic fins al cinquanta per cent i complementant els ajuts al lloguer. Ha de crear un xec energètic de dos-cents euros que arribi a les famílies més necessitades, especialment les que cobren o ingressen menys de trenta mil euros. Ha de millorar la gestió de la renda garantida de ciutadania, el setanta per cent de gent sota el llindar de la pobresa està exclosa de la renda garantida de ciutadania i ha d'augmentar el seu import en un quinze per cent, com s'ha fet amb l'ingrés mínim vital. Ha d'impulsar les subvencions que impulsin la rehabilitació i les energies renovables. Ha d'activar l'economia i ha de... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps. Per respondre té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies de nou, presidenta. Em preguntava per les ajudes que hem fet i quan li responc i li detallo les ajudes, em diu que no em preguntava això. Miri, no només hem fet ajudes als sectors més afectats per les crisis successives que hem viscut, de la covid a les derivades de la invasió russa d'Ucraïna, sinó que continuem acompanyant les empreses del país. Per exemple, ara, amb la crisi oberta amb el Govern algerià, justament pel canvi d'actitud respecte al dret a l'autodeterminació del Sàhara del Govern espanyol, hem acompanyat les empreses, les cinc-centes empreses exportadores a Algèria i les trenta i escaig filials que operen allà. Però ens agradaria poder fer-hi més. Ens agradaria tenir més instruments per poder fer-hi més. Qui els té, qui té aquestes eines és el Govern de l'Estat espanyol. I podria incidir estructuralment en dos elements claríssims: d'una banda, el mercat de l'energia, que és el que empeny els preus a l'alça. Una intervenció estructural en un mercat de l'energia absolutament desbocat. I el que podria fer també és promoure un acord social que contempli un pacte de rendes, com reclamava el mateix president Aragonès la setmana passada. Això ho pot fer el Govern espanyol. El que em sembla que segur que no ajuda a la inflació és destinar 1.000 milions d'euros més en despesa militar.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les polítiques de reindustrialització. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de reindustrialització]] [[310-00337/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Conseller, aquesta és una legislatura marcada per la paraula «reindustrialització. Tothom en parla, però ningú l'acaba de veure. Amb un IPC disparat, una inflació provocada per l'augment dels beneficis empresarials, sous precaritzats i un augment de preus de serveis i productes bàsics, més enllà de grans anuncis d'inversions internacionals puntuals, quina és la proposta del seu departament per a aquesta transformació industrial necessària per al país? En quins sectors? Amb quin model?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Si s'hi fixa més, diputada, veurà que sí, que sí que es nota, eh? I es nota no només amb anuncis d'inversions molt potents –per cert, les més potents dels últims vint anys com, per exemple, Iljin a Mont-roig del Camp–, sinó amb la resolució de les meses de reindustrialització. Estem parlant de quatre projectes nous que continuen l'activitat de reindustrialització. Estem parlant del rècord el 2021 de captació d'inversió estrangera, 612 milions d'euros, i dos de cada tres d'aquests euros destinats a projectes d'industrialització. Estem parlant, per exemple, també, de l'increment del quaranta-cinc per cent de les línies d'ajut a la reindustrialització, que han permès ajudar quaranta-quatre projectes i mantenir o crear 1.800 llocs de treball. I podria seguir, eh?, perquè el llistat és ampli i demostra que, efectivament, aquella prioritat que ens vam fixar a principi de la legislatura de reindustrialitzar el país aprofitant un context favorable en aquest sentit, l'estem complint.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Conseller, del pacte nacional per a la indústria encara n'esperem notícies. I, de fet, segueixen posant sobre la taula la mateixa gran inversió de l'empresa de Mont-roig del Camp. És cíclic això? És el gran anunci que tenen? Però jo li posaré un exemple. Un exemple que ja ha sortit diverses vegades: Saint Gobain; empresa que porta anys anunciant EROs i acomiadaments periòdicament. Els treballadors a cada anunci responen amb una vaga. A cada vaga, aquest Parlament es posa al costat dels treballadors i s'omple la boca de suport als treballadors. De fet, vostè la setmana passada ja ho va dir. Va dir: «Evidentment que hi treballem, davant del nou anunci d'acomiadaments a la planta de l'Arboç. Però els treballadors estan cansats. Entre la vaga de Glass de fa dos anys i el conflicte actual, què han fet per la taula de reindustrialització del Baix Penedès? I sí, ja sé què em dirà la reunió d'acció de fa un mes. Més enllà d'això, què han fet entre aquests dos anys?
Per respondre, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Diputada, respecte del Penedès, justament, el passat Ple podíem explicar quines són les mesures tendents a aquesta reindustrialització d'una de les comarques que, òbviament, té més atenció per part del Departament d'Empresa i Treball del conjunt del Govern. Miri, justament ahir, a govern, vam aprovar el decret que desenvolupa la llei de facilitació de l'activitat econòmica, que el que ha de permetre, precisament, és decretar determinats projectes com a projectes estratègics, perquè són projectes que ajuden a aquesta reindustrialització. És un decret que el que afavoreix és l'agilització administrativa, de tal manera que puguem posicionar-nos de manera adequada en projectes tractors que han d'ajudar a aquesta reindustrialització. Ens hem fixat el vint-i-cinc per cent de pes en el producte interior brut per al 2030. I, efectivament, el pacte nacional per la indústria ha de dibuixar quin és el recorregut, amb fites concretes, que ens hi ha de permetre arribar. Però, mentrestant, anem treballant, hi insisteixo. Li parlava d'Iljin i vostè deia que és una cantarella. Escolti'm, els hi digui als veïns i veïnes de Mont-roig del Camp si és una cantarella, o els hi digui als de les Terres de l'Ebre si Kronospan és una cantarella, o els hi digui als de Bosch, a Castellet, si és una cantarella el fet de que hi hagi una empresa que continua l'activitat industrial; per cert, al Baix Penedès. Per tant, estem treballant intensament en aquest sentit, i no només es tracta de fer proclames aquí al Parlament de Catalunya, sinó de fets, i els fets són incontestables en aquest sentit. Continuarem treballant, perquè, efectivament, creiem que la reindustrialització del país és el principal motor de creació de llocs de treball dignes, de qualitat i d'equilibri territorial, que és precisament el que busquem. De fet, diputada, el pacte nacional per la indústria dibuixarà accions concretes en alguns dels territ... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'acceleració del desplegament de les energies renovables]] [[310-00334/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'acceleració del desplegament de les energies renovables. Formula la pregunta el diputat senyor Eugeni Villalbí, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Bon dia, presidenta. Consellera, no voldria desaprofitar l'oportunitat per felicitar-la per la seva presència la setmana passada a la Conferència de les Nacions Unides sobre els Oceans, i fer que la veu de Catalunya hi fos present. És d'agrair la implicació del Govern català en cimeres que cerquen solucions pel canvi climàtic i l'assoliment dels objectius de desenvolupament sostenible, mentre veiem que altres governs participen en cimeres que el que fan és reforçar la via bèl·lica i augmentar la despesa militar. I, com li deia abans, treballem per assolir los objectius de l'agenda 2030, i els horitzons de descarbonització del 2030 i 2050, i, per fer-ho, hem d'abordar la transició energètica. Venim d'anys d'inacció que han provocat una aturada en energies renovables, element clau en la transició energètica per la descarbonització del nostre país. La guerra d'Ucraïna i l'acceleració de la crisi energètica fan també que cada dia que passa sigui més urgent la ràpida reducció de qualsevol dependència energètica. El Govern, finalment, disposa d'un decret replantejat i adequat per accelerar aquest procés, i ho fa, a més a més, provocant un canvi de model: participat, democràtic, distribuït i deslocalitzat. Aquesta transició és un dels reptes més importants que tenim com a país, i sabem que, al mateix temps que és urgent, no serà fàcil, perquè ho volem fer bé. La urgència no ha de ser l'excusa per fer-ho de qualsevol manera. Volem una energia al servei de l'economia verda i a les mans de la ciutadania, buscant la millor integració i equilibri territorial dels parcs energètics. Ho fem no només per garantir la sobirania energètica, sinó per garantir també la sobirania alimentària, protegint el potencial agrari del país. Fruit del treball de la seva conselleria, les dades que hem compartit en aquest hemicicle demostren que hem sortit de la paràlisi dels darrers anys i que s'està treballant amb un bon ritme. És per això, consellera, que en la seva resposta li demanem que ens actualitzi aquestes dades i ens indiqui si creu que el departament..., estem assolint els objectius en energies renovables que el departament s'havia fixat. Perquè és cert que per l'emergència climàtica, pels anys d'inacció, per la crisi energètica, pel conflicte bèl·lic, tenim més pressa que mai. Però també creiem, estem convençuts, que la pressa no pot ser l'excusa per mantenir el model d'oligopoli i entregar-los les claus del territori aprovant decrets que vulneren el dret a informació, participació i consulta ciutadana, i eliminen de facto els estudis d'impacte ambiental. Aquest no és el nostre model. La urgència no ens pot fer oblidar que això ha de ser una oportunitat per la ciutadania, i que estem aquí per assolir la sobirania energètica, però també per defensar el territori. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula la senyora Teresa Jordà, consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a totes i a tots. Diputat, ho deia vostè, venim de deu anys d'aturada en renovables; venim també d'una bombolla, deixi'm-ho dir així, especulativa; venim d'un territori també incendiat, i, davant d'això, estem en plena emergència climàtica, i és evident que no podíem aturar-nos ni un sol segon. I sí, de fet, el primer pas va ser justament la modificació d'aquest decret, que no pretenia només fer un canvi de model, passar d'energies fòssils a renovables, sinó justament transformar i basar-nos en un nou model, que vostè l'ha descrit molt bé, per assolir aquests objectius el 30, i també el 50, eh? En aquest sentit, també el Parlament, doncs, fa pocs dies, va modificar en tres aspectes molt concrets..., justament a través d'un decret, justament per muscular encara més aquest model, que, com deia, vostè ha definit, aquest model democràtic, participat i amb cohesió territorial. I aprofitant també la pregunta, doncs, deixi'm posar les dades una mica al dia, eh? Tanquem aquest mes de juny amb unes xifres que, al meu entendre –i crec que és així, perquè els números són rigorosos–, avalen justament aquest model, eh? Aquest mes passat sumàvem cent cinquanta megawatts més de projectes renovables a informació pública. Això vol dir que en aquests moments estem amb 1.450 megawatts a informació pública, de renovables. Aquest mes de juny, per això, també, hem autoritzat tres projectes que sumen quinze megawatts, que ja poden construir-se aquests, eh?, aquests ja són una realitat. I, a més a més, l'1 de juliol, d'això fa molt pocs dies, doncs, ja hem publicat l'autorització final del que serà el parc fotovoltaic més gran de Catalunya, fins a dia d'avui, que serà un parc de 14,5 megawatts, en aquest cas. Aquests són els números i aquest és el punt on som avui. Sens dubte, crec..., i quan dic això, que no m'equivoco, que aquest és el camí, que l'hem encertat, que hem de ser molt curosos, que hem d'explicar i fer entendre que la sobirania energètica és compatible sí o sí amb la sobirania alimentària, que aquest país volem caminar cap a la transformació verda. I avancem, doncs, amb aquest pas, al nostre entendre, un pas ferm, cap a aquesta transformació, cap a aquest model energètic que abandona els recursos fòssils i que, sens dubte, doncs, afavoreix el camí cap a la neutralitat climàtica. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre els objectius de l'Any Fuster. [[Pregunta al Govern sobre els objectius de l'Any Joan Fuster]] [[310-00335/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Irene Aragonès, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Consellera, Joan Fuster, advocat, historiador, filòleg, dietarista, crític literari, activista cultural, poeta, assagista; un dels més considerables, si no el que més, de les generacions sorgides després de la Guerra Civil. La seva personalitat intel·lectual, que va acabar definint una àmplia obra humanista i políticament crítica, ha tingut una petjada extraordinària sobre la vida cultural i civil dels Països Catalans. Va ser capaç de generar un terratrèmol dins d'una societat completament adormida dins de la dictadura franquista, amb obres clau com País Valencià, Qüestió de noms i Nosaltres, els valencians, amb idees clau sobre país, identitat pròpia i llengua pròpia, que a dia d'avui encara tenen transcendència en el territori. Un autor que ja escrivia tuits uns quaranta anys abans que existís Twitter, amb els seus famosos Aforismes; «cal no oblidar que tota política que no fem nosaltres serà feta contra nosaltres o «ser perseguit és ja una victòria, que, a dia d'avui, malauradament, encara tenen tant de sentit. Tenim la immensa sort històrica que l'Any Fuster es commemora oficialment també al País Valencià, on va néixer i viure, a les Illes Balears, on també va tenir importants repercussions, i a Catalunya, on va publicar la major part de la seva obra i on la seva projecció va ser essencial. Aquesta commemoració ens ajudarà, doncs, a estrènyer la relació amb el País Valencià i les Illes Balears, i això és precisament una missió de la Institució de les Lletres Catalanes. Ens devem a Joan Fuster, a tot el que ens va donar. I, per tant, no poder fer menys que no seguir, aprofundir i difondre al màxim el coneixement de la seva obra, destacar-ne la seva enorme importància i ressaltar la seva vigència en els nostres dies com a impulsora d'un pensament crític, exigent i lliure. Així, aprofitem-ho, doncs, i continuem fomentant la cultura catalana; recuperem l'esperit d'agermanament de la declaració de Palma. Que la commemoració de l'Any Fuster ajudi, serveixi i contribueixi a que les noves generacions puguin valorar la seva figura per tal de difondre, des d'una òptica global, l'obra de l'escriptor de Sueca. I seguim defensant la veritat que ell ens demanava. És per tot això, consellera, que li preguntem pels objectius de l'Any Fuster. Gràcies.
Per respondre, té la paraula la senyora Natàlia Garriga, consellera de Cultura.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputada Aragonès. L'objectiu de l'Any Fuster, com de totes les commemoracions del Govern, és aprofundir i difondre al màxim aquesta gran figura intel·lectual de Sueca. Perquè encara avui les paraules de Fuster desperten el nostre pensament crític i ens fan ser més exigents i més lliures. Aquest any, com vostè deia ara mateix, és la primera vegada que els tres governs coincideixen en la celebració d'una mateixa commemoració. Per això hem tingut molt interès des del principi a fer un acte junts, per visibilitzar-ho. I el passat 4 de juny va ser un dia molt especial, on els tres consellers de Cultura, dels tres territoris, vam celebrar a Sueca l'acte institucional del centenari. A més, també hi havia els comissaris, que ens van estar explicant, doncs, quines serien les activitats de cada un dels territoris, quines activitats tindrien i quines compartim. Perquè, en general, els objectius són que aquesta gran figura de les nostres lletres arribi al màxim de gent. De fet, tenim activitats compartides, entre l'Acadèmia Valenciana i la Institució de les Lletres Catalanes; una exposició itinerant; les anomenades «Converses de Joan Fuster, que tindrem tretze actes repartits per tot el territori, i l'any 2023 també durem al Palau Robert la gran exposició sobre Fuster que ha creat la Generalitat Valenciana. Ara bé, el que creiem és que el millor homenatge que podem fer a Fuster és treballar per fomentar tots els llaços que ens uneixen als tres territoris. A la trobada de Sueca, els tres governs vam acordar que començaríem a fer els grups de treball que es preveuen, que ja es van preveure el 2017, a la declaració de Palma. Són moltíssims els grups de treball que es preveuen: arts visuals, patrimoni, literatura... I ens hem posat a la feina. De fet, s'han fet tres reunions –a Barcelona, València i Palma– per coordinar iniciatives en política lingüística; aquest dilluns ha entrat en funcionament una web conjunta sobre els certificats oficials de català, i demà mateix presentem el projecte Lletres Compartides, de la Institució de les Lletres Catalanes, amb l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, Mallorca Literària i el Consell Insular de Menorca, per tal de crear un circuit d'escriptors, i la propera temporada tindrem produccions conjuntes entre el Teatre Nacional de Catalunya, el Principal de Palma i el Principal de València. Segur, estem convençuts, que d'aquesta mirada conjunta dels tres governs Fuster n'estaria molt orgullós.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre els ajuts a la pagesia per pal·liar els efectes de les gelades. [[Pregunta al Govern sobre els ajuts a la pagesia per a pal·liar els efectes de les gelades]] [[310-00336/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Meritxell Serret, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Permeti'm, consellera, començar traslladant, en nom d'Esquerra Republicana, tot el nostre suport a l'amic i diputat Lluís Puig, perquè estem davant d'una sentència injusta i creiem que els drets dels polítics no poden estar sotmesos a judicialització i que, amb la lluita antirepressiva, amb la seva unitat, hem de frenar sempre aquestos intents de judicialització i de més repressió. [[Aplaudiments.]] Consellera, dit això, a l'abril d'enguany s'han patit intenses gelades que, de manera sostinguda, han portat les temperatures a sota zero, afectant molts municipis del nostre país i especialment a les comarques de Ponent, danyant els cultius de cereals, fruita seca, amb els ametllers, i també, sobretot, la fruita dolça, arribant a afectacions de gairebé el noranta o el cent per cent de la producció. El sector agroalimentari està veient com a la crisi de preus i a les crisis sanitàries s'hi està sumant la crisi climàtica, i, en el sector de la fruita dolça, a més a més, d'una manera consecutiva, durant els darrers deu anys; està patint crisis, com va ser, el 2011, de l'Escherichia coli; el 2014, amb les crisis de preus i de mercats degudes al veto rus i que encara cueja; el 2020 ja van patir pedregades i inclemències meteorològiques, i que amb la d'enguany portem ja tres anys consecutius de gelades que afecten producció i capacitat productiva de futur. El gran repte que tenim, consellera, i vostè ho lidera i ho representa sempre al capdavant del departament, és donar confiança al sector, afavorir aquest relleu generacional d'unes explotacions que estiguin realment arrelades al territori, contribuint al motor socioeconòmic d'aquelles comarques i a la sobirania alimentària del país. I per això –vostè sempre ho diu– necessitem visió holística en les polítiques, que afecti al màxim la capacitat d'aquest sector de tirar endavant, amb ajudes –si cal ad hoc–, compensacions, millores administratives, tot el suport a la innovació i la recerca, amb noves varietats o models productius, i també la revisió del sistema d'assegurances que el propi sector ja ha demanat. Som ben conscients que ens cal polítiques pròpies, que necessitem donar una resposta adaptada a les necessitats per assolir la màxima capacitat de desenvolupament del sector. Consellera, en el seu departament, el 22 de juny van fer una reunió liderada pel propi president, un fet inaudit i que demostra la rellevància del sector pel Govern republicà. Li volem demanar quines accions està impulsant el departament per pal·liar tots aquests efectes.
Se li ha acabat el temps, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural, senyora Teresa Jordà.
Moltes gràcies, presidenta. Gràcies també, diputada. Com bé deia, el 22 de juny, del mes passat, vàrem evidenciar que el Govern està al costat, com no pot ser d'altra manera, d'un sector essencial com és la pagesia; vàrem celebrar taula agrària; ho vàrem fer a la capital del Segrià, amb la presència del president, ens va acompanyar també el conseller Torrent, perquè, des del departament i sobretot des de la Direcció General de Cooperatives, també hi van ser i hi van ser d'una manera molt important. I nosaltres som aquells que diem –abans també ho deia el conseller Torrent–: «No proclamem tant i actuem, no? I d'això es tracta, actuar, s'havia d'actuar. El que és més important i urgent és que no perdem en aquest país ni un sol pam de terra cultivada. Això és molt important. I el sector ho té molt difícil, perquè els moments també són molt difícils. A més a més, no només plou sobre mullat; glaça sobre glaçat. Venim també i estem en un context molt molt molt significatiu i molt dur també pel sector, com és la guerra d'Ucraïna, i és evident que el Govern no ho pot fer d'altra manera que estar-hi al costat. Més enllà de les actuacions i les polítiques ja planificades, moltes d'elles que comencen a veure ja la llum en aquests moments –molt important–, i podríem parlar, doncs, de la llei d'espais agraris, podríem parlar del desenvolupament de diferents accions del pla estratègic d'alimentació de Catalunya i moltes altres, però en aquest cas concret, 40 milions d'euros d'ajudes al sector, 32 milions directes per a explotacions agràries de fruita dolça i ametller –ho deia vostè–, i vuit, en aquest cas, per a cooperatives i per a centrals fructícoles. Amb aquestes ajudes pretenem compensar, òbviament, aquestes pèrdues, en aquest cas, no cobertes per les assegurances. I per l'altra, també compensar cooperatives i centrals que, òbviament, no podran comercialitzar aquesta fruita perquè, òbviament, aquesta fruita no hi és. Però també, sobretot, pensant molt en aquestes comarques i el que representa el sector de la fruita a nivell econòmic. És un sector essencial, i les derivades d'aquestes glaçades –reiterades, però sobretot aquesta última amb aquestes afectacions tan importants–, òbviament tindran conseqüències. I per això decididament vam apostar per fer aquests ajuts, aquests ajuts concrets i directes per aquestes afectacions. Vull recordar que són les pitjors glaçades dels últims trenta anys, que arriben en un moment molt puntual, que és el moment de la floració, i –ho repeteixo perquè em sembla molt important– que afecta unes comarques on la fruita és un dels sectors principals econòmics justament d'aquest indret. Donem resposta, doncs, així, a les necessitats d'un sector vital, deixi'm-ho dir així, un sector que garanteix la vida, que ens garanteix la vida cada dia a tots i a totes nosaltres. Gràcies.
Pregunta el Govern a respondre oralment en ple sobre les mesures per erradicar la venda a la manta. [[Pregunta al Govern sobre les mesures per a erradicar la venda a la manta]] [[310-00324/13]] Formula la pregunta el diputat Antonio Gallego, del Grup Parlamentari VOX.
Si, buenos días. Señor conseller, ¿qué medidas impulsa el Govern para erradicar el top manta?
Per respondre, té la paraula la consellera Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
D'acord. Molt ens temem que l'únic objectiu de la seva pregunta és, com sempre, criminalitzar les persones pel seu origen o pel seu color de pell, i no ens hi trobaran. No admetem els discursos d'odi, racistes i xenòfobs, perquè el nostre és un model de país de caminar conjunt, ande dem, on els seus discursos d'odi, xenòfobs i racistes, no hi tinguin cabuda.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Antonio Gallego.
Aunque en muchas ciudades de Cataluña el top manta está presente todo el año, es en verano cuando las mafias de manteros toman de manera masiva las calles para vender mercancías ilegales y falsificaciones al margen de la ley. No podemos seguir soportando que se sigan degradando, con su presencia, los principales focos turísticos y la imagen de Cataluña. No se puede ni se debe tolerar esta práctica ilegal que genera saturación de espacios públicos, ruidos excesivos, muchas molestias, y constituye un importante agravio desleal para todas las actividades que sí requieren de una licencia municipal. Esta venta ilegal contribuye a aumentar la economía sumergida y precarizar el trabajo, señora consellera. El top manta, además, promueve delitos contra la propiedad intelectual por la venta de falsificaciones, y pone en serio peligro la salud de los consumidores con productos que no han pasado los pertinentes controles sanitarios, tal y como señalan las principales patronales de la región. Patronales, por ejemplo, como Pimec, que en el último verano antes de la pandemia cifró en 130 millones de euros el impacto negativo del top manta. Y esos 130 millones solo se dieron en la ciudad de Barcelona, y solo se contabilizó la presencia de novecientos manteros, cuando llegaron a puntas de casi dos mil. Muchos ayuntamientos, como el de Barcelona, no ejercen sus competencias al respecto, permiten que las mafias actúen impunemente generando un efecto llamada. Otros ayuntamientos intentan luchar contra el fenómeno, pero están absolutamente desbordados y no pueden acabar con este fenómeno. ¿El resultado? El comercio se siente desprotegido, desamparado y menospreciado ante el top manta ilegal. Por eso, señora consellera, le pedimos que ayuden al comercio legal, al que paga sus impuestos, al que paga sus alquileres y al que ofrece seguridad y calidad en sus productos. Ustedes tienen la competencia en materia de seguridad ciudadana, pueden luchar contra las mafias organizadas, forman parte de la Junta de Seguridad de Cataluña y tienen capacidad para ayudar a los ayuntamientos a restablecer el orden en la vía pública. En definitiva, le pedimos que se arremanguen y dejen de blanquear el top manta. Y como ha podido comprobar después de esta intervención, no solamente hemos hablado de esa perogrullada que ha dicho usted, si no de muchas más cosas, como los efectos económicos sobre la industria de Cataluña. Gracias.
Per respondre, té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes.
El «no solo aquest és important, eh? Però en qualsevol cas, hi ha dos elements molt hipòcrites que m'agradaria destacar. Parlen de precarietat. Saben què és el que precaritza la gent? Una llei d'estrangeria que no permet accedir a les persones migrades al dret a treballar legalment [[aplaudiments]] i això les aboca... –la llei d'estrangeria vigent a l'Estat espanyol–, i això les aboca a precarietat, exclusió social i explotació. Saben quina és l'altre element hipòcrita? Si ara posen..., cerquen al Google –i convido a tothom que ho faci, si així ho vol–, posen les paraules al Google «top manta i «VOX la primera entrada que surt és aquesta, un article del 18 de juny d'aquest any publicat al digital El Español, que diu –titular, eh?–: «El top manta de VOX hace negocio con sus artículos en la calle sin la licencia de venta ambulante. I el subtítol diu: «Desde hace años se nutre de esta vía de financiación con la instalación de mesas informativas en las que expone merchandising para su venta directa. Com que ho trobaran, no els hi llegeixo [[aplaudiments]] , i entenc que la resta d'informació pot ser rellevant per al Tribunal de Cuentas i ja els donaran les explicacions pertinents quan els hi fiscalitzin els comptes anuals. Però en tot cas, deixi'm que els digui una cosa: no siguin tan rancis, que el marxandatge es regala. [[Rialles.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manera com actuarà quan s'obri el judici oral contra la presidenta del Parlament]] [[317-00185/13]] Formula la pregunta el diputat Alejandro Fernández, del Grup Mixt.
Gracias, presidenta. ¿Qué pasos dará como líder de Esquerra y presidente de la Generalitat cuando se abra juicio oral a la señora Laura Borràs? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè sap que, com a president de la Generalitat, em dec a aquest Parlament, que és qui em va escollir, i per tant, respecto plenament la divisió de poders. I estic convençut que en el moment que vostè, doncs, descrivia, en el moment concret en què calgui prendre decisions, tothom prendrà la decisió que convindrà més a la vocació de servei públic que tenim els membres d'aquesta cambra. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. En la anterior sesión de control –yo ya no tenía derecho a réplica– me exigía usted una disculpa por determinadas acciones supuestamente cometidas por personas que, o bien están fuera de la política, incluso dadas de baja de mi partido, o desarrollan la actividad en otras comunidades autónomas. Es algo tan absurdo como si yo tuviera que exigirle a usted disculpas por las condenas –no imputaciones, condenas– de un buen ramillete de concejales de Esquerra Republicana por delitos no políticos, pero especialmente repulsivos. Evidentemente no lo voy a hacer hoy ni lo pienso hacer en el futuro. Como tampoco le exijo a usted una disculpa por las imputaciones de la señora Laura Borràs, entre otras cosas porque ni siquiera forma parte de su partido. Pero sí estoy en disposición de exigirle responsabilidad, porque con su voto usted la hizo presidenta del Parlament de Catalunya. Vaya por delante que no ponemos en tela de juicio la presunción de inocencia de la señora Laura Borràs, aunque ustedes jamás respeten la nuestra, porque sin presunción de inocencia no hay estado de derecho. Pero estamos hablando de otras cosas muy distintas, concretamente de dos: la primera es el prestigio y la dignidad de esta institución, la presidencia del Parlament; i en segundo lugar es el respeto y cumplimiento del reglamento del propio Parlament de Catalunya. Asumo que la primera cuestión, la del prestigio, es subjetiva. De hecho, por eso precisamente me dirijo a la señora Borràs, para decirle que creo sinceramente que usted podría defender mejor su presunción de inocencia dimitiendo como presidenta del Parlament de Catalunya. Pero la segunda cuestión no es subjetiva, es totalmente objetiva. Le remite a usted, señor Aragonès, y por eso me dirijo a usted, porque el Reglamento del Parlament de Catalunya es absolutamente concluyente: en el momento en el que se abre juicio oral por delitos de corrupción, el diputado o diputada queda inmediatamente inhabilitado. Esa pelota, señor Aragonès, está en su tejado. Usted en la investidura prometió transparencia y ejemplaridad. Con este asunto de la señora Laura Borràs tiene la oportunidad de demostrarlo, y con el silencio que ha planteado anteriormente es evidente que no tiene intención de hacerlo. Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, aquesta és una sessió de control i vostè té l'oportunitat de dirigir-se a mi com a president de la Generalitat de Catalunya i, per tant, per poder fiscalitzar l'acció de govern, i ha decidit, doncs, utilitzar el seu temps per a qüestions que no tenen res a veure amb l'acció de govern. I en tot cas, respecte a aquest assumpte, la meva capacitat d'intervenció és la mateixa que tenen qualsevol dels 135 diputats d'aquesta cambra, perquè el meu vot és un vot en aquesta qüestió en tant que diputat, com tota la resta. I li dic: estic convençut que per garantir el bon servei de la institució, per la defensa de les institucions i pel prestigi de les institucions, en el moment oportú en què s'hagi de prendre una decisió, cadascun dels que som aquí, de forma individual i de forma col·lectiva, prendrem la millor decisió que permeti preservar el servei públic que prestem els ciutadans de Catalunya. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la participació de diputats del Parlament en l'intent de boicot de la conferència del magistrat Marchena al Col·legi de l'Advocacia de Barcelona]] [[317-00189/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Anteayer, los abogados barceloneses y otros juristas que acudieron al Colegio de Abogados de Barcelona para escuchar al magistrado del Tribunal Supremo, Manuel Marchena, hablar de inteligencia artificial, tuvieron que aguantar las imprecaciones y el intento de boicot de unos cuantos independentistas, entre los que se encontraba una miembro de la Mesa del Parlament y otros dos diputados. ¿Qué opinión le merecen estos hechos, señor president?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Doncs miri, senyor diputat: que hem de respectar el dret a la llibertat d'expressió i a la llibertat de manifestació de les persones. I de la mateixa manera que aquest Govern no pot prohibir una conferència del jutge Marchena, no pot prohibir una manifestació de la gent que legítimament està en contra de les actuacions protagonitzades pel president de la Sala Penal del Tribunal Suprem, en un judici polític en què va condemnar a un segle de presó a membres d'aquesta cambra i a membres del Govern de la Generalitat de Catalunya, simplement per donar la possibilitat als ciutadans de Catalunya de decidir el seu futur. Per tant, sempre defensant la llibertat d'expressió, l'U d'Octubre i dilluns passat a Barcelona.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Señor president, los abogados barceloneses habían invitado a Marchena por su experiencia y conocimiento en inteligencia artificial con todo el derecho a hacerlo. [[Remor de veus.]] La presencia de tres diputados de los partidos de gobierno en el boicot ha demostrado que el empeño de los partidos nacionalistas es tener una Cataluña eternamente cabreada e incapaz de pasar página. ¿Es que las corporaciones profesionales y sus miembros no pueden hacer lo que quieran en Cataluña, sin esperar el intervencionismo y el acoso de los más extremistas, azuzados por cargos públicos de partidos en el Gobierno? ¿Así están las libertades en Cataluña? Nuevamente, el dispositivo policial se dispuso de forma que los exaltados independentistas pudieran acercarse bien a los asistentes para gritar, insultar y perturbar el acto, como en la Meridiana, donde el dispositivo policial está pensado para controlar a los vecinos del barrio y proteger a los independentistas que les agreden. La imagen de la señora Vergés y el señor Rius rodeados de ultras vociferantes es la viva imagen de esa Cataluña negra, victimista y anclada en el pasado que ustedes representan. El intento de acallar a un jurista de prestigio en contra de la voluntad de los abogados barceloneses, que legítimamente querían escuchar a Marchena, recuerda a los tiempos sombríos del «muera la inteligencia. Dejen de intentar estabular a los catalanes en los márgenes de un nacionalismo cerril y de vuelo gallináceo. Hoy la Mesa del Parlament, con la señora Vergés, anuncia que va a volver a prevaricar y desobedecer al Tribunal Constitucional, contabilizando ilegalmente el voto del huido señor Puig. Serán juzgados y presumiblemente inhabilitados, y entonces volverán a acosar a los magistrados que osen condenarles en aplicación de las leyes. Pero les anuncio que no van conseguir torcer el brazo al estado de derecho. Cataluña pasará página de ustedes, de sus mentiras, de su crispación y de su victimismo. Volveremos a ser la vanguardia de España, punta de lanza de nuestro país y admirados por el resto de los españoles. Ciutadans trabaja para ello.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Jo crec que qui estan passant pàgina són els seus votants amb vostès, amb tot el respecte. [[Rialles i aplaudiments.]] Perquè vostès necessiten seguir alimentant aquest discurs que acaba de fer ara aquí, perquè vostès viuen de l'atenció permanent. Escolti'm, la conferència del jutge Marchena es va fer, es va poder fer. [[Veus de fons.]] Es va fer i va haver-hi... Jo suposo que podré parlar, senyor diputat. Puc parlar o no? D'acord. Doncs crec que ens hem de respectar entre tots. Jo he respectat el seu torn de paraula; vostès respectin el meu –vostès respectin el meu–, si us plau. Per tant, la conferència dilluns es va poder fer. Vostè té molt de..., vostè ha descrit, doncs, la presència de diputats que no són del seu grup parlamentari, diputats de la majoria independentista, en una actuació, en una manifestació legítima de protesta, perquè es pot expressar el desacord amb el jutge Marchena. Evidentment que es pot fer. I això forma part del dret a la llibertat d'expressió. De fet, vostè té molta experiència en expressar el desacord. Vostè ha anat a universitats a increpar estudiants que estaven fent, exercint el seu dret a la llibertat d'expressió. [[Veus de fons.]] I vostè ha anat a alliçonar-los –a alliçonar-los–, alliçonar des d'un diputat a estudiants d'universitat. Vostè ha participat en contramanifestacions permanentment. Va estar, anava cada setmana a la Meridiana intentant allà provocar. I ho saben perfectament. Per tant, vostè en té molta experiència, ens en pot donar moltes lliçons, precisament, del que és participar en actuacions de protesta. Vam garantir el seu dret a protesta i el seu dret a la llibertat d'expressió i el garantirem de tots els ciutadans, fins i tot d'aquells amb qui no compartim el seu discurs, perquè precisament la defensa de la llibertat d'expressió és això: garantir-la sempre, sobretot quan no t'agrada el que diu.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a afrontar el col·lapse dels centres d'atenció primària i del sistema sanitari per la manca de recursos i inversions la situació política]] [[317-00187/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. President, com milers de catalans i de catalanes, fa quinze dies em vaig contagiar de covid. Ho vaig notificar al meu CAP i van tardar cinc dies en donar-me una resposta. Podem imaginar que, cinc dies després, doncs, de comunicar el meu positiu, les recomanacions que em van fer em van servir entre poc i res. Però és que si ara volem demanar hora al CAP –almenys al meu CAP– la cita més propera que té la meua metgessa és per dins de quinze dies. Poden imaginar que quinze dies és una barbaritat. Lo normal seria que poguérem ser atesos en quaranta-vuit hores, setanta-dues hores. I això és perquè estan absolutament desbordats. I quina és l'altra cara d'aquesta situació? Doncs metges de primària, metgesses de primària, que fins i tot han d'atendre nou persones al minut. Això vol dir que, mentre vostè i jo estem fent aquesta pregunta, com si foren superherois de Marvel, hauran atès quaranta-cinc pacients. Tot això, president, té un nom i es diu «col·lapse sanitari. Estem en la setena onada. El més preocupant de tot és que encara no hem arribat al pic. Els professionals, òbviament, han de fer unes merescudíssimes vacances i, a més, alguns també estan de baixa. I, per això, president, volem saber: en aquest escenari, li sembla normal que l'única cosa que està fent ara mateix aquest Govern és recomanar a la gent que no vaja al CAP, ja siga amb baixa o sense baixa, però que no vaja al CAP, mentre no s'estan ampliant recursos i estem amb la mateixa cobertura sanitària que a l'estiu del 2019, quan hi havia retallades i quan no hi havia covid? Gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora diputada, celebro la seva recuperació de covid. Veig que està plenament en forma. Per tant, me n'alegro. I espero, doncs, que fos el més lleu possible. Crec que també ens hem d'ajustar a les paraules exactes. El Govern de Catalunya no els diu als seus ciutadans que no vagin al CAP, sinó que simplement amb el fet d'estar contagiat, que moltes vegades es pot detectar amb un mateix test que es pot fer el propi ciutadà a casa seva, si no es troba malament, no cal, per una simple qüestió de notificació, anar als serveis d'urgències del CAP, precisament per deixar espai a aquelles patologies, a aquelles situacions de salut que sí que necessiten una atenció sanitària. És lògic que, quan algú es contagia de covid, tothom tingui aquesta situació d'angoixa de saber exactament què és el que es pot fer, el que no es pot fer, per no posar-te més en perill a tu mateix i als que t'envolten. En aquest sentit, hi ha tota la informació disponible. Crec que portem dos anys explicant clarament les mesures de precaució, i s'hi ha insistit. I aquest és el camí. Aquest Govern ha destinat més de 9 milions d'euros per al reforç en els mesos d'estiu de l'atenció primària i vam augmentar sensiblement el pressupost d'atenció primària en la passada llei de pressupostos. I vostè ho coneix de primera mà. Hi ha una situació conjuntural que cal reforçar. Necessitem recursos precisament per garantir la sostenibilitat del conjunt del sistema sanitari. No tenim fons covid aquest any. Això ens impedeix prendre mesures de reforç que havíem pres altres anys, també en situació de pandèmia. I, per tant, crec que aquest també és un dels camins que cal treballar i que cal fer davant del Govern de l'Estat, on vostès hi tenen més incidència que no pas nosaltres.
Per repreguntar, té la paraula senyora Jéssica Albiach.
President, té vostè una gràcia especial perquè, li preguntem el que li preguntem, sempre acaba espolsant-se la responsabilitat i traslladant la culpa a altres. És que és igual el tema. Al final, jo no sé si vostè és conscient, senyor Aragonès, que és vostè president de la Generalitat i, per tant, ha d'exercir. I això vol dir posar els recursos que calen. Calen més professionals. Falten professionals? Sí. Com tenim més professionals? Pagant més i amb millors condicions laborals. I això depèn estrictament de vostès. Per tant, jo li demane que exerceixi de president de la Generalitat, i això vol dir, en aquesta situació concreta, que planifiquen, que reforcen el sistema amb més recursos i amb més professionals i, sobretot, que no calga una vuitena onada per arribar al vint-i-cinc per cent del pressupost en primària. Perquè és que l'hi diem des de l'inici, des de fa més de dos anys. I ens trobem sempre en la mateixa situació. Per tant, res d'espolsar-se la responsabilitat, res de traslladar culpes i també assumir les seues responsabilitats i fer la seua feina. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Diputada, les volem assumir totes, les responsabilitats. Per això som independentistes, per assumir totes les responsabilitats. I totes les responsabilitats vol dir també gestionar tots els recursos dels ciutadans de Catalunya. Qui ha eliminat el fons covid no és el Govern de la Generalitat, és el Govern de l'Estat. Qui determina quants MIR podem tenir a Catalunya no és el Govern de la Generalitat, és el Govern de l'Estat. I, per tant, qui diu quin tant per cent del salari podem apujar al conjunt de treballadors públics és la normativa bàsica que aprova el Govern de l'Estat, no el Govern de la Generalitat. [[Aplaudiments.]] Per tant, volem totes les responsabilitats. Per això som independentistes, perquè les volem totes i no volem tenir cap excusa dient que la culpa és d'un altre. Però per tenir totes les responsabilitats hi han de ser i fins que no les tinguem anirem arreu a exigir que qui les té compleixi la seva feina.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la reversió de la política de desmantellament dels serveis públics]] [[317-00192/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Dolors Sabater, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Bon dia. Gràcies, presidenta. President, pensa revertir la seva política de desmantellament dels serveis públics?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora diputada, reforçarem la nostra política d'ampliació i suport als serveis públics, com ho mostren les dades. Tenim més treballadors públics que mai en la història. Tenim els pressupostos en l'àmbit dels serveis públics més alts i necessitem encara avançar molt més. Per tant, si és amb la seva ajuda, seguirem reforçant-ho encara amb molta més força.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Dolors Sabaté.
President, els serveis públics són la principal estructura de salvament dels drets bàsics, personals i comunitaris. I d'ençà de les brutals retallades de 2012, acumulem deu anys acumulant milers de raons per reclamar uns serveis públics forts per sostenir les vides dignes de totes. Venen mesos molt difícils i, sense aquesta estructura bàsica fonamental, les conseqüències dramàtiques que ja patim ara agafaran dimensions geomètriques. Retallar serveis sanitaris i residencials directament mata. Ho vam veure en els pitjors moments de la crisi de la pandèmia i ho seguim veient per culpa d'aquest desmantellament que practica el seu govern. A sanitat, el sistema de cures, a educació i a tot el sector públic. Vostès segueixen amb la dèria d'afavorir el negoci privat en la gestió dels serveis bàsics. Parlem del col·lapse de la sanitat pública. Ja se n'ha parlat molt. Llistes d'espera, de mitjana més de cinc mesos en operacions quirúrgiques i més de dos en visites especialistes. Professionals que abandonen perquè no poden més. I mortalitat que augmenta sobrevinguda per falta d'atenció preventiva. Parlem de residències, de model d'atenció a la dependència. Suposo que l'informen de les manifestacions de familiars que hi han dia sí dia també davant de residències, perquè vostès, el seu Govern, no han canviat ni una coma del model residencial que ens va deixar imatges esgarrifoses durant el pic de la pandèmia. Vostès mantenen unes ràtios lamentables, encara les han disminuït..., que ens condemnen a les persones a un amuntegament –vides amuntegades, vides abandonades–, i a les treballadores en condicions pèssimes. A educació: empitjorament de les condicions laborals. Professionals que desapareixen de les plantilles. Fora els de l'àmbit social, fora vetlladores, fora serveis de suport a tot el territori. Tancament de línies. Aquest tancament del centre d'educació especial Can Vila a Mollet sense alternativa no és una anècdota, és la norma. Desmantellar, desmantellar i desmantellar. Això és un escàndol, president. Ja no parlem de tot el que no han fet, ni banca pública, ni farmacèutica pública, ni energètica pública, i en el procés d'estabilització, més de cinc mil treballadors... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora diputada, anem als fets. El programa més important d'estabilització dels treballadors públics es portarà a terme aquesta legislatura i es farà en tots els àmbits. En l'àmbit sanitari, en l'àmbit social, en l'àmbit educatiu, en l'àmbit de l'Administració general. Això és el que estem portant a terme també aquest Govern. En l'àmbit educatiu, tenim més centres de titularitat pública avui que no pas la legislatura passada. Tenim més grups de titularitat pública avui, amb relació a la concertada, que no pas en la legislatura passada. I vull recordar que la concertada forma part del servei educatiu de Catalunya, aprovat per la llei d'educació, àmpliament aprovada en aquest Parlament l'any 2009. Per tant, nosaltres apostem clarament pel reforç dels serveis públics. Evidentment, tenim molts reptes. Tenim un dels reptes principals, que és com fem front a una població que s'està envellint. I com fem front a, també, aquest fet demogràfic, sobretot garantint la millor qualitat de vida en aquesta esperança de vida, diguem-ne, que anem guanyant. I per això és fonamental la feina de reforç del model residencial. I fa unes setmanes, precisament, la consellera Cervera anunciava el que era precisament el reforç en l'àmbit de places residencials que estem fent arreu del territori. Evidentment, estem molt lluny d'on voldríem ser. Estem molt lluny d'on voldríem ser. Però es comença amb iniciativa. Es comença, doncs... Per arribar a un lloc, evidentment has d'avançar i has de caminar per aconseguir-ho. No em digui que les condicions als treballadors públics les hem retallat aquest any, si el que hem fet és precisament acords, acords i acords per reforçar les condicions dels treballadors públics del nostre país.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la corrupció i la degeneració de les institucions a Catalunya]] [[317-00186/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, del Grup Parlamentari VOX.
Señor Aragonès, ¿hasta cuándo va a liderar la corrupción y la degeneración de las instituciones en Cataluña?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Nosaltres seguirem treballant per una societat més justa, més pròspera i per un país completament lliure. I ho farem amb ètica, amb transparència i amb responsabilitat.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Garriga.
Señor Aragonès: prevaricación, fraude a la Administración, falsedad en documento mercantil y malversación de fondos públicos. Esto son los delitos por los que la presidenta el Parlament, la señora Borràs, su socia, deberá responder en los próximos meses ante la justicia. Un caso más de corrupción en el seno del separatismo, que además de la dimisión inmediata de la señora Borràs, que aprovecho per exigir aquí en sede parlamentaria, debería tener consecuencias muy serias para su Gobierno. Porque la señora Borràs no es más que el rostro actual del uso partidista y del atraco ideológico que llevan décadas realizando todos ustedes desde las instituciones en Cataluña. Porque su plan siempre ha consistido en lo mismo, en coger el dinero del bolsillo de los catalanes y llevárselo directamente a sus carteras. Porque todo forma parte de la misma estrategia, en que la corrupción y la degradación siempre van de la mano. Si no, que se lo pregunten a usted, al señor Torra y al comisionista. ¿Verdad, señor Aragonès? Corrupción, sí, corrupción para usar las instituciones de todos al servicio de unos pocos, para lucrarse con el dinero de todos los catalanes que lo están pasando realmente mal o para estafar a todos, sí, separatistas y no separatistas, tratando de ocultar el saqueo sistemático bajo las banderas del odio y la confrontación. Y degradación, sí, para usar el dinero público como hacen ustedes con fines partidistas y condenando a vivir a los catalanes sin la red de protección que merecen. Señor Aragonès, usted no representa ni a la clase media ni a las clases trabajadoras. Su distancia con el catalán de a pie es infinita, porque viven y son parte de una burbuja de privilegiados que desde los años noventa están detrás de la crisis permanente y degradación de las instituciones en Cataluña. Y, como vive en una burbuja, señor Aragonès, usted cree que los problemas comunes son los que tienen sus compañeros de bancada; y no, eso son los problemas de unos privilegiados. Y por eso se niega usted permanentemente a debatir en esta cámara cuando venimos aquí a hablar, por ejemplo, de reindustrialización, de fanatismo climático, de seguridad o de islamización, porque su desconexión, señor Aragonès, es tal que no considera ninguno de estos asuntos los grandes retos a los que se debe enfrentar Cataluña, en los próximos años, como relevantes. Señor Aragonès, afronte de una vez los retos o será recordado como Aragonès, el cobarde o el titella de las élites.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats, suposo que han vist que la degradació de les institucions democràtiques..., intentar, doncs, segar l'herba sota els peus de les institucions d'autogovern que representen la ciutadania, ha estat una de les estratègies que, en moments, sobretot en moments de molta dificultat econòmica, sobretot en moments en què les contradiccions i les dinàmiques del propi sistema econòmic capitalista augmenten les desigualtats i necessiten que els governs posem totes les eines per revertir aquestes desigualtats, sobretot en aquests moments d'angoixa, l'extrema dreta utilitza, per atacar què?, les desigualtats?, per atacar la inseguretat?, per atacar la desigualtat d'oportunitats?, les discriminacions? No, per atacar la democràcia, per atacar les institucions democràtiques. Perquè això és el que realment els molesta: les institucions democràtiques. I també els molesta que els debats que puguem fer en aquest Parlament siguin sobre qüestions que, malgrat que diuen que no se'n parla, repetidament en parlem. Sobre la reindustrialització: avui Catalunya està afrontant una de les onades de reindustrialització més important de les darreres dècades; i ho hem de dir. I és gràcies a la feina feta, des de fa molts anys, a la col·laboració entre moltes administracions i, evidentment, a l'empenta de l'empresariat català i el compromís impagable dels treballadors i treballadores del país i gràcies al seu talent. Quan ens parlen de fanatisme climàtic vol dir seguir-se tancant els ulls davant d'un canvi climàtic que tenim present. I si no mirem per què hem tingut incendis fa quinze dies i per què estem tenint mancança d'aigua en alguns llocs del país. Ens volen tancar els ulls davant del canvi climàtic per seguir beneficiant les pràctiques econòmiques d'aquells que estan espoliant el planeta amb polítiques extractivistes i amb un model absolutament contrari a la sostenibilitat. I tot això sempre –sempre– hi ha una cosa que fa a l'extrema dreta; ho feia fa cent anys i ho fa ara: adornar-ho amb unes paraules testosteròniques que són absolutament insuportables, el cobarde. Escolti'm, jo crec que la testosterona s'ha de deixar a la porta de l'hemicicle; parlem com persones madures, i això és el que ha de servir per enfortir la democràcia, i és el que es mereixen els ciutadans del nostre país.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'acord assolit relatiu a la presència del català a les aules i la defensa del model d'escola catalana]] [[317-00190/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Albert Batet, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Molt bon dia, presidenta. President, membres del Govern, diputats i diputades... Sembla més una sessió de control a la presidenta del Parlament que no pas del president de la Generalitat. I, per tant, en primer lloc, volem expressar tot el suport, des de Junts per Catalunya, a la presidenta Borràs, com als membres de la Mesa del Parlament, per defensar els drets del diputat a l'exili Lluís Puig i conseller a l'exili; tota la solidaritat. [[Aplaudiments.]] President, el curs escolar començarà sense l'aplicació del vint-i-cinc per cent del castellà a tots els centres educatius de Catalunya. Vam exercir la nostra sobirania, ens vam confrontar a la justícia espanyola i hem aconseguit protegir el català a les aules i protegir el model d'escola catalana. És un mèrit d'una àmplia majoria d'aquest Parlament, gràcies a un esforç compartit que ha fet possible l'acord, després d'una negociació molt complexa. Des de Junts per Catalunya vam defensar que calia una nova llei al Parlament i un decret del Govern. El temps ens ha donat la raó, i ho celebrem perquè és una victòria de país. Per això avui també és un bon dia per reivindicar la política, la sobirania d'aquest Parlament i la democràcia. Ara ens falta saber quin Tribunal Constitucional ens trobarem al davant: si serà el mateix que va passar el cepillo d'Alfonso Guerra a l'Estatut d'autonomia o pot actuar amb principis democràtics, acords democràtics, com fa, per exemple, el Regne Unit amb Escòcia. Per cert, en aquest sentit, aquest Parlament tindrà l'oportunitat, a proposta de Junts per Catalunya, d'expressar tot el suport al referèndum del poble escocès perquè el referèndum del 2023 sigui un èxit i Escòcia aconsegueixi la independència. Com també ens falta saber quin Pedro Sánchez tenim al davant o ens trobarem: si farà un nou «apoyaré com el Zapatero, per resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya, o respectarà la democràcia, com fa, per exemple, el Regne Unit. No sabem mai quin Pedro Sánchez tenim al davant: si el que dona el suport al 155 o el que diu o el que parla de «reencuentro; el que ens espia o el que reconeix que hi ha un conflicte polític; el que veta els interlocutors de Junts o el que va a la premsa i diu que vol Junts a la taula del diàleg; el Partit Socialista que executa el trenta-sis per cent de les inversions a Catalunya o també el que fa possible l'acord sobre el català. En aquest sentit, l'acord del català ens ha ensenyat que en política, respecte i sobirania, és possible una negociació amb garanties; aprofitem-ho. En aquest sentit, li volíem preguntar, president. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, aquest dilluns vam tenir una bona notícia, i crec que era l'única notícia possible, que és que les lleis les fan els parlaments i els tribunals no fan lleis, sinó que el que fan és interpretar-les i aplicar-les, que és el que els hi correspon amb la divisió de poders que tenim establerta. Per tant, aquest Parlament va fer el que tocava fer. Ho va fer amb un alt grau de responsabilitat. Primer, per poder tenir un acord molt ampli. Crec que és bo avui reivindicar..., i vull agrair de nou al seu grup, també als altres grups, que han permès articular, doncs, tot el que són aquests mecanismes legislatius per, al final, dir una cosa molt bàsica, que és que l'ús de les llengües a les escoles s'ha de basar en la voluntat de coneixement i capacitat d'ús de les llengües, del català, del castellà, de l'aranès; que tenim una situació no normalitzada pel que fa a la llengua catalana i que, per tant, aquest objectiu hi ha d'estar present i que tot això s'ha de regir amb criteris pedagògics, i, per tant, traiem, si em permeten l'expressió, les togues de les aules i deixem-hi que els docents i les docents puguin fer la feina amb criteris pedagògics. Va suposar un alt grau d'esforç i vam haver de triar molt bé les paraules perquè hi hagués l'espai en què tothom s'hi pogués sentir reconegut. Per tant, crec que aquest precisament és el camí, el camí que haurem de seguir travant en tants àmbits importants del nostre país. Miri, jo no sé quin Pedro Sánchez hi haurà; el que sé és quin president de la Generalitat hi haurà: hi haurà un president de la Generalitat que defensarà sempre la resolució del conflicte polític, una resolució del conflicte polític que va decidir la ciutadania del país. El futur d'aquest país l'han de decidir els catalans i catalanes –per tant, referèndum–, i això s'ha de fer sense repressió, i la millor eina és una amnistia. I, per tant, això és el que aniré a defensar, al costat del bon govern, al costat de les polítiques necessàries, especialment en moments difícils com els actuals per a tanta i tanta de la nostra gent, a favor de l'estat del benestar, de la igualtat d'oportunitats i d'acompanyar la ciutadania en aquests moments especialment difícils. Per tant, el que ens ensenya, crec, tot el recorregut en matèria del cas del vint-i-cinc per cent és que no ens fixem tant en quina posició tenen els altres: enfortim sempre la nostra, amb consensos, amb rigor, amb generositat i amb determinació. Si som capaços d'això, anar-ho fent amb tots els reptes que tenim com a país, estic convençut que amb la seva ajuda també ens en sortirem. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els consensos polítics en defensa del model d'escola catalana i la presència del català a l'escola arran del reconeixement de la inaplicabilitat de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya]] [[317-00191/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Marta Vilalta, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Moltes gràcies, presidenta. President, abans que res, vull traslladar-li el suport del nostre grup parlamentari davant l'anunci de la querella que ha interposat contra l'exdirectora del CNI, també contra l'empresa NSO Group, per l'espionatge de què va ser víctima pel cas Pegasus. I ens sumem també a la més que necessària investigació davant d'una vulneració flagrant dels drets fonamentals de la seva intimitat, dels seus drets civils i polítics, i de desenes de persones del moviment independentista que també han vist els seus drets vulnerats. Miri, fer tot el que està a les nostres mans és la nostra feina, dels que som aquí, i en el cas de la defensa de la llengua catalana, encara més. Justament aquest dilluns hem obtingut els primers fruits: el Tribunal Superior de Justícia va reconèixer que ha canviat l'escenari i que la sentència del vint-i-cinc per cent que volia imposar el castellà a les aules és inaplicable. Perquè justament des d'aquest Parlament vam construir, i entre moltes persones, un nou marc legal: d'una banda, una nova llei al Parlament de Catalunya i, d'una altra banda, un nou decret llei que va fer el Govern, que vam convalidar aquí, malgrat els vots d'alguns perquè seguís oberta la tramitació. I això és una molt bona notícia. De fet, ha quedat demostrat que els esforços per recuperar els consensos, uns consensos que en alguns moments estaven esquerdats, van valdre la pena perquè han permès recosir aquest consens del vuitanta per cent en la defensa del model d'escola catalana. I ens enorgulleix també, i molt, haver fet i haver sigut part d'aquest motor per reconstruir el consens i fer-ho de forma insistent des del nostre grup parlamentari. De fet, no fer res no era una opció. A la vegada, però, també sabem que no podem respirar tranquils perquè la judicialització continua –ara al Tribunal Constitucional, malgrat tenir també l'aval del Consell de Garanties Estatutàries del nostre país. Per això cal seguir. Des d'Esquerra Republicana treballem i treballarem per protegir el català a l'escola –amb el seu pla d'impuls, per exemple– i a tot arreu, i per seguir sumant suports també d'aquells que ara no han estat en aquest consens. Davant de les ingerències judicials d'aquells que volen guanyar als tribunals el que no poden guanyar a les urnes, davant d'aquells que fan filibusterisme, davant dels que estan immobilistes, davant dels que maregen la perdiu o davant dels de tot o res, nosaltres defensem la política com una eina útil al servei de la gent per contribuir a resoldre els problemes, per reconstruir els consensos que ens fan forts com a societat i que ens impulsen cap a la república catalana que volem construir. Sabem que aquesta és també en bona part la seva contribució política, president, treballar amb fermesa, discreció i constància per forjar consensos i posar les institucions al servei de tothom. Per això li preguntem la... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, en primer lloc, agrair-li el suport en aquesta querella que s'ha registrat aquest matí per tal d'arribar fins al final en aquest cas d'espionatge polític. No és només una defensa dels drets fonamentals des d'un punt de vista individual, sinó també que és evident que l'espionatge al que vaig ser sotmès era per raó de les meves responsabilitats polítiques també com a membre del Govern de la Generalitat de Catalunya, i per defensar que això no torni a passar amb cap altre responsable polític, amb cap altre membre de cap govern, que per raons polítiques se'ls espiï –de fet, amb cap altre ciutadà–, davant de qualsevol vulneració cal anar fins al final i hi anirem, i, evidentment, doncs esperem que els responsables assumeixin el que els pertoca. A partir d'aquí, com deia abans, el dilluns es va produir una decisió per part del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que acceptava la realitat i que suposa un tancament d'un capítol d'un assumpte que ens ha tingut molt centrats i que ens hagués hagut dedicar aquest temps a impulsar el català a l'escola, a millorar, a continuar millorant els serveis educatius del país, i que, per tant, els debats es centressin sobre aquests aspectes. Però ho recordo: les lleis les fan els parlaments, i això és el que reconeix el tribunal; qui ha de legislar sobre quin ha de ser el tractament de llengües a l'escola ha de ser el Parlament de Catalunya, no ha de ser un tribunal, els tribunals no legislen. Això s'ha aconseguit gràcies, en primer lloc, al consens polític, que vull agrair de nou. En segon lloc, gràcies també al rigor; s'ha fet una proposta reconeixent quin és el marc constitucional i estatutari, que no és el que ens agrada, perquè no l'hem votat, i el que s'està aplicant no l'ha votat aquest país. Però, a partir d'aquí, també hem de ser conscients que hi haurà una segona tanda, diguem-ne, un partit de tornada al Tribunal Constitucional. Però també hem de dir que hi anem amb la millor de les eines possibles: anem amb dos dictàmens del Consell de Garanties Estatutàries que, per unanimitat, avalen la constitucionalitat tant de la llei aprovada com del decret llei. I aquest és el camí; el camí és amplis consensos –ho vaig dir a la meva conferència el passat 14 de febrer–: centrem-nos en els consensos que uneixen la societat catalana, amplis consensos, rigor, determinació i treballar pel país plural i divers que tenim, que la millor manera és que es pugui expressar amb llibertat. Per això, doncs, en els propers dies tornarem a tenir ocasió de defensar l'autodeterminació i l'amnistia com a eines per resoldre el conflicte polític. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures que adoptarà el Govern per a millorar la gestió i l'execució dels fons europeus]] [[317-00188/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Bon dia, senyora presidenta. Senyor Aragonès, vivim temps complexos, difícils i molt imprevisibles. S'ha acabat la pau a Europa. Ho testimonien les conclusions de la cimera de l'OTAN de Madrid, aquesta setmana passada, i una ullada a la realitat geopolítica internacional. Ara més que mai es necessita unitat; unitat sempre que sigui possible. Es necessita tenir les coses endreçades: el Govern, les institucions –les institucions–, el país, tot tan endreçat com sigui possible. I, en tercer lloc, es necessita tenir clares, molt clares, les prioritats i no despistar-se. Crec que estarem d'acord que una prioritat, una de diverses, és invertir bé i ràpid els fons europeus, on les comunitats autònomes tenen un paper rellevant. D'acord amb les dades disponibles, cap a finals de juny, el seu Govern ha adjudicat 199,4 milions d'euros dels una mica més de 1.500 que té disponibles; és un 12,6 per cent, una mica menys del tretze per cent. Jo crec que és una xifra baixa, podríem fins i tot dir molt baixa, però, per ser positius, diguem que hi ha molt recorregut de millora, en aquesta execució. Senyor Aragonès, quines mesures ha pres o pensa prendre el seu Govern per millorar la gestió dels fons europeus?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Doncs, home, en primer lloc, ens hagués agradat tenir alguna cosa a dir en la gestió dels fons europeus que ha centralitzat l'Estat. És a dir, em sembla molt bé que vostè, amb tota la raó, digui: «Escolti'm, s'han d'executar amb tota la rapidesa i amb tota l'agilitat possible, però és veritat que el Govern de l'Estat ens convida a unes conferències sectorials en les que se'ns fan els anuncis i no ens permet participar. Aleshores, com funciona el procediment dels fons europeus que gestionen les comunitats autònomes? Que gestionen com a oficina de tramitació, perquè en moltes convocatòries tenim molt poc marge per poder establir criteris. S'assignen, que vol dir que apareixen en un powerpoint; després s'han de pressupostar en el pressupost general de l'Estat; després s'ha de fer un conveni, i un cop tenim el conveni signat i tenim efectivament els diners a caixa, publiquem la resolució, que té, evidentment, els seus tempos administratius, i, per tant, fins que les resolucions no són fermes, no queden definitivament adjudicades. Per tant, no es preocupi que l'execució de les convocatòries dels fons europeus va bé. De fet, en nombre de convocatòries publicades, Catalunya està a la franja alta dels territoris. Per tant, s'aniran resolent en els propers mesos. I vostè deia: «Estem en guerra a Europa. I feia referència a la cimera de la setmana passada de l'OTAN a Madrid. Estem en guerra a Europa, fonamentalment perquè ho veiem a Ucraïna. No cal mirar-ho a la cimera de l'OTAN a Madrid. I, per tant, això també ens obliga que les decisions que s'han de prendre siguin el màxim de consensuades. Jo crec que apostar per una escalada armamentística ens allunya de la solució dels conflictes i que una mirada purament armamentística no ajuda a resoldre els conflictes. Ho vaig dir el passat Ple. Això no es soluciona amb més armament; es soluciona fonamentalment, molts dels riscos, amb més aliments, especialment als racons del món, molt propers, a la ribera sud del Mediterrani, on necessiten urgentment aquesta ajuda. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Salvador Illa.
Miri, vull ser, com sempre intento, molt respectuós amb vostè, però també vull ser avui molt clar i molt directe: m'ha decepcionat. I només et decepciona aquella persona de qui n'esperes alguna cosa. M'ha decepcionat perquè sempre és lo mateix –sempre és lo mateix. Escolti'm, jo he dit que hi ha un 12,6 per cent d'execució d'uns fons. I li estic demanant, i m'ofereixo a ajudar-lo, que hi ha un recorregut de millora. I vostè em surt a parlar de si vol participar... Escolti'm, m'ha decepcionat, senyor Aragonès, però li responc tornant-li a estendre la mà. I, miri, l'he sentit darrerament –com sempre faig, amb molta atenció– parlar molt de l'autoestima de Catalunya. Té la meva col·laboració per aixecar l'autoestima del país. Acompanyi-la d'una mica d'autoexigència. Anirem més bé.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, per enfortir l'autoestima també de l'economia catalana no col·laborem amb discursos derrotistes, que moltes vegades parlen de deu anys de decadència. Vostès ho han fet. A partir d'aquí, ja entenc que la defensa de que els fons europeus es gestionin des de Catalunya per vostè sigui motiu de decepció. Però, l'hi estic dient, fixi's en altres dades i fixi's en quantes convocatòries té obertes la Generalitat de Catalunya. Ho he mirat ara mateix. Estem a la franja alta de territoris amb convocatòries obertes. Per tant, es resoldran en els propers mesos. Vostè em demana pels fons europeus el que no ha fet el Govern de l'Estat amb els pressupostos generals i les inversions...
Se li ha acabat el temps, president. Hem acabat la sessió de control i, en aquest moment, suspenem la sessió, perquè han entrat quatre reconsideracions sobre el vot delegat de Lluís Puig i farem Mesa i Junta de Portaveus. Reprendrem a continuació.
Reprenem la sessió. I aprofito també per comunicar una alteració en l'ordre del dia, fruit del retard que han comportat la Mesa..., la Junta de Portaveus i la Mesa, que han generat les reconsideracions que hem atès, i és que el quart punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre el projecte de llei de composició del Consell d'Educació de Catalunya, serà traslladat a la represa del Ple, a la tarda; serà el primer punt que abordarem quan reprenguem el Ple a la tarda, en un horari que tampoc encara no podem confirmar, però ja aviso d'aquesta modificació de l'ordre del dia. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] Passem al segon punt de l'ordre del dia, la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. Saben que de conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, una vegada elegides les meses de les comissions, la seva composició ha de ser comunicada al Ple. S'han constituït les meses de la Comissió de Justícia; Infància; Acció Climàtica; Economia i Hisenda; Acció Exterior, Transparència i Cooperació; Educació, i la Comissió d'Estudi sobre el Deute Històric de l'Estat amb Catalunya. La nova composició i elecció de membres d'aquestes meses està incorporada al dossier del Ple, que ha estat distribuït a tots els diputats. Per tant, els prego que se n'eximeixi la lectura. [[Decret llei 7/2022, del 14 de juny, de modificació del Decret llei 10/2019, del 28 de maig, del procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat]] [[203-00025/13]] Acomplert així el que marca l'article 49.2 del Reglament, passaríem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 7/2022, del 14 de juny, de modificació del Decret llei 10/2019, del 28 de maig, del procediment d'integració dels centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat. En primer lloc, d'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller d'Educació per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té, doncs, la paraula el conseller Josep González-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. President, diputades, diputats, avui portem, per la seva convalidació, el Decret llei 7/2022, de 14 de juny, que modifica el Decret llei 10/2019, del procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat; un decret llei que es va aprovar per unanimitat el 28 de maig del 2019, sobre el procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat, que va nàixer per donar resposta a diverses situacions per atendre les necessitats d'escolarització en entorns amb dificultat per trobar sòl públic per construir-hi nous edificis. També aquest decret del 2019 donava resposta a diverses iniciatives parlamentàries que instaven el Govern a integrar a la xarxa pública centres que són de titularitat privada i també de titularitat municipal, dels ens locals. Aquest decret llei ha permès des de llavors cobrir la demanda d'escolarització i enfortir la xarxa de centres del Departament d'Educació. I des del 2019, els darrers dos cursos, afegint-hi les integracions que hi tindrem pel proper curs, s'han rebut un total de quaranta-tres peticions, de les quals onze s'han integrat o estan en procés de fer-ho. El decret llei del 2019 deixava clars, també, quins eren els requisits per integrar un centre, perquè aquesta eina no podia ser utilitzada per rescatar projectes privats que feien fallida econòmica, per exemple, en entorns on no hi havia necessitat de crear places públiques per respondre a necessitats d'escolarització. Els requisits que establia el primer decret per a la integració dels centres són: la sol·licitud per part de la titularitat, per part del consell escolar; l'acord entre el Departament d'Educació i la titularitat; la satisfacció de necessitats d'escolarització, per tant, donar resposta a necessitat de places, donar resposta a aquestes necessitats d'escolarització, i el compliment d'objectius d'estabilitat. Al darrere d'aquest requisit, de compliment d'objectius d'estabilitat, hi hauria les condicions d'ocupació de l'edifici per fer la nova oferta pública, de l'edifici, del centre que encara..., que ve de no ser de titularitat del Departament d'Educació, més, alhora, aquestes condicions d'ocupació i adequació, en cas de que sigui necessari, dels diferents espais del centre. Per tant, després d'aquest temps, s'han detectat algunes situacions concretes, o casuístiques, que no estan contemplades i que ens porten avui a fer aquesta proposta de revisió del decret llei. Fins ara, si un edifici era inviable i a més a més de... «Ser inviable què vol dir? Vol dir que els espais de l'edifici que havíem d'incorporar a la xarxa pública no reunien les condicions per fer una oferta pública. Si es donava aquesta situació i a més a més no hi podíem fer les obres necessàries per tal d'adaptar-lo a la normativa, aquesta integració no era possible. Amb la redacció actual del decret, per tant, no podem donar solució als problemes que puguin afectar l'immoble dels centres a integrar. I el que fem avui és una nova redacció que... Torno enrere, faig un pas enrere, encara, abans del nou redactat... [[Remor de veus.]] Ens trobàvem amb, també, que la redacció actual requereix un informe patrimonial per fer l'acord de govern de la integració. I és aquí on, a l'hora de fer aquest informe patrimonial per tal de que..., si aquest edifici reunia les condicions, ens trobàvem amb moltes situacions on, fins i tot havent creat expectatives, no era possible fer aquesta integració. I, per tant, amb caràcter general, resulta imprescindible que el centre integrat compleixi amb els requisits patrimonials exposats. I alhora també és veritat que en els darrers cursos l'experiència d'aquestes sol·licituds, d'aquestes quaranta-tres sol·licituds de canvi de titularitat, ens han posat en evidència que hi poden haver situacions excepcionals; que hi poden haver situacions excepcionals en què l'immoble on s'ubica el centre a integrar no pot complir aquests requisits. I en els casos en què l'immoble no pot complir aquests requisits i el Departament d'Educació té la voluntat de mantenir aquests projectes educatius per integrar-los a la xarxa pública, el que fem és, davant d'un criteri general de reunir les condicions patrimonials, incorporem aquesta excepcionalitat per fer possible –i no contradir el marc legal– la integració de centres educatius, que l'edifici no reuneixi les condicions i alhora puguem mantenir de forma excepcional els projectes educatius d'aquests centres que vulguin o sol·licitin aquest canvi de titularitat. I així doncs, per tant –vaig acabant–, parlem de dues modificacions respecte a l'anterior decret llei: s'afegeix un cinquè requisit per a la integració de centres, la titularitat dels centres ha de disposar d'un títol vàlid sobre el patrimoni on ubicar el centre, que reuneixi els requisits establerts per la normativa educativa i patrimonial vigent, i alhora el que fem és afegir una excepció, dins l'àmbit patrimonial, que preveu que quan, en un entorn socioeconòmicament desafavorit, el tancament d'un centre educatiu i les necessitats d'escolarització impliquin la creació d'un nou centre educatiu públic i no sigui factible l'ocupació de l'immoble on està ubicat el centre o la continuïtat de l'arrendament, es pugui procedir, de manera excepcional, a la integració i ubicació del nou centre en espais provisionals. Aquesta modificació normativa, també important destacar que dona compliment a la moció 96 del Parlament de Catalunya, sobre la situació de l'educació, que es va aprovar per unanimitat el passat 7 d'abril de 2022 en aquest Parlament. I, per tant, –i ara sí, acabo– en el context de necessitat actual, en el context d'urgència per tal de donar solució tant a la manca d'oferta pública suficient per una banda, donat l'increment de la demanda, com als efectes negatius que comporta el tancament de centres, l'aprovació d'aquest decret llei ofereix la possibilitat d'assolir els objectius proposats de la forma més immediata possible. Si retardem aquesta modificació normativa, no podríem finalitzar el procés d'integració iniciat per algun centre, ni la conseqüent creació del nou centre de titularitat de la Generalitat, abans del proper inici de curs 22-23, que és d'aquí a dos mesos. I, per tant, per tots aquests motius que els he exposat i pel suport que ja va tenir en aquesta cambra la moció que instava a modificar aquesta norma, esperem comptar avui amb el màxim suport parlamentari. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació intervindran els grups parlamentaris per fixar la seva posició. Aquest torn va ser fixat a la darrera Junta de Portaveus en cinc minuts per cada grup parlamentari. Té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor David Pérez.
Doncs moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, senyor conseller, diputades, diputats, permeteu-me que en primer lloc doni la benvinguda a la Vanessa Idoate, que és mare del centre educatiu, de l'Acadèmia Cultura; a l'Íngrid López, que és mestra d'aquest centre, i al David Quirós, que és el regidor d'Educació de la meva ciutat. Perquè, efectivament, el Govern ens porta una proposta de decret llei per establir un procediment per integrar centres educatius diversos a la xarxa pública de titularitat de la Generalitat; un decret que ha de permetre al Govern integrar, efectivament, centres educatius avui concertats o de titularitat municipal a la xarxa de la Generalitat i donar resposta a diverses qüestions. Per un costat, satisfer la demanda de places escolars públiques de determinats municipis, per exemple, a barris com la Torrassa, on per una banda hi ha una manca de sòl disponible per la construcció de nous centres –és a dir, no hi ha solars suficients i, a banda, podrien tenir preus desorbitats– i alhora en els darrers anys s'han registrat davallades importants de la demanada d'escola concertada i un increment important de demanda d'escola pública, que han portat determinats centres de titularitat privada a una situació complicada, per no dir «de crisi, i que, per tant, es podrien cessar les seves activitats; sota aquest paraigua que ofereix el decret podrien sol·licitar la seva absorció per part del Departament d'Educació. I, d'altra banda, aquest projecte de decret permet donar compliment a determinades reivindicacions històriques. Una d'elles és precisament la de l'Acadèmia Cultura, un exemple que podria incloure; és un centre de setanta anys d'història al barri de la Torrassa, més de tres-centes famílies que veuen en risc el seu..., que veien, el seu projecte educatiu, dels seus fills, i vint-i-vuit llocs de treball dels docents de l'Acadèmia. Va ser, precisament, al maig del 2021, que el Departament d'Educació i la propietat, amb la mediació de l'Ajuntament i la Federació de les Comissions Obreres d'Educació, van arribar a aquest acord per garantir la continuïtat del centre durant un curs mes, i també l'acord recollia el compromís del departament d'iniciar els tràmits per tal que l'Acadèmia Cultura es pogués integrar a la xarxa d'escoles públiques, garantint l'escolarització dels alumnes i la plantilla actual. Precisament, el febrer del 2022, el ple de l'Ajuntament aprovà una moció per garantir l'escolarització dels alumnes, el manteniment dels llocs de treball i l'inici dels tràmits per tal de construir el nou centre als solars del carrer Mas. Una moció que va ser recolzada per tots els grups, excepte un. Per últim, la setmana passada, a l'entrega d'orles de l'Acadèmia Cultura es va parlar de la importància de la lluita de les famílies; de la importància del compromís de l'Ajuntament, amb la seva alcaldessa al capdavant; de la importància de la lluita sindical, en aquest cas, especialment de les Comissions Obreres; i de la importància del consens polític i institucional, com a millor forma per solucionar els problemes; de la importància del diàleg, de la negociació i del pacte. Per a mi, aquesta és, a més a més, l'essència de la política. Tots hem tingut dubtes durant tot aquest procés, però finalment hem arribat a un acord, es firma el decret. Avui és un dia de trobada, avui totes les parts estan satisfetes, i el que hem de fer a partir d'ara és continuar treballant. En definitiva, votarem a favor de l'actualització i clarificació dels criteris pels quals un centre educatiu de titularitat municipal o privada pot esdevenir de titularitat pública de la Generalitat, convençuts d'aquesta conveniència, per necessitats d'escolarització, per manca de places públiques, i per tal que el Govern de la Generalitat assumeixi la gestió i la titularitat dels centres municipals que fan una atenció especialitzada a l'alumnat amb necessitats educatives especials, i molt necessari en el territori, però que responen a una competència clarament autonòmica. Per tot això, i perquè entenem que pot contribuir a un enriquiment de la xarxa d'educació pública, sense suposar una amenaça a tercers en termes d'inseguretat jurídica, votarem a favor de la convalidació d'aquest decret. Moltes gràcies, senyora, presidenta; senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor diputat. Seguidament, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Gràcies. Moltes gràcies, presidenta. Senyor president, senyor conseller..., ha marxat. El objeto del presente Decreto ley 7/2022 es el de modificar el decreto ley de procedimientos de incorporación de los centros educativos en la red de titularidad de la Generalitat de Cataluña, con el fin..., concretamente el 10/2019, con el fin de que los centros educativos privados o concertados o de otra administración puedan integrarse en la red de titularidad de la Generalitat en el sistema público, por decirlo de otra manera, aunque no aporten un bien inmueble donde ubicarlos que reúna los requisitos legalmente establecidos, siempre y cuando esté en un entorno, esté ubicado en un entorno, desfavorecido socioeconómicamente hablando y la zona no disponga de plazas suficientes de escolarización. Votaremos a favor, claro, porque no queremos que se vuelva a producir nunca más un episodio tan dramático para las familias, los niños, los docentes, el personal de administración y servicios de la comunidad educativa de la Academia Cultura, de L'Hospitalet de Llobregat, amenazada por cierre, por culpa del incumplimiento del conseller Gonzàlez-Cambray de los acuerdos alcanzados para incorporarla a la red de centros públicos. Como ya saben todos ustedes, finalmente, gracias al esfuerzo, al empeño, a la determinación, al compromiso de las familias y de la comunidad educativa, y junto a la presión de algunos grupos parlamentarios, entre ellos el Grupo Parlamentario de VOX, hoy podemos decir que todo el drama y la incertidumbre a la que se vieron abocados 319 alumnos de infantil, primaria, eso junto con los profesores y el PAS y familias, en general, de la Academia Cultura, de Hospitalet, ha concluido en un desenlace mucho más halagüeño, más esperanzador, de lo que se auguraba inicialmente, hace solo unos pocos meses. En el curso 22-23, está previsto que algunos de estos alumnos estudien en barracones de la actual Escuela Ernest Lluch y del Instituto Eugeni d'Ors. Esperamos que, mediante la adición de la disposición adicional, valga la redundancia, sobre el artículo 2 del Decreto ley 10/2019, esta solución sea temporal y no se cronifique, como una más de las tantas soluciones parche del Departament d'Educació, como la existencia, en la actualidad, hay que decirlo –en la actualidad–, de mil seis barracones en el sistema educativo catalán. No obstante, este problema, lejos de ser anecdótico o coyuntural, es un quiste estructural. El Govern ahoga a la escuela concertada. Durante solo el año de mandato del senyor conseller Gonzàlez-Cambray ya han tenido que sufrir las mismas trágicas vivencias que la comunidad educativa de la Academia Cultura de Hospitalet los más de 350 niños del col·legi..., de la Escola Boix de Badalona, junto con sus familias y todo el personal y toda la comunidad educativa, y los trescientos..., más recientemente, los trescientos niños del Col·legi Mary Ward de Barcelona. Además, varios colegios tienen graves dificultades de mantenimiento, en la actualidad, o amenazan cierre, como puede ser la Escola SAFA de El Masnou, la Escola El Brot de Sant Joan Despí o la Escola Camp Vila de Mollet del Vallès. Señor Gonzàlez, yo le voy a dar una solución para solventar este grave problema. Además, es una solución respetuosa con la libertad. Planifique las plazas escolares en virtud de la demanda de las familias, y no al revés, sin limitar la elección del centro por la zonificación. Pregunte primero a las familias, sus preferencias, y luego haga todo lo posible por hacer realidad estas preferencias. Asimismo, ponga en marcha el cheque escolar de una vez por todas. Porque, recuerde, usted debe garantizar la libertad de los padres para elegir el tipo de educación que quieren para sus hijos, según dicta el sentido común, la ley natural, el mandato constitucional –les recuerdo el artículo 27.3 de la Constitución española, la Llei d'educació 12/2009, el artículo 2.1, la letra p y q, y el artículo 26 de la Declaración universal de los derechos humanos. Esto quiere decir que tiene que proteger todos los modelos que existen en la actualidad, educativos, en nuestra sociedad catalana: pública, concertada, privada, mixta, diferenciada, laica, religiosa, inclusiva o especial. Todos son modelos imprescindibles, fundamentales en cualquier sociedad que se precie de ser abierta, avanzada, plural y progresista. Menospreciar alguno de ellos mediante la estigmatización social, extorsionar con la retirada del concierto o, peor todavía, intentar imponer un modelo único de escuela pública y laico, es gobernar de espaldas al pueblo y crear desigualdades ante la dificultad de los padres para elegir el modelo educativo que quieren para sus hijos. Muchas gracias.
Seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular – Un Nou Cicle per Guanyar té la paraula la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Bé, avui ens trobem aquí per posicionar-nos sobre un decret que modifica un anterior decret, precisament perquè l'anterior decret no cobria aquestes necessitats bàsiques perquè el departament no fa la seva feina. El departament no planifica l'oferta educativa, no fa un càlcul de les places necessàries cada curs escolar per escolaritzar tots els infants i joves del nostre país. I tenim a sobre de la taula, ara mateix, un decret que el que fa és facilitar l'accés de totes aquelles escoles concertades que fan fallida o que no poden fer front als seus rebuts o no poden continuar oferint l'educació, perquè s'incorporin a la xarxa pública. És notori que nosaltres defensem aquesta desconcertació i apostem per aquesta xarxa pública i estem en contra d'aquesta doble xarxa que vulnera el dret a l'educació en igualtat de condicions per a tot l'alumnat i afavoreix la segregació escolar. Però el que és més perillós d'aquest decret, i fins i tot discriminatori, és el seu article 2. En l'article 2 d'aquest decret hi diu: «Excepcionalment, en entorns desfavorits amb població escolar en condició socioeconòmica desfavorable, quan les necessitats d'escolarització no es puguin satisfer d'altra forma i l'alumnat no es pugui redistribuir de manera adient, es pot dur a terme el procediment d'integració amb exempció dels requisits establerts a la resta d'articles. Això vol dir que, tot i que un centre educatiu, un espai educatiu, no compleixi amb els requisits o condicions establertes per la legislació quant a matèria d'edificis o qualitat dels edificis, espais, espais adients per impartir docència...quan no es compleixin aquests requisits, es poden fer excepcions si aquest centre està en un barri de pobres, en un entorn amb famílies en condicions socioeconòmiques desfavorables. Per tant, estem parlant que tots els centres educatius han de complir una sèrie de requisits per ser centres educatius públics, han de tenir uns espais adients, han de tenir uns accessos, unes sortides, uns espais per poder impartir docència amb condicions, amb qualitat, amb garanties i respectant els drets de l'educació del nostre alumnat, excepte en aquells barris socioeconòmicament desfavorits, perquè si no hi ha oferta de places en aquells espais, i per tant s'han d'escolaritzar nens pobres o en risc d'exclusió social, aquesta legislació, doncs, no és del tot rellevant i, per tant, podem afegir aquesta exempció. I si l'edifici no compleix amb els requisits, és igual, perquè, és clar, és un context socioeconòmic desfavorable, són famílies en risc d'exclusió social, estem parlant de pobres, estem parlant de persones migrades i, per tant, no tenen els mateixos drets. I, per tant, si no hi ha les aules necessàries, si les aules no compleixen amb els metres adequats per poder impartir docència, si els espais d'esbarjo no són els adients per garantir aquesta qualitat educativa del nostre alumnat, o si els accessos d'entrada o sortida no són els adequats o si no compten amb els protocols de seguretat que han de complir tots els centres de la xarxa pública d'aquest país, és igual, sempre que sigui en un context socioeconòmic desfavorable, perquè ja tenim clar que aquest departament no aposta per l'educació en condicions d'igualtat i equitat per a tot l'alumnat. Com he dit, és notori el nostre posicionament. Nosaltres estem a favor de la desconcertació i apostem per una xarxa totalment pública. I, per tant, nosaltres votarem a favor d'aquest decret, però no estem d'acord amb que es facin vestits a mida per incorporar centres concrets o centres...i que s'obri la porta a que totes les escoles concertades que fan fallida hagin de ser rescatades amb fons públics, amb diners públics que paguem entre totes. Moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades. També saludar els diferents membres de la comunitat educativa de la ciutat de l'Hospitalet de Llobregat i també, evidentment, membres de l'Acadèmia Cultura d'aquesta ciutat. Ens trobem, en aquest cas, amb un decret llei que vol modificar el Decret llei 10/2009, de 28 de maig, del procediment d'integració dels centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat, arran d'una moció que va presentar el nostre grup parlamentari, aprovada ara fa unes setmanes, i que precisament estava relacionada amb la polèmica, amb la problemàtica de l'Acadèmia Cultura, de l'Hospitalet de Llobregat, que afectava més de tres-cents alumnes d'aquesta ciutat i que va posar damunt de la taula la necessitat de fer aquesta modificació i que, també, com s'ha dit, s'està repetint una situació similar en altres indrets del país, com per exemple a Mollet del Vallès, com a Sant Joan Despí, entre altres exemples. Per tant, estem davant d'un decret llei necessari per poder fer efectiva aquesta integració d'alguns centres privats, concertats, a la xarxa educativa de titularitat de la Generalitat per al proper curs 2022-2023, atès que moltes vegades, com s'ha vist, hi ha hagut problemes de naturalesa patrimonial que impossibiliten que es pugui fer aquesta integració efectiva a la xarxa pública de la Generalitat. Això podia provocar, en alguns casos, que, en entorns precisament socialment desafavorits, amb una població escolar en situació vulnerable, es veiés greument afectada si en la mateixa zona no hi ha prou places escolars per a donar resposta al tancament d'aquestes escoles, la qual cosa entenem que s'ha de solucionar. I pensem que és de justícia, al nostre entendre, realitzar aquesta modificació del decret, de manera urgent, que avui aprovem, situant aquesta excepcionalitat de requisits patrimonials en aquests casos puntuals. Des d'En Comú Podem, volem posar en relleu que sempre serà bo incorporar centres concertats a la xarxa pública ja que això és un pas més en l'equitat, en garantir l'equitat de l'alumnat a tot el país, i més en un moment on hi ha una davallada demogràfica important i s'està demostrant que moltes escoles concertades precisament volen fer aquest pas, i entenem que això és una forma realista, de manera progressiva, per anar acabant amb aquesta doble xarxa que tenim en aquests moments al nostre país. Per altra banda, també voldríem aprofitar l'avinentesa per recordar que aquest decret llei 10 del 2019 que avui modifiquem també..., o encara té una assignatura pendent amb relació a la participació dels sindicats en els processos d'integració, els quals no es contemplen. I, tal com han denunciat les mateixes organitzacions, els treballadors i treballadores, pensem que també caldria caminar en aquesta línia. I, en aquest sentit, i també aquí en seu parlamentària, l'anterior conseller d'Educació es va comprometre a tenir en compte aquesta qüestió, però els sindicats ens continuen recordant que, en molts dels casos de traspàs i integració d'aquests centres escolars, no se'ls té encara en compte i per tant s'està obviant, al nostre entendre i també al d'estos sindicats, un principi democràtic de representació dels treballadors i de les treballadores, per la qual cosa avui també des del nostre grup volem recordar-ho perquè el Govern en prengui nota i faci la modificació pertinent. Per tot l'exposat, i tenint en compte que estem parlant d'aquesta excepcionalitat, el nostre vot serà favorable. Moltes gràcies.
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gracias, presidenta. Señoras, señores diputados, quiero dar en primer lugar la bienvenida a los miembros de la Acadèmia Cultura y al resto de asistentes de la comunidad educativa de nuestra comunidad que están hoy aquí en este hemiciclo, porque hoy celebramos una buena noticia. Eso sí, quiero hacer una consideración de carácter previo que afecta necesariamente a cualquier votación que se vaya a producir en este Parlamento a partir de ahora que me parece importante; me parece importante por la seguridad jurídica de los actos que adoptemos en este Pleno, en este hemiciclo y por el propio prestigio de las instituciones. Hoy ha tenido lugar una nueva cacicada de la presidenta de este Parlamento, la señora Laura Borràs, que ha decidido desatender la decisión del Tribunal Constitucional de revocar la delegación de voto del señor Lluís Puig, el fugado de la justicia Lluís Puig, cuyo caso es evidente que no entra en ninguno de los supuestos para que se le conceda la delegación de voto. Está claro que el señor Lluís Puig, por suerte, no está enfermo; afortunadamente tampoco está embarazado, y es evidente que no incurre en ninguno de los supuestos que habilitarían esa delegación de voto. La señora Borràs, sin embargo, y la mayoría de la Mesa han decidido atropellar los derechos de los diputados de esta cámara con una decisión que compromete todas y cada una de las votaciones que hagamos en este Parlamento. Por cierto, las compromete con un argumento absolutamente peregrino. Me decía..., o dice la señora Borràs que bueno, que en la medida en que el voto de Lluís Puig no sea determinante, los actos que adoptemos, las decisiones que adoptemos en este Parlamento no serán impugnables. Oiga, ya, pero es que el problema no es tanto que sea determinante o no, sino el hecho en sí, el hecho de que el señor Lluís Puig vote. Yo le pongo un ejemplo, señora Borràs, que es el siguiente. Imagínense un gobierno que tiene una mayoría absolutísima, cualificada, en un parlamento y que gana por goleada todas y cada una de las votaciones. Pues, bien, si ese gobierno, como tiene esa mayoría tan absolutísima, quisiera enviar un mono a votar en una votación, lo podría hacer, y la votación, esa votación, no quedaría comprometida porque el mono votaría, apretaría como cualquier otro diputado y aquí no habría ningún problema...
Senyor Martín Blanco, disculpi que l'aturi mentre està parlant de «monos, però li faig una crida a la qüestió, perquè aquestes consideracions que està fent no formen part del tema que estem debatent...
Jo crec que sí que en formen part...
...les ha pogut fer en la Junta de Portaveus. Hem fet una mesa prèvia, una mesa posterior. Per tant, li demano, si us plau, que torni a la qüestió.
Bien, señora Borràs, sigue usted con su tendencia al totalitarismo. Yo acabo ese argumento con un comentario. El problema no es tanto lo determinante que sea el voto del mono, sino que el mono vote. La cuestión es que no se puede permitir una delegación de voto que el Tribunal Constitucional ha dejado meridianamente claro que es ilegal, señora Borràs. Por lo demás –vuelvo a la cuestión central–, hoy estamos aquí ante un decreto del Gobierno, un decreto que responde a la presión de los grupos parlamentarios, que responde al acuerdo unánime del resto de las formaciones políticas, con algunas dudas expresadas por la CUP, pero a mi juicio absolutamente atendibles por su visión de la realidad –me parece que ese tipo de consideraciones deben hacerse. Y, en todo caso, creo que es una buena noticia el hecho de que el Gobierno finalmente haya atendido las reclamaciones de un grupo de padres, de padres que podríamos definir como «padres coraje, los padres de la Acadèmia Cultura, que llevan meses litigando, en sede parlamentaria fundamentalmente, pero allá donde haga falta, por el bienestar, por el futuro de sus hijos. La verdad es que el caso de la Acadèmia Cultura me parece un caso encomiable de hasta qué punto un grupo de padres puede llegar a conseguir que la Administración pública haga lo que debe y deje de hacer dejación de sus funciones en materia, por ejemplo..., en una materia tan sensible como la materia educativa. El Gobierno de la Generalitat, como el resto de los gobiernos autonómicos, tutelan un derecho fundamental, que es el derecho a la educación. Y, por tanto, en la medida en que lo tutelan, tienen que dar respuesta al caso de la Acadèmia Cultura, sí; no puede ser que un centro concertado, de la noche a la mañana, comunique a los padres que va a dejar de impartir docencia, que va a dejar de dar servicio a sus hijos y que los padres queden absolutamente desamparados al albur de las veleidades de los centros o de la Administración pública. Eso ocurre en el caso de la Acadèmia Cultura y ocurre en otros casos homologables, como el caso de la escola El Brot, de Sant Joan Despí, como el caso de la escuela Mary Ward, de Barcelona. Y por eso nosotros exigimos al Gobierno que anteponga cualquier consideración en pro del bienestar general, del interés general, a cualquier otro aspecto de su política en clave identitaria o ideológica. Es evidente que el Gobierno de la Generalitat en esta ocasión ha acabado accediendo a la presión del resto de los grupos. Yo creo que aquí hay que poner de manifiesto la importancia de ese acuerdo, de ese consenso, de esa voluntad de llegar a acuerdos de todos los grupos, y la iniciativa también del grupo de los comunes, que han sido perseverantes y, de la mano de las familias de la Acadèmia Cultura, han conseguido un objetivo, ciertamente, loable. Yo, señor conseller Cambray, que sabe que no soy muy dado a reconocerle méritos, creo que en este caso hay que reconocer que usted ha acabado escuchando a la comunidad educativa, ha acabado escuchando al resto de las formaciones políticas y ha acabado escuchando a las familias de la Acadèmia Cultura. Lo cual creo que es digno de elogio. Eso es todo. Votaremos a favor de este decreto. Gracias, señoras y señores diputados.
En nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Sí, muchísimas gracias. De manera telegráfica porque creo que se ha explicado ya prácticamente todo. En primer lugar, evidentemente, sumarme a las salutaciones a Acadèmia Cultura y a los representantes de la comunidad educativa que hoy nos visitan. Y señalar que nosotros votaremos favorablemente, en primer lugar, en coherencia a la votación que tuvimos en 2019 y porque, de hecho, lo que se busca es intentar solucionar algunos vacíos que aquel decreto había provocado en ese momento y se han explicado perfectamente aquí. Y aunque es verdad que se podía haber buscado algún tipo de solución jurídica un poquito más..., en fin, o mejor definida, sí que también es cierto que la sensación de que se ha dado respuesta de manera relativamente rápida y satisfactoria a una demanda, en este caso, de unos padres y madres que tenían toda la razón del mundo, provoca que, más allá de esos detalles concretos, nosotros votemos favorablemente. Muchas gracias.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Anna Erra.
Gràcies, presidenta. I gràcies de part de Junts i d'aquesta diputada que parla per la seva fermesa. Avui es porta la modificació d'aquest decret llei que... –i sobretot, també, benvinguts el president i el conseller, que me'ls deixava, eh?–, la integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat –i, evidentment, això ja ho regula la llei d'educació de Catalunya–; decret que es va abordar per algunes causes com la manca d'equipaments educatius en alguna zona, o bé perquè hi havia més demanda, o bé perquè faltava sòl públic. És i pot ser una bona eina que ajuda a racionalitzar, optimitzar i corregir desequilibris entre l'oferta i la demanda d'escolarització i la falta de places escolars. I molt sovint evita tancament de centres –aquí, doncs, donar la benvinguda als de l'escola Acadèmia Cultura, i aquí que se n'han pogut sortir–, evita també mòduls i ajuda a una reducció de la despesa pressupostària. També tenim clar que és un decret que ajuda a corregir –i per això va néixer– casos singulars en llocs i amb situacions concretes. No té ni ha de tenir un caràcter generalista; és a dir, no pot actuar per tot el sistema, només pot actuar per situacions concretes. I avui es porta aquesta modificació de millora d'aquest decret per aquesta integració per corregir aquests aspectes patrimonials i jurídics que nosaltres trobem raonablement..., i escaient, i, evidentment, hi votarem a favor. Ara bé, com a Junts, estem d'acord amb aquest decret; veiem que sovint és una bona eina per solucionar, com hem comentat, situacions singulars, però sí que ens preocupa a vegades la necessitat d'aquesta petició, d'aquesta petició d'integració a la xarxa d'alguns centres, sobretot els centres de la xarxa d'iniciativa social. I és per reflexionar-hi. I cal trobar una solució perquè alguns centres, sobretot concertats..., per què no tenen cap més remei que demanar aquesta integració? Nosaltres, com a Junts, som ferms defensors del Servei d'Educació de Catalunya, una doble xarxa educativa que enriqueix el panorama de l'escola catalana i que tant la xarxa pública com la concertada són i es fan corresponsables de l'educació del moment, treballen per la innovació educativa, com no podia ser d'altra manera, i tenen un fort i alt compromís social, adherint-se al pacte contra la segregació escolar i també a l'escola inclusiva. Ara bé, per què a vegades es veuen abocades a demanar aquesta integració? I us ho dic per experiència en alguna de les escoles de la meva ciutat, escoles compromeses des del primer moment amb l'educació, amb els més vulnerables, amb una gran corresponsabilitat social. Doncs no és per un projecte educatiu que no funcioni, no és per un claustre de professors que no estigui totalment motivat i engrescat pel seu projecte, molt sovint, per no dir sempre, és degut a una situació econòmica insostenible o a un concert històricament infradotat. Per tots és coneixedor que reben menys, hi ha menys inversió pública, que el pagament delegat no cobreix el cost de tota la plantilla, les despeses de funcionament van totes a càrrec seu, que reben molt menys recursos d'atenció psicopedagògica i un llarg etcètera; és a dir, tota una colla de necessitats que han d'acabar cobrint i que el que els ajuda a sobreviure, en bona part, és l'aportació que fan les famílies. Llavors és normal, en aquests moments de crisi o bé d'un alt percentatge d'alumnes vulnerables, i amb un infrafinançament crònic, que aquestes escoles pateixin i pateixin molt i, a la llarga, es vegin obligades a tancar o a demanar la integració a la xarxa pública. Nosaltres, com a Junts, som ferms defensors del Servei d'Educació de Catalunya, servei que va néixer per treballar de valent per la millora constant de la qualitat educativa del nostre sistema escolar; som clars defensors de la doble xarxa, tant la pública com la d'iniciativa social, que representa dins de l'escola catalana un trenta per cent. A Catalunya s'ha demostrat al llarg de la història que el Servei d'Educació ha estat un sistema d'èxit. Seria bo i necessari, en general, que hi hagués un reconeixement, un màxim suport a tot el conjunt del Servei d'Educació de Catalunya, en comptes, per part d'alguns, de menystenir-lo o fins i tot empetitir-lo. Com a Junts, al revés, volem que aquest Servei d'Educació de Catalunya cada vegada sigui més fort, més robust, perquè sabem que, per l'educació i per al present i el futur del nostre país, ens ho agrairà. Moltes gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Jordi Albert.
Bé; gràcies, presidenta. President, conseller, diputats, diputades, treballadors, treballadores del Parlament, membres de l'Acadèmia Cultura, comunitat educativa, company regidor d'Esquerra Republicana Xavi Mombiela, a l'Hospitalet... Bé, aquesta és la part, diguem-ne, que tanca el cercle que vam obrir en el seu moment, i que, cert, la mobilització de les famílies, l'interès dels grups polítics, la voluntat de diàleg i d'acord han fet possible, doncs, que, finalment, a l'entorn d'una proposta, d'una iniciativa parlamentària dels comuns en un ple, acabéssim acordant una proposta, una solució per a un problema concret, que era el de l'Acadèmia Cultura; un problema que vam estar compartint, que vam analitzar molt a fons totes les situacions que se'ns posaven damunt de la taula, en un barri on l'oferta educativa era menor, es reduïa, o en un barri on l'oferta educativa calia que s'incrementés en els propers anys, perquè així també ens ho indicava la demografia. Per tant, havíem de garantir aquesta oferta pública i, per tant, tot això ajudava que el context fos favorable perquè finalment prenguéssim aquesta decisió. Però aquesta decisió havia d'anar acompanyada també d'una normativa; la normativa és la que ja va aprovar el Govern en el seu moment i que avui passen a ratificar amb aquest decret llei en seu parlamentària. Aquesta normativa no dona resposta només a l'Acadèmia Cultura; aquesta normativa dona resposta a situacions i casuístiques que es poden donar en diversos territoris del nostre país. I, en efecte, en situacions on hi manca oferta pública, si desapareix algun centre concertat o de titularitat privada, cal que es reforci, perquè el que no ens podem permetre com a societat és perdre places d'educació pública, places, oferta per als infants i les infants del nostre país si tenim la possibilitat d'aportar-hi una solució. Aquest decret essencialment el que fa és matisar aquells elements importants a nivell patrimonial que dificultaven, en aquest cas, la integració a la xarxa de titularitat de la Generalitat de l'Acadèmia Cultura, però altres casuístiques que ens estem trobant. Ara bé, aquest decret –aquest decret– ni segrega ni vulnera. Jo entenc les paraules de la diputada Ndiaye, però aquest decret el que busca essencialment és aportar una solució –una solució– en situacions de profunda vulnerabilitat que hi ha, i el que no busca és perpetuar una situació com la que vostè ha descrit, una situació clara de menysteniment i de precarietat, sinó que és tot el contrari: busca solucions per intentar girar aquesta precarietat i transformar-la en oportunitats educatives. I el que no ens podem permetre, el que no ens podem permetre els que defensem l'escola pública, és que en barris on hi ha una oferta que es va reduint, en barris d'aquesta tipologia, nosaltres –nosaltres– no hi aportem recuperar places i recuperar places públiques. Una altra de les qüestions que crec que també és molt important que es tinguin en compte és que molta part de la responsabilitat de les situacions que es donen són de la titularitat, de la titularitat de caràcter privat, que rep un concert econòmic, cert, però que no fa les inversions i que no actua sobre els seus edificis i no actua sobre el seu propi sistema. Per tant, la responsabilitat del departament, en aquest cas –en aquest cas–, ha estat excepcional, perquè, en efecte, ha pres una decisió que el que fa és reforçar el sistema públic, el que fa és donar resposta a la comunitat educativa, en aquest cas de l'Hospitalet, i que, a més, obre la porta –obre la porta– a que aquestes situacions no es puguin tornar a repetir. I em sembla que aquesta és una decisió molt adequada i molt oportuna. I no hauríem de confondre termes. Igual que no hem de confondre aquest decret amb altres casuístiques o altres situacions que s'estan donant en altres centres educatius del nostre país, com per exemple..., s'ha mencionat El Brot, l'escola d'educació especial El Brot, que té un concert amb la Generalitat, amb unes determinades situacions i que, per tant, aquest concert, doncs, finalment, ara, després d'haver-ho notificat, es mantindrà, però es mantindrà... Però cal també fer passos legislatius determinants per tal de que consolidem un sistema públic que arribi a tothom. I en efecte –i en efecte–, avui el que estem fent és un d'aquests passos. Gràcies.
Acabat el debat, procedirem a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entendrà que els vots afirmatius són vots favorables a la validació del decret llei i els vots negatius són favorables a la seva derogació. Passem a votar la validació del Decret llei 7/2022. Els comunico que el vot del diputat Lluís Puig serà afegit al còmput de votació en base al sentit de vot que marqui la portaveu del seu grup parlamentari, en qui té feta la seva delegació. Per tant, procedim... [[Aplaudiments.]] Gràcies. Passem, doncs, a votar sobre la validació del Decret llei 7/2022. Comença la votació. El decret llei, vist el resultat de la votació, ha estat validat amb 134 vots a favor i cap vot en contra, i cap abstenció. Un cop validat aquest decret llei, pregunto a la cambra si hi ha algun grup parlamentari que vol que sigui tramitat com a projecte de llei. [[Pausa.]] Sí. Atès que hi ha una petició de que sigui tramitat com a projecte de llei, procedim a la votació. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, que ha obtingut 11 vots a favor i 123 vots en contra, el decret llei ha quedat validat i no es tramitarà com a projecte de llei. [[Proposta de resolució sobre la memòria de Gustau Muñoz i les víctimes del franquisme i el postfranquisme]] [[250-00628/13]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, al sisè punt de l'ordre del dia, debat i votació de la proposta de resolució sobre la memòria de Gustau Muñoz i les víctimes del franquisme i el postfranquisme. Aquesta proposta ha estat presentada pels grups parlamentaris d'Esquerra Republicana, de Junts per Catalunya, de la Candidatura d'Unitat Popular i el Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Intervindran, en primer lloc, els quatre grups proposants i posteriorment intervindrà el grup parlamentari esmenant i la resta de grups parlamentaris per posicionar-se. El temps d'intervenció serà, com vam acordar a la darrera Junta de Portaveus, de cinc minuts. Té la paraula, doncs, en primer lloc, la diputada senyora Montserrat Vinyets, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Bon dia, diputats, diputades. Gustau Muñoz, un noi de setze anys, va ser assassinat per una bala del calibre trenta-vuit disparada per un policia de paisà quan, acompanyat del seu company de militància Jordi Martínez de Foix, es trobava a cent metres de la plaça Sant Jaume. Va ser per la Diada Nacional de Catalunya, l'any 78, on diverses organitzacions es mobilitzaven a Barcelona en una manifestació sota el lema «Fora les forces d'ocupació. Els qui, com Gustau, varen gosar denunciar la farsa de la Transició, els qui van denunciar, van gosar denunciar la falta efectiva de drets socials i polítics i el manteniment de privilegis per a uns quants a través de concessions, medalles, prestacions econòmiques vàries, condecoracions i impunitat, a aquests se'ls va silenciar, i, de retruc, es va fer escampar la por sobre la resta. Nosaltres votarem a favor d'aquesta proposta de resolució sobre la memòria de Gustau Muñoz i les víctimes del franquisme i el postfranquisme, no podia ser de cap altra manera. Nosaltres ens sentim hereves de les lluites i del compromís polític d'en Gustau Muñoz. Ell, en el seu moment, i en un moment gens còmode, va impugnar la Transició, com també avui la seguim impugnant nosaltres. En Gustau va optar per una opció rupturista del règim que s'estava construint en aquell moment; deia coses, defensava posicions que seguim dient i defensant avui. I ha quedat clar que l'opció rupturista era la que tocava, perquè les renúncies en aquells moments van ser nefastes, com per exemple la llei d'amnistia del 77, que decretava l'oblit sobre els crims del franquisme. Volem agrair a la família els anys de lluita, de persistència i memòria, perquè la memòria, durant molt de temps, s'ha vist preservada pels esforços fets des de baix, des de les famílies, la comunitat, no des de l'Administració, que apostava per l'oblit. Som conscients que no ha estat fàcil. Deia Montserrat Roig que si hi ha un acte d'amor aquest és la memòria; un acte d'amor cap a Gustau, però també cap al país, mantenir viva i present la memòria del que va passar, una memòria que és el que dona sentit al present, una memòria que ens recorda que algunes formes potser han canviat, però en essència, en moments de conflicte, de qüestionament del règim, es continua recorrent a la violència institucional; continua el fil repressiu de la història, i per això té molt sentit recordar sempre que l'Estat està disposat a tot quan la gent surt al carrer, quan la gent es mobilitza exterioritzant qualsevol anhel de llibertat. I té molt sentit que recordem a l'Estat que també nosaltres estem disposades a recordar-ho tot i a no defallir fins a guanyar. El pare de Gustau, deu anys després de la seva mort, redactava una carta reclamant justícia: «Nosotros, los amigos, la familia, los ciudadanos –que no vasallos–, tenemos derecho a un juicio público en el que se analicen los hechos, se explique lo ocurrido, se pregunte al homicida –porque habrá homicida, ¿no?– su versión, y, al menos, pretender que sea esta justicia imparcial de todo estado de derecho la que dictamine qué ocurrió aquel día en que un disparo al corazón acabó con un muchacho. Mai s'ha atès aquesta petició. Hi ha un llibre sobre la pervivència del franquisme en el poder judicial, prologat per Josep Fontana i escrit per membres de la judicatura, que explica molt bé per què mai s'ha atès aquesta petició. Els que administraven justícia sota las leyes fundamentales del Reino ho van continuar fent després amb la Constitució. No hi ha gaire bibliografia –és un tema massa espinós per ser obert. Es va tancar un dia la persiana als tribunals de la dictadura, es va canviar el rètol de l'entrada i es va tornar a obrir la persiana l'endemà. S'ha hagut de buscar justícia fora de l'Estat espanyol, com en molts altres casos similars ocorreguts durant el franquisme i el postfranquisme, amb la presentació d'una querella al consolat d'Argentina de Barcelona en base al principi de justícia universal. Les limitacions de la instrucció de la querella de la jutgessa Servini tornen a topar amb l'Estat espanyol: quan, per conductes reglamentaris, es demana l'extradició dels investigats, les autoritats espanyoles diuen que no. Es parla de reconeixement i reparació i garantia de no repetició, però quina reparació pot existir si no s'investiguen els crims del franquisme i el postfranquisme? El reconeixement és indissociable de l'atribució de culpabilitat a l'agressor per via judicial; la garantia de no repetició necessita la identificació dels responsables. Se'n parla molt, però ja han passat molts anys i res ha avançat. I, tot i dir-se per alguns sectors que com que el que es va cometre durant el franquisme van ser crims de lesa humanitat i que no prescriuen, d'acord amb el dret internacional, el fet és que a data d'avui no s'investiga absolutament res de res. És el que en el fons denunciava Gustau en el seu moment. Així que només ens queda dir gràcies a la família de Gustau Muñoz, per la memòria, i a Gustau, per la seva lluita. Gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... En primer lloc, saludar el germà del Gustau i la família, que estan aquí presents. I amb aquesta proposta de resolució conjunta que presentem En Comú Podem, la CUP, Junts i Esquerra Republicana, volem fer un pas més en la memòria d'aquest país recordant i dignificant una de les víctimes del franquisme, Gustau Adolf Muñoz de Bustillo Gallego, membre de les joventuts del Partit Comunista d'Espanya Internacional, que quan assistia, com ja s'ha dit abans, l'any 1978, a una manifestació alternativa que el Govern Civil de Barcelona havia declarat il·legal, i amb només setze anys, fou assassinat per un policia de paisà, abatut per l'esquena al carrer Ferran de la ciutat de Barcelona. Va ser, per tant, un episodi més dels tràgics i darrers anys de la dictadura franquista i de la Transició, quan gairebé dos-centes persones van ser assassinades en mans de les forces policials conduïdes per l'aparell repressor polític i policial de l'Estat espanyol, totes elles víctimes de l'aparell coordinat postfranquista i que han quedat, durant molts anys, impunes i, per tant, sense depurar ni assumir les responsabilitats que pertocaven per aquesta violència policial, exercida en contra d'una població innocent que lluitava i sortia als carrers per reivindicar el retorn de les llibertats i els drets a Catalunya i a Espanya. Una situació d'impunitat que esperem que canviï amb la implicació de la justícia argentina per tal que es faci justícia contra els crims de lesa humanitat comesos, i es condemnin els responsables polítics i materials dels fets, així com la depuració de les corresponents responsabilitats de les diferents autoritats polítiques. En aquest sentit, celebrem que la justícia argentina admetés a tràmit la querella contra l'Estat interposada per la família de Gustau Muñoz, un cas que no és aïllat i que no podia quedar exclòs de la justícia argentina. Hem de recordar que entre els responsables de tota aquesta situació està l'exministre d'Interior, el senyor Martín Villa, tot i que el tribunal corresponent ha admès a tràmit el recurs de la defensa de l'exministre. I hem de recordar que Martín Villa continua sent el responsable polític de tots els assassinats comesos durant l'època del postfranquisme, atès que era el màxim responsable del braç de l'aparell repressor policial. Un ministre a qui se li va retirar la medalla d'or de la Ciutat de Barcelona, atorgada injustament en el seu dia, malgrat que el Tribunal de Justícia de Catalunya resolgués la revocació de la decisió efectuada per l'ajuntament de la capital catalana. Per això volem instar el Parlament a personar-se també com a acusació i part perjudicada en la causa oberta a l'Argentina contra els crims del franquisme, incorporant-hi així també el cas de Gustau Muñoz. També demanem que es reconegui la tasca de les organitzacions, de l'Ajuntament de Barcelona i els ciutadans i ciutadanes que amb la seva perseverança han aconseguit que Martín Villa, màxim responsable polític de la repressió policial durant aquells anys, hagi renunciat finalment a la Medalla d'Or de Barcelona, tot i la decisió del Tribunal de Justícia de Catalunya. I d'altra banda, també pensem que és el moment de reconèixer i acompanyar totes les persones, familiars i organitzacions que durant més de quaranta anys han mantingut viu el record de Gustau Muñoz. Ahir mateix, a l'Ajuntament de Barcelona, es celebrava un reconeixement a més de trenta persones represaliades d'aquella època, on també un d'ells era Gustau Muñoz, i també estaven els seus familiars. Per tant, esperem que amb aquesta proposta se puga aprofundir en la línia de la memòria democràtica al nostre país, continuant impulsant polítiques de reparació, de justícia i de no repetició, exigint les responsabilitats, l'assumpció de responsabilitats per part de l'Estat en la repressió i en tots los crims del franquisme i postfranquisme, els quals no poden ni han de quedar impunes. Moltes gràcies.
En nom del grup parlamentari de Junts per Catalunya, és ara el torn de la diputada senyora Jeannine Abella.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, familiars de Gustau Muñoz que avui ens acompanyeu, molt bon dia. L'Onze de Setembre de 1978 moria assassinat d'un tret per l'esquena Gustau Muñoz, un jove de setze anys, treballador, amant de la muntanya i defensor dels drets i llibertats, que, tot i haver-se reinstaurat la democràcia, no acabaven d'arribar. Va morir per pensar diferent i per tenir el valor de sortir als carrers de Barcelona a defensar-ho. I sí, 11 de setembre de 1978, Franco havia mort feia tres anys, ja s'havien celebrat les primeres eleccions democràtiques, i a la intocable Constitució li faltaven dos mesos per ser aprovada. La Transició democràtica és allò que molts van veure com la llum al final del túnel i que va ser una extensió més de l'etapa en què el feixisme de Francisco Franco i tota la seva maquinària repressiva anava en contra de qui pensava diferent. I és que, malauradament, el cas de Gustau Muñoz no és aïllat i gairebé dos-centes persones van ser assassinades durant el postfranquisme impunement. Si la mort de Gustau Muñoz portava la signatura del règim, el seu enterrament en va ser la prova definitiva. L'objectiu va ser clar: evitar que es convertís en un homenatge, en una motivació per lluitar amb encara més ganes. Van avançar l'hora de l'enterrament, les forces d'ocupació hi van ser presents, i inclús van aprofitar per detenir companys del Gustau, sembrar la por i desmobilitzar l'independentisme i el partit, deixant de banda totalment una família que acabava de perdre un fill menor d'edat que havia anat a una manifestació. I és que si en l'actualitat encara hi ha qui no ho ha entès, què podíem esperar de llavors? Que quedi clar, ni el 1936, ni el 1978, ni el 2022, la repressió no aturarà mai els anhels d'un poble que lluita per la llibertat. Aquell mateix 11 de setembre, el pare d'en Gustau va anar a denunciar l'assassinat a comissaria. Quaranta-tres anys després no existeix condemna, com tampoc va existir declaració de l'autor material dels fets, ni cap garantia que les proves no fossin manipulades per acabar, el 1982, amb un arxivament de les actuacions. I una vegada més, davant la injustícia espanyola, són els tribunals exteriors, en aquest cas els argentins, els que accepten la querella pels crims de lesa humanitat. Avui, aprovant aquesta proposta de resolució, des de Junts per Catalunya volem mostrar el nostre suport a la família de Gustau Muñoz, amb la personació com a acusació a la querella argentina contra els crims del franquisme i l'exministre Martín Villa, que és el responsable polític de tots els assassinats comesos durant la Transició. Agraïm la tasca de les organitzacions, de l'Ajuntament de Barcelona i de totes aquelles persones de la societat civil, per haver aconseguit que Martín Villa renunciï a la immerescuda Medalla d'Or de Barcelona, així com agrair als familiars i entitats que durant quaranta anys han mantingut viu el record de Gustau Muñoz i que lluiten perquè el seu assassinat no quedi impune. També instem l'Estat espanyol a que no continuï essent còmplice dels crims de lesa humanitat comesos i que desplegui els mecanismes necessaris per investigar la responsabilitat política penal de l'exministre Martín Villa. I parlant del Gobierno del Estado, no estaria de més replantejar-se el projecte de llei de memòria democràtica, anant un pas més enllà del necessari reconeixement a les víctimes i a la idea de reparació i justícia, començant per anomenar la Dictadura pel seu nom, feixista, i per assumir que la nul·litat de procediments judicials hauria de comportar una responsabilitat patrimonial per part de l'Estat. Així com reparació, també seria que aquesta llei anés més enllà del que va anar la del 2007 i obrís la possibilitat de jutjar els responsables. Però al cap i a la fi, saben quin és el problema? Que després de la dictadura va venir la Transició sense cap mena de depuració. Mirin si va ser minsa, que a dia d'avui l'hem arrossegat de tal manera que els seus hereus ocupen places en alts tribunals, que reinterpreten delictes per tancar polítics i activistes a la presó i que es creuen amb el dret de posar i treure presidents i diputats d'aquest Parlament o, si més no, retirar-los el vot. Comandaments de fuerzas de seguridad del Estado que, amb el «todo por la patria, justifiquen exercir la violència sobre gent de pau. Persones de títol hereditari que es posicionen si la cadira els hi balla; cadira, que, per cert, ens costa 8 milions d'euros anuals, que sapiguem, i altres hereus que avui ocupen escons en aquest Parlament, i que el primer que fan és negar el propi concepte de memòria democràtica, al·legant que la memòria és individual. Justícia, reparació i garantia de no repetició; col·lectivament, és clar. I acabo, presidenta. No ens ho posen fàcil ni juguen net, però el «todo atado y bien atado no ens ha d'impedir aconseguir el país que volem, un país amb una democràcia plena i amb una justícia que es pugui dir pel seu nom: justícia. Moltes gràcies.
I finalment, en aquest primer torn dels grups proposants, té la paraula la diputada senyora Maria Jesús Viña, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. President, conselleres, diputats, diputades... En primer lloc vull saludar els familiars de Gustau Muñoz, que avui mos acompanyen: Marc, Carme, benvinguts. I us vull donar les gràcies per la vostra lluita i per mantindre viva la memòria de Gustau; per donar veu a les més de cent-vuitanta víctimes de la repressió policial i parapolicial, que es van produir en un context d'una transició continuista del franquisme, on les forces i cossos de seguretat encara eren comandades pels mateixos responsables que les van dirigir durant l'època franquista. Ara, abans d'entrar, en Marc me deia que matar una persona és fàcil però restituir la seua memòria és molt complicat. Per això, moltes gràcies per donar..., per posar rostre a tots els crims comesos durant la res exemplar ni pacífica Transició. En este marc on van ser torturats i morts centenars d'activistes, militants polítics i sindicals de diferents sigles, va ser assassinat el jove de setze anys Gustau Adolf Muñoz de Bustillo Gallego, la Diada del 1978. És per això que avui portem a aprovació la proposta de resolució sobre la memòria de Gustau i totes les víctimes del franquisme i del postfranquisme. Gustau va ser abatut per l'esquena per un membre de la Policia Nacional, mentre se manifestava per la llibertat de Catalunya i en contra dels pactes de La Moncloa. Va caure mort al carrer Ferran de Barcelona, i el seu cos sense vida va ser manipulat per eliminar les proves d'aquell terrible crim. El cas de Gustau Muñoz no ha estat resolt, roman encara en la impunitat, com tants altres casos del franquisme, i més encara dels que es van succeir durant la Transició. L'Estat espanyol mai no ha respectat els principis de veritat, justícia i reparació, vulnerant així els drets humans de les víctimes de la Dictadura i de la Transició. El cas de Gustau és un dels centenars que han hagut de recórrer a la justícia universal en forma de querella a la República Argentina, dins de la causa 4.591/2010 contra els crims de lesa humanitat del franquisme i la Transició. La querella, interposada per Marc Aureli Muñoz de Bustillo Gallego, germà de Gustau i que avui mos acompanya, va obrir les portes a què altres crims de l'any 1978 puguin ser jutjats, en ser considerats crims comesos en un marc de continuisme del franquisme i de la seua repressió. La justícia que volen rebre los familiars va més enllà de que siguin jutjats los botxins i els autors materials que els van produir, volen que els responsables polítics d'estos execrables crims responguen davant de la justícia. No poden quedar impunes, perquè la impunitat porta a la desmemòria i a la repetició. Mos cal dur a terme totes les actuacions adreçades a exigir la depuració de tots los responsables que formaven part de l'aparell policial, polític i judicial durant la Dictadura i el postfranquisme de la Transició. I Rodolfo Martín Villa és responsable polític de l'assassinat de Gustau Muñoz de Bustillo Gallego, perquè tan culpable és la ma executora com qui signa les execucions. Per tot això, és necessari continuar impulsant polítiques de memòria, de veritat, de justícia i reparació, i dur a terme totes les iniciatives legislatives per condemnar i jutjar estos crims, tal com també es va aprovar en sessió plenària al Parlament basc, a partir d'una iniciativa de Bildu que reclama l'esclariment de la responsabilitat política i penal de Martín Villa, i s'adhereix a la interlocutòria de processament penal. Tot això i més per donar reconeixement a les víctimes, a les seues famílies i defensar els seus drets. També cal senyalitzar i dignificar aquells espais públics on es van cometre crims de lesa humanitat, per respecte a la memòria de les persones que van ser torturades i assassinades per l'aparell repressor durant la Dictadura i la Transició, i cal reconèixer totes aquelles persones, organitzacions i institucions que, després de més de quaranta anys, han seguit mantenint viva la memòria de Gustau i que no heu deixat que este assassinat haja caigut en l'oblit. Per dignitat, per justícia, per reparació i per no repetició, ens refermem en el nostre suport i reconeixement a les víctimes del franquisme i a les seues famílies. I per dignitat, per justícia, per reparació i per la no repetició, els demanem el suport a tots los punts d'esta proposta de resolució que els presentem avui en este Parlament. Moltes gràcies.
A continuació, i per defensar l'esmena presentada, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. President, conselleres, diputats, diputades, també familiars de Gustau Muñoz que ens acompanyen avui a l'hemicicle... El Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar havia plantejat una esmena a un dels punts de la proposta de resolució que se'ns presenta avui a debat; no ha estat assumida pels grups que proposaven el text. No hi ha absolutament cap inconvenient amb això, però aprofito l'avinentesa de comentar aquesta no assumpció del text de la nostra esmena per demanar la votació separada dels punts 2, 3 i 8. La nostra esmena anava adreçada només a un d'aquests punts, però per diferents motius, nosaltres, respecte a aquests tres punts, preferim abstenir-nos, no amb la voluntat, per tant, de bloquejar la seva aprovació, que es produirà només fent els números dels grups que proposen la iniciativa, sinó senzillament per no compartir unes determinades posicions que, com és normal en la pluralitat de posicions polítiques del Parlament, doncs, no són estrictament les nostres. Votarem favorablement, això sí, a la resta de punts de la moció. El que és cert és que els fets han estat explicats pels grups que proposaven la proposta de resolució. Hi va haver un procés judicial entre el 78 i el 83, si no m'equivoco amb les meves fonts, en el que per dues vegades l'Audiència Nacional va reobrir el cas quan el jutjat el donava per tancat, però que finalment no va arribar a produir que se celebrés un judici, que s'aclarissin els fets. I, per tant, crec que davant d'un fet com aquest, davant del fet de que una persona perdi la vida en l'exercici del dret a manifestació, és oportú demanar l'aclariment dels fets, una oportuna investigació i l'establiment de les responsabilitats que siguin pertinents, i, per tant, per això el nostre grup parlamentari donarà suport, com dèiem, a la majoria de punts d'aquesta proposta de resolució. Tanmateix, una part del debat ha girat al voltant d'una qüestió que s'ha suscitat al llarg especialment de les darreres dècades, que és un debat sobre el caràcter de la transició a la democràcia. I jo i el meu grup parlamentari som partidaris, efectivament, de no mitificar cap moment històric; els moments fundacionals tenen tendència a ser mitificats. I, per tant, nosaltres entenem que l'aplicació del mètode científic, en concret al ram de la història, ha de portar a assumir que hi pugui haver no només crítiques respecte al relat historiogràfic més comunament acceptat, sinó, òbviament, crítiques a aquells que corrin el risc de passar d'una determinada producció historiogràfica a esdevenir en la categoria de mite. Però, a la vegada, pensem que no cal, no seria bo, substituir-los per altres mites sobre la transició. I, per tant, nosaltres pensem que la transició a la democràcia del nostre país va ser, com tots els processos socials i polítics de caràcter dinàmic, no sempre..., vaja, no sempre, en cap moment, amb garantia de que acabés amb un resultat com l'actual, amb riscos d'involució democràtica ben concrets, fins ben bé la meitat de la dècada dels anys vuitanta; i que si avui gaudim de les llibertats de les que gaudim, d'un sistema democràtic perfectible, com ho és tota obra humana i també tots els sistemes democràtics del nostre entorn, però si avui gaudim d'això no és ni per un regal ni una concessió graciable d'unes elits que van decidir la reforma ni per una transacció entre diversos actors que es van posar d'acord per falsar un règim democràtic, sinó que va ser el producte de la lluita de molts homes i dones al llarg de dècades i dècades, no només en els anys seixanta i setanta, sinó també en les anteriors dècades, molt més fosques, que des del moviment sindical, des de les organitzacions polítiques clandestines, des del cristianisme de base, des de les associacions veïnals, des del moviment feminista, van conquerir per a nosaltres amb un alt preu les llibertats de les que avui gaudim. Per tant, fer-los memòria és de justícia. Gràcies.
I, finalment, per posicionar-se, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Joan Garriga.
Gràcies, presidenta. En esta moción, los del golpe de Estado de 2017 y sus socios podemitas tienen la desfachatez de afirmar que «dos-centes persones van ser assassinades en mans de les forces policials conduïdes per l'aparell repressor polític i policial de l'Estat espanyol. Porque estamos en un Parlamento y me exige el decoro institucional expresar mis ideas con sinceridad, pero con buena forma, porque si no utilizaría otra forma, y les diré que ustedes mienten, manipulan y son unos irresponsables intentando criminalizar a la policía. Instrumentalizan una muerte, en este caso la de Gustavo Muñoz, para meterse con España, con las autoridades judiciales, con las autoridades políticas y con la policía en general. Luego quieren responsabilizar a un exministro de esa muerte y aprovechan para pedirle que el Ayuntamiento le retire una medalla, cuando el Ayuntamiento ya lo intentó, el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña dijo que no podía ser y él mismo, el interesado, ya renunció personalmente a la medalla. Y, por último, piden lo que ustedes llaman..., todo el arco parlamentario, menos VOX, la memoria histórica, que no es otra cosa que reabrir heridas, imponer opiniones y gastar más dinero público en chiringuitos ideológicos. Miren, la reconciliación está en la calle, en las familias, y ustedes se empeñan en reabrir heridas. Y frente a su sectarismo, nosotros seguiremos trabajando por la concordia de todos los españoles. Pero ya sabemos por qué lo hacen: lo hacen por rencor, por imponer un relato mentiroso y maniqueo y falaz, y limitar la libertad de expresión. Y, por supuesto, lo hacen para evitar hablar de la creciente inflación que alcanza el diez por ciento. La población lo está pasando muy mal, miles de familias tienen a todos sus miembros en paro. La exclusión social alcanza el veintinueve por ciento. Los alquileres, por ejemplo, en la ciudad de Barcelona, alcanzan el ocho por ciento cuando los sueldos no van a tener esa subida. Más de cinco mil personas duermen en la calle. Acumulamos más del cuarenta por ciento de las ocupaciones de nuestra nación. Vivimos en la región, en Cataluña, con más probabilidad de sufrir un robo en los domicilios. Somos la región con más barracones escolares. El tiempo medio para una visita de un traumatólogo supera los 140 días. Y, por todo ello, el cuarenta por ciento de la población catalana ha pospuesto sus vacaciones y el treinta ya las ha anulado, porque son ustedes unos irresponsables y no afrontan la realidad de los problemas catalanes. Desde la Generalitat y sus competencias, se pueden tomar medidas, muchas, para paliar esta creciente inflación que hace subir los precios y, por supuesto, atender las cada vez más urgentes medidas sociales. Tomando medidas urgentes como reducir el gasto público, gastar en lo esencial, sanidad, educación y seguridad, y eliminar ese importantísimo gasto superfluo que ustedes mantienen y acrecientan. Para todo ello, pueden bajar impuestos, pueden bajar impuestos para que los catalanes tengan más dinero en sus bolsillos...
Senyor Garriga, li faig una crida també a l'observança del Reglament perquè torni a la qüestió. És molt clar el punt que estem tractant.
Gràcies, presidenta. Entonces, la Junta de Portavoces aceptan, como dice la presidenta, medidas como estas para analizar el postfranquismo en vez de asumir realmente propuestas como la que VOX ha llevado a la Junta de Portavoces, que los grupos han denegado reiteradamente, como replantear los privilegios de los expresidentes, que cobran pensión, despacho personal y seguridad privada. Pujol, Maragall, Montilla, Mas, Puigdemont y Torra; seis millones de euros. Con este tipo de supresiones, sí que podríamos solucionar los problemas de los catalanes y no con este tipo de iniciativas que lo que hacen es reabrir heridas. Pero a ustedes les encanta... [[alguns aplaudiments]] , les encanta jugar a revisionistas de la historia. Ustedes abanderan el sectarismo y un relato, como he dicho, sesgado y falaz. Ofrecen con esta propuesta a la sociedad no soluciones a sus problemas, sino mentira, rencor, división y enfrentamiento. Ofereixen a la societat el que vostès anomenen aquesta «memòria històrica, que no és altra cosa que la imposició histèrica i la limitació de la llibertat d'expressió. Per acabar, no comptin amb nosaltres per aquesta moció. Truquin a la porta d'uns altres partits, perquè amb nosaltres trobaran concòrdia, trobada, reconciliació i veritat i, sobretot, solucions per millorar la vida dels catalans, i que aquests, els catalans i tots els espanyols, puguin arribar a fi de mes. Moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gracias, presidenta. Bien, quiero empezar esta intervención dando la bienvenida y agradeciendo su presencia aquí a la familia de Gustau Muñoz. Su muerte trágica, desde luego, merece todas mis condolencias, toda mi solidaridad, todo mi respeto. Y eso quiero que vaya por delante, porque desde el punto de vista humano, creo que nada más se puede decir con relación a ello. Sí que es verdad que estamos aquí en una cámara de representación política y al final los argumentos que se traen aquí son argumentos esencialmente políticos. Lo que pretenden los grupos parlamentarios presentes en esta cámara y que presentan esta propuesta de resolución es básicamente instrumentalizar, politizar un acontecimiento luctuoso absolutamente triste para la familia y lo hacen de forma, a mi juicio, absolutamente obscena. Creo sinceramente que la voluntad de hacer revisionismo histórico, la voluntad de tratar de echar por tierra un período ejemplar de la historia de España como el de la Transición, un período en el que hubo esfuerzos por todas las partes; hubo esfuerzos por parte de gente de izquierdas, de gente de derechas, de gente razonable, en todo caso, que quería la reconciliación nacional, que quería el consenso, que quería la voluntad de que los españoles volviéramos a darnos la mano. Yo entiendo que a algunos les repatee... Presidenta, si us plau, si em pot aturar el temps, que hi ha alguna persona mig esverada aquí que no em deixa concentrar-me en el discurs. No, que es importante que uno pueda decir lo que quiera tranquilamente sin que nadie le esté constantemente diciendo cosas al oído. Por favor. Yo entiendo, yo entiendo... Bueno, espero que me haya parado el tiempo, ¿sí? Presidenta, que me lo alargue por detrás. Gracias, presidenta. Bueno, pero por favor. De verdad. Entonces, lo que es evidente es que, a ustedes, a los partidos nacionalistas que defienden una idea de confrontación constante, de animadversión al oponente político, de liquidación directa del adversario político, a ustedes les repatee un período tan lúcido de la historia de España como el de la Transición, donde hubo tanta altura de miras por parte de muchos actores. Yo creo que es importante que una persona de centro izquierda pueda reivindicar sin ningún problema a personajes de nuestra historia como el señor Miguel Herrero Rodríguez de Miñón o el señor Manuel Fraga, o el señor el ministro Martín Villa. Yo creo que es importante que una persona de centro derecha pueda reivindicar a personajes de nuestra historia como el señor Carrillo, como el señor Jordi Solé Tura, o como otros referentes, como el señor Peces-Barba. Creo que esa es nuestra memoria, ese es un momento, señor Pedret –yo discrepo desde el respeto con usted–..., sí que creo que es importante que le demos el carácter fundacional que tiene este momento y que, además, no temamos mitificar un momento en el que los españoles estuvimos a la altura de la historia. Los españoles estuvimos durante el periodo de la Transición..., ciertamente rayamos la gran altura. Quienes quieren que eso se eche por tierra, quienes quieren dilapidar ese patrimonio que tenemos los españoles con la Transición, son precisamente aquellos que detestan la reconciliación, aquellos que detestan el consenso, que detestan el entendimiento entre diferentes, aquellos que quieren romper la sociedad española. Algunos pretenden..., veíamos ayer al señor Otegi diciendo que lo que quieren con su apoyo a la ley de memoria histórica es poner en jaque un discurso demasiado bueno sobre la Transición española. Pues bien, ese es el objetivo del señor Otegi y es exactamente el objetivo que tienen las fuerzas políticas que presentan hoy esta propuesta. Por eso, yo creo que es importante decirles, señores de los partidos separatistas, señores de los comunes, que, efectivamente, los demócratas españoles siempre reivindicaremos antes a Carrillo, al señor Fraga Iribarne, al señor Martín Villa, al señor Jordi Solé Tura, al señor Peces-Barba, al señor Miquel Roca, que no al señor Otegi; sin duda, ténganlo clarísimo. Lo haremos siempre los demócratas españoles y, desde luego, esos son héroes de nuestra Transición, no villanos; todo lo contrario. Ustedes están intentando hacer un ejercicio de revisionismo histórico nauseabundo, absolutamente basado en falacias, en mentiras, en datos absolutamente sacados de contexto y extemporáneos. Por eso creo que su actitud es ciertamente reprobable. Se lo digo desde la más absoluta tranquilidad, desde el más absoluto respeto y más absoluto decoro parlamentario, porque creo que efectivamente nunca hay que perder las formas. Pero ciertamente es muy triste, es muy triste, señores, que ustedes estén empeñados en romper un proceso histórico, un proceso ejemplar como el proceso de la Transición. Ustedes viven del odio, ustedes viven de la confrontación, ustedes viven del fanatismo, ustedes viven del sectarismo, viven, en definitiva, del enfrentamiento cainita. Y eso es precisamente todo lo contrario de lo que representó la Transición española para la inmensa mayoría de los españoles de bien. Por eso, la inmensa mayoría de los españoles de bien y también los catalanes, concretamente los catalanes, dimos o dieron en su momento un apoyo absolutamente mayoritario y de forma aplastante a la Constitución, que fue el resultado de la ley para la reforma política, de la Constitución española; en definitiva, un proceso, insisto, ejemplar, inclusivo, un proceso del que todos los españoles deberíamos sentirnos orgullosos. Solo pueden querer liquidar ese proceso aquellos que precisamente detestan, aquellos que odian la unidad entre los españoles, aquellos que odian la reconciliación nacional y aquellos que siguen empeñados en reabrir viejas heridas y en el guerracivilismo. Esos son ustedes; pónganse ante el espejo. Y ciertamente lamento que hagan ustedes un uso tan absolutamente nauseabundo y espurio de un acontecimiento como el que han traído a esta cámara. Gracias, señoras y señores diputados.
Finalment, per indicar si s'accepta o no l'esmena presentada i quin text serà el que se sotmetrà a votació, té la paraula, per un torn de dos minuts, la diputada senyora María Jesús Viña.
Gràcies, presidenta. Faré jo esta última intervenció en nom dels grups proposants, lo grup dels comuns, lo Grup de la Candidatura d'Unitat Popular, de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana. I abans de fer el posicionament sobre l'esmena, voldria reiterar el meu suport i agraïment als familiars de Gustau Muñoz davant de les barbaritats que han hagut d'escoltar avui en este hemicicle, principalment pels hereus del franquisme. [[Aplaudiments.]] Moltes gràcies. Ja ha dit lo diputat Pedret que no hem acceptat l'esmena que mos ha proposat. Mos havia proposat una esmena, nosaltres hem intentat transaccionar-la, no hem pogut arribar a cap acord. Era una esmena en què volien concretar quin cos de seguretat va assassinar Gustau. Pensem que no té cap importància saber qui són, perquè ja queda determinat que van ser les forces policials que en aquell moment hi havia. Per tant, vam decidir que per diversos motius no ho acceptaríem, perquè aquí hem vingut a fer política, que és la nostra funció principal i primordial, perquè per això mos han escollit i és lo que estem fent en esta iniciativa parlamentària. Posem damunt de la taula, en seu parlamentària, implementar accions polítiques en matèria de memòria democràtica, una necessitat que portem molts de grups defensant durant fa molts anys, perquè reparar els greuges i les injustícies que van viure les víctimes del franquisme i el postfranquisme ha de ser lo nostre objectiu. No concebíem una estimació parcial del que proposem en esta proposta de resolució. Mos haguera agradat comptar amb lo suport del Partit Socialistes en tota la proposta, i no només en una part, perquè suposadament estan compromesos en estos valors de memòria democràtica, justícia, reparació i no repetició. I, per tant, los vots que emetran vostès no reflectixen lo que moltes famílies estan esperant per reparar esta memòria dels seus familiars assassinats i torturats pel règim franquista o per la Transició. Per acabar, només los hi diré una cosa aprofitant l'Any Fuster: «Ben sovint, gairebé sempre, callar també és mentir. Treguen les seves conclusions. A nosaltres mos trobaran en la lluita per una societat lliure, justa, democràtica i de reconeixement i reparació de les víctimes de la repressió. Moltes gràcies. [[Pausa.]]
Bé, doncs seguidament, i atesa la petició de vot separada que ens han fet arribar, votarem en primer lloc... Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta, per fer una prevenció sobre les votacions, si li sembla oportú, basant-me en un article del Reglament del Parlament de Catalunya.
Basant-se en quin article del Reglament?
En l'article 41, que parla de les funcions de les secretaries. Si pogués llegir la literalitat, explicaria el perquè d'aquesta sol·licitud de paraula en deu segons, si em deixa.
Li deixo deu segons.
Miri, l'article 41 diu: «Els secretaris supervisen i autoritzen, amb el vistiplau del president, les actes de les sessions plenàries de la Mesa i de la Junta de Portaveus. A més dels certificats que s'expedeixen, assisteixen el president durant les sessions per assegurar l'ordre en els debats i la correcció en les votacions. Col·laboren en el desenvolupament normal del treball del Parlament, segons les disposicions del president. I segueix. Em sembla molt important el punt de la correcció de les votacions. M'agradaria que els secretaris de les meses autoritzessin o donessin el vistiplau a la correcció de les votacions. Crec que és important, diguem-ne...
Senyor...
...per la seguretat jurídica de la Mesa.
Gràcies, senyor Martín Blanco. Gràcies per recordar-nos l'article del Reglament, que els secretaris coneixen perfectament. I repeteixo, una vegada més, que d'acord amb l'acord adoptat per la majoria de la Mesa, el vot del diputat Lluís Puig serà afegit al còmput de votació en base al sentit de vot que fixa la portaveu del seu grup parlamentari, que és en qui té delegada..., en qui té feta la delegació del seu vot. Per tant, una vegada més, trasllado aquest acord de la Mesa. I tornem..., reprenem les votacions en el punt de votació que farem ara conjuntament, la votació dels punts 2, 3 i 8 de la proposta. Comença la votació. Aquests punts han obtingut 82 vots a favor, 20 vots en contra i 32 abstencions. A continuació votarem la resta de punts de la proposta de resolució. Comença la votació. La proposta de resolució sobre la memòria de Gustau Muñoz i les víctimes del franquisme i del postfranquisme ha estat aprovada amb 114 vots a favor i 20 vots en contra. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Gràcies. I suspenem la sessió fins a tres quarts de quatre de la tarda.
Reprenem la sessió. [[Projecte de llei de composició del Consell d'Educació de Catalunya (debat de totalitat)]] [[200-00007/13]] I ho fem amb el debat de totalitat sobre el projecte de llei de composició del Consell d'Educació de Catalunya. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presentarà aquesta iniciativa legislativa, en nom del Govern, el conseller d'Educació, i té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray.
Hola, presidenta. Estava intentant apujar... [[Veus de fons.]] Sí. Disculpi, eh? [[Veus de fons.]] Estava intentant apujar... [[La presidenta intervé sense fer ús del micròfon.]] No ho havia fet mai. És aquest? [[Veus de fons.]] Ningú neix ensenyat, eh?, tot s'aprèn a la vida. No ho havia fet mai, això d'apujar-m'ho, però me l'he trobat com molt baix. Gràcies. Tampoc no cal que em passi, que tampoc soc tan alt. Bé. Doncs gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Avui els presentem el projecte de llei de composició del Consell Escolar de Catalunya. I aquí, en el nom, hi trobem un dels principals canvis, perquè el que fins ara coneixíem com a «Consell Escolar passa a denominar-se «Consell d'Educació, per recollir aquesta visió més global, més transversal, del que és l'educació, dins els centres i també a fora, en comunitat. I això és el resultat del que sempre compartim des del Departament d'Educació: de posar els infants i els adolescents al centre de les nostres polítiques, al centre de l'educació. El Consell Escolar de Catalunya –vostès ho saben– és l'organisme superior de consulta que garanteix la participació dels diferents representants de la comunitat educativa. Es va crear el 1985. Era un consell escolar molt acadèmic, on la part de comunitat educativa no hi tenia presència, amb una presència molt minsa de dones, per exemple; es parlava del sector dels «pares de l'alumnat, dels «professors. És evident que la mirada inclusiva encara no hi era present. La llei d'educació de Catalunya del 2009 va derogar la llei del Consell Escolar del 1985 i va fixar un termini de nou anys per fer una nova norma amb rang de llei que en fixés la composició. Ara, més de trenta-cinc anys després d'aquell Consell Escolar del 1985, i esgotat el termini legal fixat per la llei d'educació del 2009 per a fixar-ne la seva nova composició, és necessari actualitzar-la, és necessari adequar-la al marc jurídic vigent i adequar-la també als nous temps i la nova realitat, ampliant la mirada i la representativitat de la comunitat educativa. D'acord amb la llei d'educació, la composició del Consell Escolar de Catalunya ha d'establir-se per llei, i, per tant, cal aquesta norma que avui els proposem, que en fixi el nombre de representants en cada sector. Per circumstàncies diverses, aquesta llei no s'ha pogut tramitar en el termini fixat a la LEC i arriba avui, ara, a aquesta cambra. I aquest projecte de llei no neix del no-res. Es basa en el document 2/2008 sobre la composició del Consell Escolar de Catalunya, aprovat en sessió plenària del propi consell el 30 d'octubre del 2018; un document a bastament debatut en el si del consell que recull aportacions de tots els membres que actualment en formen part. Un dels elements principals, com apuntava, és aquesta necessitat d'obrir el Consell d'Educació de Catalunya als nous sectors relacionats amb l'educació dels nostres infants, amb l'educació dels nostres joves. I es busca, per tant, ordenar la participació dels col·lectius actuals de la comunitat educativa obrint el consell a més veus. I, en aquest sentit, volem donar resposta a les peticions de diverses entitats i col·lectius per formar-ne part. Així doncs, aquesta nova llei no només és necessària, sinó que flexibilitzarà la composició del consell per permetre'n l'adaptació a les noves realitats educatives. Amb la nova composició s'hauran d'abordar també canvis en el seu funcionament per fer-lo més viu, per fer-lo més efectiu en la seva tasca, aprofitant les enormes oportunitats que ens donen els nous instruments telemàtics i les aportacions per millorar la democràcia des del que s'anomena la «democràcia deliberativa. Igualment, proposaré a aquest nou Consell d'Educació de Catalunya una reflexió i un debat calmat i alhora profund sobre la possibilitat d'una llei de participació educativa per actualitzar i permetre les sinergies entre els consells escolars de centres, els consells municipals, els consells territorials i els consells d'educació de Catalunya. Perquè ens creiem la participació, perquè ens creiem la participació real, la participació estructurada, on tothom participi, però no només on tothom participi, sinó on tothom senti que participa. I, per tant, apostem, des del Departament d'Educació..., proposaré al nou Consell d'Educació aquesta possibilitat d'elaborar una llei de participació educativa amb diàleg i amb consens amb tots els participants. I, si m'ho permeten, entraré en el contingut de la llei. Pel que fa al contingut de la llei, la primera novetat que hi trobem –ho deia fa un moment– és el canvi de nom. El Consell Escolar de Catalunya passa a denominar-se «Consell d'Educació de Catalunya. L'article 2 entra ja definir quina ha de ser la composició del Consell Escolar, i aquesta composició s'estableix en base a tres sectors: el primer sector, l'Administració; el segon, la comunitat educativa de centre o comunitat escolar, i el tercer, la comunitat educativa. Així doncs, pel que fa a l'Administració, hi incloem l'administració educativa, l'administració d'infància, adolescència i joventut, l'Institut Català de les Dones; i, pel que fa a l'Administració local, les entitats municipalistes: l'Associació Catalana de Municipis, la Federació de Municipis de Catalunya i els presidents i presidentes dels consells escolars territorials. Pel que fa a la comunitat educativa de centre o comunitat escolar, hi incloem, s'hi inclou el personal docent –els mestres, el professorat–, les famílies, l'alumnat, el personal d'administració i serveis, els professionals d'atenció i de lleure educatius i els titulars dels centres educatius privats. I, pel que fa a la comunitat educativa, s'hi inclouen els sectors professionals relacionats amb l'àmbit educatiu, les universitats i les personalitats de prestigi reconegut, els col·legis professionals i l'Institut d'Estudis Catalans, les institucions que promouen la innovació educativa, els agents socials –és a dir, organitzacions patronals i sindicats–, els consells d'infància i joventut i les entitats de lleure i els seus professionals. Per tal d'establir una representativitat igualitària, cadascun d'aquests sectors pot tenir fins a una tercera part de membres del consell, amb un màxim de vint-i-cinc membres per sector, i s'estableix que la representació dels diversos ensenyaments i de la titularitat pública i privada dels centres educatius ha de ser proporcional. Amb la incorporació de nous components representatius i del reequilibri de sectors existents es vol reproduir la diversitat i la pluralitat de la comunitat educativa. El Govern nomenarà aquests representants a proposta del propi consell, sempre a proposta del propi consell, i també sempre amb criteris de proporcionalitat i de pluralitat. Aquesta representació respon a una mirada educativa àmplia i a un criteri de pluralitat. Fins ara, el criteri de la llei d'educació es basava només en la quantitat, però ara es fixa també en la quantitat en funció de la diversitat. Per exemple, no volem tenir representació només d'un tipus de centres o d'un tipus de famílies, perquè tothom hi ha de tenir veu i tothom hi ha de ser escoltat. I els representants de l'Administració ja no ho seran només de l'administració educativa, sinó que també s'hi han inclòs representants de l'administració d'infància, de joventut, de l'Institut Català de les Dones, etcètera. Pel que fa a l'estructura del consell –una pinzellada a l'estructura del consell–..., quatre òrgans: la presidència, la vicepresidència, els membres del consell i el secretari o secretària. La presidència correspon al conseller o consellera competent en matèria d'Educació, que la pot delegar, un cop escoltat el consell, en un dels seus membres de reconegut prestigi en el món educatiu. Això ja és així ara, i, de fet, avui ens acompanya –permetin-me que el saludi– el president del Consell Escolar de Catalunya, encara, properament Consell Educatiu de Catalunya, el Jesús Viñas. I també saludo part del seu equip, que està avui present amb nosaltres. Després, també creem, en aquesta estructura del consell..., es crea la vicepresidència, que correspon a un membre del ple del consell a proposta del conseller o consellera competent en matèria d'Educació i un cop escoltat el consell. La seva funció és la de substitució del president o presidenta del consell en casos d'absència, vacant, malaltia o causa justificada. Els membres del consell els nomena el conseller o consellera a proposta de les organitzacions representades. Aquestes entitats i organismes també en podran designar les persones suplents. De fet, es va valorar que aquest mecanisme era el més adient per ser més flexibles i alhora democràtics i atendre el criteri de pluralitat. Tindran un mandat de quatre anys, limitat a ratificació fins a dos mandats més com a màxim. En el cas dels presidents i presidentes dels consells escolars territorials, aquests seran membres del consell mentre exerceixin el seu càrrec. I un element important, també –molt important, si m'ho permeten–, la paritat: tant la composició del ple com la dels diferents sectors de representació serà paritària. I, per últim, el secretari o secretària també serà una persona al servei de l'administració educativa i també el nomenarà el conseller o consellera competent en matèria d'Educació. Ara sí, vaig acabant. A banda de tot el que els acabo d'exposar, cal destacar que el Departament d'Educació donarà suport tècnic, administratiu, personal i material al consell sota la supervisió del secretari o secretària del consell. Aquest projecte de llei també regula la possibilitat que a les sessions del consell hi assisteixin representants d'entitats i experts per raó de les matèries tractades, per temes d'estudi, per temes de debat o pels processos de participació que s'hi realitzin. S'ha considerat adient establir un termini de sis mesos des de l'aprovació de la llei perquè el consell proposi al Govern la representació dels diferents sectors per a la seva aprovació i perquè elabori les seves normes d'organització i funcionament, d'acord amb aquesta nova llei. Els he explicat, a grans trets, els canvis d'aquest projecte de llei que ens ha de permetre tenir un consell d'educació de Catalunya més obert, més proper a la realitat educativa, adaptant-nos als temps que vivim. El Departament d'Educació, a través de la Secretaria de Transformació Educativa, ha promogut aquesta iniciativa i hi ha incorporat tots els elements que s'han suggerit en el dictamen que va elaborar el Consell Escolar de Catalunya, al qual agraeixo la feina feta, feina detallada i meticulosa de tots els seus membres. Espero que avui pugui comptar amb tots els suports necessaris per iniciar-ne la seva tramitació parlamentària. Moltes gràcies.
A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat Nacho Martín Blanco.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats... Senyor conseller, li agraeixo l'explicació del seu projecte de llei per a la composició del nou Consell d'Educació de Catalunya. Sí que és veritat que nosaltres hem presentat una proposta, hem presentat una esmena a la totalitat, sobretot perquè considerem que el redactat..., si més no, la literalitat d'aquest projecte de llei apunta una línia que el que fa és, bàsicament, conferir encara més poder a l'Administració en un àmbit en el qual nosaltres creiem que hauria d'obrir-se més el debat sobre la possibilitat d'intervenció d'altres àmbits de la vida pública de la nostra comunitat. I, en aquest sentit, lamentem, doncs, que tot faci indicar, d'acord amb els antecedents de vostè mateix i de la seva conselleria, que aquesta voluntat de control de l'Administració pública serà bàsicament per acabar fent un consell d'educació de Catalunya a la seva mida, un consell que els permeti controlar de forma encara més fèrria l'àmbit educatiu a la nostra comunitat, que els permeti controlar de forma encara més fèrria el que té a veure amb els continguts, amb la llengua, tots els àmbits que són fonamentals en l'espai educatiu dels nostres infants. I per això nosaltres hem presentat una esmena a la totalitat. Veurem després, en el tràmit parlamentari, quin és el resultat definitiu d'aquest projecte de llei, com es plasma en una llei stricto sensu, i, sobretot, quin desenvolupament reglamentari li donen vostès. Nosaltres tenim –em perdonarà, conseller– una certa desconfiança en la seva capacitat per respectar el pluralisme de les entitats que poden tenir alguna participació en aquest Consell d'Educació de Catalunya. Per això, quan vostès inclouen entre, diguem-ne, les tres potes d'aquest nou consell educatiu l'Institut d'Estudis Catalans, a nosaltres ens sembla absolutament raonable, és una cosa que ja estava prevista en l'anterior Consell Escolar de Catalunya, però no comprenem, o considerem que forma part de la seva fal·lera per menystenir la pluralitat lingüística de la nostra comunitat, per exemple, per què no hi pot haver també una representació d'entitats que defensin el bilingüisme, o fins i tot per fer una cosa més homologable a la participació de l'Institut d'Estudis Catalans, una representació, per exemple, de la Real Academia de la Lengua Española, cosa que seria perfectament raonable en el si d'una comunitat bilingüe com la nostra en la qual tant el català com el castellà tenen una presència força equilibrada. I jo crec que tenir en compte..., si més no, contemplar la participació de la Real Academia de la Lengua Española en l'àmbit educatiu en el Consell Escolar de Catalunya seria una cosa, a parer nostre, absolutament atendible. D'altra banda, quan vostès parlen de les entitats educatives i culturals que tenen alguna cosa a dir en el debat educatiu de la nostra comunitat, a nosaltres ens fa..., ens temem que una vegada més es doni un pes decisiu a entitats com ara Plataforma per la Llengua o, fins i tot, des del punt de vista anomenat «cultural, entitats com ara Òmnium Cultural. Esperem que aquest projecte de llei no acabi desfermant una altra onada de sectarisme en l'àmbit de l'educació, que acaba generant, òbviament, perjudicis enormes en l'àmbit de l'educació dels nostres nens i nenes. I creiem sincerament que aquesta proposta de composició que vostès fan obre la porta a un consell a mida d'un govern que es caracteritza, precisament, per una falta de respecte al pluralisme ideològic i lingüístic de la nostra societat. Per això nosaltres hem presentat aquesta esmena a la totalitat. Òbviament, nosaltres farem les nostres aportacions en l'esdevenidor més immediat i intentarem, en la mesura del possible, introduir alguns canvis que permetin una legislació quant al Consell d'Educació de Catalunya que el faci, diguem-ne, un òrgan molt més útil la comunitat educativa, un òrgan molt més plural, un òrgan que realment reconegui la diversitat de l'educació a Catalunya. Però deurà comprendre, senyor conseller, que, atesos els antecedents i veient com es condueixen vostès en matèries com ara el respecte a la història de la nostra comunitat, les relacions entre Catalunya i la resta d'Espanya o, molt especialment –sí, molt especialment–, l'àmbit lingüístic i el menysteniment institucional de la llengua de la majoria dels catalans, que és la llengua espanyola, doncs, no puguem afavorir que vostès tinguin un xec en blanc per fer el que tinguin a bé amb aquest òrgan, que és fonamental, hi insistim, per a l'educació dels nostres infants. Per tant, votarem en contra, i per això hem presentat la nostra esmena a la totalitat. Gràcies, senyores i senyors diputats; gràcies, conseller.
Seguidament, passem al torn d'intervenció dels grups parlamentaris perquè fixin el seu posicionament. I obre el torn el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula la diputada senyora Rocio Garcia.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, bona tarda. Avui parlem sobre el projecte de llei per a la composició del Consell Escolar de Catalunya, quatre anys després de quan s'hauria d'haver fet i tres anys més tard que el Consell Escolar aprovés un informe adreçat al Govern en el que deia que ja s'havia esgotat el termini fixat a la Llei 12/2009, d'educació. Per tant, i abans de tot, recordar que les lleis s'han de complir, i en aquesta ja anem tard. Creiem que cal posar-se a treballar ja perquè la nova composició del consell, que es tramitarà per llei, ha de donar impuls al sistema educatiu i impulsar la participació. El Consell Escolar de Catalunya, com dèiem, és l'organisme superior de consulta i de participació creat el 85. D'acord amb la normativa vigent, la presidència del Consell Escolar correspon al conseller o consellera, o la persona en qui pugui delegar, i semblaria que és el criteri que s'ha pres fins ara. Des de la data que es va constituir, ha estat presidit per nou persones, inclosa la de l'actual president –que també saludem, bona tarda–, i destaquem que només tres han estat dones. El nom que es proposa ens semblaria adient, perquè anomenar-lo «Consell d'Educació amplia l'abast d'aquest òrgan de participació a sectors que ara en quedaven fora i fa molt temps que hi havien de tenir representació i veu. També es fa justícia amb sectors que han fet avançar durant dècades el nostre sistema educatiu i que han estat un contrapès a decisions del Departament d'Educació, sobretot d'aquelles que s'han fet d'esquenes a la comunitat educativa i al professorat. També s'han de cercar solucions a problemàtiques que han aparegut i que han anat apareixent en els últims anys, que des del consell s'ha contribuït, i molt, a la qualitat de l'educació a Catalunya. Ara és el moment per incorporar-hi, entre d'altres, pensem, les cooperatives de professorat, els centres d'educació especial i les escoles rurals, que fins ara no tenien ni representació. També el món local, com també s'ha esmentat fa una estona. També pensem que els centres de segones i de noves oportunitats, que treballen, i molt, per crear itineraris formatius i per combatre l'abandonament dels estudis a la secundària obligatòria i postobligatòria, hi han de tenir també la seva veu, perquè fins ara la nostra escola, el nostre sistema educatiu, no és inclusiu, a dia d'avui. També hauran de ser-hi professionals de l'àmbit social, de la salut mental, de la psicopedagogia, i també de l'educació en el lleure. L'educació en el lleure, les entitats, cal escoltar-les. Contribueixen a l'educació 360 i també a aquesta educació fora de l'horari lectiu; aporten a la cohesió social, a la integració de la diversitat i a la vida dels nostres barris, ciutats i pobles. En definitiva, volem que aquest nou Consell d'Educació sigui exemple del que ens trobem a la societat catalana a dia d'avui, que miri cap al futur, que hi siguin presents totes les veus i les formes de pensar, per arribar a un punt de trobada en el debat sobre les decisions que prenen la conselleria d'Educació i el Govern de Catalunya. Ha estat segurament fruit de la casualitat que es presenti aquí aquest avantprojecte de llei, després d'anys d'estar vençut el seu termini, quan recentment hem vist com la conselleria d'Educació havia pres decisions unilaterals sense tenir en compte les seves recomanacions. Esperem que això en el futur es pugui revertir i no ho haguem de veure més. Per tant, en el futur haurà de ser un espai més plural i divers, també perquè vetlli per garantir la diversitat de gènere, també aquesta paritat que s'ha esmentat, i la presència de dones. Amb la nova composició que s'haurà de crear, pensem que també aquests sectors exclosos, doncs, hi tindran veu necessària i clara, perquè han aportat solucions a problemàtiques que han anat apareixent a la nostra societat, i en el futur també pensem que contribuiran a la qualitat del sistema i de l'educació a Catalunya. I, des d'aquí, el nostre grup parlamentari vol donar les gràcies al professorat i a les direccions dels centres educatius, que durant aquests dos cursos i mig han donat el millor de si mateixes per ajudar l'alumnat i les famílies a superar dificultats i fer avançar en els seus aprenentatges el seu alumnat, sense, evidentment, oblidar l'èxit educatiu. Nosaltres pensem que hem de tornar a reclamar al Departament d'Educació més recursos –ara mateix fa aigües, per manca d'inversió pública de la Generalitat– i també que els centres educatius sentin com es reforça l'atenció social i psicològica del seu alumnat, a dia d'avui clarament millorable. Per tot l'exposat, ens posicionem a favor de la tramitació d'aquest projecte de llei de composició del Consell d'Educació de Catalunya, que sens dubte necessita la implicació de tothom i la participació de tots els sectors que hi treballen i que la volen fer créixer. Catalunya avançarà si es fa amb inversió pública i es té un sistema educatiu de qualitat. Pensem que el Departament d'Educació haurà d'escoltar més el Consell d'Educació de Catalunya i també incorporar els seus acords a les decisions que es prenen, i no menystenir la participació dels sectors i de la comunitat educativa. Confiem que així sigui. Moltes gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor conseller, senyors diputats, molt bona tarda. Aquest projecte de llei té un objectiu molt clar, que és redefinir la composició dels membres del Consell Escolar, que passa a partir d'ara a denominar-se «Consell d'Educació de Catalunya. I per això el consell estarà representat per tres sectors: el primer sector seria l'Administració; el segon sector, la comunitat educativa del centre, i el tercer sector, la comunitat educativa en un sentit més ampli. Concretament, l'article 2 fa referència als sectors que el componen. Així, dins del sector de l'Administració, el primer sector que he esmentat, ens trobem amb la novetat que l'Institut Català de la Dona hi té la seva representació. Creiem que això és absolutament forassenyat, perquè, que jo sàpiga, al sistema educatiu català hi conviuen nens i nenes. I, per altra banda, crec –ho crec de debò– que el sistema educatiu català no segrega per raó de sexe. Llavors, per què obstinar-se a col·locar un organisme del Govern...? Ho recordo, l'Institut Català de la Dona és un organisme del Govern que suposadament representa només la meitat de la comunitat educativa. En definitiva, l'Institut Català de la Dona és un «xiringuito que ens costa gairebé a tots els catalans 10,5 milions d'euros. No està legitimat, per tant, per formar part del consell educatiu. D'altra banda, en el mateix article 2 es fa referència a les famílies com un agent més del sector de la comunitat educativa de centre, el segon sector que he esmentat. Equipara la representació de les famílies en el Consell d'Educació amb la representació que hi puguin els representants del personal docent, el personal d'administració i serveis, i el professional d'atenció i de lleure educatiu. Però en el tercer sector, el de la comunitat en sentit més ampli, no s'hi inclouen representants de les famílies, les quals veritablement constitueixen el major agent social que existeix a la nostra societat. No obstant això, sí que hi estan representats els col·lectius professionals, els representants del sector de l'oci i lleure educatiu i els educadors socials, els quals també formen part del segon sector. Això és un contrasentit, evidentment. Cal recordar que el protagonista del fet educatiu és el nen, i que sense nens no hi ha escola? Tant costa reconèixer que sense les famílies no hi ha nens i no hi ha escola? Per tant, el pes dels representants de les famílies hauria d'augmentar i estar present també al tercer sector, aquest de la comunitat més ampli, en sentit més ampli, perquè les famílies estan infrarepresentades en aquesta estructura, en aquest organigrama que ens presenta el projecte de llei, tenint en compte, com he explicat, la seva crucial importància en el procés educatiu. Bé, l'article 2.4 estableix –llegeixo– que «correspon al Govern acordar la representació dels organismes, entitats i institucions en cada sector a proposta del consell, formulada en atenció a la seva representativitat i a partir dels criteris de proporcionalitat i pluralitat. És curiós que es tracti de la llei de composició del Consell d'Educació però que no s'estableixi quina és la seva estructura orgànica. Considerem, doncs, que aquesta llei queda molt oberta, i, per tant, dona peu al fet que es reguli mitjançant decret, és a dir, amb més capacitat del Govern per decidir com estructurar el Consell d'Educació, polititzant-nos encara més la representació dels agents de cada sector, en ser una decisió unilateral del Govern. En definitiva, malgrat que el Consell d'Educació hauria de ser un organisme totalment aliè al Departament d'Educació per evitar ingerències polítiques, observem com en els articles 4, 5 i 7 es regulen els alts càrrecs de presidència, vicepresidència i secretari, sent nomenats pel conseller d'Educació, en clara aposta per una politització encara major de l'òrgan. Ja sabem, senyor Gonzàlez-Cambray, que no es caracteritza vostè per la seva capacitat de circumspecció, de buscar consens entre tot el conjunt de la comunitat educativa –això ja ho sabem–, com ha quedat palès des de l'inici del seu mandat. Però això d'anunciar el 10 de febrer, juntament amb el president Aragonès, l'avançament del curs 22-23, fent cas omís dels quatre informes del Consell Escolar que li demanaven obrir un debat ampli i assossegat sobre l'avançament del curs en el si de tota la comunitat educativa abans de prendre una decisió sobre aquest tema, és un abús que no volem que es torni a repetir. Per tant, per tots aquests motius, presentarem les esmenes escaients quan s'obri el termini pertinent per millorar aquest projecte de llei. Moltes gràcies.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Gràcies, presidenta. Bé, diputats, diputades, bona tarda. Ens trobem davant d'un projecte de llei, no?, de renovació del Consell Escolar de Catalunya, que, per molt que ara intenti el departament fer aquesta neteja de cara a la que ens té acostumats, fent únicament un canvi de nom, però que en absolut, en cap cas, fa un canvi de contingut o un canvi en el fons..., simplement passa de dir-se «Consell Escolar de Catalunya a «Consell d'Educació, de la mateixa manera que el Departament d'Ensenyament en unes legislatures s'ha dit «Departament d'Ensenyament, en unes altres, «Departament d'Educació, en unes altres ha tornat a passar a ser «Departament d'Ensenyament, però el fons ha estat exactament el mateix. Nosaltres no ens podem posicionar a favor d'aquesta esmena a la totalitat, perquè és un projecte de llei, i, per tant, no?, per aquestes característiques..., ja dona peu a que hi hagi esmenes, a que hi hagi compareixences i a que puguem fer les aportacions pertinents. No hem presentat una esmena a la totalitat perquè la gran majoria dels punts responen a la llei d'educació que tenim vigent, llei d'educació que establia que aquest Consell Escolar s'havia de renovar el 2018. Quatre anys més tard ens trobem amb la proposta de modificació de renovació d'aquest Consell Escolar, tard i sense l'aplicació d'aquesta llei, que quan ens interessa la defensem i quan no, doncs, ens la saltem durant quatre anys. Nosaltres estem totalment d'acord i a favor d'aquest Consell Escolar, atès que representa la comunitat educativa i que hi han integrats tots els representants dels diferents sectors de la comunitat educativa. Ara bé, ens preguntem: per què és necessari un òrgan consultiu com el Consell Escolar de Catalunya, que té competències i està reconegut, si després es fa cas omís de les seves aportacions? El Consell Escolar de Catalunya, en primer lloc, no va ser consultat quan el departament, de forma unilateral, va prendre la decisió de modificar l'ordre del calendari i va decidir l'avançament del curs escolar. I el departament també en va fer cas omís quan el Consell Escolar de Catalunya va fer arribar la proposta de revisió i modificació d'aquest calendari. El Consell Escolar de Catalunya va emetre una mena d'informe, no?, en el que instava el departament a replantejar-se aquesta ordre de calendari, i al departament sembla que l'òrgan consultiu li va bé quan li interessa el que determina i no li va bé quan no li interessa el que determina. Llavors, a nosaltres ens preocupa especialment el tema de la composició, no perquè estiguem en contra de que hi estigui representada tota la comunitat educativa, ho reitero, sinó perquè hi trobem a faltar agents i alguns dels agents que hi estan inclosos no s'especifiquen exactament quins són. Per exemple, al seu article 2, a la composició, es determina que s'hi inclou representació de l'Administració, de la comunitat educativa de centre i després de la comunitat educativa més àmplia, en podríem dir. I, tot i que agraïm o aplaudim, no?, que s'hi incorporin, diguéssim, entitats concretes com l'Institut Català de la Dona, hi trobem a faltar representació d'altres col·lectius. Perquè, i els col·lectius minoritzats, els col·lectius vulnerables que també formen part de la nostra comunitat educativa i dels nostres centres..., qui vetlla pels seus interessos? On hi ha la representació de les famílies d'ètnia gitana, per exemple? Perquè aquest departament pren moltes decisions en relació amb aquesta comunitat per qüestions d'absentisme escolar, per qüestions de crear nous centres en barris segregats on la majoria de la comunitat és d'ètnia gitana, però, no obstant, aquestes comunitats no hi estan representades. I tampoc estan representades en els consells territorials. On queden els col·lectius vulnerables, en aquests consells escolars territorials? I els centres de màxima complexitat que no tenen AMPAs fortes, AMPAs organitzades o AFAs organitzades, i, per tant, no estan representades als consells escolars territorials? Tampoc s'especifica, dintre d'aquesta comunitat educativa més àmplia –i acabo, presidenta–, quines són les entitats que formen part de les institucions pedagògiques o els agents socials. Això vol dir que la Fundació Bofill i tota la resta d'entitats relacionades hi tenen cabuda? O quines, concretament? Perquè no s'especifica. Quines entitats socials? Quins col·legis professionals? Nosaltres volem més informació i que quedi clar qui hi està representat, perquè al final tots tenen el mateix pes i el mateix vot. Tots poden ocupar una tercera part del còmput total, fins a vint-i-cinc membres. I això vol dir que té el mateix pes la Fundació Bofill que els consells territorials o el col·lectiu de les famílies. I, per tant, volem tenir clar..., informació concreta sobre qui integrarà tots aquests col·lectius, amb noms i cognoms. Moltes gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades... També una salutació al president de l'encara Consell Escolar de Catalunya. Bona tarda a tothom. Avui el Govern presenta el projecte de llei de composició del Consell Escolar de Catalunya, tres anys després que el mateix Consell Escolar, en sessió plenària del 3 d'octubre del 2018, aprovés un document en què precisament recordava al Govern de la Generalitat que s'havia acabat el termini fixat per la LEC –una LEC que, segons quan, li fem cas– per a l'establiment per llei de la composició del Consell Escolar, atès que ja portaven un any de retard, que, sumat als darrers fins al dia d'avui, com ja s'ha dit..., estem parlant de que aquest projecte de llei i aquesta nova composició arriben amb quatre anys de retard. És evident, per tant, que cal aprovar aquest projecte de llei de la manera més urgent possible. I, a més a més, després de tants anys també des de la seua creació inicial, l'any 1985, pensem que cal actualitzar-lo jurídicament i socialment als temps actuals, aprofitant també tota l'experiència acumulada en aquest període de temps tan llarg. Així, els canvis socials i les transformacions en el món educatiu, en el món de l'educació, que s'han produït en aquests trenta-cinc anys, s'han de tindre en compte. I entenem, per tant, que han de reflectir la composició del consell, que també passarà a anomenar-se «d'Educació de Catalunya i, per tant, substituint el nom actual d'«Escolar, ja que vol ser més ampli. Vol tindre, per tant, una mirada més àmplia i representativa de tots els actors que avui dia són protagonistes de les polítiques del sistema educatiu del nostre país. Tots i totes sabem, per tant, que el Consell d'Educació de Catalunya és necessari per acompanyar qualsevol política educativa que es vulgui dur a terme, i celebrem el pas de la seua transformació ampliant la representació de tots els sectors. Però també tots i totes sabem que els seus dictàmens són només consultius, no són vinculants. I això ho hem vist clarament durant aquest curs, quan, de manera reiterada, el consell i tota la comunitat educativa han demanat una moratòria per a l'avançament del curs escolar per poder preparar bé els canvis, però que el Govern d'Esquerra Republicana i Junts n'ha fet cas omís, a diferència, no?, del que, per exemple, sí que han fet la Generalitat Valenciana o l'Ajuntament de Barcelona a les escoles bressol, acceptant una moratòria, com s'estava demanant des dels diferents consells educatius corresponents, la qual cosa pensem que, un dia com avui, on aprovem aquest canvi del consell i on ens omplim la boca de posar-lo en valor per la seua representativitat..., pensem que també cal dir-ho i deixar-ne constància, perquè si tenim òrgans consultius i participatius, com és el cas, estaria bé que el Govern els escoltés. És cert que legalment no és necessari, atenent que la sobirania recau al Parlament, però també és cert que en temes importants com el canvi de curs, on de manera majoritària la comunitat educativa està demanant esta moratòria, poc favor se li fa a aquest òrgan, poca legitimitat se li dona, i, per tant, també a tota la gent que hi participa –per tant, entitats, sindicats, administracions, persones que dediquen el seu temps per a fer dictàmens, per a fer propostes i per a fer avançar l'educació al nostre país. Voldria fer també algunes reflexions. La primera, sobre el tema de la paritat. Ja s'ha dit aquí que això se tindrà en compte, però també voldríem recordar que, de totes les presidències que hi ha hagut al llarg de tots aquests anys d'existència del Consell Escolar, la majoria han estat homes, i, per tant, aquí també caldria corregir-ho. I la segona, amb relació a la composició del consell. Pensem que sí, que ha de ser flexible i que ha d'acabar incorporant moltes persones o molts col·lectius que ara no hi són, com l'educació no formal, com l'etapa educativa dels zero-tres anys, com la formació professional, com l'escola rural o l'educació inclusiva, que són una realitat ben viva i que, per tant, pensem que tampoc no es poden quedar al marge d'aquest consell tan important. Per tant, el nostre grup, vistos els termes inicials d'este projecte, vista també l'opinió dels principals col·lectius i atenent que fa molt de temps que s'està fent tard en aquest sentit, donarem suport a la tramitació d'este projecte de llei. I, evidentment, hi farem també les nostres aportacions i rebutjarem l'esmena a la totalitat presentada. Moltes gràcies.
En nom del Grup Mixt, té la paraula ara el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Bé, primer, avançar que nosaltres sí que donarem suport a l'esmena que ha presentat el Grup de Ciutadans, per diverses raons; tres, bàsicament. Sí, no s'estranyin, però donaré alguns arguments que potser els sorprenen per brillants [[rialles]] , o sigui que no es facin massa il·lusió amb el que diré a continuació. Primera qüestió. No estem d'acord amb el canvi de nom, és a dir, allò de canviar «Consell Escolar per «Consell d'Educació no és un canvi innocent ni ingenu. No, no, no. Té moltes vessants, i molt importants. És una pedagogia que es diu «pedagogia comprensiva, que tendeix a diluir l'autoritat del professor a les aules, del mestre, per intentar socialitzar el rendiment a l'escola. És una autèntica barbaritat, perquè al final surten, els alumnes, que, en fi, no saben ni on han d'anar. Però és una pedagogia que va fracassar en l'època laborista al Regne Unit, que no s'ha tornat a aplicar ni implementar enlloc del món i que per alguna raó una mica esotèrica es vol continuar aplicant a Catalunya i alguns encara la volen proposar per a la resta d'Espanya, que és liquidar la cultura de l'esforç. Al final, és una qüestió que sempre és el mateix: és res d'autoritat del mestre, res de cultura de l'esforç; és destruir el sistema educatiu públic de Catalunya, que porten entestats en aquesta història des de fa molt de temps. La segona qüestió per la qual hi estem en contra també ve derivada de l'anterior, que és la mateixa composició: un consell escolar, que ja, de fet, a la LOGSE es van produir alguns canvis en la legislació del conjunt d'Espanya molt negatius des del moment en que pràcticament també se socialitzaven les decisions, posant en el mateix nivell, per exemple, si s'havia d'aplicar qualsevol mesura davant d'un alumne que havia tingut algun tipus d'actitud que requeria un règim disciplinari..., es posava en el mateix nivell l'autoritat dels mestres, dels directius del centre, dels pares i mares i del mateix alumne, que potencialment havia sigut el que havia violentat l'ordre intern de règim de la mateixa escola. Una autèntica barbaritat. Doncs vostès fan el mateix: amb aquesta composició, que cada vegada augmenta més, cada vegada és més àmplia, el que volen, en definitiva, és diluir el paper dels mestres i dels directius de l'escola per convertir l'escola no en un sistema d'aprenentatge a través del qual els alumnes adquireixen unes capacitats, sinó un sistema de socialització política que no serveix absolutament per a res. I la tercera qüestió és la delegació de la possibilitat de la presidència, no?, que en teoria hauria de recaure en el conseller –que el veig allà molt entretingut amb el mòbil, suposo que li estan demanant la dimissió per mòbil, perquè li demanen cada cinc minuts; no sé si és el cas, però el veig molt entretingut i no tant per escoltar el que humilment li haig de traslladar... Clar, aquesta delegació de presidència pot acabar comportant que el senyor conseller, amb un caprici, acabi nomenant com a president d'aquesta entitat algú que ves a saber si té una relació directa o no amb el món de l'ensenyament. És a dir, tot plegat és una autèntica barbaritat. Nosaltres tenim elements per donar suport a l'esmena a la totalitat de Ciutadans. En alguns hi coincidim, d'altres..., complementaris, però, en definitiva, donarem suport a aquesta esmena a la totalitat. Gràcies.
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Judit Guàrdia.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, president del Consell Escolar de Catalunya... Com saben, soc la nova diputada de Junts i aquesta és la meva primera intervenció al Ple, i els demano que em deixin fer un apunt personal d'agraïment a aquelles persones que m'han portat fins a ser aquí al Parlament, les que m'han fet interessar per la política, les que compartim de fa tant l'anhel d'independència de Catalunya, les que han confiat en mi i les que em fan costat. [[Alguns aplaudiments.]] Justament és en el Parlament on es debaten els afers públics i es prenen decisions que afecten el dia a dia dels ciutadans. I per mi, que vinc del món de la docència, debatre aquest projecte de llei de composició del Consell Escolar de Catalunya n'és un dels millors exemples. Pel que detallaré a continuació, queda clar que no estem d'acord amb l'esmena a la totalitat. El consell es va crear fa més de trenta anys i la nostra societat ha canviat molt des d'aleshores, i també ho han fet la legislació i la manera com entenem l'educació. Així doncs, el consell ha d'adaptar-se a aquests canvis esmentats: societat, legislació i educació. Els canvis més significatius són els de la societat, però, de fet, es palesen en els altres dos àmbits, com es veu. Pel que fa a la legislació, el canvi de la composició del consell es fa perquè ha de donar compliment a tres lleis. La primera, la LEC, la llei d'educació de Catalunya, que estableix, com ha dit el conseller, que els canvis en la composició del consell s'han de fer per llei i no es poden fer per decret. En segon lloc, la Llei 26/2010, que va introduir canvis en el funcionament dels òrgans col·legiats, com és el cas del Consell Escolar de Catalunya, i va establir quins n'han de ser els membres, la designació de suplents, les funcions de cada càrrec, etcètera. I, en tercer lloc, també cal donar compliment a la Llei 17/2015, que fixa el concepte de representació paritària. En aquest moment el consell és paritari, però cal fixar que aquesta paritat es mantingui tenint en compte l'augment de membres, i ha de ser en cada un dels sectors, que això ara quedava una mica..., no quedava així. Cada un d'aquests sectors, com s'ha dit, són l'Administració, la comunitat escolar i la comunitat educativa. Aquesta distinció entre comunitat escolar i comunitat educativa és la que porta els canvis en l'educació. Si el consell és un òrgan de participació dels sectors afectats en l'ensenyament no universitari tal com l'entenem ara, inclou, a més de l'àmbit escolar, altres àmbits formatius i del lleure. I és per això que cal obrir el que la llei establia fins ara per tal d'encabir-hi les entitats d'aquests nous sectors del món educatiu que han demanat la seva participació en el consell. És aquesta obertura el que justifica el canvi de nom de «Consell Escolar a «Consell d'Educació de Catalunya. I no es pot oblidar la veu dels col·lectius professionals i socials, que poden fer aportacions enriquidores a les deliberacions i propostes per a les polítiques educatives que es duen a terme en el consell. Tot plegat és el que explica que en la nova composició l'Administració perdi el pes majoritari que tenia; fins ara, si fa no fa, era la meitat dels membres, i ara passa a una tercera part. Tots aquests canvis esmentats, doncs, s'han fet per llei o fruit de les propostes relacionades amb els canvis socials i educatius, fetes des de l'expertesa dels diferents actors relacionats amb l'àmbit educatiu, tal com es veu en els antecedents del projecte de llei. Escoltar la veu dels experts sempre ha estat el camí per als consensos. Per tot plegat, votarem en contra de l'esmena a la totalitat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Doncs, finalment, és el torn, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, de la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellers. Bona tarda, senyor Viñas, president de l'encara anomenat «Consell Escolar, i també benvingut, el seu equip, i també, doncs, la gent que ens acompanya aquesta tarda. Els reptes que afrontem com a país i la importància que des dels valors republicans donem a l'educació ens obliguen a generar transformacions necessàries per posar l'educació al centre del debat i fer-ho amb el màxim consens, com sempre, i per aconseguir els millors resultats per al sistema educatiu. El concepte d'educació 360 o el concepte d'educació a temps complet agafen avui tot el sentit, amb la proposta de govern per la nova llei de composició del Consell d'Educació de Catalunya. D'aquesta manera, es dona compliment a la llei d'educació de Catalunya, començant pel mateix nom. Deia que tenim el senyor Viñas, president del Consell Escolar –encara Consell Escolar–, però canviar aquest nom a «Consell d'Educació és un canvi rellevant en tant que comporta ampliar tot l'àmbit escolar a un àmbit educatiu més ampli, adaptant-nos als canvis també de la nostra societat. Unes consideracions generals a aquesta proposta que avui, doncs, el conseller Cambray ens ha exposat a tots i totes. Nosaltres veiem com planteja la necessitat d'obrir la composició d'aquest consell escolar a nous sectors del món educatiu, de dins i de fora de l'àmbit escolar, per ampliar el seu àmbit d'actuació més enllà de purament els centres educatius com els entenem per tal de que esdevingui un consell d'educació, com diu el nom, tant en la denominació com en la composició i les funcions. Per tant, important, la incorporació de col·lectius professionals, socials i entitats del món del lleure. També aborda la problemàtica que l'actual Consell Escolar té una sobrerepresentació de l'administració educativa, en la composició actual. I, per tant, ara es planteja la necessitat de redistribuir la representació dels sectors al consell per tal que sigui més equilibrada, per reflectir la diversitat i la pluralitat de la comunitat educativa amb una distribució proporcional de la representativitat de cada un dels sectors. Es dona així resposta a les peticions d'organitzacions per formar-ne part, i permet que s'engegui la participació dels col·lectius actuals de la comunitat educativa per tal d'enriquir els debats i els estudis. En la seva organització, tal com ha explicat el conseller, es representaran tres sectors amb un màxim de vint-i-cinc membres, i, per tant, es facilita la flexibilització de la composició d'aquest òrgan consultiu perquè es pugui anar adaptant a la realitat de l'educació, una mancança que s'havia de suplir, i, per tant, en aquest cas es cobreix a través dels tres sectors que ja han estat àmpliament explicats: el de l'administració educativa –creiem des del grup que és important, doncs, la incorporació de la Secretaria d'Infància, Adolescència, Joventut i l'Institut Català de les Dones per obrir la mirada–; la comunitat educativa de centre o la comunitat escolar –en aquest àmbit, la incorporació dels professionals d'atenció i lleure educatius i els titulars de centres privats–, i la comunitat educativa més àmplia –que també s'ha explicat extensament, i hi creiem rellevant, doncs, la introducció dels agents socials, per tant, organitzacions patronals i sindicals, consell d'infància i joventut, entitats de lleure, tant en la part organitzativa com amb els representants dels seus treballadors. Aquesta llei també pretén establir criteris de distribució que han de ser objectivables i transparents per garantir la representativitat de cada sector d'acord amb la realitat de la comunitat educativa. Important, també, com assenyala la paritat de gènere com a objectiu a assolir per la composició equilibrada entre dones i homes –se n'ha parlat, també. Nosaltres pensem que la veu de les dones a la comunitat educativa és i serà de ben segur representada en tots els àmbits, i, per tant, amb una aportació i una visió transformadora i equitativa del sistema educatiu. Hi ha un plantejament també del procediment de nomenaments del consell. Creiem important la figura del suplent, la durada del mandat dels membres, la substitució, els nomenaments dels representants fruit de processos electorals segons la seva representació obtinguda. En definitiva, una nova eina que ha d'ajudar a millorar el sistema educatiu i fer front a la realitat d'un país d'una forma més democràtica, més participativa, més intel·ligent, gràcies a la participació més àmplia de tots els sectors educatius. I el nostre posicionament respecte a l'esmena a la totalitat que ha presentat el diputat Martín Blanco, doncs, serà en contra. Gràcies.
Acabat, doncs, el debat, passarem a votar l'esmena a la totalitat que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans, i el vot delegat del diputat Lluís Puig serà afegit al còmput de votació en base al sentit de vot que designi la portaveu del seu grup parlamentari, en qui té feta la delegació. Per tant, procedim a la votació de l'esmena a la totalitat. Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat rebutjada, amb 20 vots a favor, 114 vots en contra. I, per tant, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Proposició de llei de principis d'urgent aplicació als drets de les persones amb problemes de salut mental i llurs familiars (debat de totalitat)]] [[202-00007/13]] Passem al cinquè punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre la proposició de llei de principis d'urgent aplicació als drets de les persones amb problemes de salut mental i llurs familiars. Aquesta iniciativa legislativa ha estat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té, per tant, en primer lloc la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Grau, per un temps màxim de quinze minuts.
[[Pausa.]] ¿Qué, ya hemos salido todos? ¿El mono también? Pues empezamos. Hagamos un poco de memoria. El 10 de junio del año pasado, 2021, mi grupo parlamentario, el Grupo de Ciutadans, registró una proposición de ley de principios de urgente aplicación a los derechos de las personas con problemas de salud mental y sus familiares, proposición de ley que, por aquello de que las cosas de palacio van despacio –y según en qué palacio todavía más–, sale a debate hoy, más de un año después. Durante este año han pasado muchas cosas, pero, antes de comentarlas, me gustaría hablarles de esta proposición de ley nuestra y de por qué era entonces –y lo sigue siendo– tan importante para nosotros. Estaba inspirada en muchas horas, meses y años de trabajo, pero sobre todo de preocupación, de nuestra antigua diputada Blanca Navarro, psiquiatra de profesión y una de las primeras personas en esta cámara en llamar la atención sobre la emergencia de la salud mental. Fue muy visionaria, porque lo hizo bastante antes de que se desatara el drama de la covid que tanto daño invisible, no solo visible, nos ha hecho. Permítanme que les vuelva a leer, porque no es la primera vez que lo hago, algunos fragmentos de la exposición de motivos de esta proposición de ley, porque, aparte ser toda una declaración de principios, deja claro que este Parlament y este Govern llegan tarde, muy tarde, a tomarse en serio este problema. Decíamos hace un año: «La salud mental de la población catalana está en crisis. Lo está porque la ciencia avanza en la definición de perspectivas y soluciones cada vez más complejas y transversales mientras la Administración se queda atrás, enquistada en modelos que ya estaban obsoletos y ya resultaban dramáticamente ineficaces hace décadas. En 2006, el plan director de salud mental y adicciones definió en Cataluña un modelo de atención con una visión amplia del conjunto del sistema de salud, incorporando la promoción y la prevención, el tratamiento, la rehabilitación y la inserción social de las personas afectadas. Quince años después, aquel plan es una promesa vacía, agravada por el impacto de la covid. A la pandemia física sigue una pandemia psiquiátrica que se ceba sobre todo con la población más joven, entre la que se ha disparado la tasa de suicidios. Pese a que se preconiza un abordaje psicosocial de la enfermedad mental, los recursos sanitarios y sociales no se han desarrollado al mismo ritmo. Las familias se han convertido en el principal pilar de las tareas de cuidado y apoyo de las personas con problemas de salud mental, a menudo con un importante sesgo de género, ya que con más frecuencia las cuidadoras son las esposas, las madres y las hermanas. Es preciso asumir y garantizar la existencia de recursos que acompañen, si es preciso, toda la vida de las personas con problemas de salud mental y sus familias para garantizar la inclusión efectiva real y acabar con las desigualdades. La lucha contra el estigma es otra asignatura. Es necesario erradicar del lenguaje toda alusión a la enfermedad mental como un insulto. Urge establecer un modelo de atención interdisciplinar y transversal que involucre a todos los departamentos cuyos recursos puedan ser determinantes para lograr una plena inclusión, así como la implicación activa de los pacientes y de sus familias en la toma de decisiones. No puede ser que en pleno siglo XXI todavía haya personas con problemas de salud mental sometidas a contención mecánica o a otras prácticas propias de tiempos más oscuros, y la carencia de recursos no debe ser jamás una excusa. Bueno, hasta aquí la exposición de motivos. A partir de aquí, seguía y sigue un completo y elaborado articulado, agrupado en cinco títulos, que ya hace un año se adelantaban a pedir, por ejemplo, la priorización de un plan de prevención del suicidio y poner todos los engranajes de la Administración a funcionar con un objetivo claro y común en sintonía con pacientes, familias afectadas y entidades del sector. Bé, aquesta proposició de llei, insisteixo a remarcar, es va registrar el 10 de juny de 2021. Més d'un any després, el 14 de juny de 2022, el president Pere Aragonès surt a presentar formalment el pacte nacional de salut mental, que s'anunciava des de començaments de legislatura com una prioritat d'aquest Govern i va donar lloc fins i tot a un ple monogràfic celebrat en aquesta cambra el passat desembre. Un ple monogràfic que reconec que va ser per a mi, diputada novella, enormement instructiu: vaig poder comprovar de primera mà que no eren pocs els diputats que no tenien ni idea de què estaven parlant ni s'havien llegit la proposició de llei de Ciutadans ni cap altre paper que sobre el tema se'ls hagués posat mai pel davant. Era com si cada dia del món tornéssim a partir de zero, com al Mecanoscrit del segon origen de Manuel de Pedrolo –se'n recorden? Va ser aquell un ple molt ple –valgui la redundància– de bones intencions i de promeses. Nosaltres, des de Ciutadans, vàrem aconseguir colar que es donés importància a l'equitat territorial i social de l'atenció a la salut mental. Tanmateix, era difícil parlar de continguts o concretar-los, perquè semblava més important tenir un pla nacional que saber què fer-ne. Es votava amb més entusiasme el continent que el contingut: primer organitzem un bon banquet de casament i després ja veurem si trobem una parella de nuvis que es vulguin casar. Per fi s'ha presentat, ja els dic que no fa gaire, el famós pla nacional de la salut mental. I l'anheladíssima presentació va resultar, ja m'ho sabran perdonar, tan «rimbombant com inconcreta, tot i prometre'ns el president Aragonès en persona que estàvem davant d'un dels pactes més importants d'aquesta legislatura i dels propers anys. Aragonès va expressar la necessitat de canviar el paradigma sobre la salut mental i el benestar emocional, trencant estigmes i prejudicis, i tractant-los amb la mateixa importància que s'ofereix a altres dimensions de la salut i el benestar. També va reivindicar el pacte com una eina dirigida a les persones afectades, però també a les famílies i entorns més propers, els professionals i els agents prestadors de serveis, per tal d'impulsar el canvi de mirada i assumir els grans reptes del sector, que són identificar els problemes estructurals, acotar objectius i impulsar solucions, millorar estratègies encaminades a oferir una atenció integral vint-i-quatre hores al dia, set dies a la setmana, i que atengui les persones des de la diversitat i al llarg de les diferents etapes de la vida, així com estabilitzar els recursos per consolidar els serveis. El cap del Govern va prometre que en el pacte hi participarien la majoria de departaments de la Generalitat. Per la seva banda, la consellera de la Presidència, Laura Vilagrà, va subratllar que la salut mental és una realitat silenciada i invisibilitzada i una autèntica emergència nacional que s'ha agreujat arran de la covid-19. Bueno, no se puede ser que no tengan razón, pero tampoco les podemos felicitar por inventar la rueda, más una rueda que ya estaba inventada, puesta por escrito, negro sobre blanco, por la proposición de ley de Ciutadans que venimos a defender aquí, y a la que los grupos del Govern han presentado sin pensárselo dos veces una enmienda a la totalidad. Per cert, que encara estan a temps de retirar-la. ¿Qué, se animan? ¿Sí? ¿No? ¿Sí? ¿No? Bueno, ¿será que están en contra de los mismos principios que, según Pere Aragonès, inspiran su pacte nacional per a la salut mental? Sin acritud, ¿no se han dado cuenta de que la proposición de ley de Ciutadans dice lo mismo, pero mejor dicho, bastante más en detalle y con mucho terreno ya ha recorrido y avanzado para ponerse a trabajar desde ya, desde ayer, desde hace un año? És clar que els molesta que es vegi que, quan la Generalitat hi va, nosaltres ja en tornem. Que conste que esto no es una carrera de galgos ni un concurso de méritos. Cuando se trata de algo tan importante como la salud mental, todos los esfuerzos y todos los consensos son pocos. Bienvenido quien sea, llegue cuando llegue, se despierte cuando se despierte y hasta si se le han pegado las sábanas. El problema es que no da la impresión de que este pacte nacional per a la salut mental vaya a ser muy distinto de sus primos hermanos, el pacte nacional per la llengua, per la justícia o per pentinar el gat: estructuras lentas, carcasas políticas vacías, vértigo de recursos empleados en sectarismo de autobombo y no en verdadera y diligente gestión. Aun así –aun así–, la proposición de ley que Ciutadans insiste en traer hoy aquí, a pesar de todas las zancadillas sufridas para retrasarla, ignorarla, tratar de forzarnos a retirarla y finalmente enmendarla a la totalidad, a ver si así es como si nunca hubiera ocurrido... Cierro los ojos..., i no em veuen, no hi veig i no em veuen, com els nens petits... Pues eso, que nosotros no mantenemos el punto ni la proposición de ley por chinchar ni para reventar nada. Hemos estado y estaremos en la Comisión de Estudio sobre la Salud Mental de este Parlament, donde han empezado a desfilar comparecientes que nos piden –ay– concreción y resultados rápidos. ¿Porque lo dirán tanto y poniendo la cara que ponen todos cuando lo dicen? También estamos más que dispuestos a dar todo nuestro apoyo a lo que sea que tengan en mente los factótums del pacte nacional per la salut mental. No tanto porque nos fiemos de ellos, o de todos ellos, como por respeto a las entidades que han comprometido su participación –des de la Societat Catalana de Psiquiatria i la Societat Catalana de Psiquiatria Infantojuvenil fins a la Fundació Congrés Català de Salut Mental, etcètera. No parece que estos estos colectivos merezcan otra cosa que esperar que hagamos el máximo esfuerzo de integración y de arrimar el hombro, que pongamos lo mejor de nosotros para ver si esto arranca de una vez. Por eso mismo no entendemos que se haya gastado tiempo y energía en tratar de borrar del mapa esta proposición de ley de Ciutadans, hecha con rigor, con cariño y de la máxima buena fe. Y, de ser adoptada como hoja de ruta el pacte nacional, comissió de la salut mental o el nombre que más les guste, probablemente nos permitiría ganar mucho tiempo y optimizar muchos esfuerzos, porque muchas conclusiones a las que hay que llegar ya están aquí. Las tenemos a punto y las tenemos a mano, con un criterio de total exigencia, limpieza y transparencia, que a nosotros no nos ha pillado nunca nadie con el carrito del helado ni gastando millones de euros en mascarillas fantasmas. Nosotros estamos para hacer las cosas bien, rindiendo cuentas en tiempo y forma, por si alguien se desvía, se pasa de listo o simplemente se equivoca –que això passa, eh? ¿Qué es lo que más nos preocupa, sinceramente? Este afán de envolverlo todo en pactes nacionals cuyo cumplimiento luego es dudoso. Su control efectivo muy difícil, por no decir que es misión casi imposible. Por favor, que no se entiendan estas palabras mías como una descalificación en bloque de todas y cada una de las autoridades y personas involucradas en este esfuerzo. Sabemos que en todas partes hay seres de luz y, por cierto, me gustaría romper una lanza por Magda Casamitjana..., responsable del pacte nacional, que realment està fent un esforç important per comptar amb nosaltres i per mantenir-nos «al tanto, doncs, de les seves intencions. Pero, por lo mismo que hay seres de luz, hay lados oscuros, muy oscuros de la fuerza, en todo lo que ha sido y es la gestió sanitària de la Generalitat. En fi, que comptin amb Ciutadans, als que de debò els preocupi la salut mental dels catalans i vulguin anar per feina. Eso sí, no nos pidan que nos olvidemos de que tuvimos que escribir y presentar esta proposición de ley para que en este Parlament se empezara a hablar seriamente de este tema. Si se desvían lo más mínimo del camino recto o simplemente su camino queda en nada, les volveremos a restregar esta ley y lo que ustedes votaron sobre esta ley por las narices, porque con nosotros no se juega, y con la salud y el dinero para la salud de la gente, tampoco. Gràcies.
A continuació, per defensar l'esmena a la totalitat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula, en primer lloc, la diputada senyora Titon Laïlla, de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, ser de llum d'aquest Parlament i de la sanitat del nostre país... Senyora Grau, jo no penso ni frivolitzar ni fer populisme en un tema tan important com és la salut mental, que, a més a més, hi ha consens no només aquí al Parlament, sinó també al Govern, sobre posar aquest tema com a prioritari. Perquè amb vostès no va començar la salut mental; ni els problemes ni la salut mental. Hi ha molta feina feta de molt abans amb persones que s'hi han deixat la pell; amb associació civil, amb pares, mares, el que vostè explicava, en tots els àmbits; amb societat civil organitzada, amb persones en primera persona que s'han posat al capdavant també ara a sumar per dur a terme totes aquelles polítiques, aquelles decisions, aquelles coses tan urgents que vostès diuen que recull la seva proposició de llei per, de veritat, encarar quines són les problemàtiques de salut mental en aquesta legislatura. Perquè, de fet, crec que hi ha un consens ampli en dir que és la legislatura de la salut mental, i ho és per diferents motius. Aquí al Parlament es va fer un ple monogràfic precisament a l'acabar el període de sessions anterior, el desembre de l'any passat, en el que es va prioritzar aquest tema en aquest Parlament. També tenim una comissió d'estudi sobre salut mental i addiccions, que, deixi'm que l'hi digui..., per poder treballar amb salut mental i tenir una comissió d'estudi..., també s'hi ha de venir, en aquesta comissió, per poder-hi fer aportacions necessàries importants. [[Alguns aplaudiments.]] Una comissió d'estudi que vull recordar-li que treballa a partir d'un pla de treball que vam fer per consens, que el vam treballar tots els diputats que estàvem en aquella comissió conjuntament amb els especialistes que formen part d'aquesta comissió, precisament també com a ponents que participen de tots els àmbits que volem tractar, que sap vostè tan bé com jo que són nou àmbits: suïcidi, trastorns de conducta, la continuïtat assistencial, vellesa, assistència sanitària, justícia, treball infantojuvenil, les addiccions, l'estigma –òbviament, no podem deixar de parlar-ne–, etcètera. Per tant, és una comissió d'estudi que crec que té com tres grans objectius importants a dur a terme, que són, per una banda, conèixer què és el que tenim i quines necessitats tenen les persones i les famílies que pateixen un trastorn mental, quins són els drets que poden ser conculcats precisament perquè no estem donant bona resposta o la resposta adequada a aquestes necessitats que tenen, que detecten i que van sorgint, però també poder arribar a accions realistes per poder aterrar totes aquelles polítiques, totes aquelles accions que s'estan fent des de molts àmbits, també des de la societat civil organitzada, per donar resposta a les persones i a les famílies amb un problema de salut mental. I per fer-ho..., la voluntat és fer-ho fugint precisament del paternalisme i amb la humilitat de ser i reconèixer que no estem en les millors situacions a l'hora d'atendre les persones amb una problemàtica de salut mental. I crec que això ho hem dit en aquest Parlament, en aquest hemicicle, diverses vegades i en altres fòrums on hem parlat de trastorns mentals i addiccions. També des del Govern s'ha prioritzat precisament l'atenció a la salut mental. I, de fet, s'ha reprès el pla integral d'atenció a les persones amb trastorn mental i addiccions. S'ha creat la taula, fa tot just tres setmanes, la Taula del Pacte Nacional de Salut Mental. I, des de la perspectiva sanitària, el conseller en aquests últims mesos ha fet diferents anuncis, precisament, d'accions concretes sobre el suïcidi; per exemple, des de la Taula d'Atenció a la Salut Mental, des del 061 Salut Respon, o, fa tot just un parell de dies, també per atendre les crisis agudes en casos infantils, no?, entre altres coses. Per tant, és un tema que està sobre la taula. Crec que podem compartir moltes coses, que és el que ens cal en el món de la salut mental. Ens cal donar una visió holística, fer un tractament integral, que puguem canviar la perspectiva; que partim de les potencialitats que tenen les persones que pateixen un trastorn mental, i no de les seves discapacitats o de les seves diferències. Cal donar continuïtat d'atenció al llarg de la vida, des de la infantojuvenil a l'edat adulta, però també a la vellesa, que a vegades ens n'oblidem, com tractem la soledat a la vellesa, i també que preguntem a les persones grans, aquelles que tenen també demències o trastorns mentals, com volen ser cuidades. Donem-li un enfocament comunitari, no només amb recursos comunitaris, sinó també aprofitant aquelles experiències que ja existeixen, que moltes estan portades per associacions del tercer sector. Volem professionals formats, formats en salut mental, i també els professionals que necessitem. Siguem tots conscients, perquè ens interpel·la a tots, de la importància de lluitar contra l'estigma. No podem fer passos enrere, perquè la responsabilitat és de tothom i és arreu. Hem d'afrontar el patiment emocional d'aquests trastorns que poden provocar en alguns moments intents d'autòlisi o suïcidis consumats. També hem d'afrontar aquest tema, la desigualtat de gènere des de la perspectiva de la salut mental. Hem de parlar d'inclusió laboral, des dels centres ocupacionals, passant pels centres especials de treball, passant també pel treball assistit... Però també hem de poder parlar, per exemple, de les jubilacions, un tema sovint oblidat quan parlem de la inclusió laboral de les persones amb trastorn mental. El paper de les escoles. Crec que no cal que m'hi recreï, perquè és una evidència important. A Justícia, com acompanyem aquelles persones privades de llibertat que pateixen un trastorn mental? Les addiccions, no només a substàncies i drogues, sinó també al joc, a les apostes, a les pantalles..., aquestes noves addiccions, etcètera. Només quatre dades per emmarcar el tema i la importància que té que aquí tots, consensuadament, hem decidit que això ha de ser així. Segons l'OMS, hi ha prop de 1.000 milions de persones que pateixen un trastorn mental, hi han 3 milions de persones que moren anualment per consum d'alcohol, i una persona se suïcida cada quaranta segons. Són dades esfereïdores que també des d'aquí, des de Catalunya, des del Govern, des del Parlament, hem de poder afrontar. I recordar –ja ho he dit altres vegades– que una de cada quatre persones al llarg de la seva vida pot patir o patirà un trastorn mental, que això vol dir que trenta-quatre dels 135 diputats d'aquest hemicicle podem patir o patirem un trastorn mental. Són dades importants. Sobre aquesta proposició de llei –torno a l'inici–, des d'aquesta voluntat de consens a la que em referia quan estem dient, i ho hem treballat així, que la salut mental l'hem d'afrontar des d'aquesta perspectiva, no només consensuada, sinó vinculada directament, incardinada a la voluntat i el coneixement dels especialistes i de les persones que parlen, precisament, en primera persona i de les seves famílies..., des d'aquesta voluntat, crec que aquesta proposició de llei pot ajudar al treball que hem de fer a la comissió, si bé és cert que creiem que no l'hem de tramitar com a proposició de llei –i d'aquí el motiu d'aquesta esmena a la totalitat–, entre altres coses per respecte a la feina que s'està fent en el pla integral, en la taula del pla integral, però també a la comissió d'estudi que estem fent aquí, amb els especialistes i amb les persones en primera persona que estem fent en aquest Parlament. Per tant, sí que ja li dic que recullo –i crec que puc parlar en nom de tots–..., podem recollir totes aquelles propostes que sorgeixen en aquesta proposició de llei i incorporar-les al debat i al treball que farem en aquesta comissió. Sense més, dir-li que nosaltres mantenim l'esmena a la totalitat, i que, per tant, no donarem suport a la seva proposició de llei.
Moltes gràcies. I, a continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Alba Vergés.
Bona tarda a totes i a tots. Gràcies, presidenta. Conseller... Diputada Grau, és a dir, jo penso que avui és el que hem estat mai, com a mínim fins ara, més a prop de poder tenir un debat serè, un debat constructiu sobre un tema que crec que hi refermem en aquest Parlament un consens amplíssim. I ho ha dit la diputada Titon Laïlla en aquesta última intervenció. La nostra esmena a la totalitat, malgrat estar-la defensant aquí, ens posa justament propers a aquesta proposició de llei que vostès presentaven, malgrat el to, malgrat les floritures, malgrat aquest joc de mans que fa anar vostè en algunes ocasions quan diu certes paraules. Per tant, el que li vull dir és això. Defensem l'esmena a la totalitat en aquesta llei precisament perquè defensem el consens d'aquest Parlament, defensem consens dins del Govern, defensem consens en el país, i unes ganes de no estar competint sobre qui és més visionari, sinó que aquelles visions, aquella feina que fa tants anys que treballen totes les entitats, les puguem treballar, i sense defugir la tasca d'aquest Parlament, que, certament, podríem dir..., una de les tasques és fer lleis, però altres tasques són donar aquest impuls, refermar aquests consensos, generar debats, donar la veu a les persones, donar la veu a les entitats, com fem, precisament, en aquesta comissió d'estudi que hem creat al Parlament, i que, certament, si hi hagués més participació per part del seu grup, per part de vostè mateixa, podria veure que no només ens dona veu als grups polítics per poder preguntar a les persones que compareixen, sinó també als experts, per fer aquest mix en una comissió d'estudi que pugui treure unes conclusions per realment avançar en com estem responent a les necessitats de les persones, de les famílies, i m'atreveixo a dir de la societat en general. Perquè per fi la salut mental no és un fet d'aquelles persones que la pateixen, d'aquelles persones que viuen amb un trastorn mental i de les seves famílies, que en són les cuidadores principals, sinó que és un fet de tota la societat. És un fet social, és un abordatge que hem de fer amb tota la transversalitat que cal. I això és el que va fer el president de la Generalitat de Catalunya, quan en el seu primer acte com a president de la Generalitat..., la seva primera visita al Parc Taulí de Sabadell era, precisament, als serveis d'atenció a la salut mental infantojuvenil. I no és «baladí que també ho fes amb infantojuvenil donant aquest relleu al que és el nostre futur i el que ha de ser la nostra prioritat, que és treballar també per la salut mental dels nostres nens i nenes i dels joves del nostre país. Per tant, aquesta prioritat marcada des del president de la Generalitat de Catalunya, marcada des del Parlament amb el ple monogràfic, marcada des del Parlament amb la comissió d'estudi, no la podem barrejar amb una llei proposada, segons vostè, amb una visió visionària –mai més ben dit–, doncs, d'una diputada de la passada legislatura. La passada legislatura ja era una prioritat, la salut mental; no només des de Salut, també des d'altres àmbits ja era una prioritat. Augments pressupostaris, que fins i tot venien de l'anterior legislatura, que van ser rècord, que vam, a sobre, reforçar. Uns augments pressupostaris que s'han de traduir, efectivament, en recursos, en més serveis, en professionals, des del punt de vista de salut. Però, sobretot, el que ens recalquen i el que ens remarquen, i el que vam tractar en el ple monogràfic, i el que vam escoltar aquí en veu..., en primera persona, amb aquestes polítiques transversals interdepartamentals que ens impliquen a tot el Govern, que vol dir salut a totes les polítiques..., vol dir que totes aquelles polítiques que es fan en pro del benestar de la població també són en pro de la millor salut mental de la població, totes aquelles polítiques per al nostre jovent també són en pro de la salut mental del nostre jovent, totes aquelles polítiques en contra o vers i la lluita contra l'atur també són per a una millor salut mental de la nostra població. Per totes aquelles polítiques d'acompanyament a les persones en l'àmbit social..., també és el benestar emocional i la salut mental de la nostra població. Més enllà de salut..., treballant aquesta transversalitat. I sí, el 14 de juny es va aprovar el pacte, la taula del pacte nacional, eh? –nacional–, perquè vostè em pugui entendre, de salut mental i addiccions. I sí, aquest pacte és absolutament rellevant. I aquest pacte respon a la voluntat amb consens de poder donar resposta a les necessitats que té la gent, aquesta epidèmia de salut mental que no és només fruit de l'epidèmia de covid que hem estat vivint, sinó que ja la vivíem abans. I, per tant, jo el que reclamaria també és que en totes les iniciatives que puguem portar en aquest Parlament per donar millor benestar emocional i salut mental a la nostra població, i també a la gent jove, doncs, també vostès els hi donessin suport, com va ser la moció de pressió estètica que vam presentar el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana en aquest Parlament, que això també involucra una millor salut mental per a la nostra gent. En definitiva, aquest Parlament, el Govern de Catalunya i també el país sencer estan bolcats en la legislatura, com deia la companya Titon, en la legislatura de la salut mental, amb un benestar emocional i salut mental com a prioritat, que ha de ser una prioritat encara amb més intensitat. I hem de dir alt i clar que la nostra prioritat com a país són les persones: les persones que avui conviuen amb un problema de salut mental; les persones que avui cuiden aquestes persones que viuen, conviuen amb trastorn mental; les persones que estan patint, amb totes les desigualtats socials del nostre país, agreujaments emocionals que poden acabar en trastorn mental. I en podríem dir infinitat de xifres. I la resposta no és la medicalització. La resposta és aquest consens, la resposta és aquest treball transversal que nosaltres estem fent. I per això aquesta esmena a la totalitat respon a això. I li puc dir que estem molt d'acord en molts punts dels que vostès posen en la llei, perquè és una identificació dels problemes més rellevants que hi ha en aquest àmbit i que associem a salut mental. Però, evidentment, aquesta llei no serà la resposta a tot, però sí que ho és el treballar per a aquest consens, i li agrairia que en les intervencions també fossin en la línia, no?, de compartir aquesta salut també emocional, i, en tot cas, abans amb un somriure que no amb somriures sorneguers, que moltes vegades vostè fa. Perquè tenim el dret, com a persones, a poder expressar quan hi ha malestar i a que ningú se'n rigui per això; a poder expressar les emocions i a que es doni valor a les emocions a la nostra vida. Tothom té dret a poder ser feliç, a viure amb dignitat, a viure amb plenitud, i aquesta és la nostra obligació com a Parlament per poder treballar. I, des d'Esquerra Republicana, cregui'm que nosaltres, lluny, molt lluny ideològicament del que vostès estan; lluny, molt lluny ideològicament del que vostès fan; lluny, molt lluny del que ideològicament vostès ens demostren cada dia, nosaltres treballem amb la gent i per a la gent –nosaltres treballem amb la gent i per a la gent. Per tant, no em voldria allargar, però sí explicar-li que aquest pacte nacional de salut mental i addiccions que s'ha engegat –i que m'alegro que posi en valor, doncs, la Magda Casamitjana com a líder d'aquest pacte, que crec que pot ser una gran impulsora d'aquest treball transversal– marca una estratègia de país, una estratègia nacional, interdepartamental, interseccional, alineada amb l'Organització Mundial de la Salut; impulsant, ordenant, gestionant, implementant un model que ha de ser integral pel que fa a les persones, integrat pel que fa als recursos, i on la salut mental i el benestar emocional en totes les polítiques i per a tota la ciutadania facin que puguem respondre a les necessitats, donant a aquelles persones èmfasi a les seves habilitats i a les seves capacitats. Tot això en un marc comunitari –on ho hem de treballar si no en la nostra comunitat? No es treballa dins el sistema de salut només en els centres de salut mental d'adults, d'infantojuvenils, en els serveis de recuperació, de rehabilitació; no només es tracta, des d'aquest punt de vista, sinó que es tracta a la feina, a l'escola, també aquí al Parlament i també amb les actituds que toquen. Què ens dificulta aquesta vida plena? Doncs sobre aquests condicionants és sobre els que hem de treballar: les desigualtats socials de primer ordre, el biaix de gènere, també –també existeix biaix de gènere en salut mental. Treballant amb la mirada a la recuperació de les persones, a la inclusió social, laboral, educativa, per reduir aquestes desigualtats, per treballar també la interculturalitat, que també hi ha alguns diputats d'aquesta cambra que no els hi agrada i que no l'entenen; la interculturalitat, que forma part de la nostra diversitat i de la nostra riquesa com a país. Aquest és el nostre àmbit d'actuació, aquí ens trobaran. No ens hi trobaran, en aquesta llei; ens trobaran en tot i pertot treballant per la salut mental de tota la gent que viu a Catalunya. Moltíssimes gràcies.
Doncs, després de la defensa de l'esmena a la totalitat, a continuació, per a un torn en contra, té la paraula la diputada senyora Anna Grau, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bé, molt breument. A la senyora Laïlla: som molt conscients que els problemes no van començar amb nosaltres, igual que som molt conscients que el consens no va començar amb vostès. Volem ajudar, podem ajudar, però per nosaltres la clau d'aquest esforç són dues coses: temps i diners. Clar, vull dir, aquí s'ha dit: «Aquesta és la legislatura de la salut mental. Bé, també s'ha dit que era la legislatura de la independència o la legislatura de la república i després passa el que passa, no? «Tothom té dret a ser feliç. Bé, els no independentistes també. M'agradaria fer una remarca sobre el tema d'això dels pactes nacionals. Dius, a veure, tanta insistència amb estratègies de país... Dius, a veure, jo tenia entès que el problema de la salut mental era global; de fet, que era una amenaça gairebé planetària. Si ens plantegem que Catalunya té una singularitat en salut mental, potser hauríem de atribuir-ho, doncs, a alguns marcs polítics. Millor que no seguim per aquí que prendríem mal. En fi, per acabar, que marcar prioritats, fer grans anuncis, preguntar als experts allò que els experts ja ens han dit moltes vegades, no deixa de ser una manera de perdre temps i diners. I deixi'm dir que una de les raons –i això va per a la senyora Alba Vergés– per les que nosaltres hem insistit a mantenir viva la proposició de llei és perquè, vaja –l'hi diré amb tot el «carinyo possible–, hi ha precedents de gestió sanitària en aquest Govern que no inspiren confiança –que no inspiren confiança. Clar, si aquí hi hagués una executòria, que dius: «Ole, que bé que es fa tot, que bé que es controla tot, que bé que es fan els controls... Doncs sí, coi, i tant! Mira, firmes sense mirar lo que et posin al davant. No ha estat el cas: durant molt de temps s'han gestionat coses, des del nostre punt de vista, molt malament, amb molt «rimbombants anuncis i muchas bonitas palabras, però després, el més calent a l'aigüera. I nosaltres pensem que aquest cop, doncs..., hi volem ser, però vigilants, amb un ull obert. Temps i diners. Ja s'ha perdut un any, les legislatures no són eternes. Fa un any que podríem ja estar treballant en això i no anunciant, convocant taules, meses, comissions; fa un any que la feina ja podia estar en marxa. Dit això, som-hi, posem-hi el coll i que els éssers de llum hi facin més que nosaltres. Gràcies.
Molt bé. Doncs després de la defensa de l'esmena a la totalitat i el torn en contra a la defensa de l'esmena a la totalitat, passem a la resta d'intervencions dels grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. I, ara sí, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, presidenta. Perdó per la precipitació, però... Miri, senyora Grau, per regla general nosaltres no acostumem a donar suport a les esmenes a la totalitat, però en aquest cas sí que ho farem, i ho farem per dos raons fonamentals: una, perquè crec que ho ha expressat molt bé la diputada Laïlla quan ella deia «no frivolitzem; sobretot no frivolitzem amb un tema en el que tots hem pogut parlar, abordar... I hem fet una cosa molt important i que crec que vam dir en aquell plenari i en la discussió, no? Una frase que deia: «Hem passat del silenci al debat. Passem del debat a l'acció i fem-ho tots i conjuntament. I crec que això ens va portar a que cinc grups parlamentaris presentéssim una proposta de resolució conjunta en aquell plenari; tots junts en aquell plenari que es va fer el mes de desembre, com vostè deia. I vam donar a aquesta proposició conjunta carta de naturalesa tant a la Comissió d'Estudi de Salut Mental com en el pacte nacional per a la salut mental. A mi, el pacte per a la salut mental m'és igual l'adjectiu que porti, el que busco és un acord entre entitats, associacions, els malalts, les seves famílies, tots els grups parlamentaris i la societat. Jo vull, abans que res, agrair aquí i ara la tasca de les entitats, de les associacions, dels pacients, de les seves famílies; també la tasca de tots i totes les professionals que hi treballen. I deixi'm-l'hi dir: la tasca també de la diputada Blanca Navarro, que va fer aportacions molt importants en aquest plenari, parlant de salut mental, en la legislatura anterior. Però mai li vaig sentir ni un sol to de frivolitat –mai–; la vaig reconèixer sempre com una gran professional. [[Aplaudiments.]] Hi ha una altra raó per la qual nosaltres tampoc donarem suport a aquesta esmena a la totalitat, i és que creiem..., almenys el Grup Socialistes i Units per Avançar no som molt partidaris de lleis específiques sobre la cartera de serveis. Nosaltres creiem que aquest país –i parlo d'Espanya i parlo de Catalunya– tenim unes lleis generals de sanitat, que els objectius que vostès marquen en l'article 2, per exemple, quan parla de l'accés a una atenció sanitària de qualitat, estan garantits, com a llei, en aquesta llei i en aquestes lleis. I, per tant, regular la cartera de servei per llei no ens sembla que sigui el més adient, no som partidaris d'aquestes lleis específiques. Sí que li haig de dir que som crítics en moltes coses, evidentment. I com deien també crec que les diputades que m'han precedit, s'han de recollir moltes coses per continuar treballant. Miri, en som conscients. L'altre dia, en la comissió d'estudi, crec que era la doctora Lago que ens deia: «No, és que l'OMS abans deia que una de cada quatre persones tindrà una afectació de salut mental, i ara ja diem que una de cada tres tindrà una afectació de salut mental, i que possiblement la pèrdua d'esperança de vida de les persones, en salut mental, s'incrementarà per sobre d'aquests vint anys que dèiem abans. Els efectes de la pandèmia, l'increment de les desigualtats, l'impacte del confinament, però ara també la crisi social i econòmica derivada de la guerra d'Ucraïna i un escenari de futur realment incert. Si no, per què a població tan vulnerable com els infants, els joves, les dones, i població tan vulnerable, són els que més pateixen aquestes manifestacions de salut mental i aquests trastorns? Ens preocupa, i molt, l'increment dels trastorns de conducta, però sobretot que cada vegada siguin en edat més primerenca. Ens preocupen totes les temptatives i els suïcidis consumats. I, a més, som conscients que no sempre hi ha hagut una resposta adequada, i l'hi dic jo, que he sigut bastant «taladro en temes de salut, en aquest plenari i en la Comissió de Salut. No sempre hi ha hagut la resposta adequada. Va dir el president Aragonès, en el plenari extraordinari: «Tenim els instruments. Però també vam reconèixer tots que els instruments i els recursos de salut mental patien també la crisi del nostre sistema de salut, amb manca de professionals, de recursos econòmics. I, a més, crec que és bo que ho reconeguem tots: en molts anys, doncs, ha estat la germana pobra del sistema. Però és veritat que s'hi han posat, s'hi estan posant esforços, la qual cosa no vol dir que haguem acabat amb les llistes d'espera interminables i amb els espais de temps no assumibles entre visites i per manca de seguiment adequat –ho dèiem l'altre dia també en la comissió. Però també és cert. És cert, per exemple, el que la Mercè Torrentallé ens va dir en aquell plenari: «Som homes i dones amb drets, amb patologies mentals, amb veu, inquietuds, amb necessitats i ganes que ens escoltin, de trencar murs i superar estigmes, de no tancar-se ni amagar-se ni sentir-se marginats. I aquesta és la nostra obligació: respondre amb acció a aquestes coses que diem. Tenim la Comissió d'Estudi de Salut Mental. I, escolti, podem estar més a favor o en contra, però la comissió ha fet un pla de treball, la comissió s'ha posat a caminar, hi som tots: les entitats, les associacions, els proveïdors, i hi som també tots els grups parlamentaris. Hem sentit moltes compareixences. Ni una d'elles no... Han merescut la nostra atenció, atenta, amb les preguntes. I li haig de dir que l'altre dia ho comentàvem amb la diputada Vergés: és un model de comissió molt interessant, perquè, al sentir la veu dels especialistes, dels tècnics, preguntant-se també entre ells, enriqueix moltíssim el debat. I és veritat, s'ha creat la taula, la Taula del Pacte Nacional de Salut Mental, i compartim, perquè també estan a la seva llei, els objectius de la taula, no?, d'un rol d'impuls i lideratge, d'un abordatge integral, d'alinear polítiques públiques, de parlar de reducció de les desigualtats, de lluita contra l'estigma. Si això ho hem aprovat a les propostes de resolució. Si això també queda recollit en la seva llei. Però si hem posat a caminar això, senyora Grau, val la pena que obrim una ponència de llei per tornar a tractar el mateix? Perquè, per un moment, reflexionem: qui portaríem a comparèixer en aquesta ponència? Els membres de la comissió d'estudi, que ja han començat. Qui portaríem més a comparèixer? Totes aquelles compareixences que tenim aprovades en el pla de treball i que són les que tirarem endavant durant això. Jo, de veritat, els hi dic i em sap greu, però recolzaré, el meu grup recolzarà l'esmena a la totalitat, perquè creiem que és un moment..., no sé com ho diria..., de no perdre esforços i, per tant, concentrar els esforços i la feina en la comissió d'estudi, en la Taula del Pacte Nacional. Perquè, miri, jo m'he llegit la llei, el seu projecte de llei, i també són grans definicions. I jo ja no vull més definicions d'objectius. Vull definició d'estratègies, de treballs i propostes concretes; recursos –sobretot recursos–, i avançar, els grups parlamentaris, les entitats, i portar el Govern..., els grups que donen suport deien, també, amb el Govern. I jo m'animo a dir-li portar el Govern a una voluntat política inequívoca de suport a la salut mental. Aquesta és la nostra obligació, com a grups que fem d'oposició en aquest plenari, com a impuls de polítiques al Govern. Reconeguem, entre tots, una realitat creixent que ha estat oblidada, i molt, per les administracions, i silenciada per la societat. Per tant, com li deia, nosaltres votarem a favor de l'esmena a la totalitat, i li fem des d'aquí una crida a afrontar junts els reptes de salut mental amb tots els qui hi treballen. I només vull acabar –i abans he fet l'agraïment als professionals– amb un agraïment a tots aquells personatges públics, persones públiques que han fet públic també el seu trastorn. Crec que la seva visibilitat potser no acaba amb l'estigma, però com a mínim acaba el silenci. A tots ells, moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula la diputada senyora María Elisa García.
Gracias, señora presidente. «En resumen, todo apunta a que vamos a quedarnos sin los sanitarios necesarios en Cataluña, sin plan de choque integral de salud mental y con una hoja de ruta política totalmente equivocada que solamente busca profundizar en los errores de su desquiciado Gobierno y de los gobiernos anteriores. Eso sí, se escudarán en grandes lemas y declaraciones vacías mientras abandonan a tantos catalanes que sufren y cuya vida corre peligro. Así termina, hace ocho meses, el Pleno monográfico de salud mental y, lamentablemente, podría continuar acabando así, porque nada ha cambiado. Hoy tenemos una nueva propuesta de salud mental; una nueva propuesta que lo único que tiene de nuevo es el número de registro. Una solicitud recurrente al Govern por parte de la mayoría de los grupos parlamentarios presentes en esta cámara, pero sobre todo una demanda imperativa de toda la ciudadanía. Hemos podido ver como el grupo de govern, en su línea de hipocresía habitual y su afán de autobombo, ha realizado varias preguntas al consejero de Salud sobre el plan de salud mental, para otorgarle la oportunidad de explicar las mieles del rumbo por el que transcurre este plan. Todo patrañas, señor consejero –que se ha ido. Si se ciñesen ustedes a la realidad, no veríamos más que las hieles en la evolución del plan de salud mental. Ustedes saben que no se está invirtiendo en salud mental de los catalanes. Ustedes saben bien que en lo único que se ha avanzado es en el nombramiento de innumerables altos cargos, con sus altos sueldos, para que dirijan y ejecuten un plan inviable por falta de recursos. La salud mental no es un problema nuevo en Cataluña, lo que hemos visto durante la pandemia no es más que la punta del iceberg. Años de falta de inversión en sanidad y el maltrato sistemático a los profesionales han hecho que hasta ellos cayesen enfermos. Y ahora tenemos un problema grave, sobre todo en la población joven. ¿Piensa el Govern seguir de brazos cruzados mientras aumentan los números de suicidios y adicciones en nuestros hijos? Se ha hablado mucho sobre la necesidad de incrementar las medidas sanitarias necesarias para paliar y mitigar los efectos del deterioro de la salud mental en la sociedad catalana, pero este problema lleva años fraguándose y fomentándose por ustedes; han silenciado las causas sociales y la prevención de estas patologías. Y ahora, que es un problema reconocido públicamente, que está encima de la mesa, siguen sin tomar las medidas necesarias para abordarlo. No, no es un problema de ahora, señores del Govern, pero estaba en sus manos ponerle remedio y tender un puente a los enfermos psiquiátricos y a los profesionales implicados en su cuidado. No lo han hecho, perpetúan su mala gestión, su incapacidad de gobierno, su falta de atención a la población que lo necesita, su negligencia y su dejadez para identificar problemas y resolverlos. Invierten en odio, subvencionan entes que azuzan la confrontación entre catalanes, entre españoles, aun sabiendo que la cohesión social es parte importante de la estabilidad emocional; han avivado el enfrentamiento y la discordia social, y han contribuido al malestar de nuestra sociedad. Y, por tanto, forman parte de las causas estructurales del deterioro de la salud mental en nuestra región. Atacan a la familia y la privan de ayudas, la dejan vulnerable y la prefieren desestructurada, porque así les es más fácil manipular al individuo, y aun cuando conocen lo fundamental que resulta para un enfermo psiquiátrico como estructura de refugio, protección y recuperación. La precarización de la familia rompe con vínculos –vínculos afectivos y emocionales– necesarios para evitar la caída social en problemas relacionados con el malestar emocional y la enfermedad mental, como son cierto tipo de adicciones o comportamientos sociales. Aun así, ustedes invierten menos del uno por ciento del presupuesto de Derechos Sociales. No apuestan por la incorporación laboral de estos pacientes, aun teniendo en su mano la llave que abre la integración social, su capacidad de autonomía y la eliminación de estigmas. La incapacidad de reanudar una actividad laboral aumenta los niveles de estrés, de ansiedad y de depresión. Y es que la tasa de desempleo en las personas con trastorno mental se sitúa en un sesenta y dos por ciento. A nosotros nos preocupa, y mucho; no podemos decir lo mismo de ustedes. Su estrategia se ha basado en obviar las causas e intentar mitigar las consecuencias y encima en hacerlo mal. Son ustedes unos irresponsables que juegan con la vida de los ciudadanos. Y lo peor de todo es que siguen hablando de falta de recursos cuando el Govern ha quemado y sigue quemando los recursos públicos en cosas superfluas. Hasta el señor Argimon ha reconocido que necesita más presupuesto en sanidad. No invierten lo suficiente y lo que invierten no lo hacen bien: siguen centrándose en sus políticas sin rédito social o sanitario mientras los catalanes tenemos las listas de espera médicas más largas de España, mientras nuestros hijos sufren las consecuencias de su ineptitud y no pueden ser siquiera valorados por un psicólogo o diagnosticados por un psiquiatra cuando su vida pende de ello; jóvenes con depresión, anorexia, trastornos de la personalidad, que acaban siendo derivados a urgencias sin perspectiva de continuar con un seguimiento; centros de salud mental infanto-juvenil colapsados; centros de día para enfermos mentales con listas de espera de años y centros de reeducación inexistentes; mayores que sufren patologías secundarias a la soledad sin siquiera poder ser valorados por los médicos de cabecera, enfermos psiquiátricos graves que no disponen de camas de hospitalización y miles de catalanes con adicciones que recaen una y otra vez porque carecen de un especialista que les ayude. Lo cierto es que no pueden ser la solución al deterioro de la salud mental en Cataluña porque forman parte del problema. Su fomento y promoción de la sociedad hedonista, enfrentada y sin vínculos familiares es incompatible con el diseño de políticas públicas integrales que ataquen la raíz del problema sanitario. Son parte del problema y, a juzgar por la brújula política, no tenemos esperanza de que en ningún momento se conviertan lamentablemente en la solución. Con respecto a la enmienda a la totalidad, nos abstendremos. Es una ley muy genérica, a la que difícilmente se puede decir que no. No obstante, introducen dos conceptos que suponen un ataque frontal contra la rama sanitaria y, especialmente, contra los médicos. Cuando hablan de contención mecánica, señalan a los profesionales como artífices de un acto de tortura deliberado que realizan de forma aleatoria. Se equivocan. Ustedes, señores de Ciudadanos, no son quiénes para juzgar los actos médicos. Para eso está la comunidad científica. La contención es necesaria en muchos casos y se realiza con un criterio médico claro y específico. El segundo es el tema de consensuar tratamientos con pacientes y familiares. No deslegitimen la carrera de medicina ni la especialidad de psiquiatría. Pretenden eliminar el aval que supone el conocimiento de un profesional con años de estudio a sus espaldas y experiencia profesional, esa experiencia que respalda toda decisión médica, señores de Ciudadanos. Muchas gracias.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Laia Estrada.
Gràcies, presidenta. Bé, nosaltres compartim la preocupació no només del Grup Parlamentari de Ciutadans, sinó de tots els grups que m'han precedit vers la situació de salut mental que pateix la nostra població. Recordava –no sé si era la diputada Titon Laïlla o la diputada Alba Vergés– que una de cada tres persones patiran o pateixen un problema de salut mental al llarg de la seva vida. O si ho ha dit la diputada Escarp; ara no ho recordo. Però aquesta és una xifra que és alarmant, que certament és esfereïdora i que no ens pot sorprendre, perquè, malauradament, a principis d'aquest segle, en el seu informe anual el 2002, l'OMS precisament ja advertia que les migracions, la pobresa, l'atur, la manca de suport familiar, l'envelliment demogràfic, la soledat, el progressiu augment de l'abús de substàncies a edats cada cop més primerenques i la irrupció de les xarxes socials en la quotidianitat de les persones, tot plegat esdevindrien aspectes que contribuirien a un increment dels trastorns mentals en les dècades venidores. I així ha estat. La qüestió aquí és que en aquesta equació, en aquest còctel fatal, no havien comptat amb la pandèmia. És a dir, si ja el futur que ens venia a sobre era complicat, si, a més a més, hi afegim, en aquesta equació, l'impacte de la covid, doncs tenim el resultat que tenim al conjunt dels Països Catalans i arreu. De fet, aquí al principat, doncs, tenim diferents dades. A Catalunya, el 2020 es van incrementar un 127 per cent els trastorns d'ansietat i un trenta-tres per cent els casos de depressió i altres trastorns mentals; afectacions que es van fer molt més evidents, com tots i totes vostès saben, especialment entre la població adolescent i jove. Un estudi del Departament de Salut de la Generalitat també ens deia que el 2020 s'havia triplicat la xifra de persones que se sentien malament amb si mateixes. I si anem a estudis internacionals sobre l'impacte de la pandèmia en la salut mental, doncs mostren que de l'any 2019 al 2020 més de la meitat de la població ha patit algun problema, i majoritàriament qui més el pateixen són les dones. I, pel que fa al jovent, dels quatre als catorze anys també es va veure que s'havien triplicat les afectacions de salut mental. Per tant, aquest impacte de la covid ha estat evident a tot arreu. La qüestió és que, malauradament, aquí a casa nostra, les polítiques de salut mental, doncs, sempre han estat una assignatura pendent i s'han caracteritzat perquè estan infradotades, perquè es despleguen de manera parcial o aïllada i perquè no ataquen el greu problema d'estigmatització. En aquest sentit, semblava que amb l'impacte brutal de la pandèmia, el fet que la salut mental hagués saltat al centre de l'agenda política i mediàtica podia possibilitar resoldre les mancances existents amb certa celeritat. Fins i tot semblava que podíem començar a treballar en un canvi de paradigma. Al principi de la legislatura, certament, tothom parlava de salut mental i en continuem parlant. La realitat, des del nostre punt de vista, és que s'avança molt poquet –que s'avança molt poquet– i lentament, tenint en compte la gravetat del problema que estem tractant. Per tant, nosaltres compartim amb el Grup Parlamentari de Ciutadans la preocupació vers la situació de salut mental de la població; compartim la crítica a les mancances actuals i que arrosseguem; compartim l'alerta sobre l'estigma; compartim l'alerta vers el paper de familiars, que es converteixen..., que tenen l'obligació de convertir-se en cuidadors, especialment cuidadores, i coincidim també que cal un enfocament comunitari i abordar la salut mental i les addiccions des d'una visió transversal i multidisciplinària. Tanmateix, pensem que no té sentit que aprovem ara mateix aquesta proposició de llei o que la tirem endavant, tenint en compte que existeix una comissió d'estudi, com ja han expressat les diputades que m'han precedit, a la qual moltes de nosaltres hi vam donar suport, tant per deferència a totes les entitats que hi estan participant com per pròpia coherència, perquè en la part de la seva proposició de llei amb la que podem coincidir més és aquella que parla dels drets tant de les persones que pateixen trastorns mentals com dels seus familiars. I això pensem que ho hem de construir precisament amb aquests experts i aquestes expertes que participen en la comissió d'estudi. Per deferència i per respecte a aquestes persones, perquè, si no, què estan fent allà? I, d'altra banda, la resta del contingut d'aquesta proposició, doncs, no el compartim. I és cert, doncs, que podríem fer esmenes, però és que faríem certament una esmena a la totalitat, en tot cas. Per què? Doncs perquè pensem que la solució en cap cas no és fer una llei en forma de pedaç, sinó que aquí tenim un problema estructural amb el nostre model sanitari –ho hem dit moltes vegades–, perquè és hospitalocèntric, perquè menysté les polítiques de salut pública comunitàries i preventives, perquè està pensat per facilitar el negoci a costa de la salut de la població o, el que és més pervers, a costa de la malaltia de la població, a partir d'aquesta perversa concertació publicoprivada i a base d'explotar les treballadores, i perquè, a més a més, hi ha serveis que no queden correctament coberts per la xarxa pública. És el cas de la salut mental, però podríem parlar d'altres casos, com, per exemple, d'oftalmologia, odontologia, etcètera, que sembla que siguin béns de luxe o serveis de luxe, millor dit. Per això, nosaltres fa molts anys que lluitem, no només defensem les institucions, sinó que lluitem al carrer per canviar estructuralment el model de salut que tenim arreu dels Països Catalans. Nosaltres volem un model de titularitat, gestió i aprovisionament públic, un model cent per cent públic, per tant, universal i gratuït. I en el cas concret de la salut mental, entenem que hem d'anar a superar la fragmentació en més de seixanta proveïdors que hi ha actualment; que no hi ha ni objectius comuns i pensem que no hi ha un control sobre els diners públics que estan gestionant aquests prestadors, o que és un control minso per part del CatSalut. I, a més a més, doncs, pensem que cal avançar cap a un model comunitari que integri el territori i que posi el focus en desinstitucionalitzar les pacients. Això és una primera part en la que, a més a més, hi afegiríem, lògicament, la defensa de les condicions laborals d'aquest personal sanitari, com ja ho vam portar aquí en plens anteriors. Recordem que si parlem de salut mental i de personal sanitari, la meitat del personal sanitari està en risc de patir un trastorn mental, la qual cosa és greu, molt greu. I, per tant, aquesta seria una primera part de crítica en aquesta proposta. No entenem que la solució passi per una llei pedaç, sinó que cal un canvi estructural. Però després hi ha un segon apartat, que és que si volem abordar la problemàtica severa de salut mental que pateix la població, s'ha de fer això que explicava la diputada Alba Vergés, que és la salut des de totes les polítiques. I en això coincidim. Però desplegar la salut des de totes les polítiques, en definitiva, significa tenir en compte, doncs, que el 25,9 per cent de la població està en risc de pobresa, segons l'Idescat; també, segons l'Idescat, el quaranta-cinc per cent de la població té problemes per arribar a final de mes; el trenta-tres per cent no pot atendre despeses imprevistes; el 35,7 per cent de la població menor de setze anys està en risc de pobresa o exclusió social i, segons un informe de Comissions Obreres, 466.000 persones estan en una situació de privació material severa, i l'onze per cent de les treballadores són pobres. I, per tant, si volem fer front a aquesta situació que, a més a més, en la Comissió d'Estudi sobre la Salut Mental es parla contínuament dels determinants socials de la salut com a factors desencadenants de trastorns, doncs, de salut mental o fins i tot de la qualitat de vida d'aquestes persones que pateixen un trastorn mental, cal abordar aquesta situació de pobresa sense adjectius; pobresa energètica, pobresa farmacèutica, no, pobresa. S'ha d'abordar de forma clara l'empobriment de la classe treballadora. I això significa apostar per garantir serveis públics de qualitat i forts; significa redistribuir la riquesa i apostar, entre d'altres, per una renda bàsica universal; significa dignificar les condicions laborals del conjunt de la classe treballadora, i significa apostar per polítiques d'habitatge. «Pa, sostre i treball, que en diem habitualment. I per fer això necessitem, doncs, recursos, és cert. I denunciarem una i mil vegades que patim un espoli fiscal: sí, això és veritat, és cert. Però tenim prou recursos també, que es poden administrar i que es poden gestionar millor. I si parlem de sanitat, que es poden gestionar molt millor, enfrontant-nos d'una vegada per totes en aquesta tendència, en aquesta dinàmica de continuar nodrint i alimentant els amiguets de l'IBEX 35, que a més a més són els que defensen l'aparell de l'Estat espanyol que ens oprimeix. Per tant, recursos, en necessitem més, però gestionar millor els que tenim; compromís amb la defensa dels interessos de la majoria de la població i, per tant, determinar i establir prioritats; i valentia. I acabo. Per què diem valentia? Doncs perquè si parlem de millorar les condicions materials de vida de la majoria de la població, necessitem valentia per enfrontar-nos a un estat espanyol demofòbic que sistemàticament ens està tombant lleis socials que podrien afavorir, que podrien beneficiar el conjunt de la població, però que ens les tomben. Avui la Mesa ha decidit defensar els drets del diputat Puig. Perfecte, fantàstic, és el que hem de fer. Però aquesta cambra també ha de defensar la seva sobirania per defensar els interessos de la majoria de la classe treballadora quan el Tribunal Constitucional ens tomba lleis socials que són de consens per al conjunt del país.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid.
Gràcies, presidenta. Des d'En Comú Podem, des del nostre grup, des d'un primer moment vam dir, vàrem dir i pensem també ara que aquesta ha de ser la legislatura de la salut mental. De fet, una de les primeres iniciatives que vam registrar, si no era la primera, era sobre la necessitat de fer un ple específic sobre salut mental, que finalment el vàrem fer. Tenim també la comissió d'estudi, que crec que és una molt bona iniciativa que, a més a més, compta amb la participació dels experts i de les expertes, que són la majoria d'entitats que treballen la salut mental a casa nostra. I també tenim el pacte nacional sobre la salut mental, que també traslladem la nostra voluntat de ser-hi com a grups parlamentaris. No hi és ara el conseller de Salut, que m'ha dit que tenia una reunió amb els sindicats, però, en tot cas, sí que hi ha la Mesa de la comissió, però també la predisposició de ser-hi. Per tant, crec que estem fent –com a mínim des del punt de vista de visibilització i, per tant, també d'intentar trencar l'estigma– la part que ens toca com a grups parlamentaris, no? I dèiem que havia de ser la legislatura, ho ha de ser la legislatura de la salut mental, perquè crec que tots som molt conscients –ho hem parlat també en diferents moments en aquest Parlament– de les dades que tenim damunt la taula, no? Penso especialment, per exemple, en la taxa de suïcidi, de temptatives de suïcidi, especialment també de la gent jove, i no només. Però, vull dir, avui tots i totes sabem que el suïcidi és la primera causa de mort natural a Catalunya i la segona causa de mort entre joves. S'han disparat els trastorns de conducta alimentària amb la covid –ja teníem xifres preocupants abans i encara ha augmentat més–, que afecten especialment, com també en el cas del suïcidi, les dones; crec que també és un abordatge que hem de tindre present i, per tant, també..., no? I també tenim dades sobre com s'han disparat les addiccions –per exemple, el joc–, que crec que també és un dels reptes fonamentals que tenim. Per tant, crec que és fonamental que encarem aquesta feina. I jo crec –i a més no crec que..., no s'enfadarà si l'hi dic– que la llei és una bona idea, però que està mal resolta –l'hi dic així de clar. Jo crec que necessitem una llei de salut mental a Catalunya i que, a més, la necessitem amb urgència. Perquè és veritat, tenim la comissió, vam fer el Ple específic, però la situació d'emergència que vivim, i que segurament la covid ha ensenyat només la punta de l'iceberg..., jo crec que necessitem una llei de salut mental. Crec que el que vostè ha presentat no és una llei –l'hi dic sincerament. Si fes servir paraules que vostè fa servir alguna vegada, que intenta parlar molt col·loquialment fregant la ratlla, crec que la llei és un bodrio –l'hi dic amb tot el respecte. Crec que, a més a més, és més aviat una PR que una llei –també l'hi dic–; l'hi dic en el contingut. Ara, nosaltres vam estar fent el debat amb el grup parlamentari com a gest de bona voluntat –i espero que entengui de molt bona voluntat. Nosaltres no donarem suport a l'esmena a la totalitat. Però, ja l'hi dic, si aquesta llei..., que no prosperarà, i entenc perfectament que no prosperi, perquè ja li dic que això no és una llei i que no s'aguanta per enlloc. L'hauríem d'esmenar de dalt a baix. O sigui, tots els articles i tots els títols que vostè fixa a la llei els hauríem de canviar de dalt a baix. I és veritat que algú té la sensació, o la pot tenir, no?, almenys jo tinc la sensació de que s'ha volgut fer una llei que, més enllà del titular, darrere no hi ha res –i l'hi dic també amb franquesa. És a dir, crec que la llei, per més que vostè pugui dir i pugui fer una intervenció de pirotècnia parlamentària com a les que ens té acostumats, la llei no s'aguanta per enlloc. I ja l'hi dic, si la llei prosperés, o sigui, la quantitat d'esmenes que li faríem des del nostre grup parlamentari..., és que la canviaríem de dalt a baix. Jo crec que hi ha, com a mínim, cinc elements que hem de situar en la salut mental. El primer ja n'he parlat: és la visibilització i el tractament de l'estigma; crec que és fonamental. Crec, a més a més..., bé, segurament, humilment, però crec que la tasca des de la comissió d'estudi, de la Comissió de Salut, de la feina que estem fent al Parlament, crec que sí que podem dir en aquesta legislatura que com a mínim el Parlament de Catalunya està parlant de salut mental. Jo no entraré a jutjar les prioritats que tingui cada un dels diputats i diputades, tampoc les seves, no? Hi ha un element que jo trobo a faltar, per exemple, en la seva proposició de llei, que és els condicionants socials que afecten la salut mental. Perquè parlàvem abans de les addiccions al joc; miri, hi ha una cosa fonamental, per exemple, per intentar reduir les addiccions al joc a Catalunya: que ara construïm el casino més gran d'Europa al Camp de Tarragona, mil màquines escurabutxaques. Vostès estan a favor del Hard Rock? Sí o no? Jo diria que sí. Per tant, és una mica..., no?, és a dir, és una mica... Diguéssim, construir el casino més gran del joc al Camp de Tarragona, el casino més gran d'Europa, però sí, estem molt preocupats per les addiccions del joc. Bé. Els condicionants socials –com l'accés a l'habitatge a què es feia referència ara, si tens una feina, no tens una feina– són fonamentals en els efectes de la salut mental. Ho diuen tots els experts; ho pot dir la senyora Grau, que també participa habitualment a les comissions d'estudi sobre salut mental. Hi ha un tercer element, que és la prevenció. I aquí, miri, nosaltres hem fet una proposta, i a més ho sap el conseller. De fet, l'altre dia, jo, des de la Comissió de Salut –no va ser molt reeixida, però la intentarem tornar a fer– vam fer una visita als Konsulta'm, que és atenció psicològica gratuïta i sense cita prèvia, que primer es va posar en marxa a Barcelona per a les persones que tenen entre dotze i vint-i-dos anys, que ara s'ha estès també als adults, i que, a més a més, està funcionant, jo diria, de manera espectacular, perquè, a més a més, diguéssim, el noranta-set per cent dels casos de les persones que tenen malestar emocional i que van a un Konsulta'm no acaben arribant al CSMIJ i al CSMA. El CSMIJ i el CSMA, que a vegades parlem amb sigles, és el centre de salut mental d'infants i joves i de persones adultes. No deixa de ser curiós que una llei de salut mental a Catalunya no citi ni els dos principals instruments que té en aquests moments la salut pública a Catalunya, que són els centres de salut mental d'infants i joves i, en aquest cas, també d'adults, a la llei, quan jo crec que hem de discutir bàsicament com funcionen, perquè aquí és on tenim radicalment una de les parts del problema, que és que trigues molt de temps en tindre la primera visita, ja sigui en el centre de salut mental d'infants i joves o adults, i que, a més a més, quan tens un cas greu que necessita seguiment, moltes vegades aquest seguiment només es produeix mensualment, quan segurament necessites una atenció continuada, una atenció a casa o, moltes vegades, necessites una atenció setmanal. Per tant, miri, és evident que la llei no s'aguanta per enlloc quan vostès, per exemple, no parlen ni dels dos elements principals en aquests moments que té la conselleria de Salut i té el sistema públic de salut. I l'altre també és l'accés i l'abordatge, que té a veure amb això, però també té a veure amb les desigualtats de renda, i ho parlàvem també quan vam fer el debat al Ple específic. Molta gent a Catalunya –a mi em va passar– no sap que la cartera pública de serveis et cobreix l'atenció psicològica –no ho saps. És a dir, moltes vegades penses que has d'anar al psicòleg o a la psicòloga i només hi pots anar per la privada. I ara mateix el que passa és que molta gent que necessita atenció psicològica i que fins i tot la demana, triga molt de temps a poder tindre la primera visita i, després, quan necessita una visita setmanalment, no la pot tenir. I si no tens cinquanta, seixanta o setanta o vuitanta euros, no pots tindre atenció psicològica. Vostès, això, aquí tampoc és que en parlin, no? Per tant, crec que aquest és un element fonamental. I, després, situen vostès un altre tema –que per això dic que és com una PR–..., que és evident que necessitem programes de prevenció del suïcidi. Però quins? O sigui, discutim sobre qüestions concretes. Jo crec que si fem una llei de salut mental a Catalunya, per exemple, jo crec que el que hauríem d'instaurar, que és una cosa que jo també li he reclamat cinquanta mil vegades al conseller..., hi ha d'haver un telèfon del suïcidi a Catalunya. I no és el 061 –no és el 061–, perquè el 061 és un telèfon d'emergències que els mateixos professionals et diuen de manera reiterada que pot servir per a una emergència d'un suïcidi en curs, però que no serveix per acompanyar ni les famílies, ni els amics, ni una persona que té temptacions suïcides. Perquè, moltes vegades, les famílies no saben on acudir quan un fill, una filla, un amic, un germà, els expressa, bé, que està pensant en suïcidar-se. I això no és el 061. Això és, per exemple, el servei d'atenció del suïcidi de Barcelona, per exemple, que atén..., i també li he dit moltes vegades al conseller que pràcticament el seixanta per cent de les trucades que atén el servei de Barcelona, i que el finança l'Ajuntament de Barcelona –crec que ara, aviat, cofinançarà també la Generalitat–, són de fora de la ciutat de Barcelona, del conjunt del territori de Catalunya. I que, a més a més, és veritat, l'Estat també –el 024– ha posat en marxa un telèfon d'atenció al suïcidi. Per tant, en definitiva, crec que ha de ser..., nosaltres seguim pensant que ha de ser aquesta la legislatura de la salut mental. Jo sí que crec que fora bo que Catalunya tingués una llei de salut mental. Crec que no és aquesta, però ja li dic, com a gest de molt molt bona voluntat –no sé si en algun altre moment correspost, no ho crec–, nosaltres no impedirem, o no donarem suport, en aquest cas, a l'esmena a la totalitat, però ja li dic que això no és una llei de salut mental, això és un intent de màrqueting mal executat des d'un punt de vista polític. Moltes gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchas gracias, presidenta. Bien, he escuchado con mucha atención las intervenciones del resto de portavoces, y antes de entrar en materia quería centrarme en dos que me han llamado especialmente la atención. En primer lugar, la más reciente, del señor David Cid. Ya sé que no tiene que ver con la materia, pero no se preocupe, presidenta, que enseguida entraré en ello, pero respuesta a las intervenciones que se han realizado, ¿no? Siempre me ha sorprendido muchísimo esa contradicción intrínseca que tienen ustedes –y lo acaba de poner de manifiesto de nuevo, señor Cid– cuando defienden la absoluta prohibición y el hecho de sacar de la tentación el juego y, en cambio, defienden la legalización del cánnabis y otras drogas las veinticuatro horas del día. No sé, o se prohíbe o se legaliza. No creo que haya mucha diferencia entre ese tipo de conductas. Tienen que ponerse de acuerdo sobre..., ya no digo sobre su moral, ¿no?, sobre sus terapias o sobre su manera de abordar las adicciones. La segunda, que me preocupa más –he escuchado con mucha atención a la señora Vergés, que además ha sido consellera de la materia–, es que haya defendido el concepto de interculturalidad, que en la doctrina se asimila a multiculturalismo o relativismo cultural y que entra en contraposición y en conflicto directo con lo que otros defendemos, que es el pluralismo cultural. El pluralismo cultural comporta, y es muy importante destacarlo –muy importante–, la jerarquía absoluta de los valores recogidos en la Declaración de derechos humanos de la ONU. Es decir, que, dentro del respeto absoluto a esa declaración de derechos humanos entran las diversas culturas, pero siempre respetando esa Declaración universal de derechos humanos. La interculturalidad, el multiculturalismo o el relativismo cultural trasladan la idea de que no hay jerarquías en relación con ese asunto, sino que todo es defendible, en nombre, precisamente, de ese relativismo cultural. Eso es lo que ha provocado en Francia o en Holanda guetos, guetos en los cuales funciona, por encima de la legislación inspirada en los derechos humanos francesa o holandesa, la sharia islámica. Lo digo, porque antes de utilizar según qué terminología, luego, cuando lleguen las consecuencias, no se extrañen –no se extrañen. No es interculturalidad, es pluralismo cultural y es lo que triunfa, es lo que funciona, y es aceptar que hay distintas confesiones religiosas, distintas culturas, pero todas sometidas a la Declaración universal de los derechos humanos, a la igualdad entre hombres y mujeres –a la igualdad entre hombres y mujeres–, cosa que la interculturalidad ni contempla ni respeta. Lo digo porque es muy importante, porque luego pasa lo que pasa en Cataluña: triunfan según qué discursos, y luego se extrañan ustedes de que triunfen. Dicho esto, la actual –se ha comentado por parte de prácticamente todos los portavoces– debería ser la legislatura de la atención a la salud mental. Y, de hecho, disponemos de los instrumentos adecuados para que eso sea así: un pleno monográfico del 14 de diciembre, una comisión de estudio en funcionamiento, y a nuestro modo de ver, también, la proposición de ley que presenta el Grupo de Ciudadanos y que, además, nos consta, desde una sensibilidad personal hacia la cuestión, de la señora Grau. Yo debo decir que me parece un argumento insuficiente, y además injusto, que se plantee una enmienda a la totalidad exclusivamente diciendo que algunas expresiones o el tono del discurso en el debate de la señora Grau no les ha gustado o les ha parecido frívolo o no sé cuántas historias más. Para mí, y para nuestro grupo, presentar una enmienda a la totalidad exclusivamente por eso –y, además, que ha sido exclusivamente por eso y así lo han trasladado diversos grupos parlamentarios– es una ocasión perdida de introducir en la agenda política un tercer elemento para que esta se convierta en la legislatura de la atención a la salud mental. Repito: un pleno monográfico, una comisión de estudio, y ahora una proposición de ley. Yo no soy experto en la materia y, por lo tanto, nosotros, llegado el momento, pues, tendríamos que analizar con las personas con las que hablamos en la materia, si, como ha dicho el señor Cid, hay algunos elementos, que probablemente tenga razón, que no se ajustan, o que se ajustan más a una PR que a una ley, de acuerdo, no se lo pondré en tela de juicio, pero creo que presentar una enmienda a la totalidad es lanzar un mensaje inapropiado, y es lanzar un mensaje de falta de unidad en un asunto en el que en los anteriores temas –repito: pleno monográfico y comisión de estudio– sí habíamos sido capaces de lograr unidad política. Por eso nosotros vamos a rechazar la enmienda a la totalidad, vamos a dar apoyo a la propuesta de ley, porque creemos que se lanza, a través de ese voto, un mensaje de, como mínimo, vamos a seguir trabajando a favor de la unidad política para la atención a la salud mental. Gracias.
Sí, senyor Cid, per què em demana la paraula?
Article 87, per al·lusions directes del senyor Fernández.
Té un minut.
No superaré mai la seva capacitat d'oratòria, però, en tot cas, de la mateixa manera que a mi no se m'acudiria mai proposar un parc temàtic de la marihuana al Camp de Tarragona, sàpiga que vostè el que planteja és el parc temàtic del Blackjack, de les mil màquines escurabutxaques i tres-centes ruletes russes, quasi –quasi quasi. Per això el convido a, com a mínim, no?, explicar a la gent del Camp de Tarragona que vostè el que planteja és això: un parc temàtic del joc al Camp de Tarragona.
Com que el diputat del Grup Mixt no ha consumit tot el temps, deixo una mica d'espai a fer la tercera crida a la votació. [[Pausa.]] Senyora Grau, m'està demanant la paraula?
Sí, presidenta. Com que veig que avui el criteri per a les al·lusions és lax, jo també voldria fer una brevíssima intervenció per al·lusions.
No, el criteri no és lax, no s'equivoqui; el criteri és pertinent. I, per tant, les al·lusions a les quals ha fet referència el senyor Cid eren fora del que estàvem comentant, i amb aquestes mateixes paraules ho ha fet qui feia ús de la paraula. Ha dit: «Presidenta, no pateixi, que de seguida torno a la qüestió, i aleshores és quan ell ha estat al·ludit. Per tant, el criteri és el mateix que sempre i és el criteri que pertoca, que és: quan és pertinent fer la paraula per al·lusions, la concedeixo. Gràcies. Acabat, doncs, el debat, passem a votar l'esmena a la totalitat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. El vot del diputat Lluís Puig serà afegit al còmput de votació en base al sentit de vot que ha indicat el portaveu del seu grup parlamentari. Per tant, procedim a la votació. Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat aprovada amb 107 vots a favor, 16 vots en contra i 11 abstencions. Per tant, aquesta iniciativa resta rebutjada. Passem al següent punt de l'ordre del dia, i els informo prèviament d'una alteració, una nova alteració de l'ordre del dia. D'acord amb l'article 83.3 del Reglament i atesa la sol·licitud que ha formulat el Govern, la interpel·lació sobre la situació política internacional i el dret a l'autodeterminació, que figura com a desè punt de l'ordre del dia, serà substanciada demà, després del punt quinzè, que és la interpel·lació al Govern sobre la protecció del medi litoral. Per tant, queda modificat l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques per a frenar l'ocupació il·legal d'habitatges]] [[300- 00199/13]] I ara passem al setè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les polítiques per frenar l'ocupació il·legal d'habitatges, que ha presentat el Grup Parlamentari de VOX. Té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Sergio Macián.
Gràcies, presidenta. Consellera, señoras y señores diputados, antes de comenzar, quiero transmitir mi apoyo a todas aquellas familias catalanas que han sufrido el zarpazo de la ocupación ilegal, que han visto sus viviendas ocupadas ilegalmente por parte de delincuentes; delincuentes protegidos y amparados por el Govern de la Generalitat y por el Gobierno de Pedro Sánchez, al que le ponen una alfombra roja los okupas. Conseller, volvemos..., consellera, a interpelarle por segunda vez en esta legislatura sobre sus políticas para hacer frente a la ocupación ilegal. Llevamos prácticamente año y medio de legislatura y el Govern no ha hecho nada para frenar esta lacra de la ocupación. Para ustedes es un problema que no existe. Ni a usted ni al señor Aragonès le hemos oído una sola palabra respecto de la ocupación ilegal desde que están al frente del Govern de la Generalitat. El Govern se ha instalado en la negación frente a un problema que se ha enquistado en Cataluña como en ninguna otra región de España y que genera una gran alarma social. Hoy es raro encontrar un vecino de cualquier municipio de Cataluña que no haya sufrido en primera persona o en su entorno cercano un caso de ocupación. La ocupación ilegal es un problema que se palpa cada día en las calles de Cataluña y que abre portadas de prensa, día sí, día también. Cataluña registra el cuarenta y dos por ciento de las denuncias por ocupación ilegal de pisos. L'Agència Catalana de l'Habitatge registra más de mil pisos ocupados. Y fíjese si genera alarma social que, hasta la Asociación de Municipios del Arco Metropolitano, ninguno de ellos gobernado por VOX todavía, con sus alcaldes a la cabeza, están movilizándose y pidiendo medidas y reformas urgentes para atajar el fenómeno de la ocupación ilegal, que está disparado en todos esos municipios y, desde luego, en Cataluña en general. Por lo tanto, consellera, yo le pido, y le pedía también al señor Elena en su anterior interpelación –porque nosotros entendíamos que esa es una cuestión también referente a la seguridad, por cuanto la ocupación ilegal no deja de ser un delito–..., que no es VOX quien crea alarma social, como me dijo el conseller en la anterior interpelación, es el silencio, la complicidad y la parálisis del Govern frente a esta realidad desbocada. Ustedes son la mayor alarma social para las familias trabajadoras catalanas. Cataluña sigue a la cabeza de todas las estadísticas de ocupación ilegal y acumula ya el cuarenta y dos por ciento de las ocupaciones en toda España, prácticamente la mitad. En 2021, 7.345 denuncias, dato que quintuplica a Madrid y triplica a Andalucía. Pero, es más, si a las denuncias penales sumamos los procedimientos civiles, podemos estar hablando ya no de 7.345 ocupaciones, sino de cerca de catorce mil ocupaciones anuales, lo que supone casi cuarenta ocupaciones diarias en Cataluña. Miles de familias destrozadas, psicológica y económicamente, por la ocupación. En lo que llevamos de 2022, además, el Govern tiene el triste honor de haber alcanzado otro récord: incorporar otra capital catalana al ranquin de las provincias españolas con más ocupaciones. La primera de toda España es Barcelona; la segunda, de enero a abril de 2022, ha sido Tarragona. Enhorabuena, porque lo han conseguido. Han conseguido convertir Cataluña en el paraíso de la ocupación ilegal. Y ante esta realidad sangrante, nos seguimos preguntando qué ha hecho el Govern en año y medio de legislatura. Y para afrontar este grave problema, yo le voy a apuntar cinco ideas, cinco líneas de actuación. En primer lugar, ponga fin a la desidia, a la inacción, a la tolerancia y a la complicidad que su Gobierno tiene con la ocupación ilegal. Tiene que quedar muy claro que la ocupación ilegal no es un modo de acceder a una vivienda. La Administración y los poderes públicos deben transmitir un mensaje rotundo de condena a la ocupación ilegal, sin eufemismos y medias tintas. Quien ocupa es un delincuente y los delincuentes no pueden tener más derechos que los catalanes que cumplen escrupulosamente con la ley. Dos, impulse los cambios normativos necesarios para poner fin a la ocupación ilegal de viviendas. España es el estado de la Unión Europea que tiene una respuesta judicial más lenta frente a la ocupación ilegal junto a Portugal. Mala legislación y respuesta judicial lenta. Y hay que reforzar la protección de los propietarios, tanto a nivel penal como a nivel civil. A nivel penal, porque no puede ser que robar un móvil tenga más pena que usurpar una casa. Y a nivel civil, porque no puede ser que una persona tarde tres o cuatro años en recuperar su casa y, encima, haya de estar pagando los suministros de la vivienda. Hay una mala legislación estatal, es cierto. Y por eso VOX acaba de presentar en el Congreso de los Diputados, el pasado 22 de junio, una extensa proposición de ley orgánica dirigida a combatir el fenómeno de la ocupación ilegal. Pero si Cataluña acumula el cuarenta y dos por ciento de las ocupaciones de toda España no es por esa legislación estatal deficiente, es por una pésima legislación catalana y por una mala gestión del Govern de la Generalitat. Señora consellera, impulsen la modificación de la Ley catalana 1/2000, de medidas urgentes para mejorar el acceso a la vivienda, que está recorrida ante el Tribunal Constitucional, que acaba, por cierto, de admitir a trámite el recurso; una ley que legitima la ocupación, que otorga derechos a los okupas, facilitando u obligando a que se les facilite un alquiler social y reconoce, por tanto, de facto, la ocupación ilegal como un modo de acceder a la vivienda. No existe nada equivalente en ninguna otra parte de España ni en el resto de Europa. Con leyes como esta, ustedes son los responsables de que Cataluña lidere, año tras año, la estadística delictiva. Tres, hable con todas las instituciones implicadas y proteja a las comunidades de vecinos, que están desesperadas. Reúnan al sector de la vivienda en Cataluña, porque el problema ya es endémico. Se ocupan viviendas de familias, de pensionistas, de trabajadores, de pequeños propietarios, de pequeñas empresas, de promotores de obra nueva. Se ocupan, incluso, viviendas de titularidad pública destinadas a protección oficial. La Agencia Catalana de l'Habitatge tiene contabilizadas más de mil viviendas ocupadas en Cataluña. Esto es inadmisible, porque la ocupación ilegal está perjudicando a las familias más vulnerables, a aquellas que cumplen con todos los requisitos, que esperan pacientemente el tiempo necesario para tener una vivienda social y que ven como los okupas les pasan por delante y la Generalitat no hace absolutamente nada para evitarlo. Y ayuden, como decía, a las comunidades de vecinos, porque un okupa es como un cáncer para una comunidad de propietarios: problemas de convivencia graves con los vecinos, molestias, insalubridad, ruidos, peleas a todas horas y destrozas en el edificio; delitos varios, como pinchazos y empalmes de luz, de agua, de gas, que son un auténtico riesgo para la comunidad; amenazas y agresiones a los vecinos, cultivo de marihuana, tráfico de drogas y otras formas delictivas más graves. Denles las herramientas a las comunidades de propietarios, a las administraciones de fincas, que son los primeros que ven, cuando se producen estos problemas, día a día la desesperación de los vecinos, porque se encuentran absolutamente en un estado de indefensión absoluta. Cuatro, combatan las mafias de la ocupación ilegal. Los okupas, señora consellera, y usted lo sabe, van asesorados. Se las saben todas: revientan una puerta, cambian el bombín y lo primero que hacen es poner un cartel en la puerta que dice que aquí llevan viviendo más de veinticuatro horas y que no se les puede echar porque es su domicilio, y todos sabemos que es rotundamente falso. Ya no se trata de unas pocas ocupaciones espontáneas. Hoy podemos hablar de un fenómeno estructural y organizado. Esto lo han reconocido autoridades policiales como, por ejemplo, en Mataró. Mafias que usan a personas vulnerables para extorsionar a propietarios a cambio de dinero o que se apropian de pisos y los ofrecen a personas vulnerables a cambio de sumas importantes económicas; extranjeros que pagan a las mafias en su país de origen para ocupar un piso en Cataluña; movimientos antisistema cobijados bajo sus socios de investidura; ex- MENAs; grupos mafiosos que usan incluso a menores de edad para ocupar pisos y les pagan por ello; redes delictivas que publican en internet todo un mercado negro de pisos para ser ocupados. Las ocupaciones ya no son espontáneas, son indiscriminadas, afectan a todo tipo de propietarios, generan importantes conflictos sociales y vecinales y, sobre todo, en los barrios más humildes, donde las ocupaciones están destrozando la paz social y la seguridad. Esta realidad está provocando que muchas familias se tengan que ir de los barrios donde han crecido por la degradación que provoca la ocupación ilegal, y el Govern sigue sentado, negando el problema y guardando silencio. Y, cinco, hay que dotar a los Mossos d'Esquadra y a las policías locales de respaldo jurídico y político y de criterios claros para hacer su trabajo. De nada sirve aumentar la plantilla de Mossos d'Esquadra si éstos no tienen la cobertura jurídica y la seguridad para poder actuar. Sean valientes y faciliten a los Mossos d'Esquadra un protocolo con un parámetro temporal claro de actuación. Porque no puede ser, no podemos permitir que a las víctimas de la ocupación ilegal los Mossos les digan, cuando acaban de recibir un aviso de que se ha producido una ocupación, que ellos no pueden hacer nada. ¿Usted sabe la sensación de impotencia que genera eso para las víctimas y hasta para los propios agentes de Mossos d'Esquadra? Señora consellera, hay que combatir la ocupación ilegal con determinación política en todas sus caras, tanto al que pega la patada en la puerta y rompe la cerradura como al que sustituye la patada en la puerta por un contrato de alquiler en fraude de ley, que ni pagan ni siquiera la primera mensualidad; el conocido como el «inquiokupa, la nueva forma de ocupación que está proliferando en Cataluña. Por tanto, tengan presente que la ocupación hace daño a la gente trabajadora, a la gente humilde. La ocupación hace daño también a nuestros barrios y a nuestros pueblos, generando delincuencia, inseguridad y problemas de convivencia. Y, sobre todo, la ocupación, en definitiva, hace daño a las instituciones, provocando la pérdida de confianza de los ciudadanos al ver cómo los políticos que nos gobiernan, ustedes, señora consellera, olvidan a las víctimas y protegen a los delincuentes. Por tanto, yo le pregunto al Govern, tras un año y medio de inacción..., le vuelvo a interpelar: ¿qué medidas va adoptar el Govern de la Generalitat para hacer frente al grave problema de la ocupación ilegal? Muchas gracias.
Seguidament, té la paraula la consellera de Drets Socials, senyora Violant Cervera.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, vostè ha fet una pregunta molt concreta, i és què pensa fer el Govern de la Generalitat per poder lluitar contra aquestes ocupacions il·legals. En primer lloc, el que vol fer el Govern de la Generalitat és que no hi hagi persones en el nostre país que tinguin necessitat d'ocupar il·legalment o sense cèdula d'habitabilitat, doncs, il·legalment un edifici, perquè, senzillament, estan en unes condicions personals o familiars que els hi dificulten aquest accés, justament, a l'habitatge. Unes dades, algunes de les dades que gestionem des de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, per, una mica, situar quina és la realitat del nostre país. En aquests moments, l'Agència de l'Habitatge de Catalunya gestiona al voltant de 40.500 habitatges. Aquest any 2021, hem destinat del nostre pressupost 140 milions d'euros per ajudar a famílies vulnerables per poder pagar aquests lloguers, aquests lloguers d'habitatge. Unes 75.000 famílies han pogut gaudir d'aquests 140 milions d'euros per poder estar dintre dels seus habitatges. I el que fem també des de l'agència és, a través dels mitjans que tenim, doncs, poder adquirir més habitatges. A través del mecanisme que té la Generalitat del tanteig i retracte, aquest any 2021, l'agència ha adquirit quatre-cents habitatges, que se sumen, des de l'any 2015, als 3.581 habitatges que ha adquirit l'agència, com dèiem, des de l'any 2015. I també la gestió dels habitatges que cedeixen les entitats financeres, que, en aquests moments, són 4.313, 3.820 dels quals ja són, efectivament, cedits per les entitats, i per poder formar part d'aquest parc d'habitatges públics per poder ser gestionats, doncs, per l'agència. A més a més, el que fem és intentar establir diferents programes que permetin, justament, a les famílies més vulnerables poder romandre als seus habitatges. El programa Reallotgem, per exemple, doncs, durant aquest any, hem pogut signar dos-cents contractes d'habitatges. I després, també, el que volem és poder ajudar els joves a adquirir habitatges en el nostre país, i, per això, vam fer l'anunci que a partir, doncs, d'ara, tots els habitatges públics gestionats per la Generalitat o creats per la Generalitat, el vint-i-cinc per cent serien per a la gestió dels joves. Per tant, ens trobem en un context d'urgència, sobretot a causa de la covid, que ens ha permès, doncs, parar, i..., de fet, això és competència del Govern de l'Estat, i el Govern de l'Estat ha establert una sèrie de moratòries, que el que feien era paralitzar aquests processos de desnonaments; moratòries que s'han allargat fins al 30 de setembre d'aquest any 2022. Però sabem que, en aquests moments, hi ha 4.500 llançaments paralitzats, justament per aquesta moratòria, per poder fer front a aquestes dificultats a conseqüència de la covid. La Generalitat de Catalunya, a banda de les onze meses d'emergències que hi ha en el nostre país que tenen alguns dels ajuntaments, l'any 2021 tenia gairebé mil persones, concretament 946 persones, pendents d'habitatge de la mesa d'emergència. En aquest any 2022, s'ha reduït a 789 persones. I és evident que l'emergència habitacional al nostre país és un problema, és un greu problema. I des del Govern de la Generalitat intentem treballar-hi amb totes les nostres possibilitats. Una de les nostres possibilitats, per exemple, és poder adquirir els pisos de la Sareb. Sabem que a nivell registral hi ha, com a mínim, sis mil pisos a Catalunya que són propietat de la Sareb, un banc que va estar rescatat i que, per tant, està rescatat amb diners públics, tot i que no sabem si són entre sis mil o dotze mil, perquè els dotze mil són els que estan, doncs, registrats en la seva pàgina web. Però no només els sis mil pisos de la Sareb –i recordem que hi ha 4.500 llançaments–, sinó també els pisos dels grans tenidors, que al conjunt de l'Estat sembla que hi ha uns trenta mil pisos, i que a través del plan cien mil, per tant, reclamem a l'Estat que transfereixin aquests pisos a les comunitats autònomes per poder fer aquest reallotjament. Per tant, des del Govern, el que primer prioritzem és la compra i l'adquisició d'habitatges per poder atendre aquelles famílies més vulnerables del nostre país que, per desgràcia, doncs, han d'ocupar habitatges, o ocupen habitatges d'una manera irregular, perquè, senzillament, no tenen recursos. Quatre-cents habitatges, com dèiem, adquirits per tanteig i retracte, i, per tant, intentarem ampliar aquesta quantitat d'habitatges. I, a més a més, doncs, els fons europeus ens permeten..., o tenim una oportunitat amb els fons europeus: 160 milions d'euros que ens han de permetre construir quatre mil habitatges al nostre país; habitatges que han d'estar construïts en sol públic, dedicats a lloguer social. O 480 milions d'euros, que ens han de servir també per poder rehabilitar més de 65.000 edificis o habitatges, per poder-los també millorar aquesta eficiència energètica. Molts d'aquests habitatges, doncs, són habitatges vells, i, per tant, és necessari poder fer aquest tipus de rehabilitació. Vostè parlava dels pisos ocupats, que l'Agència de l'Habitatge en aquests moments té ocupats. Com dèiem, dels quaranta mil pisos que té l'agència, al voltant de mil, és veritat, estan ocupats, i la Generalitat continua treballant en aquesta línia. Continua treballant en aquesta línia, i, per això, el dia 22 de febrer, el Consell d'Administració de l'Agència de l'Habitatge va aprovar un protocol, que el que permet, bàsicament, aquest protocol és la protecció de les famílies vulnerables que no tenen aquest títol habilitant. Un protocol que el que fa és fer copartícips els ajuntaments dels pisos que hi ha de l'agència en aquests municipis, doncs, que estan ocupats d'una manera irregular, i el que fem també és col·laborar amb ells. L'agència, en aquests moments, el que ha fet és enviar cartes a aquests ajuntaments, perquè en el termini de tres mesos comuniquin a l'agència si aquestes persones estan en situació o no de vulnerabilitat. I si estan en situació de vulnerabilitat, el que fem és establir tot un protocol perquè temporalment puguin romandre en aquests edificis, i un cop estigui tot això solucionat, intentar buscar una solució alternativa habitacional per a aquestes famílies. I aquestes famílies el que hauran de fer, doncs, és complir una sèrie de requisits. Entre ells, per exemple, que s'han d'integrar en els programes de seguiment social de les famílies vulnerables que té l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, donant-se d'alta dels subministraments, i satisfer puntualment els rebuts corresponents; integrar-se en la comunitat de veïns i dur, d'una manera acurada, el manteniment dels elements comuns de l'edifici; conservar l'habitatge; complir estrictament totes les obligacions derivades del document d'autorització d'ocupació temporal; satisfer puntualment els rebuts del cànon; satisfer també les despeses, i atendre i donar accés a l'habitatge al personal de l'agència per comprovar el bon ús de conservació d'aquest habitatge. Per tant, nosaltres treballem, intentem treballar, però sobretot la prioritat del departament és vetllar perquè les persones vulnerables que tenen dificultats, doncs, puguin tenir aquests habitatges, i habitatges dignes. Continuarem treballant en aquesta línia. Sabem que les dades no són bones. També sabem que no tots els habitatges que estan ocupats estan ocupats per persones vulnerables; hi hem de treballar. Però des de la Generalitat també tenim un problema –i vostè més o menys l'ha destacat, però el destaquen només a mitges–: la majoria de les competències que vostè ha citat no són competències de la Generalitat de Catalunya, per desgràcia. El dia que siguem un país independent, doncs, podrem gaudir d'aquestes competències. El Codi penal, per exemple, o l'accés a la justícia no depenen de la Generalitat de Catalunya; per tant, en aquests moments l'únic que podem fer és canviar el Codi penal, que és el que fa, doncs, que es regulin o no es regulin aquests llançaments. La Generalitat treballa, continua treballant. Hi insisteixo: el que continuarem fent és intentar garantir que tots els ciutadans del nostre país que es troben en dificultats puguin gaudir d'un habitatge en condicions.
En el torn de rèplica, torna a tenir la paraula el diputat senyor Sergio Macián.
Gracias, presidenta. Señora consellera Cervera, es sorprendente..., bienvenido señor Elena, porque el debate creo que le conviene también tenerlo a usted presente, porque es increíble que la Generalitat, para hablar de ocupación delincuencial, me envíe a la consellera de Derechos Sociales a hablar de vivienda pública. [[Alguns aplaudiments.]] Por cierto, ya está bien, ya está bien también que hablen de vivienda pública, de vivienda social, que estamos en el dos por ciento, cuando la media europea está en el nueve. Y está bien que empiecen a hablar de gasto en vivienda social. Y ya podríamos dejar de hablar de gasto en oficinas de expresidents, en consells comarcals, en gasto superfluo en estructuras de estado. Pero el debate no era ese; el debate era la ocupación delincuencial. Y, señora consellera, ¿esta es la respuesta que tiene el Govern para hablar de seguridad? ¿Así piensan enfrentarse ustedes a las mafias de la ocupación ilegal, a los novecientos requerimientos que ha habido en un año, solo en Mataró, que están desesperados? Ese es el principal problema que tiene el Govern, que es negar el problema y mezclar los debates: convertir un delito y pretender que sea un derecho, desproteger a los catalanes. Mire, yo le voy a hablar de lo que son personas vulnerables, señora Cervera, usted que tanto ha venido aquí y nos ha hablado. ¿Sabe quiénes son los verdaderamente vulnerables? Son aquellos a los que se les roba el fruto de su trabajo cuando se les ocupa su vivienda; son vulnerables todos aquellos que están desprotegidos frente a la ocupación ilegal de su propiedad; son vulnerables aquellos que sufren la degradación de sus barrios, porque se han instalado narcookupas que traen consigo violencia a las comunidades de propietarios y a las calles; son vulnerables aquellos solicitantes de vivienda de protección oficial que observan con desesperación como los okupas se cuelan, se les otorga un piso porque tiran la puerta abajo. Es vulnerable Carme. ¿Sabe quién es Carme? Es una señora de setenta y dos años de Malgrat de Mar con problemas de movilidad, señora Cervera, que tras trabajar diecinueve años para comprar un piso y poder pasar sueños de ancianidad se lo han ocupado. Esta señora escribió al Parlament, a todos los grupos parlamentarios; no le hizo caso nadie –nadie–, salvo VOX, que, por cierto, anteayer la acompañamos al juicio contra su ocupante, contra el okupa de su vivienda. Eso es acompañamiento, que se refería esta mañana el señor Elena, de que la seguridad és acompanyar, és garantir drets i llibertats. Esto es acompañamiento. Esta es la que nos preocupa, la señora Carme, de setenta y dos años, a la que ustedes, señora Cervera –el señor Elena por ausencia y usted por incomparecencia–, es que no le dan ninguna respuesta. No le dan ninguna respuesta a la ocupación delincuencial. Mire, nosotros, a pesar de, ya le digo, su absoluta inoperancia, les decimos que esto es una cuestión de voluntad política para cambiar las leyes y para perseguir a los delincuentes, y también para actuar con rapidez cuando se produce una ocupación ilegal. Y, por tanto, mientras ustedes miran para otro lado, nosotros seguiremos exigiendo soluciones para acabar con la lacra de la ocupación ilegal. Muchas gracias.
I en el torn de rèplica, té la paraula la consellera de Drets Socials.
Gràcies, presidenta. Miri, senyor diputat, és veritat, jo soc la consellera de Drets Socials i la meva principal missió, per entendre'ns, és poder garantir l'habitatge a les persones més vulnerables, les persones que realment ho necessiten. Vostè ha plantejat una sèrie de dificultats que en certa manera no són competència del meu departament, vull dir, nosaltres el que hem de fer és vetllar perquè les persones puguin tenir un habitatge digne. I el que fem, i el que fem amb els recursos de l'Agència de l'Habitatge, que fins ara el pressupost era de 256 milions d'euros, dels 256 milions d'euros dedicar 140 milions d'euros, justament, per a les ajudes al lloguer perquè aquestes persones no es vegin obligades a ser desnonades dels seus propis habitatges. El tema de les ocupacions il·legals depèn dels propietaris, dels propietaris a nivell individual i depèn de la justícia; de la justícia i, com vostè deia, de les lleis que regulen aquest tipus de llançaments. No depèn de la conselleria de Drets Socials, que, hi insisteixo, el que fem des del departament és poder vetllar perquè totes les persones del nostre país puguin viure en un habitatge digne. I continuarem treballant en això. Fent distinció, evidentment, des del meu departament, per ajudar aquelles persones vulnerables d'aquelles persones que no són vulnerables; fent evident aquelles persones que estan i tenen dret a estar en una mesa d'emergència i les que no tenen dret a estar en una mesa d'emergència. I per això el protocol que vam aprovar al febrer, per poder garantir aquest habitatge a les persones que poden estar en una mesa d'emergència i que si ara en aquests moments els fessen fora d'aquests habitatges, encara acabarien amb moltíssima més exclusió social. Per tant, el que hem de fer com a govern –i aquesta és la nostra responsabilitat– és poder adquirir el màxim d'habitatge possible. I una de les possibilitats d'adquirir aquest habitatge d'una manera ràpida i, a més, a curt termini és demanar al Govern de l'Estat que ens transfereixi els sis mil o dotze mil pisos de la Sareb per poder donar ajuda a aquestes famílies que ho necessiten. I després, també, parlar dels grans tenidors. Això és el que estem fent des del Govern de la Generalitat; això és el que continuarem fent des del Departament de Drets Socials. Moltíssimes gràcies.
Passem al vuitè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre els col·lapses de l'AP-7; presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre els col·lapses de l'autopista AP-7]] [[300-00201/13]] Té la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, conseller... Veo que quien atenderá esta interpelación sobre el colapso de la AP-7 será el conseller de Interior, el señor Elena. Cap problema. Me llama la atención que el vicepresidente Puigneró ni siquiera asista, cuando es una cuestión muy relacionada directamente con sus temas, con la saturación de las infraestructuras, con su disponibilidad, con la gestión, con la oferta de transporte público alternativo, asuntos que implican total y directamente sus áreas de gobierno. También les digo que tampoco nos perdemos mucho en su respuesta, porque el señor Puigneró es bastante previsible. En este caso lo que diría, que es lo mismo que nos dice cada vez que ponemos una problemática sobre la mesa, es que «Espanya ens roba, Espanya ens roba. Eso es lo que nos diría. Nosotros le diríamos: «–Pero si está quitando un peaje. –Ja, però tota la culpa és de Madrid. Tota la culpa és de Madrid. Sí, seguro que el Gobierno de España puede hacer cosas y, de hecho, las va a hacer –ha anunciado alguna actuación–, pero ustedes también pueden hacer muchas cosas. De hecho, usted, conseller Elena, propuso alguna de las alternativas. «Sí, però costa diners. I el dèficit fiscal, el dèficit fiscal... Y allí se acaba la historia. Esta historia es siempre así. Ustedes lo saben, yo lo sé. Y si tuviéramos aquí el señor Puigneró, eso sería exactamente lo que diría. Pero vamos al grano, porque a nosotros sí que nos gusta entrar en los problemas y analizar las posibles soluciones. En los últimos meses, sobre todo en las últimas semanas, el colapso de la AP-7 se ha convertido en una tortura para muchas familias y trabajadores. Desde el pasado mes de septiembre, que se eliminó el peaje, el tráfico fue creciendo, sobre todo al principio de vehículos pesados, pero ahora que se ha ido recuperando la actividad después del covid, pues, la situación se ha convertido en dramática, y esos atascos, que antes podían ser comunes los viernes y los domingos, ahora son totalmente recurrentes y mucho mayores, y además se producen a diario. La recuperación de la actividad ha hecho que tengamos atascos ahora esos viernes o esos domingos o esos días punta de hasta veinte kilómetros, tanto desde la Costa Dorada como desde la Costa Brava. Y cuando se produce alguna incidencia nos encontramos con vehículos absolutamente bloqueados, porque muchas veces estas incidencias impiden el paso o lo disminuyen mucho. Y nos encontramos con vehículos absolutamente bloqueados, a veces en colas de más de treinta kilómetros. Cuando intentan salir, además, de esa ratonera en la que se han metido, lo que les ocurre es que esos accesos a las vías alternativas, que pueden ser la B-23, la C-58, la B-30, la C-59, también están colapsados y se encuentran, si no en la vía principal, en los enlaces perfectamente atascados. Hay gente que llega tarde al trabajo, estudiantes que han llegado tarde a sus clases, estudiantes que incluso en junio han llegado tarde a sus exámenes o alguno seguro que se ha perdido alguno. Y eso genera muchos nervios y mucha frustración. Los vecinos de las zonas afectadas están preocupados –están preocupados–, y mucho, porque no ven una salida clara. Estuve en Salou, por ejemplo, la semana pasada, y fue una de las primeras cosas que me trasladaron: su preocupación por estos colapsos. También me trasladaron su preocupación porque no llega el tren tram, que probablemente si lo tuvieran ya, pues, no tendrían que coger el coche. Pero, sobre todo, estos colapsos de la AP-7. Además del agobio y del estrés, ven que el riesgo de accidentes se incrementa, también por ese incremento de vehículos pesados. Y, además, es que ven que en un mundo en el que las distancias se miden por minutos más que por kilómetros..., pues se ven cada vez más lejos de todo y más aislados. Esto no es algo que no se pudiera prever. Que la concesión acababa en 2021 se sabe desde finales de los noventa, y que se iba a convertir en una vía gratuita ya la ministra Ana Pastor lo decía y era algo muy difícil de revertir. Todos sabíamos que esto iba a pasar. Algunos de los diputados de la zona..., o recuerdo a la diputada Noemí de la Calle, que va a menudo a Tarragona, me decía: «Esto va a colapsar cuando pase. Y, sin embargo, cuando llegó el día, ¿qué es lo que pasó? Pues que no había nada preparado. Ahora dirán que sí. Se han hecho cosas. Yo agradezco que se hayan hecho cosas, pero que había algo preparado no se lo cree nadie, porque un conseller decía una cosa, otro conseller decía otra cosa. Por la mañana se decían unas cosas, por la tarde, otras. «Habría que levantar la C-32. «No, esa no es la solución. «Los camiones hay que conservarlos, no se puede modificar la actividad económica. «Ahora hay que desviar los camiones. La verdad es que fue todo improvisación. En lo único que estuvo todo el Govern de acuerdo es en lo que ya sabíamos que también nos habría dicho el señor Puigneró hoy y que probablemente nos repita también el conseller Elena, que es que todo esto es culpa del Gobierno de España porque no invierte en infraestructuras. Y mi pregunta es: ¿alguien ha visto en algún momento a Esquerra Republicana de Catalunya condicionar el apoyo a la investidura de Sánchez a que hiciera alguna actuación para que esta infraestructura no se saturara? Ese carril, por ejemplo, que ahora se va a ampliar, ¿alguien ha visto alguna vez a Esquerra Republicana pedir que se hiciera? Es más probable encontrar a alguien de Esquerra Republicana que pidiera que no se hiciera, esa ampliación del carril de la autopista. Ahora parece evidente que se tiene que hacer, pero ya le digo yo que ustedes, hace dos años, si se hubiera pedido ese carril, hubiera habido más de uno que dijera que «no, así no. Los señores de la CUP y los señores de comunes ya veremos también por dónde salen, y alguno de Esquerra Republicana fácilmente que les siga. Y también otras vías. Por ejemplo, la B-40, la conexión con la B-40, que seguramente aliviaría también el paso. ¿Alguien ha visto a alguien de este Govern, sobre todo de Esquerra Republicana, pues, pedir que esos accesos con la B-40 para evacuar cuanto antes se avanzaran? Ay, no, si lo que piden es justo lo contrario, que la B-40 no se haga, que no es necesaria, que no necesitamos más vías para los coches. Mire, a mí me parece muy lícito reclamar infraestructuras para Cataluña. Nosotros lo hacemos también, siempre que tenemos ocasión; siempre que hemos podido condicionar algún presupuesto lo hemos hecho. Pero es bastante cínico acusar al Gobierno de las colas en la AP-7 y de la falta de ejecución de inversiones en infraestructuras, mientras, por otro lado, se exige que se paralicen obras como las del Cuarto Cinturón. Y ahora, porque la situación es muy dramática, ya digo que seguramente aceptarán esa ampliación. Por no hablar ya –estamos hablando de la inversión en infraestructuras– del cinismo que tienen en cuanto al tratamiento de los peajes. Eso es una posición que, vamos, a mí siempre me ha parecido dramática. Los mismos que ahora se oponen a levantar las barreras de la C-32 como vía alternativa para aliviar a esos viajeros que están sufriendo las colas, los mismos que ahora se oponen a levantar las barreras de la C-32 son los que hace no muchos años impulsaban la campaña de «Catalunya sense peatges y «No vull pagar. Y esto ya lo he traído aquí alguna vez, pero creo que es un momento buenísimo para recordarlo. Nuestro expresident, el señor Torra –no sé si lo sabían–, en 2012 decidió que no volia pagar los peajes. Ahí pueden decir: «Tenemos mucha sensibilidad con esos viajeros que tienen que pagar los peajes, que se tienen que rascar los bolsillos. Pero no era por eso, señores. Aquí el tema de los peajes, como los retrasos en cercanías, como cualquier problema que tenga cualquier ciudadano catalán, se ha utilizado para agitar los peores sentimientos y para generar odio contra el resto de los españoles. Esto no lo digo yo. O sea, lo podría decir, porque lo pienso, pero esto no lo digo yo. El señor expresident Torra, que tenemos y que era muy prolífico en aquellos días, pues, lo dejó escrito. Él, en aquellos días que se saltó el peaje y grabó un vídeo, escribió por qué lo hacía. ¿Era por todos esos catalanes pobrecitos que tenían que pagar? No, mira, el título del artículo se llamaba «El poble ja es va separant d'Espanya. Ese era el título del artículo en el que él explicaba por qué se saltaba el peaje, y decía: «Des del primer moment he entès aquesta acció com la lògica decisió d'una societat completament exhausta, desolada, tipa de l'explotació colonial que sofrim. Eso decía. El poble ja es va separant d'Espanya? Tips de l'explotació colonial que sofrim? Pero si se estaba saltando ¿saben qué peaje? ¿Saben qué peaje? Justo el de la C-32 –el de la C-32–, el que hay que levantar ahora [[alguns aplaudiments]] y el que este Govern puede levantar siempre y cuando quiera. Se me acaba el tiempo. Y ya que no tengo aquí al señor Puigneró para responder qué es lo que va a hacer en lo que sea relativo a infraestructuras, sí que le quiero preguntar a usted cuál es su opinión desde el punto de vista, pues, del área que lleva, que sería del tráfico. ¿Cree usted que levantar las barreras de la C-32 podría ayudar a aliviar la congestión? ¿Sí o no? ¿O cree usted que bajar las tarifas del transporte público, aunque sea excepcionalmente, también podría ayudar a que este incremento de vehículo también privado se pudiera trasladar al transporte público? ¿O los aparcamientos disuasorios o poner más trenes, que es algo que está en sus manos? ¿O tener el tren tram, como le decía antes, de Salou? Nos gustaría saber su opinión. Gracias.
Moltes gràcies. Senyora Bravo, en aquest hemicicle es poden triar les llengües que s'utilitzen, però no fer-ne una ridiculització. Esperem més arguments que imitacions quan faci ús de la llengua catalana, i més quan la posi en boca del vicepresident, que ni tan sols és aquí per poder-se defensar. [[Aplaudiments.]] Seguidament, té la paraula el conseller d'Interior... Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Perquè ens expliqui exactament a què es refereix quan diu que la senyora Bravo ha ridiculitzat la llengua catalana.
A la senyora Bravo, jo li he fet aquesta indicació quan en l'obertura del seu parlament ha lamentat que no hi hagués el vicepresident; ha posat en boca seva unes expressions, les ha fet en llengua catalana i estava ridiculitzant tant el vicepresident com la llengua catalana. I això és el que jo li he indicat.
Això és increïble. És el súmmum que vostè...
M'ha preguntat que per què havia fet la indicació i jo li he fet aquesta indicació.
És increïble, això és una vergonya.
Té la paraula el conseller d'Interior, senyor Joan Ignasi Elena. [[Remor de veus.]] Silenci i educació, si us plau. Té la paraula, conseller.
Bé; presidenta, diputades, diputats... [[Remor de veus.]] Veníem a parlar dels col·lapses a l'AP-7. [[Remor de veus.]] Que no acabi passant que entrem nosaltres en col·lapse... [[Remor de veus.]] Per favor... [[Remor de veus.]] Insisteixo que venim a parlar dels col·lapses de l'AP-7, aquest és el seu títol. Procurem no entrar nosaltres en col·lapse, perquè..., i parlem de coses concretes. Vostès parlen de trànsit, no? I del Departament d'Interior depèn el Servei Català de Trànsit. I jo els vull parlar, efectivament, de l'AP-7, de les mesures en aquesta via que hem adoptat des del Servei Català de Trànsit, i d'allò que ens preocupa i que ens ocupa. I, efectivament, ens ocupa i ens preocupa molt el trànsit que s'ha produït i, sobretot, la sinistralitat que s'ha patit. Pensin que enguany, amb relació a l'any... [[Veus de fons.]] Centrem-nos, que vostè..., és un lema seu, aquest, eh? [[El conseller riu.]] Això del centrem és un... Vull començar parlant d'accidents i perquè és la primera de les preocupacions. L'any 2019, que és la referència que podem prendre per a tot abans de la pandèmia, havíem patit a aquestes alçades vuitanta-quatre persones mortes a les vies interurbanes. El 22, enguany, vuitanta-dos –menys, no?, un parell menys. Però la sinistralitat, la mortalitat que s'ha produït a l'AP-7 ha estat..., ha passat de quatre a setze. És a dir, amb el mateix..., gairebé menys nombre de persones que han perdut la vida, s'ha quadruplicat a l'AP-7. I això té moltes explicacions, no? Una d'elles és que l'AP-7 ha incorporat un quaranta per cent més –un quaranta per cent més– de vehicles amb relació a fa un..., amb relació a abans de l'alliberament dels peatges, eh? I, per tant, això és una preocupació. Aquesta és la primera, la vinculada a la sinistralitat, i per això hi hem actuat des del Servei Català de Trànsit. Els vull donar dues dades perquè crec que són rellevants. Una és que hi ha un quaranta per cent més de trànsit, més de vehicles, d'ús de la via. I l'altra és que hi ha moments, hi ha espais i llocs concrets –a la Roca, per exemple– que hi ha moments que el «tope que es pot assumir..., fins i tot havent-hi col·lapse, diguem-ne, fins i tot havent-hi retencions, en aquesta via hi ha espais, hi ha llocs en que se supera el seixanta per cent. És a dir, si són cinc mil els vehicles per hora que es poden assumir, arriba moments en què són vuit mil –7.500 i 8.000. Jo els vull parlar de quines són les mesures que hem pres. I, naturalment, també els vull parlar de quines mesures s'haurien d'haver pres i s'haurien de prendre, per part de totes les administracions. I en particular començo per les mesures que hem adoptat. Perquè des del punt de vista del Servei Català de Trànsit, hi han quatre mesures que es poden adoptar per donar més agilitat, més fluïdesa en una via. Una és l'ús de la pròpia via. L'altra és afegir més carrils a aquesta via i, per tant, són els carrils addicionals. L'altra és desviar els vehicles a altres vies i, per tant, fer ús de totes les vies que té el país en moments en els que hi ha màxima pressió de vehicles. I l'altre és el transport públic. I del transport públic també en parlaré. Pel que fa referència a la racionalització de la via, de l'ús de la via, què s'ha fet? Bàsicament tres mesures. Una és demanar que hi hagi una reducció de la velocitat. Perquè s'ha comprovat que, en la mesura que es redueix la velocitat, el màxim de velocitat, es respecta més la distància entre vehicles i això garanteix que hi hagi menys accidents provocats per l'encalç d'un vehicle amb un altre. I això és més de la meitat dels accidents que s'han produït a l'AP-7, un xoc d'encalç d'un cotxe darrere d'un altre. En algunes zones, el ministeri, la Direcció General de Trànsit ho ha acceptat –en algunes zones del recorregut i en alguns moments. Estem treballant perquè en siguin més. I, alhora, nosaltres creiem que hi ha d'haver una reducció general en aquesta via, almenys durant determinades hores i durant determinades franges. L'altra mesura per racionalitzar l'ús de la via és més informació, més informació en els panells informatius. L'altra són les grues que hem incorporat des del Servei Català de Trànsit; grues que estiguin en zones estratègiques de la via, de l'AP-7, per garantir que quan hi ha un accident, per lleu que sigui, els vehicles siguin trets amb certa facilitat, amb rapidesa. Un dels problemes que hi ha hagut és que molts dels accidents han provocat que les grues de les assegurances han tardat molt en arribar, de forma que nosaltres hem incorporat un servei de grues a zones estratègiques per arribar al més ràpid possible. I, finalment, en aquest ús racional de les mateixes vies que tenim, estan les limitacions i les restriccions: els diumenges, d'ús, de la prohibició de passar camions, i també les limitacions de com han d'usar la via els camions els divendres a la tarda o els dies que l'endemà és festa, eh?, de les operacions sortida. Això, evidentment, ho hem fet d'acord amb el sector i parlant amb el sector, perquè, evidentment, també el transport, naturalment, és per ell mateix una activitat econòmica generadora d'activitat econòmica per a moltíssima més gent. Aquestes han estat unes mesures. L'altra és la incorporació de més carrils. En particular a l'AP-7, doncs, s'ha incorporat un carril addicional de quaranta quilòmetres al que ja existia en el sud, és a dir, quaranta quilòmetres en el nord, des de Parets a Sant Celoni –aquest carril addicional, que va començar a funcionar per la revetlla de Sant Joan, la veritat és que ha tingut un molt bon resultat–, a part dels carrils addicionals que es fan a la C-32 nord i a la C-32 sud, de deu quilòmetres aquest i de vint-i-cinc quilòmetres l'anterior. L'altra és la derivació, la derivació en llocs estratègics, quan hi ha col·lapse, dels vehicles cap a altres carreteres. I, després, d'això en parlaré, perquè sí, hi ha responsabilitats també de l'Estat amb relació a això en unes carreteres determinades, de les quals se n'ha de parlar i que haurien d'haver estat arranjades, construïdes i al servei de poder millorar el sistema. I, finalment, la quarta mesura és el transport públic. I aquí vull fer una reflexió. Es parla molt de les retencions que hi han els diumenges a la tarda, els divendres a la tarda, és a dir, les operacions sortida i retorn. Però el nombre de quilòmetres de cua, de col·lapse, de retencions que es produeix a Catalunya és el mateix cada dia de la setmana, tant en operacions anada i tornada de cap de setmana com per anar a treballar; el que se'n diu la «mobilitat obligada és la mateixa. Aquesta primera, aquesta dels caps de setmana, té una dimensió de moltes de les mesures que aquí els hi he explicat, perquè és veritat que en moltes ocasions de cap de setmana és més complex parlar de transport públic per sortir; però la de cada dia té un nom, i es diu «transport públic. I vaig insistir molt en una paraula que es diu «rodalies. Rodalies no funciona com hauria de funcionar. [[Alguns aplaudiments.]] I jo soc del Garraf, i rodalies és un dels elements que més limita i que més obliga tantíssims ciutadans i ciutadanes a agafar el vehicle cada dia. I, per tant, és un dèficit que té aquest país que s'ha de resoldre. I això no és una quimera, perquè a vegades tenim anhels que sembla que siguin, des del punt de vista de les infraestructures..., diu: «Ep, podem fer... Això... Li diré més: en alguns moments ha funcionat; fa vint anys, en una determinada època, va funcionar, i a Madrid funciona. I això només és posar-hi diners, posar-hi recursos, posar-hi mitjans, posar-hi inversió. I després d'explicar-li..., perquè crec que hem de començar –és veritat, i ho reconec– cadascú explicant quines són les mesures que, des de la seva responsabilitat, pot posar sobre la taula. I crec que ho hem fet. Després explicaré quines mesures crec que haurien de prendre altres administracions per pal·liar aquesta situació. Però vull acabar dient una cosa: aquestes mesures, en bona mesura, han funcionat força [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] aquestes dues, tres darreres setmanes. I acabo. És veritat que hi han col·lapses, és veritat que hi han retencions, però això està monitoritzat i gravat. Les retencions que hi han en aquests moments no són ni molt menys superiors a les que hi havia el 19. Això no significa que ens hi haguem de conformar, i per això totes aquestes mesures. Però aquestes mesures estan tenint resultats, i seguirem monitoritzant-les i controlant-les i seguint-les per aplicar-ne més, per garantir, doncs, que operacions anada i sortida com la que es va produir a la revetlla de Sant Joan, que em sembla que va ser exitosa, en bona mesura també gràcies a la responsabilitat dels ciutadans i ciutadanes, també es produeixi en futures ocasions.
En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Bueno, en primer lugar y que quede claro que yo no he ridiculizado a ninguna lengua, faltaría más, ni siquiera he ridiculizado a ningún político; como mucho, cuestionado, pues, algunos de los argumentos que utilizan siempre aquí algunos políticos, porque desde luego tienen bastante poca lógica. Senyor conseller, no me ha contestado a muchas preguntas. Sí me ha dicho lo que ha hecho, que más o menos estaba al corriente y ya le hemos dicho que reconocemos el esfuerzo, pero no me ha acabado de contestar. Ha cuestionado Rodalies, pero en sus datos decía que gran parte de los problemas..., o el mayor incremento de tráfico era de los vehículos pesados. ¿Cree usted que levantar las barreras de la C-32 podría ayudar a aliviar la congestión? Esta era la primera pregunta. ¿Sí o no? En cuanto al transporte público, Rodalies tiene problemas; no es siempre puntual. Va poco a Madrid, porque allí los problemas... No sé ahora mismo los datos actuales, pero los problemas de puntualidad, si no son los mismos, distan poco. ¿Cree que bajar las tarifas del transporte público podría ayudar, aunque fuera excepcionalmente, a trasladar pasajeros al transporte público? ¿O poner más trenes? Poner más trenes es algo de lo que la Generalitat tiene competencias. Hay surcos todavía en las líneas que circulan paralelas a la AP-7, y todo eso se puede hacer. En cuanto a las quejas que hace, que parece que nos traslada a nosotros, de las que pueda haber en la infraestructura, quizá, de Rodalies, le recuerdo una cosa muy sencilla: el Gobierno de España son más sus socios que los míos. A mí no me tiene que pedir explicaciones, que nosotros ya le digo que las pedimos siempre que tenemos ocasión en el Gobierno, en el Congreso de los Diputados. Pero lo que yo le decía sobre todo es que no se pueden reclamar inversiones cuando ni siquiera se tiene claro hacia donde se quiere avanzar. Aquí, la B-40 es uno de los ejemplos que yo creo que podría dar salida a gran parte del tráfico. Y aquí lo que hemos visto es que, sobre todo, una parte del Gobierno lo único que pide es su paralización. Pero es que no ocurre solo con la B-40. Ha ocurrido muy recientemente con el aeropuerto, ha ocurrido con muchas otras inversiones. Son 1.600 millones los que se iban a invertir en el aeropuerto, que finalmente hemos perdido. En la B-40 también hay una cantidad de dinero que vamos a ver cómo acaba. Seguramente aquí se vote una moción en los próximos días y vamos a ver cómo votan los partidos que apoyan al Gobierno, porque no hay ritmo ninguno. En Cataluña es muy difícil avanzar en infraestructuras, incluso en las que es el propio Govern el que las tiene que impulsar. ¿Qué pasa con la C-32? ¿Qué va a pasar con ella? ¿Lo sabemos? Yo creo que no lo sabemos. Y con muchas otras infraestructuras pasa exactamente lo mismo. Cataluña está bloqueada desde hace años. Es un gobierno sin rumbo. Es un gobierno en el que es muy difícil invertir, en el que es muy difícil crecer en infraestructuras. Y yo he trabajado precisamente en Adif, y el Corredor Mediterráneo se pide mucho. Todos estamos muy de acuerdo en que es necesario hacer el Corredor Mediterráneo. Pero cuando vas al terreno y cuando vas a hacer una actuación resulta que las opiniones son diferentes. Unos quieren tercer carril, otros quieren una plataforma, otros quieren una plataforma nueva, pero que no pase al lado de su pueblo, otros quieren el Reus-Roda, otros se oponen al Reus-Roda. Es muy difícil realmente que las inversiones se ejecuten en Cataluña mientras siga estando este Govern. Así que, sencillamente, reiterarle las preguntas. ¿Cree que levantar las barreras de la C-32 podría ayudar? ¿Está en manos de este Govern? ¿Cree que bajar las tarifas de transporte público, como ha hecho, por ejemplo..., como se ha hecho en muchísimos sitios, podría ayudar? Yo creo que sí. Lo hemos propuesto aquí muchas veces, ese abono joven para que los jóvenes puedan moverse por toda Cataluña por treinta euros. Creo que es algo muy viable y muy asumible económicamente. O poner más trenes, que también es algo que se puede hacer. O ese tren tram de Tarragona, ¿cuándo creen que podrá estar?, y si usted cree que podría ayudar también a aliviar –como bien ha dicho que el transporte público es una de las soluciones– parte del problema que tenemos en la AP-7. Gracias.
I, en el torn de rèplica, torna a tenir la paraula el conseller d'Interior.
Bé, presidenta... Diputada, jo..., em passa sovint, eh?, que vinc a parlar de temes molt sectorials i vostès tenen un discurs així com molt..., com una plantilla, no?, i el mantenen intacte, i aleshores van introduint els temes sectorials així, a més a més. «Que està paralitzada, «que Catalunya està paralitzada, que algú deia. Miri, en això no hi entro, que ja n'hem parlat bastant al dematí, si ho està o no. I em sembla que és evident que no. Avui el conseller... Mira, justament veig el conseller Torrent aquí i ha fet una explicació bastant extensa sobre..., que justament tot al contrari. He volgut començar abans, justament, explicant què és allò que hem fet nosaltres, el que està a la nostra mà, el que està al nostre abast, no?, perquè és la nostra obligació i, com a govern, el primer que hem d'explicar és això, el que respon a les nostres responsabilitats. En la meva opinió, a més a més, vull afegir alguna cosa. Jo crec que, a la finalització dels peatges, per part de l'Estat hi ha hagut improvisació. Miri, un exemple és que el dia que va acabar el pagament de peatges encara no s'havien iniciat els tràmits per treure les guinguetes. Això és així. No s'havien iniciat els tràmits. Això vol dir que no es va preveure. I ja està. I llavors es va fer i en aquests moments encara s'està fent. I déu-n'hi-do com estan les platges i els problemes que provoquen. Jo crec que hi ha coses que s'han... És una realitat, tampoc cal enfadar-se –es una realitat. Perquè recordo que, quan això va passar, vaig sortir a fer una roda de premsa demanant a l'Estat que iniciés el procés i va haver de fer una contractació d'urgència després de l'1 de setembre, justament perquè no havia iniciat els tràmits. Això no va d'ideologies; això va de dades. És així, no passa res; una altra vegada ho faran millor. La segona qüestió. Hi ha una sèrie de connexions a l'AP-7 que són imprescindibles de fer i fa molt temps que es fan –que no s'han fet. Per exemple, l'N-II a Tordera-Vidreres, quants anys fa que està d'obres? I això, per exemple, es podria haver fet i segurament resoldria molts accessos. I permetria, a més a més, derivar –perquè aquí del que es tracta és derivar– vehicles d'unes carreteres a unes altres per garantir, doncs, usar tota la xarxa, diguem-ne, viària que tenim en determinats moments. L'accés de la C-60, de la C-58 i de la C-16, sí, i també de l'AP-7 i de l'A-7. També d'Altafulla a Hospitalet de l'Infant, sí, també. I això són qüestions que s'haurien d'haver previst fa temps. Les hem posat sobre la taula; sense acritud, perquè a mi no em surt de tenir-ne. Però ho poso sobre la taula perquè és una realitat de coses que s'haurien d'haver fet, que fa anys que s'haurien d'haver fet, que estaven compromeses i que alleugerarien la situació. I, naturalment, també el tercer carril. No sé d'on ha tret que no hi estem d'acord. Per tant, el tercer carril també. I, per tant, s'han de prendre mesures de molts tipus, ja els hi he dit. Unes són aquestes, però sobretot la d'ús de tota la xarxa viària en els moments de màxima tensió, sent conscients de que col·lapses o retencions sempre n'hi hauran, perquè nosaltres..., ningú té vies preparades permanentment per garantir el pas dels moments de màxima afluència de vehicles, seria absurd; seria triturar el territori, seria una bogeria. I el que hem de fer és gestionar bé aquells espais que tenim i totes les infraestructures que tenim, i millorar les que tenim. Jo els hi vull dir amb tota franquesa: les mesures que hem adoptat em sembla que, miri, gairebé han estat quasi quasi quasi a punt de reconèixer que han anat bé. Costa, i jo crec que, ja ho veuràs, al final ho acabareu reconeixent. Però sí, jo crec que han tingut un bon resultat, han obtingut un bon resultat, que han anat bé. Això vol dir que deixarà d'haver hi retencions? Naturalment que seguiran havent-hi retencions, i especialment en moments punta, però nosaltres hem de ser capaços de gestionar tota la xarxa que tenim, perquè en els moments de màxima tensió, en els moments de màxima afluència de vehicles, puguem gestionar i equilibrar totes les nostres infraestructures. I acabo dient que sí, efectivament, transport públic. Transport públic és la millor de les maneres, la millor de les solucions, la millor de les alternatives a les retencions. I és especialment..., no tant, hi insisteixo, en les operacions sortida i les operacions d'entrada, com sobretot en el dia a dia, en les retencions que es produeixen cada dia. I nosaltres podrem –vostè que diu que ha treballat a Adif, i acabo– posar més vehicles o més trens en una mateixa via. Però si la via està col·lapsada, i si la via té problemes de funcionament, difícilment ens en podrem sortir. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre la creació d'un fons de transició nuclear just amb els territoris propers a Ascó i Vandellòs]] [[300-00203/13]] Passem al novè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la creació d'un fons de transició nuclear just amb els territoris propers a Ascó i Vandellòs, que ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Silvia Paneque.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Conseller, miri, aquesta interpel·lació que presentem avui gira a l'entorn d'un eix molt concret i de quatre objectius que ara li desgranaré de principi, i pensem que no hauria de generar grans dissensos entre el seu Govern i l'opinió que avui expressaré. Fonamentalment, el nostre grup parlamentari demana amb aquesta interpel·lació i aquí, en seu plenària, que sigui escoltada aquesta petició del territori, la veu del territori del sud de Catalunya. I li plantejo quatre objectius o quatre principis a través dels quals aniré desgranant aquesta interpel·lació. El primer, que es destinin a les comarques de l'Ebre i al Camp de Tarragona, que són aquelles directament afectades per les infraestructures nuclears a Catalunya, el cinquanta per cent dels recursos de l'impost de les centrals nuclears. Segon punt: que abans d'acabar el tercer trimestre del 2022 –per tant, amb certa urgència–, s'aprovi el reglament del Fons de la Transició Nuclear. Tercer punt: que aquest reglament, l'esmentat reglament, tingui els criteris adequats de distribució, i que compti amb l'opinió, amb la mirada de tots els agents del territori per a la seva gestió i la seva governança. I quart i últim punt: que el Govern de la Generalitat acabi amb un greuge històric i que impulsi d'una vegada per totes un pla de reactivació econòmica amb calendari, amb inversions concretes per a les comarques de l'Ebre i del Camp de Tarragona. Fem aquestes peticions perquè tenim constància que la Llei 2/2021, del 29 de desembre, de mesures fiscals, financeres, administratives i del sector públic, estableix que el vint per cent dels ingressos relacionats amb les activitats de producció, emmagatzematge i transformació d'energia elèctrica d'origen nuclear s'han de destinar a un fons per al desenvolupament socioeconòmic i de transició energètica a les zones properes a les centrals nuclears d'Ascó i Vandellòs. Parla d'una transició energètica justa. I això li haig de dir que em sembla tan just com clarament insuficient. Perquè, miri, el compromís i la generositat d'aquests territoris jo crec que convindrem tots i totes, els diputats i diputades d'aquest Parlament, que amb relació al conjunt de Catalunya està fora de tota mena de dubte. L'energia nuclear ha estat insubstituïble durant molts anys, malauradament encara ho és a hores d'ara. Crec que el seu Govern està compromès amb el pla de tancament de les centrals nuclears, però li haig de dir que això implica també un impuls en renovables clar, i en aquests moments –en aquests moments– a Catalunya la producció d'energia elèctrica de font nuclear és encara d'un cinquanta-cinc per cent. Per tant, requerim un impuls per tal de poder complir amb aquest pla de tancament. I qui n'ha patit més les conseqüències, les externalitats negatives, les problemàtiques de viure al costat d'aquestes centrals nuclears, és evident –evidentíssim– que són els territoris més propers. I en aquestes circumstàncies que li explico i que li emmarco la problemàtica, no ens sembla raonable ni just que el vuitanta per cent de l'import recaptat d'aquestes activitats marxin o s'esfumin a la resta de territoris. Nosaltres ho hem defensat com a PSC, però, de fet, no en som els únics. Que es destini el cinquanta per cent d'aquest fons nuclear d'aquest impost és una demanda que segur que li ha arribat, o els ha arribat d'entitats, ajuntaments democràtics de la zona, institucions en general de les terres al sud de Catalunya. I, a més, aquest cinquanta per cent no és una demanda demagògica, fora de mida, amb segell polític. Pensem, estem segurs que és una demanda, com ho demostren els diferents agents que ho fan arribar, que és transversal, és raonable, és racional, i a més a més és justa. Més encara si tenim en compte que hi ha hagut, en aquesta part del país, un sostingut oblit de les inversions, com a mínim els últims deu anys. La inversió de la Generalitat el 2022 només hi preveu destinar 34 milions d'euros; és a dir, de mitjana, 175 euros per habitant. I aquesta mitjana d'aquesta zona de Catalunya resta molt lluny de la mitjana catalana de 194,58. I fixi's que aquesta diferència no és subtil, és una diferència greu. Li recordo, en aquest punt, la importància que aquestes terres hagin acceptat unes circumstàncies i unes infraestructures que, al cap i a la fi, ens han permès la industrialització, el creixement i el funcionament de la Catalunya tota. Perquè repeteixo que fins ara, malauradament, no hem estat capaços de fer funcionar aquest país sense energia nuclear. I el punt que defineix més aquesta petició, de fet, no és tant la justícia territorial, tot i que hi he insistit, per ser justa, sinó que, a més a més, Catalunya té una nova oportunitat de futur, si fem les coses bé en aquesta qüestió: per una banda, recuperar les inversions del Govern de la Generalitat i situar-les a la mitjana de Catalunya al sud de Catalunya, i, per l'altra, impulsar les inversions amb aquest cinquanta per cent del Fons de Transició Nuclear. Per què? Sobretot perquè és una bona oportunitat per a Catalunya. La connexió de la Catalunya sencera depèn de no fer-la avançar a dues velocitats, de governar per a tothom i d'impulsar plans de creixement i d'industrialització i de progrés per a tots els territoris. O, si m'ho deixen dir amb un eufemisme, el Govern de la Generalitat crec que té consciència que s'haurien pogut fer les coses molt millor durant els últims anys en aquesta zona de Catalunya. Per tant, aquestes circumstàncies crec que obliguen el Govern de la Generalitat a assumir la responsabilitat amb aquestes inversions que aquests territoris han demanat, jo crec, d'una manera justa i raonable. I el nostre grup, ja li dic, estarà al servei de Catalunya, si aquesta és una voluntat compartida pel Govern de la Generalitat. De fet, jo espero que, després d'aquesta interpel·lació, reflexionin, i, per tant, vegin que aquest vint no és ni just ni suficient, i, per tant, puguem acordar aquest cinquanta per cent. Si és així, podran comptar amb el nostre suport. A més, aquí hi ha inversions de fons europeus que acompanyaran tots aquests projectes de transformació, de creixement. I és cert, també, i ho apunto únicament perquè crec que és el punt de la interpel·lació on ho haig de dir i el plenari on ho haig de fer, que, si volem fer política de manera seriosa i efectiva, debatre els nostres compromisos, establir quina és la nostra resposta als territoris, ho hem de fer des d'aquí i donant resposta als catalans i catalanes. I en altres administracions i en altres institucions, ja parlaran sobre les seves responsabilitats aquells a qui els pertoqui. És a dir, i en resum, senyor Torrent, al Parlament de Catalunya, la ciutadania el que vol conèixer, el que vol saber és quina és la resposta del Govern de Catalunya. I, en aquest cas, els ciutadans i ciutadanes del sud de Catalunya volen saber quina és la resposta del seu Govern al respecte del repartiment d'aquest fons. Estar al costat dels municipis pròxims a les nuclears d'Ascó i l'Hospitalet-Vandellòs significa, en definitiva, pensar també en infraestructures d'aquests territoris, en oportunitats de desenvolupament, i, en especial, en les possibilitats de desenvolupar també l'hidrogen verd. El node de Tivissa, en aquest sentit, pot ser un punt clau, si som capaços de desenvolupar energia eòlica i fotovoltaica suficient, amb ambició, precisament, per poder tenir aquest hidrogen verd. Les comarques que han estat fins ara, si em permet l'expressió, «nuclears a Catalunya poden ser punts de referència clau per a l'emmagatzematge d'energia, perquè ja disposen de línies de transport efectives per fer-ne la distribució. I, a més a més, la tradició energètica d'aquests territoris i el capital acumulat en coneixement, en treballadors i treballadores, fan que puguin ser aquests territoris, precisament, punta de llança en la transformació verda que tant necessita Catalunya, tal com ens marquen les últimes dades conegudes fa pocs dies sobre la posició de Catalunya respecte de la producció i la implantació de potència nova d'energies renovables. Així, el 24 de juliol del 2019, no va tenir pas poca importància, que el rectorat de la Universitat Rovira i Virgili parlés precisament d'aquestes comarques com la «vall d'hidrogen verd. En definitiva –i amb això acabo aquesta primera part–, les terres del sud de Catalunya tenen inversions històriques pendents i un dèficit en inversions que és del tot incontestable a la llum de les dades, fins i tot de l'últim pressupost del 2022. Han estat, tanmateix, territoris exemplars en el seu compromís col·lectiu de Catalunya pel creixement i per les seves oportunitats i per la seva industrialització. Ara han situat una demanda justa sobre la taula, rebre el cinquanta per cent del fons d'impost de nuclears i el compromís del Govern de la Generalitat de revertir aquestes poques inversions destinades a aquests municipis. La raó més important, però, per aprofitar-ho és que tenen la tradició, tenen la capacitat de ser punta de llança en la transformació industrial i energètica que necessita tot Catalunya. Per això li parlava de l'oportunitat de la Catalunya tota. Demanem, per tant, amb aquesta interpel·lació al Govern de la Generalitat, que no ho menystingui, que faci cas no del nostre grup parlamentari, si no volen, però sí de la veu del territori, i que siguem capaços d'aprofitar aquesta oportunitat i d'actuar amb justícia amb les comarques que han suportat les infraestructures de les energies nuclears durant tants anys. Moltes gràcies.
Seguidament, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Bé, diputada, jo crec que és molt pertinent que fem el debat, que es faci aquesta interpel·lació avui que justament el Parlament Europeu votava la taxonomia verda amb un resultat que a nosaltres, òbviament, no ens agrada. No considerem que les nuclears siguin energia verda, i per això hem votat en conseqüència al Parlament Europeu. I a pocs quilòmetres, podríem dir-ho així, del Parlament Europeu, a l'Assemblea Nacional francesa també hi havia un debat sobre el futur de les nuclears. En definitiva, a Europa –també nosaltres– estem fent en aquests moments debats no només sobre quin model energètic volem per als propers anys, sinó quines conseqüències tenen avui i a futur cadascuna de les decisions que prenem amb relació, precisament, al model que volem. I nosaltres és el que estem fent. Des de Catalunya, el que estem fent és preparar la transició energètica que ens permeti situar-nos en aquest horitzó de futur tenint en compte quins són els elements pels quals cal vetllar a mesura que fem aquesta transició: alguns de caràcter econòmic –certament–, d'altres de caràcter ambiental –és una obvietat–, però també de caràcter sociolaboral. En tot cas, faig un repàs molt ràpid d'on som, cap on anem i per què hem acabat plantejant i aprovant el Fons de Transició Nuclear. D'entrada, respecte al model energètic, fins ara tradicionalment teníem dos vectors que havíem de tenir en compte: el preu i el subministrament. És a dir, que tinguéssim energia i que, al mateix temps, fos prou accessible, prou barata, com perquè hi poguéssim accedir majoritàriament i de forma democràtica. En els últims anys hi hem incorporat el vector de la sostenibilitat. Per tant, ara no només ens hem de fixar en el preu, no només hem de fer que hi hagi prou subministrament, sinó que, a més a més, això ha de ser en un marc d'energia verda. I, a més a més, hi hem afegit, amb relació, precisament, a la sostenibilitat, un element que volem per al nostre país, que volem especialment per al nostre país, perquè en l'anterior paradigma energètic una part d'aquest país, el sud, carregava els costos, gairebé en la seva totalitat, de la producció energètica per a la resta del país. Per tant, el nou model en el que anem no només ha de ser sostenible, sinó que ha de ser fet amb una transició justa, que vol dir repartint-ne les càrregues, que vol dir amb distribució territorial. I això és el que contempla el pacte nacional per a la transició energètica, això és el que dibuixa la llei del canvi climàtic, que, a més a més, després, concretament, es desplega amb el Proencat, que precisament el que dibuixa és un escenari de societat i economia neutre, des d'un punt de vista de carboni, el 2050, i abans –i ara hi entro–, el 2035, una societat i un model energètic desnuclearitzats, sense nuclears –2035, febrer del 35, amb el tancament definitiu de Vandellòs II. I, davant d'això, com deia abans, hem de tenir en compte l'esforç i la generositat que ha tingut una part del territori envers el conjunt del Principat, i retornar aquesta generositat per part de l'Administració pública, perquè en aquest procés, en aquesta transició cap al nou escenari, no hi perdem. I precisament per això el passat desembre, conjuntament amb la consellera Jordà, vam presentar el Fons de Transició Nuclear, per fer que aquesta desconnexió nuclear, efectivament, no deixi ningú enrere, no deixi cap territori al marge, i puguem fer-la de manera justa. Un fons dotat amb 24 milions d'euros anuals, que, si els multipliquem fins al 2035, com a mínim, que és la data de tancament de Vandellòs II, estem parlant de 312 milions d'euros; 312 milions d'euros per fer què? Per fer accions de desenvolupament socioeconòmic, per fer accions de transició energètica justa, i que es destinaran a les zones afectades, a les cinc comarques més afectades, podríem dir-ho així, més directament vinculades amb la generació de llocs de treball que, en aquests moments, presten les dues centrals nuclears; és a dir, el Priorat, el Baix Camp, la Terra Alta, la Ribera d'Ebre i el Baix Ebre, on hem de compensar aquesta mitjana de tres mil llocs de treball directes. És a dir, com dèiem abans, qualsevol decisió en aquest àmbit té unes conseqüències que hem de saber pal·liar. Per tant, 312 milions d'euros fins al 2035, a raó de 24 per any. Que, efectivament, es finançaran amb el vint per cent dels ingressos relacionats amb l'impost de producció d'energia nuclear, tal com vam proposar i vam aprovar a la llei de mesures fiscals per al 2022. Per tant, el desembre del 21 anunciàvem aquest fons, que ja s'aprova a la llei de mesures i que aquest 2023 ja pot estar en marxa. Quins són els objectius d'aquest fons? Doncs facilitar la generació de teixit econòmic alternatiu que doni cobertura laboral i de generació de riquesa al tancament de les nuclears i fomentar el reequilibri territorial. Precisament estem aquí per generar aquesta igualtat a nivell del conjunt de la nostra geografia, en aquest cas, especialment pel que deia abans, per l'esforç i la generositat que s'han demostrat durant tants anys. I la voluntat és finançar projectes estratègics o destinar aquests 24 milions d'euros anuals a alimentar línies i convocatòries ordinàries que vagin en la línia de la transició energètica, la reindustrialització –molt important, i, efectivament, com deia el conseller Elena, n'hem parlat a bastament aquest matí–, alimentar també el sector de les noves tecnologies, reforçar el sector agroalimentari, finançar projectes de turisme responsable i el desenvolupament rural. Aquestes són les sis àrees o els sis conceptes fonamentals que es finançaran amb aquest fons. I qui decidirà el fons? Doncs el territori, conjuntament amb el Govern de la Generalitat de Catalunya, òbviament; però, fonamentalment, la responsabilitat i l'oportunitat recauen en els agents del territori. Precisament per això es crea una comissió del fons formada pels ens locals, és a dir, la Diputació de Tarragona; els consells comarcals de les cinc comarques; els ajuntaments, a través de les seves alcaldies; les patronals més representatives del país, en la seva expressió territorial; els sindicats més representatius també en l'àmbit territorial concret; les cambres de comerç de Reus i Tortosa, i, evidentment, la resta de departaments de la Generalitat de Catalunya que tenen alguna competència que, òbviament, està relacionada amb aquest fons, com pot ser, especialment, el Departament d'Acció Climàtica, amb qui vam presentar el fons. Estem preparant el reglament tant de la comissió com del fons. S'han fet ja dues reunions, una al març –si no m'equivoco, el 3 de març– i una precisament avui. Avui mateix s'està celebrant o s'ha celebrat aquesta reunió amb els agents del territori precisament per acabar de dibuixar el reglament, que ha d'estar operatiu a finals del 23. Però, més enllà de la comissió del fons, que és la que n'ha de definir les grans línies, les línies mestres cap on hem d'anar des d'un punt de vista territorial, després hi han les dues comissions executives, que són les que vetllaran per l'execució dels projectes, que vetllaran perquè s'aconsegueixin els objectius amb els quals s'ha plantejat, i, sobretot, que es relacionaran de manera molt més concreta amb tota la xarxa empresarial, sindical, etcètera, del territori. I les dues comissions executives, òbviament, corresponen als dos àmbits, eh?: d'una banda, Ascó, i de l'altra, Vandellòs. En tot cas, com li deia, el reglament estarà consensuat i estarà a punt el tercer trimestre d'aquest any per desplegar un fons que volem que comenci a ser operatiu ja a partir d'aquest any i per al 2023 i fins al 2035, amb aquests 312 milions d'euros, una mica més de 300 milions d'euros, que precisament és la xifra que recapta l'Estat amb relació a l'activitat nuclear. L'Estat, amb la seva pressió fiscal a aquesta activitat, recapta de l'ordre de 300 milions d'euros anuals; no 300 fins al 2035, com el Fons de Transició Nuclear, sinó 300 milions d'euros cada any. Quants en destina –i amb això acabo, i segur que tindrem l'oportunitat de seguir-ne parlant– a preparar la transició socioeconòmica del territori? Zero.
En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Silvia Paneque.
Gràcies, senyor Torrent. Ja m'estranyava a mi..., ha aprofitat l'últim minut, eh?, per fer el discurs dels greuges. I, per tant, doncs, començaré per aquí, amb una pregunta molt clara. En els cinc minuts que li pertoquin, vostè, òbviament, i com és evident, podrà desgranar i respondre i valorar el que li sembli convenient, però li demano que es reservi trenta segons, ni que sigui, per respondre a una pregunta que és molt clara. Vostè parlava de justícia, vostè parlava de territori, i la pregunta és: d'aquest impost català aprovat amb plenes competències del Govern, un impost català estrictament, discutit, aprovat, com vostè deia, amb la llei d'acompanyament en aquest Parlament..., d'aquest, i en l'exercici de les seves responsabilitats i competències..., vostè es pot comprometre a destinar, per criteris de justícia, de raonabilitat, el cinquanta per cent d'aquest impost que està tot a la seva competència, tot a la seva responsabilitat, a les terres del sud de Tarragona, del sud de Catalunya? Sí o no? [[Alguns aplaudiments.]] Es respon ràpid, trenta segons. Jo, de debò, l'hi dic...; jo, de debò, espero que reconsiderin aquesta posició, i ens tindran al costat, l'hi he dit des del principi. Vostè parla de justícia, vostè parla de territori. Des del territori ja li han fet arribar, i si avui s'ha fet una reunió, estic ben segura que els hi deuen haver traslladat, perquè en el retorn de la consulta pública prèvia a l'elaboració del reglament del Fons de Transició Nuclear, la Mancomunitat –MIDIT, eh? – d'Iniciatives pel Desenvolupament Integral del Territori de Vandellòs, l'Hospitalet de l'Infant, Tivissa i Pratdip, diuen clarament i reclamen clarament aquest cinquanta per cent. Per tant, si vostè té el criteri de justícia i d'escoltar el territori com a principals motors a l'hora de prendre aquesta decisió, crec que ho tindrà claríssim. Parlava també de l'àmbit empresarial o del teixit econòmic. També els hi deu haver arribat –segur, perquè va dirigida precisament al seu departament– la proposta que fa la cambra de Reus al respecte de les OTEs, no?, aquestes oficines de desenvolupament de transició nuclear..., d'energia i de transició nuclear. Per tant, el territori li està reclamant i li està demanant. I si el seu criteri és escoltar la veu del territori, espero de veritat que ho reconsideri. Perquè cada vegada que vostès es volen escapar de les seves responsabilitats o ometre o..., jo penso, sincerament, que fan deixadesa, a vegades, de responsabilitats que els hi pertoquen. Jo, de manera constructiva, intentaré posar sobre la taula i recordar allò que amb les seves competències vostès poden fer per governar aquest país. Crec que és el favor o la feina o la tasca més important que puc fer des de la meva posició. Si vostès volen governar, tenen moltes oportunitats per fer-ho i moltes competències per fer-ho. Vostè parlava del rebuig i de l'adhesió al pla de tancament de l'energia nuclear a Catalunya, però això implica un impuls molt clar en energies renovables. I vostès parlen molt, i a vegades el que diuen no sona pas malament, però és que l'avantatge que té l'àmbit que estem tractant és que es mesura en megawatts, i, per tant, o hi són o no hi són. I vostès poden repetir fins a la sacietat que estan fent una transició energètica, justa, descentralitzada, verda i no sé quants adjectius més, però la realitat és que Catalunya està a la cua en renovables, i que si ja fa temps portàvem vint punts de diferència amb la resta d'Espanya, aquesta diferència està creixent. Per tant, si vostès de veritat volen fer un tancament de les nuclears a Catalunya, caldrà de totes totes que hi hagi un impuls clar en les energies renovables. Perquè, si no, miri, la transició energètica o la fem o ens la faran; o tenim un model real d'implantació de renovables de petits, mitjans i grans parcs de fotovoltaica i eòlica a Catalunya, o tindrem el país creuat per línies d'alta tensió i centrals nuclears que no serem capaços de tancar, perquè no serem capaços de fer front a la demanda energètica. Per tant... Havia fet algunes anotacions més, però crec que en allò nuclear i en allò important queda clar. Volem saber i el territori vol saber quin és el compromís d'aquest Govern de la Generalitat en el repartiment d'aquest fons nuclear. I li demano que tinguin en compte aquesta solidaritat d'aquestes comarques, que ha servit per donar atenció i cobertura a la demanda energètica de la industrialització de Catalunya. Crec que és de justícia, crec que és raonable, com li deia. Crec que no té segell polític, crec que és una demanda del territori justa, coherent i raonable. I hi insistim en que s'ho repensin i ho reconsiderin. Moltes gràcies.
I, en el torn de rèplica, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
El país, òbviament, té uns horitzons que tenen a veure i que tenen una derivada, òbviament, en l'àmbit de les nuclears, però que ens situen en aquesta transició energètica verda que dèiem al principi. I si ho hem de quantificar... Vostè reclamava: «És una qüestió de megawatts; efectivament, és una qüestió de megawatts, i hi ha el compromís de fer aquests dotze mil megawatts que necessitem fins al 2030, seixanta mil fins al 2050, per arribar a l'escenari –ja li he comentat abans, també– de la descarbonització de la nostra societat el 2050. En tot cas, en aquest recorregut, pel mig hi ha el 2035, que és una data que no estipulem aquí al Parlament de Catalunya, que és una data inspirada per l'Estat. I, per tant, l'Estat, que és conscient també, com ho som nosaltres, de que aquest és un avenç imprescindible per anar cap aquest escenari..., que, hi insistim, al mateix temps, té unes conseqüències d'ordre socioeconòmic que ha de participar de resoldre. S'ha de corresponsabilitzar també l'Estat, entre altres coses perquè ha estat recaptant també tots aquests anys aquests 300 milions d'euros anuals. I, en canvi, l'esforç el fa el Govern de nou, el fa el Govern de la Generalitat de Catalunya en solitari. De fet, vostè fa una cosa que és un clàssic de l'oposició, que és dir: «Com que el Govern fa una mesura que estem d'acord que està bé, que és necessària, que és imprescindible si volem ser justos amb el territori, en comptes de dir: “D'acord, hi ajudarem per reclamar a altres administracions perquè alimentin també aquest fons”, diu: “Està bé, però hauria d'anar a més.” I pot anar-hi, a més; ja hi estic d'acord, que pot anar-hi, a més. De fet, jo li demano que es comprometi, que el seu grup parlamentari es comprometi a demanar als diputats i diputades a Madrid, a demanar al seu grup parlamentari a Madrid, que reclami al Govern de l'Estat que hi aporti el cinquanta per cent més, que ho reclamen els consells comarcals. Ha anat repetint vostè aquí: «Escolti el territori. Molt bé, doncs escoltem el territori. Què diu el territori? Entre altres coses, diu que l'Estat es comprometi a aportar-hi 24 milions més. Es compromet, a Madrid, a reclamar al Govern de l'Estat que faci l'esforç que està fent el Govern de la Generalitat de Catalunya per fer aquesta transició justa? Si s'hi compromet, ens tindrà al seu costat. I estic convençut que tots els diputats i diputades catalans a Madrid, siguin del grup parlamentari que siguin, votaran a favor d'una mesura que ha d'ajudar justament a ser just i a ser generós amb un territori que ho ha estat durant molts anys. Mentrestant, el que farem és, conjuntament, en consens amb el territori, amb els ens de les cinc comarques, els agents econòmics i socials també de l'àmbit, definir quins són els projectes que ens sembla, entre tots, que són estratègics per no només substituir els llocs de treball que potencialment es perdran amb el tancament de les nuclears, sinó per oferir garanties de futur en un nou marc energètic i en un nou marc de model productiu, que és el que volem per al nostre país. Perquè no ho oblidem –hem parlat molt de recursos, i és important, òbviament–: per a què han de servir, aquests recursos? –i d'això no n'ha parlat gaire, diputada. Per definir estratègies de creixement futur, per definir estratègies que permetin desenvolupar el territori. I d'això es tracta. I el finançament hi és, hi han aquests 24 milions d'euros; tant de bo puguin ser doblats amb l'aportació de l'Estat, tant de bo puguin ser 48 cada any, que és el que reclamen els consells comarcals. Però, en definitiva, per al que han de servir aquests diners és –i, hi insisteixo, no ho perdem de vista– per ajudar, per «apalancar projectes que serveixin per al creixement i el reposicionament del territori. I, després, els recursos hi seran; no només els recursos, sinó el compromís del Govern de la Generalitat de Catalunya. Com hem demostrat, per exemple, amb la inversió de Kronospan a Terres de l'Ebre, la inversió més important de la història recent de les Terres de l'Ebre i que exemplifica com estem treballant per la reindustrialització del país en un marc d'energies renovables, en un marc d'energia verda i en un marc de la transició justa que es mereixen els habitants de les Terres de l'Ebre, del sud del país, que han carregat durant tots aquests anys amb la responsabilitat i les càrregues de produir l'energia que hem consumit la resta del país. Ara es mereixen –que és el que estem fent al Govern de la Generalitat de Catalunya– l'esforç per part del Govern del país per correspondre a aquest esforç fet durant tots aquests anys, que és justament, hi insisteixo, el que estem fent. Moltes gràcies.
Passem, doncs, a l'onzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre el sistema universitari, que ha presentat el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. [[Interpel·lació al Govern sobre el sistema universitari]] [[300-00205/13]] I té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Jordi Munell.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Honorable consellera, diputades, diputats; conseller Torrent, que ens deixa... [[Rialles.]] Bé, una mica d'humor, perquè ja és l'última del dia i suposo que estem cansats. Parlem de la LOSU, la llei orgànica del sistema universitari, amb la consellera Geis. No cal dir que, quan a Catalunya –i especialment els que anhelem un país propi– sentim a parlar d'una llei orgànica, ja tremolem, eh? Una llei orgànica que ens torna a venir, doncs, a intentar afectar fins i tot temes en els quals tenim competències pròpies, com és el sistema universitari, eh? Però ara l'Estat apareix amb una LOSU, una llei orgànica del sistema universitari, que intenta fer allò que se'n diu popularment «uniformitzar, «recentralitzar –una mica allò del café para todos, eh?–, equiparar tot per igual el sistema de l'Estat espanyol, quan la realitat de les diferents regions és diferenta i la realitat de Catalunya encara és més diferenta, eh? Nosaltres, amb vocació de ser un estat, tenim un sistema universitari reconegut internacionalment, amb un model propi de contractació de personal, un model propi d'investigació; un model, doncs, que ha merescut, com després explicaré, reconeixements a nivell internacional no només en els rànquings, sinó també en la capacitat de captació de fons o en les formes de fer transferència universitària, eh?, més enllà de la universitat, la recerca i la transferència d'aquest coneixement cap al sistema econòmic, el sistema empresarial, que és un dels fets que permet que les universitats retornin a la societat allò que s'hi inverteix. Aquesta LOSU, que justament ara fa pocs dies el nou ministre d'Universitats, en Subirats, va tornar a presentar, després de la LOSU que va presentar l'anterior ministre Castells l'agost del 2021, doncs, intenta..., o ha fet veure que ha reformat o ha retocat algunes de les coses..., que l'anterior LOSU del ministre Castells semblava que no era acceptada. De fet, la LOSU de l'any passat va despertar, tant a nivell dels consells socials com dels sindicats, com dels estudiants, com dels rectors, com del sistema universitari, força reticències en aquest sentit. De fet, en aquell moment ja es va dir en seu parlamentària. En una interpel·lació de l'exconseller Tremosa, d'Empresa i Universitats, la resposta de la consellera Geis diu: «És un projecte de llei redactat dins les quatre parets d'un ministeri que no ha posat la mirada en l'atenció de tots i cadascun dels agents que conformen el sistema universitari. Aquella LOSU del 2021, de fet, era clarament, com he dit abans, homogeneïtzadora, uniformitzadora i recentralitzadora, eh?, com moltes de les accions que intenta fer l'Estat. A l'octubre, el diputat Tremosa ja alertava, pel que feia a la política de recursos humans que preveia la LOSU, contràriament..., diferent de la política de recursos humans del sistema català, també uniformitzava un sol model d'universitat, quan aquí es conviu amb universitats professionalitzadores, amb universitats més de docència, especialment aquelles que fan referència a les lleis aplicades. La LOSU, de fet, no solucionava el dèficit estructural que té el sistema a nivell de l'Estat, però que també arrossega de retruc el sistema català. I també era regulatòria pel que fa al finançament; finançament que després recau sobre la Generalitat de Catalunya com a competència, però que després no ve acompanyat de l'increment de finançament. De fet, en un estat que hem vist que la despesa militar més que duplica la despesa en educació i universitats o que ara s'anuncia..., avui, avui o ahir, doncs, un crèdit de 1.000 milions d'euros en despesa militar..., en canvi, es presenta una LOSU però ningú fa previsions de quina serà la major despesa o major inversió que s'hauria d'aportar en els sistemes universitaris. Com dèiem abans, la LOSU que s'havia presentat era excessivament exhaustiva i regulatòria, i el sistema propi català no s'hi veia reconegut. En aquell moment, la consellera Geis va dir que estava en contacte amb el ministre Castells per intentar, doncs, amb la mà oberta, amb la mà estesa, evitant fins i tot presentar una moció al Parlament en aquest sentit..., intentar negociar que la LOSU que finalment es tramités pogués incorporar aquestes preocupacions que s'havien expressat aquí en seu parlamentària. La LOSU que ha presentat fa poques setmanes el nou ministre Subirats no veiem que suposi cap canvi substancial respecte a la de l'agost de l'any passat, i tampoc veiem que s'hi incorporin ni les al·legacions que s'han presentat ni les preocupacions expressades per la nostra conselleria d'Universitats. De fet, com deia abans, el sistema català és molt més robust que altres sistemes. Com deia abans, tenim universitats reconegudes en el rànquing de les millors universitats del món; tenim seixanta-un centres de recerca, trenta-tres parcs científics i tecnològics, trenta mil investigadors que contribueixen a ocupar una cinquena posició del rànquing europeu o capten, doncs, com deia, per sobre de l'aportació del PIB del que fan els fons europeus. O, per exemple, en els fons Next Generation, també vint dels vint-i-set projectes estan també liderats per universitats catalanes. Per tant, tenim un sistema d'excel·lència que no veiem reconegut en aquesta llei orgànica que intenta homogeneïtzar el sistema universitari. Nosaltres, com dèiem, defensem un model propi d'estat. I s'entén que el sistema universitari i el sistema de recerca i el de transferència formen part del que en diem «estructures d'estat, i, per tant, pensem que no hauríem d'estar sotmesos a aquestes lleis orgàniques uniformitzadores. Pensàvem més, en tot cas, en una reforma que hauria de ser estructural, que pensés en la universitat a quinze, a vint anys vista, i que fos una eina ambiciosa, moderna i flexible, i que no fos una eina, com dèiem, recentralitzadora i uniformitzadora. Com dèiem abans, fins i tot en aquell moment, a l'octubre, la conselleria Geis, doncs, tenia esperances en les reunions i els contactes mantinguts amb el Ministeri d'Universitats, però ara veiem que això no s'ha reflectit, amb el nou ministre ni amb la nova LOSU. Per tant, la interpel·lació a la consellera Geis és..., què creu i com està en aquests moments aquesta nova versió de la LOSU que s'ha presentat, quin impacte pot tenir en el sistema universitari català i en quin punt es troben les converses amb el nou ministre Subirats per intentar revertir aquesta situació, i quin impacte tindria, negatiu, en el nostre sistema. Moltes gràcies.
Té la paraula la consellera de Recerca i Universitats, senyora Gemma Geis.
Bona nit. Tinc aquella sensació de fer l'última classe del dia, de la darrera hora, però intentaré seduir en un tema que sé que és absolutament..., bé, diguem-ne, molt concret, però que sí que em preocupa molt –sí que em preocupa molt. La veritat és que avui, aquí, és el primer dia que faré el posicionament públic respecte a la LOSU. I ho vull fer en seu parlamentària, perquè crec que és on pertoca. No ho hem explicat ni n'hem donat molts detalls a nivell de mitjans de comunicació, sinó que ho fem aquí, a la cambra parlamentària, al Parlament de Catalunya. Aquesta llei és transcendent? Sí, sí, ho és. Només hi han hagut dues lleis en l'àmbit universitari: la llei de reforma universitària de l'any 1983 i la llei orgànica d'universitats del 2001. I, per tant, són lleis que tenen un recorregut de vint anys, i, per tant, són lleis que condicionen el desenvolupament present i futur del sistema universitari. La LOSU és una normativa que impacta i impactarà en el present i futur del sistema universitari català. I que la LOSU limiti, restringeixi o coarti l'ambició i l'estratègia del sistema universitari català serà un pas enrere, una mala notícia. El sistema català va néixer amb visió pròpia i mirada cap a Europa, i aquesta visió no té encaix en el sistema universitari espanyol, quan fa referència al seu funcionament, les seves competències o la seva estructura. Crec que la singularitat del sistema universitari català només es podrà desenvolupar amb un estat propi. I el sistema de finançament del sistema universitari només es podrà dotar del finançament que realment necessita i mereix la potència del sistema de coneixement del país amb un estat propi. Però aquesta llei hi impacta, i hi impacta molt. I avui el que estem fent..., i explicarem, amb responsabilitat i amb transparència, què és el que ens preocupa d'aquesta llei. Primer, que crec que explica molt bé com es fan les lleis per part del Govern espanyol. Si vostès van a la pàgina web –ho poden consultar amb els seus ordinadors–, hi trobaran l'avantprojecte i una memòria d'impacte normatiu. Res més. Quatre reflexions. La primera: aquesta llei defensa un model únic d'universitat. Què vol dir? Escoltin, a Europa hi han universitats intensives en recerca, però també hi han universitats intensives en transferència o de ciències aplicades i universitats intensives en docència. Doncs la LOSU només estableix un model únic d'universitat, que és el model únic intensiu en recerca. A nosaltres ens agradaria que la LOSU obrís aquestes vies perquè puguin continuar, les universitats, especialitzant-se com ho fan les universitats d'Europa. Segon: manca de visió en la governança universitària. El sistema universitari català té personal, professors laborals i funcionarials. Per què no pot ser rectora d'una universitat pública una dona catedràtica laboral i ho ha de ser una dona catedràtica funcionària? Ja n'hi ha prou. El personal laboral del sistema universitari català també ha de poder ser rector o rectora d'una universitat. Això..., en aquest sentit, es continua pensant en aquest model funcionarial de les universitats espanyoles. Tres: la LOSU del ministre Subirats és uniformadora i vulnera l'autonomia universitària. La LOSU estableix pautes idèntiques a totes les comunitats autònomes, amb independència de les polítiques que han aplicat i de l'avaluació dels seus resultats. I us n'explicaré uns exemples. El desenvolupament d'una via laboral permanent conjuntament amb la via funcionarial. És a dir, a Catalunya tenim el desenvolupament d'una via laboral que ha funcionat, i, per tant, necessitem continuar desenvolupant aquesta via laboral amb autonomia, amb singularitat. I aquesta llei no ho permet. Per què? Perquè està més pendent del sistema funcionarial espanyol. Segon, limita el model acadèmic que s'estructura en graus, doctorats i màsters. Per què la LOSU no permet que les universitats catalanes puguem continuar fent graus de cent vuitanta crèdits, com es fa a Europa? Per què no ha pogut deixar aquesta via oberta als graus de cent vuitanta crèdits com hi ha a Europa? La LOSU tampoc ho permet. Tercer –i el que em preocupa més–: quan s'aprova una llei –i alguns ens vam manifestar, quan es va aprovar el pla Bolonya–, el més important és que s'apliqui, que sigui aplicable. I jo em pregunto: la LOSU, qui la paga? Qui paga la LOSU? Perquè el Govern espanyol legisla, però qui l'acabarà pagant som nosaltres. Quin és l'impacte econòmic de la LOSU? No ho sabem, el ministeri no l'ha fet –no l'ha fet. És més, a la pròpia llei i a l'impacte diu que ha de ser el govern autonòmic el que faci la valoració econòmica de l'impacte de la LOSU. A mi em sembla d'una deslleialtat institucional absoluta. No es pot aprovar un text d'una llei sense impacte econòmic –no es pot aprovar el text d'una llei sense impacte econòmic–, perquè llavors estàs jugant amb la seva aplicabilitat. I sé que el que dic és controvertit, dir-ho políticament, però des de la responsabilitat que em pertoca com a consellera de Recerca i Universitats haig de dir que no hi ha una valoració econòmica de l'impacte de la LOSU. I no jugarem a donar suport a una llei que no sabem que es pugui aplicar, i pensarem en cada un dels vicerectors i dels aplicadors d'aquesta llei que hauran de tenir dificultats cada dia en la seva aplicació. Però nosaltres sí que hem fet els deures. Perquè el Govern espanyol és això: «Jo legislo i tu pagues. Segurament deuen estar preocupats pel traspàs de beques; deuen estar gestionant el traspàs de beques, per això no han fet la valoració econòmica. Deuen estar preocupats per l'execució del pressupost. Deuen estar preocupats per la inversió en defensa, perquè veig que el ministre també la defensa. Però nosaltres sí que hem fet aquesta avaluació econòmica, i els hi dic: la LOSU suposarà per al Govern de la Generalitat de Catalunya com a mínim 67 milions d'euros. Qui ho paga? És molt fàcil parlar de precarietat i de plans i quedar bé als mitjans de comunicació. És molt fàcil, però després qui ho ha d'aplicar és el Govern de la Generalitat, i aquesta llei va acompanyada..., sense un pla de valoració econòmica. I això es diu legislar malament. I això es diu deslleialtat institucional. I això es diu no pensar en els vicerectors i vicerectores que hauran de signar els contractes d'aquesta llei. I això no ens ho podem permetre. Per tant, d'entrada, la LOSU val 67 milions d'euros. Qui ho paga? No he vist cap informació respecte a això. Nosaltres volem augmentar la dotació econòmica en infraestructures. Volem treballar pel relleu generacional. I, de fet, ja hi hem treballat de manera consensuada en una jornada sobre com millorar i retenir el talent i fer mesures efectives i aplicables des del Govern de la Generalitat per acabar amb la precarització laboral el proper any. I estem treballant un pla conjunt i l'aprovarem, però que sigui aplicable. Jo no vindré aquí a aprovar plans –ni ho he fet aquest any– sense que hi hagi dotació pressupostària al costat i sense que hi hagi concreció. I aquesta és la realitat de la LOSU: com es paga això? I és deslleial que ho hagi de pagar el Govern de la Generalitat, sense una aplicació i una valoració econòmica. I per què? Doncs perquè, clar, abaixem la dedicació docent de diverses figures del professorat, que hi podríem estar d'acord, però s'haurà de compensar amb contractació d'altres professors. Com es paga això? I em pregunto: a un professor que, per exemple, és publicitari d'una agència, que és autònom, li interessa ser indefinit d'una universitat? El que ens interessa és que els falsos associats deixin de ser falsos associats, tinguin millors condicions laborals. Això és el que ens interessa. Perquè el professorat associat és aquell que per la seva expertesa entra i surt de la universitat, i se l'ha de retribuir millor. I tant que sí –i tant que sí–, que tots hem sigut membres de departaments i els professors entren i surten –els professors associats. El que hem d'evitar és que hi hagi gent que faci la tesi doctoral sent fals associat. Això sí que ho hem d'evitar –això sí. I una mesura és eliminar la taxa de reposició, que tampoc he vist aquí que hi hagués cap canvi, en la taxa de reposició. Per tant, fer titulars als mitjans de comunicació és molt bonic, i els compartim, però hi ha d'haver dotació econòmica darrere o parlar d'això..., o, com a mínim, que el ministeri enviï una simple valoració econòmica de la LOSU, perquè, si no, és deslleialtat institucional, i nosaltres no hi jugarem. I sé que aquest discurs que faig avui aquí no és fàcil, però és la meva responsabilitat dir que una LOSU i una llei universitària com ho era el pla Bolonya..., havia de ser aplicable i havia d'anar amb dotació pressupostària, perquè, si no hi ha dotació pressupostària, estem parlant de brindis al sol. Estabilitzar associats, oh, clar que volem, i ho treballarem l'any que ve. En els pressupostos ho treballarem, i hi estem treballant amb totes les universitats. I tant que ho treballarem. I tant que traurem les places que puguem. I tant que ho farem. I treballarem pel capítol 1. I hi estem treballant, però no farem re ni prometrem re que no puguem complir. I això ho hem fet aquest darrer any. Aquesta llei està en tràmit parlamentari, i vostès tenen l'oportunitat d'enriquir tot allò que nosaltres estem preparant amb aquestes esmenes, des de la voluntat d'escolta. I no vaig entrar una moció..., no vam presentar una moció, a l'anterior interpel·lació; tota la mà estesa, però en la reforma laboral el Govern espanyol va acabar comprant i aprovant a la llei de la ciència les mesures que vam aportar des del Departament de Recerca i Universitats. Ens van criticar, però van ser les que finalment es van aprovar, perquè ho vam liderar des d'aquí, perquè sabem, els gerents universitaris, quin és l'aplicador del dret de cada un dels casos. Per tant, estem compromesos amb l'estabilització del personal, però també estem compromesos a parlar, des de la responsabilitat i des de la concreció, que les mesures han d'anar acompanyades de finançament. I amb això és amb el que estem compromesos i estem oberts a seguir negociant.
Moltes gràcies, consellera. Suspenem la sessió fins demà a les nou del dematí. Moltes gràcies.