Den innkalte vararepresentant for Nordland fylke, Kari Brudevoll, har nå tatt sete.
I de første to og et halvt årene av denne stortingsperioden bestod Arbeiderpartiets IT-politiske engasjement mye i å beskylde den sittende regjeringen for å trenere det tilsynelatende eneste interessante IT-prosjektet i landet, IT Fornebu, og styre prosjektet i Arbeiderpartiets ønskeretning. Jeg er svært glad for at Arbeiderpartiet i dag, etter at de verdifulle tomtene på Fornebu har fått den «riktige» eieren etter Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiets mening, innser at IT-politikken må bestå av mye mer. Det er bra for Norge og lover godt for framtida. Så får hver og en av oss gjøre oss våre egne tanker om hva som lå til grunn i Fornebu-saken, når næringsministeren i sin redegjørelse har følgende å melde om framdriften på Fornebu siden forrige vår: «Nå vil vi snart kunne se en begynnende konkretisering av de visjonene som Stortinget la til grunn ...» Hadde det vært statsråd Knudsens forgjenger Lars Sponheim som kom med slik uklar tale, ville nok visse radarparrepresentanter fått en travel dag på Stortingets talerstol. Statsrådens redegjørelse om IT-politikken viser at Regjeringen Stoltenberg fremdeles bygger på den kursen den forrige nærings- og handelsministeren og den forrige regjeringen staket ut. Det gjelder bl.a. satsingen på elektronisk handel og forvaltning, arbeidet med IT-sikkerhet og prinsippene og framdriften i bredbåndsutbyggingen. Jeg merker meg at statsråden i sin redegjørelse påstod at den forrige regjeringen hadde en dårlig koordinert IT- politikk, og manglet en felles overordnet strategi. Her tales mot bedre vitende. Det var nettopp den forrige regjeringen som for første gang samlet ansvaret for IT-politikken, noe som ble meget vel mottatt bl.a. av IT-næringens bransjeorganisasjoner. Jeg har lyst å gi spesiell ros til statsråden for to ting. Jeg synes det er positivt at Regjeringen følger opp Sårbarhetsutvalgets innstilling, og arbeider med de nye sikkerhets- og beredskapsutfordringene informasjonsteknologien gir samfunnet. Dette er et område vi på alvor ble oppmerksomme på i forbindelse med år 2000-problematikken, og som det er av den største betydning at vi tar på alvor. Det andre jeg vil trekke fram, er en jevn og tilfredsstillende framdrift i arbeidet med å fjerne hindringene for e-handel og elektronisk kommunikasjon i dagens regelverk. NHO har nylig dokumentert at prosjektet «Et enklere Norge» i dramatisk grad har stoppet opp etter at Arbeiderpartiet overtok makten. På akkurat dette området følges imidlertid Lars Sponheims engasjement fremdeles opp. Det er helt nødvendig for at e-handel skal få den utbredelsen som er ønskelig, og som vil gi betydelig effektivisering av den offentlige forvaltningen. På viktige områder inneholdt imidlertid IT-redegjørelsen mer pompøse ord enn et håndfast innhold, i alle fall dersom man samtidig skjeler til de prioriteringene Regjeringen gjør i budsjetter og politikk for øvrig. Samfunnets største utfordring er tilgangen på dyktig og kompetent arbeidskraft. Det gjelder ikke minst innenfor informasjonsteknologien. Dette krever to ting: et kraftig løft i satsingen på høyere utdanning og forskning og en offensiv politikk for arbeidsinnvandring hvor ikke LOs egeninteresser og Fremskrittspartiets fremmedfrykt legger premissene. På begge disse områdene går det for smått. Innenfor høyere utdanning og forskning har IT-næringenes forening nylig varslet at det trengs en tredobling av forskningsinnsatsen innenfor IKT de neste tre årene, i tillegg til et kraftig ressursløft til IKT-utdanningene på våre universiteter. Regjeringens svar har til nå vært å kutte i universitetsbudsjettene samt å nekte å innføre den mest effektive måten å øke næringslivets forskningsinnsats på: ordninger med skattestimulering av forskningsinvesteringer. Her står Venstre for en helt annen politikk enn Regjeringen. Skal vi lykkes i å bli en enda mer vekstkraftig eksportnasjon innenfor IT-industrien, er det viktig at vi satser stort på områder hvor vi har naturlige forutsetninger for å bli best. Et slikt område er marin informasjonsteknologi. Innenfor området elektroniske sjøkart er det store muligheter til å ligge i forkant, og det kan gi gode eksportinntekter. Til slutt: IT gir enorme muligheter for å modernisere offentlig forvaltning uten å sentralisere. Det er viktig at Regjeringen tar dette innover seg i praksis. Venstre sier ja til modernisering av den offentlige sektoren. For Venstre betyr det ja til rasjonalisering, men nei til sentralisering. Et slikt innhold skulle alle lagt i begrepet modernisering.
IT-utviklingen er et internasjonalt kappløp, og mer enn noensinne er det viktig med et fortsatt høyt tempo i utformingen av en politikk for informasjons- og kunnskapssamfunnet. Derfor er eNorge en nasjonal dugnad som vi må stå sammen om! I den senere tid har vi vært vitne til at kursene på IT-aksjer har falt dramatisk, og fortsatt er det – heldigvis – sant at intet tre vokser inn i himmelen. De som hadde håpet at IT-revolusjonen snart skal bli lagt til side som et kortvarig motefenomen, tror jeg vil bli skuffet. Det vi ser, er at selskaper som kanskje ble etablert på et urealistisk grunnlag, nå blir testet av de vanlige økonomiske lovene. De grunnleggende utviklingstrekk er til stede like fullt over hele verden. Ferske tall viser oss at det digitale Norge fortsatt utvikler seg med høy hastighet. I de siste dagene har vi sett oppslag om at Norge, ifølge en OECD-analyse, er på bunnivå når det gjelder forventet økonomisk vekst de neste fem årene. Det antydes at næringslivets manglende evne til å ta i bruk IT er en medvirkende årsak til dette. Analysen er et eksempel på at vi har store utfordringer foran oss, og utfordringene handler om å holde og styrke Norges plass i et løp hvor alle land vi sammenligner oss med, gjerne vil ligge i tet. Vi har gjennomført et stort prosjekt, «Et verdiskapende Norge», der Torgeir Reve hadde ledelsen. Der fremgikk det helt klart at vi konkurrerer mer på volum enn mange andre land, og at vi har problemer med å øke kompetansen og det teknologiske innholdet i vår landbaserte næring. Prosjektet konkluderer med at vi derfor må videreutvikle de clusterne hvor vi er dyktige, for det er der vi kan finne og utvikle den nye teknologien, og derfor er det ikke noe særskilt det OECD kommer med, men den er for pessimistisk i forhold til det løpet også dette stortinget har lagt til rette for, ved å konsentrere innsatsen om de klyngene der Norge virkelig har noe å hente. Norsk næringsliv har spesielle utfordringer. Vi vet at oljeinntektene vil flate ut, og at vi derfor vil trenge nye arbeidsplasser, nye næringer, og ikke minst må utnytte hele det potensialet som den nye teknologien gir oss for økt verdiskaping og dermed også styrket velferd. Da blir det viktig også med en effektiv elektronisk infrastruktur, økt tillit til hjelpemidler og styrket kompetanse for å kunne ta i bruk den nye teknologien, ikke bare i de nye næringene, men like fullt i de tradisjonelle næringene våre og i hele den offentlige forvaltning. Dette viser hvor viktig det er å satse på å utvikle den kompetanse vi har, på alle samfunnsområder. Forskningskompetanse innen IT, kompetanse til å anvende IT i arbeidet, kompetanse til å benytte det som samfunnsborger, kompetanse til å anvende IT i utdanning er viktige mål fremover. Også når det gjelder spørsmål knyttet til sikkerhet og sårbarhet, handler det i stor grad om kompetanse. Vi må forstå teknologien og finne frem til hvordan den kan brukes mest hensiktsmessig. VeRDi – det nasjonale e-handelsprogrammet i regi av SND – er et viktig ledd i å heve kompetansen om praktisk og strategisk bruk av e-handel i nettopp de små og mellomstore bedriftene. Kompetanseoppbygging og informasjonsformidling er viktig ikke bare innen elektronisk handel, men også når det gjelder bruk av den nye teknologien i hele verdikjeden. Vi må sørge for at alle får muligheten til å delta i informasjons-, kompetanse- og kunnskapssamfunnet. På den ene siden bidrar den høye utbredelsen av teknologiske hjelpemidler i hjem, skole og det offentlige rom til å øke muligheten til å inkludere alle. På den andre siden blir det nå alvorligere for mennesker som ikke er på nettet. Uten spesielle tiltak vil mange kunne bli en del av et mindretall som risikerer å bli marginalisert. Da kan vi ikke stå rolig i forhold til en utvikling som kan skape klasseskiller. Derfor må det bygges opp solid kompetanse på bruk av den nye teknologien i hele befolkningen vår. Derfor er kompetansereformen for voksne så viktig. Den gir mennesker som allerede er i arbeid, muligheten til å utvikle seg videre og ikke gi opp. Samtidig gir den også nye muligheter til unge mennesker som har gått den praktiske veien. Programmeringsspråket SIMULA, som ble utviklet på 1960-tallet, er blitt kalt den største norske IT-oppfinnelsen noensinne. Nå gjenoppstår dette navnet i det nye senteret for grunnforskning innen informasjonsteknologi, Simula Research Laboratories, som er i ferd med å etablere seg på Fornebu. Med gode internasjonale forbindelser vil senteret bli et viktig bidrag til å realisere visjonen bak etablering av det ledende internasjonale IT-miljøet på Fornebu. Men SIMULA er også et talende eksempel på muligheter som ikke ble utnyttet. Vi må dra lasset sammen for å nå målene i bredbåndsplanen. Her nytter det ikke å skyve ansvaret over på hverandre. Vi må alle delta, myndigheter, organisasjoner og næringsliv, både nasjonalt og regionalt, for bredbånd handler om effektiv infrastruktur, om kapasitet til å frakte store mengder informasjon enten det er i form av bilde, tekst eller lyd. Allerede om noen få år vil dagens lave kapasitet og dermed lave hastighet på nettet være uforståelig for de fleste. Tilgang til bredbånd vil etter hvert bli like naturlig og nødvendig som å ha tilgang til strøm og telefon. Næringslivet trenger bredbånd. Distriktene og regionene trenger bredbånd. Skolene, folkebibliotekene, sykehusene og lokaladministrasjonene trenger bredbånd. Bredbåndsutbyggingen, som skal gi oss høyhastighetskommunikasjon, er også samtidig en meget kostbar infrastrukturbygging. Regjeringen har i sin hovedstrategi lagt opp til – det har også et stort flertall i dette hus ønsket – at markedsaktørene i størst mulig grad skal ta hånd om dette, med offentlig etterspørsel som en sterk og avgjørende drivkraft. Den samlede innsatsen i år og til neste år vil bli helt avgjørende for om det første målet i handlingsplanen for bredbånd vil bli realisert. Vi har nå også invitert KS til å delta som en aktiv aktør i det IT-forumet som er i gang, og som jeg i sin tid etablerte. Vi må få frem de kommunene som er på offensiven – og det er ikke slik at det er de rikeste kommunene som nå har tatt utfordringen. Der er det veldig store forskjeller, men det viktige er at de går sammen med private og drar lasset sammen. Innhold og leverandører av innhold vil samtidig få en viktig rolle i utviklingen av informasjons- og kunnskapssamfunnet, og etter hvert som bredbånd bygges ut, er det nødvendig med økt fokusering på innhold og bruk. Vi må stimulere til norsk innholdsindustri, bl.a. for å videreutvikle vårt eget språk og vår egen kulturelle arv. Derfor vil Regjeringen vurdere en samlet strategi, bl.a. gjennom å koble industrien opp mot satsingsområder som geodata, læring, språkteknologi og kultur. I forrige uke vedtok Stortinget norsk deltakelse i EU-programmet eContent. Programmets mål er å ivareta Europas språklige og kulturelle mangfold, og også her hjelpe de små og mellomstore bedriftene. I juni legger jeg frem versjon 3.0 av eNorge-planen, Regjeringens handlingsplan for informasjons- og kunnskapssamfunnet. eNorge har bidratt til et høyere tempo i arbeidet med å få fart på Norges overgang til informasjonssamfunnet. Den er også blitt lagt merke til langt utover våre egne grenser. eNorge er en brukerorientert og operativ plan. I versjon 3.0 vil vi også peke på bredbåndsutbyggingen, utviklingen av elektronisk innhold, internasjonaliseringen av IT-næringen, og hvordan vi bedre kan utnytte den nye teknologien til å få produktivitetsgevinster. Den internasjonale strategien er også interessant. Vi er nå i ferd med å bygge den opp på en tematisk måte, ikke minst overfor enkeltland i Østen. Målet med eNorge-planen er å bidra til å skape informasjonssamfunn for alle. Det er et verdimål. Vi vil at alle skal være med. Dette er også en av de viktigste forutsetningene for økonomisk vekst og velferd, for land med bred samfunnsdeltakelse og lav grad av sosiale ulikheter vil også på lang sikt stå sterkest i utviklingen av det samfunnet som vi ser komme. Til slutt: Jeg ser bl.a. at SV har satt frem et forslag om å få en samlet fremstilling på bredbåndssiden. Det arbeidet er vi i gang med. Jeg regner med at det vil bli lagt frem som en egen sak til våren neste år, senest i revidert. Samferdselsdepartementet er også i ferd med å kartlegge hele infrastruktursiden når det gjelder bredbånd.
Det blir replikkordskifte.
Fyrst vil eg seie meg heilt einig med statsråden i at det var bra at denne sektoren fekk prøve seg på dei lovene som finst i marknaden, og at vi fekk sjå at prisinga kom i forhold til det. Det var sunt for denne næringa, sjølv om det ikkje er sikkert at det var like sunt for alle dei som hadde trudd at det her var vel lette pengar å tene. Men at det var bra for næringa, det var det. Det er to ting eg ynskjer å ta fatt i. Det eine er det som statsråden heilt til slutt kommenterte om ei melding. Status er viktig for tiltak, og eg er oppteken av at vi må skaffe oss kunnskap for å kunne få til tiltaka. For det er to ting som pr. dato er vanskeleg. Det eine er at den løyvinga som er på budsjettet, tydelegvis er for lita for alle dei kommunane som ynskjer å følgje Ryfylke-kommunane sitt eksempel. Det er heilt klart at dei har lykkast. Men det har vore veldig mange som har kontakta meg – og eg trur fleire i næringskomiteen – som seier at ein får beskjed om at det ikkje er midlar nok til den dugnaden som ein ynskjer å gjere slik at ein vert god nok til å spørje. Det er eit problem, og det må vi få gjort noko med. Det andre er at det er ein del stader der det truleg heller ikkje er grunnlag for den dugnaden – der det er for tynt med folk. Eg skulle ynskje at vi ville få ei melding tidlegare enn det statsråden no sa, at det iallfall i statsbudsjettet må liggje føre ein skikkeleg gjennomgang som gjev grunnlag for å gå vidare. Eg er meir oppteken av det enn av forma. Så til slutt: Kva konkrete aktive tiltak vil statsråden – la meg få to av dei – setje i gang for å svare på både utfordringa frå Reve og undersøkinga hans og utfordringa frå OECD? For det er ikkje nok at vi veit at det er fleire som har sagt det; vi må gjere noko.
Når det gjelder bredbåndsutviklingen, er det helt klart at den vil være avgjørende. Det er nok også riktig at noen kommuner har tatt utfordringen på strak arm og gått sammen med private og vært aktive, mens andre er mer avventende og vet ikke helt hvordan de skal jobbe seg videre. Derfor har vi nå invitert Kommunenes Sentralforbund – de er også med som eNorge-partner – til et helt konkret samarbeid der vi kan få inn modellæring. Vi ser også nå at et selskap i Finnmark – Finnmark Bredbånd – har gått offentlig ut og sagt at de faktisk kan greie bredbåndstilknytning for 45 pst. av Finnmarks befolkning. Da er det viktig at vi setter oss i stand til å følge opp dem. Det er også vårt ansvar å sørge for at HØYKOM-ordningen, den stimuleringsordningen som vi har, kan fortsette, slik at man, når man setter i gang, også vet at det utløser en del incentiv fra det offentlige. Så til et verdiskapende Norge. Der har vi gjort en god del. Vi har nå tatt en runde gjennom alle regionene i landet vårt for å få et inntrykk av hvordan stoda er der. Samtidig ser vi at næringsklyngene ikke behøver å være knyttet til én bestemt næring, men at kompetanse, næring og høyskole når de går sammen, også avler ny inspirasjon og ny kompetanse. Så det er det som vil skje, og som vi også fra vår side har lagt frem for oppfølging av Hervik-utvalget. Vi har lagt opp til en regelstyrt ordning. Andre kan mene noe annet, men for å kunne klare den omstillingen som er helt nødvendig, går mye på kompetansesiden.
IKT-næringen er i hvert fall en av fremtidsnæringene som vi på en eller annen måte må tilrettelegge for, enten oljealderen går mot sin avslutning eller ei. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om de viktigste grepene vi som politikere må gjøre for å øke sannsynligheten for at vi skal kunne få etablert det neste store IKT-selskapet i Norden: Hva er det vi må gjøre annerledes enn det vi har gjort for å kunne oppnå det? Det andre jeg kunne tenke meg å få høre litt om, er det fellesprosjektet som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har ute på Fornebu, og som jo er omtalt i en viss utstrekning i den IT-politiske redegjørelsen. Nå fikk vi en bred gjennomgang av Hedstrøm, som snakket om hvor fortreffelig alt er der ute for tiden – og det er jo selvfølgelig gledelig hvis det er slik som Hedstrøm har redegjort for. Jeg vil spørre statsråden, som jeg antar følger dette meget nøye – hun var jo en av krumtappene i arbeidet med å lose dette igjennom i sin tid: Er det slik at progresjonen i det som foregår der ute nå, er i overensstemmelse med det som var forutsetningene? Og deler statsråden i så fall Hedstrøms glede over hvor fortreffelig dette er blitt?
Hvis jeg kunne ha laget en oppskrift på hvordan man skulle etablere et neste, kjempestort IKT-selskap i Norge à la Nokia og Ericsson, hadde jeg antakelig skutt gullfuglen. Jeg skal imidlertid holde meg til det som forskningsresultatene viser veldig klart, nemlig at der vi har mulighetene, er på områder hvor vi allerede er veldig dyktige – enten det er snakk om ny teknologi som er knyttet til hele den marine siden, til bioteknologisiden eller til det vi kan på IKT-siden både når det gjelder satellittindustrien og en god del innenfor det maritime området. Stortinget har nettopp sluttet seg til at det er de områdene vi må kjøre videre på. Da kommer vi alltid i det vanskelige dilemmaet at vi gjerne vil ha ekstrapengene til det. Og hvis vi må gå inn og gjøre et valg, får vi problemer når vi må ta noe ut av det vi har strødd – kanskje litt for tynt – utover, som hindrer oss i å gjøre den virkelig tunge innsatsen på disse områdene. Jeg håper jo at vi skal kunne klare det f.eks. på den marine siden. Vi har sagt lenge at vi skal satse på det. Og når vi går tilbake år om annet, har vi ikke når det kommer til stykket, klart å gjøre de prioriteringene nettopp på det området som har så store muligheter i seg. Når det gjelder IT Fornebu, har det gått sent på en del områder. Nå er jo senteret for fremragende forskning etablert og vil være i gang til høsten, men i tillegg til dette vil den store motoren og drivkraften på telekommunikasjonssiden i Norge, nemlig Telenor, faktisk fysisk flytte ut dit. Da må vi også sørge for at vi steller oss slik at kommunikasjonsordninger er klare når de flytter.
Jeg vil også omtale OECD-rapporten, som har vakt stor oppmerksomhet i mediene – og også i denne sal – der Norge er spådd den laveste økonomiske vekst av medlemslandene. Nå er det vel alltid slik at statistikker skal man ta med en klype salt og se hva de omfatter og inneholder, men i alle tilfelle gir de et signal om at Norge må være aktpågivende her, slik at dette ikke blir en realitet. Statsråden nevnte også et «verdiskapende Norge». Slik jeg husker professor Reves prosjekt, ble det lagt fram en del clustere der vi kunne være internasjonalt konkurransedyktige. Det gjaldt olje og gass, skipsfart – ja, i det hele tatt maritim sektor. Men det som også ble trukket fram, var at Norge hadde muligheter til å bli en del av en nordisk cluster innenfor IKT, og at det var viktig at vi kjente vår besøkelsestid slik at vi kunne få en sterk innflytelse på denne nordiske clusteren. Det er jo en kjensgjerning at vi ikke har klart, på lik linje med en del andre vestlige land, å bruke informasjonsteknologien på en slik måte at fastlandsbasert virksomhet har styrket sin konkurransedyktighet. Dette var hovedgrunnen til at USA hadde en sterk industriell vekst på hele 1990-tallet. Det var det ingen delte meninger om. Mitt spørsmål til statsråden blir: Hva er årsaken til at vi som er i verdenstoppen når det gjelder å være avanserte brukere av mobiltelefoni og IKT, ikke har klart å utnytte dette til økt konkurransedyktighet for våre bedrifter i Fastlands-Norge?
Når det gjelder OECD-rapporten, vil jeg, i tillegg til det jeg sa til tidligere replikant, si at en døgnåpen forvaltning der man kan gå inn på nettet og få opplysninger, selvfølgelig vil være med på å øke aktiviteten, og i tillegg vil man bruke mer IKT i sitt daglige arbeid. Det er riktig at professor Reve, på oppdrag bl.a. av Nærings- og handelsdepartementet, la vekt på disse viktige clusterne våre. Det er ikke riktig at vi ikke er verdensledende, for på en del av disse områdene er vi faktisk det. Hvis vi ser på romteknologien, som også kommer inn under tele- og kommunikasjonssiden, satellittindustrien, har Norge bare USA og Frankrike foran seg, så vi er faktisk meget dyktige på en del av de områdene. Men skal vi gå i gang og videreforedle dette, trenger vi enda mer kompetanse og teknologi. Så er spørsmålet fra representanten: Hvorfor klarer vi ikke det i Fastlands-Norge? Vi er jo i den unike situasjon at vi har olje og gass, og vi konkurrerer mye på volum. Vi er ikke i den krisesituasjonen som mange andre, som har vært nødt til å gjøre en kolossal «rundsnuing», men vi må forberede oss og gjøre oss klar til å gå inn i en helt ny situasjon, for vi vet at de nye arbeidsplassene vil komme på andre områder enn i den tradisjonelle industrien. Det er noe av utfordringen vi står overfor.
Jeg vil inn på utbyggingstakten når det gjelder bredbånd, som også representanten Lilletun var inne på. Statsråden sa i sitt innlegg at det vil bli alvorlig for dem som blir stående utenfor den nye teknologien. De vil bli «marginalisert», og det ble gitt uttrykk for at vi kan få et nytt klasseskille. Jeg forstår det som om det gjelder bedrifter, enkeltpersoner og grupper av enkeltpersoner. Det er klart det er alvorlig, og da må vi unngå at det går slik. I redegjørelsen er det holdt fast på de fristene som har vært satt før. Alle skoler, rådhus, bibliotek og sykehus skal få mulighet til å knytte seg til bredbånd innen utgangen av år 2002. Alle norske husstander skal ha den samme muligheten i løpet av 2004, og jeg går ut fra at norske småbedrifter hører til den siste kategorien – i løpet av 2004. Telenor har ifølge media sagt at halvparten av norske innbyggere vil kunne få ekte bredbånd de nærmeste fire-fem årene – det er altså den største markedsaktøren som sier det. Halvparten av rådhusene har mulighet for tilknytning i dag, og det er bare 9 pst. av kommunene som har satt av penger i år til å gjøre noe med dette. IT-selskapene investerer i Oslo og lite utenfor, fordi infrastrukturen ikke er på plass andre steder. Så sier statsråden i sitt innlegg nå at til våren neste år skal Stortinget bli oppdatert om hvorvidt dette går bra, etter den strategien som er valgt, at markedet skal ordne opp. Jeg mener at vi må få en skikkelig oppdatering i statsbudsjettet, slik representanten Lilletun sa. Hvis ikke må Stortinget innlede en ny prosess à la IT Fornebu, med dato og klokkeslett, for å få noe gjort. Spørsmålet til statsråden er: Kan statsråden garantere den framdriften som jeg har lest opp, som er nevnt i redegjørelsen?
Jeg vil gjenta at for vårt likhetssamfunn er det alvorlig hvis vi skal komme i en situasjon som den som er avdekket gjennom undersøkelser fra USA, en spesiell undersøkelse som heter «Falling Through the Net», som viser at de som ikke får del i dette, blir avskåret fra mange muligheter senere i livet. Denne har vært spesielt innrettet på barn. Når det helt konkret gjelder Morten Lunds spørsmål om bredbåndsutviklingen, står det klart at alle skal ha et tilbud. Men når Morten Lund samtidig snakker om «ekte bredbånd» – bredbånd er jo definert også som det aktørene selv, de som eventuelt skal sende lys og bilde, angir som sitt behov – må det jo være et behov og et innhold. Jeg vil si at det er naturlig å komme tilbake igjen i statsbudsjettet for 2002, slik at Stortinget er informert om fremdriften. Samtidig er det viktig å holde presset oppe på markedsaktørene, som både den forrige regjering og denne regjeringen har lagt til rette for. Og som jeg sa både i mitt innlegg nå og i tidligere innlegg: Dette er en dugnad som vi må ta sammen. Jeg skal i hvert fall ikke være den som står her og kommer med noen garantier, for vi vet at det kan være de som har problemer med å få det gjennomført, og da må vi også lage en plan for å løse det. Men jeg går ut fra at Stortinget er interessert i at vi her skal ta et felles løft.
Dette har vært en debatt med mye tungetale. Det må kanskje bli slik med et såpass vanskelig tema og med slik bredde i temaene, og bredbånd er på mange måter det som går igjen. Jeg syns vi skal ha et noe nøkternt forhold til dette med bredbånd. Det er klart at det er viktig, først og fremst i forhold til skoler, i forhold til kommuner og i forhold til bedrifter og virksomheter, men jeg tror ikke at de fleste husholdninger i så veldig nær fremtid vil være avhengig av et godt bredbåndstilbud. Det skal bygges ut, det skal legges til rette for det, for all del, men vi må ikke fremstille det slik at dette på mange måter blir den nye religionen vår. Da vil vi komme skjevt ut. Jeg har et spørsmål til statsråden. Men før jeg stiller det spørsmålet, vil jeg kommentere dette med OECD og økonomien. Slik jeg oppfatter rapporten om den økonomiske veksten i Norge, var den knyttet til den landbaserte delen av Norge, og vi må ha klart for oss at den samlede veksten, når vi også tar med oljeøkonomien, sikkert ikke er så verst i forhold til andre land. Så jeg syns ikke vi skal bekymre oss så veldig, og i alle fall ikke si at det er denne næringen som skal redde oss. Så til spørsmålet til statsråden. Det gjelder det som går på undervisningsmateriell og det opplegget departementet skisserer, der man skal gå inn på produksjonssiden i stedet for å gå inn på etterspørselssiden. Er statsråden enig i at staten skal gå inn og være med på å utvikle undervisningsmateriell i det omfang som en tydeligvis legger opp til, eller bør en gå inn på etterspørselssiden og så la det være opp til produsentene å utvikle tilbud som kan legges ut til dem som skal kjøpe det, dvs. skoler og elever, slik at de kan gå inn og hente det ut der?
Jeg er enig med representanten Reikvam i at bredbånd selvfølgelig ikke er alfa og omega, men vi har faktisk sett at de som nå har greid å komme i gang, også har fått virksomheter knyttet til lokalsamfunnene. Så spør Reikvam om man ikke heller burde vurdere å gå inn på etterspørselssiden når det gjelder undervisningsmateriell, istedenfor på produksjonssiden. Jeg synes det er et spenstig forslag og spørsmål fra SV, og jeg må si at jeg som næringsminister har stor sans for den måten å gjøre det på når det gjelder undervisningsmateriell, og vil ta det med videre til statsråd Trond Giske i håp om at han, når SV tar et slikt initiativ, vil prøve det ut.
Replikkordskiftet er dermed omme.
I likhet med representanten Lilletun er også vi i Kystpartiet meget opptatt av at bredbånd skal nå ut til hele folket – og til absolutt hele folket, ikke bare til 90 pst. Og jeg synes nok at statsråden har vært meget dyktig til å omgå spørsmålet i de replikkvekslingene vi nå har hatt, så de av oss som faktisk genuint mener og er opptatt av at alle skal ha bredbånd, venter fortsatt på svaret om staten vil ta den siste delen av bredbåndsutbyggingen, dvs. den som ikke er kommersielt lønnsom. For det er områder i landet hvor det fortsatt bor folk, og hvor en også ønsker å opprettholde bosettingen, men hvor det ikke er kommersielt lønnsomt å bygge ut bredbånd. Nå gav statsråd Horn veldig positive signaler da hun var her i forbindelse med mediepolitisk redegjørelse. Hun garanterte at hele Norge skulle ha tilgang til den nye teknologien. Og jeg må si at jeg lurte på om statsråd Horn hadde ryggdekning i Finansdepartementet for det storslagne løftet hun kom med. Jeg lurer nå på om statsråd Knudsen muligens i et sluttinnlegg kan gi en garanti for at det er dekning i Finansdepartementet for å love det norske folk at alle skal ha tilgang til ny teknologi. Det ville i tilfelle bety svært meget for svært mange som sitter ute i distriktene og lurer på om de nå skal bli en avkrok i forhold til utviklingen. Så er det nå engang slik at det ikke er alt som kan sendes på bredbånd, selv om meget kan gå der. Skal en utvikle levedyktige IT-bedrifter i hele landet, må en også tenke på den andre infrastrukturen som mangler i store deler av landet. Og det er grenser for hvor meget markedsaktører kan bidra med økonomisk i alle former for infrastruktur, både den infrastrukturen som går på bredbånd, og den infrastrukturen som er avhengig av hjul. Det er en del bedrifter rundt i vårt land som har stort utviklingspotensial i sin kompetanse, men som hemmes i sin utvikling av at den fysiske infrastruktur som fører frem til bedriftene, er for dårlig. Det er for rigide sentrale signaler om hvordan f.eks. tomtearealer i ulike deler av landet kan benyttes, slik at IT-bedrifter som har kompetanse, utviklingsmuligheter og ønske om å knytte til seg flere kompetente medarbeidere og utvide sin bedrift, gjerne stoppes av sentrale signaler om hvor de har lov å bygge, og hvor de ikke har lov å bygge. Så dersom IT-utviklingen skal bli et nyskapende, verdiskapende Norge – overalt i Norge – må staten løsne på sine sentrale retningslinjer i forhold til utnyttelse av arealer i Norge. Staten må også bidra til infrastruktur både i form av bredbånd i de ikke-kommersielt lønnsomme områdene, og i form av infrastruktur som knytter f.eks. det indre Vestland sammen med det ytre Vestland. Vi kan ikke ha det slik at bare de som ligger langs Kyststamveien, skal få en utvikling, mens Fjord-Norge visner hen, eller, som det står i regionalmeldingen, blir et tilbaketrekningsområde for fjordbønder og mennesker som snakker nynorsk og dialekt. Det er litt for lite spenstig. Skal vi få en totalutvikling av Norge, kreves det en innsats som jeg utfordrer statsråden på. Er det finansiell vilje i Arbeiderpartiet til å satse på den nødvendige infrastruktur, både på bredbånd, på vei, på havn, og er det vilje til å spre teknologien, spre investeringene utover Oslo-området? Det er også litt skremmende, når man ser i regionalmeldingen, at Regjeringen legger opp til at all IT-utvikling skal komme rundt Oslo, og man har gjort sitt beste for å bidra til det ved å gå sammen med Fremskrittspartiet om IT Fornebu.
Det er ikkje underleg at debatten om informasjonsteknologi og breiband blir omfatta med stor interesse, nettopp fordi den vil ha så mykje å seie for næringslivet i dei komande åra. Når det då blir snakka om breiband til alle, vil eg gjerne få lov å gje uttrykk for at det som ligg i det, er at det må vere breiband til alle som har behov. Det er ikkje slik at alle har behov. Det er det eine. Når ein på den andre sida snakkar om breiband, er det omtrent som ein skal rulle ut fiber til kvar einaste husstand i dette landet. Det er heller ikkje tilfellet, for det finst fleire teknologiar å få fram breiband på enn gjennom fiber. Det er heilt openbert at vi no brukar alle dei teknologiske moglegheitene som vi har. Også på dette området, som på mange andre område, har ein ein tendens til å rope at staten må sørgje for at det blir breiband til alle som har behov. No viser det seg at der det er eit lokalt engasjement og eit lokalt initiativ, greier dei i små bygdelag å få dette til på ein framifrå måte og kanskje vere i forkant. Så eg vil nytte høvet til å peike på at på dette området er det lokale initiativet kanskje viktigare enn noko anna, for dei lokalsamfunna, distrikta eller kommunane eller bygdelaga for den sakas skuld, som tek initiativet til dette, byggjer ut og får på plass det som verkeleg vil vere utfordringa i framtida – det er ikkje «motorvegane» som det ofte blir sagt, men det er spreienettet eller aksessnettet – vil vere i ein fantastisk forhandlingsposisjon mot dei som står for bygging av «motorvegar», og det vil det vere fleire av rundt om i det ganske land. Så eg har litt vanskeleg for å forstå at ein heile tida skal peike på at det er staten som må gå i spissen her. Staten skal gjerne vere med, og det har Regjeringa til overmål peikt på meir enn ein gong. Så er det denne OECD-rapporten som fortel at vi vil ha liten økonomisk vekst på grunn av at vi ikkje har teke den nye teknologien i bruk. Presiseringa av at det er utanom olje, er absolutt påkravd når ein skal diskutere desse spørsmåla. Men det er ikkje tvil om at det er eit uttrykk for at vi har ein tendens til å ha vanskar med å ta ny teknologi i bruk, og at vi er litt sidrumpa i den samanheng. Når ein har vore med på nokre diskusjonar i denne salen om korleis ein skal utvikle dette i dette landet, har eg ikkje vanskar med å skjøne at vi har problem med å kome i gang. Når vi til overmål no får høyre at kanskje landets rikaste kommune ikkje vil gje innflyttingsløyve til Telenor og IT Fornebu før staten har sikra at det blir kollektivløysingar der ute, må ein begynne å lure på når vi skal kome i gang. Dersom det er noko i det som blir sagt her, vil eg oppmode Regjeringa til å vedta statleg reguleringsplan omgåande, slik at vi kan gje desse bedriftene innflyttingsløyve og kome i gang. Det er fælt dersom ein skal investere fleire hundre millionar i bygningar og så ikkje få høve til å ta desse i bruk.
De øvrige talere som har bedt om ordet i denne sak, har en taletid på inntil tre minutter.
Først må jeg få be om unnskyldning for at jeg har så dårlig stemme på grunn av forkjølelse. IT-revolusjonen har allerede endret og vil fortsatt endre samfunnet og dermed våre liv dramatisk. Det er viktig at det gis likeverdige rammevilkår for alle, både borgere, institusjoner og bedrifter i hele landet. Folk må få muligheten til å jobbe der de bor, sier statsråd Knudsen i sin redegjørelse. Det er Senterpartiet helt enig i. Men det forplikter mer enn ord. Jeg kommer fra distriktet Hadeland som består av tre kommuner. Bare 48 pst. av arbeidstakerne bor og arbeider i samme kommune. Det er desidert laveste andel i hele fylket. Pendlingen til Oslo er meget stor, med de belastninger det er for pendlerne selv og deres familier. Jeg vil i dette stutte innlegget mitt etterlyse Regjeringens praktiske tiltak og forslag til desentralisering av arbeidsplasser generelt og utflytting av statlige arbeidsplasser fra Oslo spesielt. Jeg etterlyser sammenhengen mellom det Regjeringen sier, og det den gjør. I distriktsmeldingen er nesten ikke utflytting av statlige arbeidsplasser nevnt. Det er egentlig oppsiktsvekkende. I IT-redegjørelsen er det bare generelle vendinger om desentralisering. Heller ikke i politimeldingen som nå er til behandling, vil Regjeringen være særlig distriktsoffensiv vedrørende Politiets datatjeneste i Oslo og Politiets Materielltjeneste i Gran. Riktignok foreslås en sammenslåing av institusjonene med felles ledelse, altså en samorganisering. Det som mange på Hadeland frykter, er at dette på sikt kan føre til sentralisering ved at det kan komme forslag om at ordningen er upraktisk, med det resultat at alt må flyttes til Oslo – stikk i strid med det distriktspolitikere ønsker. En slik utvikling vil verken det politiske miljøet på Hadeland eller i Oppland kunne akseptere. Det er stort engasjement i saken, ikke minst fra arbeiderpartipolitikere, og det støtter vi i Senterpartiet fullt opp om. Jeg minner også om at Oppland mistet verdifulle statlige arbeidsplasser da kompetansesentrene for spesialundervisning ble nedlagt, bl.a. i Hov i Land, og ble sentralisert til Bredtvedt. Det var ved Arbeiderpartiets hjelp. Nå står sorenskriverembetet på Hadeland for fall. Vi håper det ikke blir slik Regjeringen ønsker, men vi er redd for det. Vi ønsker at Politiets datatjeneste flyttes til Gran og samlokaliseres med Politiets Materielltjeneste. Det er verken mangel på lokaler eller fagfolk på Hadeland. Det siste er nemlig tilfellet for Politiets datatjeneste i Oslo, der 15 fagstillinger står ledige. Nå har Stortinget mulighet til å si hva de mener ved å støtte det framlagte forslaget fra meg. Så vidt jeg har oppfattet, er det ingen som har meldt noe om hvordan de vil se på forslaget, og jeg er klar over at det kan vises til at saken ligger hos justiskomiteen. Det bør ikke forhindre at Stortinget kan si sitt i dag i forbindelse med IT-debatten, hvis en ønsker å se helhetlig på saken. Jeg tar med dette opp forslag nr. 4 på vegne av Senterpartiet og gjør i tillegg oppmerksom på en grammatisk feil, idet ordet «og» skal erstattes med infinitivsmerket «å». Forslaget får da følgende ordlyd: «Stortinget ber Regjeringen som et ledd i utflytting av statlige arbeidsplasser, og samlokalisere politiets datatjeneste og politiets materielltjeneste til Gran kommune.»
Marit Tingelstad har tatt opp det forslaget hun refererte.
Jeg har egentlig tatt ordet for å kommentere noen av forslagene som er kommet i løpet av debatten, men først noen ord om at IT-selskap, slik jeg forstod representanten Morten Lund, har måttet flytte til Oslo på grunn av for dårlig infrastruktur. Nå har det seg slik at jeg er ansatt i et IT-selskap – som kanskje er noe av det mest distriktsbaserte som finnes i Norge – som har fem kontorer rundt omkring i landet. Grunnen til at vi må være ofte i Oslo, er ikke infrastrukturen, men at her skjer det meste, og skal en ha markedskontakt, må en faktisk være til dels mye i Oslo. Det er her det skjer, enten vi liker det eller ikke, Men vi skal kjempe for å være i distriktet fortsatt, slik vi er det pr. i dag. Det tror vi skal gå, og når vi også vil få bredbånd, skal det selvsagt gå enda lettere, men det er ikke noe «must» for oss å ha det foreløpig. Hvis jeg oppfattet representanten Leif Helge Kongshaug riktig, var han misfornøyd med budsjettet. Det er vel sånn at budsjettet for 2001 er et samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum, og Venstre står vel fortsatt bak sentrum, hvis jeg forstår det som er skjedd i helgen, riktig. Så over til forslagene. De to forslagene fra representanten Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti har jo fått «åtgaum» allerede fra ministeren, og jeg vil anbefale at han gjør dem om til oversendelsesforslag. Forslaget til representanten Morten Lund på vegne av Senterpartiet, forslag nr. 3, har vi også stor sympati for, og vil også anbefale at han gjør det om til et oversendelsesforslag. Når det gjelder representanten Marit Tingelstads forslag på vegne av Senterpartiet, er det et forslag som kommer direkte her, og som ingen av oss har vært forberedt på, og vi i Arbeiderpartiet kommer til å gå imot det.
Nokre få refleksjonar rundt representanten Opseth sitt innlegg: Eg er heilt samd med han i at ein kan vere veldig rask til å rope på staten til sine tider, og det meinte nok også sentrumsregjeringa om leiaren i Arbeidarpartiet, Thorbjørn Jagland, som var ueinig i den strategien som sentrum hadde lagt opp til for utbygging. No vart ein samd om det etter kvart, og det er greitt, men derfor er ikkje ropet i dag eit rop på staten generelt. Men det er klart at dersom vi berre skal vente og sjå kor langt marknaden rekk, vil det vere nokon som kjem veldig i bakleksa. Der er det på ein måte trykket er lagt inn her i dag, og eg er delvis fornøgd med statsråden når det gjeld tempoet for tilbakemelding – og ikkje berre delvis, men der vil eg seie meg heilt fornøgd med at det skal kome i statsbudsjettet. Derimot er det heilt opplagt at det er veldig naudsynt at vi også får ei felles forståing av kva som ligg i denne dugnaden. Eg vil då spørje statsråden om det der f.eks. ligg det at fornyingsprogrammet skal ha ein dimensjon som gjer at det er dei kommunane som er villige til å satse noko sjølve, som får næringslivet med og då kan rekne med staten, og ikkje berre dei som no har vore flinke veldig raskt og som vi viser til som eksempel, som skal få moglegheit, at alle kan få ei omforeint forståing av kva det skal representere. Det vil vere viktig her. Det er også litt av det same som representanten Stolt-Nielsen sa. Det har vore eit visst tilløp til diskusjon om IT Fornebu her i dag. Lat meg seie at når vi først fekk dei vedtaka som vart gjorde, må vi alle håpe at ein får gode resultat ut av IT Fornebu. Men eg registrerer at det som så langt er meldt å vere kome i gang, er det som faktisk låg ferdig frå den tidlegare regjeringa, nemleg senter for framifrå forsking. Det kjem no på plass. Det er bra, og det er framtidsretta tenking. Men alt som skulle skje med det enorme arealet, ser vi at det har vore vanskeleg å få investeringar til. Det viser vel at dette kanskje var meir eit eigedomsprosjekt enn eit IT-prosjekt. Men det er likevel viktig å ynskje at ein no skal få det til, og at ein skal få til å pare beina her, slik at det verkeleg vert kompetanse ut av det. Men eg ville vore veldig fornøgd om vi kunne fått ei omforeint løysing her i dag som på ein måte kunne vere ei fellesforståing av kva fornyingsprogrammet skal vere, og kva kommunar og bedrifter ute kan rekne med at staten forpliktar seg til i forhold til dugnadsinnsats.
Jeg er fortsatt enig med min tidligere sambygding Kjell Opseth i at vi har en tendens til å rope på staten i en del sammenhenger hvor det ikke er nødvendig å rope på staten. Når det gjelder bredbåndsutbygging, tar vi til etterretning at flertallet her i Stortinget har valgt en utbyggingsmåte. Men tradisjonelt har vi i dette land på viktige, sentrale områder valgt at staten bygger ut infrastrukturen. Det kan være alt fra veier til Telenor og hele telenettet vårt. Det ble jo bygd ut av staten for at det skulle nå alle, og det har i ettertid vist seg at det var god økonomi også for staten. Vi skulle nok ønske at staten tok et større ansvar på utbyggingssiden og ikke bare på etterspørselssiden ved utbygging av bredbåndsnett. Det vi nå gjør i vårt forslag, er å be statsråden komme tilbake til Stortinget og si om markedet fungerer. Fungerer det godt nok, slik at vi får en utbygging i hele landet og det ikke blir en skjevfordeling ved at sentrale strøk får en kjappere utbygging enn resten av landet, er det bra. Men det er viktig at Stortinget får en orientering om det. Så sier Kjell Opseth at vi er både «sidrumpa» og trege – det er ikke grenser for hvor mye som er galt ved det norske folk. Vi vet at Norge er i forkant når det gjelder bruk av mobiltelefon, og vi er i forkant når det gjelder bruk av Internett. Så det er klart galt å si at vi er så veldig trege og «sidrumpa», slik som han fremstiller oss. Så er jeg litt usikker på om han oppfordrer til anarki, eller om det er en form for stalinisme som kommer til uttrykk når han forteller oss at hvis det ikke blir fortgang i Bærum kommune, får enten Telenor ta over og styre utviklingen, eller så får staten ta over og styre Bærum kommune. Jeg blir litt sjokkert over den type holdninger til de demokratiske beslutningsprosesser som en har i dette landet, og vi skal ha en viss respekt for det. Jeg aksepterer at vi kan legge oss på en mer sånn sentralistisk/stalinistisk linje og si at ok, da får staten ta over, og så får vi styre det. Men det tror ikke jeg er en god løsning i demokratiets navn. Så til de forslagene som foreligger. Jeg merker at vi har fått mye «åtgaum» for våre forslag, og det skulle bare mangle – det er jo gode forslag og viktige forslag. Jeg ser at det å få en votering her, vil gjøre at de blir nedstemt, så jeg kan allerede nå si at vi gjør dem om til oversendelsesforslag, og så regner vi med at statsråden vil følge opp. Når det gjelder de andre forslagene, har vi stor sympati for forslaget til Morten Lund. Når det gjelder forslaget til Marit Tingelstad, er det veldig lokalt, og det er vanskelig å ta stilling til det, så det skulle jeg i hvert fall sterkt ønske ble oversendt. Det å desentralisere, flytte arbeidsplasser ut, er viktig, så sånn sett er vi enig i det. Men å si her i dag at de akkurat skal dit, har vi problemer med.
Først til representanten Reikvams forslag der han ber om en egen orientering. Vi vil legge frem en omtale i høst, og så får vi se i løpet av neste vår om vi skal legge frem en egen sak om fremdriften så langt, tidlig på våren eller så sent som i revidert. Når det gjelder det andre forslaget hans, er allerede Samferdselsdepartementet i gang med å kartlegge forutsetningene for fremføringsveier – rapporten skal foreligge nå i sommer – og også spørsmålet om å koordinere de ulike grøftene som man nå ser flere steder. Hele kartleggingen av det vil også kunne bidra til en mer effektiv bredbåndsutbygging. Det var ellers representanten fra Kystpartiet som spurte hva staten skulle bidra med. Det har vært klart hele tiden, fra vi la frem den første IT-redegjørelsen, at staten skal bidra der hvor ikke markedet når frem. Men et stort flertall i Stortinget har lagt seg på den linjen at vi skal øke den offentlige etterspørsel, og at markedsaktørene så sant det er mulig, skal få konkurrere om jobben. På den måten regner vi med at vi kan få en raskere utvikling, og at det blir en mindre del som staten skal gå inn på. Og så har man satt opp at innen utgangen av 2002 skal skoler, folkebibliotek, sykehus osv. få tilbud om bredbåndstilknytning, og alle husstandene ved utgangen av 2004. Det er klart at det er dette vi nå legger en fremdriftsplan for, både ved en omtale i statsbudsjettet, som representanten Lilletun har tatt opp, og ved å komme tilbake med særskilt sak om hvor langt vi faktisk er kommet, slik at vi skal være sikre på at vi skal kunne følge det opp så sant det er mulig, og klare å få det praktisk til. Men vi har vært helt klar over hele tiden at det er ikke alle steder aktørene vil bygge ut selv. Det representanten Lilletun tok opp når det gjelder fornyelsesprogrammet, er jeg helt enig i. Det er et meget viktig program, men det er samtidig også verdiprogrammet. Da må vi også, enten det er i regjering eller storting, sørge for at SND, som er aktør her, ikke blir nødt til å forandre på sine ordninger omtrent hvert eneste halvår. Det gjør at det blir nokså utilfredsstillende for dem som skal utføre det. Helt til slutt vil jeg si at når det gjelder høringen om kollektivtransporten til Fornebu, er den ferdig 6. juni. Jeg vil håpe at man kan få en løsning, ikke minst av hensyn til IT Fornebu, men også Telenor, som skal ut med så mange medarbeidere der.
Vi blir nok ikke så fort ferdig med å diskutere bredbåndsutbyggingen og på hvilken måte den skal skje. Det ble vedtatt et prinsipp for utbyggingen under forutsetning av en framdriftsplan, som da statsråden ikke lenger vil garantere. Jeg merket meg at det ble sagt at presset på markedsaktørene vil minke, og det vil være uheldig hvis det blir statlig medvirkning for å hjelpe dem som bor ytterst – lengst fra sentrum – i Norge å få bredbåndstilknytning og sikre at de får det innenfor den tidsplanen som er. Jeg syns det er synd, men vi kommer nok til å diskutere videre om det var rett det Stortingets flertall vedtok. Så sier representanten Opseth at det bestandig er noen som roper på staten og sier at nå må staten komme og hjelpe oss. Og de som gjør det i dag, sier det samme som Thorbjørn Jagland sa rett før regjeringsskiftet. «… vi har ment at det ikke holder å overlate dette til de private aktørene i markedet – det må statlig styring til», sa Jagland den gangen. Så det er ikke mer dramatisk det som nå blir sagt, enn det som ble sagt den gangen. Så sier representanten Brandsnes at det er mange årsaker til at bedrifter flytter til Oslo, og at hovedårsaken til at hans bedrift trenger å være her, er at det er her det skjer. Hans bedrift har altså funnet ut at for å få jobber, for å komme i nærheten av dem som skal kjøpe noe, så må en faktisk være der fysisk. Men poenget med IT-revolusjonen og kunnskapssamfunnet vårt er jo at den fysiske avstanden skal oppheves. Det skal gå an å være til stede uten å være der fysisk. Da er det to situasjoner som er nevnt: De som blir forbigått fordi de ikke er her, og de som ikke får vite om jobbene fordi de ikke er her. Og det er jo det staten må sørge for, at oppdragene blir kjent. Og det er det som ligger i mitt forslag. De som holder til langt unna Oslo, må behandles og ha muligheter på like vilkår som de som er i Oslo. Jeg ser ingen grunn til å trekke det forslaget. De som ikke finner det mulig for dem å stemme for det prinsippet som går fram av forslaget, må da selvfølgelig stemme imot. Jeg anbefaler at det stemmes for.
Eg kan forsikre representanten Morten Lund om at staten skal vere ein pådrivar for at alle som har behov for det, får tilgang til breiband eller nett med høg nok snøggleik til det behovet dei har. Så det er inga endring i Arbeidarpartiet sin politikk på dette området, sjølv om det er enkelte som prøver å framstille det slik. Eg etterlyser nok ein gong det lokale engasjementet for å byggje ut eit aksessnett som er i brukarane si interesse, for på den måten også å ivareta brukarane i forhold til leverandørane av motorvegtenestene. Det er heilt opplagt, med alle dei aktørane vi får på det området, at dei som har eit aksessnett, har ein sterk konkurranseføremon. Så til representanten Lilletun. Ja, eg skjønar at det framleis er behov for å framstille det som skjer på Fornebu, som eit eigedomsprosjekt. Men så lenge det ikkje er gjeve høve til å ta dei eksisterande lokala i bruk i tilstrekkeleg grad, eller til å flytte inn i dei lokala som skal flyttast inn i, er det klart at det ikkje er så godt å dokumentere at dette blir som fleirtalet her i salen meiner det vil bli, nemleg ein motor i utviklinga innafor informasjonsteknologien. Så får vi håpe at dei næraste dagane fører til at vi kjem forbi denne bøygen som ligg der, at dei som har ansvaret for å gje bruksløyve, også gjev det. Det er det eg seier: Om ikkje, må staten også her ha eit ansvar – og det er ikkje noko stalinistisk over det. Lovverket inneheld høve for statlege reguleringsplanar, og det er brukt i enkelte høve. Og dermed kan det også brukast i dette høvet dersom nasjonale omsyn tilseier at det må gjerast.
Jeg forstår at enkelte av de problemene som er knyttet til Fornebu-området, nå er av en sånn art at Opseths demokratiske sinnelag blir satt på en hard prøve. Slike prøvelser skal man også ha når ens karriere er på hell. At staten skulle overta reguleringsarbeidet for at hans nærmest siste vilje skulle kunne gjennomføres, registrerer jeg i hvert fall – og da snakker jeg om hans siste politiske vilje. Det jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om, er om hun deler Opseths antydninger om at i den grad man ikke får det som man vil, så er man innstilt på å ta i bruk det riset bak speilet som Opseth relativt malerisk beskrev. Kongshaug var misfornøyd med en del vesentlige punkter i budsjettet, og det er for så vidt ikke noe enestående for Kongshaug. Stort sett hele det norske folk og ikke minst det norske næringsliv har jo signalisert dette relativt lenge, og at denne erkjennelsen er kommet også hos Kongshaug, dog etter landsmøtet, er for så vidt interessant. Når det gjelder det som er sagt om bredbånd, syns jeg Reikvam hadde en formulering som ikke var dårlig. Han sa at dette ikke må bli en ny religion. Jeg må jo si at en del av de mest ivrige «megafonene» for statlig finansiering for å legge bredbånd til de minste avstikkerne, til enhver fjordarm, i realiteten går over alle støvleskaft. Vi har ved utbygging av infrastruktur alltid lagt til grunn kost-nytte-prinsippet. Og det er klart at man kan ikke gjennomføre dette med 100 pst. garanti for et så kort tidsrom som det er lagt opp til. Den strategien som statsråden og Regjeringen har valgt, og som har stor oppslutning i Stortinget, tror jeg i realiteten er den eneste farbare vei i virkelighetens verden. Og de fleste av oss forholder seg jo til virkelighetens verden – i hvert fall i store deler av året. Jeg hadde også tenkt å spørre statsråden om forslag nr. 3, fra Morten Lund, er et betimelig forslag slik det foreligger. Er det slik at det er en praksis i departement og direktorat som står i motstrid til det som står i forslaget? Eller er det et forslag som i realiteten slår inn en åpen dør for en praksis som allerede eksisterer? Det er mitt spørsmål.
Som svar til representanten Gabrielsen vil jeg si at jeg tar med Opseths holdninger og ytringer, på samme måte som jeg tar med det som er kommet frem fra andre. Jeg håper at alle vil legge seg i selen for å få denne saken løst i minnelighet. Jeg vil tro at de fleste ønsker å ha arbeidsplasser som bl.a. Telenor representerer, i sin kommune. Det har lenge vært under planlegging – og man kan gjerne være uenig i IT Fornebu – at Telenor skal flytte ut med flere tusen av sine medarbeidere, og de er så viktige for oss med hele sin utviklingsavdeling, forskning og alt det de driver med, at jeg ville tro at de fleste kommuner ønsket å ha dem. Jeg er også glad for oppslutningen om den bredbåndspolitikken som tidligere er nedfelt, samtidig som vi hele tiden må følge med når det gjelder de stedene som muligens får noen «sorte flekker», og sikre at staten skal være med og bidra. Men det er jo interessant at det nå dukker opp selskap i Finnmark som er veldig offensive i forhold til hvor stor del av Finnmark de faktisk kan dekke. De fleste av oss ville gjerne tenkt at en del av utkantene måtte bli de første stedene hvor det kom slike sorte flekker, men så stemmer kanskje ikke det helt, fordi det faktisk finnes initiativ og muligheter. Så til forslaget som Morten Lund har satt frem. Jeg er usikker på hva som menes med det. For er det ikke slik med alle de reglene vi har lagt til rette for, EØS-avtaler, offentlige anskaffelser og hva det måtte være, at man følger visse prosedyrer? Så ut fra det, hvis det er det som faktisk nå er nedfelt i våre lover både på statlig og lokalt plan, kan jeg ikke se at det er noe i veien for at dette vil kunne få tilslutning fra alle – hvis ikke Morten Lund har gjemt et eller annet i ermet med formuleringene sine.
Presidenten kan i hvert fall ikke se inn i flere ermer. Det betyr at debatten om sak nr. 3 er avsluttet.[[Votering, se side 2987]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden fordeles slik: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige gruppene 5 minutter hver og én av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Forslaget som i dag fremmes, vil bli nøyere gjennomgått og realitetsbehandlet i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Derfor ser jeg ingen grunn til å bruke mye tid på denne saken i dag. Jeg vil likevel få vise til at det stod en omtrent samlet næringskomite, med unntak av Fremskrittspartiet, bak budsjettinnstillingen fra i høst, hvor det står: «Komiteens flertall … mener det er grunn til å følge nøye med på utviklingen for ulike støtteordninger som skipsbyggingsindustrien i EU har. Særlig gjelder dette støtte til avvikling, omstrukturering, nyskaping, FoU, miljøvern og regional investeringsstøtte.» For Arbeiderpartiet er det naturligvis av stor betydning at konkurranseevnen ikke svekkes i forhold til våre konkurrenter. Regjeringen har signalisert at den fortsatt vil gi norsk skipsbyggingsindustri internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår. Det vil her være naturlig å ha et nært og godt samarbeid med alle parter i næringen. Det vil i den forbindelse bli tatt et initiativ fra Regjeringen til å utvikle et omstillings- og nyskapingsprogram for skipsbyggingsindustrien. For Arbeiderpartiet er det viktig å ta vare på våre stolte tradisjoner som skipsbygger- og sjøfartsnasjon og sikre denne næringen for fremtiden.
Skal norske verft hevde seg i en stadig hardere konkurranse, er stikkordet kompetanse. Det er viktig at en er på plass, og at en er på plass til rett tid. I Norge har vi en fragmentert skipsbyggingsindustri med mange små verft, underleverandører og skipskonsulenter. Vi kan være stolte over den maritime klyngen vi har flere steder langs kysten, ikke minst i mitt eget hjemfylke Møre og Romsdal, som er blant de fremste i verden. En del av oss kjenner til prosjektet Seaway@2010. Dette prosjektet skal mobilisere den maritime sektoren til økt forsknings- og utviklingsinnsats. Dette er et initiativ som næringen selv har tatt. Det er viktig at det offentlige blir en effektiv lagspiller i økonomisk sammenheng, og at virkemiddelapparatet er tilpasset slik at samarbeidet går knirkefritt og ubyråkratisk. Ellers registrerer jeg at EU igjen vurderer å gjeninnføre verftsstøtte i en eller annen form. Jeg oppmoder statsråden til å følge godt med – og det er jeg rimelig trygg på at hun vil – i et eventuelt nytt regelverk som måtte bli innført i EU, og at hun om nødvendig kommer tilbake til Stortinget med saken, slik at norsk verftsindustri sikres like konkurransevilkår med andre verft i Europa. I sitt svarbrev til næringskomiteen sier statsråden at hun vil komme tilbake til innholdet i Dokument nr. 8-forslaget i revidert nasjonalbudsjett. I revidert nasjonalbudsjett sies det at en fram mot statsbudsjettet for 2002 vil vurdere saken. Det som er viktig for Venstre, er det jeg sa innledningsvis, at fortrinnet og mulighetene for norske verft er å ligge i fremste rekke når det gjelder kompetanse, og at vi er der til rett tid. Skal kompetansen være nyttig som konkurransefaktor, er det også helt vesentlig at en følger med i løpet og er tidlig ute. Derfor understreker forslagsstillerne at saken haster, og at en ikke hele tiden må komme tilbake til, men la ting skje også i det offentlige. Noe av det viktigste som nå må skje, er satsing på FoU, og her tåles lite utsettelse. Når det gjelder det nye konseptet for hurtigferger, kalt FerryCat, forstår jeg av media at dette har gått i orden. Jeg har ikke rukket å sjekke hva Regjeringen sier i revidert nasjonalbudsjett om det, og om det eventuelt står noe om det der. Men om media denne gangen skulle ha rett, vil jeg gi ros til statsråden for å ha bidratt til nødvendig framdrift av dette konseptet, for dette er morgendagens fergeløsningsprosjekt, etter min mening. Jeg vil gjerne også utfordre statsråden til å kommentere punkt 2 i forslaget vårt – om det er slik at det fins noen ordninger som kan bidra til at utviklingskostnadene i forbindelse med hurtigfergene blir dekt, slik at prosjektet med FerryCat får den nødvendige framdrift.
Jeg våger den påstand at Regjeringen bedriver forhalingspolitikk i forhold til maritime næringer både til lands og til vanns. Vår EØS-tilknytning pålegger norsk næringsliv en god del forpliktelser, men regelverket åpner også for ulike støtteordninger som kan forrykke de internasjonale konkurranseforhold, dersom de ikke følges opp på samme måte fra land til land. Det synes for meg at Regjeringen ligger etter andre industrinasjoner i Europa i forhold til å sikre nasjonalt næringslivs konkurransedyktighet. Da statsbudsjettet ble lagt frem i høst, ble det fra Regjeringens side gitt uttrykk for at man ville ha høy beredskap for å møte eventuelle nye støtteordninger rettet mot skipsverftene når den direkte kontraheringsstøtten falt bort. Støtte til utvikling av nye skipstyper er en slik ordning, som det er mulig å gjennomføre innenfor EU-regelverket. Men Regjeringens vilje til å bidra til ny utvikling innen skipsbygging og utvikling av nye skipstyper, og derved bidra til å opprettholde kystens næringsliv, synes meg noe halvhjertet. Av St.prp. nr. 84 fremgår det at Regjeringen ønsker å gi norske skipsverft tilnærmet de samme rammebetingelser som øvrige skipsverft innenfor EØS-området. – Tilnærmet de samme rammebetingelser. Hvorfor ikke de samme? Og hvorfor skal Norge vente og se til alle andre har fått etablert nye ordninger? Hvorfor ikke bidra til at Norge kan være i første rekke i utviklingen av ny teknologi i maritime næringer? Nå er jeg klar over at ordrebøkene stort sett er fulle frem til utgangen av 2003, og tilsynelatende har det da ingen hast med nye støttetiltak. Men det er jo så at dersom en ønsker å opprettholde en jevn sysselsetting, nytter det ikke å vente til de første oppsigelsene kommer før en tar de nødvendige skritt for å bidra til den forskning og utvikling som er nødvendig for å opprettholde og utvikle norske skipsverfts kompetansemessige konkurransedyktighet, og derved sysselsettingen i verftsindustrien. Det er ikke så forferdelig lenge siden spørretimene i Stortinget var preget av situasjonen som oppstod i verftsindustrien da virkningen av redusert kontraheringsstøtte slo inn, og da det omtrent samtidig ble bråstopp i investeringene ved de oljerelaterte verftene. Den strukturelle ledigheten rammet kysten hardt, men det ble snakket vekk som overkapasitet og behov for omstilling av arbeidskraft. Nå snakker næringen selv om behovet for omstrukturering og spesialisering, der klyngeeffekten kan utnyttes bedre, forutsatt at kontraheringsvolumet er tilstrekkelig stort. Skal næringen få til den omstillingen det er behov for, vil det bli nødvendig å øke forskningsinnsatsen i de miljøer som i dag driver skipsbyggingsindustri. Næringen vil øke sin egen forskningsinnsats, men det er rimelig å forvente at også staten bidrar med midler som kan sikre at norsk skipsbyggingsindustri beholder både sine kompetansefortrinn og sin konkurransekraft. Skal man nå det mål at Norge skal forsterke sin posisjon som verdensledende innen maritim transport, industri og offshoreoperasjoner frem mot 2010, må Regjeringen vise en positiv holdning til å bidra til forskning og utvikling, og programmer og ordninger med fokusering på den maritime klyngen bør være i forkant av utviklingen ellers i Europa, ellers vil vi bli forbikjørt av nasjoner som i større grad ser verdien av kompetansevedlikehold og kompetansevekst innen maritim sektor. Da er det ingen grunn til at Regjeringen skal sette seg på gjerdet og vente og se hva andre gjør. Regjeringen må bruke de muligheter som ligger i tillatte støtteordninger til programmer for omstrukturering, nyskaping, regional investeringsstøtte, forskning og utvikling og miljørelatert støtte. Da holder det ikke at næringsministeren så gjerne vil, men ikke får det til, fordi finansministeren har satt seg på pengesekken. At Regjeringen skyver alle utfordringer i maritime næringer over til neste budsjettår, forsterker mitt inntrykk av at dersom bare Regjeringen klarer å hale dette ut til over valget, så kan styret rundt et eventuelt regjeringsskifte og innlagte snubletråder i fremlagt budsjett ta oppmerksomheten vekk fra de løfter man har kommet med i denne stortingsperioden, og som Arbeiderpartiet ikke har politisk vilje til å følge opp. Da kan man kanskje få den utviklingen som er skissert i regionalmeldingen, at de maritime miljøer på Nordvestlandet vil bryte sammen. En slik politikk vil vi i Kystpartiet motarbeide, og jeg tror ikke at Arbeiderpartiet skal føle seg altfor trygg på at alle kystens vaktbikkjer vil være borte når nytt storting trer sammen til høsten.
Jeg vil vise til at Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett også har foretatt en bred behandling av skipsbyggingsindustrien. Det er bevilget netto 850 mill. kr i støtte til inngåtte kontrakter og signalisert at Regjeringen fortsatt vil gi norsk skipsbyggingsindustri internasjonalt konkurransedyktige vilkår. Regjeringen tar sikte på å utvikle et omstillings- og nyskapingsprogram for skipsbyggingsindustrien. Dette programmet blir utformet i samråd med næringen. Som et ledd i dette er det også naturlig å vurdere å styrke de landsomfattende virkemidlene i Statens nærings- og distriktsutviklingsfond og i Norges forskningsråd. Jeg vil i denne forbindelse understreke at dersom innsatsen fra myndighetenes side skal få full effekt, er det nødvendig at næringen selv tar et ansvar for å spesialisere, tar i bruk ny teknologi og tilpasser sin egen næring til nye produksjonsprinsipper. Dette vet vi en del om, etter undersøkelsen som Arild Hervik har foretatt av de maritime næringene. For det som er tilfellet, er at de er altfor lite kompetanserettet. Selv om noen er dyktige, bruker de altfor lite av sin virksomhet til å forbedre seg på kompetansesiden. Og det er helt nødvendig hvis denne næringen skal kunne møte morgendagens utfordringer. Norsk skipsbyggingsindustri vil være konkurransedyktig i et marked der alle konkurrerer under de samme økonomiske rammevilkårene. Derfor er det et mål for Regjeringen at vi gjennom internasjonale avtaler skal få redusert den statlige støtten til skipsbyggingsindustrien. Og det har hele Stortinget sluttet seg til. Vi følger utviklingen av hva som nå skjer i EU, svært nøye. Industriministrene der skal ha sitt ministerrådsmøte i morgen. Grunnen til at de eventuelt bestemmer seg for å fortsette med støtten, er at Sør-Korea, som har vært i en svært vanskelig situasjon, øker kapasiteten, ikke minst innenfor tankere og containerskip. Jeg har nettopp vært i Korea og tatt opp disse forholdene direkte med dem, også fordi Norge er en stor skipsbygger i Korea. Jeg vil i Paris i overmorgen ha et eget møte med sørkoreanerne for å diskutere hvordan man kan avhjelpe denne situasjonen, slik at den ikke kommer som en konflikt inn i WTO. For kommer den som en konflikt til WTO, vil det ta flere år før man kan få avgjort å få redusert skipsbyggingsstøtten, hvis EU følger opp Korea. Derfor må vi håpe at det ikke skjer, og at man kan få en ordning der man går over til kompetanseutviklingsprogrammer, slik vi har vært innstilt på fra norsk side.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg er klar over de forholdene i skipsverftsindustrien internasjonalt som statsråd Knudsen nå gjorde rede for, men jeg er redd for at det nytter forferdelig lite at vi i Norge skal sitte og holde Korea i ørene, mens Europa altså gjør noe helt annet. Så vi må ikke vente for lenge. Vi må ikke miste det fortrinn vi har i å være en kompetansenasjon på skipsverft og skipsindustri. Vi ser at næringen selv er klar over sitt omstruktureringsbehov. De er villige til å gå inn økonomisk, de vil spesialisere seg. Vår forpliktelse som storting må da være å bidra innenfor det regelverk som gjelder i EØS-området. Men det har vært et problem for norsk industri at en liksom stiller ti meter bak når de andre stiller til start. Vi har alltid ett eller annet ved norsk industri – ekstra avgifter, ekstra skatter eller noe lavere støtteordninger – som gir våre næringer en konkurranseulempe i forhold til de europeiske. Vi kan ikke ha det slik. Vi må ha internasjonalt konkurransedyktige rammer for alt næringsliv hvis vi skal klare oss i morgendagens verden. Det gjelder selvfølgelig også kompetansenæringer. Og det som er tilknyttet maritimt næringsliv, er kompetansenæringer; det er faktisk høy kompetanse og mye bruk av IKT. – Men noen sveiser fortsatt platene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 2988]]
EOS-utvalget har nå vært i funksjon i ca. fem år. Utvalget har avgitt en egenevalueringsuttalelse, som er trykt som vedlegg 1 til innstillingen. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har avgitt en uttalelse, som er trykt som vedlegg 2. Presidentskapet mener at utvalgets virksomhet på en god måte må sies å ha oppfylt de intensjoner Stortinget hadde, da kontrolloven og instruksen ble vedtatt i 1995. Derfor ser Presidentskapet ikke behov for materielle endringer i utvalgets arbeidsmåte eller i regelverket. Den endring som Presidentskapet nå foreslår i instruksen, er rent formell og følger av at utvalget ikke lenger har adgang til å påkjære rettslige kjennelser. Presidentskapet har merket seg utvalgets beskrivelse av spenningsforholdet mellom at utvalget skal følge prinsippet om etterfølgende kontroll, og at utvalget også kan kreve innsyn i og uttale seg om løpende saker. Utvalget har påpekt viktigheten av at kontrollen med løpende saker gjøres på en måte som ikke virker styrende for tjenestene, og Presidentskapet vil på sin side understreke betydningen av dette. Når det gjelder utvalgets innsynsrett, er Presidentskapet enig med utvalget i at det ikke er behov for endringer i regelverket. Utvalget mener at det kunne vært en fordel om det i helt spesielle tilfeller hadde hatt mulighet for å gi Stortinget graderte opplysninger. Presidentskapet er ikke uten forståelse for dette syn, men slutter seg etter en samlet vurdering til komiteens standpunkt om at det på dette området ikke bør gjøres endringer i loven eller i instruksen. Et annet spørsmål som er reist, gjelder uanmeldte inspeksjoner. Presidentskapet finner ikke grunn til å foreslå at en bestemmelse om dette blir tatt inn i instruksen. Så langt jeg kan tolke Stortinget, er det bred enighet om at EOS-utvalget fungerer godt. Den jobben som blir gjort, er fullt ut tilfredsstillende. Presidentskapet har derfor ikke funnet grunn til å gå dypere inn i de temaene som utvalget har drøftet i sin evaluering. For øvrig viser jeg til Presidentskapets innstilling, som er enstemmig.
Jeg har ikke behov for noe annet enn en kort merknad til den innstillingen som Presidentskapet har gitt etter at kontroll- og konstitusjonskomiteen har uttalt seg om saken. Et lite tilbakeblikk kanskje: Dette er jo et parlamentarisk oppnevnt kontrollutvalg, og den historiske begrunnelsen for det vet vi alle. Vi vet også at det selvsagt har vært noen begynnerproblemer – tror jeg vi i dag kan kalle det – med hensyn til hvordan utvalget skulle utføre sine kontrollfunksjoner. Men det har gått seg til etter hvert, og i dag tror jeg et enstemmig storting kan konstatere at vi nå har et kontrollregime overfor de hemmelige tjenester som både de hemmelige tjenester og offentligheten er tjent med. Min eneste merknad går på at utvalget jo har en helt klar lov og instruks å forholde seg til. Når presidentskapet sier at man ikke finner grunn til å foreslå at det skal tas inn bestemmelser om det som dreier seg om uanmeldte inspeksjoner, må det være å forstå slik at utvalget må vurdere på hvilken måte de skal gjennomføre sitt arbeid ut fra lov og instruks, slik de gjelder, og at det selvsagt ikke utelukker at uanmeldte inspeksjoner kan være den måten som er best for å utføre oppgavene. For øvrig er vi fra SVs side meget godt fornøyd med at dette utvalget ble nedsatt, at lov og instruks er som de er, og at det går seg til. Både tjenesten og offentligheten er tjent med at det nå er ryddige forhold på dette feltet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 2988]]
Stortinget går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten har Ågot Valle satt fram forslagene nr. 1 og 2, på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslagene er omdelt på representantenes plasser i salen.
Jeg har fått mange sterke henvendelser om at forslag nr. 1 bør gjøres om til et oversendelsesforslag. Det tyder på at det i alle fall er noen som vil se videre på det. Derfor ber jeg om at forslag nr. 1 blir gjort om til et oversendelsesforslag.
Forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti, er dermed gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da i endret form: «Det henstilles til Regjeringa å sette i gang et forsøk der kommunale og statlige etater i noen kommuner inngår i en ordning med forbrukergarantier og serviceerklæring knytta til publikumsretta tjenester. Forbrukergarantiene og serviceerklæringene må bl.a. omfatte kvalitet, og at tjenestene blir gitt til avtalt tid.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa sette i gang forsøk med redusert arbeidstid og kortere normalarbeidsdag[[6-timersdag]] i statlig sektor.»
Presidenten vil foreslå at arbeids- og administrasjonsministerens redegjørelse i Stortingets møte 10. mai 2001 om forvaltningspolitikk vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 3, fra Morten Lund på vegne av Senterpartiet forslag nr. 4, fra Marit Tingelstad på vegne av Senterpartiet Forslagene er omdelt på representantenes plasser i salen. Forslagene nr. 1 og 2, fra Sosialistisk Venstreparti, er i løpet av debatten omgjort til oversendelsesforslag. Forslag nr. 1 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen i en egen melding å gi en egen orientering og vurdering av om markedet fungerer, slik at alle deler av landet får tilfredsstillende tilgang til bredbånd og at utbygging skjer parallelt i distriktene og i mer sentrale deler av landet.» Forslag nr. 2 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å ta i bruk virkemidler som stimulerer utbyggerne til å samarbeide om infrastruktur for å unngå samfunnsøkonomisk sløsing og unødvendig belastning på miljøet.»
Når det gjelder det forslaget som jeg har fremmet, har jeg fått det rådet at det heller bør fremmes ved en senere anledning, i en sak Stortinget skal behandle senere på våren. Jeg vil dermed trekke forslaget.
Presidenten har merket seg at forslag nr. 4, fra Marit Tingelstad på vegne av Senterpartiet, er trukket. Presidenten står da igjen med ett tema for votering. Det er forslag nr. 3, fra representanten Morten Lund på vegne av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen påse at IKT-tilbydere fra hele landet gis anledning til å konkurrere på lik fot om leveranser av varer og tjenester til alle departement og direktorat.»
Presidenten vil foreslå at nærings- og handelsministerens redegjørelse i Stortingets møte 8. mai 2001 om IT-politikk vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Nr. 281 foreslås sendt justiskomiteen som forelegger sitt utkast til innstilling for forsvarskomiteen til uttalelse før innstilling avgis.
Hr. president!
Olav Gunnar Ballo får ordet til behandlingsmåten.
Redningshelikoptertjenesten bør etter SVs syn ses i sammenheng med luftambulansetjenesten, og saken bør derfor etter SVs syn også forelegges sosialkomiteen til uttalelse.
Presidenten har ikke sett noen andre reaksjoner, og presidenten lar votere alternativt mellom hr. Ballos forslag, om å sende saken også til sosialkomiteen, og presidentskapets forslag, som går ut på å sende den til justiskomiteen, som så forelegger sitt utkast til innstilling kun for forsvarskomiteen før innstilling avgis.