Tere, jõudu! Ilusat töönädala algust! Alustame täiskogu VIII istungjärgu 11. töönädalat. Vaatamata kõigele on endiselt võimalik üle anda eelnõusid ja arupärimisi. Vabariigi Valitsuse esindaja Heili Tõnisson, palun!
Austatud härra Riigikogu esimees! Hea Riigikogu! Vabariigi Valitsus algatab täna neli seaduseelnõu. Esiteks, välisõhu kaitse seaduse muutmise seaduse eelnõu, Riigikogus esindab seaduseelnõu menetlemisel Vabariigi Valitsust keskkonnaminister Mati Raidma; teiseks, mõõteseaduse, alkoholi-, tubaka-, kütuse- ja elektriaktsiisi seaduse ning riigilõivuseaduse muutmise seaduse eelnõu, Riigikogus esindab seaduseelnõu menetlemisel Vabariigi Valitsust majandus- ja taristuminister Urve Palo; kolmandaks, ravikindlustuse seaduse muutmise seaduse eelnõu, Riigikogus esindab seaduseelnõu menetlemisel Vabariigi Valitsust tervise- ja tööminister Urmas Kruuse; neljandaks, Eesti Vabariigi ja Luksemburgi Suurhertsogiriigi vahelise tulu- ja kapitalimaksudega topeltmaksustamise vältimise ning maksudest hoidumise tõkestamise lepingu ja selle juurde kuuluva protokolli ratifitseerimise seaduse eelnõu. Riigikogus esindab selle seaduseelnõu menetlemisel Vabariigi Valitsust rahandusminister Maris Lauri. Aitäh!
Rohkem soove ei ole. Olen vastu võtnud neli eelnõu, millega talitame kodu- ja töökorra seaduse järgi. Nüüd palun teeme kohaloleku kontrolli! Kohal on 85 Riigikogu liiget, puudub 16. Nüüd päevakord. Austatud Riigikogu, panen hääletusele Riigikogu täiskogu VIII istungjärgu 11. töönädala päevakorra. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Päevakorra kinnitamise poolt on 82 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei ole. Päevakord on kinnitatud.
Täna on päevakorras arupärimine, mille on esitanud Riigikogu liikmed Urbo Vaarmann, Tarmo Tamm, Valeri Korb, Priit Toobal, Marika Tuus-Laul ja Lauri Laasi. Arupärijate nimel Marika Tuus-Laul, palun!
Austatud istungi juhataja! Head kolleegid! Meid ajendas seda arupärimist paar kuud tagasi tegema see, et haigekassa ning Sotsiaalministeerium, sh tervise- ja tööminister Urmas Kruuse tulid välja infoga, et alates 2016. aastast on perearsti saatekiri nõutav kõikide eriarstide juurde vastuvõtule pääsemiseks. Paljude arstide puhul ei ole seda praegu vaja olnud, näiteks pulmonoloogi ehk kopsuarsti vastuvõtule ei ole vaja perearsti saatekirja, samuti psühhiaatri vastuvõtule, naha- ja suguhaiguste arsti, günekoloogi, silmaarsti juurde jne. Meid hämmastab, et seda nimetatakse eriarstiabi kättesaadavuse parandamiseks. Paneme filtri ette ja parandame sellega kättesaadavust? Selle kohta on sõna võtnud ka perearstid. Nemad leiavad, et neid erialasid ei saa ühtse kogumina võtta, kõiki neid tervisehädasid peab ikkagi eraldi analüüsima. Naistearstide selts on seisukohal, et seni, kuni perearstidel ei ole vastavat kabinetti, aparatuuri ja loomulikult ka ettevalmistust, ei tohiks seda mitte mingil juhul teha. Paljud arstid on rõhutanud, et selle muudatusega võib perearst muutuda vaid pelgalt saatekirja andjaks ja see osutub küllaltki koormavaks. Sellega seoses on meil hulk küsimusi härra ministrile, kes on ühtlasi ka haigekassa nõukogu esimees. Küsimegi põhiliselt, kuidas niisuguse vahelüli lisamine aitab arstijärjekordi lühendada. Aitäh!
Arupärimisele vastab minister Urmas Kruuse. Palun!
Austatud Riigikogu esimees! Auväärsed Riigikogu liikmed! Head külalised! Tõepoolest, mulle on esitatud arupärimine nelja küsimusega. Loen siinkohal küsimused ette, kuna hea arupärija kirjeldas nende tausta lahti. Esimene küsimus: "Haigekassas plaanitav muudatus mõjutab eeskätt Eesti perearste. Millised on praeguste analüüside tulemused selles osas, kui palju vajavad perearstid lähitulevikus lisakoolitusi ja -ressurssi?" Dokumendis "Eesti tervishoiu arengusuunad aastani 2020" on ette nähtud lisaks muule ka peamised tegevussuunad esmatasandi tervishoiu arendamiseks. Üks eesmärk on tugevdada perearsti kui koordineerija ja väravavahi rolli ning arendada krooniliste haigustega inimeste jälgimist perearsti juures. Samad eesmärgid on püstitatud ka peremeditsiini eriala arengukavas aastani 2020. Haigekassa tööplaan näeb ette analüüsida 2015. aasta jooksul koostöös perearstide ja erialaseltsidega, millisel määral ja kas üldse aitaks saatekirja nõude kehtestamine seni nn saatekirjata arstierialadel kaasa arsti poole pöörduva inimese tervisemure kiiremale lahendamisele. Saatekirja nõude kehtestamise eesmärk on, et perearst annaks kiiremat abi inimestele, kelle terviseprobleem on lihtsam. Tänu sellele peaksid need inimesed, kes vajavad tingimata eriarsti abi, kiiremini nende juurde pääsema. Perearsti teenuse kättesaadavus Eestis on hea ning inimeste rahulolu perearstisüsteemiga suur. Süsteemi edasist arengut silmas pidades on asjakohane arutada selle üle, milliste terviseprobleemide puhul saaks perearst oma nimistu inimestele veel asjatundlikumat ja kiiremat abi osutada. Perearst on pädev diagnoosima ja määrama ravi suure osa haiguste korral. Eriarsti sekkumise vajaduse üle peaks otsustama pädev spetsialist. Perearstidel on kohustus ennast erialaselt täiendada ja koolitada nii nagu ka kõigil teistel arstierialadel. Koolituste komponent on üks osa perearstide rahastamise mudelist. Konkreetne koolitusvajadus lepitakse kokku erialaseltside ja perearstide vahel. Kindlasti me arvestame selle analüüsi tulemusena perearstide käest saadud tagasisidet. Aga loomulikult on kõigepealt erialaseltsidel vaja omavahel kooskõlastada, mis terviseprobleemidega nende arvates saaks esmatasandil hakkama perearst ning mis probleemid eeldavad edasisuunamist. Küsimus nr 2: "Paljud arstid on rõhutanud, et plaanitava muudatusega võib perearst muutuda vaid pelgalt saatekirja andjaks. See omakorda koormaks tervishoiusüsteemi veelgi. Näiteks puudutab see günekoloogi vastuvõttu, kus on oluline regulaarne kontroll. Kas Te pooldate kõigi eriarstide puhul saatekirja kohustuslikuks muutmist ja leiate, et perearstidel peab olema valmisolek nii teadmiste kui ka aparatuuri näol teha näiteks günekoloogilist läbivaatust?" Saatekirja nõude laiendamise eesmärk on tugevdada perearsti väravahi rolli. Loomulikult ei piisa vaid sellest, et oleme juba perearsti meeskonda laiendanud teise lisaõega. Tervisekeskustes lisanduvad meeskonda ka ämmaemand, koduõde ja füsioterapeut. Laiendatud perearsti meeskonna toel on perearstil võimalik teha rohkem sisulist tööd ning tegelda just arsti pädevust eeldavate probleemidega. Küsimus on ka arsti professionaalsuses – ta ei tohi taandada end saatekirja väljastajaks, vaid peab patsiendi probleemidesse sisuliselt süvenema. Kaalume tõepoolest saatekirja nõude kehtestamist kõigi erialade puhul. Me mõistame, et see ei ole muudatus, mille saab kohe rakendada täies mahus. Arvestades aga esmatasandi arstiabi arengut, seda, et meeskonda hakkab kuuluma ka ämmaemand, kelle kompetentsi kuulub peale raseduse jälgimise ka lihtsamate analüüside võtmine, reproduktiivtervisealane nõustamine ja teatud retseptide väljastamine, on see tulevikus igati asjakohane. Ka praegu osutab umbes 10% perearstidest osaliselt günekoloogiteenuseid. Vajalikud vahendid on seda teenust osutavatel perearstidel olemas ja loomulikult saab see ka rahastatud. Küsimus nr 3: "Eesti arstide seas on olnud juttu nn eelsaatekirja kehtestamise vajadusest. See tähendab, et perearst saadab eriarstile eelsaatekirja, kes selle läbi loeb ning annab esialgse hinnangu (kas patsient üldse peab eriarsti vastuvõtule minema, kui kiireloomulise ravijuhtumiga on tegemist jne). Eelsaatekirja kehtestamine hoiaks ära patsiendi ilmaaegse jooksutamise. Mida Te arvate eelsaatekirja kehtestamise mõttest ja kas te olete seda haigekassa nõukogus arutanud?" Eelsaatekirja all peetakse tõenäoliselt silmas 2013. aastal Eesti Haigekassa tervishoiuteenuste loetellu lisatud eelkonsultatsiooni teenust. Perearst võib patsienti suunata eriarsti juurde kas e-saatekirjaga või paberkandjal saatekirjaga. Kui paberkandjal saatekirjaga patsient läheb alati ise eriarsti vastuvõtule, siis e-saatekirjaga patsient võib minna tavalises korras ise eriarsti vastuvõtule või vaatab eriarst esmalt e-saatekirjas oleva info läbi ja otsustab selle alusel, kas on vajalik e-konsultatsioon või e-visiit. E-konsultatsioon on teenus, kui eriarst saadab perearstile digitaalselt soovitused patsiendi edasise jälgimise või ravi kohta. E-visiit tähendab seda, et eriarst otsustab e-saatekirja põhjal, et patsient vajab eriarsti vastuvõttu. Samuti otsustab eriarst saatekirjas oleva info baasil, kui kiirelt patsient abi vajab, ja seejärel lepitakse kokku eriarsti vastuvõtule minemise aeg. Sisuliselt ei pea patsient tänu e-konsultatsioonile mitmeid kordi arstide vahet liikuma ning vajalikud otsused lepivad eriarst ja perearst eelnevalt kokku. Selgituseks veel, et e-saatekirja arenduse eesmärk ongi, et tulevikus toimuksid kõik suunamised eriarsti juurde e-saatekirja alusel. Neljas küsimus: "Milline on Teie kui ministri seisukoht, kas iga eriarsti vastuvõtule saatekirja kohustuslikuks muutmisega laheneb eriarstiabi vastuvõttude pikk järjekord ning kõikidele patsientidele saab olema garanteeritud eriarsti vastuvõtule pääsemine eriarstiabi ravijärjekorra maksimumpikkuse (nt ambulatoorse eriarstiabi puhul kuus nädalat) aja sees?" Ravijärjekordade lühendamine on üks tervisevaldkonna eesmärke. Vastavalt Eesti Haigekassa arengukavale aastani 2018 on oluline leida tervikuna lahendusi ooteaegade lühendamiseks nii raviasutustes kui ka üksikutel erialadel. Kindlasti ei ole nii keerulisele probleemile, nagu on pikad ravijärjekorrad, ühte lihtsat lahendust. Esmatasandi arstiabi tugevdamine on üks samm ravijärjekordade lühendamisel. Nagu juba öeldud, saatekirjanõude kehtestamine muudab patsiendile, kellel on ilmtingimata vaja eriarstiabi, teenuse kättesaadavamaks. Haigekassa on alates käesolevast, 2014. aastast rakendanud ka sellise meetme, et ravi rahastamise uutes lepingutes on tervishoiuteenuse osutajale ülesandeks seatud tagada teenuse osutamine ettenähtud aja piirides ning anda kindlustatutele võimalus registreeruda ravijärjekorda vähemalt nelja kuu jooksul. Ja selle nõude täitmist Eesti Haigekassa oma lepingupartnerite puhul ka jälgib. Optimaalse tervishoiuteenuse kättesaadavuse tagamine nõuab muudatusi ka haiglate töökorralduses, sh ambulatoorse ja päevaravi eelisarendamist ning tervikliku patsiendikäsitluse edendamist. Sotsiaalministeerium on koostöös Eesti Perearstide Seltsi ja Eesti Haigekassaga saatekirja kehtestamist arutanud, kuid esialgu ei ole veel põhjust rääkida konkreetsetest sammudest, võimalusi alles analüüsitakse. Me tahame kindlasti rõhutada, et enne konkreetsete muudatuste tegemist arutatakse need teemad läbi kõiki osapooli puudutavates küsimustes. Aitäh!
Küsimused ministrile. Marika Tuus-Laul, palun!
Aitäh! Austatud härra Kruuse! Me ikkagi küsime, kuidas need järjekorrad siis vähenevad, kui me paneme patsiendi ja eriarsti vahele veel ühe vahelüli perearsti näol. Minu meelest see vaid pikendab ravini jõudmise aega ja jooksutab inimesi veel rohkem. Perearstid ise ei ole selle muudatusega sugugi nii väga nõus. Nad arvavad, et see vahelüli, mis sinna pannakse, on sisuliselt enamasti vaid saatekiri saatekirja pärast, mitte ei aita inimesi kiiremini eriarsti juurde.
Auväärt küsija! E-tervise igakülgne eesmärk on ühelt poolt lühendada järjekordi ning teiselt poolt osutada õiget ja õiglast arstiabi. Kui me vaatame praegust süsteemi ja peame silmas ka e-konsultatsiooni e-saatekirja kasutamisel, siis võib loota, et see peaks inimeste jooksutamist vähendama. Seda ma oma vastuses juba selgitasin. Kui eriarst ja perearst lepivad diagnoosimisel omavahel kokku, et patsient ei pea eriarsti juurde minema, siis algab kogu ravi ju kiiremini, käik eriarsti juurde jääb ära. See on ka üks võimalus ravijärjekordi lühendada. Sügisel enne kooli algust üks lapsevanem kirjutas, kui keeruline oli pääseda silmaarsti juurde – laps peab kooli minema, aga silmaarsti juurde on liiga pikk järjekord, kool hakkab enne pihta. Aga sellesama teenuse, mida ta tahtis silmaarsti käest, oleks ta saanud ka perearsti juures, ja üsna kiiresti. Perearsti kui väravavahi rolli suurendamine on kindlasti üks strateegilisi eesmärke. Samas ma viitasin oma vastuses ka seda, et uuendus ei tähenda, et järgmisest aastast hakkavad kõik nn saatekirjata erialad tingimata olema saatekirjaga erialad. Ent see kindlasti aitab kaasa eriarstiabi järjekordade lühendamisele. Perearsti meeskonda aga suurendatakse nii ämmaemanda, füsioterapeudi kui ka lisaõe võrra, sest tema töömaht kindlasti kasvab.
Erki Nool, palun!
Aitäh, austatud juhataja! Austatud minister! Ma küsin võib-olla natuke spekulatiivselt. Jutt on järjekordade lühendamisest. Kas üht probleemi ei võiks ära lahendada näiteks nii? Kui töövõimetuslehele jääb kõrgepalgaline ettevõtja, kes saab näiteks 5000 eurot kuus, siis alates üheksandast päevast hakkab haigekassa talle suurt hüvitist maksma. Eriarsti vastuvõtule üldkorras pääseb ta alles kolme või nelja kuu pärast. Kas ei võiks olla nii, et ta maksab ise kinni kiirvisiidi eriarsti juurde, saab peagi abi ja selleks kuupäevaks, kui talle oleks ametliku korra järgi saabunud aeg eriarsti juurde minna, riik kompenseerib talle tehtud kulutuse? Riik võidab kokkuvõttes kümneid tuhandeid eurosid.
Hea küsija! See on teema, millega haigekassa nõukogu praegu tegeleb. On moodustatud eraldi töörühm, mis käsitleb nn hüvitisesüsteemi, et arutada täiendavaid teenuseid eriarstiabi järjekordade lühendamiseks. Samas peame möönma, et praktika on olnud selline, et kui perearsti hinnangul keegi vajab väga kiiret eriarsti sekkumist, siis üldjuhul suudetakse omavahel kokku leppida, et inimene saab kiiremini eriarsti vastuvõtule. Aga me igal juhul tahame pakkuda täiendavaid võimalusi eriarstide juurde saamiseks. Need on olnud väga tõsised diskussioonid. Töörühmas on esindatud kõik sotsiaalpartnerid, kelle eesmärk on muu hulgas ka see, et süsteem ei muutuks haigekassale ülemäära koormavaks, nii et seda ei ole võimalik enam rahastada. Oluline on, et kõik osapooled saaksid kasu.
Heimar Lenk, palun!
Lugupeetud esineja! Minu meelest on viimastel aastatel peetud diskussioonid viinud vaid selleni, et arstijärjekorrad on pidevalt kasvanud. Kui võrrelda mõne aasta statistikat, siis näeme, et järjekorrad on läinud üha pikemaks. Ma pean silmas just suuremaid linnu. Nüüd te tahate teha uue korra, aga minu meelest on tegemist lisafiltriga, mis takistab inimestel arsti juurde saada. Nad kas loobuvad üritamast või lähevad ja ostavad endale suure raha eest tasulise arstiabi järjekorranumbri. Minu meelest kogu Eesti arstiabindus lähebki ajapikku selle peale üle, et lõpuks jäävad meil põhiliselt tasulised visiidid eriarstide juurde. Lükake mu väited ümber, palun!
Hea küsija! Ma isiklikult ei ole küll oma ametiaja jooksul kuskilt memodest välja lugenud suunda, et Eesti tahab ravikindlustuses loobuda solidaarsusprintsiibist ja minna üle sada protsenti tasulisele ravile. Kui me vaatame järjekordi, siis te väga õigesti viitasite, et teatud suuremates haiglates on teatud erialadel järjekorrad pikenenud. See tähendab seda, et inimesed soovivad minna just nimelt tippkeskusesse arsti juurde, neid arste usaldatakse rohkem. Selle probleemi leevendamiseks tegelevad nii haigekassa kui ka tervishoiu ümarlaud sellega, et püütakse koostada eriarstide nn populatsioonist lähtuvat logistilist kaarti, et panna paika, kus nad peaksid asuma. Eesmärk on juhtumite arvu silmas pidades tagada võimalikult kiire arsti juurde pääsemine. Tuleb hoolega mõelda, millal on mõistlik liigutada patsiente ja millal on mõistlik liigutada arste. Teatud koostöö raames käivad ju praegugi keskuste arstid ka väiksemates haiglates, kus pakutakse nõnda tippkvaliteediga eriarstiabi. Üks täiendav meede on see, et me soovime rakendada üle-eestilise digiregistratuuri. Kui patsient praegu tahab minna eriarsti juurde, siis on tal võimalusi mitu. Idee poolest võib ennast kirja panna kõikidele sama eriala arstide vastuvõttudele üle Eesti. Mida haigekassa selle statistikaga teeb? Ta vaatab, et kõikides haiglates on pikk järjekord. Seda süsteemi tuleb muuta. See tähendab seda, et kui te tahate valida endale arsti juurde pääsemiseks kas kõige kiirema või kõige sobivama tee, siis te peaksite saama reaalajas teada, kus kui pikk järjekord on. Ning te saate registreeruda ainult ühe eriarsti juurde. Niisugune süsteem tagab, et järjekorrad ei ole neli või viis korda üle kirjutatud. See on ääretult oluline, et garanteerida ühtlane juurdepääs eriarstiabile.
Viktor Vassiljev, palun!
Aitäh, härra Riigikogu esimees! Lugupeetud härra minister! Teie jutust kumab läbi, et inimesed, kes tahavad minna tippspetsialisti juurde, tahavad justkui oma enesehinnangut tõsta sellega, et pääsevad kindlasti professori jutule. Neil pole nagu midagi muud teha ja nad lihtsalt tahavad targa inimesega rääkida. Aga meil on massiliselt inimesi, kes tõepoolest vajavad väga hea spetsialisti konsultatsiooni. Neil on saatekiri olemas ja nad ikkagi ootavad kuude viisi järjekorras. Samas võib kõrge tasemega spetsialisti tasulisele vastuvõtule saada peaaegu kohe. Te räägite, et arstiabi peab olema õige ja õiglane. On see süsteem siis õige ja õiglane, kui haigekassa raha eest ei saa abi, aga oma raha eest saab?
Kui me vaatame tervishoiusüsteemi tervikuna, siis kindlasti ei saa patsiendi vaatevinklist öelda, et kogu tervishoid on tasuta. Väike omaosalus, olgu ravimite või ravi eest tasumisel, on ikka ja see sõltub ka sellest, millisesse sotsiaalsesse rühma inimene kuulub. Tippspetsialisti juurde pääsemise üle peaks aga tulevikus rohkem otsustama tohter, kellel on rohkem teadmisi, et mõista, kas tippspetsialisti juurde on vaja minna, ja kui on, siis kas kohe või millalgi hiljem. Te saate ise, hea küsija, väga hästi aru, et kui kõik inimesed sooviksid minna ühe tippspetsialisti juurde, aga 50–70% neist seda tegelikult ei vajaks, piisaks tublist perearstist, siis kujuneks selgelt ebaõiglane järjekord. Ühiskond saaks aga täiesti vale informatsiooni, et neid erialaarste oleks meil kordades rohkem vaja. Õige ja õiglase arstiabi puhul ma pidasin silmas ka seda, et kui me vaatame tervishoiusüsteemi tervikuna, siis ligi 50% erakorralise meditsiini osakonda pöördumistest on olnud juhtumid, kus ei ole olnud vajadust kohale minna. Probleemi lahendanuks ära ka perearst. See tähendab seda, et kogu süsteem peab olema paindlikum, õiglasem ja õigem. Tuleb kasutada perearstide oskusi ja teadmisi. Neid tuleb ju tänu koolitusele ja praktikale aina juurde. Üldiselt julgen kindlasti öelda, et need meetmed aitavad ravijärjekordi lühendada.
Mihhail Stalnuhhin, palun!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud härra minister! Mõni aasta tagasi ootasin peaaegu kolm kuud üht operatsiooni – käe närviga oli probleeme. Ma pole meedik ega tea õigeid termineid, aga veidi hiljem sain aru, et enam-vähem sama probleem oli kodanik Ilvesel, kes läks operatsioonile Soome. Mis te arvate, kas president läks sinna sellepärast, et Eestis on spetsialistide juurde liiga pikad järjekorrad, või ei usalda ta Eesti arste, kes selliseid operatsioone kohe kindlasti teevad?
Auväärt küsija! Mul on väga keeruline teile vastata, kuna ma ei ole auväärt presidendi haiguslugu näinud ja ma ei tea, millise konsiiliumi alusel otsustati konkreetselt seda ravi just välisriigis saada. Minu laualt käib läbi erinevaid teemasid, mis on seotud raviga välismaal, ja ma tean, et selliste otsuste tegemiseks on arstide konsiiliumid. Niisugust asja ei otsusta üks isik. Aga praegu ma ei saa teile vastata. Mis puutub operatsioonide tegemise aega, siis kindlasti arstid otsustavad ka selle üle, kas lõikuse tegemine plaanitud ajal halvendaks inimese tervist nii palju, et see tuleks kohe ära teha, või võib selle teha plaanipärasel ajal, kui järjekord saabub. Teie puhul oli ooteaeg siis kolm kuud.
Aitäh, härra minister! Rohkem küsimusi ei ole. Avan läbirääkimised. Marika Tuus-Laul, palun!
Head kolleegid! Me saime härra ministri käest äärmiselt asjatundmatud ja demagoogilised vastused, midagi konkreetset öeldud ei olnud. Härra minister räägib, et meil on olnud eesmärk arstijärjekordi lühendada ja eriarstiabi kättesaadavust parandada. Ometi näeme, et aasta-aastalt on need järjekorrad pikenenud, mitte vastupidi. Haigekassa määruse järgi, nagu me teame, tohib eriarstiabi järjekord olla poolteist kuud ehk siis kuus nädalat, rohkem ei tohi. Kui me aga vaatame, kui pikad need järjekorrad on, siis näeme, et teinekord lausa viis-kuus kuud. Näiteks Põhja-Eesti Regionaalhaiglas on neuroloogi juurde järjekord praegu 143 päeva ehk siis viis kuud. Silmaarsti juurde pääsemiseks tuleb Tartu Ülikooli Kliinikumis oodata 108 päeva. Nüüd tahetakse järjekordi lühendada, aga pannakse vahele veel üks filter, mis takistab arsti juurde pääseda. Selle peale saab ainult öelda, et nii raskendatakse inimeste pääsemist eriarsti vastuvõtule veelgi. Siin ei ole ju mingit loogikat – kuidas me saame seda lühendamiseks nimetada? See on täiesti mõistmatu! See pikendab protsessi kohe kindlasti. Inimene lähebki eriarsti juurde vaid siis, kui väga suur häda käes on. Põhiliselt ta läheb perearsti juurde, kui tal on mingi lihtsam häda või kellegi välja kirjutatud rohtu vaja. Aga kui inimene tunneb, et häda on väga suur, siis ta läheb loomulikult eriarsti juurde. Ega keegi ei taha sinna niisama minna ja viis kuud oodata. Kui vähegi võimalik, püütakse oma perearstiga asi korda ajada. Võib tõesti juba praegu ette arvata, et uuendus on lihtsalt patsientide suurem jooksutamine. Perearstid ise ütlevad, et see on neile kindlasti väga koormav lisatöö, ka nemad ei näe vajadust inimesi jooksutada. Pealegi nad kardavad, et nendele ei anta selleks raha juurde, lihtsalt suurendatakse koormust. Näiteks naistearstide selts on väga konkreetselt öelnud, et me ei saa sellist süsteemi enne käivitada, kui perearstidel on vastav kabinet, aparatuur ja ettevalmistus. Inimene tahab ikka konkreetse spetsialisti juurde pöörduda. Ma ei kujuta ette, kuidas võiks see käia maal väikses kohas, kus perearstil on üks pisikene toakene, kuhu mahuvad tool ja laud ning kus hädakorral saab võtta vereanalüüsi, et saata see suuremasse keskusesse, kust vastused tulevad. No mis kabinettidest me räägime! Miks me paneme selle filtri vahele? Tehakse täiesti kunstlik takistus, et inimesed ei pääseks oma hädaga eriarsti juurde. Tagajärg võib olla, et haigus muutub krooniliseks ja hiljem on selle ravimine juba hoopis kallim. Kindlasti on see väga suur kontrast varasemaga võrreldes, kui inimene pääses hoopis kergemini arsti juurde. Kui oli mingi häda, siis jaoskonnaarst suunas kohe kõrvalkabinetti või tuli ise sinuga kaasa, sulle tehti seal vajalikud uuringud, sh röntgen. Kõik oli kättesaadav. Selge, et arstiabi on kallis, ma saan aru. Kuid meie perearstisüsteem on kõige odavam, kõige enam raha kokku hoidev süsteem maailmas. Väravavahi roll ongi ju selleks, et inimene ei saaks edasi minna. Seni paljude erialade puhul seda vahelüli polnud, jäeti teatud erandid. Näiteks psühhiaatrilised probleemid – inimene ehk ei taha detailselt perearstile selliseid hädasid kuulutada – või näiteks nahaarsti või pulmonoloogi kompetentsi kuuluvad mured. Inimene tunneb need ära ja otsib abi, kui tõesti on häda käes. Günekoloogist ma ei räägigi – tahaks ikka just selle väljaõppe saanud spetsialisti juurde minna. Patsient soovib, et teda ravib eriarst. On kummaline, et seda uuendust, mida nüüd tahetakse teha, nimetatakse eriarstiabi kättesaadavuse parandamiseks. Ei saa kuidagi aru, kuidas see saab võimalik olla. Härra minister ütles äsja, et solidaarsus ei vähene, aga tegelikult me näeme, kuidas inimeste omaosalus pidevalt suureneb. Väga paljud käivad oma raha eest arsti juures, et abi saada. Hambaravi saab ainult oma raha eest ja ravimite hinnas on omaosalus väga suur. Ma arvan küll, et kui minister rohkem süsteemi süveneks, siis ta saaks aru, et inimene ikka suure hädaga läheb raha eest arsti juurde. Aitäh!
Viktor Vassiljev, palun!
Aitäh, härra Riigikogu esimees! Ma küsin igaks juhuks kohe kolm minutit juurde.
Palun, lisaaega kolm minutit!
Siia tulles ma ei mõelnud läbi, millest rääkima hakata. See on ju minu eriala ja mu süda valutab kogu aeg selle pärast. Aga kaheksa minutiga peab hakkama saama. Oi jaa! Vaadake, ka siis, kui 15 aastat tagasi tervishoiureformi alustati, olid arstijärjekorrad, aga siis mõisteti järjekorra all midagi hoopis muud. Need oli viis-kuus-seitse inimest, kes istusid arstikabineti ukse taga pingi peal ja ootasid. Kui keegi pidi ootama tund-poolteist või kaks tundi, siis ta võis kaebuse kirjutada ja järgnes päris suur pahandus. Keegi ei kujutanud tollal ettegi, et kunagi võivad kujuneda kuudepikkused järjekorrad. Kui seda tervishoiureformi alustati, siis arstid tõepoolest hoiatasid ette, et sellisel kujul tervishoiusüsteemist, kus on eraõiguslikud teenusepakkujad, kes kandideerivad avalik-õiguslikule rahale, seejuures konkursi alusel, kasutades igasuguseid lubatud ja lubamatuid võtteid, tallates üksteise jalgade peal, ei tule head. Aga enamik ei uskunud. Ma mäletan väga hästi, et kui tervishoiureformi kavandati, siis esimese asjana löödi Sotsiaalministeeriumist kõik arstipaberitega inimesed minema. Siis oli kergem tervishoiureformi teha. Ja nüüd me näemegi enam-vähem sellist olukorda, mille eest tookord hoiatati. Aga aeg on läinud – 15 aastat on läinud! Nooremad inimesed ei tea seda, millest Marika Tuus just praegu siin puldis rääkis. Nad ei tea, kuidas vanasti oli. Nad ei tea seda ja neid ei huvitagi. Nemad näevad praeguseid probleeme. Paraku nüüd tuleb mõelda uusi lahendusi. Aga uued lahendused – mina olen vana inimene, ma tean – tihtipeale ongi need, mis on aastakümneid tagasi töötanud. On hakatud rääkima tervisekeskustest, justkui see oleks midagi väga uut, väga perspektiivset, väga huvitavat. Soomes on tervisekeskused, Rootsis on tervisekeskused. Aga kogu selle nõukaaja olid meil tervisekeskused – need olid needsamad polikliinikud. Tulemegi sinna ringiga tagasi. Me oleme ravijärjekordade lühendamisega kangelaslikult tegelenud 15 aastat, aga need millegipärast muudkui pikenevad ja pikenevad. See on nagu kolme peaga lohe: lööd ühe pea maha, kolm tükki kasvab asemele. Ikka tehakse mingeid uusi arengukavasid, uusi rakendusplaane, muid dokumente. Terve ministeeriumitäis ametnikke teeb tublit tööd – nad istuvad päevad läbi nõupidamistel ja teevad ka õhtuti tööd, vehivad midagi kirjutada. Nad istuvad 60 inimesega koosolekul, näitavad üksteisele oma värvilisi PowerPointe ja rõõmustavad siiralt nende üle. Selline töö käib pidevalt, aga järjekorrad muudkui pikenevad. Miks nii on, sellest mitte keegi aru ei saa. Samas räägitakse, et me oleme lollid ja laisad, me teenime vähe, ei maksa piisavalt makse, haigekassas ei ole raha. Seda küll, aga tuleb välja, et haigekassa rahaga makstakse kinni ka haigemajade karbikulud, makstakse elektri ja kütte eest, makstakse aktsiisi- ja käibemaksu, mis kõik sellega kaasneb. See on tohutu raha raiskamine ja selleks kuidagi summasid jätkub. Arvatakse ka, et probleem ei ole rahas, vaid selles, et tohtrid lasevad jalga, et arstid jooksevad minema, lähevad sinna, kus on parem palk ja jõukamad patsiendid. Aga ka meil on arstid siiski olemas, spetsialistid on olemas ning raha eest saab sellegi defitsiidi kätte. See on muuseas veel üks asi, mis ei ole sugugi mitte uus, vaid on alati olnud. Ka hallil nõukaajal sai defitsiidina kätte igasugust uhket välismaa kaupa ja pääses professori vastuvõtule. Kõike, mis oli defitsiitne, sai kätte, aga raha eest. Väga huvitav, tolle ühiskondliku formatsiooni ja praeguse ühiskondliku formatsiooni põhiline mõõdupuu on üks: kui palju sul pappi on. Ja nii see asi kestabki. Nüüd me üritame midagi uut leiutada. Kogu aeg leiutatakse midagi uut. Praegu treitakse uut rahvatervise seadust. Jälle istuvad ametnikud koos ja kirjutavad, kirjutavad, kirjutavad midagi, kusjuures üks ei tea, mida teine kirjutab. Kõik see tuleb viimaks siia Riigikogu ette ning tark sotsiaalkomisjon vaatab selle läbi ja teeb oma targad otsused. Nõnda sünnib jälle üks röögatu mammutseadus, millest mitte keegi aru ei saa, aga koalitsioonisaadikud teavad, et see on hää, see on vajalik – sest seda ju kinnitati. Sest seda kinnitas inimene, kelle sõnades kahelda ei saa. Ja nad litsuvad oma rohelist nuppu, meie litsume punast nuppu, aga rohelisi nuppe on millegipärast rohkem ja nii see jälle läbi lähebki. Niimoodi leiutatakse uusi asju. Teate, nendes uutes asjades tihtipeale ei ole mitte midagi uut, kõik on juba ammu läbi proovitud. See on nagu lugu kahest pimedast inimesest, kes uurivad elevanti. Tohtrid uurivad seda osa, kus on lont, ja patsiendid seda osa, kus on saba. Aga need, kes teevad seadust, pistavad näpu hoopis sinna, kuhu mitte ei tasuks näppu pista, ja uurivad elevanti sealtpoolt. Ja ei klapi need järeldused kokku mitte kuidagimoodi. Aga kes on kannataja? Kas ametnikud? Kindlasti ei ole nemad kannatajad. Nemad saavad oma palga kätte sõltumata sellest, kuidas seadus välja näeb. Kas kannatavad arstid? Küll arst leiab endale tööd. Arst leiab tööd ükskõik kus, siin või seal – temaga ei juhtu midagi. Just patsient on see kannataja – tema, see kõige nõrgem osapool, peab kannatama välja kõik selle, mis me välja mõtleme. Me mõtleme välja, et olgu saatekiri ka silmatohtrile. Ma küll ei kujuta ette, mis teenus see on, mida perearst silmaprobleemi puhul võiks osutada. Minu arvates maksimum on see, et ta võiks silmad üle lugeda – üks ja kaks. Võib ju kokku keevitada ka niisuguse regulatsiooni, et tahad minna eriarsti juurde, pead tegema keeleeksami – järjekorrad kohe lühenevad. Aga mis puutub järjekordade pikkusse, siis see on ju paika pandud, kui pikk tohib olla järjekord. Ega need pikemad ei olegi, sest tervishoiuteenuse osutaja teab, et kui järjekord on pikem, siis see on väga paha, siis saab sõimata ja haigekassa rakendab repressioone. Ja nii ta lihtsalt ei panegi rohkem inimesi järjekorda. Sellepärast on järjekorrad alati lubatud pikkusega. Aga mis meil ei ole Euroopa keskmise pikkusega, see on meie inimeste eluiga. Millegipärast see ei ole sama pikk kui keskmisel eurooplasel. Need, kes on praegu otsustajad, kes on praegu ministrid, on mõne aasta pärast pensionärid. Ja kui rahvas on haige, ei suuda tööd teha, ei teeni palka, siis ei maksa ta ka maksu ning siis ei ole ei tänasel ministril, tänasel riigikogulasel ega tänasel ametnikul kuskilt saada pensioni. Siis on probleem käes. Aga lahendada tuleb see praegu. Põhimõte on nagu meditsiinis: kui valutab, siis tuleb lõigata, mitte siis, kui krambid on möödas ja patsient surnud. Aitäh!
Mihhail Stalnuhhin, palun!
Härra juhataja! Lugupeetud kolleegid! Ma ei jõua ära imestada, kui kurjad te olete, millised nihilistid! Ei tohi niiviisi! Mõelge, andke nõu! Võib-olla inimesed lihtsalt ei tea, mida teha. Mina tean, mida teha. Väga kerge moodus. Mul on üks eluline kogemus, üle 30 aasta vana. Teenisin siis kroonus ja me käisime mitu korda rakette tulistamas Kasahstanis Balkaši ääres. Ning seal oli lugu selline, et sellest laagrist, kus me olime, oli polügoonile vaja sõita mingi 40 kilomeetrit. Seal oli kaks teed. Üks tee oli ohvitseride jaoks, nemad sõitsid nagu mööda asfalti – asfalti seal küll muidugi ei olnud, aga neil oli ideaalselt sile tee. Meie, sõdurid, sõitsime aga KRAZ-i või GAZ-66-ga mööda nii augulist teed, et kui sa 40 minuti pärast autost välja hüppasid, siis isegi hingata oli raske – niimoodi neerud valutasid ja üldse kõik, mis seal autos hoope sai. Kord tuli sellele polügoonile üks kindral asju kontrollima ja ma ei tea, kas juhuslikult või meelega, aga ta viidi sealt laagrist polügoonile mööda sõdurite teed. Kui ta lõpuks autost välja sai ja küsis, kas kõik sõidavad mööda seda teed, siis talle öeldi, et ei, te juhuslikult sattusite sellele, samas kõrval on üks väga hea, selline džentelmenide jaoks sobiv tee. Siis kindral ütles niiviisi, et nüüd kõik ohvitserid, kõik komandörid sõidavad mööda seda sõdurite teed ja kui keegi rikub seda reeglit, siis jääb ta pagunitest ilma. Ja tema tuleb paari kuu pärast tagasi ja kontrollib olukorda. Ma ei kujuta ette, kuidas see võimalik oli, aga kahe nädala pärast oli tee korras, kõik 40 kilomeetrit. Vaadake, meil praegu vaevleb järjekordades ca 1 200 000 inimest, aga küsimus on umbes ühes tuhandes. Kõigepealt valitsus ehk poolteistkümmend inimest, paneme uhkuse mõttes presidendi siia juurde, õiguskantsleri, võib-olla veel kellegi, pluss meie siin Riigikogus ehk sada inimest, samuti need, kes Sotsiaalministeeriumis meditsiiniga tegelevad – osakondade juhid, ametite juhid ja kes seal kõik on, kokku maksimaalselt 150 inimest, pluss nende pereliikmed, võtame ümmarguselt igaühe kohta kuus inimest. Kokku teeb tuhatkond inimest. Tuleb keelata neil välismaal ravi saamine, kui analoogne teenus on Eestis olemas. See on punkt üks. Punkt kaks: mitte mingit tasulist meditsiini! Jääd haigeks ja kui oled selles nimekirjas, siis oled koos lihtrahvaga selles järjekorras. Uskuge mind, lahendus ei võta isegi kaht nädalat aega! Olukord parandatakse momentaanselt, kui nende endi tervis – meie oma sealhulgas – hakkab sõltuma sellest, kas sa seisad selles tobedas järjekorras või ei seisa. Nihilism on väga negatiivne nähtus. On vaja nuputada, on vaja härra ministrile, ministeeriumile nõu anda ning minu arvates see nõu, mis praegu kõlas, on väga praktiline, väga õige ja viib lahenduseni. Aitäh!
Heimar Lenk, palun!
Aitäh sõnaõiguse eest! Ma palun ka lisaaega.
Kolm minutit lisaaega.
Mul ei olnud kavas siia esinema tulla, aga nii tugevad oraatorid olid ees, et mõtlesin ka omalt poolt mõne sõna öelda. Mind tiivustas seda tegema eelkõige härra Kruuse lubadus meile kõigile, kes me tahame arsti juurde pääseda, et kõik läheb paremaks, sellepärast et ministeerium hakkab olukorda kaardistama. Kaardistame ära, kes on haige, kui palju meil Eestis elab inimesi ja kui palju meil arste on. Ma olen kindel, et see töö jääb pooleli, sest seda kaardistamist on kümmekond korda alustatud. Sellega on hea tähelepanu põhiprobleemilt ära nihutada – me hakkame kaardistama, me loome uue komisjoni, nimetame selle arstijärjekordade vähendamise komisjoniks, hakkame temast ajalehes kirjutama, kui hästi nad töötavad, ja siis vaatame, kuidas tulemused on. Selleks ajaks on uus minister siin puldis ja ütleb niimoodi, et me hakkame nüüd kaardistama, vaatame, mis olukord meil üldse meditsiinis on. Vaat niimoodi me teeme. Ma ei ole seda kõike õhust võtnud. Toon näiteks meie õrna ministri proua Sullingu. Ma olin tema suurel nõupidamisel, kui Venemaa oli vastuseks Euroopa sanktsioonidele kehtestanud ka omapoolsed meetmed ja kui meie piimatootjad olid mures, mis neist nüüd saab. Sellel suurel nõupidamisel oli koos väga palju inimesi Põllumajandusministeeriumist ja mujaltki, kõik olid ehmunud, et mis nüüd tuleb. Ja minister Padar ja proua Sulling, kes on väliskaubandusminister, lubasid seal põllumeestele teate, mida? Proua Sulling ütles niimoodi: on selge, et me hakkame teid aitama, aga kõigepealt andke mulle aega, ma kaardistan ära olukorra, mis meil piimaturul valitseb. Ma meenutan neid sõnu mälu järgi, aga enam-vähem nii see mõte oli. Ta kaardistab seda piimatootmise seisu tänase päevani ja ma pole kuulnud, et oleks ükski uus välisturg meie piima vastu võtnud, välja arvatud Valgevene. Ning Valgevenesse ei läinud me ka mitte omal initsiatiivil. Valgevene pöördus ise meie poole, tal on piimast puudus, sest ta võib piima Venemaale saata nii palju, kui ta tahab, ja nii ta küsibki Eestist juurde. Nüüd te ütlete, et see on vaid üks näide. Aga ma toon veel teise näite Reformierakonna ministrite kohta. See valitsus juhib meid juba ma ei tea kui mitmendat aastat ja me näeme, kuhu me oleme jõudnud. Eesti on kogu oma olemisega enam-vähem samasuguses tupikus nagu meditsiin oma järjekordadega, mis pidevalt pikenevad. Ning olukord halveneb. Toon nüüd näiteks järgmise ministri, Hanno Pevkuri. Kui Reformierakond sõlmis võimuliidu sotsidega, siis visati haldusreform, millega riik oli tegelnud aastaid ja mille peale oli raisatud ma ei tea kui palju miljoneid, peast välja. Järsku selgus, et see haldusreform oma mõjukeskustega – või kuidas neid nimetatigi – ei kõlba kuhugi, me hakkame nüüd uutmoodi haldusreformi tegema. Ja kuulake, mida ütles maaelukomisjonis minister Pevkur! Ta ütles, et me hakkame kaardistama olukorda Eestis. Ma küsisin, mida see tähendab – see kaardistamine. Ta ütles, et me hakkame kaardistama neid teenuseid, mida kohalik omavalitsus peab osutama inimestele ja riigile. Tohoh! Meil on juba 23 aastat jälle oma riiki olnud, ja nüüd hakkame uurima, millised on omavalitsuste ülesanded! Täpselt sama tunne oli täna, kui me kuulsime Kruuse suust, et hakkame kaardistama. No tore, kaardistame ära, kus on pikemad järjekorrad. Härra Kruuse, ma võin teile külla tulla ja teile seda rääkida. Ma tean täpselt, kus on pikemad järjekorrad ja kus on lühemad järjekorrad. Kogu pilt on selge: minu valimispiirkonnas on järjekorrad lühemad ja suurlinnades on need pikemad. Ja ma ei saa tõepoolest aru, mis poliitika see on, kui te ütlete, et kõik ei pea minema heade arstide juurde. Minge siis teie ka viletsama arsti juurde, kui te haigeks jääte! Minge teie ka oma silmahädadega perearsti juurde, ärge minge silmaarsti juurde! Kolleeg Vassiljev meenutas oma noorusaega, nõukogude aega. Mina ütleksin niimoodi, et seda probleemi mina ei mäleta, et polikliinikutes oleks peale uste taga istuvate inimeste olnud muud arstiabi järjekorrad. Seda asja ei olnud. Aga kõik muutus siis, kui meil sai sotsiaalministriks proua Lauristin, kes ütles, et meil hakkab olema tore perearstisüsteem, mille me Inglismaalt üle võtame. Ta ütles rahvale umbes niimoodi, et kõik perekonnad saavad oma perearsti ja see armas perearst ravib teie lapsukesi, ravib ema ja isa ning kindlasti ka vanaisa ja vanaema. Ja Inglismaal on selline komme – mul on meeles, kuidas Marju Lauristin seda rääkis –, et te võite ka öösel oma perearsti koju kutsuda. Nüüd me teame, et ükski perearst ei tule isegi mitte päeval sulle koju. Selline on siis 23 aasta jooksul olnud meie riigi poliitika, millest suuremat osa on välja mõelnud ja ellu rakendanud ehk meile kaela määrinud kurikuulus Reformierakond, kes nüüd tahab ennast puhtaks pesta nendest eelmistest tegemistest, mis pole õnnestunud. Pikad arstijärjekorrad aga on üks Reformierakonna poliitika musternäide – just sinnamaani oleme Eesti meditsiiniga jõudnud. Aitäh!
Valeri Korb, palun!
Head kolleegid! Ma ei võta kolme minutit juurde, vaid püüan paari lausega rääkida, mis ma mõtlen sellest teemast, mida me tänasel päeval arutame. Me ei tõstata seda teemat esimest korda, meie arupärimised on ennegi olnud eriarstiabiga seotud. Ning tervise- ja tööminister härra Kruuse pole esimene minister, kes räägib sellest teemast, ja nende aastate jooksul, mis mina olen olnud Riigikogus, olen ma tõesti juba mitu korda selliseid vastuseid kuulnud. Kõige huvitavam on see, et kui kavalad ka ei ole küsimused, mis arupärimistes esitatud, sama kavalad on meile siin saalis antud vastused. Nii et meil käib nagu väike pingpong: meie esitame küsimused, teie vastate meile, ja elu läheb edasi nii, nagu on. Kõik need aastad me oleme tõesti niimoodi rääkinud ja ma olen veendunud, et see rääkimine kestab edasi, kui meil ei jätku üht ja põhilist asja – julgust. Julgust öelda, et me võtsime 15 aastat tagasi, nagu ütles kolleeg Viktor Vassiljev, vastu otsuse, mis rahva praeguse tahtega kokku ei lähe. See ei lähe kokku nende inimeste tahtega, kes arstidelt abi saada soovivad. Ma soovitan meie ministeeriumil ja valitsusel – ma ei tea muidugi, mis võib toimuda 1. märtsil –, aga ma soovitan järgmisel valitsusel järele mõelda ning tunnistada inimestele, et me tegime 15 aastat tagasi vea. Me ei läinud seda teed, me ei teinud seda, mida te nüüd nõuate, ja seepärast peame edaspidi tegema seda ja seda. Kes on süüdi, öelge inimestele ära! Me saame sellest aru. Võib-olla siis me niisuguste arupärimistega enam saali ei tule ega hakka tervise- ja tööministrilt küsima, mis ikkagi juhtus. Mõtleme sellele, võtame julguse kokku ja räägime rahvale tegelikust olukorrast! Aitäh!
Riigikogu liikmed rohkem ei soovi läbi rääkida. Kas minister soovib? Ei soovi. Lõpetan selle päevakorrapunkti käsitlemise.
Vaba mikrofon. Siret Kotka, palun!
Austatud istungi juhataja! Head kolleegid! Kui Tallinn tuli kaks aastat tagasi välja tõeliselt asjaliku mõttega, et ühistransport võiks olla tasuta, siis olid paljud alguses sellest ideest jahmunud ega uskunud selle elluviimisse. Praeguseks on Tallinn aga väga veenvalt tõestanud, et tasuta ühistransport on täiesti võimalik ja toimiv lahendus. Nüüd on aeg astuda järgmine otsustav samm ja muuta ühistransport priiks üle Eesti. Keskerakond on võtnud eesmärgiks, et kõik maakonnasisesed liinid üle Eesti oleksid tasuta. Oleme välja arvutanud, et kuna riik toetab dotatsioonide näol juba praegu lausa 70% ulatuses maakondlikku ühistransporti, siis selle ülejäänud 30% leidmine oleks juba n-ö koera sabast ülesaamine. Täiendav kulu riigile oleks vaid 13 miljonit eurot, mille leidmine ei käi üle jõu, pigem on see poliitilise tahte küsimus. Umbes sama palju kulub ka Tallinna linnal oma ühistranspordile. Kui Tallinn saab sellega hakkama, siis ei tohiks Eesti riigi puhul ju küsimustki olla. Me teame, et paljud töökohad asuvad maakonnakeskustes. Inimesed sõidaksid oma külast või alevikust Rakverre, Paide, Haapsallu, Jõgevale või mõnda muusse maakonnakeskusesse tööle, kuid transport on liiga kallis ja röövib enamiku palgast, mistõttu asi jääbki katki. Tean ka pensionäre, kes peavad kuu lõpus naabrilt laenu küsima, et näiteks Rakveresse arsti juurde sõita. Neid juhtumeid on küllaga, kus inimesel saab reaalseks liikumistakistuseks pelgalt see, et tal puudub raha bussipileti ostmiseks. Kui me tõesti tahame, et rahvas jääks maale elama ja oleks valmis Eestis töötama, siis tuleb parandada maainimese ligipääsu töökohtadele. Maakonnasisene tasuta ühistransport ei ole midagi müstilist või utoopilist, see on täiesti reaalne ja teostatav lahendus elu hoidmiseks maal. Ma isiklikult olen selle idee tugev toetaja ja annan endast kõik, mis vähegi minu võimuses, et tasuta ühistransport jõuaks Tallinnast ka Lääne-Virumaale ja mujale Eestisse. Aitäh!
Mihhail Stalnuhhin, palun!
Härra juhataja! Lugupeetud kolleegid! Eriarstiabi debati lõpetuseks sobiks väga hästi tsitaat Bulgakovi "Koera südamest". Tubli Šarikov hüüab seal: "Järjekorda, raisad! Kõik järjekorda!" Noh, enam-vähem nii. Aga nüüd tõsisemalt. Kui oled inimestega aastate jooksul kokku saanud, siis tead juba ette, et varem või hiljem hakkab keegi seda või teist asja küsima. Üks selliseid küsimusi, mida kogu aeg esitatakse, on keskmine palk. See aga on üks huvitav asi. Kui näiteks selle aasta suvel tuleb Statistikaamet välja infoga, et Eesti keskmine palk on 1023 eurot, siis neli inimest viiest hakkab su käest uurima, et huvitav, kuidas nad seda arvutavad. Sest tema reaalne elu näitab midagi hoopis muud. Kus elavad need õnnelikud, kellel on nii kõrge palk, ja kuidas seda üldse arvutatakse? Sellepärast, kolleegid, ma ei räägi praegu teile, vaid nendele inimestele, kes vaatavad meid telekast. Sest vähesed teavad – kuigi sellest on juttu tehtud juba, ma ütleks, oma 20 aastat ja minu selja taga istuv härra Nestor on kunagi sellel teemal kirjutanud ja seda väga hästi selgitanud –, miks on meil reaalne keskmine palk ja see, mida meile rõõmsalt näidatakse statistika tulemusena, nii erinevad. Asi on nimelt selles, et Statistikaamet arvutab keskmist palka nii, et võetakse riigiteenistuses olevad inimesed, suuremad ettevõtted ja valikuliselt ülejäänud – väga valikuliselt. Aga kui vaadata Maksu- ja Tolliameti andmeid, siis seal on konkreetselt välja toodud füüsilise isiku tulumaks. Kui te teate seda arvu ja kui te teate, mitu töötavat inimest võttis osa selle maksu maksmisest riigile, siis te oskate välja arvutada reaalse keskmise. Näiteks novembrikuus tuleb nende arvutuste põhjal – see on viimane arv, mis nende koduleheküljel on, kuigi ma ei tea isegi mitte 1000 inimese täpsusega, kui palju töötavaid inimesi, maksumaksjaid meie riigis on, sest sellist arvu pole lihtsalt kusagilt võtta – 770 kuni 780 eurot. 1023 eurot – see on müstika! Tegelik summa on 770–780, seega hoopis midagi muud. Nii et ärge võtke seda tõsiselt. On olemas vale, suur vale ja statistika, nagu ütleb üks vanasõna või niisama tarkus. Reaalne elu ja see, mis kajastub statistikas – need on ikka väga erinevad asjad. Vahe on tavaliselt 20–25%, vanasti oli mõnikord isegi 30%. Ärge laske ennast lollitada ja oma närvisüsteemi rikkuda pea vaevamisega, kus on see õnnelik riik, see õnnelik Eesti Vabariik, kus keskmiselt mina koos oma naabritega peaksin kuus saama 1023 eurot. Seda ei ole olemas, reaalsus on hoopis teine. Aitäh!
Inara Luigas, palun!
Austatud istungi juhataja! Lugupeetud kolleegid! Ma kõnõlõ täämbä teile sääntse jutu, et meil Kagu-Eestih käüse üts sääne leht, minka nimi on Uma Leht. Ja sääl võtva sõna uma inemisõ ja muu aokiräniku. Ja meil om üts sääne aokiränik, ta hinnäst nimetäs ka viil muido hääst inemisest ja tema nimi on Ruitlase Olavi. Temä viimätseh leheh kirotäs sääntse luu nigu om "Raha-hädä". Ja umah luuh ta kirotäs niiviisi: "Mul on veidükõsõ hallõ, et kõik om rahas käänütü. Inemisil on õnnõ üts murõ – raha, õnnõ üts rõõm – tuu om ka raha. Ja kõigilõ hättilõ om õnnõ üts välläpääs, mis om perrä jäänü, tuu om raha. Väega kurva mustri perrä olõmõ elämä pantu." Ja ma taha ka täämbä teile rahast kõnõldä edesi. Nii nigu sääl Kagu-Eestih, nii om õgah riigih niiviisi, siin Eesti riigih ka, et ku sa olõd midägi ostnu, siis sa piäd masma raha. Ku sa olõd ostnu poodist vorstijupi, siis läet järjekorda ja massad kassah raha. Ku sa olõd määndsegi teenüse ostnu, siis piäd ka tollõ teenüse iist masma raha. A Eesti riigih om juhtunu niiviisi, et tõnõkord piät raha masma ka sis, ku ei olõ midägi ostnu ja ei olõ ka määnestki teenüst kasutanu. Ja ma kõnõlõ jälki ja ma jõvva jälki üte asja mano, tu om ootealade tasu. Eesti riigih om niiviisi, et ku sa läed Eesti riigist vällä, siis sa teenüst ei kasuta, a sa piäd masma raha. Ma olõ siin kõnõtoolih mitmõid kõrdi juba tollel teemal kõnõlnu. Ma olõ sügüsest pääle seda teemat torknü siseministrile, ma olõ kõnõlnu kantsleriga ja nüüd otsapidi on see teema jõudnü ni kaugõlõ, et täämbä võeti ka koalitsiooninõukogu huvvõs tuu teema ülõs. Ma väega tahasi, et siollõ Riigikogu aigu viil ootealatasu är muudetäsi, sellepärast et ei olõ normaalne, et sõiduki läheva riigist vällä ja masva tolle iist, mis enditsel siseministril Ken-Marti Vaheril om vussi aetu. Ken-Marti Vaher mõistsõ tetä säändse lepingu, et inemisõ piät masma ka sis, ku ootealateenust ei kasutata. Paljo inemisi omma mu käest küsünü, et ku kaugõl tuu teema om, kuna tuu säädüs vastu võetas. Ma piä õnnõ ütlema toda, et ootealatasude kaotamise perrä ei piä säädüst tegemä, tuu otsus om õnnõ siseministri käeh, tuu om siseminitri Hanno Pevkuri käeh, kes piät tollõ lepingu üle kaema ja piät suunama kõik sõiduki nii, et na piirile läeva ilma ootealatasusid masmalda. Nii et sotsiaaldemokraadi omma väega kõvasti tollõ teema üles võtnu ja ma looda, et nädälä peräst omma uvvõ uudise. Ja ku midägi ei muutu, sis ma luba, et mi võtame Kagu-Eestih midägi konreetsembät ette. Aitüma!
Viktor Vassiljev, palun!
Aitäh, härra Riigikogu esimees! Oli nii tore kuulata kolleeg Inara Luigase suurepärast esinemist. Palun vabandust, Inara, et ma seda kuulasin! See ilmselt ei olnud mõeldud ei mulle ega Stalnuhhinile ega teistele, kes siin istuvad, vaid ikka sinu valijatele. Ahah, seal lehvitab Rainer, et tema sai aru. See on väga tubli, et sa, Rainer, aru said! Kogu Eesti rahvas eeldabki, et inimesed, kes istuvad Riigikogu saalis, saavad aru, noh, kas alati just rahva muredest, aga vähemalt üksteise sõnadest. Ja mina mõtlesin, et räägiks kah oma valijatega. Ma tahan kinnitada oma valijatele, et tihtipeale on inimestel Riigikogu liikmetest mingi imelik, mitte päris õige ettekujutus. Nemad siin justkui muud ei tee, kui hommikust peale joovad konjakit ja võtavad altkäemaksu. Keegi mingisugust reaalset tööd nagu ei teegi. No ei ole see asi päris nii. Siia on ikkagi valitud inimesed, kellel on mingisugused omad plaanid midagi rahva heaks ära teha, ja nad teevad seda. Riigikogu töö ei ole üksikinimeste töö. See on meeskonnatöö ja sellepärast rahvasaadikud ongi fraktsioonides. Ainult fraktsiooni koosseisus saab teha midagi vajalikku oma valijatele ja üldse oma riigi inimestele. Jah, fraktsioonideks on meid tõepoolest jagatud. Meil on ju neli suurt erakonda. Esiteks, Isamaaliit. Igas korralikus riigis peab olema rahvuslik erakond. Ta on ja ta jääb oma toetajaskonnaga. Ta sai küll kunagi külge paha haiguse, mida nimetatakse Res Publicaks, ja ta maadleb sellega, aga küll nad hakkama saavad. Reformierakond on tublisti kogu aeg oma reformidega edasi läinud. Ikka selleks, et need inimesed, kes on noored, oleksid edukad, terved ja rikkad. Aga paraku suure hooga edasi marssides, nagu marssis Taavi Rõivas mööda lennuvälja millegipärast just selles suunas, kuhu lendavad NATO hävitajad, jätab Reformierakond millegipärast maha need, kes on natuke viletsamad, haigemad, võib-olla mitte nii kiire mõtlemisega. Solidaarsusest pole siin midagi kuulda olnud. Siis sotsiaaldemokraadid. Tore erakond muidugi, ainult et kogu maailmas valivad sotsiaaldemokraate inimesed, kes on vaesemad ja madalama haridustasemega ning kes elavad viletsamat elu. Meil millegipärast hääletavad sotsiaaldemokraatide poolt need, kes on keskmisest jõukamad, haritud ja trenditeadlikud inimesed. Olla sotsiaaldemokraat tähendab sama kui kanda Armani pükse. Tegelikult see on muidugi mõõdukate partei, nii nagu ta on alati olnud. Aga väga õigel ajal tulid nad suurepärase mõtte peale: võtta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna loosung ja tõmmata see endale selga täpselt nagu Armani särk. Ning väga head näevad nad selles särgis välja! Teine asi on, et rahvas peaks aru saama, mis on ikkagi õige ja mis ei ole. Keskerakonnast, muide, on väga vale arusaam. Millegipärast inimesed, kes peaksid sotsiaaldemokraatlikku liikumist pooldama, hääletavad Keskerakonna poolt. Aga Keskerakond on ju tegelikult paremtsentristlik partei, mitte mingi vasakpoolne. See ongi paremtsentristlik partei, keskerakond. Ja Keskerakonna ülesanne on ehitada Eestis üles keskklass. Keskklass tähendab kogu maailmas perekonda, kus isal ja emal on töö, mis võimaldab peret ülal pidada ning osta endale mingi eluase, kas maja või korter, ja seda mitte võla peale. Perel peaks olema auto – mitte liisitud – ning nad peaksid saama lubada oma lastele korralikku haridust ja huvialaringe. Meil millegipärast arvatakse, et sellised inimesed on neetud jõukurid. Ei ole, see on kogu maailma mõistes keskklass. Niimoodi ongi meil poliitika tegemine jagatud nelja erakonna vahel. Nüüd tekivad veel mingid pisikesed ühendused. Võib-olla nad saavadki natuke hääli, aga turg on tegelikult ära jagatud. Kuid, inimesed, ma tahtsin teile öelda seda, et tuleb hääletada mitte ainult selle järgi otsustades, kes kõige kõrgema kännu otsa on roninud ja seal värviliste sulgede lehvides kõige kõvemini karjub. Tuleb mõelda ja uurida, mida on teie valitud rahvasaadikud siin saalis teinud. Kas nad on kohal olnud, kas nad on esinenud ja ka teiste kõnesid tähelepanelikult kuulanud, olgu need esitatud võru murrakus või minu pärast kas või setu keeles. Kui inimesel on midagi öelda, siis siit puldist ta seda ka ütleb, seejuures heas lootuses, et kuuldakse mitte ainult siin saalis, vaid ka väljaspool neid seinu. Aitäh teile!
Istung on lõppenud. Kohtume homme. Istungi lõpp kell 16.11.