Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Jedanaestu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2021. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 124 narodna poslanika. Podsećam vas da je, članom 88. stav 5. Poslovnika, predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom usvajanja zapisnika i utvrđivanja dnevnog reda postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Radi utvrđivanja tačnog broja narodnih poslanika prisutnih u sali molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Hvala. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 153 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine u smislu člana 88. stav 5. Poslovnika. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? (Da). Reč ima Jahja Fehratović.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Danas je 11. maj Dan bošnjačke nacionalne zastave u Republici Srbiji i koristim priliku da pre postavljanja pitanja svim Bošnjacima zaželim ovaj dan Mubarek Olsun hairli i srećnim, da u skladu sa svojom kulturom i tradicijom provedu i ovaj svoj blagdan u porodičnom ambijentu i u skladu sa onim kako to nalaže naša lepa tradicija. Stranka pravde i pomirenja je stranka koja je primarno proizašla iz bošnjačkog nacionalnog korpusa, ali je svojim programom, svojim idejama i, pre svega, svojim liderom koji je pokazao širinu i intelektualnu i političku i promovisao politiku pomirenja postala nadnacionalni projekt, tako da danas ovde mi predstavljamo ne samo Bošnjake, već i glasače iz većinskog naroda, ali i drugih nacionalnih zajednica koje su poverenje dali stranci Pravde i pomirenja na prethodnim izborima. S tim u vezi, mi smo obavezni da ovde kao predstavnici naroda budemo i mikrofon svih naših glasača. Zato ću danas iskoristiti priliku da budem glasnogovornik romske nacionalne zajednice u parlamentu Republike Srbije, a na zahtev velikog broja naših članova i glasača iz ovog nacionalnog korpusa. Ovo je nacionalna zajednica koja je najosetljivija u našem društvu i koja se kao takva suočava sa velikim izazovima i problemima integracije. Prema njihovim nezvaničnim podacima, oni broje negde od 500 do 800 hiljada građana Republike Srbije i zato su njihovi zahtevi za većom inkluzijom opravdati. S tim u vezi postavljam više pitanja nadležnim organima u izvršnoj vlasti, sa namerom da podstaknem i pokrenemo određene procese koji će ovoj zajednici omogućiti kvalitetniji životni standard. Dakle, pre svega, mi imamo jako kvalitetne zakone kada su u pitanju prava kolektivno-individualna nacionalnih zajednica. Međutim, ono što smo stalno govorili kada su u pitanju nacionalne zajednice jeste njihova primena u praksi. Tako je vrlo primetno i Romi to jako dobro osećaju da ravnomerna zastupljenost u državnom sistemu njihovih pripadnika njihove zajednice nije onakva kakav jeste njihov broj, posebno u onim sredinama gde oni čine zavidnu brojku u lokalnom građanstvu. Zato bi bilo važno da se preduzme što je moguće pre odlučna akcija od strane države, pa da se spusti preko ministarstava i do lokalnih zajednica, da se veći broj Roma uključi u sve strukture izvršnih vlasti i u sve druge institucije koje im omogućavaju da dobiju redovno zaposlenje u skladu sa svojom kompetencijama i obrazovanjem. Takođe, jedan od glavnih problema je pitanje za Ministarstvo obrazovanja. Odnosi se na školstvo na romskom jeziku. U državi Srbiji je tek pre nekoliko godina urađeno nekoliko udžbenika na romskom jeziku i to udžbenici za nastavu na romskom jeziku sa elementima nacionalne kulture za učenike osnovnih škola do četvrtog razreda i tada je sprovedena u saradnji sa evropskim institucijama i određena obuka tog nastavnog kadra i ukupno je svega 47 profesora, nastavnika, vaspitača sa takvom kompetencijom. Nesrazmeran je broj vaspitača, profesora, nastavnika koji trebaju izvoditi tu nastavu sa brojem učenika romske populacije. Imamo škole u državi Srbije koje su sa preko 50% učenika romske populacije, a da u njima nema ni jednog nastavnog kadra, pa vrlo često ni tehničkog osoblja koji su romske nacionalnosti. Pitanje za Ministarstvo obrazovanja jeste kada će i da li uopšte razmišlja o tome da se pokrene zaista jedan sveobuhvatan proces involviranja nastavnog kadra romske nacionalnosti u nastavne procese i uvođenje obavezne nastave za decu romske populacije tamo gde za to postoje zakonski uslovi i okviri. Takođe, jedan zahtev prema popisnoj instituciji, time ću završiti, jeste da, prilikom predstojećeg popisa romske populacije kod svakog popisivača Roma bude i jedan pripadnik romske nacionalnosti, kako bi bili slobodni da iskažu svoju nacionalnu opredeljenost i time da se prikaže realan broj pripadnika romske nacije u popisu građana Republike Srbije. Hvala.
Reč ima Snežana Paunović. Izvolite.
Zahvaljujem, potpredsedniče. Moje pitanje danas upućeno je Ministarstvu unutrašnjih poslova. Imali smo jednu neprijatnu situaciju krajnje u poslednjem danu zasedanja prošle nedelje, a to je da je organizovan neki protest koji je, čini mi se, imao neki zahtev da se raspusti ova Skupština, smeni predsednik ili šta god. Nije tema ni brojnost tog protesta, niti šta su bili zahtevi, koliko je tema šta su pretrpeli poslanici koji su nakon okončanja sednice izašli iz Skupštine. Jedan procenat koleginica iz SNS napadnut je fizički kamenicama, jedan procenat brutalno vređan. To šta je izgovoreno uvaženim koleginicama narodnim poslanicima, to je sve samo nije normalno i nije vaspitano. Najveća tuga se, zapravo, događa u trenutku u kom oni imaju neka obeležja u vidu nekih ikona. Koliko shvatam, u pitanju su ljudi koji su raščinjeni od SPC, što znači da i to pokušavaju da zloupotrebe. Međutim, ono što nekako u odnosu na ovaj verbalni napad, na koji smo svi navikli, svašta smo o sebi pročitali, svašta čuli kao definiciju, je fizički nasrtaj na uvaženog kolegu Đoleta Milićevića, kada je probao da napusti skupštinski parking, oni su bukvalno nasrnuli pozivajući ga da se sa njim obračunaju. Posebno emotivno reagujem na ovo zato što govorim o Đorđu Milićeviću, koji je, znate i sami, u ozbiljnom zdravstvenom problemu i danas. To što vređate, to što napadate, to što imate ideju da se nekakve promene događaju na način što ćete nasrnuti na ove dame Skupštine Srbije ili što ćete pozvati na obračun Đoleta Milićevića ili bilo koga od vas, što će prozvati decu pogrdnim imenima, karakterisati supruge, to više nije slučaj koji se događa u Srbiji, nego postaje jedna praksa. Postaje jedan model da, bojim se, svako ko ima i lični problem, pa ako hoćete i zdravstveni, tu svoju dijagnozu pokaže upravo ispred parlamenta Srbije. Ta tradicija još od napada na kolegu Marijana Rističevića nikako da postane nešto što se ne sme, nego postaje nešto što je praksa, nešto što treba, nešto što apgrejdujemo s vremena na vreme. Zašto, pitam Ministarstvo unutrašnjih poslova? Znam da je Srbija zemlja u kojoj svako ima pravo da iskaže svoje nezadovoljstvo. Znam da mi nikada nećemo doći do faze da zabranimo okupljanje, ali sa druge strane molim da kada se takvi skupovi prijave, obrati se pažnja na to ko su ljudi koji su organizatori, pa samim tim napravi i bezbednosna procena ko su ljudi koje organizatori mogu da okupe. Treće, ne bi bilo nepoželjno legitimisati i ljude koji su došli, jer oni koriste takve prilike da uglavnom, rekoh malopre, ne iskažu svoje nezadovoljstvo, nego probaju da se fizički obračunaju sa ljudima koji su im nesimpatični iz ovog ili onog razloga. Dakle, ja apelujem na Ministarstvo unutrašnjih poslova, da kada su u pitanju protesti koji se dešavaju, nevezano da li su oni ispred Skupštine Srbije, nevezano da li se nalaze ispred neke druge državne institucije ili su prosto protesti, obrate pažnju na organizatore, procene bezbednosno rizik od takvih protesta i na kraju svih krajeva, tamo gde postoji rizik i ne dozvole da se oni održe. Znate, ako mi treba da budemo ljudi koji ćemo samo zato što smo javne ličnosti biti izloženi nekakvom linču, sva je sreća da je Đorđe Milićević prošao bez posledica, kolega Rističević nije, šta će se desiti svaki treći put? Hoćemo li sačekati da neko od nas zaista i doživi neke ozbiljnije povrede pa da onda reagujemo kao institucije? Ovo govorim potpuno svesno iz parlamenta Republike Srbije zato što zaista mislim, svako ima pravo da traži našu smenu da ospori pravo ljudi koji su nam dali poverenje da možda nisu bili u pravu, ali niko nema pravo da se fizički, zarad neistomišljenja, obračunava sa bilo kime. Hvala.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Muamer Bačevac.
Uvažene koleginice i kolege, uvaženi zemljaci koji gledate ovu Skupštinu, podsetiću vas da se nalazimo u zadnjoj sedmici svetog meseca Ramazana, kada su muslimani posebno posvećeni molitvi, posebno posvećeni činjenju dobrih dela i solidarnosti. Međutim, ovaj harmonični, lepi trenutak za sve Muslimane, preseklo je i uzbudile su zaista ružne scene koje dolaze iz Jerusalima, gde se strašan teror i nasilje sprovodi i sprovedeno je nad vernicima u velikom kompleksu, velikom islamskom centru Al-Aksa. Situacija zaista preti da eskalira. Već je veliki broj poginulih Palestinaca i dece u ovom brutalnom napadu. I ovo je nešto što je osudio ceo kulturni i ceo savremeni svet. Pogledajte izjave i od Putina, od svih drugih velikodostojnika, pa i od Bajdena, osuđuje se nasilje. Osuđuje se sprovođenje političkih, da kažem, ciljeva na nasilan način. U osnovi je želja da se upotrebom sile i nasilja ostvare politički ciljevi i nametne političko rešenje od strane izraelskih vlasti, a to je okupacija Jerusalima, koji je danas zajednički grad svih onih koji žive tamo, a to su, podsetiću vas, Izraelci i Palestinci. Ali, Palestinci nisu samo muslimani, nego je jako brojna i pravoslavna, da kažem, konfesija, koja je druga po brojnosti i koja takođe godinama unazad trpi zaista velike pritiske i nema mogućnost da ostvari svoja opšta prava, opšte ljudsko pravo na život i na sprovođenje verskih obreda. Izraelci protivno odluci Saveta bezbednosti UN, kažem, na silu žele da okupiraju ceo Jerusalim i da ga proglase za glavni grad Izraela. Ja duboko verujem u onu Monteskjeovu tezu da kada se pojavi mnogo zla u jednoj državi ili na zemlji, treba vera i religija je ta koja treba da da mnogo razloga za pomirenje. Stoga pozivam sve verske zajednice u našoj državi, pozivam sve organizacije koje se bave očuvanjem ljudskih prava u ovoj državi, da osude svako nasilje, pogotovo ovo nasilje nad civilima i ovaj teror koji se sprovodi u Jerusalimu i da apeluju na mir i pravedno rešenje koje je svima na interes. Mir u Palestini i pravedno rešenje palestinskog pitanja je ključ ne samo stabilnosti Bliskog istoka, već dobrih i kvalitetnih međureligijskih odnosa u celom svetu. Naravno, želim i da podsetim sve vas da se danas slavi jedan od nacionalnih praznika Bošnjaka u ovoj državi, to je Dan nacionalne zastave, koja je simbol, da kažem, nacionalnog jedinstva Bošnjaka i željom za prosperitetom, ali ono i svedoči, ovaj praznik tradicionalnim, dobrosusedskim odnosima i saradnji Bošnjaka sa drugim nacionalnim zajednicama na ovim prostorima. Stoga želim da Bošnjacima čestitam ovaj praznik, u želji da doživimo zajedničku prosperitetnu budućnost u ovoj državi zajedno. Hvala.
Hvala, gospodine Bačevac. Reč ima Aleksandar Marković.
Zahvaljujem, gospodine Orliću. Dame i gospodo narodni poslanici, zamislite da ste Dragan Đilas. Zamislite da ste Dragan Đilas i da morate svako jutro da smišljate nove i nove ideje kako da iskonstruišete neku aferu preko svojih medija, a čime biste skrenuli pažnju javnosti sa vaših milionskih računa po inostranstvu. Zamislite da ste Dragan Đilas pa da morate svaki trenutak da se dovijate kako biste sakrili tragove firmi i kompanija koje ste osnovali po belom svetu. Zamislite da ste Dragan Đilas, pa da morate i da vam zapravo glavna briga bude visina poreskih stopa na Mauricijusu, Hong Kongu, Švajcarskoj i ostalim poreskim rajevima. Zamislite da ste Dragan Đilas i da baš svako jutro morate da smislite način kako da pokušate da omalovažite neki rezultat koji je Srbija postigla po bilo kojoj temi. Zamislite da ste Dragan Đilas i da svaki dan morate da osmislite novu laž i novu izmišljotinu usmerenu protiv Aleksandra Vučića i Vlade Srbije. Zamislite da ste Dragan Đilas i da iskreno mrzite svaki uspeh Srbije. Zamislite da ste Dragan Đilas i da svaki dan morate da dajete nove zadatke Mariniki Tepić, Borku Stefanoviću i ostalim iz te tužne ekipe. Zamislite da ste Dragan Đilas i da preko medija koje kontrolišete, vodite besomučnu kampanju protiv svega što ima veze sa Aleksandrom Vučićem, bez obzira na to da li je to dobro za državu i građane Srbije. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste nemoćni pred činjenicom da je Srbija među najboljim zemljama u svetu kada je reč o vakcinaciji stanovništva. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste potpuno nemoćni pred činjenicom da je Srbija među zemljama sa najvećim privrednim rastom uprkos pandemiji korona virusa. Zamislite da ste Dragan Đilas i da, uprkos ogromnom trudu koji ulažete, ni na koji način ne možete da osporite činjenicu da Srbija danas ima neuporedivo veći ugled u svetu nego, rekao bih, u ko zna koliko decenija unazad. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste apsolutno nemoćni pred činjenicom da je Srbija danas vojno najjača sila u ovom delu Evrope. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste nemoćni pred činjenicom da je u Srbiju u 2020. godini stiglo preko tri milijarde evra direktnih stranih investicija, što je duplo više nego što je ušlo u četiri države regiona zajedno, dakle ukupno. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ne možete da osporite da Srbija nikada nije imala veća izdvajanja za svoj narod van Srbije, dakle za Srbe u regionu. Zamislite da ste Dragan Đilas i da baš ništa ne možete da uradite kako biste osporili činjenicu da je Srbija danas neprikosnoveni lider na Balkanu. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste u stanju da napadnete čak i mere finansijske pomoći građanima pogođenim krizom usled korona virusa. Zamislite da ste Dragan Đilas i da koristite čak i svoju decu da biste lili lažne suze pred kamerama dok, istovremeno, preko svojih medija vodite prljavu kampanju upravo protiv dece, ali svojih političkih protivnika. Zamislite da ste Dragan Đilas i ma koliko se trudili ne uspevate da poništite činjenicu da je Srbija danas pristojna uređena i uspešna zemlja, svetlosnim godinama daleko od one Srbije koju su vodili upravo on i Tadić i Jeremić i Borko Stefanović i Marinika Tepić i Ponoš i Lutovac i svi ostali iz te štetočinske ekipe. Zamislite da ste Dragan Đilas i da znate da vam je rejting takav da vam je i cenzus, prelazak cenzusa misaona imenica, pa onda iznova, iznova ispostavljate besmislene zahteve i nebulozne ultimatume. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste imali monopol na pretprodaju reklamnih TV sekundi na RTS i ostalim televizijama i zaveli potpuni medijski mrak u Srbiji, a danas imate minimum dve televizije sa kojih vodite kampanju 24 sata dnevno, sedam dana u nedelji, i još tražite nacionalnu frekvenciju za te dve televizije. Zamislite da ste Dragan Đilas i da ste bili najgori gradonačelnik Beograda u istoriji, čije mandate su obeležili isključivo brojni korupcionaški skandali i višemilionske korupcionaške afere. Zamislite da ste Dragan Đilas i da imate 619 miliona evra i nikako ne uspevate da nađete način kako biste objasnili ljudima odakle vam taj novac. Zamislite koliko je to tužno. Zamislite koliko je tužan taj čovek. Na sreću, građani Srbije ne veruju tom i takvom Đilasu i njegovim medijima dok se podrška Aleksandru Vučiću meri u milionima građana koji ga podržavaju, što će izbori pokazati. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Markoviću. Pošto se više niko ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da je sprečena da sednici prisustvuje narodni poslanik Jelisaveta Veljković. Dostavljen vam je zapisnik Osme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2021. godini. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa navedene sednice. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja utvrđeno da tom Odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na navedeni zapisnik i zato prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje zapisnik Osme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2021. godini, održane 15. i 20. aprila 2021. godine. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam: ukupno - 183, za - 170, nije glasalo - 13. Konstatujem da je Zapisnik Osme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2021. godini, održane 15. i 20. aprila 2021. godine, Narodna skupština usvojila. Prelazimo na utvrđivanje dnevnog reda. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda. Pre utvrđivanja dnevnog reda, saglasno članu 192. stav 2. i članu 93. Poslovnika, potrebno je da Narodna skupština odluči o predlogu za dopunu predloženog dnevnog reda i predlogu za spajanje rasprave. Narodni poslanik Ana Karadžić, na osnovu člana 92. Poslovnika, predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom - Predlog odluke o obrazovanju komisije za istragu i utvrđivanje broja žrtava agresije NATO pakta 1999. godine, koji su Narodnoj skupštini podneli narodni poslanici Đorđe Komlenski, Marijan Rističević, Ana Karadžić, Bojan Torbica, 16. novembra 2020. godine. Reč ima Ana Karadžić.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsedniče Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, danas se po ko zna koji put obraćam povodom formiranja komisije za ispitivanje i utvrđivanje tačnog broja žrtava NATO bombardovanja, odnosno NATO agresije. Prvi put smo ovo predložili u prethodnom mandatu i od tada predlažemo na svakoj sednici. Ni građane Srbije, ni porodice žrtava, nikoga ne zanima koliko mandata je prošlo, ni koliko je sednica prošlo, nikoga ne zanima ova naša priča, već ih zanima pravda. Velika nepravda je učinjena. Savezna Republika Jugoslavija je bombardovana bez odobrenja Saveta bezbednosti UN. Bombardovane su i civilne mete, bombardovane su i škole, bombardovane su bolnice, bombardovan je čak i Javni servis. Sve to zvuči apstraktno danas kada pričamo, 22 godine kasnije, pričamo non-stop i bez prestanka i sve zvuči kao neka lekcija iz istorije i nešto što prihvatamo kao činjenicu kojoj više ništa ne možemo da uradimo, ali to nije istina. Ono što možemo jeste dva promenimo naš odnos prema toj agresiji, jer upravo te činjenice ne posedujemo. Mi ne znamo koliko je tačno ljudi ubijeno tokom NATO agresije. Mi ne znamo tačan broj. Mi ne znamo imenom i prezimenom ko su ti ljudi, ko su ti civili, ko su ta deca ubijena tokom NATO agresije. Mi znamo da je to bio zločin koji nije kažnjen i da su to uradili agresori i ubice, jer su gađali civilne mete. Ubili su našu nedužnu decu, uništili su čitave porodice. Možda nemamo moć njih da kaznimo, to je sigurno, ali ono što imamo jeste moć, obaveza i dužnost da sastavimo spisak žrtava NATO agresije, da se zna tačno imenom i prezimenom ko su ti ljudi koji su dali život i ko su ti ljudi kojima je život oduzet. Mi moramo da znamo imenom i prezimenom tačno koji je pripadnik Ministarstva odbrane ubijen, koji je pripadnik MUP-a ubijen, koji civil, koja žena, koji muškarac, koje dete je ubijeno od strane zločinaca NATO agresije. Da smo to učinili 2000. godine danas ne bismo pričali o ovome, ali njih nije zanimalo to da urade. Danas su prošle 22 godine od NATO bombardovanja, mi i dalje to nemamo, a danas je mnogo lakše nego za 22 godine kada ćemo tek na teži način to uraditi i pitanje da li ćemo imati tačan spisak ubijenih. Ovo je obaveza koja nam pripada, ovo je dužnost koju osećamo mi koji smo predložili ovu dopunu dnevnog reda. Verujem i da svi vi danas u sali osećate istu takvu dužnost i obavezu. Volela bih, na samom kraju, da znam šta je to što nas sprečava da mi konačno stavimo ovu dopunu na dnevni red, da konačno krenemo da diskutujemo o toj komisiji koja, uistinu, ništa loše ne može da nam donese osim neki mir žrtvama i njihovim porodicama da postoji taj jedinstven spisak i lista ljudi koje su ubice, agresori i kukavice kukavički ubili gađajući civilne mete 1999. godine. Hvala vam puno.
Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam rezultate glasanja: od ukupno 185 narodnih poslanika, za – 16, nije glasalo 169 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Aleksandar Martinović, na osnovu članova 92. stav 2, 157. stav 1, 170. i 192. stav 3, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi: Zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, Predlogu zakona o tehničkih zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida; Zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Memoranduma između Vlade Republike Srbije i Vlade Komonvelta Dominike o saradnji u oblasti poljoprivrede, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o izručenju, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o uzajamnoj pravnoj pomoći u krivičnim stvarima, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Belorusije o izručenju, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o transferu osuđenih lica i saradnji u izvršenju krivičnih sankcija; Zajednički jedinstveni pretres o Predlogu odluke o prestanku funkcije predsednika Prekršajnog suda u Lazarevcu, Predlogu odluke o izmenama Odluke o izboru članova i zamenika članova Odbora Narodne skupštine Republike Srbije koji je podnela poslanička grupa SPS. Da li narodni poslanik dr Aleksandar Martinović želi reč? (Ne.) Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam rezultate glasanja: ukupno 187 narodnih poslanika, za – 176, nije glasalo devet narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o Predlogu za dopunu predloženog dnevnog reda sednice i o predlogu za spajanje rasprave, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda, u celini. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje i saopštavam rezultate glasanja: ukupno 185 narodnih poslanika, za – 177, nije glasalo osam narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Jedanaeste sednice Prvog redovnog zasedanja u 2021. godini, u celini. D n e v n i r e d Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanju usaglašenosti, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o potvrđivanju Memoranduma između Vlade Republike Srbije i Vlade Komonvelta Dominike o saradnji u oblasti poljoprivrede, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o izručenju, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o uzajamnoj pravnoj pomoći u krivičnim stvarima, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Belorusije o izručenju, koji je podnela Vlada; Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Republike Argentine o transferu osuđenih lica i saradnji u izvršenju krivičnih sankcija, koji je podnela Vlada; Predlog odluke o prestanku funkcije predsednika Prekršajnog suda u Lazarevcu, koji je podneo Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu; Predlog odluke o izmenama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je podnela Poslanička grupa Socijalistička partija Srbije (SPS). Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu sednice. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika obaveštavam da su pozvani da sednici prisustvuju Maja Gojković, potpredsednik Vlade i ministar kulture i informisanja, prof. dr Darija Kisić Tepavčević, ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, Anđelka Atanasković, ministar privrede, Marija Obradović, ministar državne uprave i lokalne samouprave, Tomislav Momirović, ministar građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture, Zoran Antić, državni sekretar, Maja Mačužić-Puzić, državni sekretar, Vukica Kilibarda, v.d. sekretar ministarstva, Danijela Vanušić, v.d. pomoćnik ministra, Aleksandar Starčević, v.d. pomoćnik ministra, mr. Anita Dimovski, v.d. pomoćnik ministra, Nikola Mirković, načelnik odeljenja, Vida Jerković, načelnik odeljenja, Aleksandra Jovanović, rukovodilac grupe, Mile Mitrović, šef odseka, Miloš Stanojević, savetnik, Tatjana Čabak i Irena Otašević iz Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave, Svetlana Jovanović iz Kabineta predsednika Vlade i Milan Josimov iz Kancelarije za informacione tehnologije i elektronsku upravu. Pozdravljam sve prisutne predstavnike Vlade. Dobro nam došli. Molim poslaničke grupe da sada, ukoliko to već nisu učinile, podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, Predlogu zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida. Da li predstavnici predlagača, predstavnici Vlade žele reč? Ukoliko želite da se obratite sada, molim vas da se prijavite, kojim god redosledom želite. Dakle, ministarka Darija Kisić Tepavčević. Izvolite.
Poštovani poslanici, na Predlog Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, Vlada Republike Srbije na sednici održanoj 22. aprila 2021. godine usvojila je Predlog izmena i dopuna Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, kojim je precizirano da su strategija zapošljavanja i prateći akcioni plan osnovni dokument javnih politika u oblasti aktivne politike zapošljavanja. Naime, Zakon o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti donet je 2009. godine, a nakon toga su usledile njegove izmene i dopune iz 2015. godine i 2017. godine, čime su uređena pojedina pitanja u cilju efikasnijeg sprovođenja ovih propisa u praksi. Ovim novim Predlogom zakona o izmenama i dopunama izvršeno je dalje unapređenje zakona, kao i preciziranje pojedinih termina u skladu sa Zakonom o planskom sistemu. Izmenama zakona utvrđeno je da se strategija zapošljavanja donosi za period od šest godina, umesto kako je do sada to rađeno na period od deset godina. Takođe, realizacija strategija planira se posredstvom akcionih planova koji se donose za period od tri godine. Na Predlog Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja Vlada je 25. februara ove godine usvojila novu strategiju zapošljavanja u Republici Srbiji za period 2021/2026. godina, čiji je opšti cilj uspostavljanje stabilnog i održivog rasta zaposlenosti. Posebne mere u okviru nove strategije zapošljavanja predviđene su za unapređenje položaja najosetljivijih kategorija na tržištu kada je u pitanju zaposlenje, a odnose se pre svega na žene, zatim mlađe osobe od 30 godina, na osobe starije od 60 godina, zatim na osobe sa invaliditetom, korisnike novčane socijalne pomoći, Rome i Romkinje, imajući u vidu zastupljenost i druge karakteristike navedenih kategorija koje ukazuju na nepovoljan položaj njihovih pripadnika na tržištu rada. U cilju sprovođenja strategije, takođe izrađen je Akcioni plan za prvi trogodišnji period u okviru ove strategije. Naime, za period 2021/2023. godina, koji je Vlada usvojila 18. marta 2021. godine. Akcionim planom utvrđene su mere aktivne politike zapošljavanja koje će se sprovoditi u naredne tri godine, i to pre svega podrazumeva sledeće mere: mere dodatnog obrazovanja i obuke pre svega na ove najosetljivije kategorije na tržištu rada, zatim, subvencionisano zapošljavanje i samozapošljavanje, javne radove i mere aktivne politike zapošljavanja za osobe sa invaliditetom koje se zapošljavaju pod posebnim uslovima. Planirano je uključivanje u mere 18.225 nezaposlenih lica tokom ove 2021. godine sa dinamikom povećanja iz ovih kategorija ukupnog broja - zapošljavanje iz kategorije nezaposlenih lica. Naime, tokom 2022. godine planirano je 20.165 nezaposlenih lica da se zaposle prema ovoj strategiji i tokom 2023. godine 21.205 nezaposlenih lica. Radi realizacije mera aktivne politike zapošljavanja Nacionalna služba za zapošljavanje raspisala je javne pozive i konkurse 2. aprila ove godine. Hvala vam na pažnji.
Hvala. Reč ima ministarka Anđelka Atanasković.
Predlog zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti. Poštovani predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, Vlada predlaže Narodnoj skupštini Republike Srbije da donese Zakon o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti iz sledećih razloga: u Republici Srbiji, oblast tehničkog zakonodavstva uređena je Zakonom o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti, „Službeni glasnik Republike Srbije“ br.36/09, kao i podzakonskim aktima donetim na osnovu ovog zakona. Imajući u vidu da 12 godina primene važećeg zakona i potrebu za daljim jačanjem konkurentnosti naših privrednika i olakšavanjem trgovine kroz odgovarajuća zakonska rešenja, kao i u cilju daljeg usaglašavanja tehničkog zakonodavstva u Republici Srbiji, sa regulativom i praksom koja se primenjuje u EU, Odluka EU broj 7068/2008. Evropskog parlamenta i Saveta od 9. jula 2008. godine o zajedničkom okviru za trgovanje proizvodima, nametnula se potreba za donošenjem novog zakona koji će bliže regulisati oblast tehničkog zakonodavstva. Novim zakonom se pod 1. - Omogućava rasterećenje privrede i olakšavanje trgovine. Pojednostavljuje se postupak inostranih isprava, posebno sertifikata izdatih od strane tela u EU, jer primenjuju iste tehničke zahteve kao i Srbija. Takođe, precizirana su i pojednostavljena načela i načini propisivanja postupaka ocenjivanja usaglašenosti u tehničkim propisima, što za cilj ima lakše i efikasnije poslovanje naših privrednika. Pod 2. - Sprečava nelojalna konkurencija, jer se preciziraju obaveze privrednika u lancu isporuke proizvođača, uvoznika, distributera. Naime, zakon utvrđuje obaveze i nivo odgovornosti privrednih subjekata u skladu sa njihovom ulogom na tržištu, kao i način praćenja proizvoda u lancu isporuke. Primena navedenog treba da obezbedi efikasniji nadzor na tržištu, odnosno da proizvodi budu bezbedni za upotrebu, usaglašeni sa propisima, pravilno značajni i deklarisani. Pod 3. - Propisuje pravni osnov za formiranje saveta za kvalitet, tj. savetovno telo koje će uključiti u radi širu stručnu javnost i zainteresovane strane, što će obezbediti bolju stručnu podršku u ovoj oblasti. Pod 4. - Definiše srpski znak usaglašenosti i pretpostavku usaglašenosti proizvoda, čime se dodatno promoviše prepoznatljivost tog znaka, ali i širi svest o značaju primene propisa i standarda u Srbiji. Pod 5. - Zakonom se propisuju zahtevi za laboratorije i tela koje kontrolišu ili sertifikuju proizvode, tako što se uređuju opšti zahtevi za imenovanje tela za proizvođača, za ocenjivanje usaglašenosti obaveze imenovanog tela u vezi sa angažovanjem podizvođača, donošenje rešenja o imenovanju tela za ocenjivanje usaglašenosti, obaveštenja koje dostavlja imenovano telo, nadzor nad radom imenovanog tela, suspenziju i oduzimanje imenovanja, notifikaciju tela Evropskoj komisiji i državama članicama EU, kao i posebni zahtevi za organ nadležan za notifikaciju. Predviđa se i mogućnost suspenzije ili oduzimanja imenovanja ako nadležni ministar utvrdi da imenovano telo više ne ispunjava propisane zahteve. Pod 6. - U cilju olakšavanja uslova za poslovanje novi zakon će stvoriti okvir za uklanjanje nepotrebnih prepreka u trgovini. Ovo je još jedan princip važan za naše pristupanje narodnim i međunarodnim organizacijama u EU, ali je prvenstveno bitan za privrednike, jer omogućuje slobodno trgovanje uz minimum neophodnih intervencija države. U cilju uvođenja efikasnog režima tržišnog nadzora zakon precizira nadležnost u pojedinim sektorima koji su stvarali probleme u praksi, na primer liftovi, oprema pod pritiskom i drugo, shodno čemu će nesavesna trgovina i izbegavanje obaveza biti na vreme sankcionisani. Propisane su kaznene mere za nesavesne isporučioce i u tom delu su odredbe u skladu sa najboljom međunarodnom praksom, a sve u cilj smanjenja broja nebezbednih proizvoda koji mogu ugroziti građane. Dakle, donošenjem ovog zakona obezbediće se bolja zaštita života i zdravlja naših građana i naše imovine, podizanje konkurentnosti srpske privrede, kao i bolji tržišni nadzor. Hvala vam.
Hvala vama. Reč ima potpredsednica Vlade Maja Gojković.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, poštovani poslanici, zadovoljstvo mi je što ćemo danas imati priliku da razgovaramo o manjim izmenama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida, ali o suštinskom značaju ovog muzeja za kulturu sećanja koje ova država u poslednje vreme počinje i razvija gajenje. Zbog manjih izmena koje se nalaze pre vama više ću govoriti o tome koliki značaj ima Muzej žrtva genocida za našu državu. Želim da vas podsetim da je on osnovan Zakonom o osnivanju Muzeja žrtvama genocida i da je ovaj zakon njegov osnivački akt. To je urađeno još 1992. godine i naravno da te godine nismo imali ovako uređen pravni sistem naše kulture kakav postoji danas. Tako da smo morali da u poslednjih mesec dana prosto pristupimo usaglašavanju te zakonske normative iz 1992. godine sa zakonima koje smo u poslednje vreme doneli ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Muzej je svakako osnovan radi trajnog sećanja na žrtve genocida, nad Srbima, pre svega nad Srbima, radi prikupljanja, obrade, korišćenja podataka o njima i ostvarivanje obaveze iz Međunarodne konvencije o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida. Muzej je ustanova kulture, Republička ustanova kulture i obavlja poslove prikupljanja, obrade i čuvanja podataka, kako sam rekla, o stradanju Srba na prostorima prethodne Jugoslavije, ali i stradanju, genocidu, prikuplja i podatke o genocidu nad Jevrejskim narodom, Romima i pripadnicima drugih naroda, nacionalnih manjina, a sve u skladu sa zakonom i pravnim aktima koji regulišu rad ovog Muzeja. Kao što ste upoznati, Dan Muzeja obeležava se 22. aprila na Dan sećanja na žrtve Holokausta, genocida drugih žrtvama fašizma u Drugom svetskom ratu, kada je 1945. godine bio proboj logoraša u Koncentracionom logoru u Jasenovcu i taj Dan smo nedavno zajedno sa čelnicima Republike Srpske i obeležili kako u Srbiji, tako i na samom mestu stradanja. Muzej žrtava genocida tokom tri decenije svoga rada ima razvijenu i izdavačku delatnost, ne znam koliko ste upoznati sa tim, sigurno pojedinci jesu koji se bave ovom materijom, u realizaciji ovih projekata svako ko sarađuje sa mnogobrojnim ustanovama kulture sličnog tipa, kako u regionu, tako i širom sveta, neki od njih su Jad Vašem, Jerusalim, Muzej holokausta u Vašingtonu, srodni muzej u Beču, Vizentalom centar u Jerusalimu, centar u Los Anđelesu u Americi, centar za prikupljanje građe o ratnim sukobima od 1991-1995. u Banja Luci, Dokumentacioni centar Veritas iz Beograda i Banja Luke i Muzej Republike Srpske iz Banja Luke, naravno, sa Hrvatskim institutom za povijest iz Zagreba i mnogim drugim. Nedavno smo ovde razgovarali u parlamentu i usvojili Zakon o muzejskoj delatnosti i samo bih vas podsetila da je tim zakonom ovaj Muzej žrtava genocida postao matični muzej u odnosu na muzeje koji se bave ovom materijom, a jedan od tih, koji je takođe republička ustanova kulture, muzej Memorijalni centar „Staro sajmište“. Što se tiče izmene, videli ste i sami u pripremi za sednicu da su one veoma malog obima, tako da nije bilo potrebe da se sprovodi javna rasprava, iako smo imali jedan kraći razgovor i ovde u pripremi sednice u okviru Odbora za kulturu i informisanje. Rekla sam, to je sve usaglašavanje sistema funkcionisanja ovog muzeja sa postojećim zakonima, važećim zakonima, Zakon o kulturi, Zakon o kulturnim dobrima i Zakon o muzejskoj delatnosti. Osnovna izmena je promena sedišta. Dakle, 1992. godine ovaj muzej je registrovan kao muzej u Kragujevcu, na adresi na kome se nalazi posebno pravno lice, a potpuno su imali odvojenu delatnost. Da ne ulazim toliko u suštinu problema, više zamerke od finansijske kontrole, Ministarstvo finansija je tražilo da i računovodstvo bude prijavljeno tamo gde je registrovano sedište, što je bilo nemoguće, jer od 1995. godine ovaj muzej posluje takođe u zgradi Ministarstva kulture i informisanja ovde u Beogradu. Ovim predlogom zakona u stvari radimo samo tu promenu i verifikujemo da je njihovo sedište ovde u Beogradu. To je bilo jedino moguće rešenje zbog ovih tehničkih problema i nesporazuma sa Ministarstvom finansija koje je ovaj muzej imao. Kažem, to je jedan od muzeja u sistemu muzeja koji osnivamo u poslednje vreme u našoj državi, pre svega inicijativom predsednika države Republike Srbije, koji insistira na toj kulturi sećanja koja u prethodnom periodu, zahvaljujući politici sakrivanja zločina nad srpskim narodom na prostorima bivše Jugoslavije, pre svega u tzv. Nezavisnoj državi Hrvatskoj, prosto su potirali tu istinu i sakrivali je ispod tepiha, i uz Memorijalni centar „Staro sajmište“ pokušavamo da oživimo i ponovo uspostavimo ovu važnu kulturu sećanja, da nam se ovakvi zločini više nikada ne bi desili. U tom sklopu svakako treba shvatiti i snimanje filma „Dara iz Jasenovca“ i filmove i serije koje će svakako uslediti na mnogobrojne teme stradanja našeg naroda na prostorima bivše Jugoslavije. Istorijska sećanja na ova stradanja imaju zaista značenje uzvišene tragedije, imajući u vidu tragično stradanje velikog broja ljudi, posebno žena, posebno dece i starijih ljudi, izražavajući najdublje poštovanje prema žrtvama i potrebu da se oda počast stradalima kao zalog za budućnost. Osnivanjem ova dva muzeja, Muzeja žrtava genocida i Memorijalnog centra „Staro sajmište“ sačuvaćemo, pre svega, uspomenu na žrtve u prošlosti. Svakako, oni su tu kao opomena da se stradanja nikako ne smeju ponoviti. Hvala vam.
Hvala, gospođo Gojković. Reč ima ministarka, Marija Obradović. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, danas ću predstavljati zakon o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa koji su pripremili Ministarstvo državne uprave i lokalne samouprave i Vlada Republike Srbije čiji je cilj uspostavljanje kvalifikovanog elektronskog pečata za državne i druge organe. Zakon je pripremljen u cilju povećanja efikasnosti javne uprave, što je bio jedan od prioriteta Vlade koji je Ana Brnabić, predsednica Vlade navela u svom ekspozeu u oktobru 2020. godine, kada je ova Vlada i formirana. Cilj ove Vlade, kao i prethodne je uspešna transformacija javne uprave u efikasan servis građana, što znači uvođenje ekonomične i transparentne javne uprave, čije je jedno do sredstava i razvoj elektronske uprave. Uz uspostavljanje mogućnosti da organi elektronski razmenjuju dokumenta međusobno, kao i u komunikaciji sa građanima, uz činjenicu da je već ranije uvedena obaveza da se elektronski razmenjuju podaci između organa uprave, dobiće svoj puni smisao uspostavljanjem kvalifikovanog elektronskog pečata za državne i druge organe. Prema važećem Zakonu o pečatu državnih i drugih organa, državni i drugi organi, imaoci javnih ovlašćenja za potvrdu o autentičnosti javne isprave koja proizilazi iz rada ovih organa, pribavljanje su saglasnost Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave tako da je u praksi bio poznat samo pečat u formi otiska. Ministarstvo i Vlada opredelili su se da ne ukidaju pečat u formi otiska, kao što je u pitanju poslovanje privrednih subjekata zbog toga što se u našoj međunarodnoj praksi u pojedinim vrstama poslova i dalje koristi pečat u formi otiska. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa, o kojem ćemo danas raspravljati u Narodnoj skupštini pripremljen je radi daljeg razvoja i primene elektronskog poslovanja u državnim i drugim organima. Naime, ovim Predlogom zakona uredićemo namenu, sadržinu, izgled i upotrebu kvalifikovanog elektronskog pečata kada u vršenju poslova iz svog delokruga državni i drugi organi kao što su npr. Narodna skupština, predsednik republike, Vlada, organi državne uprave, Zaštitnik građana, Vojska Srbije, sudovi, javna tužilaštva, kao imaoci javnih ovlašćenja, kao što su javne agencije, javna preduzeća, privredna društva, ustanove, organizacije i pojedinci kada vrše pojedina javna ovlašćenja koja su im poverena zakonom, dakle kada svi ovi organi i subjekti razmenjuju dokumentarni materijal koji je pripremljen ili nastaje u radu ovih organa elektronskim putem. Na ovaj način se vrši usaglašavanje i postojećeg Zakona o pečatu državnih i drugih organa sa do sada donetim zakonima kojima se uređuje funkcionisanje elektronske uprave, kao što su Zakon o elektronskoj upravi čiji je cilj da se olakša elektronska komunikacija građana, pravnih lica i nevladinih organizacija sa organom uprave, kao i između organa uprave i Zakon o elektronskom dokumentu, naravno o elektronskoj dokumentaciji i uslugama od poverenja u elektronskom poslovanju koji uređuje usluge od poverenja u oblasti elektronskog potpisa, elektronskog pečata, elektronskog vremenskog žiga, elektronske dostave, autentifikacije veb sajtova i elektronskog čuvanja dokumenata. Takođe, Vlada je u martu 2020. godine donela Uredbu o kancelarijskom poslovanju organa državne uprave kojom je predvidela elektronsku razmenu dokumentarnog materijala, overenog kvalifikovanim elektronskim pečatom, odnosnom kvalifikovanim elektronskim potpisom, preko servisne magistrale organa ili naloga elektronske pošto, tako da imajući u vidu sve navedeno, ovim predlogom zakona se omogućuje usaglašena primena svih navedenih propisa, a sve u cilju efikasnijeg razvoja E-uprave. Dosta suvoparno i administrativno zvuči sve ovo o čemu sam ja govorila, ali sve ovo u zakonu ovako zvuči. Ali, u suštini, značajno će nam biti olakšan život i sada ćemo kroz jedan klik i kroz komunikaciju putem eUprave sa državom i ostalim organima i institucijama, pa i unutar privrede, rešavati sve ono što smo gubili dane, čekajući pred šalterima, kroz nekoliko kancelarija i čekajući razne službenice da nas obaveste da nam zaista više ne fali nijedan papir, da se malo našalim na ovu temu. Da napravim paralelu između ovih teških, rogobatnih administrativnih izraza i svakodnevnog života. Tome u prilog govori, ovom usaglašavanju u prilog govori činjenica da se ovim predlogom zakona predviđa da će se postupak davanja saglasnosti na sadržinu i izgled pečata sprovoditi na isti način za obe vrste pečata, dakle i elektronski i onaj klasičan dosadašnji sa otiskom. Predlogom ovog zakona je predviđeno i da će se postupak davanja saglasnosti na sadržinu i izgled pečata odvijati putem elektronske usluge na portalu eUprave, bez obzira na forumu pečata, odnosno i za kvalifikovani elektronski pečat i za pečat u formi otiska, čime će se u pogledu ovog postupka u potpunosti preći na elektronsku upravu, s tim što je primena koja se odnosi na pečat u formi otiska predviđena od januara 2022. godine, dakle početkom naredne godine. Zbog potrebe da državni i drugi organi i imaoci javnih ovlašćenja obezbede tehničke uslove koji će omogućiti i podnošenje zahteva za davanje saglasnosti na sadržinu i izgleda pečata u ovoj formi, elektronskim putem, Ministarstvo državne uprave i lokalne samouprave, radi realizacije ove nove nadležnosti, u saradnji sa Kancelarijom za informacione tehnologije i elektronsku upravu, obezbediće da se zahtev za pribavljanje saglasnosti na elektronski kvalifikovani pečat podnosi putem usluge elektronske uprave na portalu eUprave. Predlogom zakona nije menjan rok od tri dana od dana podnošenja urednog zahteva u kojem je Ministarstvo državne uprave i lokalne samouprave davalo saglasnost na zahtev, na sadržinu i izgled pečata, kako i u formi otiska, tako isto to sada važi i za kvalifikovani elektronski pečat. Ministarstvo će i u narednom periodu nastojati da i ubuduće održi efikasnost, kada je u pitanju rok za davanje saglasnosti za sadržinu i izgled obe vrste pečata. Pored navedenog, ovim predlogom su izvršene i određene izmene koje se odnose i na brisanje nadležnosti Ministarstva unutrašnjih poslova iz Zakona o pečatu državnih i drugih organa. Naime, navedene izmene su izvršene s obzirom na to da registrovani preduzetnici mogu da obavljaju sve delatnosti koje nisu zakonom zabranjene, odnosno da u ovom slučaju mogu da izrađuju pečate po narudžbini državnih i drugih organa, samo ukoliko su ministarstvo nadležno za poslove uprave, ili nadležni organ autonomne pokrajine dali saglasnost na sadržinu i izgled pečata, kao i da je Zakonom o pečatu državnih i drugih organa propisana prekršajna odgovornost odgovornog lica i preduzetnika, ukoliko izrade pečat bez saglasnosti nadležnog organa, naravno, predviđena je krivična odgovornost u slučaju da se izvrši zloupotreba koja predstavlja krivično delo. To su ukratko najvažnija rešenja koja sadrži ovaj zakonski predlog. Naročito želim da istaknem da će navedeni zakon dati jednu novu dimenziju radu svih organa koji su obuhvaćeni Zakonom o pečatu državnih i drugih organa. Posebno imamo u vidu da se Zakon odnosi na preko 10.000 organa koji će sada imati mogućnost da upotrebljavaju i elektronski kvalifikovani pečat, kao što su ministarstva, organi uprave u sastavu ministarstava, posebne organizacije, službe Vlade, sudovi, tužilaštva, jedinice lokalne samouprave, dakle gradovi i opštine, javne agencije, škole, predškolske ustanove, bolnice, ustanove socijalne zaštite, organi autonomne pokrajine, javni beležnici, javni izvršitelji i drugi. Naravno, ispred Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave, pozivam sve organe na koje se zakon odnosi da u okviru svojih poslova koje obavljaju prepoznaju prednosti primene elektronskog kvalifikovanog pečata i elektronske komunikacije, da zatraže saglasnost ovog ministarstva i pribave elektronski pečat i gde god je moguće u vršenju svojih poslova postave sebi kao prioritet da papirne dokumente u komunikaciji sa drugim organima, odnosno građanima obavezno zamene elektronskim dokumentom. Na kraju, želim da se zahvalim na pažnji i da izrazim nadu da ćete vi, kao poslanici Narodne skupštine, posle rasprave u načelu i u pojedinostima usvojiti ovaj predloženi zakon. Hvala još jednom.
Zahvaljujem. Ministarka želi reč. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, uvaženi poslanici, pred vama se nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju. Ovim zakonom uređuju se ugovorni i drugi obligacioni odnosi u oblasti javnog prevoza putnika i stvari u unutrašnjem železničkom saobraćaju. Ministarstvo građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture je još tokom 2019. godine pristupilo izradi i pokrenulo postupak za usvajanje nacrta zakona o izmenama i dopunama ovog zakona, koji je Vlada i usvojila 30. januara 2020. godine. Međutim, u skladu sa Zaključkom Vlade od 29. oktobra 2020. godine, ovaj predlog zakona je povučen iz skupštinske procedure zbog konstituisanja novog saziva Narodne skupštine. Nakon toga ponovo je pripremljen nacrt zakona, koji u odnosu na tekst koji je usvojen od strane Vlade 30. januara sadrži minimalne korekcije. Nacrt zakona pripremila je Radna grupa u čijem sastavu su bili predstavnici Ministarstva građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture i Direkcije za železnice. Takođe, u cilju izrade predmetnog nacrta zatraženo je i izjašnjenje i pružena mogućnost davanja predloga relevantnim preduzećima železničkog sektora. Navedenu mogućnost iskoristili su „Infrastruktura železnice Srbije“ a.d. i „Srbija kargo“ a.d, čiji su predlozi razmatrani i zatim uvršteni u tekst nacrta i uz obrazlaganje razloga su odbijeni. U skladu sa propisima, javna rasprava o Nacrtu zakona sprovedena je u skladu sa usvojenim Programom javne rasprave u periodu od 22. novembra do 12. decembra. Tekst Nacrta zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju i Program javne rasprave bili su objavljeni na internet stranici Ministarstva građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture i na portalu eUprava. U navedenom periodu javne rasprave preduzeće „Srbija voz“ a.d. dostavilo je svoje primedbe i sugestije na Nacrt zakona, koje su detaljno razmatrane i uz obrazloženje prihvaćene i uvrštene u tekst, delimično prihvaćene ili odbijene. Predlogom zakona sprovodi se dalji postupak usklađivanja sa pravnim tekovinama Evropske unije, odnosno Uredbom 1371/2007 Evropskog parlamenta i Saveta od 23. oktobra 2007. godine o pravima i obavezama putnika u železničkom saobraćaju, i to pre svega u oblasti prava putnika, zatim, usklađivanje terminologije korišćene u zakonu sa Zakonom o železnici iz 2018. godine i otklanjanje tehničkih i praktičnih nedostataka teksta zakona. Ovo usklađivanje se primarno odnosi na implementaciju terminologije korišćene u propisima Evropske unije, što je sačinjeno kroz član 4. Nacrta, kojim se menja član 5. osnovnog zakona. Između ostalog, ovo obuhvata definisanje termina jedinstvene karte, opštih uslova prevoza, organizatora putovanja, prodavca karata, putne propusnice, ugovornog prevoznika. Dalje, ovo usklađivanje se odnosi i na uslove i pravila u pogledu prava putnika i odgovornosti prevoznika u slučaju kašnjenja vozova, odnosno na uslove delimičnog ili potpunog povraćaja cene karte, na koju putnik ima pravo u slučaju kašnjenja voza. Najznačajnija izmena uvodi se članom 6. Predloga zakona, kojim se dodaju članovi od 14a do 14d, koji pored ostalog propisuju sve uslove i pravila. Naime, član 14b propisuje uslove i pravila koja se primenjuju kada u toku putovanja nastane situacija u kojoj je kašnjenje od 60 minuta u uputnu stanicu postalo izvesno. Naime, u tom slučaju putniku se nudi izbor između povraćaja pune cene karte, nastavka putovanja ili preusmeravanje pod sličnim uslovima, u što kraćem roku ili nastavka putovanja ili preusmeravanja drugog dana prema putnikovoj želji. Član 14v. propisuje uslove i pravilo u slučaju kada je voz stigao u uputnu stanicu, ali sa zakašnjenjem. U tom slučaju, putnik ima pravo na naknadu u iznosu od 25% od cene karte za kašnjenje između 60 i 119 minuta, dok na iznos od 50% cene karte ima u slučaju kašnjenja, dužeg od 120 minuta. Takođe u slučaju kašnjenja voza u dolasku ili u odlasku, koje je duže od 60 minuta, prevoznik je u obavezi da prema propisanim uslovima kada je god to moguće obezbedi obroke i osveženje za putnike hotelski ili drugi smeštaj kao i prevoz od voza do najbliže železničke stanice ili drugog alternativnog mesta polaska u slučaju da je voz blokiran na pruzi. Ovi uslovi i pravila propisani su članom 14g. U vezi sa pravima osoba sa invaliditetom koje koriste usluge železničkog prevoza članom 14d. propisano je odstupanje od odredbe, o finansijskom ograničenju, visine odštete iz članova 26. i 30. Zakona, za slučaj potpunog ili delimičnog gubitka ili oštećenja opreme za kretanje ili druge posebne opreme, koju koriste ova lica. Dakle, bez obzira na visinu vrednosti oštećenog ili izgubljenog predmeta koje se ošteti ili nestane krivicom prevoznika, lice koje je vlasnik biće obeštećeno u punom iznosu, čime se u izvesnoj meri unapređuje položaj ove kategorije naših građana. Članom 8. Predloga kojima se dodaje član 22a. Osnovnog zakona, precizira se da se na sva pitanja, zaključivanje i realizaciju Ugovora o prevozu putnika, koji ovim zakonom nisu uređena, shodno se primenjuje odredba dodatka A Konvencije o međunarodnim železničkim prevozima, čime se ostvaruje sveobuhvatno i potpuno usklađivanje sa odredbama Evropske unije. Članovi 14b. i 14v. zbog visokih finansijskih obaveza koje se potencijalno stavljaju pred prevoznika, primenjuju se odloženo dve godine od dana stupanja na snagu nacrta zakona. Takođe, stavovi 2. – 4. člana 14g. primenjuju se odloženo od narednog dana od dana pristupanja Srbije Evropskoj uniji ili danom početka pune primene transportne zajednice. Stav 1. koji stav 5. ovog člana koji se odnose na obavezu obaveštavanja putnika u slučaju kašnjenja voza i obavezu da prevoznik po zahtevu putnika na karti navede da je voz kasnio, primenjuje se po stupanju zakona na snagu. Predlogom zakona vrši se usklađivanje terminologije korišćene u zakonu sa Zakonom o železnici koji je donet 2018. godine. Ovde je pre svega reč o definicijama železničkog prevoznika, upravljača infrastrukture, kombinovanog prevoza, upravljača stanice i drugo. Predlogom zakona sprovodi se otklanjanje pojedinih tehničkih i praktičnih nedostataka teksta osnovnog zakona, odnosno vrši se preciziranje pojedinih odredbi. Pored preciziranja pojedinih odredbi, ovde se radi o sprovođenju korekcija koje su pravo tehničke prirode, kao što su povezivanje na zakone, koji više nisu na snazi i slovnih grešaka. U članu 45. zakona se primera radi, radi izvršena izmena kojim je pored kolskog lista, dodat i tovarni list kao dokument kojim je moguća potvrda Ugovora o prevozu kola. Ovo je izvršeno radi usklađivanja Odredbe zakona sa postojećom praksom. Predlog zakona ima 21 član, kojim je predviđen izmena 15 članova i dodavanje sedam članova, a sam Zakon o ugovorima o prevozu i železničkom saobraćaju, ima 118 članova. Kada je u pitanju praksa država članica Evropske unije, kada je u pitanju sprovođenje Uredbe br. 13712007, potrebno je imati u vidu da je prevoz putnika na nivou Evropske unije i dalje uglavnom neprofitabilna delatnost. Funkcioniše po principu ugovora o obavezi javnog prevoza i dodele i nadoknade po osnovu istog, kao i da ga karakteriše nizak stepen razvijenosti i konkurencije i mali broj profitabilnih ruta. S obzirom na činjenicu da je finansijska i ekonomska moć nacionalnih železničkih prevoza i dalje niska, u većini evropskih država, postojala je mogućnost odložene primedbe navedene uredbe čak do 2022. godine. Sa druge strane, kao primer zemlje u kojoj se primenjuju relevantne odredbe ove uredbe, koja je u određenoj meri uporediva sa Srbijom, jeste primer Slovenija. U Sloveniji je primera radi, tokom 2018. godine, prosečno kašnjenje vozova iznosilo 4,5 minuta na 100km, uglavnom iz razloga održavanje infrastrukture, ali se ono nije u značajnoj meri odnosilo na saobraćaj putničkih vozova, već skoro isključivo na teretne. Samo je 11 putničkih vozova otkazano u istom periodu, što predstavlja 0,009 ukupnog broja. Tokom 2018. godine, ukupno je podneto 1340 različitih zahteva, u vezi sa pravima putnika, od čega se njih samo 146 odnosilo na kašnjenje vozova i naknadu povodom istih. Može se reći da je u relativno visokoj meri evropska regulativa iz oblasti prava putnika doprinela visokom kvalitetu i pouzdanosti železničkih i transportnih usluga u ovoj državi. Jedan od razloga ovome je što se odredbe o odšteti putnika u slučaju kašnjenja voza, koje su odloženom primenom propisa ovim predlogom zakona, treba da imaju motivišući efekat za železničkog prevoznika, da posluje efikasno i podigne nivo kvaliteta i pouzdanosti železničkog i putničkog saobraćaja. S obzirom na finansijski efekat ove odredbe, koje mogu imati na nacionalnog prevoznika Srbija voz a.d, kao i činjenicu da se trenutno realizuje veliki broj infrastrukturnih radova na mreži pruga, koje trenutno imaju negativan efekat na redovnost i pouzdanost železničkog prevoza, navedene odredbe primenjuju se odloženo, odnosno do završetka određenog broja projekata rekonstrukcije i modernizacije železničkih pruga, kao i postizanje pune finansijske stabilizacije Srbija voz a.d. Ne treba zanemariti ni činjenicu da ovim predlogom zakona, da se direktno utiče na unapređenje položaja sa invaliditetom, odnosno olakšavanje njihovog pristupa železničkim uslugama, koje će donošenjem ovog predloga zakona, i predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o železnici, biti dodatno unapređen. Hvala vam.
Zahvaljujem. Prelazimo na izvestioce nadležnih odbora. Da li žele reč? Za reč se javila predsednica Odbora za rad i socijalna pitanja, Milanka Jevtović Vukojičić.
Samo jedna ispravka, ja sam zamenica predsednika Odbora. Odbor za rad, socijalna pitanja, društvena uključenost i smanjenje siromaštva, na svojoj sednici koju je juče održao, razmatrao je predlog izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Odbor je jednoglasno usvojio predlog zakona o izmenama i dopunama ovog zakona, zato što je pitanje zapošljavanja i pitanje kontinuiranog rasta zapošljavanja od suštinskog značaja za građane Republike Srbije. Ono što je takođe na Odboru istaknuto, to je da ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona, pre svega usaglašen, zato što je pitanje zapošljavanja i pitanje kontinuiranog rasta zapošljavanja od suštinskog značaja za građane Republike Srbije. Ono što je takođe na Odboru istaknuto, to je da ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona, pre svega usaglašen sa Zakonom o planskom sistemu Republike Srbije, u kome se predviđa da najznačajniji akt koje je ministarstvo, a ovde je u pitanju Ministarstvo za rad, boračka i socijalna pitanja, predlaže Vladi, a Vlada ga usvaja, jeste upravo strategija zapošljavanja. Vremenski rok koji je ranije bio 10 godina, upravo u skladu sa zakonom o planskom sistemu, je promenjen i taj vremenski rok može da bude najmanje od 5 do 7 godina, a strategija zapošljavanja doneta je i Vlada je usvojila za period 2021. – 2026. godine. Takođe, moram da istaknem da je Ministarstvo uradilo, a Vlada je usvojila Akcioni plan za sprovođenje mera aktivne politike zapošljavanja kako bi se broj nezaposlenih lica sveo na najmanju moguću meru. Pitanja zdravlja, pitanja rada dostojanstvenog jesu jedno od pitanja koji su gotovo jedni od najvažnijih pitanja za građane Republike Srbije. Predsednik Republike Srbije i Vlada Republike Srbije u ovom slučaju resorno ministarstvo kontinuirano rade upravo u tom pravcu. Moram da istaknem da je prošle godine bez obzira na pandemiju Kovida – 19 u avgustu mesecu 2020. godine, zabeležen istorijski pad nezaposlenosti koji je iznosio 7,3% do kraja godine procenat nezaposlenosti je i dalje jednocifren. Ono što, takođe moram da istaknem, a što je od velikog značaja i što smo na Odboru konstatovali, to je da je merama aktivne politike zapošljavanja, odnosno Akcionim planom za sprovođenje tih mera, da su obuhvaćeni oni najugroženiji i najranjiviji koji na teži način ili uz više poteškoća dolaze do posla, a to su mladi do 30 godina, to su Romi, to su korisnici novčane socijalne pomoći, to su osobe sa invaliditetom, to su nekvalifikovana radna snaga, kao i žrtve porodičnog nasilja. Ono što je veoma značajno ovim zakonom to je da lokalne samouprave moraju da usklade svoja planska dokumenta koja se odnose na zapošljavanje i takođe moraju svojim planom i programom da predvide tačno kolika su finansijska sredstva potrebna za sprovođenje jedne mere aktivne politike zapošljavanja, kako bi se obratili Ministarstvu rada i Ministarstvo rada imalo realan i stvaran pregled u finansijsko stanje lokalnih samouprava i dodelilo sredstva za finansiranje. Borba za svako radno mesto, borba za zapošljavanje jeste ono što je jedan od prioriteta Vlade, jer to je šesti cilj programa koje je proklamovao naš predsednik Aleksandar Vučić, a to je ekonomski napredak zemlje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginici. Ja vas pamtim iz prošlog saziva kada ste bili predsednica Odbora za socijalna pitanja. Izvinjavam se, kolegi Tvrdišiću koji je sada predsednik pomenutog odbora. Reč ima narodna poslanica Sandra Božić ispred Odbora za kulturu. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo Jevđić. Uvaženi ministri u Vladi Republike Srbije, uvaženi narodni poslanici i poštovani građani Republike Srbije, Odbor za kulturu i informisanje je razmatrao izmenu o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju muzeja žrtava genocida. Ono što bih ja, pre svega, želela da istaknem to je da donošenje ovih izmena i dopuna, rešiće se, pre svega, problem usaglašavanja sa odredbama Zakona o kulturi i na taj način će ova ustanova, se praktično izjednačiti sa drugim ustanovama zaštite kulturnog nasleđa i utvrdiće se specifičnosti ovog muzeja koji zahtevaju ipak posebnu regulaciju. Kao što je sama ministarka rekla, Zakon o osnivanju muzeja žrtava genocida je na snazi od 1992. godine i predstavlja jedan od retkih propisa u oblasti kulture kojim se posebno reguliše osnivanje i delatnost jedne ustanove kulture, odnosno muzeja. Donošenjem Zakona o muzejskoj delatnosti svedoci smo izuzetne posvećenosti Vlada i Ministarstva kulture i informisanja koja prepoznaju značaj očuvanja kulturnog nasleđa kao jednog od najvažnijeg prioriteta kulturne politike Republike Srbije. Uporedno sa uspostavljanjem efikasnijih procedura i poboljšanjem pravne regulative mnogo je važnija činjenica da Vlada i predsednik Republike Srbije posvećuje velike napore na sećanje svih žrtava u 20. veku, donošenjem, pre svega, kao što smo maločas i čuli i podsetili se Zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ koji je donet u februaru 2020. godine, ulaganjem u filmsku industriju koja neguje sećanje na žrtve genocida, zatim otvaranje izložbe pod nazivom 22. aprili - Dan sećanja na žrtve Holokausta, genocida i druge žrtve fašizma u Drugom svetskom ratu, koji se u Srbiji obeležava uz pomen na 22. april 1945. godine, kada je došlo do proboja dela zatočenika sistema logora smrti Jasenovac. To je upravo pokazatelj ove politike koju propagira i Ministarstvo za kulturu i informisanje, ali i predsednik Aleksandar Vučić. Dozvolite mi da ovom prilikom i citiram predsednika Republike koji je na otvaranju ove izložbe koju sam maločas spomenula, istakao - Obnovljenom kulturom sećanja, radimo dobre stvari za naš narod i pokazujemo odgovornost i ozbiljnost, pre svega, pristupanja problemima regiona. To jeste i suština rada ove Vlade i Narodne skupštine, posvećenost i temeljnost u rešavanju suštinskih pitanja, ne samo oblasti kulture i umetnosti čiji zadatak jeste, između ostalog, da se bavi čovekom u prošlom, budućem i sadašnjem vremenu, već i u drugim oblastima koje su od značaja za prosperitet i napredak društva u celini. Kultura je ono što ostaje kada se sve drugo zaboravi. Mi to nećemo dozvoliti i zato ćemo ostati čvrsto na putu očuvanja kulturnog nasleđa i sprovođenju strateških ciljeva kulturne politike Republike Srbije, Vlade Republike Srbije, naravno uz podršku, pre svega, inicijativu predsednika Aleksandra Vučića. U danu za glasanje pozivam moje kolege da ovaj zakon i podrže. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima predsednica Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo, narodna poslanica Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, svi predlozi koji su danas pred nama razmatrani su na Odboru za ustavna pitanja i zakonodavstvo gde smo ocenili da jesu u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Iz brojnih predloga koji dolaze pred poslanike od strane Vlade, odnosno od strane resornih ministarstava možemo da vidimo da se zaista ubrzano radi na rešavanju mnogih pitanja u svim oblastima u našoj zemlji i da naša država nastavlja, sa jedne strane da se jako dobro bori sa korona virusom koji nas je zadesio, ali, sa druge strane i da nastavlja sa nezaustavljivim razvojem i izgradnjom infrastrukture jačanjem ekonomije i privrede. Podsetiću vas. Pre nekoliko dana počela je isplata privih 30 evra za oko 150.000 korisnika novčane socijalne pomoći i za oko 10.000 lica lišenih slobode. Danas je u ovom trenutku taj broj svakako veći. Takođe, penzioneri su dobili prve uplate. Upravo na ovaj način građani mogu da vide da je naša država jaka, da je naša država finansijski stabilna, da imamo jedan finansijski stabilan sistem i da imamo kapacitete da brinemo, kako o građanima, tako i o privredi. U drugoj polovini maja uplatu od 100 evra moći će da očekuju Srbi na KiM, uključujući i decu, a nezaposleni na KiM dobiće i po 200 evra. Kako danas na dnevnom redu imamo i predlog koji se tiče železničkog saobraćaja, želim da kao neko ko dolazi iz Niša ukažem na veliki značaj najavljene brze pruge Beograd – Niš, o čemu je i predsednik Srbije Aleksandar Vučić govorio krajem prošlog meseca, kada je upravo u Briselu dogovorio podršku EU, kako za deonicu Beograd – Niš, tako i za deonicu od Niša do Severne Makedonije. Dakle, radi se na novim infrastrukturnim projektima, radi se na stvaranju boljeg ekonomskog i političkog položaja Srbije. Gradovi, opštine u Srbiji se povezuju. Srbija se povezuje i u regionu. Dakle, imamo i povezivanje regionalnog karaktera, što je takođe za Srbiju jako važno. Ono što sam na kraju želela da kažem jeste da samo podsetim na činjenicu kada je ministarka danas govorila o merama aktivnog zapošljavanja, da samo podsetim na činjenicu da je 2012. godine, stopa nezaposlenosti bila 26%, a sada je oko 7,3% i to je činjenica koja govori sve o tome koliko smo mi radili i koliko smo se trudili da našim građanima obezbedimo i nova radna mesta, ali naravno i bolji životni standard. Shodno svemu što sam navela iskoristiću priliku da pozovem koleginice i kolege da u danu za glasanje podržimo važe predloge. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač, predsednica Odbora za evropske integracije. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvažena potpredsednice, predsedništvo, članice Vlade sa saradnicima, utvrđivanje Predloga zakona o tehničkim zahtevima za proizvode o ocenjivanju usaglašenosti planirano je trećom revizijom Nacionalnog programa za usvajanje pravnih tekovina EU, tzv. NPAA-om, kao i Planom rada Vlade za ovu 2021. godinu. Ova oblast je do sada, kao što smo to čuli, bila uređena Zakonom o tehničkim zahtevima za proizvode, ocenjivanje usaglašenosti, ali ovaj zakon je bio delimično usaglašen sa evropskom regulativom. Nakon perioda primene ovog zakona, kao što je to iznela uvažena ministarka u svom uvodnom izlaganju, praksa je pokazala da u cilju efikasnijeg obavljanja poslova iz oblasti tehničkog zakonodavstva neophodno je propisati potpuno nova zakonska rešenja. Ovo naročito, imajući u vidu potrebu daljeg usaglašavanja tehničkog zakonodavstva u Republici Srbiji kako sa regulativom, tako i sa praksom koja se primenjuje u zemljama EU. Kroz tekst Predloga zakona definiše se usklađivanje sa najboljom praksom EU i savremeni standardima u oblasti tehnike, poboljšanje uslova za poslovanje i razvoj privrede, kao i, kao što smo čuli, smanjivanje nelojalne konkurencije i uklanjanje neopravdanih prepreka trgovine. Predlogom zakona se omogućava unapređivanje zaštite javnih interesa, kao što je zaštita zdravlja, bezbednost potrošača i drugih korisnika, zaštita imovine, zaštita životne sredine i zaštita na radu. Analiza primene važećeg zakonodavstva, dakle ovog dosadašnjeg, je identifikovala određene probleme u praksi, kao što su, na primer, neusaglašenost određenog broja proizvoda koji se isporučuju na tržište, neadekvatnost dela važećih tehničkih propisa i slično i, kao što sam spomenula, procenjeno je da će se značajan deo ovih problema rešiti upravo nastavljanjem usklađivanja sa važećim zakonodavstvom EU u ovoj oblasti. Propisi EU su doneli važne novine u tehničkom zakonodavstvu. Predloženim rešenjima se propisuju, između ostalog, načela, to jest principi propisivanja postupaka ocenjivanja usaglašenosti u harmonizovanoj oblasti kojom se preuzima relevantno zakonodavstvo EU. Ono što je osnovni cilj, želi se postići potpuna integracija privrede u jedinstveno tržište EU koje, kao što znamo, danas čini tržište 27 zemalja članica EU. Biti deo ovog jedinstvenog tržišta zapravo znači otvoren pristup tržištu sa 500 miliona potrošača i punu integraciju u međunarodne proizvodne tokove. U preostalom vremenu izvestioca Odbora za evropske integracije ću se osvrnuti na drugi predlog zakona koji se takođe tiče usaglašenosti, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu železničkom saobraćaju. Ove izmene i dopune su takođe planirane trećom revizijom Nacionalnog programa za usvajanje pravnih tekovina EU, tzv. NPAA-om, ovim aktuelnim, i predviđen je, planom NPAA, za ovaj period od 2018. do 2021. godine, dakle, među onim zakonima koji je neophodno izmeniti. Ovim Predlogom zakona se takođe sprovodi dalji postupak usklađivanja sa pravnim tekovinama EU, o pravima i obavezama putnika u železničkom saobraćaju, kao što smo to čuli od uvažene ministarke i to pre svega u oblasti prava putnika. Ovo usklađivanje se, pre svega, odnosi na uslove i pravila u pogledu povraćaja i naknade cene karte u slučaju kašnjenja voza, kao i pravo osoba sa invaliditetom, odnosno osoba sa smanjenom pokretljivošću koje koriste uslugu železničkog saobraćaja. Neophodna promena je potrebna, pre svega, zaista radi podizanja nivoa kvaliteta usluga prevoza za putnika železnicom, što i jeste osnovni cilj uredbe koja je spomenuta, Uredbe 1371. iz 2007. godine, ali i radi ovde daljeg potpunog integrisanja domaćeg tržišta železničkih usluga u tržište EU kroz usaglašavanje kako regulatornog okvira, što na kraju treba da rezultuje zaista ono što je cilj i suština, unapređenjem prava putnika, naročito u pogledu povraćaja naknade cene karte u slučaju kašnjenja voza i, kao što sam i spomenula, u slučaju osoba sa invaliditetom ili osoba sa smanjenom pokretljivošću. Ovim odredbama se dodatno garantuje jednak pristup uslugama železničkog prevoza. Stoga i Odbor za evropske integracije smatra da su ovi predlozi usaglašeni sa pravnim tekovinama EU i daju pozitivno mišljenje na iste. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Ispred Odbora za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu narodni poslanik Dejan Kesar. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, cenjeni ministri sa saradnicima, poštovani građani Srbije, Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu je na svojoj sednici razmotrio Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa i predložio plenumu Narodne skupštine da isti predlog zakona u celosti prihvati. Vlada Republike Srbije i nadležno resorno Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu predlogom teksta zakona ima za cilj utvrđivanje elektronskog kvalifikovanog pečata kako za državne, tako i za druge organe. Predloženi zakon će svakako urediti namenu, sadržinu, izgled i upotrebu elektronski kvalifikovanog pečata kada u vršenju poslova iz delokruga svoje nadležnosti s jedne strane državni organi, kao što su predsednik Republike Srbije, Narodna skupština, Vlada Republike Srbije i sa druge strane imaoci javnih ovlašćenja, kao što su agencije, javna preduzeća i druge ustanove, razmenjuju dokumentarni materijal. Svakako, predloženim zakonom se u punom kapacitetu stvaraju pravni okviri za uspostavljanje elektronskog poslovanja, imajući u vidu da je elektronska uprava svakako jedan od glavnih pokretača unapređenja kvaliteta i efikasnosti javne uprave. Svakako, 2012. godine mi smo kao država uradili mnogo na polju digitalizacije kako javne uprave i drugih segmenata života, što je u mnogome olakšalo kako poslovne, tako i životne procese i doprinelo skraćivanju vremena zarad postizanja boljih rezultata javne uprave i privrede. Dokaz dobre prakse jeste unapređenje portala eUprave koji je doprineo da građani više ne moraju da čekaju u redovima i smanjenju nepotrebnih gužva u nadležnim državnim institucijama kada građani podnose zahtev za ostvarivanje jednih od zakonom propisanih prava. Tako danas građani mogu da podnesu zahtev preko portala eUprave za zamenu lične karte, izdavanje vozačke dozvole, izdavanje zdravstvene knjižice. Digitalizacijom smo uspeli da smanjimo negativne efekte pandemije koronavirusa, jer su građani u prethodnih godinu i po dana mogli tokom 24 sata da podnose zahteve kako za testiranje, tako i za postupak imunizacije, odnosno vakcinacije i upravo na ovaj način smo jasno pokazali da kada se država nalazi u najizazovnijim trenucima, interese građana stavljamo svakako na prvo mesto. Predlogom zakona obezbeđujemo da zaposleni u administraciji mogu na brži i efikasniji način da obavljaju svoje poslove, a da građani u potpunosti budu ravnopravni prilikom ostvarivanja svojih prava. Predlogom zakona se predviđaju dve forme pečata i to prva u formi otiska na papirnim dokumentima i druga forma u elektronskom obliku, koja će biti sastavni deo elektronskog dokumenta. Svakako, procedura za dobijanje saglasnosti na izgled i formu pečata će se obavljati takođe preko portala eUprave. Kako bi građani mogli da razumeju značaj ovog Predloga zakona jeste što će veliki broj državnih organa koristiti elektronski pečat, čime će se ubrzati komunikacija između građana i javne uprave. Takođe, predlagač je imao za cilj da se zaštite interesi nacionalnih manjina, pa je predviđeno da će elektronski pečat biti ispisan na jeziku nacionalne manjine. Želeo bih, takođe, da napomenem da su u zakonu jasno definisane prekršajne i krivične sankcije ukoliko odgovorno lice izradi pečat bez saglasnosti nadležnog državnog organa ili taj pečat iskoristi u određenim radnjama koje se mogu u skladu sa krivičnim zakonom definisati kao zloupotreba. Svakako jeste da ćemo efekte primene ovog zakona sigurno videti u narednih godinu dana, čime pokazujemo da su nam jednako bitni svi segmenti društva i života, pogotovo sada, kada u toku pandemije koronavirusa vidimo svetlo na kraju tunela, koje se zove imunizacija. Ovim i sličnim zakonima želimo da stvorimo uslove za brže, lakše i jednostavnije ostvarivanje prava građana, a da privredi pomognemo da u narednim godinama ostvari svoj puni potencijal i da bude motor razvoja cele Srbije. zato bih pozvao sve moje kolege da u danu za glasanje podrže Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima predsednik Odbora za privredu, narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je u pitanju Zakon o tehničkim zahtevima za proizvod i ocenjivanje usaglašenosti, trenutno važeći zakon je u mnogo čemu prevaziđen i to je, pre svega, jedan od osnovnih razloga zašto ovo danas imamo na dnevnom redu. Uočene su i manjkavosti samog zakona u njegovoj primeni, pa te manjkavosti su svakako iziskivale da budu otklonjene u predlogu novog zakona. Tačno je što su rekle moje kolege narodni poslanici da je strateško opredeljenje Republike Srbije punopravno članstvo u EU, ali da budemo jasni, Republika Srbija donosi zakone pre svega radi sebe i naših građana. Donošenjem ovog zakona i usaglašavanjem tih standarda, pre svega, rešavamo pitanja koja unapređuju zaštitu javnih interesa kao što su: zaštita zdravlja, bezbednost potrošača, zaštita imovine, zaštita od nelojalne konkurencije i to je ono zbog čega ovaj zakon treba doneti. To je primarni razlog. Drugi razlog takođe jeste jako važan, a to je da povećavamo konkurentnost naše domaće privrede na tržištu EU i, naravno, treći razlog jeste punopravno članstvo u EU. Zakon je, u svakom slučaju, usaglašen sa propisima i direktivama EU, ali ponavljam, pre svega da bismo zaštitili naše građane, zaštitili naše tržište, zaštitili naš javni interes i omogućili da naša privreda bude konkurentnija kako na tržištu EU, tako i u drugim delovima sveta. Iz tih razloga se rukovodio odbor kada je predložio Narodnoj skupštini da Predlog zakona prihvati u načelu.
Zahvaljujem. Pre nego što nastavimo sa daljim radim, jedno obaveštenje o današnjem radu. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Za reč se javio narodni poslanik Muamer Zukorlić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici Vlade, ministri sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas je 11. maj. Prema važećem zakonu Republike Srbije, to je Dan bošnjačke nacionalne zastave, odnosno Dan zastave Bošnjaka u Republici Srbiji. Svim Bošnjacima koji žive u ovoj zemlji i dijaspori čestitam ovaj dan sa željom da ga provedu u punom raspoloženju, zdravlju i dobru. Ovo je prilika da podsetimo da su pripadnici bošnjačkog naroda u Republici Srbiji opredeljeni da budu puni integrativni faktor ove zemlje, da žive u njoj kao ravnopravni građani ove zemlje koju će doživljavati domovinom, izvršavati svoje obaveze prema ovoj zemlji, a isto tako, uživati u svim pravima koja im garantuju Ustav i zakoni. Bošnjačka nacionalna zajednica je prošla mukotrpan put, pogotovo u prošlom stoleću zbog brojnih istorijskih i drugih tereta, ali evo, uprkos tom dugom mukotrpnom putu, evo nas danas ovde gde bošnjačka zajednica, evo, i u ovom domu, Narodnoj skupštini Republike Srbije, ima svojih devet narodnih poslanika, što potvrđuje značajan napredak u pogledu političkog statusa i u pogledu mogućnosti da Bošnjaci u ovoj zemlji izraze svoj politički stav i svoju političku volju. Jako puno toga se učinilo, smo učinili u dijalogu sa predstavnicima vlasti. Nastavljamo sa tim dijalogom, kako bi bošnjačka zajednica, kao i sve druge manjinske zajednice, ali kao i svi građani, zapravo, imali taj pozitivni osećaj pripadnosti zemlji, naciji, zapravo i narodu, kako bi u punom kapacitetu bili konstruktivan faktor u ovoj zemlji. Naravno, svesni smo i mi da jedan značajan deo pitanja i problema se rešava od strane države, ali isto tako, druga polovina tih pitanja i problema će se rešavati u duhu našeg kvaliteta. Učinili smo puno, može još mnogo više, ali dokle god i bošnjački politički faktori ne budu imali svesti i snage da budu na istoj strani, da po najznačajnijim pitanjima budu zajedno, kasnićemo u rešavanju brojnih problema. Mi poslanici Stranke pravde i pomirenja, baš onako kako to poručuje ime naše stranke, i kako zapravo poručuje i sadrži program naše stranke i naš celokupni diskurs, zalagaćemo se i za unutarbošnjačko jedinstvo, unutarbošnjački dijalog i pomirenje, ali isto tako i za pomirenje, poverenje, dijalog i međusobnu saradnju svih naroda i nacionalnih zajednica u ovoj zemlji. Kao pripadnik ljudskog roda, pre svega, koji ne želi da se odrekne elementarne ljudskosti i osećaja humanosti, a uvek to jeste izazov, pogotovo za nas koji se bavimo politikom, jer politički interesi, partijski interesi i drugi interesi nas veoma često vuku od elementarnih ljudskih vrednosti i nimalo nije teško zaboraviti ih, ali kao pripadnik ljudskog roda koji želi ostati dosledan elementarnim vrednostima humanosti, ne mogu biti slep, a ni imun pored onog što se ovih dana dešava u svetom gradu Jerusalimu. Nasilje koje je eskaliralo nad ljudima zato što pripadaju drugoj veri, drugoj naciji, posebno nasilje koje ne preza ni od skrnavljenja svetih prostora i same džamije ne mogu nas ostaviti mirnim i ne možemo okrenuti glavu i reći – ne tiče nas se. Naravno da mi male zajednice imamo dovoljno svojih pitanja i problema i da bi nam bilo najlakše da kažemo to što se dešava na nekoliko hiljada kilometara me se ne tiče. Ne može me se ne ticati nasilje i zločin bilo koje vrste. Odnos prema nasilju i zločinu nije pitanje odnosa prema tima tamo ili onima onamo. To je odnos prema sebi u punoj dubini ljudskosti, posebno kada imamo u obzir da se nalazimo u poslednjim dana svetog muslimanskog meseca Ramazana, Ramazana posta i strpljivosti. Ali, eto, nažalost imamo prilike gledati kako ljudi padaju mrtvi, kako plamen tog nasilja ne štedi ni džamije, ni hramove, ni druge delove tog svetog mesa. Jerusalim na starom hebrejskom „jerošlim“ znači grad mira. Na arapskom jeziku ime ovog grada je „elkuds“ što znači sveti. Vidite koju dubinu i lepotu imaju značenja ovih reči i na hebrejskom i na arapskom jeziku. Grad mira ili sveti grad ili sveti grad mira, a stvarno i istorijski, to je sveti grad i sveto mesto muslimana, hrišćana i Jevreja. Nažalost, svedoci smo da je u ovom trenutku pod raznim političkim i drugim motivima ta svetost prognana. Ona je gurnuta po stranu. Sveta mesta ne smeju biti predmet vojske i politike. Sveta mesta treba da ostanu sveta i zato kada jedan grad takvog istorijskog i duhovnog značaja postane predmet teritorije za koju se bore određeni faktori ili određeni narodi, onda se gubi svaki osećaj svetosti. Zato moram kazati da me srce boli, kao čoveka i na koncu kao muslimana, što sam u prilici da ovo gledam i što ljudska civilizacija u 21. veku, kada su nam puna usta pojmova ljudskoga prava i ljudskih prava, nema snage da za ovo veliko goruće istorijsko pitanje pronađe rešenje. To ne znači da rešenje ne postoji. Uvek kada postoji volje i snage, pogotovo ključnih faktora, faktora moći, kada postoji volja i iskrena namera, uvek i postoji i rešenje. Da je sreće da imamo snage, kao tri velike svetske monoteističke religije, da ovom gradu damo mesto koje mu pripada, da bude sveti grad mira, sve tri religije, a nipošto grad rata i grad nasilja, grad plamena i ubijanja. Sve dok se to ne desi, dok Jerusalim ne dobije to mesto, onda će to biti rana na kojoj će da curi ne samo ona svakodnevna krv ljudske civilizacije i nasilja koju gledamo i na drugim destinacijama, već je zapravo to biti svedokom i potvrdom kraha, humanosti, ljudskosti, ali i duha ljudske civilizacije, ali i kulture, ali pre svega i ove tri svetske religije monoteizma. Dakle, to pitanje, nažalost, jeste lokalno pitanje, političko pitanje, pitanje moći, uticaja i teritorije, ali svetost ovoga grada bi trebala da okupi snagu i energiju, a pre svega svest da ovaj grad bude nešto drugo. Ovaj grad zaslužuje i on je jedina tačka čiju svetost priznaju sve tri monoteističke religije. Zato Jerusalim zaslužuje da bude prestonica sveta, kulturna i duhovna prestonica sveta, da se izdigne iznad partikularnih, interesnih, teritorijalnih, političkih, vojnih i drugih interesa i projekcija. Možda će neko kazati šta mi iz jedne male muslimanske zajednice ovde, iz ne tako velike države kakva je Srbija ovde na Balkanu, ima da poručujemo svim tim svetskim silama, kao i onim silama, lokalnim i regionalnim koje se bave ovim pitanjem. Da ima da poručujemo, ne poručujemo zbog njih, poručujemo zbog sebe i da pokažemo kojoj svesti mi pripadamo i kojoj orijentaciji mi pripadamo i kakve vrednosti mi baštinimo. Da li će oni koji to treba da čuju čuti ili ne, to je drugo pitanje, ali mi kao političari ne bi smeli da potpuno lišimo vrednosti savesti, vrednosti osećaja, vrednosti duhovnih pripadnosti, etičkih pripadnosti, drugim rečima ljudskosti. Ono što danas jeste jedan od velikih nedostataka u politici jeste zapravo ta dominacija pragmatičnog interesa i bezdušnost političara koji postajemo taoci pragmatičkih, političkih interesnih projekcija. Zato je potrebno da je što više onih koji će nekada progovoriti i principijelno, a da to nije u duhu važećeg talasa, a da to nije u duhu našeg dnevnog političkog, partijskog ili vladajućeg, opšte vladajućeg ili nametnutoga interesa. Dok je god takvih glasova, i naša zajednica i naše društvo i ova nacija i ova država imaju budućnost. Ono što me često dojmi ovde u ovoj zemlji je zapravo spremnost da se istakne princip, pa makar i na svoju štetu, pa makar i ne bilo to isticanje principa, ono što ide u skladu sa onim što se od mene očekuje da govorim, jer pripadati nekakvim službenim istinama ne znači pripadati istinama. Može se pripadati službenim interesima ili stajati uz njih, a istine su istine i one su važeće i validne samo ukoliko se baziraju na jasnim i zdravim argumentima. Nakon ove duže digresije koju je zaista stanje u kome se nalazimo, evo, i lokalno i ovom svečanom prigodom, ali i globalnom, ovom gorkom činjenicom i istinom, ostatak vremena ću posvetiti zakonima koju su pred nama danas, istina, koji su veoma brojni i koji zahtevaju jako puno vremena. Međutim, ono što olakšava samu diskusiju o ovim zakonima jeste da je značajan deo ovih zakona proceduralne prirode i ne sadrže u sebi određen broj, odnosno ne sadrže u sebi neku značajnu spornost oko koje bismo sada trebali da razvijamo jednu dublju polemiku. Krenuću od Zakona o zapošljavanju. Držim da spada u one zakone koji su od strateške važnosti, bez obzira što imamo i Zakon o radu i što su tu uglavnom, većina, da kažem, važnih pitanja rešena ranije i da smo sada u prilici da usavršavamo i dorađujemo određena rešenja. Ono što me posebno dojmi, a što sam video u obrazloženju i što smo mogli čuti u obrazloženjima jeste da je dodatno stavljen akcenat na humani aspekt ovog zakona. To je ono što mi suštinski daje inspiraciju da značajnije nešto kažem o ovom zakonu i svakako da mu damo podršku koja mu je potrebna, jer kada se stavi fokus, zapošljavanje je jedan humani proces koji ima svoju dimenziju, razvojnu dimenziju. Od Strategije zapošljavanje zavisi i kvalitet celokupnog razvoja društva i države i država koja uspe da na kvalitetan način postavi politiku zapošljavanja zajedno sa Strategijom i svim programima, to je jedan od najboljih znakova stabilnosti društva i stabilnosti države. Međutim, pored te razvojne dimenzije koja jeste od posebne važnosti, kolektivne važnosti za jednu državu i jedno društvo, ali ono za šta nekada pojedini zakoni ili pojedini zakonodavci nemaju uvek sluha, a to je upravo senzibilnost prema onim najosetljivijim kategorijama u pogledu same politike zapošljavanja. Dakle, stavljanje fokusa na osobe sa invaliditetom, njihova dodatna zaštita je nešto što je od posebnog značaja i što zapravo govori ne samo da proceduralno usavršavamo ovaj zakon, već kao društvo, kroz svoje predstavnike u vlasti, u ovom slučaju predstavnike u Vladi, koji su predlagači, a potom i preko nas narodnih poslanika, koji treba da damo podršku ovim zakonima, zapravo pokazujemo da imamo taj potrebni senzibilitet kroz koji potvrđujemo odnos prema slabijima. Više puta sam to isticao i ponoviću. Dakle, svako društvo pokazuje svoju ljudskog isključivo i najpre na pitanju odnosa prema slabima. Kada ste zdravi teško je imati osećaj za bolesnog. Kada ste bogati, nije lako imati osećaj za siromašnog. Kada ste siti, isto tako nije lako biti senzibilan prema onome ko je gladan. Zajednica i društvo koji pokažu taj kvalitet, onda potvrđuju da je njihova ljudskog u vertikali, i to je nešto što je od posebne važnosti i što treba podržati. Isto tako, subvencije, dodatno stavljanje važnosti na pitanje subvencija za zapošljavanje takođe je od izuzetne važnosti i potrebno ga je dalje podržati, odnosno usavršavati. Zapravo, evo, imamo razne parametre razvoja kojima merimo naše napredovanje, ali uvek nekako pitanje pada nezaposlenosti je nešto što nas najčešće obraduje. Kada govorite o BDP-u i ostalim stvarima, one nam izgledaju nekako apstraktne, ali kada kažete da smo smanjili nezaposlenost ili da imamo trend smanjenja u određenim brojkama i procentima onda građanin to lakše oseti, jer to je ono što ga se neposredno tiče. Kada je u pitanju Zakon o pečatu, isto tako nema nikakve sumnje da je reč o osavremenjenju ili modernizaciji postojećeg načina, odnosno načina overe, što je izazov i vremena i prostori i okolnosti u kojima sada delujemo. Jako je dobro da smo zapravo zadržali stariji konvencionalni način overe, a da ćemo ovim zakonom omogućiti i elektronsku varijantu overe, što će definitivno olakšati tu vrstu administrativne, poslovne i svake druge korespodencije. Dakle, u tom pogledu podrška i ovom zakonu, kao i drugim zakonima koji zapravo predstavljaju odgovor na izazove koje imamo od strane ne samo evropskog okruženja koje ima prema nama određene zahteve, već zapravo i od strane stvarnog života koji se iz dana u dan menja zbog izazova komunikacijskih i svih drugih, pogotovo u smislu digitalizacije. Želim ovom prilikom, time i da završim, da pohvalim juče održano javno slušanje koje smo imali na temu digitalizacije, posebno na temu bezbednosti u digitalnom, odnosno informatičkom društvu u „Data centru“ u Kragujevcu. Juče sam to čestitao. Prvi put vidim „Data centar“ i to je nešto impozantno. Čestitam još jednom Vladi, kao i Narodnoj skupštini, kao i celoj državi na jednom takvom zdanju koje zaista predstavlja ponos za sve buduće projekcije, promišljanja i vizije u pogledu tog razvoja, kao što se zahvaljujem i pododboru koji je bio nosilac ove organizacije. Nastavljamo tim putem. Želim vam svako dobro.
Zahvaljujem. Reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe JS, Života Starčević. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, uvažene ministarke Gojković, Obradović, Kisić Tepavčević, Atanasković, dame i gospodo narodni poslanici, sama činjenica da ovde imamo četiri ministra, da je govorilo puno predstavnika nadležnih skupštinskih odbora ukazuje nam da danas raspravljamo o setu zakona koji regulišu različite sfere i oblasti društvenog života. Naravno da će poslanička grupa JS u Danu za glasanje podržati sve ove zakone. Ovim zakonima mi uređujemo institucije naše države, ovim zakonima mi dajemo alat izvršnoj vlasti, ovim zakonima mi jačamo institucije države Srbije i samu državu Srbiju. Međutim, moram ovom prilikom da se osvrnem da postoji jedna, rekao bih, čudna politička grupacija okupljena oko Dragana Đilasa i Vuka Jeremića koji naše institucije mrze, koji čine sve da srozaju svojim lažima i prljavštinama ugled institucija države Srbije i same države Srbije, kako iznutra, tako i spolja. Prava opozicija se bori protiv vlasti dobrim programima, projektima, idejama, konstruktivnom kritikom grešaka vlasti, ali nikada, ali zaista nikada prava opozicija ne blati, ne srozava ugled države Srbije u inostranstvu i prava opozicija nikada ne šteti državi u kojoj živi i građanima svoje države. Oni, naravno, nemaju programe, oni nemaju ideje, oni nemaju dela, oni samo mrze i oni su nasilnici. Nasilno su pokušali da uđu u Narodnu skupštinu Republike Srbije, nasilno su ušli u zgradu RTS-a, nose vešala na protestima, dokazano vrše nasilje u porodici. Ja sam u ovom visokom domu nedavno pričao o službenoj belešci koju je u PU Vračar potpisala bivša supruga Dragana Đilasa, Iva Đilas, u kojoj ga optužuje za nasilje u porodici, da je tukao nju i njenog oca. Oni prete policiji i držanim službenicima, a vidimo od nedavno, od pre par dana, da bi rado i gazili i novinare po trotoarima i ništa im nije sveto. Naravno, Dragan Đilas ima svog dežurnog lažova iza čije suknjice se krije, ima Mariniku Tepić. Toj ženi baš ništa nije sveto. U svojim lažima spremna je da ide najniže, najgnusnije i njen krug pokvarenosti nema granice, nema crvenih linija, nema morala, nema časti. Sve je dozvoljeno. Za tu ženu ne postoji u stvari institucija sistema, javno preduzeće, politički protivnici, njihove porodice, prijatelji koje ova gospođa nije provukla kroz blato u svom krugu pokvarenosti. Kada bi napisali knjigu pod nazivom „Sve Marinikine laži“, bila bi to pozamašna biblioteka. Ja ću se danas osvrnuti samo na one laži koje je u poslednjih nekoliko nedelja iznela protiv Dragana Markovića Palme, predsednika JS. Prva laž Marinike Tepić je bila da žene u Jagodini do posla u javnom sektoru mogu doći samo preko telefona za druženje. Time je bacila ljagu na grad Jagodinu, time je uvredila čast svih žena zaposlenih u javnom sektoru u Jagodini i svih žena u Jagodini. Tu laž je izgovorila žena koja nije trepnula kada je to izgovorila, ne vodeći ni trenutka računa o osećanjima žena zaposlenih u javnom sektoru u Jagodini i ženama u Jagodini. O tome šta će na tu njenu izjavu reći njihovi supruzi, šta će reći njihova deca, šta će njihovoj deci u školi reći njihovi školski drugovi, šta će reći komšije? Ta bezobzirnost, ta niskost, naravno dovela je do toga da 393 žena zaposlenih u javnom sektoru grada Jagodine upute krivičnu prijavu nadležnom tužilaštvu za uvrede koje je ta gospođa „laž“, taj „Đilasov Pinokio“, Marinika Tepić, izrekla na svojoj konferenciji za novinare. Druga laž Marinike Tepić bila je da je svedok na njenoj odvratnoj konferenciji za štampu, za tog svedoka je rekla da je on insajder, da je radio za Dragana Markovića Palmu u hotelu čiji je vlasnik Dragan Marković Palma, naravno da niti je Dragan Marković Palma vlasnik tog hotela, niti je taj čovek radio za Dragana Markovića Palmu. Njemu su sakrili lice, skrembovali glas. Mi smo prvo mislili za to jer smo otkrili da je u stvari Branislav Radosavljević taj lažni svedok, u stvari aktivista stranke Dragana Đilasa i Marinike Tepić. Međutim, kasnije smo utvrdili da je taj čovek u stvari kriminalac, da je šest puta hapšen 2008. i 2009. godine na teritoriji, pre svega, opštine Savski Venac, odnosno PS Savski Venac, ali i Zvezdare i da je osuđivan. Naravno, da je Dragan Marković Palma, podneo krivičnu prijavu pre neki dan protiv Branislava Radosavljevića, protiv tog lažnog svedoka. On je juče pozvan da svedoči u policijskoj upravi u Jagodini. On se naravno nije pojavio u policijskoj upravi u Jagodini, po tvrdnjama Marinike Tepić, jer se, jel, te, plaši Dragana Markovića Palme, a nije ga strah da upada nasilno u RTS, pokazao sam vam sliku, zaokružio sam ga, nije ga bilo strah da krade automobile, nije ga strah da laže bezočno, a jel, te, strah ga je da ode u policijsku upravu u Jagodini? Ne treba da ga bude strah ni od Dragana Markovića Palme, ni od bilo koga, a mi nadležnim institucijama verujemo i kažemo – ispitajte ga gde god, u njegovoj kući, gde god, jer taj čovek nema šta da kaže. On samo izmišlja. Na onoj konferenciji za štampu i njegovoj čuvenoj izjavi čitao je ono što su mu Marinika i Dragan Đilas napisali i jednostavno sve što je izrekao na toj konferenciji za štampu je jedna odvratna i gnusna laž. Treća la koju je naravno, Marinika Tepić odmah stavila na društvene mreže, svoje, Tviter, Fejsbuk itd. i podržala bila je laž Miće Jovanovića, koji je izjavio da je na pedesetom rođendanu Dragana Markovića Palme lično video podvođenje devojaka. Dragan Marković Palma je naravno odmah uzeo slike sa svog pedesetog rođendana i pokazao da je na tom pedesetom rođendanu bila prisutna i njegova supruga i dva sina i dve snahe i unuci i 200 gostiju od kojih su mnogi bili visoke zvanice. Onda kada je Mića Jovanović u emisiji „Hit tvit“, opovrgao svoje tvrdnje rekavši da je ljut bio na Dragana Markovića Palmu, jer je upravo na tom pedesetom rođendanu bio sklonjen sa glavnog stola zahvaljujući protokolu koji je rekao da on ne može da sedi za glavnim stolom i ljut zbog spora koji je izgubio jer nije plaćao zakup za Megatrend univerzitet, on je izgovorio te laži. Kada je to opovrgao Marinika Tepić je za istog, kog je stavila na Tviter i Fejsbuk i veličala rekla da je to opskurna ličnost. To je u stvari Marinika Tepić. Dok joj koristiš ti si dobar. Kad joj ne trebaš i kad joj nisi od koristi, onda si opskurna ličnost. Tako će biti i sa svedocima i sa svim ostalim jer Marinika Tepić jedino posmatra ljude sa stanovišta svojih ličnih interesa i ništa drugo. Zaista imam nekako dilemu ko bolje i više laže, da li Marinika Tepić, ili njena potparolka Sanda Rašković Ivić, gospođa koja je bila diplomata, koja je bila ambasador u Rimu i koja je po cenu diplomatskog skandala koji je napravila, jer je uvredila konzula Srbije u Italiji, jer je izazvala Ambasadu Republike Italije u Srbiji da reaguje i demantuje, ona je izgovorila gnusne laži, gde je rekla da je prof. Veraldi, počasni konzul Srbije u Italiji, prisustvovao zajedno sa gradonačelnikom Peskare, večeri na kojoj su igrale devojke bez odeće i da je gospodina Veraldija čekala gola devojka u sobi. Gospodin Veraldi je napisao pismo ambasadoru Srbije u Rimu, Goranu Aleksiću, u kome je to demantovao. Moram ovde, gle čuda zaista, nikada nisam mislio da ću pokazati Časopis „Vreme“ kao dokaz, ali evo, Časopis „Vreme“ u prošlom broju kaže i demantuje, odnosno gospodin Veraldi kaže da nikada nije učestvovao u tom imaginarnom događaju, da se pričalo o dolasku investitora i slanju studenata u Univerzitet „Gabrijele Denuncio“ u Peskari, i kaže da jedina ceremonija je bila večera u restoranu. Ostale tvrdnje mi liče na ono da se stvar oblati. Znači, oni su i telefonski, na poziv novinara „Vremena“ demantovali celu priču Sande Rašković Ivić. Naravno, da je Dragan Mrković Palma uputio juče i krivičnu prijavu i tužbu i Sandi Rašković Ivić, jer jednom za svagda mora da se stane na put toj odvratnoj, toj niskoj, toj najnižoj mogućoj političkoj kampanji, gde svako može da se opljune i da se oblati bez dokaza, bez ičega, a da ne snosi posledice. E, pa, ne može. Snosiće posledice i Sanda Rašković Ivić i gospođa Marinika Tepić i svi ostali koji su učestvovali u svemu tome. Poslednja laž, peta, koju ću ovde navesti, jeste laž iznesena na Vaskrs, gde su Marinika Tepić i njena predsednica odbora u Jagodini, ako možemo nazvati tri člana da su odbor, stavile na svoj Fejsbuk kako je navodno predsednici odbora Đilasove stranke u Jagodini obijen stan. Policijska uprava u Jagodini i njeni službenici su odmah izašli na teren. To se desilo 1. maja uveče. Ispred stana su zatekli sina pomenute predsednice odbora, Katarine Jokić. Zatekli su zaključana vrata. Taj sin je otključao vrata. U stanu nije bilo nikakve premetačine. Niko nije ulazio, a službenici kojima je to posao i specijalnost su rekli da na samim vratima nije bilo tragova obijanja i bilo čega sličnog, što znači da su slagali. Još nešto su slagali, taj stan nije stan Katarine Jokić, već njene majke, ali nema veze. Čiji god da je, njihova jedina namera je bila da slažu kako bi stvorili alibi za svog lažnog svedoka da se ne pojavi, da ne svedoči jer je lažni svedok i neki imaginarni svedoci da kažu da oni ne smeju da svedoče jer se plaše, jel te, Dragana Markovića Palme, jer vidite on obija stan, on zastrašuje svedoke i pritom zovu, prizivaju gospođu Zagorku Dolovac. Kažu – privedite Dragana Markovića Palmu jer on zastrašuje i utiče na svedoke. Koje svedoke? Mi svedoka nemamo. Pozivam ovom prilikom za drugu stvar gospođu Zagorku Dolovac i institucije sistema, tužilaštvo itd. da privedu nekog za koga postoje dokazi, za koga postoje svedoci, za koga postoje žrtve, a to je Dragana Đilas, jer sam maločas, a i nedavno u Skupštini pokazivao službenu belešku iz 2014. godine. Nasilje u porodici, nasilje nad ženama ne sme da zastareva, ne sme da zastareva. To mora uvek da bude aktuelno i država mora zakonski da postupi po službenoj belešci i da procesuira nasilnika Dragana Đilasa. On je 2019. godine negde izjavio da je Iva Đilas demantovala tu službenu belešku. Znate šta? To ne može da se demantuje. Tu čovek može da se nagodi sa svojom bivšom suprugom, a ne može da demantuje. Ja Ivu Đilas razumem. Ona je majka. Ona mora da vodi računa o svojoj deci. Ona mora da vodi računa o njihovim životima i razumem da je ona morala da se nagodi, ali institucije sistema moraju po zakonu da reaguju na takvu službenu belešku. Moraju da reaguju na svako nasilje u porodici i svako nasilje nad ženama. Nedopustivo je nereagovati na tako nešto. Marinika Tepić i njena klika su naravno osvedočeni politički fariseji koji sebi daju za pravo da su oni ti koji istražuju, oni su ti koji tuže, oni su ti koji sude, a pritom totalno nipodaštavaju i negiraju i policiju i tužilaštvo i sud. Ne priznaju ih. Ne, to nisu institucije ove države u kojoj i oni žive. Priznaju samo svoju istinu i priznaju samo svoju pravdu. Zato ih nazivam farisejima koji mogu da sude i daju sebi za pravo da sude svima i svakome i jedino je njihova istina prava istina. Naravno, glavni producent i režiser ove prljave sapunice jeste Dragan Đilas, čovek bez skrupula, nasilnik koji u branjenju svog ličnog poslovnog interesaje spreman na sve. On je pre neki dan u intervjuu na jednoj televiziji rekao da se nenormalno obogatio zahvaljujući svom mašinskom mozgu, jer je znao kako da od 100% oduzme 20% pa još 20%. Time je pljunuo u lice svim građanima Srbije, jer svako zna procentni račun i to nije nikakva teška matematika, a naročito je pljunuo u lice svim mašinskim inženjerima u ovoj Srbiji. Jer, ja ne znam ni jednog mašinskog inženjera koji takođe ima mašinski mozak, koji takođe zna procentni račun, a koji je zaradio toliki novac, kao što je zaradio Dragan Đilas. A svi oni imaju mnogo više mašinskog iskustva od samog Dragana Đilasa. Ti ljudi rade u svojim firmama ili u firmama drugih, teško zarađuju svoj hleb, prave proizvode, žele da plasiraju te svoje proizvode na tržište, a onda dođe Dragan Đilas da preprodaje njihove reklame i sekunde i tako stiče nenormalno bogatstvo. Naravno, ovde se ne radi o pameti, jer ništa Dragan Đilas nije pametniji, ni njegov mašinski mozak od mašinskog mozga drugih mašinskih inženjera i od mozga bilo kog građanina Srbije. Ovde se radi o elementarnom moralu i ništa drugo. Jer, koristiti privilegije na vlasti i monopol i preprodavati sekunde, eto, to je cela njegova umetnost i čitavo njegovo znanje. Ali, ove laže nas neće zaustaviti. Ja vam ovde kažem, i to poručujem i njima, Draganu Đilasu, Mariniki Tepić i svim tim članovima te interesne grupacije, da ćemo mi nastaviti sa delima, ova država i institucije ove države, i mi iz Jedinstvene Srbije, i Dragan Marković Palma, svi ćemo da nastavimo da radimo još više i još jače, kako bismo ostavili dela. Jer, jedini parametar našeg političkog delovanja jesu dela, a njihov parametar jeste mržnja i laži. Mi ćemo naša dela ostaviti budućim generacijama, a oni neka ostanu da se guše u svojoj mržnji i u svojim lažima. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Nataša Mihailović Vacić. Izvolite.
Zahvaljujem, potpredsednice. Uvažene ministarke sa saradnicima, svaki od zakona iz ove prve tačke dnevnog reda je zanimljiv sam po sebi i o svakom bi se moglo mnogo toga dobrog reći, jer je svaki od njih zapravo usmeren na unapređivanje i podsticanje klime za dalji privredni razvoj, što je, naravno, u ovom trenutku od izuzetnog značaja za celu zemlju i čitavo društvo. Jedan od tih zakona jesu izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, ne samo zato što je to tema od prvoklasnog značaja za nas Socijaldemokrate, već zato što je to u ovom trenutku izuzetno značajna tema i ako uzmemo u obzir globalne okolnosti pandemije izazvane korona virusom koji je zahvatio ceo svet i mislimo da bi jedan radoznaliji i dalekovidiji pogled upravo na ono što su mere za unapređivanje zapošljavanja i rešavanja problema u toj oblasti bio od izuzetne koristi i kao doprinos što boljem sagledavanju problema, kako bismo mogli da nađemo i što adekvatnije rešenje. Nažalost, kao što rekoh, čak i da hoćemo, mi ne možemo da izbegnemo uticaj pandemije korona virusom na pitanje zapošljavanja, već možemo da uvažimo postojeće okolnosti i da vidimo šta možemo da i pored tih postojećih okolnosti uradimo kako bismo ispunili zacrtani cilj i ostvarili ono što je Strategijom i Akcionim planom o zapošljavanju i definisano. Ovo je dobra prilika da podsetim i naglasim da je država od početka to i uradila - fokusirala se i prihvatila i uvažila postojeće okolnosti i fokusirala se na traganje za rešenjima i pored postojeće situacije. Za nas, Socijaldemokrate, jedna od osnovnih ideja i principa jeste jednakost ljudi, jednake mogućnosti i život dostojan čoveka, odnosno izgradnja jednog humanijeg i pravednijeg društva. Za svakog čoveka su sloboda, ravnopravnost, srazmerna podela društvenog bogatstva, uvažavanje, solidarnost i jednakost šansi osnovne vrednosti i načela pravde. Budući da pravda ne postoji ukoliko ne pokriva sve segmente društva, ukoliko nije socijalna, društvene razlike treba učiniti što manjim i one mogu da se opravdaju samo onda ako su zasnovane na zajedničkoj koristi. Srazmerna raspodela društvenog bogatstva koju država može da sprovede ima značaj obezbeđivanja pravednosti u društvu i podrazumeva pravo i mogućnost svih, a naročito onih koji su se mimo svoje volje našli na dnu društvene lestvice, a imaju pravo kao i svi ostali da se hrane, oblače, školuju, leče, stanuju i greju. Zalaganje za socijalnu pravdu za nas znači i zalaganje za politiku sa ljudskim likom, odnosno borbu za prava radnika, ostvarivanje socijalne sigurnosti i brigu o nezaposlenima, uvažavanje penzionera, popravljanje statusa srednje klase, ravnopravan položaj žena i participaciju svih, uključujući, naravno, i osetljive, marginalne grupe u procese odlučivanja. Potrebno je ispraviti ogromnu nepravdu koju čini razlika između imati i nemati. Na jednakost se gleda kao na preduslov za slobodu. Jednake mogućnosti i jednakost početnih šansi počiva na ideji dovođenja svih pojedinaca u približno iste početne pozicije. Jednakost ishoda uključuje neku vrstu sigurno-zaštitnog mehanizma zasnovanog na odgovarajućoj sistemskoj redistribuciji u korist svih onih koji uprkos jednakosti početnih šansi ipak zaostanu, pa im je na tom putu neophodna pomoć. Mi u Socijaldemokratskoj partiji Srbije tako vidimo i današnju temu, tako i vidimo i Strategiju i Akcioni plan, tako vidimo sve napore koje Vlada ulaže da se popravi i poboljša i dodatno unapredi privredni ambijent i održi ukupna likvidnost. Mi tako vidimo i ulogu Nacionalne službe za zapošljavanje, koja realizuje i sprovodi sve ono što je definisano ključnim dokumentima u kreiranju javnih politika u oblasti zapošljavanja. Predloženim izmenama i dopunama Zakona upravo se i precizira da je osnovni dokument javnih politika u oblasti aktivne politike zapošljavanja Strategija zapošljavanja i Akcioni plan za njegovu primenu. Analizirajući poslednje raspoložive podatke o registrovanoj zaposlenosti, može se zaključiti da tržište rada u Srbiji odoleva negativnim uticajima pandemije. Zaposlenost na formalnom tržištu rada u drugom kvartalu prošle godine zabeležila je rast od deset hiljada, što je povećanje od 0,5% u odnosu na prethodni kvartal, dok je u trećem kvartalu iste, prošle godine, zabeležen rast od 1,3% u odnosu na drugi kvartal. Sve su to izuzetno dobri pokazatelji i indikatori. Kao što rekoh, oni ne održavaju negativan uticaj pandemije Kovida 19 i ekonomske krize koja je njome izazvana. Tome je u najvećoj meri doprinela dostignuta fiskalna ravnoteža i finansijska stabilnost u prethodnom periodu, ali naravno i set ekonomskih mera podrške privredi i stanovništvu u cilju očuvanja likvidnosti privrednih sistema i održanje privredne aktivnosti i zaposlenosti. Pridruživanje Srbije EU jedan je od prioriteta ove Vlade, pa je dalje unapređivanje politike zapošljavanja uslovljeno razvojem opšteg evropskog okvira politike zapošljavanja. Akcioni plan za Poglavlje 19 – socijalna politika i zapošljavanje usaglašen je sa Evropskom komisijom, a Vlada Srbije je usvojila taj akcioni plan još u maju prošle godine. Taj dokument predstavlja okvir za postepeno transponovanje pravnih tekovina Evropske unije u naše zakonodavstvo i kreiranje neophodnih kapaciteta za njihovu primenu i sprovođenje u svim oblastima koje su obuhvaćene Poglavljem o socijalnoj politici i zapošljavanju. Osnovni prioritet, dakle, na socijalnoj agendi Srbije jeste proces usaglašavanja nacionalnog zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske unije, odnosno dosezanje evropskih radnih, socijalnih i kulturnih standarda. Polazeći od evropskog socijalnog modela, osnovni ciljevi bi bili – učiniti rad dostupnim i isplativim, penzioni sistem održivim, kvalitetno obrazovanje i zdravstvene usluge dostupne svima, jer samo na taj način možemo dugoročno da redukujemo i nezaposlenost i siromaštvo, ali i socijalnu izolaciju. Poglavlje dva, sloboda kretanja radnika, svrstava se među temeljne principe Evropske unije i jedna je od četiri slobode unutrašnjeg tržišta. S obzirom da obuhvata podoblasti, pristup tržištu rada, evropskoj službi za zapošljavanje, koordinaciju sistema socijalne sigurnosti i evropsku karticu zdravstvenog osiguranja, otvaranje pregovaračkog poglavlja, pregovaračka pozicija je usvojena i prosleđena Evropskoj uniji u julu 2018. godine. Dakle, otvaranje tog pregovaračkog poglavlja i tok pregovora uticaće na dalje normativno i nacionalno usaglašavanje sa tekovinama Evropske unije. Ima i ono – ali. I pored značajnih unapređenja na tržištu rada, Republika Srbija nažalost zaostaje za prosečnim vrednostima osnovnih pokazatelja zemalja Evropske unije, što stoji i u Strategiji o zapošljavanju, kao izazov sa kojim će se svakako ova Vlada u periodu koji je pred nama suočiti. Dakle, razlika u ključnim pokazateljima tržišta rada stanovništva radnog uzrasta od 15 do 64 godine jeste jedan od najvećih izazova u procesu pristupanja. Najveći jaz beleži se u stopi zaposlenosti stanovništva radnog uzrasta – 69,2% naspram 60,7%, ako se ne varam. Dakle, u evropskim zemljama stanovništvo je značajno aktivnije na tržištu rada. Ono što je važno reći jeste da strategija prepoznaje osetljive i teže zapošljive grupe i mlade, i žene, i osobe sa invaliditetom, i pripadnike romske nacionalnosti, ali i drugih nacionalnih manjina i sve one kategorije teže zapošljivih lica. Učešće muškaraca u ukupnoj registrovanoj zaposlenosti u Srbiji je 54% i veće je od učešća žena, koje iznosi 46%. U strukturi stanovništva Srbije žene čine 51,3%, prema procenama iz 2019. godine, i ukoliko se posmatra samo stanovništvo radnog uzrasta, onda ispada da je ta razlika manja i da žena zapravo ima samo za 4.500 više nego muškaraca, zbog te rodne ujednačenosti stanovništva radnog uzrasta, ali i pored toga učešće žena među aktivnim zaposlenim stanovništvom je na nivou od oko 45-46%. S obzirom na to da učešće na tržištu rada i zaposlenje umnogome doprinose ekonomskoj nezavisnosti i društvenoj uključenosti, to je razlog zbog kojeg su žene okarakterisane kao ranjiva grupa na tržištu rada i kao takve prepoznate i u Strategiji o zapošljavanju, ali naravno i kroz konkretne mere i u akcionom planu za njeno sprovođenje. Dakle, Republika Srbija je prva zemlja, kada smo već kod žena i njihovog učešća na tržištu rada, treba reći da je naša zemlja prva zemlja van Evropske unije koja je uvela indeks rodne ravnopravnosti i on za našu zemlju iznosi 55,8%, što predstavlja unapređenje rodne ravnopravnosti, odnosno porast indeksa za 3,4 poena. Ipak, Srbija i dalje beleži nižu vrednost indeksa u odnosu na prosek Evropske unije, koji iznosi 66,2. Važno je da nismo daleko od tog proseka, budući da je naš prosek 55,8. Jedna od glavnih osa nejednakosti koju beleži indeks ravnopravnosti odnosi se na rodnu segregaciju koja se uspostavlja tokom obrazovanja i nastavlja kasnije na tržištu rada. Nejednakosti su vidljive i u domenu novca, jer žene imaju niže prihode od muškaraca, a pojedine grupe žena izložene su i višim rizicima od siromaštva. Nejednakosti u domenu vremena pokazuju koliko žene svog vremena i rada troše u brizi o domaćinstvu i porodici, odnosno obavljajući posao za koji nisu plaćene. Indeks rodne ravnopravnosti jeste merni instrument koji meri rodnu ravnopravnost na skali od 1 do 100 i prema jednom drugom indeksu ravnopravnosti Republika Srbija je, i to treba istaći, bolje pozicionirana i od mnogih zemalja Evropske unije, i od Kipra, i Češke, i Hrvatske, i Rumunije, i Slovačke, i Mađarske i Grčke. Mladi su takođe prepoznati u strategiji kao teže zapošljiva grupa. Mladi su lica od navršenih 15 pa do navršenih 30 godina. Na šire posmatranu grupaciju mladih od uticaja su globalne društvene promene koje su dovele do fenomena produžene mladosti, što podrazumeva duži period procesa obrazovanja, pa samim tim i kasniji ulazak na tržište rada, kao i kasnije zasnivanje braka i roditeljstva. Međutim, prema definiciji Međunarodne organizacije rada, mladi predstavljaju nešto užu grupaciju u koju ulaze lica starosti od 15 do 24 godine, pa se ta definicija i koristi u anketama o radnoj snazi, zbog poređenja međunarodnih podataka. Sagledavanjem kretanja pokazatelja na tržištu rada u proteklom periodu, vidi se takođe da su mladi u određenoj meri popravili svoj inicijalno veoma loš položaj. Stopa neaktivnosti mladih iznosila je 53% u 2019. godini i skoro da se nije menjala. Taka visoka stopa neaktivnosti može se objasniti, kao što već pomenuh, školovanjem, jer su mladi kod nas u procesu obrazovanja manje prisutni istovremeno i na tržištu rada, u odnosu na njihove vršnjake iz zemalja Evropske unije. Tranzicija od škole do prvog stabilnog ili zadovoljavajućeg posla traje veoma dugo, skoro dve godine, što je mnogo duže od šest i po meseci, koliko je prosečno vreme za koje mlada osoba nađe prvi posao nakon završetka obrazovanja u Evropskoj uniji. Ono što je takođe izazov u periodu koji je pred nama jeste i usvajanje propisa u oblasti socijalnog preduzetništva. Iako se više puta radilo na njegovoj izradi, još uvek taj zadatak ostaje kao izazov za naredni period, budući da do sada to nismo uradili. Izrada novog Zakona o radu nije bila postavljena, istina, kao zadatak u Nacionalnoj strategiji zapošljavanja za period od 2011. do 2020. godine, međutim, u novoj strategiji stoji da praksa pokazuje potrebu preispitivanja usklađenosti Zakona u radu sa direktivama i drugim propisima Evropske unije, odnosno usaglašavanja tog propisa sa međunarodnim standardima. Održivost rezultata Strateškog okvira politike zapošljavanja postignutih u proteklom periodu u velikoj meri zavisiće od odlučnosti donosilaca odluka o javnim politikama da osiguraju kontinuitet u primeni prihvaćenih politika, da se koriste prethodno razvijeni resursi i jačaju kapaciteti uz realizaciju razvojnih mera i intervencija. Politika zapošljavanja, dakle, definiše reformske korake koje treba preduzeti da bi se uspešno razvijalo efikasno tržište rada u našoj zemlji i to u skladu sa ostalim razvojnim ciljevima i u skladu, naravno, sa zahtevima ubrzanog tehnološkog razvoja. Potrebno je da ostvareni rast zaposlenosti karakteriše kvalitet, ali i smanjenje socijalne nejednakosti koji su ograničavajući faktor ekonomskog rasta i sveukupnog društvenog napretka. Kao što ovo jeste i tema održivog razvoja koji je usklađene sa Agendom UN o održivom razvoju 2030, onda tako dolazimo do toga da nema održivog razvoja bez mira, a jedan od zakona na dnevnom redu je i Zakon o muzeju žrtava genocida. Te izmene su, praktično, formalne. Reč je o preseljenju sedišta muzeja iz Kragujevca u Beograd, jer je muzej i do sada, od 1992. godine, funkcionisao u Beogradu, iako je formalno sedište bilo u Kragujevcu. Usklađivanje tog zakona sa novim propisima Zakonom o kulturi i Zakonom o muzejima, ali je ta tema uvek dobar povod da prokomentarišemo i promovišemo izgradnju mira, očuvanje mira i na negovanje kulture sećanja. Mir je jedan od tri glavna stuba održivog razvoja, uz ravnopravnost i konsenzus o tome šta su prioriteti razvoja jednog društva. Žene su najveći promoteri mira, baš zato što su prepoznate i kao najveći gubitnici razvoja bez mira, bez ravnopravnosti i bez konsenzusa. Dakle, raditi na izgradnji kulture mira i negovati kulturu sećanja izuzetno je važno za sve naše buduće generacije. Važno je i sada, jer samo tako možemo da idemo napred. Iz istine i suočavanja sa sopstvenim žrtvama neophodno je probuditi i empatiju prema žrtvama drugih naroda, bez brojanja žrtava, jer gubitak jednog ljudskog života je već dovoljan zločin i sam po sebi. Dakle, razumevanje sopstvenog bola treba da probudi razumevanje i poštovanje i drugih žrtava, jer samo tako možemo da idemo napred. Govor o genocidu, etničkom čišćenju, fašizmu, pa i sopstvene nacije ne sme da bude predmet podozrenja ni u našoj zemlji, niti u bilo kojoj zemlji našeg regiona, jer suočavanja sa prošlošću i izdizanjem iznad nje nije izmirenje sa zločinima i njihovo opraštanje, već potreba da naučimo da živimo sa onim što se sve dešavalo, da se živi sa sećanjem da su zločini na žalost deo naše istorije i da je prevladavanje prošlosti trajni proces i stalna opomena, a ne definitivno usaglašavanje prošlosti. I, evo, pošto sam već prekoračila vreme koje imam kao ovlašćena, ostaje mi samo na kraju da kažem da će Socijaldemokratska partija Srbije u danu za glasanje podržati sve predložene zakone. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima poslanička grupa SVM, dr Emeše Uri.
Poštovani potpredsedniče, poštovani ministri, poštovane kolege poslanici, poštovani građani Republike Srbije, SVM će podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti zato što smatramo da je zakon dobro osmišljen, svrsishodan, napredan, i u skladu sa evropskim standardima. Ustavni osnov zakona je u samom Ustavu Republike Srbije. Razlozi za donošenje zakona jesu razlozi usklađivanja sa pojedinim odredbama Zakona o planskom sistemu Republike Srbije. Ono što je bitno kod predloga ovog zakona, da je precizirano da su osnovni dokument javnih politika u oblasti aktivne politike zapošljavanja, praktično, Strategija zapošljavanja i Akcioni plan. Strategija je u bilo kom domenu života, tako i u javnim politikama i u zapošljavanju, vrlo bitna, jer ona vremenski oročava, napravi smer, pravac odluka i na taj način Akcioni plan može da dovede do toga da se taj krajnji cilj i postigne. Ono što je vrlo bitno jeste da dokumentom ovih javnih politika praktično se premešta odgovornost i na lokalne nivoe i program zapošljavanja praktično se formira i na tom lokalnom nivou, sve u sagledavanju nekih specifičnosti svake teritorije, svakog grada ponaosob i na taj način je ono mnogo svrsishodnije nego ako je taj plan centralizovan. Što se tiče Strategije, ona traje šest godina, a Akcioni planovi se donose u periodu od tri godine. Ovo je isto vrlo bitno, jer se nakon tri godine može videti dali su ti akcioni planovi odgovarajući, da li je došlo do pomaka, da li se ide u pravcu koji je Strategijom usmeren. Što se tiče nekih pokazatelja, vrlo su bitne mere politike zapošljavanja, jer oni praktično omogućavaju da se u svakom momentu dobije podatak i da se sagleda situacija trenutna, da se procene finansijska sredstva koja su potrebna da se taj program i dalje vodi kako treba. Zatim, koji su finansijski efekti tog zakona, odnosno Strategije? Vrlo je bitno da lokalne samouprave ako su napravile dobar akcioni plan, one mogu da računaju na sufinansiranje od strane Ministarstva ako je taj plan odgovarajući. Ako smo kod planiranja, vrlo je bitno kako ćemo to kontrolisati. Znači, praćenje, analiza, koordinacija i vrlo je bitna komunikacija koja treba da se izgradi između ostalih ministarstava i drugih resornih institucija. To je prvenstveno bitno zbog obrazovnog sistema, jer ovaj zakon i cela ova strategija praktično je kurativa. Znači, mi sada razmišljamo o tome kako ćemo rešiti ovu zadatu, trenutnu zatečenu situaciju. Znači, imamo ljude koji su iznad 60 godina, a teško se zapošljavaju. Imamo mlade ljude koji još nisu završili svoje školovanje, nisu osnovale svoje porodice, a teško nalaze posao. Isto tako, imamo i onu grupu, nažalost, naših sugrađana koji su niskog obrazovanja ili su čak neobrazovani. Znači, nemaju svoju profesiju, nemaju svoju struku i oni praktično vrlo teško mogu da nađu sebi odgovarajući posao. Zbog toga je vrlo bitno da nekim budućim planovima, a ja verujem da je Ministarstvo sada u dobrim rukama, jer ministarka je radila u Institutu „Batut“, gde se stalno analiziraju podaci, stalno se prave neki projekti, stalno se gleda kako i zašto je došlo do te dotične situacije. Zbog toga je vrlo bitno da se obrazovanje planski negde koordinira i da praktično zavisi broj škola, broj mesta u tim školama od toga koje su potrebe na lokalu. Znači, da ne budu stihijski, da ne bude – eto, mi imamo tu školu, pa nećemo je zatvoriti, nego da se planira da li ima potrebe za tom strukom, da li ima možda za nešto drugo potrebe. Ovo je neka budućnost koja se već sada gradi. Vrlo je teško promeniti neki način razmišljanja, neke načine kako smo do sada pravili planove, ali ako uspemo u tome, ako se uspostavi ta saradnja između različitih ministarstava da se sagleda celina, ja verujem da ćemo moći, bez obzira što nismo bogata država, da napravimo iskorak kao što smo i u nekim situacijama u prošloj godini uspeli da napravimo to. Što se tiče lokalnih samouprava, vrlo je bitno da one što više lokalnih samouprava, što više gradova, što više opština napravi plan o zapošljavanju i da naprave svoje lokalne savete zapošljavanja i da naprave svoje akcione planove, da sagledaju sa svojim privrednicima, sa svojim subjektima, sa svojim školama, u kom pravcu treba da zajednički vode svoje lokalne samouprave. Što se tiče ovog plana predloga zakona, on zapravo unosi jedno programsko i projektno planiranje, razmišljanje u samoj instituciji zapošljavanja. Vrlo je bitno da smo svesni svi, da praktično zapošljavanje, odnosno sposobnost svakog građanina da privređuje da zaposli, praktično je ono što na neki način osigurava naš opstanak i našu budućnost. Ko će gde i šta raditi, za koje pare i da li će biti priznat, to su neki argumenti koji su vrlo bitni kod odlučivanja, da li će neki mladi čovek ostati u ovoj državi ili će otići u inostranstvo? Nažalost, to se nekad odnosi i na starije naše građane, znači i oni idu i traže možda u nekim drugim sredinama posao da bi osigurali svojim porodicama osnovno blagostanje. Da bismo došli do toga da je dovoljno broj mladih ljudi, znači, ja krećem sa početka, znači da su mladi zaposleni, to je možda najbitnija stavka i najbitniji faktor za budućnost naše države, potrebno da se izgradi među institucionalna saradnja. Kao što sam malopre navela, obrazovanje treba da prati potrebe društva, potrebe privrede, potrebe građana. Dala bih jedan praktičan primer. Mi u Vojvodini teško nalazimo u zadnje dve godine lekare koji će raditi na nivou primarne zdravstvene zaštite. Bolnice još nekako mogu da privuku svojim nekim timskim radom, nekim mogućnostima za dalje napredovanje, prvenstveno profesionalno napredovanje mladih lekara, ali na primarnom nivou, to je vrlo teško. Zbog toga, moj savet bi bio da se eventualno razmisli o tome. Sa tog aspekta se utiče da li u povećanju broja primljenih studenata na Medicinski fakultet u Novom Sadu ili eventualno o otvaranju novog fakulteta u Vojvodini. Ako ćemo uporediti užu Srbiju i Vojvodinu, uža Srbija sa otprilike tri miliona stanovnika, ima tri medicinska fakulteta, a Vojvodina sa oko nešto manje od dva miliona stanovnika, ima jedan fakultet. Možda je to isto jedan razlog da možemo zadržati nivo zdravstvene zaštite i za budućnost u Vojvodini. Isto tako, trebalo bi razmisliti o priznavanju nekih struka koje su se pojavile u poslednje vreme. To su strukovne medicinske sestre i tehničari, koji su već nekoliko godina, odnosno završavaju postupno fakultet i u Novom Sadu, Beogradu i ostalim gradovima i sredinama. Oni su edukovani kadar koji je i te kako potreban, naročito na primarnom i lokalnom nivou. Ovo je jedan veliki kapacitet, jedan veliki broj edukovanih ljudi, mladih ljudi koji su spremni da rade na terenu. Oni bi mogli da zamene, eventualno da pomognu sredinama gde nema dovoljno lekara, to su strukovne sestre koje mogu da rade na prevenciji, mogu da rade u palijativi, nezi, mogu da rade u eventualnom edukovanju i mladih za zdrav način života, kao što su patronažne sestre. Isti taj kadar bi se mogao mnogo bolje iskoristiti u bolničkim uslovima, ali nažalost, trenutni kadrovski planovi i čak ni katalog radnih mesta, ne prepoznaje ovaj kadar. Nemojte zaboraviti da su se ti ljudi školovali, odricali se neke svoje druge budućnosti, da bi završili te fakultete. Isto tako, u centrima za socijalni rad, nema dovoljno socijalnih radnika. To je isto jedna struka koja je deficitarna, a sa druge strane, isti taj profil profesije je nekako neafirmisan, mukotrpan je to rad, a nije brendiran, nije poželjan za mlade, svakako bi puno značilo, kada bismo imali kvalitetne socijalne radnike u našim socijalnim ustanovama, jer problema ima i te kako. Brendiranje profesija je isto bitan faktor da bismo negde zakrpili neke nedostatke u našem sistemu i zapošljavanju i nalaženju posla. Nemojte zaboraviti, ne znam kako je u užoj Srbiji, ali u Vojvodini jako teško možete naći dobrog majstora, dobrog kuvara, dobrog pekara, dobrog vodoinstalatera, keramičara, mašin bravara, da ne nabrajam neke osnovne struke, koje su nepopularne među mladima, sa jedne strane, a sa druge strane one koje su dobre, idu u inostranstvo. Mislim da je to jedan potencijal i da treba od malih nogu, već za vreme osnovne škole prepoznati decu koja imaju manuelne sposobnosti i da jednostavno, ta struka, koja se dugo godina omalovažavala i samo je bilo bitno da se upiše bilo koji fakultet i neka je završio, ali posle neće imati ni posla, niti će ostvariti neki dohodak, ali je bila sramota da se neko dete upiše u neku zanatsku školu. Dualno obrazovanje je isto jedan dobar korak u tom pravcu. Nadam se da će i privreda, i prosveta, videti koristi od toga, a na kraju krajeva, i naše društvo. Što se tiče prosvete, možda bi trebalo razmišljati i povećanju kadrovskih planova za prosvetu. Prošla godina je ukazala na neke vrlo interesantne stvari koje smo mi možda i predvideli ili zaboravili. Uvek kukamo da ima malo dece. Međutim, prošle godine, nastavnici koji su morali onlajn nastavu, sa onlajn nastavom da edukuju svoje učenike, bili su izuzetno opterećeni. To je jedan problem koji će nas možda čekati i u budućnosti. Sa druge strane, isti ti nastavnici u redovnim školskim aktivnostima su preopterećeni, a takođe i đaci. Na kraju, stradaju porodice, majke prvenstveno kada to dete dođe kući, ne može samo da se pripremi za školsku nastavu, nego roditelj mora da sedi pored tog deteta. Možda bi trebalo razmišljati, praktično da se smanji broj prosvetnih radnika, bez obzira što je nažalost, broj dece manji, nego da se pruži kvalitetnija usluga u školama, odnosno da se na taj način rasterete roditelji. Nemojte zaboraviti negovateljice koje nema dovoljno, odlaze u inostranstvo. Zatim, vrlo je bitno razmišljati o zapošljavanju žena u ruralnim sredinama, da li su po nekim lokalnim inicijativama ili u saradnji sa nekim inostranim projektima. Recimo, Sombor je napravio izuzetan projekat lavande. Znači, gajenje lavande u praktično minimalnim zahtevnim uslovima, okućnicama u malim baštama i na taj način su te žene dobile adekvatnu obuku da budu pokretači neke svoje zanatske radinosti, imaju svoju dobru organizovanu, praktično plasiranje svog proizvoda na kraju. Lokalna inicijative su vrlo bitne i treba slušati, na kraju krajeva i centralno gde je koji problem najviše izražen i u tom pravcu da se planira budućnost. Jačanje banjskog turizma je isto jedna mogućnost da se na kraju krajeva negde afirmiše ruralna sredina. Vojvodina leži na termalnim vodama, a jako je slaba iskorišćenost tih velikih potencijala. Što se tiče banjskog turizma mislim da je to jedna vrlo profitabilna grana za budućnost. Isto je to slučaj i sa zdravstvenim turizmom. Vojvodina je praktično okružena zemljama EU, Rumunija, Mađarska, Hrvatska. Ona može da bude izuzetno interesantna baš za te državljane tih zemalja pošto smo, nažalost ili na sreću, puno jeftiniji od njih. Sve u svemu, ja se nadam da pored ovih strategija koji rešavaju trenutne probleme da će Ministarstvo imati sluha i za planove za budućnost, za proširenje, za davanje nekih, praktično nade za buduće generacije. Ispred poslaničke grupe SVM ćemo podržati zajednički Predlog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Srpski patriotski savez, Željko Tomić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ja ću se obratiti javnosti najviše povodom ovih izmena i dopuna Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida. Gospođa ministar, Maja Gojković je u suštini rekla sve ono što treba reći. Znači, sedište muzeja se izmešta iz Kragujevca u Beograd gde u suštini ono i radi. Ovaj zakon se usklađuje sa Zakonom o muzejskoj delatnosti koju smo doneli 7. aprila, ne tako davno, pre manje od mesec dana. Kao što je poznato istorijsko obeležje našeg naroda, a to će posvedočiti mnogi istoričari, sociolozi, kulturolozi, političari, pisci, jer su, naravno uvek ću na prvo mesto staviti KiM, jesu seobe, ali srpski narod ima još jednu stvar koja ga je obeležila i okarakterisala to su stradanja. Ta stradalništva viđena u raznim bunama, pobunama, ratovim, itd, naročito bih istakao Drugi svetski rat i naročito bih istakao genocid nad srpskim narodom koji se dogodio u zloglasnom logoru Jasenovac na teritoriji današnje NDH. Moram, prosto mi savest nalaže, da podsetim na jedan događaj koji se ne tako davno dogodio ovde u Beogradu, a apelovali su i organizatori tog skupa da neko to spomene u Skupštini. Naime, 21. aprila, takođe pre manje od mesec dana, održana je u prostorijama Srpske akademija nauka i umetnosti memorijalna akademija povodom Jasenovca. Da vam kažem da su što organizatori, što učesnici bili akademici, preživeli logoraši, neki narodni poslanici, da je bila gospođa Jelena Buhač Radojičić, po kojoj je snimljen film „Dara iz Jasenovca“, da je bila jedna majka jedanaestoro dece i da je bio jedan impresivan i emotivan skup, a njihov zaključak i suštinski zahtev je onaj koji je i predsednik Skupštine gospodin Ivica Dačić na završetku jedne od prethodnih sednica i rekao da ćemo da imao u vidu da će uskoro da se donese rezolucija Narodne skupštine Republike Srbije o ustaškom genocidu NDH nad Srbima, Jevrejima i Romima. Osim pomenutih gostiju na ovoj svečanoj Akademiji bila je jedna, po meni vrlo važna istorijska ličnost koja je, hvala Bogu, živa i zdrava. To je gospodin Gideon Grajf, kojem nije bilo teško da doleti iz Izraela odakle je. Podsetiću vas ko ne zna da je to profesor koji predaje na univerzitetima u Australiji, Estoniji, Izraelu, Litvaniji, Nemačkoj, Novom Zelandu, Poljskoj i SAD. O njemu ne bih trošio mnogo reči, mislim da je naslov jedne njegove knjige dovoljan da ilustruje ko je i kakav je. Knjiga se zove „Jasenovac - Aušvic Balkana“. Ako mi kao narodni poslanici i ako ova institucija Narodna skupština Republike Srbije shvatamo shvatamo da ovakvu jednu rezoluciju treba, po meni, da donesemo po hitnom postupku, mislim da pred sobom imamo istorijski zadatak i da to uradimo. Pojmom genocida se bave mnogi, naravno paušalno, često. Ono što su srpska deca, romska i jevrejska, srpske žene, srpski muškarci, srpski starci i starice, doživeli u Jasenovcu ostaće zabeleženo u istoriji čovečanstva, ne samo jednog, dva ili tri naroda, nego celog sveta. Mi smo tu da tu kulturu sećanja o kojoj često pričamo održavamo, da se sećamo, naravno između ostalih na toj Svečanoj akademiji je bila prisutna i ovde prisutna gospođa Smilja Tišma, koja je takođe uveličala taj skup i ne samo zbog nje i zbog nas samih. Znate kako, bespućima mora i okeana plove brodovi, pa kada zapadnu u određene probleme šalju onaj čuveni SOS signal, na engleskom „save our souls“ ili „spasite naše duše“. Hajde da mi spasimo naše duše i duše svih stradalih i preživelih i onih koji se trude malo i da zaborave i da relativizuju šta se sve događalo u Jasenovcu u tom zloglsnom logoru, da spasimo duše i sebe samih, naravno i gospođe Tišme koja je, hvala Bogu živa, da još uvek svedoči šta se tamo događalo. Nije dovoljan jedan film, nije dovoljno mnogo toga, ovo je veliki posao koji stoji pred celim našim narodom da ne mora samo jedan profesor iz Izraela više da se bavi time, nego mnogi naši naučnici, pisci i tako dalje, kao što smo o KiM ili o Seobama imali značajne, literarne i istorijske radove, tako je red da i taj, kao što i u zakonu aktuelnom koji danas menjamo ali ne značajno i ne puno, što nije ni loše, taj 22. april kada su zatvorenici izvršili proboj u ustaškom logoru Jasenovac, obeležimo svake godine, već naredne još svečanije i još značajnije, da svaka osoba, svaki građanin države Srbije zna šta se događalo u ustaškom logoru Jasenovac. Ne sme niko da relativizuje, da minimalizuje i to bih čak proglasio određenim vrstom delikta, određenom vrstom dela ko god to pokušava. Nama žele da spočitavaju neke druge zločine kao genocide. Naravno da moramo da mislimo i na svoj ponos i dostojanstvo, ali pre svega na istinu. Ono što je istina ne može da se zamenjuje određenim drugim tezama. Svi znamo šta je Jasenovac bio, a danas postoje ljudi koji misle da su u Jasenovcu ubijani neki drugi ljudi, neke druge narodnosti. Međutim, zna se da je tamo svaki Srbin koji je završio, završio u logoru samo zato što je Srbin, ne zato što je bio drugog ideološkog opredeljenja u odnosu na vladajući ustaški režim, nego pod jedan, isključivo samo zato što je Srbin. To svaki građanin ove države mora da ima u svesti, isto kao što je svaki Rom završio kao Rom i kao što je svaki Jevrej završio zato što je Jevrej. Bio je i poneki Hrvat, jeste, ali on nije stradao zato što je Hrvat. E, to je obeležje genocida koje mi moramo da poštujemo i da tu kulturu sećanja i na žrtve, ali i uvažavanje preživelih, ali nas samih i cele države i celog naroda i svih građana Srbije da ispoštujemo maksimalno i da tu rezoluciju, nadam se, donesemo što pre. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe Socijalistička partija Srbije Snežana Paunović.
Zahvaljujem, potpredsedniče Orlić. Uvaženi ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, građanke i građani Srbije, danas je na dnevnom redu set zakona od kojih svaki zaslužuje našu pažnju. Intenzivan rad parlamenta u ovom sazivu nam zaista omogućava da se iz sednice u sednicu bavimo ozbiljnim društvenim pitanjima i pitanjima razvoja Srbije upravo kroz stvaranje zakonskih podloga, ako tako uopšte mogu da kažem, kojima se omogućava, pre svega, brža transformacija našeg društva u moderno i pravno uređeno društvo, gde je država odgovorna prema građanima. U tom pravcu posmatram i današnju raspravu od pet predloga važnih zakona i ja ću se osvrnuti na neke od njih, a o njima će detaljnije svakako govoriti moje kolege iz poslaničke grupe. Prvi predlog zakona je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Suština izmene ovog zakona kojim se uređuje način sprovođenja državne politike zapošljavanja pravno-tehničke je prirode i čini mi se da predstavlja i da ste to rekli, uvažena ministarka, usklađivanje ovog zakona sa Zakonom o planskom sistemu Republike Srbije. Ova izmena se odnosi na dokument u oblasti aktivne politike zapošljavanja, a to su strategija koja će se donositi za period od šest godina i akcioni plan koji će se donositi za trogodišnje periode. O ovom predlogu zakona će svakako više govoriti moje kolege, ja bih samo istakla ulogu državne politike zapošljavanja ne samo za smanjenje stope nezaposlenosti, već i za ukupan razvoj Srbije. Zapošljavanje mladih je i razvojni cilj, ali i nekako prevencija depopulacije Srbije, koja se, nažalost, prazni po dva osnova, jedan je bela kuga, a drugi je odlazak mladih i stručnih kadrova u inostranstvo. To se mora sprečiti motivisanjem mladih da ostanu u svojoj zemlji i da dobiju šansu da rade i žive, formiraju porodice i planiraju potomstvo, što je jako važno. Bez ovog prioriteta, koji ste, čini mi se, prepoznali i koji ovaj zakon i tretira, dugoročno Srbija može ostati zaista i bez stanovništva i bez radne snage. Drugi zakon o kome bih govorila jeste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa. Izmene predstavljaju nastavak procesa digitalizacije i to u sektoru javne uprave, čija petogodišnja reforma već daje značajne rezultate. O tome ste govorili, ministarka Obradović, i negde najznačajniji plod te reforme je upravo transformacija države u servis građana, veća efikasnost rada državnih službenika, pojednostavljenje administrativnih procedura i na kraju jeftinija država. Zakonom o elektronskoj upravi olakšana je komunikacija između građana i uprave i zauvek promenjen način na koji se pružaju javne usluge građanima i privredi, jer je sada pristup javnim službama i jednostavniji i jeftiniji i, ako se ne varam, citiraću vas, rekli ste da smo blizu dana kada nećemo moći da kažemo: „fali onaj jedan papir“ i to je nekako cilj, o tome smo i u prošlom mandatu i razgovarali i radili na temu i nadali se da ćemo doći do cilja i evo nas nadomak, rekla bih. Zakonom o elektronskom dokumentu, elektronskoj identifikaciji i uslugama od poverenja u elektronskom poslovanju, koji je donet 2017. godine, uvodi se i elektronski pečat. Doneli smo i Zakon o elektronskom poslovanju tako da su proširene mogućnosti pravnih lica u pogledu korišćenja prednosti koje pruža ovaj vid elektronskog poslovanja. Takođe, Vladinom Uredbom o kancelarijskom poslovanju organa državne uprave predviđena je elektronska razmena dokumenata overenih elektronskim pečatom i shodno svim ovim činjenicama, danas raspravljamo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pečatu državnih i drugih organa, koji je neophodan, pre svega, zbog legislativnog usklađivanja primene elektronskog pečata na elektronskim dokumentima. Ovim izmenama se, pored formalnosti vezanih za sadržinu i sam izgled elektronskih pečata, tretiraju i pitanja ovlašćenja za izradu, primenu, registraciju i kontrolu pečata, što je, rekli ste u svom uvodnom izlaganju, važno i onemogućiće bilo kakav vid zloupotrebe istog. Treći zakon o kojem ću takođe malo govoriti je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima u železničkom saobraćaju. I ovaj propis kojim se regulišu i prava putnika i odgovornosti prevoznika u železničkom saobraćaju menja se i u delu koji se odnosi na odgovornost prevoznika u slučaju kašnjenja vozova. Time će se povećati poverenje u železnicu i reafirmisati železnički saobraćaj kao najbezbedniji i najjeftiniji vid transporta. Danas, nažalost, železnički saobraćaj nema onaj značaj, niti obim kakav je imao nekada u doba ekspanzije putovanja četrdesetih godina. Nažalost, u vremenu iza nas smo imali i malo ulaganja, odnosno bar neznačajna ulaganja. Zato većina putnika danas kao razlog izbegavanja ovog vida saobraćaja zapravo navodi velika kašnjenja vozova, predugo trajanje puta, dotrajalost infrastrukture i vagona, ali došlo je vreme velikih kapitalnih ulaganja u železnicu, od rekonstrukcije jednog broja pruga preko izgradnje brzih pruga i izgradnje beogradskog metroa i u kontekstu razvoja železničkog saobraćaja i redefinisanja njegove uloge predlažu se i ove izmene zakona, kojima se unapređuju prava putnika. Tako će u slučaju kašnjenja voza putnik moći da prekine putovanje i zatraži povraćaj punog iznosa cene vozne karte u slučaju da voz kasni duže od 60 minuta, ako sam dobro razumela predlog. A, ako se putnik opredeli da ipak nastavi takvo putovanje, on ostvaruje pravo na naknadu u visini dela iznosa vozne karte u zavisnosti od vremena kašnjenja voza. Putnici su i do sada mogli da naplate neku vrstu odštete, ali je malo ko to činio, pre svega jer su vozne karte bile jeftine, ne toliko skupe, ili bar putnici nisu znali da na to imaju pravo. Ali, kada budemo imali brze pruge, koje sa sobom nose izvesno i skuplje karte, očekuje se i više pritužbi građana i zahteva za povraćaj novca za svaki minut kašnjenja, ali i manja kašnjenja ili ih neće možda ni biti. Osim što se unapređuju prava putnika u železničkom saobraćaju, čime će se praktično dostići nivo evropskih standarda u ovoj oblasti, ovom izmenom se postiže još jedan veoma važan cilj, a to je motivacija železničkog prevoznika da posluje efikasno, da podigne nivo kvaliteta svoje usluge i da unapredi pouzdanost železničkog putničkog saobraćaja. Ove odredbe će se primenjivati tek dve godine po stupanju na snagu ovog zakona, imajući u vidu da je u toku veliki broj infrastrukturnih radova na srpskim prugama, što je trenutno značajna prepreka redovitosti i pouzdanosti, pre svega, usluga železnice. Na kraju, ali ne najmanje važan, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida. Predložena rešenja se formalno mogu posmatrati kao usklađivanje ovog zakona sa Zakonom o kulturi u pogledu pravno-tehničkih i organizacionih pitanja, kao što su način predlaganja i način izbora organa muzeja i premeštaj sedišta Muzeja žrtava genocida iz Kragujevca u Beograd. Međutim, za mene zaista i za svakog od nas, čini mi se, ovaj zakon nema tehnički karakter, ili ne bar samo tehnički karakter. U pitanju je materija koja se odnosi na značajno i najznačajnije istorijsko pitanje, a to su žrtve genocida počinjenog nad Srbima u Drugom svetskom ratu, zbog čega je muzej i osnovan. Muzej žrtava genocida sa sedištem u Kragujevcu osnovan je 1992. godine. Tada je valjda sazrela svest o nacionalnom interesu da Srbija treba da se posveti ovom istorijskom pitanju i najvećem pitanju, a to je proučavanje genocida nad Srbima počinjenom u Drugom svetskom ratu i prikupljanje činjenica, podataka i dokumentacije o tom stradanju, da se sve sazna i da se apsolutno nikada ne zaboravi. Danas bismo koristili izraz negovanja kulture sećanja. Istovremeno, osnivanjem muzeja ispunjena je i obaveza iz Međunarodne konvencije UN o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida. Do te 1992. godine Srbija nažalost nije imala ustanovu koja bi prikupljala istorijsku građu i dokaze o genocidu, kao nabrutalnijem obliku stradalništva srpskog naroda u ovom ratu, organizovanog najpre od strane ustaške tvorevine NDH, a potom i od Hitlerove Nacističke Nemačke i njenih okupatorskih saradnika. Teško je, ali se mora reći da zločini ustaške NDH su bili kud i kamo brutalniji od Hitlerove Nacističke Nemačke i možda je najteži momenat upravo to što smo dovedeni u situaciju da razmišljamo ko je bio manje brutalan. Zato moramo u nasleđe ostaviti deci spoznaju o tome da smo preživeli genocid. Sedište muzeja je bilo u Kragujevcu, i to je mesto odabrano te 1992. godine kao mesto svirepog nacističkog zločina, počinjenog 21. oktobra 1941. godine, kada je u jednom danu streljano tri hiljade nedužnih civila, među kojima je bilo 300 učenika Kragujevačke gimnazije. Međutim, kada kažemo genocid nad Srbima gotovo svako od nas pomisli prvo na Jasenovac, najzloglasniji i najsmrtonosniji logor koji je 1941. godine osnovala tzv. NDH. Ustaška ideologija, odnosno ustaško konačno rešenje, kako su ga zvali, značilo je Hrvatska samo Hrvatima. Započelo je već 28. aprila 1941. godine kada su u selu Gudovac kod Bjelovara ustaše svirepo ubile 196 ljudi, Srba i Jevreja. Ustaše su svoje konačno rešenje započele čak šest meseci pre nacističkog konačnog rešenja, a ustaški genocid u NDH od 1941. do 1945. godine rezultirao je brutalnim ubistvom na stotine hiljade ljudi na teritoriji NDH, pre svega Srba i na desetine hiljada Jevreja i Roma i drugih manjina. U NDH u 47 ustaških logora izvršena su 84 masovna masakra, 2.643 lokalnih zločina, u 84 kraške jame bacani su živi ljudi. Poseban primer ustaškog genocida je pokolj izvršen u glinskoj crkvi kada je za jednu noć zaklano 1.030 ljudi, žena i dece, a na Petrovoj Gori čak njih 2.500 mučeno je i pobijeno u zbegu. Ustaški genocid u NDH vršen je varvarski i brutalno. Uglavnom ručno, noževima, maljevima, sekirama, specijalnim sečivima od kojih je najpoznatiji "srbosjek". Sve ovo svesno govorim, da ostane zapisano. Brutalni primer bestijalnosti je kasapljenje rabina Isaka Danijela Danona i Vukašina Mandrapa iz Klepaca. Ustaše su jedine u Drugom svetskom ratu imale posebne logore za decu, koja su u toku sprovođenja pročišćenja hrvatske nacije bila prva na udaru. U NDH je u toku rata na najsvirepiji način ubijeno 71.560 dece samo zato što su bili Srbi, Jevreji ili Romi. Trajno je promenjena demografska slika Srbije zahvaljujući logorima u NDH. To je bilo organizovano istrebljenje jednog naroda i govorio je moj kolega o izraelskom profesoru Gideonu Grajfu. On se bavi istraživanjem Holokausta i genocida i kazao je da je Jasenovac balkanski Aušvic, ali da je po svireposti i krvoločnosti nadmašio sve nacističke logore i ovo je ono što sam na početku rekla. Nažalost, Jasenovac je mesto koje poslužilo da istorijski može da se čak napravi i gradacija zločina i izbio je na sam vrh, postao je mera brutalnosti. Uprkos svim ovim činjenicama, danas mnogi žele da umanje srpske žrtve. Pojavljuju se revizionisti koji licitiraju brojem srpskih žrtava, brojem svih žrtava počinjenim u NDH od 1941. do 1945. godine ne bi li umanjili naše stradanje ili prekrajali istoriju ili šta god. Ja i dalje ne mogu da verujem da onaj ko ima potrebu za tom vrstom revizije zaista misli da je manji zločin ako umanji broj žrtava, čak i da je žrtva bila samo jedna, ubijena na jedan od brutalnih načina koje smo imali prilike da pročitamo i čujemo, i to je mnogo, a kamoli da se meri hiljadama i da još sada sebi dozvoljavaju luksuz da na tu temu licitiraju. Ide se dotle da se od strane nekih, koji bi da prikriju sopstvene zločine, Srbi proglašavaju genocidnim narodom i sad je ključno pitanje - kako je to moguće? Ja ću citirati jednu izjavu predsednika Narodne skupštine i predsednika moje partije iz vremena kada je bio ministar spoljnih poslova, gospodina Dačića, koji je rekao - kako to da su Srbi genocidni narod kada samo Srba ima manje u BiH, i u Hrvatskoj i na Kosovu i Metohiji. To i jeste tako. Međutim, mi imamo tu težnju, čak ne bih ja bila ja, ako se ne vratim na predstavnike tzv. prištinske vlasti, nekih privremenih institucija, koji su se drznuli da kažu da će tužiti Srbiju za genocid protiv Albanaca. Dakle, tužiće Srbiju oni koji su ubili Đorđa Martinovića, tužiće Srbiju oni koji su izmislili Račak, oni koji su Srbima vadili organe u žutoj kući, oni koji su palili, rušili i proterali 250 hiljada Srba, oni koji su sa nedvosmislenom težnjom da otmu deo naše teritorije i još da priznamo da je to, zaboga, nekako njihovo i da pri tom, otimajući deo naše teritorije, ostvare svoj veliki san o velikoj Albaniji, a tačno onako kako su svoj veliki san o nezavisnoj i etnički čistoj Hrvatskoj ostvarili nekoliko decenija kasnije neki naslednici čuvene NDH. Sve to zajedno se nažalost zloupotrebljava, optužujući pri tome Srbiju za neke težnje ka velikoj Srbiji, Srbiju koja se samo seća svojih žrtava i pokušava da skupi svu dokumentaciju i da ih konačno prebroji, upravo zbog onoga o čemu je kolega iz SPAS-a govorio, a to je da spasimo sve te duše i da spasimo svoju u ovom vremenu koje je naše i koje nas obavezuje. Da se vratim na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o muzeju žrtvama genocida. To što se sedište muzeja premešta iz Kragujevca u Beograd, koliko sam razumela, tu već postoje prostorije ove ustanove, ne vidi se iz zakona koja će to lokacija biti, ali verujemo da će ovaj muzej, kao ustanova kulture, imati istorijski važnu ulogu, a to je upravo to - prikupljanje, obrada i korišćenje podataka o srpskim i ostalim žrtvama genocida u Drugom svetskom ratu. Sigurna sam da će opravdati poverenje koje mu je jednim ovakvim zakonom ukazala država. Važno je da muzej odgovorno i posvećeno se dalje bavi ovim svojim istraživanjem genocida, kako bi se sprečila revizija istorija i taj pokušaj da se potpuno umanje srpske žrtve genocida. Na kraju, opet ne najmanje važno, kao neko ko dolazi sa Kosova i Metohije i ko zna da je kosovski zavet naša duhovna vertikala, mi kao narod imamo još jedan zavet, a to je jasenovački zavet i razumem sve preživele logoraše koji su negde živi spomenici i svedoci najdrastičnijih oblika stradanja Srba u ustaškim logorima smrti. U tom smislu, socijalisti danas imaju na ponos, a čini mi se i na ponos svih nas, kao aktuelni saziv, našu dragu Smilju Tišmu. Dete hrvatskih logora. Dete koje je sedam godina u dva navrata odvedeno, pa vraćeno iz logora. Dete koje je sa devet godina ili deset dobilo zadatak da o svoje dve mlađe sestre i mlađem bratu brine, jer je ostalo bez roditelja. Dete koje pamti i to otimanje oca koji je, ako se ja ne varam, brao trešnje i to odvajanje od majke, koju su kasnije ubili i to stradanje koje su prošli i gladni i žedni i tu borbu iz koje su odrasla četiri čoveka, koja su završila fakultete. I evo je danas kao narodni poslanik, možda sa istorijskom ulogom, da kaže iz prvog lica jednine, ono što Srbija mora da kaže, a to je - Da, bili smo žrtve! Da, klali ste nam decu! Da, malo nas je preživelih! I da, nemojmo da zaboravimo da nam se ne bi ponovilo, jer onaj koji je jednom bio u stanju da bude ovako brutalan, neće imati problem da to bude i drugi put. Negde u duhu amaneta za sve nas, da se ovakvo zlo nikada nikome više ne ponovi, svoje izlaganje ću ipak završiti stihovima pesnikinje Ljiljane Bralović, koja kaže: „Treba li opet u našoj kući srboseci da otvore zaborav za jasenovački košmar, za jame bezdanice, za hiljade umorene dece, za crne marame i leleke, naizgled tako dalek, a utkan u svaki božji dan u kome plaćamo danak za zaborav“. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Aleksandar Vučić – Za našu decu, Milanka Jevtović Vukojičić.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, poštovani građani Republike Srbije, za poslaničku grupu „Aleksandar Vučić – Za našu decu“, nema dileme u Danu za glasanje svih pet predloženih zakona dobiće podršku od naše poslaničke grupe. Zašto? Zato što su svih pet predloženih zakona u interesu boljeg kvaliteta života svakog građanina Republike Srbije, u interesu brže i efikasnije javne uprave, u interesu toga da državne institucije zahvaljujući digitalizaciji, postaju servisi građana, a ne građani kuriri državnih institucija. Zato što su zakonska rešenja u skladu sa zakonima i direktivama EU, jer strateško opredeljenje Republike Srbije jeste članstvo u EU. Srbija teži članstvu u EU radi boljitka za svoje građane, pre svega. Zatim, sve ove zakone podržaćemo iz razloga što predloženi zakoni gaje kulturu sećanja na genocid koji se dogodio nad srpskim, jevrejskim i romskim narodom, na strašne zločine koji su počinjeni tokom Drugog svetskog rata na području tadašnje NDH. Imamo prvo na sećanje, imamo pravo da to obeležavamo, nemamo pravo da zaboravimo, jer sećanje je jedini način da nam se to ne ponovi. Sada ću krenuti od prvog Predloga zakona, to je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Najpre, moram da istaknem da je u prvom kvartalu 2020. godine u Centralnom registru obaveznog socijalnog osiguranja se vodi 2.248.200 radnika. To je u odnosu na prvi kvartal 2020. godine za 2,8% više, odnosno imamo više 61.366 zaposlenih. To je dokaz da Republika Srbija bez obzira na ogromne napore i borbu, koju pre svega vodi za očuvanje života i zdravlja naših ljudi, i te kako je uspešna i na ekonomskom planu, a zapošljavanje svakako, doprinosi i rastu plata i rastu penzija i izgradnji novih bolnica i izgradnji auto-puteva i železničkih pruga. Moram da istaknem da je predlogom Zakona o zapošljavanju Vlada takođe, izdvojila 5,7 milijardi dinara, za mere aktivne politike zapošljavanja 18.225 lica, ali tu moram da istaknem da je obuhvaćeno i 2.185 lica osoba sa invaliditetom, upravo kao podrška da bi ova lica što pre došla do adekvatnog zaposlenja, a samim tim i poboljšali kvalitet svog života. Ono što moram da istaknem da Vlada sve ove godine, a naravno i budžetom za 2021. godinu i rebalansom predvidela je dodatnu pomoć za 33 saveza osoba sa invaliditetom i 513 lokalnih udruženja. To se naravno odnosi na programske aktivnosti. Takođe, moram da istaknem da je merama aktivne politike zapošljavanja uključeno kao posebno osetljiva grupa, uključeni su i Romi. Moram da istaknem da je zahvaljujući izmena i dopunama Zakona o obrazovanju i uvođenju sistema dualnog obrazovanja i te kako se poboljšao, i te kako je dovelo do toga da deca prilikom završetka dualnog obrazovanja mogu naći zaposlenje mnogo pre nego ranije. Kada su u pitanju Romi, ne mogu a da se ne setim kako je to Dragan Đilas u vreme vršenja svoje vlasti pomagao Rome. Pomagao im je na taj način što je kršio njihova osnovna ljudska prava, a to su ljudsko pravo na postojanje, ljudsko pravo na rad, ljudsko pravo na zdravstvenu zaštitu, ljudsko pravo na socijalnu zaštitu. Kako je to Dragan Đilas Radio? Tako što je na području samog grada Beograda postojalo ko 30.000 pravno-nevidljivih lica, uglavnom romske nacionalnosti. Prinudno ih je raseljavao u limene kontejnere, otvoreno govoreći da ih ne raseljava radi njih, nego radi lokacije koja je iza njih ostala, a to je lokacija „Belvil“, kako bi lokacije delio i pare naravno sa svojim tajkunima. Takođe moram da istaknem da je do 2012. godine kada se radi o osobama sa invaliditetom, a predlog mera aktivne politike zapošljavanja u posebno ranjive i osetljive i podsticajne, na kraju krajeva, mere, spadaju i osobe sa invaliditetom. Đilasov pajtaš Pajtić iz Vojvodine pljačkao je decu ometenu u razvoju na taj način što je pokrao 167 miliona, gradeći, tobože, dvorac „Heterlend“. Dvorac naravno da nije izgrađen, deca ometena u razvoju su opljačkana, a iza toga ostale su samo ruševine. Ono što moram takođe da istaknem da je 2020. godina bila sem svetske zdravstvene krize, bila jedna od najvećih ekonomskih kriza, ali moram takođe da naglasim, zahvaljujući merama fiskalne konsolidacije, koje je 2014. godine započeo predsednik Aleksandar Vučić, merama koje su bile bolne i teške, ali jedino realne, mi smo stvorili realne uslove, četiri godine za redom imali smo suficit u budžetu i stvorili smo uslove da u ovako teškim vremenima kao što je pitanje virusa Kovid-19, virusa smrti, pomognemo i građanima i privredi. To je Međunarodna organizacija rada, kao MMF, ali i čitav svet rekao da ekonomski paket mera koji je Vlada Republike Srbije preduzela jedan od najizdašnijih i najboljih u Evropi. Sa tim merama sačuvana su radna mesta, omogućena je likvidnost privrede, a do smanjenja siromaštva nije došlo. Znači, mi imamo jedan paradoks da bez obzira što je vladala svetska ekonomska kriza, mi imamo i najbolji rezultat u ekonomiji, odnosno najmanji pad BDP. Kada je u pitanju zdravstveni sistem, lekari kao heroji tog zdravstvenog sistema pokazali su svu vitalnost i izdržljivost, ni jedan jedini građanin Republike Srbije koji je oboleo od korone i kome je bilo neophodno bolničko lečenje za to nije bio uskraćen, imao je krevet, lekari su imali opremu, imali su zaštitna sredstva, nije se dešavalo kao u nekim zemljama na zapadu da pacijente starije uzrasne dobi ne primaju ili da pacijenti leže po podovima. Ono što takođe moram da istaknem a što se odnosi na zapošljavanje, nikada pre Aleksandra Vučića najbolji studenti medicinskog fakulteta nisu se zapošljavali niti je tim studentima davana bilo kakva prednost, oni su u vreme Dragana Đilasa, Jeremića, Tadića, bežali iz Srbije glavom bez obzira, jer ovde nisu mogli da nađu hleb, a danas najbolji studenti medicinskog fakulteta danas rade. U prošloj godini 9.000 radnika je primljeno u zdravstveni sistem, među njima 1.000 najboljih studenata, sa prosečnom ocenom 9 i 10. Da li su ikada ranije najbolji studenti ekonomskog fakulteta primani i zapošljavani u Narodnu banku Srbije i Ministarstvo finansija? Nikada pre, jer Dragana Đilasa, Borisa Tadića, Jeremića, mladi ljudi, posebno oni sa najboljim znanjem i umećem, nisu ni zanimali. Danas je to moguće. U Ministarstvu finansija su zaposleni mladi ekonomisti sa velikom prosečnom ocenom, a takođe i u Narodnoj banci Srbije. Socijalna politika i socijalna zaštita jesu nadogradnja ekonomske politike. Zašto kažem nadogradnja? Bez jake ekonomije nema ni adekvatne socijalne politike odnosno adekvatne socijalne zaštite i zato ću sada pomenuti i pričati nešto o fabrikama. Samo Aleksandar Vučić je u Srbiji otvorio 230 fabrika. U njima je zaposleno preko 300 hiljada ljudi. Do 2012. godine ovi žuti pljačkaši i tajkuni Đilas, Tadić, Jeremić, Borko Stefanović, opljačkali su sve, 400 hiljada radnika ostavili su na ulici, a to nije samo 400 hiljada radnika, to je puta tri, odnosno puta četiri, ako se broje članovi njihovih porodica. Uništili su sve, kompletnu industriju, ono što su generacije desetinama godina stvarali, oni su uništili za 12 godina vladavine. Na sreću, vrhovni sudija svih nas, a to su građani Republike Srbije, to su prepoznali i već 2012. godine poslali ih u političku prošlost. Moram da napomenem da tokom 2020. godine nijedan strani investitor nije odustao od investiranja u Srbiju. Zašto? Zato što je Srbija stabilna zemlja, zato što predsednik Republike Aleksandar Vučić zemlju vodi na temeljima mira, na temeljima bezbednosti, na temeljima sigurnosti, na temeljima ekonomskog napretka i razvoja. Moram da istaknem da u jeku najveće pandemije kovida, u novembru 2020. godine, u Inđiju je došao najveći japanski proizvođač guma, „Tojo Tajers“, koji će uložiti 382 miliona evra i zaposliti oko 600 radnika. Radnici će na godišnjem nivou proizvoditi pet do 10 miliona guma. Te gume će se izvoziti na više svetskih tržišta, na više kontinenata, upravo iz Srbije. Moram da napomenem da je Inđija jedna od opština gde je prosek nezaposlenosti ispod pet, a otvaranjem fabrike „Tojo Tajers“ ili drugih fabrika koje će doći u Inđiju svakako da će se pojaviti i nedostatak radne snage. Takođe, moram da istaknem da je u Novom Sadu sam Aleksandar Vučić doveo sedam fabrika. Takođe, moram da istaknem da su posle Inđije japanske investicije došle i u Novi Sad. To je i te kako važno, jer se radi o japanskoj kompaniji koja će proizvoditi motore za električna vozila, ali ova fabrika je i te kako važna, ne samo sa aspekta zapošljavanja 480 ljudi, već i sa aspekta istraživanja i razvoja. Oni će pokrenuti razvojno-istraživački centar, potpisali su sporazum o saradnji sa Tehničkim fakultetom u Novom Sadu, a Tehnički fakultet iz Novog Sada naknadno će potpisati sporazum sa Univerzitetom Kjoto, što znači da će japanski studenti moći da dolaze u Srbiju, ali i naši studenti, inženjeri, mašinski i elektroinženjeri, da sarađuju i da nađu zaposlenje u ovoj firmi. Takođe, moram da istaknem da su u Novi Sad došle i švajcarske kompanije, da je južnokorejska firma došla u Smederevsku Palanku. Inače, u Smederevskoj Palanci dok je vladalo žuto tajkunsko preduzeće nije bilo ni ulične rasvete. Radi se o fabrici koja će zapošljavati oko 700 radnika i imaće veliki značaj, jer će mladi ljudi ostajati i neće napuštati svoje sredine. Takođe, moram da istaknem da zahvaljujući čeličnom prijateljstvu predsednika Republike Srbije, Aleksandra Vučića i predsednika Narodne Republike Kine Si Đipinga, Železeru Smederevo spasili smo od propasti. Ona je tavorila više od deceniju, a pet hiljada radnika je sačuvalo radna mesta. Naravno, kineski investitori su uvek dobrodošli u našu zemlju. Kineski investitor je i u Boru. Gde je najteže, Kinezi se pokazuju kao pravi i iskreni prijatelji naše zemlje. Moram da naglasim da sve mere koje je Vlada Republike Srbije preduzela, a u cilju poboljšanja materijalnog statusa građana i privrede zbog pandemije koja je zahvatila čitav svet, najpre moram da istaknem da svakom građaninu u ovoj godini biće isplaćeno dva puta po 30 evra, da su ovim programom sada obuhvaćena i nezaposlena lica i da će nezaposlena lica na ovih 60 evra dobiti dodatnih takođe 60, da će nezaposlena lica na KiM dobiti 200 evra, da će građani na teritoriji AP KiM, ali i sva deca, dobiti finansijsku podršku od 100 evra. Penzioneri će dobiti dodatnu podršku, pored ovih 60 evra što ide svakom građaninu, dobiće dodatnih 50 evra. Inače, moram da istaknem da je isplata pomoći od 30 evra upravo počela od penzionera, i to 6. maja o.g, a 7. maja su išli oni koji su najugroženiji, to su korisnici novčane socijalne pomoći, kao i oni koji se nalaze u zavodima za izvršenje krivičnih sankcija. Osam milijardi evra država Srbija, Vlada, predsednik Republike, dali su za podršku građanima i privredi, kako bi se sačuvalo svako radno mesto, kako bi se sačuvao svaki privredni subjekat i kako bi Srbija brzim koracima išla napred, kao pobednik, pobednik u ekonomskom rastu, pobednik u zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenoj sigurnosti, pobednik u oblasti vojske i naoružanja, pobednik u platama i penzijama svojih građana, pobednik u svim segmentima društva, kako bi se ostvario plan „Srbija 2025“, a to je da prosečna plata bude 2025. godine 900 evra a prosečna penzija 440 evra. Takođe, bih istakla veliku važnost i Muzeja žrtava genocida, koji je osnovan 1992. godine, znači u jednom vremenu kada su vladali sasvim drugačiji društveno-ekonomski politički odnosi, da izmene i dopune se odnose u stvari na promenu sedišta, ali moram da istaknem njegov veliki značaj, upravo radi kulture sećanja na sve stradale žrtve. Pre svega, u najvećem logoru smrti, to je u Jasenovcu, gde su stradali Srbi, Jevreji i Romi, ali i drugi antifašisti. Srbija je uvek bila slobodarska zemlja, Srbija je uvek bila na strani antifašizma, Srbija nije rekla Hitleru da, kao neke zemlje u susedstvu, Srbija je Hitleru rekla ne. Srbija je platila ogromnu cenu u svim ratovima koji su, inače bili oslobodilački, jer su naši građani branili svoje živote, branili svoj kućni prag, branili svoju državu. To svakom narodu treba da služi na čast i ponos, a nikako na sramotu. Dragan Đilas, Jeremić, Tadić, oni su o svim tim zločinima ćutali. Zašto su ćutali? Zar su i oni Srbi koji su pobijeni u Jasenovcu, zar i onih 360.000 koji su na najstrašniji način ubijeni u Donjoj Gradini? Zar sva ona deca iz kolevke, zar sve one trudnice sa decom, sva ona deca u majčinoj utrobi, bila su kriva i onda kada su mrtva? Niko o ovome nije progovorio pre Aleksandra Vučića. Aleksandar Vučić je prvi koji je progovorio o svim žrtvama i progovorio, naravno o logoru Jasenovac, o mučkom ubijanju, klanju našeg naroda, o „Petrovačkoj cesti“, o zaklanoj deci, o vađenim očima staraca, o nabijanju dece na bajonete, o trpanju dece u sobu tri sa tri, dece izgladnele jedne preko drugog, u kojoj su ustaški zločinci dolazili, a ona deca koja nisu bila mrtva gazili su nogama kako bi izdahnuli. To je zločin bez presedana na području NDH. Tokom Drugog svetskog rata nalazio se jedini logor za decu u okviru Nacističke Nemačke. Čak su se i nacistički generali zgražavali na bestijalnosti i na načinu mučenja i klanja koje su činili ustaški dželati nad našim narodom. Naravno, o tome su ćutali svi, niko nije progovorio i progon se desio. Kada, 1995. godine u akciji „Oluja“ Hrvati su proterali 250.000 srpskih krajišnika. Neke od njih, žene, decu, starce uz put su i ubili. „Petrovačka cesta“ koju je opisao Branko Ćopić iz Drugog svetskog rata ponovila se i 7. avgusta 1995. godine, kada su ustaški bombarderi bombardovali kolonu izbeglica među kojima su se nalazila ponovo deca od šest do 13 godina sa malim zavežljajima u rukama i sa drugom rukom datom majci. Sem ovog, hoću da kažem da niko pre predsednika republike nije pružio pomoć finansijsku, odnosno ova Vlada i predsednik republike, ali na njegovu inicijativu za snimanje filma „Dara iz Jasenovca“. Jednog potresnog svedočanstva o dešavanju našeg naroda, našim civilima u tom zloglasnom logoru smrti. Možda niko bolje od Gage Antonijevića nije to rekao. Nije rekao ono što se odnosi na našeg predsednika Aleksandra Vučića. Oni pre njega možda nisu mogli ili nisu smeli, Aleksandar Vučić je i mogao i smeo. Da, Aleksandar Vučić je državnik, Aleksandar Vučić je patriota, Aleksandar Vučić ne izjednačava dželate i žrtve, Aleksandar Vučić vodi politiku mira i pomirenja, ali nikako ne zaboravljajući sve one zločine koji su se desili našem narodu. O tome moraju da uče i naša deca. Zato je potpuno opravdan predlog da udžbenici srpskog jezika, udžbenici istoriji i geografije budu udžbenici u kome će naravno biti razrađivane i ove teme. Da li su se Borko Stefanović, Dragan Đilas, Tadić setili naših junaka, naših branioca Košara, a njih je bilo 108, kada su 1999. godine 78 dana zločinački bombardovali našu zemlju 19 najmoćnijih sila sveta. Naravno, nisu se setili tih junaka, 108, prosek godina 21 koji su birali između života i smrti za svoju otadžbinu. Ti junaci sa Košara izabrali su ovo drugo, izabrali su smrt za svoju otadžbinu, znajući da će na takav način otići u večnost, ali u večnost su otišli tek kada je na čelo države došao predsednik Aleksandar Vučić koji svojom politikom ne zaboravlja nijednog junaka koji je časno i pošteno branio svoju otadžbinu. A junaci sa Košara to jesu, Bulevar u Beogradu dobio je ime po junacima sa Košara. Da li su se Dragan Đilas, Borko Stefanović, Tadić setili prognanih Srba 17. marta 2004. godine i da li je bilo ikakve reakcije? Nikakve reakcije nije bilo na taj stravični pogrom. U danu za glasanje za sve predložene zakone poslanička grupa Aleksandar Vučić – Za našu decu će glasati, jer oni jesu u interesu budućnosti naše dece. Hvala.
Hvala. Hvala svim ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa. Na listu prijavljenih za reč prelazimo nakon pauze kada će prvi govoriti narodni poslanik Tandir. Sada određujem pauzu i vidimo se u 15.00 sati.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Prelazimo na prijave za reč narodnih poslanika. Samir Tandir, izvolite.
Poštovani predsedniče Narodne skupštine, koleginice i kolege narodni poslanici, poštovana ministrice, na početku želim da čestitam svim Bošnjakinjama i Bošnjacima 11. maj, nacionalni praznik Dan nacionalne zastave, uz želju da u zdravlju i sreći sa komšijama i prijateljima provedu današnji blagdan. Od 2012. godine sa našim partnerima iz SNS, permanentno radimo na ostvarivanju manjinskih prava u Republici Srbiji, i ono što moramo priznati jeste da do 2012. godine situacija nije bila ni malo dobra. Imali smo jednu otvorenu agresiju na islamsku zajednicu, imali smo osporavanje rezultata od tadašnje vlasti izbora za nacionalni savet bošnjačkog naroda i nametanje Bošnjacima predstavnika i prekrajanje izborne volje i svih ovih godina permanentno radimo na ispravljanju tih nepravdi i na popravljanju statusa. Želja svih manjinskih zajednica, samim tim i našeg Bošnjačkog naroda, želja svih građanki i građana u Republici Srbiji jeste da našu zemlju, državu Srbiju učini najboljim mestom za život. Mislim da i ovaj parlament, i ova Vlada predano radi na tome. Ali, ni položaj većine, ni položaj manjine nije tako dobar da ne bi mogao da bude još bolji, zato su nas građani birali, između ostalog zato i usvajamo ovaj današnji set zakona i predano radimo da našu zemlju učinimo suštinski demokratskim društvom. Ono što, kada govorimo o pravima nacionalnih zajednica, prvenstveno bih danas spomenuo procentualnu zastupljenost manjinskih zajednica u državnim institucijama i vrlo je važno što danas govorimo o Zakonu o zapošljavanju. Ono što hoću da istaknem, a zvanični podatak Zavoda za statistiku jeste da je prosečna plata u Republici Srbiji 62.280 dinara bila u prvom kvartalu ove godine, prosečna plata u Novom Pazaru je 46.684 dinara, u Tutinu 48.039 dinara i u Prijepolju 42 hiljade dinara. Znači, opštine Sandžaka poprilično zaostaju za republičkim prosekom i ono što je obaveza svih nas jeste da učinimo što je u našoj moći da dovedemo bar jednu veliku stranu investiciju na prostor Sandžaka, jer onog trenutka kada ekonomski popravimo situaciju mislim da ćemo zaustaviti i tu demografsku sliku koja je poprilično loša. Ljudi, pogotovo mladi se iseljavaju. Ono što hoću, kada su železnice u pitanju da kažem, jeste da nisam zadovoljan načinom da vi ukoliko voz kasni garantujete tako što ćete povratiti sav novac, novac za kartu. Ono što vidimo jeste i treba pozdraviti kada je Ministarstvo infrastrukture u pitanju, da imamo obnovu i rekonstrukciju naših pruga, da imamo u najavi brze pruge ka Novom Sadu, ka Budimpešti, ka Nišu i to je nešto što je dobro. Ono što je iskustvo poslovne zajednice u Evropi jeste da se sve više koriste vozovi, brzi IC vozovi, a da se manje koristi drumski saobraćaj i da se manje koristi avio saobraćaj. Za jednog poslovnog čoveka zaista je mnogo da vi idete na aerodrom koji je van grada, da sat vremena provedete kroz kontrole, kroz gejtove. Sve više se koristi železnički saobraćaj i mislim da je to šansa koju mi treba da iskoristimo. Ali, samim tim što vi putnicima, prvenstveno poslovnoj zajednici garantujete samo tako što ćete im povratiti cenu vozne karte ukoliko voz zakasni to nije neka garancija. Što se tiče naše poslaničke grupe, u danu za glasanje glasaćemo za sve predložene zakone. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marija Jevđić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče, poštovana ministarko, danas imamo nekoliko važnih zakona, ali ja ću se u svom izlaganju osvrnuti na Zakon o pečatu državnih i drugih organa koji su pripremili Ministarstvo lokalne samouprave i Vlada Republike Srbije, a sa ciljem za uspostavljanjem kvalifikovanog elektronskog pečata za državne i druge organe. Jedinstvena Srbija smatra da je zakon pripremljen u cilju povećanja efikasnosti javne uprave što je jedan o prioriteta Vlade koji je i Ana Brnabić, predsednica Vlade navela u svom ekspozeu u oktobru 2020. godine kada je ova Vlada i formirana. Cilj ove Vlade, kao i prethodne je uspešna transformacija javne uprave čije je jedno od sredstava razvoj ekonomične i transparentne javne uprave. Jedinstvena Srbija sa tim se u potpunosti slaže i mogli smo upravo u ovom periodu koji je iza nas, za vreme pandemije, videti koliko je bitno da imamo efikasnu javnu upravu, odnosno da se elektronski podaci, mogućnost uspostavljanja i razmene elektronskih podataka između organa uprave je nešto što se pokazalo kao dobro u prethodnom periodu i sama digitalizacija na kojoj u poslednjih godina Republika Srbija mnogo radi. Evo imamo, konkretno i sada ovih tri hiljade dinara koje se daju građanima koji žele da se vakcinišu, kao jedan vid motivacije da se vakcinišu, a sve u svrhu da stignemo što pre do kolektivnog imuniteta da bi otvorili sve grane privrede i da bi mogli da se što pre vratimo normalnom životu. Mislim da je svako od nas željan tog normalnog života i da nastavimo da živimo normalno bez ikakvih barijera i ograničenja. Ovim predlogom zakona će se urediti i namena, sadržina, izgled i upotreba kvalifikovanog elektronskog pečata, kada u vršenju poslova iz svog delokruga državni i drugi organi razmenjuju dokumenta koja su pripremljena ili su nastala u radu ovih organa elektronskim putem, elektronska uprava je jedan od glavnih pokretača unapređenja kvaliteta, efikasnosti i ekonomičnosti javne uprave, tako da se predloženim izmenama ostvaruje jedan od prioriteta reformi, kao što sam i rekla, a to je digitalizacija državne uprave. Jedan od ciljeva u digitalizaciji je da se zaposlenima u administraciji daju alati da brže i bolje rade svoj posao. Osim što će službenici brže i bolje raditi svoj posao, i građani će biti ravnopravni u ostvarivanju svojih prava, upravo ono što sam malopre i rekla, jer će im biti omogućena elektronska dostava akata koji proizilaze iz rada državnih i drugih organa. Ovim predlogom zakona se ne ukida pečat u formi otiska, pečat u suvom otisku i pečatnom vosku na koji smo svi navikli, jer svi ti pečati u postupanju raznih organa i poslova imaju opravdanu primenu u nekim budućim vremenima. U cilju razvoja potpune i funkcionalne e-Uprave uspostavljeni su zakonski preduslovi donošenjem Zakona o elektronskoj upravi i Zakona o elektronskom dokumentu. Sve je to nešto što smo u prethodnom periodu usvojili upravo u Skupštini, tako da se donošenjem ovog zakona vrši usaglašavanje postojećeg Zakona o pečatu državnih i drugih organa upravo ovim propisima. Predlog zakona predviđa dve forme pečata – pečat u formi otiska koji se koristi na papirnom dokumentu i pečat u elektronskoj formi kada se pridružuje elektronskom dokumentu. Postupak za pribavljanje saglasnosti na sadržinu i izgled pečata od Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave je isti, bez obzira koja forma pečata je u pitanju. Naime, predviđeno je da se postupak davanja saglasnosti na sadržinu i izgled pečata odvija putem elektronske uprave na portalu e-Uprave, čime će se u pogledu ovog postupka u potpunosti preći na elektronsku upravu, s tim što je primena koja se odnosi na pečat u formi otiska predviđena od 1. januara 2022. godine, zbog potrebe da državni organi i drugi imaoci javnih ovlašćenja obezbede tehničke uslove koji će omogućiti podnošenje zahteva za davanje saglasnosti na sadržinu pečata i izgled pečata u ovoj formi elektronskim putem. Inače, pripremajući se za ovaj zakon primetila sam da se odredbama Predloga zakona brišu nadležnosti iz Zakona o pečatu državnih i drugih organa koji se odnose na Ministarstvo unutrašnjih poslova, iz razloga što registrovani preduzetnici mogu da obavljaju sve delatnosti koje nisu zakonom zabranjene, odnosno da mogu da izrađuju pečate po narudžbini državnih i drugih organa samo ukoliko su ministarstva nadležna za poslove uprave ili nadležni organi autonomne pokrajine dali saglasnost na sadržinu i izgled pečata, takođe je predviđeno sankcionisanje protivpravnog ponašanja odgovornih lica, odnosno odgovornih lica za izradu pečata koji su to uradili bez saglasnosti nadležnih organa. Treba imati u vidu, kada govorimo o ovom zakonu, i veliki broj organa koji će u budućnosti moći da koriste kvalifikovani elektronski pečat i da se sada možda ne mogu sagledati sve mogućnosti njihovog korišćenja. Ja ću navesti neke primere. Na primer, jedinice lokalne samouprave, odlučujući po zahtevima građana ili drugih organa, bez izrade papirnih dokumenata moći će da izrađuju odluke i dostavljaju ih elektronskim putem, zatim organi uprave u sastavu ministarstava, npr. kao što je Uprava za agrarna plaćanja, kada odlučuje, na primer, o dodeli različitih podsticaja u poljoprivredi moći će svoje odluke takođe da izrađuje i dostavlja elektronskim putem, zatim ustanove socijalne zaštite koje odlučuju o pravima građana iz ove oblasti moći će da svoje odluke dostavljaju građanima elektronskim putem, bez upotrebe papirnih dokumenata, čime će se skratiti svakako i procedura i uštedeće se vreme i građana, ali i službenika. U našem sistemu je preko 10.000 organa koji će koristiti kvalifikovani elektronski pečat. Ministarstvo je vodilo računa o pravima nacionalnih manjina takođe, ne znam da li je to danas i ministarka u svom izlaganju pomenula, pa je predvidela da se tekst kvalifikovanog elektronskog pečata ispisuje i na jeziku i pismu nacionalnih manjina. Predviđen je i prilično kratak rok za primenu zakona, 30 dana od dana stupanja na snagu, kako bi organi mogli da pribave kvalifikovani elektronski pečat i počnu da koriste elektronski dokument. Nadam se da ćemo u narednoj godini ili dve godine moći da izmerimo ekonomski efekat uvođenja ove forme pečata, na taj način što će na pojedinim poslovima biti racionalizovan ljudski kapacitet i biće preusmeren na druge poslove. Ekonomski efekti bi mogli da se ispolje u smanjenju izvršilaca na određenim radnim mestima, a povećanje na poslovima gde postoje potrebe za angažovanjem više ljudi. Na taj način bi omogućili preraspodelu kadrova u organima koji su obuhvaćeni primenom ovog zakona. Pošto više nemam vremena, nažalost, koleginica Gorica će pričati o drugim zakonima, želim da kažem da će poslanička grupa Jedinstvena Srbija u danu za glasanje podržati predložene zakone. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Daniel Đivanović. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče Narodne skupštine, potpredsednice, uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, danas je, između ostalog, pred nama Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju. Ovaj predlog je veoma značajan za funkcionisanje putničkog i teretnog železničkog saobraćaja u Republici Srbiji. Za poslaničku grupu Saveza vojvođanskih Mađara rasprava o ovom predlogu zakona je od posebnog značaja jer, kao što smo čuli od uvažene predsednice Odbora za evropske integracije, Predlogom zakona sprovodi se dalje usklađivanje sa pravnim tekovinama Evropske unije Uredbom o pravima i obavezama putnika u železničkom saobraćaju, i to u oblasti prava putnika. Ovo se pre svega odnosi na uslove i pravila u pogledu odgovornosti prevoznika prilikom kašnjenja vozova, uslove delimičnog ili potpunog povraćaja, tj. naknade cene karte u slučaju kašnjenja voza, kao i prava osoba sa invaliditetom koje koriste usluge železničkog prevoza. Predlog zakona će imati neposredan uticaj na učesnike na tržištu železničkih usluga, odnosno prevoznike u železničkom saobraćaju i korisnike železničkih usluga, odnosno putnike i korisnike prevoza, čiji će položaj biti unapređen, imajući u vidu odredbe o refundaciji cene karte u slučaju kašnjenja voza ili obavezu prevoznika da obezbedi alternativni prevoz. Sa porastom efikasnosti železničkog prevoznika i kvaliteta usluge koju pruža, recimo, nabavka savremenih voznih sredstava i unapređenjem železničke infrastrukture koja je osnovni preduslov kvaliteta železničke usluge, svakako se može očekivati porast broja putnika i drugih pokazatelja kvaliteta. Smatramo da period primene garantuje dovoljan vremenski period za finansijsku konsolidaciju, povećanje efikasnosti poslovanja i završetak određenog dela infrastrukturnih projekata koji će obezbediti dovoljan nivo kvaliteta železničkog prevoza. Značajni su radovi na modernizaciji železničke infrastrukture generalno. Naime, trenutna situacija je takva da je prosečan broj putnika u vozovima prevoznika „Srbija voz“ a.d, recimo, u 2018. godini bio 65, ukupan broj realizovanih polazaka vozova 60.093, otkazano 4.309, dok je procenat vozova koji kasne bio 19,7%. Predlogom zakona se garantuje jednak pristup uslugama u vozu osobama sa invaliditetom, kao i obaveza prevoznika u pogledu pomoći ovim licima prilikom ulaska i izlaska iz voza. Pored toga, posebna pažnja će biti posvećena pružanju informacija licima sa posebnim potrebama i licima sa smanjenom pokretljivošću u vezi sa dostupnošću železničkih usluga, uslovima pristupa železničkim vozilima i njihovom opremom. Obezbeđivanje ovih uslova predstavlja dodatnu obavezu za prevoznike. Poslanička grupa SVM pozdravlja ovaj Predlog zakona i raduje nas što možemo svedočiti sveobuhvatnoj modernizaciji železničkog saobraćaja i infrastrukture, kao i da će povećanjem kvaliteta železničkog prevoza doći do prelaska putnika sa drugih vidova saobraćaja, pre svega, mislim na prevoz automobilima, autobusima i sl. što dovodi svakako do pozitivnog uticaja na životnu sredinu, imajući u vidu da je železnica ekološki povoljan vid prevoza. Dozvolite mi da se u nastavku svog izlaganja osvrnem na neke za nas izuzetno značajne infrastrukturne projekte u železnici. Moram da naglasim da su na naše veliko zadovoljstvo radovi u toku, na brzoj pruzi Beograd – Budimpešta, koja će na određenim deonicama, kao što znamo omogućiti brzinu čak 200 kilometara na čas. Smatramo da je ova pruga od strateškog značaja u povezivanju Mađarske i Srbije u ekonomskom, ali i u svakom drugom smislu. Sastoji se od tri deonice na teritoriji Republike Srbije, prva deonica je Beograd centar – Stara Pazova 34,5 kilometara, druga deonica je Stara Pazova – Novi Sad 40,4 kilometara i treća deonica je Novi Sad – Subotica, odnosno državna granica sa Mađarskom 108,1 kilometara. Potpisan je ugovor o nabavci tri brza voza sa Švajcarskom kompanijom „Štadler“, koji će već od početka sledeće godine omogućiti da putovanje od Beograda do Novog Sada traje svega 25 minuta, a po završetku deonice do Subotice i državne granice vozovi će se obraćati celom dužinom novoizgrađene brze pruge od Beograda do Subotice. Što se tiče modernizacije pruge Subotica – Segedin, želeo bih posebno da istaknem važnost te deonice za građane koje mi i SVM zastupamo ovde u Narodnoj skupštini. Ta deonica je od izuzetnog značaja, posebno za građane sa severa Vojvodine i ima veliki značaj za one koji rade ili studiraju, recimo, u Segedinu ili okolini, a žive u Republici Srbiji. Ova rekonstrukcija i modernizacija je izuzetno važna i zbog glavnog projekta brza pruga Beograd – Budimpešta, iz razloga što će upravo ova deonica prekograničnog prelaza Horgoš rasteretiti saobraćaj u toku radova na novoj deonici brze pruge, koja će da ide preko graničnog prelaza Kelebija. Korist će naravno imati ceo region, projekat rekonstrukcije i modernizacije pruge nosi sa sobom i rekonstrukciju i modernizaciju kompletne infrastrukture oko pruge uključujući i same železničke stanice što će u svakom slučaju doprineti ekonomskom napretku regiona duž cele deonice. Rok za završetak radova je leto 2022. godine i s obzirom da je prilikom otvaranja ponuda za strateškog partnera konstatovano da samo jedan ponuđač može da ponudi, odnosno da ispuni sve kriterijume i da ministarstvo zaista čini sve kako bi se procedure maksimalno pojednostavile i ubrzale, verujem da će se svi radovi završiti u zadatim rokovima. I, da sumiram, poslanici i poslaničke grupe SVM će u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona, kao i ostale predloge koji se nalaze na dnevnom redu sednice. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Narodna poslanica Smilja Tišma. Izvolite.
Poštovano predsedništvo i predsedniče ovog doma, gospodine Dačić, uvaženi poslanici, pozdravljam prisutne koji prisustvuju iz nekih drugih razloga kao predstavnici svojih organizacija, privrednih organizacija i tako dalje, želim i dozvolite mi da kao najstariji poslanik ovog saziva Narodne skupštine i osnivač Udruženja logoraša „Jasenovac“ budem prva koja će vam na današnji dan, neposredno čestitati dva velika praznika države Srbije. Prvo, Dan pobede nad fašizmom, 9. maj i drugo Dan Evrope koji možda za nas nije toliko bitan i značajan, ali u redosledu događaja pominjemo ga sa zahvalnošću za ono što su učinili pozitivno u odnosu na našu zemlju. Dozvolite mi da vas podsetim da je na moju inicijativu osnovano Udruženje „Jasenovac“, pripremilo predlog rezolucije o ustaškom genocidu NDH nad Srbima, Jevrejima i Romima i predalo u pisarnicu Narodne skupštine Srbije sa molbom i zahtevom 23. aprila 2021. godine povodom osamdeset godina od izvršenog genocida NDH u Drugom svetskom ratu. Da kažem uz ovo da su naša braća Jevreji koji su stradali u toku Drugog svetskog rata, kao i Srbi, to učinili mnogo ranije i mnoga svoja pitanja i državna i lična narodna, daleko bolje svestranije i istorijski urednije, uredili za razliku od nas. Nas Srba koji smo podigli ustanak 1941. godine, časno i dostojanstveno se borili protiv fašizma, izgradili i došli do današnje države Srbije. Pre toga je bilo mnogo što-šta, ali učili smo nešto u istoriji pa ćemo dodati sami. Mi smo u odnosu na izvršeni genocid, kao udruženje, ja rekoh malo čas da sam bila pokretač i osnivač Udruženja preživelih zatočenika Jasenovačkih logora. Dosta dugo idemo i pokušavamo da nešto učinimo i da obeležimo trajno događaje koji su se dogodili od 1941. do 1945. godine, odnosno u Drugom svetskom ratu u odnosu na srpski narod izvršen je pokolj. Nezavisna država Hrvatska je nestala 10. aprila, a oni su već Ustaše sa spiskovima išli po selima, po spisku izdvajali ljude, domaćine srpskih porodica i zatvarali, među tim bila je i moja porodica i moj otac, među 18 seljaka iz mog sela, nedaleko od Bjelovara, 12 kilometara. Bjelovar kao što znate nalazi se u zapadnoj Slavoniji. Izdržali smo sve to, ostali živi, prošli kroz nekoliko logora. Prvo je hapšenje bilo porodice, posle oca 1941. godine juna meseca, odlazak do Bjelovara. Jedan deo od tih pohapšenih i oteranih Srba do Bjelovara, juna 1941. godine sproveden je do braće Srbije, odnosno bratske Srbije, gospodina Nedića koji je primio jedan deo od tog srpskog naroda, a drugi deo je ostao u logoru Bjelovar, vraćen kućama pred Novu godinu 1942. godine, odnosno pred Novu godinu u prazne, zapaljene, ogolele kuće, bez hrane, bez stoke, bez igde ičega. Preživeli smo tu zimu. Moja porodica, moja majka i nas četvoro dece, tri devojčice i jedan dečak. Najmanja sestrica je imala nepunih godinu i po dana, preživeli smo tu zimu uz pomoć, moram da kažem i braće, komšija Hrvata, koji su donosili svako ponešto da bismo ostali živi. Međutim, ustaška država, Ante Pavelić i kamarila Hrvatska, uništitelji srpskog naroda nisu su se zadovoljili progonom srpskog naroda jednog dela za Srbiju, nego su iduće 1942. godine, takođe polovinom juna ostali deo i mi koji smo bili vraćeni u decembru 1941. godine sad smo se ponovo našli na istom mestu i 1942. godine. Odvojeni smo od roditelja, ko je bio sa roditeljima, a malo je tata bilo među porodicama, poneki, obično su bili na odsluženju vojnog roka kod Ante Pavelića ili su pobegli u šumu kao što je moj jedan stric i jedan moj ujak, bake, deke, majke i deca. Tu su nas klasirali tako što su mlade dame, mlade žene, mlade majke, slali za Nemačku, a decu i dalje u logore. Ja sam takvom politikom ustaške Hrvatske 1942. godine, sa moje dve sestre i bratom stigla, obišla pet logora i stigla do Jastreborskog. Oni su, ta NDH imala je izgleda po svom delu koje je činila i kako je postupala prema srpskom narodu u toku 1941. i 1942. godine, da jedan deo pored onih Srba koji su već pokatoličili 1941. i 1942. godine, da i ovo što su po logorima rasuli, da pokušaju da pokatoliče, ali im nije pošlo za rukom. Ovi što su proterani za Nemačku, vratili su se posle oslobođenja, a mi smo jedan deo dece, nas četvoro dece, i mnogo dece. Kažu da nas je jedno vreme u Sisku bilo negde oko 11.000, to je samo jedan delić prognanog naroda iz zapadne Hrvatske. Nastavili smo školovanje po domovima uz pomoć naše socijalističke zemlje, odnosno nove države Jugoslavije, završili škole određene, ko kakvu, zanat, više škole, univerzitet itd, zaposlili se i počeli da radimo. Sudbina nam je bila teška mogli smo mnogo više da učinimo, ali ne smemo da zaboravimo i moramo se boriti, koliko god je moguće da se nastavi priča i traganje za istinom i istorijom. Dogovorili smo se takođe da dan 28. april, bude obeležen kao dan genocida. To je dan kada su prvi put počeli NDH, ta nova vlast i ustaše koljači i prvo selo u kome su zaklali 37 osoba je nedaleko od Novog sela, 11 kilometara zove se selo Gudovac. Neki su pobegli tada u šume, jer od tih koji su bežali u šume i pobegli nisu, stvarali su kasnije jedinice narodno oslobodilačke vojske. To je prvi pokolj bio. Oni su nastavili sa tim pokoljima. Svih 35 sela ispod Papuka tzv. zapadne Slavonije svaka ima masovnu grobnicu čak tri imaju po dve. Moje selo ima dve masovne grobnice, Brzaja selo ima jednu i nekoliko stradalih na ulici do tih grobnica, odnosno do tog mesta gde je izvršen pokolj, tako da su danas ta sela su maltene prazna, malo življa ili poneka baka i deka i poneko se od mlađih vraća da obiđe stare i da obiđe grobove. Dakle, radost Hrvatske da će to naseliti koljači, da ne kažem koji odakle, sa kojih delova bivše Jugoslavije, možda bi se pogrešno razumelo, ali između ostalog čulo se, zna se, mi smo se kontaktirali, družili komšije. Recimo, komšija Hrvat iza moje kuće, a moja kuća je zapaljena, mi se nismo mogli vratiti u našu kuću 1941. godine kad su nas vratili iz Bjelovara, bio je dobro nameran, častan i pošten Hrvat, ali je malo takvih bilo. Prema tome, moramo kod ocene, davanje ocene celom problemu ovih pitanja i svim problemima u ovom pitanju da budemo vrlo racionalni i vrlo razumni. Rezolucija, očekivali smo, koju smo predložili u vezi sa izvršenim genocidom nad srpskim, jevrejskim, romskim narodom, dostavili smo nadležnom ministarstvu, radili smo to, ne udruženje, nego mi iz udruženja sa ekspertima, uz veliku pomoć Ministarstva spoljnih poslova, tamo postoji jedna grupa ljudi vrlo časnih i poštenih, radili smo zajedno sa njima. Ja moram da kažem da ta moja malenkost, iako sam sad već i u penziji istrajavate teško na tim poslovima, umorila sam se već od svega, a nije mi samo to bio zadatak u životu i prošlosti, radila sam u puno akcija drugih. Čudno mi je da nije stavljena, a trudili smo se da se stavi na dnevni red Skupštine ovog zasedanja, pa molim, budući da je tu gospodin predsednik Narodne skupštine Srbije, da se preduzmu sve mere da se ta rezolucija nađe na dnevnom redu Narodne skupštine Srbije, i da se usvoji u formi i na način kako je predloženo. Ja ne bih, jer danas smo dosta govorili, i neki su drugi pre mene govorili, jako puno ima razloga da ubrzamo neke stvari na prizivanju sadržine izvršenog genocida nad srpskim, jevrejskim i romskim narodom. Propustili smo dosta vremena, da ponovim za razliku od stradalog naroda Jevreja, koji su to savršeno dobro uredili za svoj narod, i davno preko desetak i kusur godina. Mi kontaktiramo, viđamo se, čujemo se, vidimo se na nekim skupovima itd, a država Srbija, dobro doduše nije bila celo vreme država Srbija, bila je ona velika Jugoslavija, malo je učinila iako je i tada bilo pokreta, jer sam udruženje osnovala još je bila ta velika Jugoslavija i krenuli odmah u akciju. Malo je do sada urađeno na tim pitanjima . Nadam se i očekujemo da ćete naše sugestije i predloge, što se tiče preživelih zatočenika jasenovačkih logora u zapadnoj Slavoniji, ugledati svetlost dana, da će se rezolucija staviti na dnevni red, ovog doma i da će se u smislu datog predloga doneti valjana odluka o njenoj sudbini. Ja bih sa ovim završila. Hvala vam na pažnji.
Hvala, majka Smiljo. Ne znam da li je to bilo u prošlosti, ali narodna poslanica Smilja Tišma je predsedavala kao najstariji poslanik na početku našeg mandata i to je verovatno, bar koliko se ja sećam unazad, prvi put da je neka žrtva, odnosno logoraš iz Jasenovca bio ovde na ovom mestu i mislim da je to jedna ne samo politička satisfakcija, nego i pokazatelj koliko država Srbija želi da se saopšti puna istina o svemu tome i da se nikada ne zaboravi. Tema o kojoj je Smilja govorila jeste, tada smo mi imali u nekoliko navrata razgovore sa predstavnicima raznih udruženja na čelu sa udruženjem koje je ona formirala Udruženje logoraša i deca logoraša Jasenovac i naravno sa koje se sada svi zajedno okupljeni oko SUBNOR-a. Oni su predložili određeni tekst rezolucije, pošto oni nisu ovlašćeni predlagači, a pošto je tema od izuzetno velikog značaja za državu Srbiju i srpski narod u celini, a naravno i konsekvence, a takve odluke su veoma značajne, o tome su konsultacije u toku i siguran sam u jedno, a to je da nećemo ostati bez odgovora na ovu inicijativu. Reč ima potpredsednica Vlade i ministarka Maja Gojković. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Želela sam samo kratko da se zahvalim poslanici gospođi Smilji Tišma na ovom potresnom svedočanstvu, na vašem današnjem govoru. Takođe sam na početku svog izlaganja objasnila kolika je u stvari važnost osnivanja muzeja čija je delatnost posvećena očuvanju sećanja na zločine koje je preživeo i doživeo srpski narod širom Jugoslavije i kako ova tema u stvari prevazilazi okvire ovih pukih izmena i dopuna koje su više tehničke prirode, pravne prirode ili finansijske, nego ovo je jedna tema koja je važna za Srbiju, za srpski narod, kao narod koji je bio uvek kroz svoju istoriju na strani pobednika, a sa druge strane se uvrštavao u grupu naroda koji je i najviše stradao u svim ratovima, pogotovo u Prvom i u Drugom svetskom ratu, a sa treće strane stalno istorijski negirana ta naša pobeda i ta naša velika žrtva koju smo u ljudskim životima davali. Hvala vam na ovom govoru i na ovom svedočenju upravo zbog poslednjih događaja koje smo imali vezano za zaista potresan film „Dara iz Jasenovca“, koji je u poslednjih nekoliko desetina godina prvi film koji je bio posvećen logoru, dečijem logoru, jedinstvenom logoru koji je postojao uopšte za vreme Drugog svetskog rata na teritoriji čitavog sveta, a koji je bio dečiji logor i nalazio se upravo na teritoriji Nezavisne države Hrvatske. Setite se šta se sve govorilo i dešavalo kada je film „Dara iz Jasenovca“ postao jedan od kandidata za prestižne filmske nagrade kao što je Oskar, nominovan je takođe i u nekoj drugoj kategoriji filmskih nagrada, koliko su nas sporili, koliko su sporili događaje istorijske vezano za logor u Jasenovcu i ono što nas je najviše zabolelo, zabolelo je svakoga, a evo čuli ste svedoka svih tih događaja, gospođu Smilju Tišmu da je to bila obična srpska politička propaganda. Volela bih te koji su pre nekoliko meseci na taj način ocenjivali svedočanstva iz filma „Dara iz Jasenovca“ da danas sede ovde sa nama u parlamentu ili da gledaju i slušaju ono što je Smilja Tišma imala da im kaže, da čujemo kako mogu da odgovore jednom svedoku i preživelom detetu, u ono vreme detetu iz Jasenovca, kako njeno svedočenje mogu da ocene kao deo njenog života, ono što se stvarno dogodilo ili da je uvrede time što kažu da je to srpska propaganda. Uostalom, šta god, mi kao pripadnici većinskog naroda u ovoj državi da kažemo o našim stradanjima, uvek se neko trudi da nam drži lekcije iz istorije, da nas udara po glavi i da nam dele flastere i da nas nateraju da ćutimo. Ako mi želimo da opstanemo kao narod mi moramo da čuvamo našu istoriju, da svakim danom podsećamo mlade generacije i učimo ih šta nam se to kroz istoriju dešavalo upravo da bi opstali, da bi živeli i dalje i da ne dozvolimo da nam se ikada ovakva tragedije dozvoli. Vi ste, gospođo Smiljo, održali ovog puta ne politički govor nego upravo čas istorije koji nedostaje u našim udžbenicima, ne treba da zaboravimo da smo svi zajedno ili većina nas, ako ne ovi mladi živeli u jednom periodu komunističke Jugoslavije, gde Komunistička partija Jugoslavije nije dozvoljavala da pripadnici srpskog naroda otvoreno u javnosti govore o tome šta im se dešavalo. Daleko su ta vremena iza nas, i zahvaljujući i predsedniku države i Vladi Republike Srbije, i parlamentu, sada imamo drugačiji odnos prema delovima naše istorije. Ubeđena sam da se pomno razmatra rezolucija koju ste vi i vaši drugovi iz udruženja predložili ovde parlamentu Republike Srbije. Teško je voditi jednu državu. Teško je doneti dobru odluku koja neće imati velike reperkusije po našu državu, jer kažem, mi uvek šta god da uradimo dobijemo neki udarac po glavi, budemo opomenuti, ali sam ubeđena da ćemo naći načina da u parlamentu Republike Srbije kao neki drugi narodu, poučeni njihovim primerom donesemo Rezoluciju o genocidu izvršenom nad Srbima, Jevrejima i Romima u Drugom svetskom ratu. Važno je da smo počeli da obeležavamo važne datume iz naše istorije, da to radimo zajedno sa Republikom Srpskom, sa delom našeg naroda koji živi u Bosni i Hercegovini, u Republici Srpskoj, ali su uvek prisutni tu i predstavnici našeg srpskog naroda koji živi u Republici Hrvatskoj, srpski narod koji živi u Crnoj Gori, predstavnici iz Makedonije i da imao otrgnute deliće istorije koji nas spajaju i ne daju nam da zaboravimo da smo mi svi pripadnici jednog stradalničkog naroda. Osnivamo muzeje zbog toga. Danas i pričamo o tački dnevnog reda koja se odnosi na izmene i dopune Zakona muzeju posvećenom žrtvama genocida, osnovan je, a sada je u periodu statusa konstituisanja upravnih i nadzornih odbora kao prethodnog pitanja uopšte osnivanja muzeja „Staro sajmište“, logora koji se nalazi na teritoriji Beograda, u kome su zatvarani i ubijani Srbi, Jevreji i Romi. Važno je da smo počeli ponovo da snimamo filmove i da otvoreno govorimo o teškim temama iz istorije za naš narod. Važno je da poučeni drugim narodima koji su na taj način jer su otrgli iz zaborava i ne daju da se zaborave delovi naše istorije to naučimo, radimo isto da bi mi ovako kakvi smo mali i stalno ugroženi, opstali. Pitanje rezolucije svakako je političko pitanje, ali sam ubeđena da će se naći način da tako važan akt donesemo u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Hvala vam puno još jednom na vašem izlaganju.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milenko Jovanov. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče Skupštine, poštovana potpredsednice Vlade, poštovane koleginice i kolege, ja mislim da mi malo žurimo sa ovim pojmom kultura sećanja, jer da bi se nečega sećali, trebali bi prvo to da znamo. Ja mislim da mi prvo treba da prođemo jedan proces učenja pre nego što dođemo do sećanja, jer je to neki logičan sled događaja. Jer, mi za mnoge stvari ne znamo, mnoge stvari nas ne interesuju, mnoge stvari nam nisu dali da zapamtimo i da ih naučimo, a nemoguće je da obeležimo svoja mesta stradanja Srba u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, jer su ubijani i klani od kućnog praga, pa do Jasenovca koji je pomenut. Ako već govorimo o nekim porodičnim tragedijama ili iskustvima, pored Bihaća ili na samoj ivici Bihaća nalazi se mesto koje se zove Garavica, za koje je retko ko takođe čuo, gde je ubijeno 12.000 Srba. Dakle, veliki broj Srba danas ne zna gde je ubijeno 12.000 Srba. Godine 1949. građani su postavili neko obeležje ljudima koji su tu stradali i u tom trenutku, 1949. godine, više je bilo stradalih pod zemljom nego građana Bihaća u tom trenutku. A, onda je na 45 godina od tog događaja, 1986. godine, postavljen jedan onako kao spomen park, ima više spomenika i sad tu dolazimo do toga kako smo došli dotle da ništa ne znamo i ono o čemu je i potpredsednica Vlade maločas govorila. A, onda je došao Hakija Pozderac, to je rođak deda ujak, Vuka Jeremića, koji je tražio da se tamo kaže da su stradali Srbi, Hrvati i muslimani, a onda mu je neki novinar iz Velike Kladuše rekao da su stradali isključivo Srbi, a onda su morali da preimenuju da nisu stradali Srbi, nego su stradali rodoljubi. Znate, moj pradeda Mile Božičković nije stradao ni kao rodoljub, ni kao četnik, ni kao partizan. On nije imao pušku u ruci kada su ga ustaše, muslimanske ustaše odvele na klanje. On je u ruci imao sito, sejao je brašno u tom trenutku i bio sa svojom ćerkom Stakom, mojom babom, koja mi je posle pričala sve to, kao i svim drugim unucima. E, zato nam je potreban ovaj muzej, gospođo Gojković, da nas više babe ne uče istoriju, nego da je učimo tamo gde uči ceo svet, da naučimo da je ceo 20. vek vek stradanja srpskog naroda, da ne zaboravimo da su Srbi stradali zato što su Srbi i u Aradu tokom Prvog svetskog rata, da su Srbi stradali zato što su Srbi u Mačvi tokom Prvog svetskog rata, da su Srbi stradali zato što su Srbi na jugu Srbije od strane bugarskih okupatora u toku Prvog svetskog rata, a onda nam se sve to ponovilo od istih zločinaca i u Drugom svetskom ratu. Malo je falilo da se ponovi još jednom, zato što su kosti Srba po hercegovačkim jamama, u Jasenovcu, na Garavicama, u Jadovnu bile temelj nečega što lepo zvuči, što se zvalo bratstvo i jedinstvo i protiv čega u principu nemam ništa. Jedini je problem što je to bratstvo i jedinstvo podrazumevalo da možemo biti braća i ujedinjeni samo onda ako Srbi nisu Srbi, i ako Srbi budu slabi, i ako Srbi ne smeju da kažu ni da su ubijani, klani, umoreni na svaki mogući način. Danas je rezultat, kada već pričamo o tom Bihaću, i da završim da, kada se završi popis, ja ne znam koliko će tamo biti srpskih glava. I kao što su uspeli 1995. godine u Hrvatskoj da završe ono što su započeli u Mačvi 1914, 1915. godine tačnije, tako će i tamo da kažu da su otprilike završili ono što su započeli 1941. godine. Nama, takođe, ova tema, tema kulture sećanja, a pre toga, kao što rekoh, obaveza učenja, predstavlja jedan kamen u mozaiku koji je počeo pažljivo, mudro, uporno i staloženo da gradi predsednik Vučić, a to se zove vraćanje, taj mozaik se zove vraćanje nacionalnog dostojanstva. Nas su učili da samo Srbija koja nema nacionalno dostojanstvo i samo Srbi koji nemaju nacionalno dostojanstvo su dobri Srbi. I to nam poručuju i danas, to nam poručuju upravo iz Hrvatske. Ako imate predsednika države koji bi menjao sve nacionalne interese za Severinin autogram i koji najviše voli kada je na sastanku sa predstavnicima hrvatske države da kaže kako se on budi uz Severinu, kada imate predsednika države koji kaže kako sanja svetionik na Jadranu, kada imate predsednika države koji se izvinjava za sve i svašta i šta jeste i šta nije srpska greška, e taj je predsednik države Srbije dobar, poželjan, prihvatljiv, itd. Ako imate predsednika Srbije koji insistira na nacionalnom dostojanstvu, e taj predsednik Srbije je bahat, arogantan ili kako ga već nazivaju. Ne, nije Aleksandar Vučić ni bahat, ni arogantan. Aleksandar Vučić je Srbin i ne stidi se toga što je Srbin. To je ogromna razlika u odnosu na one koji su bili pre njega. S druge strane, ne smemo zaboraviti to da nisu Srbi stradali zato što su Srbi samo na prostoru bivše Jugoslavije. Spomenuo sam Arad, ali verovali ili ne, i iznad polarnog kruga, a evo 6. maja je bila godišnjica koja je obeležena u Kikindi tim povodom, iznad polarnog kruga imate srpskih grobova, Srba iz Kikinde, Srba iz Melenaca, Srba iz Niša, Srba iz Gornjeg Milanovca, Srba dovođenih sa svih strana, koji su voženi u Norvešku, da bi tamo za potrebe nacističke Nemačke gradili puteve. Jako mali broj se vratio. Imate srpsko i sovjetsko groblje i iznad polarnog kruga. Onda se čovek zaista zapita ima li kutka na ovoj zemlji gde Srbi nisu stradali zato što su Srbi? I odakle nam pravo više da o tome ćutimo. Zato muzej kao muzej mora da bude mesto na kome će buduće generacije učiti ono što svaki pripadnik ovog naroda mora da zna, baš kao što svaki pripadnik jevrejskog naroda zna za Holokaust i stradanje Jevreja. Tu dolazim do onoga što je danas suština. Mi ne beležimo svoje stradanje ni u Prvom ni u Drugom svetskom ratu i tokom NATO agresije, koju smo eufemizmom zvali NATO intervencija, da ne uvredimo one koji su nas tukli, koji su nas ubijali, koji su nas bombardovali, koji nas i danas ubijaju kasetnim bombama i ostacima kasetnih bombi, dakle, mi to ne radimo da bismo se svetili, da bismo gradili neko loše osećanje na osnovu koga će neke buduće generacije tražiti priliku da se svete. Mi to radimo zato što smo dužni da se sećamo svojih sunarodnika koji su stradali zato što su samo bili Srbi i ništa više od toga, i bilo zato što su srbosjekom im sekli vratove ili zato što su ih gurali pod zaleđen Dunav, u svakom slučaju su stradali zato što su Srbi i to moramo da pamtimo. To ne smemo da zaboravimo, ako želimo da budemo Srbi i u budućnosti. Ali, politika koju predsednik danas vodi jeste politika koja nas nikad neće dovesti u situaciju da odlučujemo na kojoj ćemo strani biti kada je istorija u pitanju. Ne bih rekao da su Srbi bili na strani pobednika. Srbi su bili na pravoj strani i onda kada mnogi od tih pobednika na toj strani nisu bili. A neki su se, bogami, opet odlukom onih koji su i Srbijom vladali posle 1945. godine sa strane upravo ovih koji su ubijali Srbe, onako volšebno prebacili u pobedničke redove, što ih domobranskih, što iz ustaških uniformi. Opet anegdota koja je istinita, koja se upravo desila u tim selima oko Bihaća. U kuću majke kojoj je sina odveo na Garavici, koji se nikad nije vratio, došao je partizan sa partizanskom četom, a majka tog čoveka ga je pitala – šta bi falilo da je i moj, pa kaže ime, danas ovde sa vama, a on ga je odveo. Spustio glavu i tražio da ga rasporede u drugu kuću. Zato mi nije jasno, i time da završim, da neko i danas može da pati za nekom ideologijom koja nam je branila da budemo Srbi, koja je apsolutno oprostila u naše ime, ne pitavši nas, sve ono što su nam radili, od krvnika proizvela funkcionere nove vlasti da nam se u lice smeju i da se tim žrtvama smeju. Taj deo mi zaista nije jasan, ali ono što mi je jasno to je da Srbija mora da bude jaka, to je da Srbija mora da bude stabilna, to je da Srbija mora da ide napred i to je da Srbija samo kada je takva može da sačuva svoj narod od bilo kakvih izazova bilo gde da živi. Zato politika predsednika koja sa jedne strane se odnosi na nacionalno dostojanstvo apsolutno dobija svoju nadogradnju kroz jačanje Srbije, jer samo jaka Srbija je garant Srbima ma gde živeli. Hvala vam.
Hvala. Samo moram da dodam, ako mi dozvolite, da ne bi bilo ideološki. Mislim da ideologija o kojoj treba da pričamo nije leva ili desna, nego ideologija jugoslovenstva. Posle Prvog svetskog rata svi iz austrougarske vojske su prešli u vojsku Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca. Ovde na ulazu u Skupštinu, gde svakoga dana prolazite, u holu nalaze se kipovi Tomislava, slovenačkog kneza, srpskog vožda i cara Dušana, a ovo je Skupština u kojoj danas zaseda Skupština Srbije. Tako da je to, ja se nadam, prošlo vreme i da u tom smislu mi treba da idemo dalje, a ne da ideologiju svodimo na levu ili na desnu. Reč ima Milenko Jovanov.
Nisam pričao o ideologijama. Kao što sam vam rekao, na glavi mog pradede nije stajala ni kokarda, ni petokraka. Nije stigao da stavi bilo šta na tu glavu, jer su ga pre toga, možda zato što je bio dobrovoljac u Prvom svetskom ratu, a pre zato što je bio Srbin, skratili za glavu. Kada već govorimo o tome, mi smo imali dva jugoslovenska pokreta otpora u Drugom svetskom ratu. Jedan je bio komunistički, drugi je bio liberalno-demokratski, jer su to bili sistemi koji su postojali u to vreme. Treći je bio fašističko-nacistički režim. Taj fašističko-nacistički režim je poražen od strane koalicije liberalno-demokratskih i komunističkih režima. Nas je zapalo da je Jugoslavija posle toga postala komunistička. Da li je to imalo nekih dobrih posledica? Jeste. Da li je to dovelo do toga da su neki ljudi možda živeli bolje nego što su živeli u vreme kraljevine? Jeste. Jedini problem je u tome što mi malo poredimo babe i žabe. Treba da poredimo život u Jugoslaviji sa životom u drugim zemljama u okruženju u to vreme sa jednakim, istim brojem stanovnika, pa ćemo videti da li se ta država brzo ili se nije brzo razvijala. Ono što ne mogu da prihvatim je to da se danas potpuno zaboravlja priroda tog režima, da su u tom režimu ponovo stradali Srbi, već 1948. godine na Golom otoku, gde su ih mlatili isti oni koji su ih mlatili i 1941. godine, samo što su tadašnje „U“ zamenili zvezdom petokrakom. Zato ja prosto ne otvaram to kao ideološko pitanje, jer ja imam jedan potpuno drugačiji stav. Nekako mislim da je Drugi svetski rat završen. Komunistički period je sastavni deo istorije ovog naroda i ove države. Mi od toga, želeli, ne želeli, ne možemo da pobegnemo, ali je vreme da ga sagledamo krajnje objektivno, da ne pevamo pesme kojima veličamo ono što nije za veličanje, a da sa druge strane sa onim što je prljava voda ne bacimo i dete. Bojim se da smo i takve stvari radili početkom devedesetih godina. Prema tome, da mi stavimo tačku na četrdesete godine i da ostavimo muzeju koji se otvara da se time bavi. Mi treba, i to je politika SNS, da gledamo ne u 1945. godinu, nego u 2045. godinu. Znači, nas interesuje 2045. godina, gde će Srbija biti 2045. godine, a to gde je bila 1945. godine neka odlučuju istoričari, neka oni objašnjavaju šta se dešavalo, da li bilo bolje i šta bi bilo kad bi bilo. O tome imam svoj stav. On se u velikoj meri ne poklapa sa onim što je vaš stav, ali to apsolutno ne menja činjenicu da ni vi ni ja ono što je rezultat svega toga što se tada događalo ne možemo da promenimo, jer još nismo izmislili vremeplov. Hvala vam.
Uopšte nemam nameru da osporavam vaš stav. Ja imam svoj stav, a upravo ovih dana smo obeležili potvrdu tog mog stava, a to je 9. maj - Dan pobede nad fašizmom, oslobođenja Jugoslavije, oslobođenja Srbije, a dobro se zna ko je to uradio. Zato sam apsolutno protiv mešanja ideologije u stvari o kojima danas pričamo. Reč ima Milenko Jovanov.
Ono što jeste poenta, to je da je upravo ta ideologija zabranila Srbima da se ovenčaju vencem slave za prvu oslobođenu varoš ili grad u porobljenoj Evropi - Loznicu, koju je osvojio i oslobodio od Nemaca pukovnik Veselin Misita zbog toga što je nosio kokardu na glavi. To smo mogli da obeležavamo, ali nismo obeležavali da bismo obeležavali ustanak kada je Srbin pucao na Srbina. Nekako mislim da bi bilo mnogo bolje da obeležavamo datum kada smo oslobodili neki grad od Nemaca, nego kada su Srbi, kada je Srbin u želji da podigne komunističku revoluciju ubio dvojicu žandarma, između ostalog, jednog koji je bio izbeglica iz iste te Hrvatske, a koji je došao u majku Srbiju jer je hteo da spase glavu, ali ga je dočekao Žikica Jovanović Španac. U svakom slučaju, kao što rekoh, ideologija je nešto što je svačije pravo da poseduje, da ima svoj osećaj ovakav ili onakav. Istoriju će pisati istoričari. Mi danas možemo da se delimo na one koji će da prime Fajzerovu vakcinu ili kinesku vakcinu ili rusku, Sputnjikovu. To su današnje podele. Najbolje da ostanemo na tim podelama. Nema nas Srba, gospodine Dačiću, toliko da se delimo na četnike i partizane. Nema danas ni četnika, ni partizana, osim ovih folklornih, jednih i drugih. Ljudi poštuju ovu ili onu vojsku, ovu ili onu ideologiju, ovu ili onu porodičnu tradiciju, na kraju krajeva, a svima nam je cilj da Srbija 2045. godine bude vodeća sila u regionu, a kada vidim kako se neki u regionu plaše toga, onda vidim da nam je to najvažniji zadatak koji imamo pred sobom, a četnici i partizani su završili svoje 1945. godine.
Ja sam apsolutno sa vama saglasan. Zato sam i rekao da nema potrebe da to postavljate kao pitanje, jer ideologizirati ovu temu nas vodi sve dalje i dalje u te rasprave, a ovde nije bitno. Srbi su bili komunisti i Dražini i svi drugi, ali su stradali. Danas kada je Dan pobede važno je da se nikada ne ponovi genocid nad našim narodom i zato to i spominjem. Baš zato što smo se ideološki delili, nismo ni slavili dan pobede protiv fašizma, a sada ga slavimo za razliku od tog perioda posle 2000. godine. Reč ima Maja Gojković.
Drago mi je, predsedniče Narodne skupštine… [[isključen mikrofon.]]
Morate ponovo. Izvolite.
To je verovatno zato što ću stati na stranu poslanika Jovanova, pa sam sprečena u startu da kažem.
Nema problema. Mogli ste pre dva dana, na proslavi 9. maja to da kažete.
Hoću, evo sada ću vam reći, ja sam videla nešto drugo na toj proslavi. Želim da vam se zahvalim što ste barem malo revidirali vaš stav sada, pa možemo da se složimo da se danas nalazimo svi na istoj strani, na strani Srbije i da ne damo da doživimo ono što smo doživeli očigledno u Drugom svetskom ratu, a to je da nas neko treći gurne u građanski rat. I jedni i drugi Srbi su učestvovali u borbi protiv fašizma. Jedni su se odlučili za petokraku i za Tita, a drugi su nastavili da brane Kralja i otadžbinu, jer su za to samo i znali. Ne treba osuđivati ni jedne ni druge, jer su žrtve jednako vredne za slobodu tadašnje Jugoslavije, a sadašnje Srbije. Ali, sam ubeđena da nas je neko treći, ja tako razumem te događaje i deo naše istorije, da nas je neko treći vrlo dobronamerno, što vrlo često i rade sa nama, pokušavaju da nas dele, gurnu u jedan krvavi građanski rat. Šta se posle dešavalo i zašto nije smelo da se govori o stradanjima srpskog naroda, to znamo dobro svi mi koji smo ovde u sali i mnogi drugi, naši dedovi, naši roditelji i mi koji smo generacija koja je zahvatila dobar deo života u komunističkoj Jugoslaviji. Ne možemo od toga da bežimo i ne treba od toga da bežimo. Nije lako, znate, ja sam potomak porodice koja je stradala od 1945. pa na dalje. U Drugom svetskom ratu smo se sakrivali od Nemaca, ali smo stradali od 1945. godine, ali smo do skoro morali da ćutimo o tom delu istorije da su i naši dedovi svoje živote, žrtvovali svoje porodice radi slobode Srbije. Zato vas potpuno razumem da nije lako sada slušati i drugi deo Srbije koji ima nešto da kaže, ali drago mi je da smo se našli na tom putu. Želim samo da gospodinu Jovanovu kažem da je bilo pokušaja i ranije u Jugoslaviji, u komunističkoj Jugoslaviji da se nešto kroz umetnička dela kaže. Mnogo ste mlađi, ali pretpostavljam da znate za čuvenu predstavu „Golubnjača“, koja se prikazivala jedno vrlo kratko vreme, ali koja je izazvala prosto buru u ondašnjoj komunističkoj Srbiji. Prikazivala se u Srpskom narodnom pozorištu, problem je bio što je režiser bio iz Beograda, gospodin Dejan Mijač, pa je to izazvalo nekakve sumnje, a poseban problem je bio što je pisac bio, srpski pisac Jovan Radulović, neko ko je radio u Kabinetu gospodina Stambolića i bio je pisac njegovih govora, pa se to tumačilo kao da neko hoće iz Beograda da pošalje predstavu Dejana Mijača da malo uzburka onu našu vojvođansku, jednopartijsku idilu. Predstava je skinuta sa repertoara odlukom, kažu, saveta, ali odlukom, svi znamo, odlukom jedne partije zato što se govorilo o stradanjima, o jamama iz Jadovna i o tragediji jednog mesta i o tragediji jedne porodice i o njihovim pričama, jer tako sakrivanjem dela istorije ko je završio u jamama u Jadovnu. Kažem, žalosno je po malo što je ta predstava dobila najveće priznanje u ondašnjoj Sloveniji na festivalu „Alpe-Adria“, dobila kao dobro umetničko delo, a mi smo nastavili po starom da se svađamo i da se delimo na beogradske i na vojvođanske Srbe, na beogradske komuniste i na vojvođanske komuniste. Zato sam ponosna što smo mi svi danas zajedno potomci tih ljudi koji su dali svoje živote, neko za Kralja i otadžbinu, neko za Tita i petokraku, ali smo mi politički svesni da danas nema, nadam se, nema podela među nama i da svi zajedno radimo na tome da te svetle delove naše istorije ne zaboravimo, da osnivamo muzeje, da snimamo dobre filmove, pišu se romani i da danas ne bežimo ni od jedne teme, pa čak ni o tim podelama u Drugom svetskom ratu. Kažem, meni je zadovoljstvo što sam vas upoznala pre 30 godina i što smo vi i ja sazreli i što danas ne postoje nekakve ideološke razlike, nego svi zajedno radimo samo za dobrobit Srbije i za sve građane koji žive ovde, bez obzira kom narodu pripadaju. Hvala.
Izvolite.
Rečenica jedna samo. Upravo i predstavom koju ste naveli, dakle treba da se setim nečega, Stevan Sremac je rekao: „Kada Srbin želi da pokaže da je objektivan, on pređe na protivničku stranu“. E zato ovaj muzej, da nam nikad više ne padne na pamet da budemo „objektivni“ tako što ćemo preći na protivničku stranu, tako što ćemo suštinski gledati kako da ne uvredimo one koji su nas ubijali. To što se mi toga sećamo i toga što to mora da bude deo našeg identiteta, Jasenovac mora da bude sastavni deo svake kapi krvi svakog Srbina. Mora to da se nosi da bi smo postojali ubuduće, baš kao što svaki Jevrej nosi u svakoj kapi svoje krvi Holokaust. Dakle, to je deo identiteta. Bez toga nas nema. Zato nam je potreban taj muzej, da bude granica između onoga što je bilo i onoga što će biti i tu granicu čvrsto da udarimo da je više nikad niko ne pomeri. Hvala.
Samo da ne bude dileme. Nisam govorio o ideologijama levo-desno, govorio sam o onome što izbegavamo da kažemo, a to je da posle pobede u Prvom svetskom ratu smo mi bili rukovođeni istom greškom kao i u Drugom svetskom ratu. I jedan i drugi, kako vi kažete, pokret protiv fašizma u Drugom svetskom ratu je bio pogrešan jer je bio jugoslovenski, a ne srpski i u tome jeste problem. Zato sam vam i rekao, na ulazu u Skupštinu, a to ću vam pokazati kada u oktobru bude 85 godina od zgrade kako je otvorena, imate Cara Dušana, kralja Tomislava, kneza Kocelja i Karađorđa. Završetak tog govora na otvaranju Skupštine je bila „Živela jugoslovenska ideja“. Hrvati koji su poginuli u Skupštini su heroji, a Srbi i Crnogorac koga je ubio su zločinci. To je rezultiralo i pogrešnom politikom naravno posle Drugog svetskog rata. Tako da, sa tog aspekta, ja moram za sebe da kažem da sam ja bio prvi koji je izložbu o Jasenovcu odveo u Njujork u UN, zajedno sa narodnom poslanicom Smiljom Tišmom. Toliko od bivših komunista. Hvala vam. Reč ima ministarka.
Pre toga je potomak, dakle neko ko se borio u Vojsci Kraljevine Jugoslavije, ko se borio za slobodnu Kraljevinu Jugoslaviju i za otadžbinu sam bila ja i otvorila sam tu istu izložbu ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Poslanici su mogli da dođu i da posete i da vide. To samo govori da razmišljamo i vi i ja danas u 21. veku na isti način, samo mene manje boli i manje se trzam na to kada neko veliča samo jedan pokret, kako vi kažete, oslobodilački, komunistički pokret koji je vodio drug Josip Broz, a imam stalno utisak da kada god se pokrene tema da su postojala dva oslobodilačka pokreta u Srbiji, da smo po tome jedinstveni, da to još uvek u današnjoj Srbiji kod dela javnosti izaziva neku netrpeljivost i neku nevericu. To je problem. To je jedini problem i o tome je govorio gospodin Jovanov i ja sam ga zaista dobro razumela. Kada to prevaziđemo, kada ne bude bilo nikakve nelagode kada neko govori o svojoj porodici koja nije bila u komunističkom pokretu, onda ćemo savladati sve te prepreke i onda ćemo moći da govorimo o tome da smo ponosni na oba pokreta. Bili smo zajedno na obeležavanju 9. maja. Hvala Bogu da smo jedna od, nažalost, retkih zemalja u Evropi koja još uvek obeležava 9. maj kao Dan pobede i što ne učestvujemo u reviziji istorije, ali mi je puno srce bilo kada se pokazao plakat koji je u Muzeju Jugoslavije, postoje dva plakata, dve poternice, dve ucenjene glave, to su bili Josip Broz Tito, to je bio Draža Mihajlović, koji su za Nemce predstavljali neprijatelje i obe glave su vredele po hiljadu rajs maraka. To govori o istinitim delovima istorije, a ne ono što su pobednici pisali posle 1945. godine. Neću se više javljati. Hvala.
Ne vidim u čemu je razlika, poraženi sigurno nikada nisu pisali istoriju. Hoću samo da kažem da mislim da to nema nikakve veze sa ovom temom o kojom pričamo. Reč ima Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedniče Skupštine. Uvaženi ministri i ministarke, kolege poslanici, ja sam Milija Miletić, dolazim iz Svrljiga, najlepše opštine u Srbiji, koja se nalazi pored grada Niša, a on je najlepši grad u Srbiji. Inače sam izabran sa liste „Aleksandar Vučić – Za našu decu“ i predstavljam Ujedinjenu seljačku stranku. Ja ću i sada, kao potomak jednog borca, mog dede, Vilotija Miletića, koji je bio učesnik rata, koji je bio u Šestoj ličkoj diviziji, bio je u specijalnoj jedinici, automatičar, nosio je petokraku, ja to mogu da kažem sa ponosom, ali, sa druge strane, mogu da kažem još nešto- kao mlad čovek, ja sam bio više puta na obeležavanju 13. maja na Ravnoj gori. Evo, sada će to biti, za dva dana, možemo ići na Ravnu goru da obeležimo taj dan, kada je tamo došao Draža Mihajlović i kada se pokrenuo pokret za odbranu naše zemlje Srbije. I to je neki datum. Sa druge strane, ovo govorim baš zbog toga što je jedna stvar bitna, a to je da smo mi tu, da moramo čuvati našu istoriju. Za mene kao čoveka, kao potomka jednog borca koji je živeo do pre nekoliko godina, čovek koji je mene svemu naučio, ali ja sam uvek bio na nekoj drugoj strani, razmišljao drugačije i pevao sam uvek Dražine pesme, četničke pesme, ali, normalno, kada nije tu moj deda. Zato, još jednom kažem, najbitnija stvar jeste pomirenje, da nikad ne zaboravimo naše ljude koji su izginuli od strane ustaša, od strane svih onih koji su bili mrzitelji Srbije i zato moramo čuvati našu istoriju, gledati napred, gledati budućnost, našu budućnost za 50, 100 godina. To je naš cilj. Ali, sa druge strane, ne smemo nikad zaboraviti naše potomke i naše ljude. Što se tiče ostalih tačaka, konkretno vezano za zapošljavanje ljudi, za period ove godine, 2022-2023, gde se obezbeđuju sredstva za 18 hiljada ljudi, 19 hiljada i 21 hiljada, što će biti svake godine, to su sredstva obezbeđena preko Nacionalne službe za zapošljavanje. To je velika stvar da pomognemo našim ljudima koji su nezaposleni. Velika stvar jeste da se izdvoje mnogo veća sredstva za područje jugoistočne Srbije, za područja kao što su Svrljig, Bela Palanka, Gadžin Han, gde je velika stopa nezaposlenosti. Tim ljudima moramo pokloniti veću pažnju. Jedna od bitnih stvari jeste izgradnja železničke pruge. Železnička pruga se sada gradi, najvećim delom od Niša preko Svrljiga prema Knjaževucu je završena, kompletna rekonstrukcija, gde će ići vozovi mnogo većom brzinom. Radiće se pruga Niš-Beograd, radiće se pruga Niš-Doljevac-Žitorađe-Merdare, što je dobro i za vas, predsedniče Skupštine, vi ste iz Žitorađa. Siguran sam da će vozovi koji idu iz Beograda preko Niša prema Merdaru ići mnogo brže. To moramo svi podržati. Još jednom, uvažene kolege poslanici, ja ću kao predsednik Ujedinjene seljačke stranke podržati sve ove predloge zakone i uvek ću glasati za te stvari, zato što je to naša budućnost i budućnost za našu decu. Hvala još jednom.
Hvala. Reč ima Zagorka Aleksić. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedniče Skupštine. Uvažena ministarko, članice Vlade, poštovani građani, pred nama je danas set veoma važnih zakona, a ove zakonske predloge, kao i izmene i dopune postojećih zakona, poslanička grupa Jedinstvene Srbije podržaće u danu za glasanje. Što se tiče izmena i dopuna Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, mi iz Jedinstvene Srbije smatramo pozitivnim unapređivanje celokupne strategije zapošljavanja na teritoriji Srbije. Iako je nezaposlenost u Srbiji, kako se danas često kaže, što je istina, na istorijskom minimumu, ona nikako nije zanemarljiva i dobro je da se o tome govori. Ono što nas svakako ohrabruje je činjenica da se na ovom problemu radi, da se podstiče privredna aktivnost, konkurentnost, kao i društvena produktivnost uopšte i što je smanjenje nezaposlenosti istinski prioritet. Aktivnom primenom odredbi ovog zakona će i lokalne samouprave imati bolje uvide u samu problematiku zapošljavanja i očekujemo da će se problemi rešavati brže i efikasnije. Kada je u pitanju zapošljavanje starijih od 45 godina, iako je zakonski propisana zabrana diskriminacije po starosnoj osnovi, mi ne možemo a da ne pomenemo to kao problem koji definitivno postoji. Česte su i predrasude sa kojima se ljudi koji traže posao suočavaju, jer će poslodavac biti naklonjeniji osobi tj. kandidatu za posao od 30 godina a ne onoj od 50, verujući da će ta osoba biti produktivnija, što uopšte ne mora da znači, pogotovo na poslovima gde je iskustvo presudno. Mi očekujemo da će se Vlada u budućnosti posvetiti konkretno ovom problemu, koji nije mali i za sve mere koje će voditi olakšanom zapošljavanju starijih od 45 godina, Vlada će imati podršku Jedinstvene Srbije. Jer, ne zaboravimo, neko ko ima 45 godina treba da radi do 65 godine i na nekoj je polovini svog radnog veka. Osvrnula bih se i na izmene i dopune Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida. To je veoma teško govoriti, jer, šta reći posle gospođe Smilje Tišme? Zakon o osnivanju Muzeja žrtava genocida treba da se uskladi sa postojećim propisima iz oblasti kulture i smatramo da je došlo vreme da se ovoj posebnoj ustanovi kulture da značaj koji ona zaslužuje. Kada govorimo o genocidu na prostorima bivše Jugoslavije mi pre svega mislimo na genocid počinjen na prostorima bivše NDH nad Srbima, Jevrejima i Romima Činjenica je da se danas o ovim zločinima govori više nego ikada. Zašto ova tema nije ranije toliko okupirala javnost? Da li je to stvar ideološkog ili političkog poimanja datog trenutka? To nije ni toliko važno. Najvažnije je da zverski zločini počinjeni u Jasenovcu, Donjoj Gradini, Jadovnu, Garavicama, uopšte širom NDH da su najveće stradanje našeg naroda ikada i najveće stradanje uopšte u ovom delu Evrope. Te žrtve doduše uvek spominjane, ali decenijama marginalizovane, umanjivane, izvrgavane raznim kalkulacijama, moraju da dobiju zasluženo mesto u kolektivnom pamćenju, ali pre toga treba da naučimo nešto o njima, baš kao što je i rekao kolega Jovanov. Evo jednog primera, mladi odlaze u Poljsku na ekskurzije. Kada se ide u Krakov gotovo je obavezan izlet u logor Aušvic Bikernau, što je naravno i normalno i potrebno jer je to mesto najvećeg stradanja ikada, ali da li ste ikada čuli da se organizuje ekskurzija za Memorijal park u Jasenovcu koji je na tri sada vožnje od Beograda? Odgovor je ne. Muzej žrtva genocida je u svom dosadašnjem radu prikupio ogromnu građu o stradanjima na prostorima NDH, organizovao i sproveo brojne projekte, naučne skupove i oni su imali za cilj da se na osnovu činjenica dođe do istine o događajima na tim prostorima. Istina je samo jedna – uništiti jedan narod ne samo biološki, već i njegovu kulturu, veru, tradiciju, sve ono što čini identitet jednog naroda. Završila bih svoje izlaganje kratkim osvrtom koji je takođe borba za istinu, a tu borbu vodi već nedeljama predsednik JS, gospodin Marković. Ovaj slučaj od samog starta je jedno čisto politikanstvo jer je osnova svega, laž i intriga. Mi očekujemo rasplet ove izmišljene afere i verujemo da će institucije ove zemlje raditi svoj posao i da će svi oni koji su plasirali ove nimalo naivne laži odgovarati u skladu sa zakonom u najskorije vreme. Hvala.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Zagorki Aleksić. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević. Izvolite.
Poštovana potpredsednice Skupštine, uvažena ministarka sa saradnicima, poštovani građani Srbije, povodom rasprave koja se vodila i koja se vodi vezano za stradanje srpskog naroda i za genocid koji je učinjen srpskom narodu ja ne mogu da govorim, govoriće o tome moje koleginice, ali ono što želim da kažem, a to je da nije dobro da se ponovo delimo, jer smo platili kroz istoriju veliku štetu i veliko stradanje srpskog naroda, da o tome treba da govori istorija, da kaže sud i institucije, kao što je otvaranje muzeja. Mi smo u obavezi kao narodni poslanici, kao narodni predstavnici, zbog našeg stradanja da ne dozvolimo da do toga više ikada dođe. Ali, takođe mislim da nosimo obavezu, jer smo narodni predstavnici, da damo odgovor na sledeće pitanje – kako će Srbi u Srbiji, a posebno Srbi na Kosovu i Metohiji, Srbi u Republici Srpskoj, Srbi u Crnoj Gori, Srbi u Makedoniji da žive narednih pet, 10, 15, 50 godina? Mi odgovor na tu sudbinu, na život našeg naroda moramo da damo, jer nosimo obavezu, a naše rukovodstvo, državno rukovodstvo, predsednik države, Vlada, Skupština je na dobrom putu i mislim da će rezultati o budućnosti našeg naroda i naših generacija biti veoma pozitivni i dobri. Ja sam se opredelio da danas govorim o dve druge tačke dnevnog reda. Narodna skupština i danas ima na dnevnom redu nekoliko važnih Predloga zakona, a ja ću govoriti o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima u prevozu u železničkom saobraćaju. Pravo na rad jedno je od značajnijih i najkompleksnijih socijalno- ekonomskih prava i jedno od temeljnih prava našeg zakonodavstva. Nažalost, u stvarnosti, u savremenom svetu nije sve idealno. Mnogi ljudi iz različitih razloga nemaju mogućnost da ostvare ovo svoje pravo i veoma je važno da država i u slučaju nezaposlenosti, privremene ili trajne brine o svojim građanima i pruža im obavezno osiguranje za slučaj nezaposlenosti. Naše zakonodavstvo i naša državna politika to omogućavaju i zahvaljujući tome poslednjih godina se možemo pohvaliti velikim padom stope nezaposlenosti. Možemo reći da stopa nezaposlenosti od oko 9% predstavlja najnižu u poslednjih nekoliko decenija. Tu stopu smo očuvali i u prošloj godini. Uprkos globalnoj krizi, izazvanom pandemijom Kovida 19 država je svojim merama, podrške privredi, posebno najugroženijim delatnostima i uspešnom koordinacijom monetarne i fiskalne politike obezbedila poboljšanje poslovnog investicionog ambijenta. Pohvalio bih, kao dobru meru i projekat „Moja prva plata“, u okviru koje je zaposleno oko 8.500 mladih, različitih struka i nivoa obrazovanja. Trenutna struktura nezaposlenih prema podacima Nacionalne službe za zapošljavanje je takva da više od 56% prijavljenih na tržištu rada su žene, ali ohrabruje to što je u 2020. godini od ukupnog broja zaposlenih 55% su žene. Važno je takođe istaći da se trend rasta broja zaposlenih na neodređeno vreme koji je započeo 2015. godine nastavlja sve do danas. Najveći rast zaposlenosti u toku prethodne godine zabeležen je u regionu Šumadije i zapadne Srbije, kao i u Beogradu, dok je najveća stopa nezaposlenosti, tradicionalno na jugu i istoku Srbije. Ono što je otežavajuća okolnost jeste izrazit depopulacioni trend, kao karakteristika demografskih kretanja u Srbiji u prethodnim decenijama. Nažalost, broj stanovnika od poslednjeg popisa manji je za skoro 300.000, a demografska tranzicija posebno utiče na smanjenje stanovništva radnog uzrasta. Izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti precizira se da osnovni dokument Javnih politika u oblasti aktivne politike zapošljavanja budu strategija zapošljavanja koja će se donositi za period od šest godina, a aktuelna je za period od 2021. do 2026. godine i akcioni plan za sprovođenje ove strategije koji će se donositi za trogodišnji period. Pohvali bih takođe mere aktivne politike zapošljavanja koje su usmerene ka manje razvijenim područjima, poput većih subvencija za zapošljavanje, teže zapošljivih kategorija, kao i mere podsticanja uravnoteženih, regionalnog razvoja i usmeravanje investicija u nedovoljno razvijene regione. Osvrnuo bih se i na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju. U današnje vreme u Srbiji većini putnika voz ne predstavlja prvi izvor prevoznog sredstva, ali kada je železnički saobraćaj tek počinjao, krajem 19. veka, vozna kompozicija nije služila samo za transport, već je predstavljala svojevrsan prozor u svet. Temelji srpskih železnica su postavljeni u Kneževini Srbije 1878. godine na Berlinskom kongresu, kada su se srpski zvaničnici obavezali da će izgraditi prvu prugu od Beograda do Niša, a onda i dalje ka jugu do bugarske granice. Redovni železnički saobraćaj u Srbiji odvija se od 1884. godine, da bi u narednom veku postao omiljeno prevozno sredstvo mnogih, od običnog čoveka, do visokih državnih funkcionera. U drugoj polovini 20. veka puno se ulagalo u železnicu, ali od poslednjih velikih investicija u železnicu prošlo je gotovo 40 godina. „Železnica“ je zbog toga prilično zastarela, a posledica toga jeste pad interesovanja za železnički transport. Danas većina putnika kao razlog izbegavanja putovanja vozom navode kašnjenja, predugo trajanje puta, a ponegde i dotrajalost infrastrukture i zastarelost vagona. Da bi putovanje vozom ponovo postalo aktuelno potrebna je i modernizacija „Železnice“ i promocija „Železnice“ kao funkcionalnog, jeftinog i bezbednog vida saobraćaja. Upravo danas Srbija radi na velikim projektima modernizacije i obnove „Železnice“. Tako se do kraja 2021. godine planira završetak radova na brzoj pruzi Beograd-Stara Pazova-Novi Sad sa brzinom od 200 kilometara na čas. Od Beograda do Novog Sada moći ćemo da stignemo za 30 minuta. Srbija je prvi put u svojoj istoriji nabavila vozove za brzine od 200 kilometara na sat koji će saobraćati na pruzi za velike brzine Beograd-Novi Sad-Subotica. Ovo su najsavremeniji evropski vozovi modernog dizajna, udobni, a uključuju i mesta za smeštaj osoba sa smanjenjem… Ovakvi vozovi će predstavljati sliku moderne Srbije koja ide u korak sa najsavremenijim tehnologijama i koja je spremna da ulaže u budućnost. „Železnica“ Srbije započela je i rekonstrukciju pruge Prokuplje-Kuršumlija-Merdare na deonici gde su prošlogodišnje poplave oštetile i odnele delove koloseka. Ovo predstavlja veliki problem meštana Gornje Toplice i Kosanice kojima je voz bio jedina veza sa svetom. Do kraja avgusta očekuje se završetak ovih radova. Novim izmenama i dopunama ovog zakona jača se odgovornost prevoznika, a putnicima se obezbeđuju prava koja su na nivou evropskih standarda. Tako je predviđeno da kada voz kasni duže od sat vremena putnik može da prekine putovanje i zatraži da mu se vrati sav novac koji je dao za voznu kartu. Ako ipak odluči da nastavi putovanje putnik može tražiti deo novca. Verujem da dolazi vreme kada ćemo se vratiti putovanjima modernim i brzim vozovima kojima smo nekada putovali širom Evrope. Na kraju, želim da u svoje ime i u ime poslaničke grupe Socijalističke partije podržim sve zakone iz ovog pretresa. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Zvonimiru Steviću. Reč ima narodni poslanik Sandra Joković.
Zahvaljujem predsedavajuća. Poštovana ministarka sa saradnicima, kolege poslanici, uvaženi građani Republike Srbije, pred nama je danas set zakona koji su važni za sve građane Srbije, pogotovo za romsku populaciju. Prva tačka dnevnog reda je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti. Nezaposleni, u smislu ovog zakona, jesu lica od 15 godina života do ispunjavanja uslova za penziju najkasnije do 65 godine. Lica koja nisu zasnovala radni odnos, a vode se na evidenciji nezaposlenih i aktivno traže posao. Primena zakona počela je od 1. marta 2020. godine. Cilj ovog propisa je da radno angažovani preko agencije imaju jednaka prava i uslove iz radnog odnosa isto kao i zaposleni kod poslodavaca. Korisnici jednakih uslova rada odnose se na trajanje i raspored radnog vremena, prekovremeni rad, odmor u toku rada, dnevni i godišnji odmor. Prijavljivanje zaposlenih kod Nacionalne službe za zapošljavanje i podnošenje prijave u zakonskom propisanom roku od 30 dana od dana prestanka osiguranja radi ostvarivanja punog obima rada. Pravo na novčanu naknadu imaju nezaposleni koji su pre gubitka posla bili osigurani u periodu od godinu dana bez prestanka ili sa prekidima u trajanju do 18 meseci. Tri meseca novčane naknade imaju lica koja su radila od jedne od pet godina, šest meseci sa radnim stažom od pet do 15 godina, devet meseci sa radnim stažom od 15 do 25 godina i 12 meseci staža dužim od 25 godina, novčana naknada nezaposlenima na period od 24 meseca ako nezaposlenom nedostaje dve godine do penzije. Veliki broj Roma zaposlio se u novootvorenim firmama, takođe u javnim komunalnim preduzećima, kao što su vodovod, čistoća, veliki broj Roma radi preko agencije na privremenim poslovima, javnim radovima i zato je važno da u slučaju nezaposlenosti znaju kakva prava mogu ostvariti. Nacionalna služba za zapošljavanje je i ove godine objavila javni poziv za sledeće vrste pomoći pri zapošljavanju: Javni poziv nezaposlenima romske nacionalnosti za dodelu subvencija pri zapošljavanju u 2021. godini, Javni poziv za realizaciju mera stručne prakse u 2021. godini, Javni poziv poslodavcima za dodelu subvencija za zapošljavanje nezaposlenih lica iz kategorije teže zapošljivih, od kojih su i Romi. Ovo je dobar primer brige države, imajući u vidu statistički podatak da 50% romske dece upiše osnovnu školu, 10% srednju, a do fakulteta stigne 1%, što je poražavajuće, ali zahvaljujući afirmativnim merama i stipendiranju romskih učenika ovaj procenat će da se poveća, a samim tim i stopa radno angažovanih. Kako sada država pomaže romskoj populaciji u svim segmentima, tako su i Romi uvek bili uz svoju državu. U Drugom svetskom ratu, rame uz rame sa Srbima i Jevrejima stradali su i Romi, bili su žrtve Holokausta i Jasenovca. Ukupan broj žrtava je preko 1.706.000, od toga je 392.775 Srba, Jevreja 52.511 i Roma 10.924. Ovi podaci su prikupljeni zahvaljujući Muzeju genocida od 1941. do 1945. godine, a taj broj je daleko veći. Radi trajnijeg sećanja na žrtve genocida, muzej se bavi prikupljanjem i obradom podataka o genocidu, država i drugi organi su dužni da muzeju dostavljaju građu o zločinu kojom raspolažu, a koji su u skladu sa ovim zakonom. Cilj je poimenično utvrđivanje žrtava Drugog svetskog rata sa punom identifikacijom, bez obzira na versku, etničku i nacionalnu pripadnost. Ono što želim da napomenem je da su Romi bili žrtve genocida, a nakon Drugog svetskog rata često su bili i meta asimilacije, što znači prinudna sterilizacija kako bi se stopa nataliteta smanjila. Ali takođe želim da kažem da pod romskom zastavom nije vođen nijedan rat. Zajedno sa svojim kolegama poslanicima, Vladom Republike Srbije, predsednikom Aleksandrom Vučićem na čelu, nastavićemo da se borimo za uspešniju i bolju Srbiju u kojoj će Romi imati još bolje uslove za život, rad i lični razvoj. Hvala.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Sandri Joković. Reč ima narodna poslanica dr Vesna Ivković. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažena ministarko sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, teško je posle izlaganja naše drage koleginice gospođe Smilje Tišme, koja je živi svedok stradanja Srba, pričati o genocidu, ali ja ću pokušati. Podsetiću vas da pojam genocida koji se svrstava u najteža međunarodna krivična dela često se kaže da je genocid zločin nad zločinima. Odnosi se na najekstremniji, najdrastičniji i najbrutalniji zločin namernog uništavanja nacionalnih, etničkih i religijskih grupa. Termin genocida usvojen je na zasedanju Generalne skupštine Ujedinjenih nacija 1946. godine, nakon Drugog svetskog rata. Nažalost, srpskom narodu je dobro poznata reč genocid. Osetili su ga Srbi na svojoj koži. Genocid nad Srbima predstavlja sistematski progon i istrebljenje Srba od strane fašističko-ustaškog režima u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj u periodu između 1941. i 1945. godine. Genocid je sprovođen kroz brutalna pogubljenja u logorima smrti, kroz masovna ubistva, deportacije, etnička čišćenja i prisilna preobraćanja. Srbi su ubijani i u Bosni i Hercegovini i u mnogim drugim mestima koja su bila prostor tzv. Nezavisne Države Hrvatske. Bacani su u jame, reke, stradali su i na raznim drugim gubilištima. Stradanja Srba nisu se završila Drugim svetskim ratom. Devedesetih godina, po raspadu Jugoslavije, proterivani su sa svojih ognjišta i ubijani. "Bljesak“ i „Oluja“ su primeri stradanja Srba, a onda krajem 90-ih NATO bombardovanje nazvano je „Milosrdni anđeo“. Stradali su opet Srbi. Zatim organizovani progon Srba sa Kosova i Metohije. Srbi su mučeni, zastrašivani, spaljivane im kuće, otimana imovina, što je dovelo do iseljavanja preko 200.000 Srba sa svojih ognjišta. To je bio 20. vek za Srbe, koji su u najvećim ratovima bili na strani saveznika i antifašista. Zato ne smemo da zaboravimo našu istoriju i sećanje na te heroje i stradalnike koji su svojim životima platili to što su Srbi, Jevreji ili Romi. Ubijani su na najsvirepije načine, hladnim oružjem, otrovima, gasovima, noževima i drugim. Danas, a posebno u ovoj godini kada se navršava 80 godina od formiranja jasenovačkih logora smrti i prvog ustaškog zločina nad Srbima i Jevrejima, svi smo kao pojedinci, ali i kao društvo u celini, kao potomci žrtava genocida, imamo odgovornost za budućnost, da se ne zaboravi ono što se desilo i da se nikada više ne ponove takva stradanja Srba. Moramo što češće podsećati našu, ali i međunarodnu javnost, upoznati je sa našom istorijom, baš kao što je to uradio i naš predsednik Narodne skupštine Ivica Dačić, kada je u Njujorku, kao ministar spoljnih poslova, u Ujedinjenim nacijama otvorio izložbu „Jasenovac – Pravo na nezaborav“, koju je u potpunosti organizovalo Ministarstvo spoljnih poslova. Cilj ove izložbe nije bio samo da se upozna međunarodna javnost sa najmračnijim poglavljem Drugog svetskog rata i stradanjima srpskog, jevrejskog i romskog naroda, već i da upozori na opasnosti od oživljavanja ustaške i fašističke ideologije koja je dovela do takvih strahota. Ne smemo rizikovati i dozvoliti da neko drugi izvrće i prekraja našu istorijsku prošlost, jer se time revitalizuju i negiraju fašističke, genocidne i zločinačke politike prema celim narodima. Zato i postoje mnoge istorijske ustanove, kao što su arhivi, muzeji i druge, koje prikupljaju, obrađuju, istražuju i čuvaju našu istoriju od zaborava. Muzej žrtava genocida osnovan je Zakonom o osnivanju muzeja žrtava genocida iz 1992. godine, jer socijalisti su uvek negovali kulturu sećanja i obeležavali važne istorijske datume, što će uvek činiti i u budućnosti. Muzej se bavi prikupljanjem, obradom i korišćenjem podataka o genocidu nad Srbima, Jevrejima, Romima i pripadnicima drugih naroda i nacionalnih manjina. Muzej žrtava genocida je registrovan sa sedištem u Kragujevcu, a celokupna delatnost, sem računovodstvenih poslova, odvija se u Beogradu, u kojem se nalazi i radni prostor organizacione jedinice muzeja. Naime, ovim predlogom zakona potrebno je izvršiti pravno ujednačavanje regulacije Muzeja žrtava genocida sa Zakonom o kulturi, čime će se ova ustanova izjednačiti sa drugim ustanovama zaštite. Predlogom zakona utvrđuje se sedište Muzeja žrtava genocida u Beogradu, gde se on već i nalazi i funkcioniše i na taj način će se izvršiti i njegova registracija u Privrednom sudu u Beogradu, a ne kao do sada u Privrednom sudu u Kragujevcu. Kao što sam na početku svog izlaganja rekla, zločin genocida smatra se najtežim međunarodnim krivičnim delom. Ono što genocid izdvaja od ostalih međunarodnih krivičnih dela jeste postojanje genocidne namere koja je usmerena na uništenje neke nacionalne, rasne, verske ili etničke kulture, a odgovornost za njegovo izvršenje ne zastareva. Zato ne smemo da zaboravimo sve ove nevine i nedužne žrtve i njihova stradanja u zloglasnim logorima NDH i onih stradalih kod nacista i fašista koji su želeli da naprave svet samo za svoju tzv. višu rasu, a njihove žrtve su bile krive samo zato što su Srbi, pravoslavci, Romi, Jevreji. Na nama i budućim generacijama je da negujemo uspomenu i kulturu sećanja na sve njih i čuvamo je od zaborava. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici dr Vesni Ivković. Reč ima narodna poslanica Olivera Ognjanović.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvažena ministarsko sa saradnicama, govoriću o izmeni i dopuni Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti zato što je sada potrebno ostvariti kontinuitet u sprovođenju politike zapošljavanja u skladu sa potrebama nacionalnog tržišta rada i nastaviti sa usaglašavanjem sa standardima EU i nove strategije zapošljavanja u Republici Srbiji za period od 2021. do 2026. godine u skladu sa akcionim planom zapošljavanja. Srbija je tokom prethodnih pet godina ostvarila značajan napredak ka uspostavljanju makroekonomske stabilnosti i održivog privrednog rasta. Uspešna koordinacija monetarne i fiskalne politike, kao i dosledno sprovođenje fiskalne konsolidacije povoljno su uticali na poboljšanje poslovnog i investicionog ambijenta. Privredni rast Republike Srbije ključan je makroekonomski pokazatelj od kog zavisi održivo povećanje životnog standarda stanovnika u proteklih pet godina. Maksimalna godišnja stopa realnog rasta BDP-a od 4,5% dostignut u 2018. godini. Mere fiskalne konsolidacije i aranžman sa MMF uticale su na smanjenje javnog duga na 52,9% BDP-a u 2019. godini, a činjenica je da su upravo strane direktne investicije u dobroj meri uticale na porast privredne aktivnosti i rast zaposlenosti. Stanje na tržištu rada ukazuje na značajan oporavak tržišta rada u periodu od 2015. do 2019. godine, smanjena je stopa nezaposlenosti, zaposleno stanovništvo konstantno raste, pa je broj zaposlenih povećan za 262 hiljade u periodu od 2015. do 2019. godine. Razvoj savremenog finansijskog tržišta uslovljen je procesima inovacije i konkurencije koje vode stalnom kreiranju novih finansijskih instrumenata i širenju tržišta. Ovo je smer politike kojom se vodi naša Vlada i ovo je politika kojom je Vlada stekla poverenje stranih investitora. Na rast investicija uticale su određene reforme kao što je to slučaj sa reformama tržišta rada, ubrzanje i procedura odobravanja građevinskih dozvola, širenje primene elektronske uprave i drugo. Za ovu godinu se očekuje da će drugo tromesečje biti prekretnica privrednom oporavku i doprineti rastu BDP-a između 5% i 6%. Od početka godine zaposlenost je stabilna iako većina privrednih delatnosti i dalje trpi posledice pandemije dok su epidemiološki rizici i dalje prisutni. Do sada je Vlada Republike Srbije na čelu sa predsednikom Vučićem zaista pokazala veliku ozbiljnost i odgovornost. Svako obećanje je ispunjeno, od rasta plate i penzija do smanjenja nezaposlenosti na ispod 8% i povećanje životnog standarda. Da podsetim, da je 2013. godine nezaposlenost bila veća od 25%, da je Srbija 2014. godine bila na ivici bankrota, da smo 2014. godine imali javni dug veći od 70% BDP-a. Vraćamo i vratili smo sve pare koje su dosovci zadužili, nemamo inflaciju, držimo stabilan kurs, gradimo autoputeve, fabrike, bolnice sada dva puta više nego ikada. Ove godine 10 opštih bolnica, škole se renoviraju, a oni ranije nisu izgradili baš ništa. Spremamo se da gradimo fabrike otpadnih voda, brzu prugu do Niša, Preševa i Dimitrovgrada, Novog Sada stvaramo novo modernu Srbiju i svi to vidimo i osećamo. Radimo na očuvanju kulturnog nasleđa i očuvanju nacionalnog identiteta. Paketima ekonomske pomoći smo ostvarili mere za očuvanje privredne stabilnosti. Sada smo uspešna i jaka Srbija i mnogim to smeta. Pregurali smo jedan jako težak period, a sve zahvaljujući odgovornosti i mogućnosti da se vakcinišemo. U svakom mestu na mnogo punktova imamo mogućnost da biramo vakcinu i hvala svim zdravstvenim radnicima koji su nadljudskom snagom polagali da se sačuvaju životi i danonoćno se žrtvovali u kovid centrima. Đilasovci su prvo rekli da nema vakcina, a onda su se vakcinisali među prvima. Sada govore protiv vakcina, što je jako opasno i neozbiljno, jer se ceo svet bori da sačuva život. Za sve ove godine nismo izazvali nijedan sukob, čuvali smo mir iako smo stalno na udaru. Niko od nas ne preti i ne napada, ne upada, kao što su oni u RTS i Narodnu skupštinu. Odgovornom politikom, ozbiljnošću i brigom i građanima, vojsci, policiji, ekonomiji, životu, napretku, sprovođenju planova i projekata, naš predsednik je izdržao i svakodnevno trpi svakakve udare da bi država i dalje napredovala, da bi održali mesto koje držimo u Evropi, među prve tri države po brzini napretka. Zato oni koji kriju svoja nedela i račune sa pokradenim parama građana, zato ti isti rade o glavi predsedniku Vučiću, zato im smeta njegova porodica. Koliko su para građani izneli iz Srbije, koliko smo bolnica, firmi, puteva mogli da izgradimo tim parama, da otvorimo novih radnih mesta i da podelimo vama građanima. Mi smo danas od gubitnika postali pobednici. Gradimo Srbiju koju nekoliko desetina godina niko nije gradio. Predani rad, disciplina i štednja doveli su do ozdravljenja srpske ekonomije. Srbija želi da ostavi stabilne javne finansije generacijama koje dolaze. Želimo da se obezbedi stabilnost za rast u godinama i decenijama koje slede. Danas je Srbija zemlja koja neguje prijateljstvo i saradnju sa istokom i zapadom, sa Evropom i Rusijom, sa zemljama iz regiona i sa najvećim svetskim ekonomskim liderima. Sve zajedno daje rezultate na koje smo ponosni i zato su građani dali svoje poverenje predsedniku Vučiću i SNS. Poverenje koje nećemo izneveriti i nastavićemo da se borimo za lepšu budućnost, zato ću u danu za glasanje podržati sve predložene zakone. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja ću govoriti o jednom genocidu o kome se ovde malo govorilo. Naređenje neprijateljskog vojnika koga smo primili za vođu dva, tri, šest, osam. Kada uđete u Srbiju, pobiti sve kulake, velikosrpsku buržoaziju, industrijalce i tako dalje, da ne čitam sve redom. Taj genocid koji je izvršen iz ideoloških razloga, koji je zamišljen u Drezdenu, da li je tako kolega Martinoviću, 1928. godine, kada je rečeno da od jedne velike države, Kraljevine Jugoslavije treba napraviti zbir nacionalnih država, što su i uradili posle oslobođenja. Rascepali su jednu državu na šest malih država, od tih šest malih država sada su pet drugorazredni i treće razredni protektorati. Započeli su postupak i završili su ga. Posebno je bio tragičan početak. Sećate se Ličkog ustanka, ustaša u Lici kojoj je Komunistička partija podržala, doslovce govoreći u Proleteru, organu Centralnog komiteta, da se Komunistička partija stavlja na ustašku stranu ličkih i dalmatinskih seljaka i da dužnost je svakog komuniste da taj pokret pomogne i predvodi. Tada Artukoviću i kompaniji nije uspelo, pa su pobegli u Italiju, ali ta ideološka težnja da se preuzme vlast u Kraljevini Jugoslaviji i ona rasparča je realizovana od 1941. godine do 1945. godine, da Jajce ne spominjem. Nije tačno da će ustaška noga prvi put kročiti sada na Kosovo kada dođe kontingent hrvatskih vojnika, neka pokušaju da naprave neki svoji punkt. Ustaška noga je kročila 1944. godine. Ovo je Marko Mesić. Sećate se dobro Stipe Mesića. Ovo je komandant 369. ustaške bojne ojačane pukovnije koja je pala na Staljingradu. Staljin ih je zarobio, obukao u uniforme i poslao u Srbiju. Ustaška noga je 1944. godine ušla u Beograd. Marko Meseć je na Dedinju u crkvi, pravoslavnoj crkvi pucao u glavu Isusa Hrista. Svi Srbi su 1944. godine u Srbiji, bili taj ustreljeni Isus Hrist, sigurno. Ne samo Srbi, u Vojvodini su stradali i Nemci i Mađari. To je takođe bio ideološki genocid. Svi Srbi su ustreljeni na takav način; 35.000 je ubijeno bez suda, samo na teritoriji Srbije, drugih 35.000 je ubijeno u poterama ili u improvizovanim suđenjima, koja su bila onako preki sud, osude te, streljaju pa se posle žali. Ovo je drugi primerak, veličanstveni. Ovo je pilot Kraljevine Jugoslavije, zvao se Franjo Pirc, koji je odmah na početku rata prebegao u Zemun na ustašku stranu. Njegov partner u avionu je zarobljen a on je otišao kod Pavelića i bio je, gospodine Martinoviću, član glavnog stožera za vazduhoplovstvo, kod Pavelića. Ova osoba 1944. godine postaje komandant oslobodioc ratnog vazduhoplovstva nove Jugoslavije. On raspisuje, traži da se svi predratni piloti jave za promenu rasporeda u Pančevu. Sedamdeset i dva predratna pilota, koja su oborila 154 nemačke agresorske letelice, koji su bombardovali aerodrome u Austriji, Mađarskoj i Bugarskoj, odakle su dolazili avioni, što je pravilo u ratu, u selu Jabuka kod Pančeva, streljaju 72 predratna pilota, bez ikakve krivice iz kraljevske vojske, u kraljevsku vojsku, uz dozvolu kralja Aleksandra, a da svi dobiju činove itd, pa iz kraljevske vojske u NDH, pa iz NDH u Beograd, pa onda pokupiše one koji su pružali otpor Hitleru i postreljaše ih u selu Jabuka i teško da im se zna grob. Mislim da ne postoji nikakvo spomen-obeležje. To je genocid o kome treba takođe da pričamo. Posle Hrvata, oslobodioci su napravili najveći genocid. Uvek sam tvrdio da mi nemamo toliko problema sa neprijateljima, da mi često vodimo borbe dok svi vode borbe protiv nas, mi vodimo borbe između sebe. S tom praksom treba prestati, ali pre toga treba da saopštimo svim građanima šta je bilo, da su postojala dva pokreta ali je došlo do surove odmazde 1944. godine, jer je navodno Srbija bila kraljevska itd, i trebalo se osvetiti, što se i desilo, ta osveta je bila žestoka i nije bila samo na Srbima, bila je u Vojvodini i na Mađarima, na onima koji nisu učestvovali ni u kakvom zločinu i na Nemcima Folksdojčerima koji su mnogi nevini postradali i po prvi put su na teritoriji Srbije od strane novih oslobodioca u kojih su 95% bili Srbi formirani logori za takve ljude. Dotle toga u Srbiji nije bilo. Dame i gospodo narodni poslanici, imam tu jednog koji se zvao Franjo Tuđman. Evo ga ovde, kao oslobodioc Beograda i sa njime Branko Kandić, kažu da je bio otac Nataše Kandić. E to su ti čuveni oslobodioci, onda možete mislite šta bi nam se desilo kada bi opet takvi oslobodioci došli na teritoriju Srbije. Dame i gospodo, ovde imam jedan veličanstven primerak, da tako kažem, nekog gotovo novog „Ustaškog pokreta u Crnoj Gori“. Mislim da preteča nosioca te ideje je Jovo Kapičić, koji kaže – nismo imali milosti, a to je inače čovek koji je osnovao Goli otok, ali pre nego što je osnovao Goli otok, pobio je Srba da ni on ne zna koliko. Nismo imali milosti, bili smo okrutni, jer smo čistili smeće. To je tada bilo kao da sam Bog, nije bilo propisa, a mogli ste da sudite i da odlučujete. Šta ja sada da se mirim sa nekim kome sam brata već ubio. Srbija je većinom bila za četnike, ne za partizane, to vam ja kažem. Srbija je bila vezana za Kralja dinastije i crkvu, koja je u duši naroda, intelektualaca, kakav je bio Slobodan Jovanović, rekao je Kapičić, za dnevni list Blic, 17. septembra 2009. godine u Beogradu. I onda se čudite šta se dešava u Crnoj Gori. U Crnoj Gori, on je govorio da je Srbija zajahala Crnu Goru, nijedan Srbin iz Srbije nije bio predsednik kućnog saveta u Crnoj Gori, a kamoli neki funkcioner. Obrnuto. Nema funkcije koju nisu zauzimali u Republici Srbiji. Oni kažu da su Srbi u Crnoj Gori, koji tamo žive vekovima, vekovima pre Montenegrina, koji su znali da su bili Srbi, kao Njeguš što je bio Srbin. Oni su vekovima živeli tamo, oni kažu da su oni izvršili agresiju sami na sebe. Ne, nije tačno. Montenegrini su izvršili agresiju na Srbe u Crnoj Gori i to je surova činjenica, kao što su izvršili agresiju, recimo ekonomsko političkog tipa, i u samu Srbiju i na funkcionerska mesta u Srbiji. I danas mi opet, mira radi, „mira radi“ pa to pod znacima navoda, ako smo za mir, je ne verujem da su oni za mir, jer ta ideja i dalje živi u njihovim glavama. Ideja Jove Kapičića koji kaže – bio sam bog, kad sam ubio brata, što ne bi ubio i njega itd. To je ono što u Srbiji mi nismo priznali, Hrvati, Blajbuk su podigli kao onaj ustaški pokret koji je likvidiran, podigli na visoke osnove, to su kao bile žrtve itd. Mi ne umemo da osudimo žrtve koje su napravljene, da bi se Jugoslavija koja je napravljena, bila srpskom krvlju od Balkanskih ratova, Prvog svetskog rata, koja je napravljena jedna velika država koja je razorena, da bi se pravile male države, u korist nekih nacija, koje su učestvovale u Prvom svetskom ratu protiv Srba, pa i u Drugom svetskom ratu. Umesto da budu kažnjeni, oni su bili nagrađeni, a mi u Srbiji nemamo snage da priznamo – da, bilo je, nije Srbin vodio, već okupatorski vojnik koga smo priznali za vođu, on je vodio taj pokret, on se osvetio Srbima, nego i Mađarima i Nemcima, koji nisu bili odgovorni za zločine, koji su napravljeni nad Srbima u Srbiji. Mi moramo da nađemo snagu za to. Ne tražim da naše razlike budu podele, ali da razlike ne bi bile podele, moramo da priznamo i ovaj drugi genocid, niti ga je izvršio bilo ko, ko je u ovoj sali, niti njegov neki predak, ne možemo zbog ideoloških naslednih razloga da sada mi, ne priznamo onaj genocid koji se desio 1944, 1945. pa sve do 1953. godine. Ne možemo da ne priznamo, moramo da imamo snage, da su ljudi ubijani, da bi im se otela imovina, da je Dedinje zauzeto da bi se oslobodioci uselili. Nismo se kolege, niko od nas se nije uselio na Dedinje, nemoj da zastupamo one koji nisu vredni našeg zastupanja. Mi jednostavno moramo da znamo, ne možemo da idemo u sukobe više sami sa sobom. Moramo ovaj genocid priznati, u suprotnom može nam se to ponoviti. Zapamtite, ako dođe do sukoba, opet sami sa sobom, sigurno opet gubimo mi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Predrag Rajić. Izvolite.
Hvala, poštovana predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani, danas raspravljamo o jednoj neobično važnoj temi. Rekao bih da ova sednica ima jedan otrežnjujući, svečani i po malo tužni karakter. Ne možemo da ne budemo tužni svaki put kada se zagledamo u našu istoriju i kada zaključimo da prosto gotovo da nema datuma u našoj prošlosti koji nije obeležen nekim srpskim stradanjem. Mi smo svoju kuću izgradili na sred puta. Izgradili smo je na raskrsnici, mnogi su zavojevači dolazili ovde. Mnogi su pokušavali da se domognu našeg prostora, naše teritorije, naših resursa, ali nisu svi pokušavali da nas unište u potpunosti. Mi danas govorimo o jednoj važnoj temi, o temi koja treba da bude u kontinuitetu prisutna je u našem društvu, koja treba da se obradi na jedan adekvatan i akademski način i zato mi je neobično drago što upravo ovo telo i ovaj saziv raspravlja na ovu temu, naročito zbog toga što u njemu imamo rekordan broj mlađih narodnih poslanika. Srpski narod je mnogo uložio u ideju Jugoslavije, zapravo uložio je ubedljivo najviše, a od te ideje smo dobili ubedljivo najmanje dobrog. Naša elita je u 19. veku bila zanesenjak te ideje, veliki Njegoš je pisao čak o Jugoslaviji, maštalo se o njoj o prečanskim krajevima, retko ko je trezveno sagledavao tu temu poput Svetozara Miletića, retko ko je znao zapravo na šta cela ta ideja može da izađe i koliko skupo može da nas košta. To otrežnjenje je došlo u XX veku na najokrutniji i najsvirepiji mogući način. Genocid koji je nad Srbima izveden u tzv. nezavisnoj državi Hrvatskoj jeste jedan od najmonstruoznijih zločina koje je fašistička ideologija zla u svom ustaškom ruhu izvršila i tom Drugom svetskom ratu koji se sam po sebi bio veoma surov, mi smo, zapravo imali na ovim prostorima takve zločine od kojih se ledila krv u žilama, čak i nemačkim nacistima. I to ne govorim napamet. Imate sijaset dokumenata koji su slali italijanski fašisti, nemački nacisti sa ovog prostora u kojima su govorili o tome koliko je zapravo ustaški režim bio okrutan i na koji način se obračunavao u prvom redu sa Srbima, ali i sa Jevrejima, Romima i svima onima za koje su smatrali da su neprijatelji države i da nisu dostojni da žive u toj monstruoznoj tvorevini NDH. Ti ljudi su ubijeni dva puta. Ubijeni su tokom genocida u NDH, prvi put. Drugi put su ubijeni kada je veo zaborava bio postavljen na njih za vreme komunističke Jugoslavije. O tim žrtvama se nije govorilo dovoljno, a neretko se srpski predznak brisao i govorilo se o tome da su oni padali zbog toga što su bili antifašisti što su bili Jugosloveni, što su bili rodoljubi. Nije sporno da su oni bili antifašisti, rodoljubi, sporno je to što smo mi u to vreme živeli u državi i u društvu u kom su Srpkinje rađale Jugoslovene, a Hrvatice Hrvate. Meni nije nejasno zbog čega mnogi ljudi koji pripadaju nešto starijim generacijama sa setom gledaju na Jugoslaviju jer se, pre svega prisećaju svoje mladosti. Titova Jugoslavija jeste imala neke elemente koji su bili definitivno za one koji su u njoj živeli, kvalitetni i pozitivni, zato što je davala neku mogućnost ostvarivanja egzistencije, određene bezbednosti, neki okvir u kom su se mogli ostvarivati lična ambicija. Ali, moja sećanja, recimo na Jugoslaviju je bitno drugačije. Moje prvo sećanje na Jugoslaviju datira iz 1991. godine kada sam tada kao četvorogodišnji dečak u bolnici u Somboru bio zbog upale pluća i na hodniku video jednog momka pripadnika JNA koji je na nosilima umro preda mnomzato što je bio smrtno ranjen na vukovarskom ratištu i donet tu. To je moje prvo sećanje na Jugoslaviju. I ja taj lik ne mogu nikada da zaboravim. Takođe, ne mogu nikada da zaboravim 1995. godinu kada sam na TV ekranu gledao kolone srpskih izbeglica koje su bežale iz Republike Srpske Krajine, bežale pred pomahnitalom ludačkom ideologijom zla, koja je za cilj upravo imala da okonča proces koji je Pavelić započeo 1941. godine, a okončao Franjo Tuđman, Titov general i neko ko je definitivno bio lider, koji je trebao da sublimira zapravo tri vrste ideologije u Hrvatskoj koje su imale isti cilj, a taj cilj je bio nezavisna i samostalna Hrvatska, etnički očišćena od Srba. Mi moramo baš ovde u Beogradu da govorimo mnogo više o zločinima genocida koji se desio nad srpskim narodom pogotovo u tzv. NDH i iz još jednog momenta. U našem glavnom gradu, nažalost, mnogi Srbi boluju od jedne bolesti koja se zove - kroatofilija. Ja nemam nikakav problem sa tim da neko ceni i poštuje kulturu bilo kog naroda. Ja lično nemam baš ništa protiv hrvatskog naroda i hrvatske države štaviše, ja se uvek prvi zalažem i to se lako može proveriti, za odbranu prava hrvatske nacionalne zajednice ovde u Srbiji i za to da oni imaju maksimalna prava, bez obzira na to što naši sunarodnici u Hrvatskoj takva prava nemaju ni izbliza, ali ta politička ideologija, zapravo kroatofilija ne podrazumeva ljubav prema Hrvatima, ona podrazumeva autošovinizam, podrazumeva mržnju prema sopstvenom narodu i u kontinuitetu poricanje svega onoga što mu se desilo i zastupanje interesa neke druge političke elite i neke druge političke ideje. U ovom slučaju političke ideje koja u kontinuitetu od 1991. godine, vlada u Republici Hrvatskoj bez obzira na to ko je na vlasti i koja ima svoje korene mnogo dublje i u „maspoku“, i u ustaškom režimu, i u Franku i ranije u Ante Starčeviću i drugim ideolozima krvi i tla. Dame i gospodo, na nama, na ovom sazivu je da udarimo temelje za jednu borbu koja će da traje mnogo dugo. Muzej genocida je institucija koju moramo da obogatimo, u koju moramo da idemo, u koju moramo da odvodimo i sutra i svoju decu na isti način na koji se svih onih koji su pobijeni samo zbog toga što su rođeni u jednoj veri, u jednoj naciji prisećaju Jevreji, prisećaju neki drugi pripadnici naroda koji su stradali u kontinuitetu kroz vekove i koji mogu da nas razumeju. Nema mnogo naroda na ovom zemaljskom šaru koji može da razume srpsko stradanje, jer naše stradanje, pogotovo u dvadesetom veku, mada ni drugi vekovi nisu bili mnogo bolji, jeste bilo biblijskih razmera i često smo pokušavali, verovatno zbog toga što je jako teško prihvatiti ono što vam se desilo, a da vas ne ispuni gnev, ignorisali sve to. Mi smo hrišćani, nas ne treba da ispuni gnev, nas treba da ispuni ljubav prema bližnjem svom, nas treba da ispuni molitva gospodu sa ciljem da svi oni koji su ispunjeni mržnjom zapravo progledaju i otmu se tim demonima zla. Nas treba da ispuni ljubav prema našem narodu i poštovanje prema svim drugim narodima i državama. Mi jesmo takav narod. Mi jesmo takva država. Mi se, napokon prisećamo svih onih koji su stradali samo zbog toga što su imali srpsko poreklo. Mi napokon otvoreno govorimo o zločinu oluje iz 1995. godine i dostojanstveno ga obeležavamo. To nije bilo moguće pre 2012. godine, i pre dolaska na vlast Aleksandra Vučića. Mi se, napokon obraćamo našoj javnosti na adekvatan način za sve ono što nam se zbivalo devedesetih godina na prostoru cele bivše Jugoslavije, ali i u Drugom i u Prvom svetskom ratu. Ni o tome nismo odgovorili na adekvatan način. Često smo se trudili da ignorišemo sopstvenu prošlost, a zarad određenog pomirenja ili suživota sa našim susedima. Ja mislim da je to potpuno pogrešan koncept. Nijedan narod nije zločinački. Nijedan narod nije izvršio kolektivni zločin. Zločinci imaju svoja imena i prezimena. Ideologije mogu biti zločinačke. Narodi ne mogu biti zločinački. Države koje su nastale na ideologiji zla mogu i jesu demonski zločinci, kao što je bila NDH, ali narodi to nisu. Baš zbog toga mi možemo da gradimo suživot, mi možemo da pružimo ruku, mi možemo da komuniciramo i da sarađujemo sa svima u okruženju, a da se ne stidimo da pomenemo, na naučni način, utvrđeno kada smo sve stradali i kada smo sve bili žrtve svih ideologija zla, kroz različite epohe, i svih političkih projekata koji su za cilj imali da nas unište. Dame i gospodo, zaključiću sa jednim apelom. Apel je da svako od nas odvoji dovoljno vremena i upozna se, zapravo, i sa svojim zavičajem, ali i sa kompletnim srpskim prostorom i bude svestan da su Srbi podjednako stradali ma gde živeli, da se edukujemo, da imamo argumente, da imamo činjenice uz sebe, uvek, kada god uđemo u bilo kakvu vrstu polemike, ne samo sa onima koji brane ideologije zla, a ima ih po našem susedstvu, već i sa onima koji žive ovde među nama, a auto su šovinisti, pokušavaju da ponište sve žrtve ovog naroda. Molim vas, zato što ćemo samo kroz svetlost znanja i kroz mudrost hrišćanske ljubavi moći da porazimo ono zlo koje se u različitim epohama nadvijalo nad nama i koje i sada vreba negde iz prikrajka i čeka da nas napadne, a sasvim sigurno će nas napasti u onom momentu kada budemo zaboravili sopstvene žrtve. Baš zbog toga je važno što danas raspravljamo na ovu temu i što ćemo, verujem, doneti odgovarajuće propise koji će upravo to sprečiti, sprečiti mogućnost da zaboravimo kakva su nam zla činjena u 20. veku. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Sanja Lakić. Izvolite.
Hvala. Poštovani građani Republike Srbije, drage kolege, ranije su naši stari govorili da je najmanje slana voda u Šibeniku zbog ušća sa rekom Krkom, a onda su istraživači otišli nekoliko metara dublje i saznali da je upravo u Šibeniku najslanije more na celom Jadranu. Definitivno je bilo potrebno da neko skupi hrabrosti i učini nekoliko koraka dalje. Isto je i u moru ljudi, primetio je jedan srpski novinar radeći emisiju o Srbima u Dalmaciji, rekavši da se mogu sastajati i mešati oni koji se različito krste, a da opet ostane svako svoj. Godine iza nas su pokazale da mnogi i od nas i od njih nisu shvatali ove reči. Zato smo u 20. veku od prvog komšije dobili krvavog dželata koji je, sprovodeći politiku malja, kamena i noža, imao samo jedan cilj, a to je da iskoreni sve što je srpsko. Spremajući se za današnje odbore, ali i za sednicu na kojoj govorimo o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida, posetila sam ovu ustanovu koja je osnovana radi trajnog sećanja na žrtve genocida nad Srbima, ali i nad Jevrejima, Romima, pripadnicima drugog naroda i nacionalnim manjinama. Nakon posete muzeju, ostala mi je urezana samo jedna rečenica koja kaže ovako- najveća kazna za žrtvu je zaborav. Zato danas Srbija ne zaboravlja krajišku tragediju i gradi spomen park na Rači, na Rači koja pamti obe petrovačke ceste koje su nam se desile za sto godina čak dva puta, na Rači koja pamti svaki izbeglički zavežljaj naših Krajišnika. Najveća kazna za žrtvu jeste zaborav. Zato je potrebno da naša mladost uči da ukoliko ne budemo savladali sve one pouke iz prošlosti, svakako će nam se istorija krvi ponoviti. Najteža kazna za žrtvu jeste zaborav. Zato je potrebno da kroz kulturu, kroz filmsku industriju, ali i na druge načine osvetlimo ne samo sudbinu Dare iz Jasenovca, nego i sva ona detinjstva koja su prekinuta a da nisu došla ni do prvog broja, ni do prvog slova. Zaista je najveća kazna za žrtvu zaborav. Zato je važno da danas naši lideri ne govore o zločinima koji su se dešavali nad Srbima pognute glave, nego da ponosno govore o našoj prošlosti, o našim žrtvama, o svima onima koji su ubijeni, od kolevke i u kolevci. Zaista je najteža kazna za žrtvu zaborav. Slušajući reči starice sa Kozare, bake Koviljke, pre nekoliko dana u Donjoj Gradini, starice kojoj su uništili detinjstvo, spržili kuću, razorili porodicu i ostavili joj raskomadan život, slušajući nju, mislim da smo dobili apsolutno sve pouke kako treba voditi politiku u regionu. Ona je na mestu u Donjoj Gradini govorila o svim onim zločinima koji su se desili. Stajala je na zemlji na samo 1,2 metara gde su zakopane hiljade i hiljade Srba, Jevreja i Roma. Stajala je na 1,2 metara od zemlje u kojoj se i danas nalaze zakopane i cucle i igračke i garderoba i dečije kosti, ceo jedan dečiji svet, i srpski, i jevrejski, i romski. Na tom mestu je rekla da želi svim narodima da se zlo koje je doživeo njen narod sa Kozare nikada više ne ponovi. Ona je rekla, kao žrtva, da želi mir i stabilnost u regionu, da želi mir za sve narode, ali će da priča o svim onim zločinima koji su se desili, jer ne želi da istorija donese da krvavi dželat postane žrtva. To i mi danas treba da radimo, jer neće više Srbin biti kriv samo zato što je Srbin i neće više Srbin sa ovakvom politikom u jamu. Zaista je najveća kazna za žrtvu zaborav. Zato je važno da danas usvojimo izmene i dopune Zakona o osnivanju Muzeja žrtava genocida. Važno je zato što ćemo rešiti nekoliko ključnih tačaka za njegovo bolje funkcionisanje, između ostalog, i sedište, pravno ujednačavanje sa Zakonom o kulturi i na rad muzeja primenjivaće se propisi koji važe za sve ustanove, kao i propisi kojima se uređuje oblast kulture, zaštite kulturnih dobara i muzejske delatnosti. Ne mogu kada govorimo o genocidu, kada govorimo o Jasenovcu, Jastrebarskom, kada govorimo o krvavim zločinima koji su se desili, i o „Oluji“ i „Bljesku“ a da se ne setimo onoga što je samo pre nekoliko dana rekao i predsednik u Donjoj Gradini – mali je taj vaš zločinački posao koliko su naše glave visoko i koliko su Srbija i Srpska velike, ne teritorijalno, već duhovno, ne da bi napadale, već da bi prkosno opstajale i napredovale. Zato danas ne kažnjavamo naše žrtve zaboravom, no ih se sećamo, ali sećamo se i opraštamo i onim našim dželatima za koje naš patrijarh Porfirije kaže da su se ispisali iz svakog naroda, ispisali iz ljudi. Danas ovde iz doma Narodne skupštine se iskreno nadam da ćemo mi biti generacija koja će shvatiti onu metaforu Krke i Jadrana, da u moru ljudi mogu se sastajati i mešati oni koji se različito krste, a da opet ostane svako svoj. Ne dozvolimo da više nijedan dečiji svet bude zakopan na 1,2 metra, kao što je bio zakopan pre samo nekoliko decenija srpski dečiji svet. I ne dozvolimo da se više u ovom regionu vode politike metka, politike malja, kamena i noža. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Samira Ćosović. Izvolite.
Uvažena ministarko sa saradnicama, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, pet predloga važnih zakona danas je pred nama. Predlogom zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanju usaglašenosti tehničko zakonodavstvo se usklađuje sa regulativom koja se primenjuje u EU, a naročito nakon skrininga za pregovaračko Poglavlje 1 – Sloboda kretanja roba. Predlogom zakona se definiše pravni osnov za unapređivanje tehničkog zakonodavstva, usklađivanje sa najboljom praksom EU i savremenim standardima u oblasti tehnike, poboljšanje uslova za poslovanje i razvoj srpske privrede, kao i smanjivanje nelojalne konkurencije i uklanjanje nepravednih prepreka u trgovini. Primena novih propisa doprinela bi bezbednosti njihove upotrebe, jer kada potrošač ugleda znak usaglašenosti na proizvodu, on treba da bude siguran da su na taj proizvod primenjeni svi zahtevi koji omogućavaju da on bude bezbedan, kako za čoveka koji ga upotrebljava, tako i za životnu sredinu. Što se tiče harmonizacije sa EU i slobode kretanja robe, Poglavlje o slobodnom kretanju roba podrazumeva da se svim proizvodima može trgovati slobodno, sa jednog na drugi kraj EU. Sačinjavaju ga tehnički propisi koji regulišu infrastrukturu kvaliteta u koju spadaju standardizacija, akreditacija, metrologija, ocenjivanje usaglašenosti i tržišni nadzor. Ovi propisi se odnose na sve proizvode i obuhvataju tzv. harmonizovano područje. Značajno je napomenuti da će ovaj zakon regulisati bezbednost proizvoda za upotrebu pravilnim deklarisanjem i označavanjem, a biće definisan i srpski znak usaglašenosti. Sve će to dovesti do lakšeg i efikasnijeg poslovanja i sprečavanja nelojalne konkurencije. Nesavesno trgovanje biće na vreme sankcionisano. Zakonodavstvo reguliše proizvode koji su zakonito proizvedeni i stavljeni na tržište u jednoj državi članici, a mogu se slobodno kretati unutar jedinstvenog tržišta EU. Na njih se primenjuje načelo uzajamnog priznavanja. Takođe, postizanjem što potpunije usklađenosti domaćih propisa sa propisima EU obezbediće se poštovanje jedne od osnovnih sloboda jedinstvenog tržišta - slobode kretanja robe. Ovaj princip znači da trgovina proizvodima iz jednog dela EU u bilo kojem drugom mora da se sprovodi bez ograničenja. Shodno tome, i proizvodi iz Srbije će se kretati na evropskom tržištu bez prepreka. Danom pristupanja EU Srbija postaje deo unutrašnjeg tržišta EU na kojem važe jednaka pravila za sve proizvode država članica. Sloboda kretanja roba omogućiće da kvalitetni srpski proizvodi budu plasirani na evropsko tržište, a istovremeno kvalitetni evropski proizvodi budu plasirani na tržištu Srbije. Zakon o kome danas govorimo, doprineće boljoj zaštiti zdravlja ljudi, omogućiće bolji, jači tržišni nadzor i povećati konkurentnost privrede. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnivanju muzeja žrtava genocida, u pitanju su izmene tehničke prirode i tiču se usaglašavanja sa drugim zakonima i utvrđuje se mesto, sedište muzeja, pa će umesto u Kragujevcu buduće biti u Beogradu. Tako će biti rešeni problemi administrativne prirode. Muzej predstavlja trajno sećanje na žrtve koje su stradale na prostorima bivše Jugoslavije. Među tim žrtvama su neretko bila i deca. O njihovim stradanjima svedočio je i Memorijalni kompleks Boško Buha na Jabuci kod Prijepolja, a u sklopu njega Muzej pionira i omladine Jugoslavije. Svesna sam da je vreme pregazilo ideološke priče o bombašima, pionirima i memorijalnim kompleksima, ali smatram da je važno da čuvamo našu istoriju od zaborava i ne smemo da dozvolimo da propada jedno takvo mesto sećanja. Naime, pioniri Prijepolja i Pljevalja su pokrenuli inicijativu i pokrenuli akciju prikupljanja novca za izgradnju spomen doma u znak sećanja na Boška Buha. Akcija pionira naišla je na opštu podršku, pa su i usledile donacije raznih preduzeća, tako da je otvoren Spomen dom otvoren 1966. godine. Od tada je postao jedan od najposećenijih istorijskih mesta u SFRJ. Međutim, nažalost, moram reći da su stvari bitno promenile danas. Velikom aktivnošću i zalaganju građana Prijepolja, ali i mnogih širom bivše Jugoslavije, kroz onlajn peticiju, ovaj kompleks je izuzet iz poslednje prodaje preduzeća koje je svojatalo prostor. Učinjen je prvi korak, ali je kompleks ostao nedefinisan. Niko više ne vodi brigu i ne upravlja njime. Kompleks je smešten na planini Jabuka, na 1.260 metara nadmorske visine, pa je idealna šansa uz dopunu i proširenje za razvoj turizma. Tada bi postojala mogućnost organizovanja škole u prirodi, kao i mnogih drugih sadržaja. Meni je žao što ministarka kulture nije sada ovde i zamolila bih je da učini napor da se reši pitanje Muzeja pionira i omladine na Jabuci. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Samiri Ćosović. Reč ima narodna poslanica Milica Nikolić.
Uvažena predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, uvaženi članovi Vlade, uvaženi građani Republike Srbije, na današnjem dnevnom redu je i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o prevozu u železničkom saobraćaju. Veoma je važno napomenuti da je železnica danas među prioritetima Vlade Republike Srbije, odnosno kada je u pitanju njena modernizacija. Poznato je da je železnica najbolji vid transporta, pogotovo kada je zaštita životne sredine u pitanju i ona nikako nije smela biti zaboravljena od strane bivše vlasti, ali kako su zaboravili i uništili sve drugo zaista bi pravo čudo bilo da su bar na železnicu mislili. Osvrnuću se na železnički pravac koji je najznačajniji za opštinu iz koje dolazim, a koja je raskrsnica drumskog i železničkog saobraćaja, dakle, opštinu Požega i ceo Zlatiborski okrug. To je pruga Beograd – Bar. Za četiri i po decenije od kada je ona izgrađena nije značajnije rekonstruisana sve do 2017. godine kada je rekonstruisana deonica od Beograda do Valjeva, duga 77 kilometara. Pruga Beograd – Bar je jedna od najzahtevnijih železnica, sa 254 mosta i 234 tunela. Veoma me raduje što se danas izvode radovi na ispitivanju, odnosno utvrđivanju stanja terena na deonici od Valjeva do granice sa Crnom Gorom, kako bi se što pre pristupilo izradi projektno-tehničke dokumentacije, a da bi se i taj deo rekonstruisao i modernizovao. Sa jedne strane brojimo decenije koliko nije ulagano u autoputeve i koliko su građani naše zemlje čekali da do mesta u kojima žive autoputevi dođu i sa sobom donesu investitore i nova radna mesta, a sa druge strane brojimo decenije koliko su naši građani čekali, ne samo da se izgrade nove pruge, nego da se rekonstruišu postojeće. Da je politika SNS i predsednika Vučića razvojna politika, politika sigurne budućnosti Srbije, govori i mreža autoputeva koji se danas grade, ali mreža železnice. To se odnosi i na prugu Beograd – Niš, zatim Niš – Dimitrovgrad, ali i na brzu prugu Beograd – Budimpešta, koja je jedna od najznačajnijih projekata u ovom delu Evrope. Kada se završi deonica Beograd – Novi Sad, nastaviće se dalje od Novog Sada do Subotice i ovom prugom vozovi će saobraćati oko 200 kilometara na čas, a kao izvođači uključeni su i ruski i kineski investitori. Da bi se ostvarili dobri odnosi sa zemljama, kao što su Rusija i Kina, potrebna je mudra politika, odgovorna politika i za to je zaslužan predsednik Aleksandar Vučić i to je svim građanima jasno. Danas nikome nije jasno kako oni koji su do 2012. godine urušavali srpsku ekonomiju i potpuno je razorili bez imalo srama kažu da sa Kinom treba prekinuti saradnju. Ovde prvenstveno mislim na Dragana Đilasa i Dušana Nikezića, koji kaže da Srbija treba da raskine ugovore o građevinskim projektima sa Kinom. Ako je tako savetovao svog poslodavca Đilasa, onda me uopšte ne iznenađuje što Srbije do 2012. godine nije imala u izgradnji ni jedan autoput, ni jednu novu prugu, što su se fabrike zatvarale. Podsetila bih gospodina Nikezića, kada već poredi cene i kilometre, da uporedi i cenu Mosta na Adi sa celom dužinom Preljina – Požega, autoput Miloš Veliki, koji ima 35 mostova, tri tunela, četiri nadvožnjaka i neka kaže građanima zašto je njegov poslodavac Dragan Đilas, dok je bio na vlasti, platio jedan most više nego celu deonicu autoputa. Bojim se da odgovor za to leži na računima na Mauricijusu ili nekim drugim destinacijama, ali koji su danas, nadam se, nadležnim organima poznati. Mi ćemo dalje nastaviti da se borimo za razvoj naše zemlje, za ulazak naše zemlje u EU, za dobre i bliske odnose i sa Kinom i sa Rusijom, ali i sa SAD, sa Japanom i sa svim zemljama nosiocima svetskog razvoja. Jer, naš cilj je snažna, ekonomski jaka i stabilna Srbija. Hvala.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Milici Nikolić. Reč ima narodni poslanik dr Muamer Bačevac. Izvolite.
Uvažena ministarko, uvažene koleginice i kolege, čuli ste da je pre par dana u Engleskoj, u Londonu, na izborima za gradonačelnika ponovo pobedio gospodin Sadik Kan, sin pakistanskih migranata, koji je odrastao u socijalnom stanu. Dobio je 55,2% glasova i ostao tako stari-novi gradonačelnik ove velike metropole. A nije mu bilo lako. Ovaj uvod napravio sam da vam kažem da je on pobedio sa jednom porukom, sa jednom maksimom, stalnim ponavljanjem – zapošljavanje, zapošljavanje, zapošljavanje. I jednom realnom politikom, kojom je uspeo da očuva radna mesta, da zaposli veliki broj ljudi u Londonu, u trenutku kada je London gubio i kada mu je kovid zadavao zaista snažne udarce. To jeste i maksima Socijaldemokratske partije. Za nas, zapošljavanje i bilo koji zakon koji se tiče zapošljavanja i svaki trud u zapošljavanju i stvaranju novih radnih mesta, bavljenje radnicima, njihovim pravima i njihovim standardom, na kraju, je krucijalno pitanje. Pred nama je zakon koji se bavi zapošljavanjem i ja moram da kažem da iako ima male izmene, one su jako bitne, obzirom da definiše strateške dokumente i akcione planove koji ih prate, odnosno određuje dužinu na koliko će oni važiti. Odsad će važiti šest godina, strateški planovi, a akcioni planovi će biti donošeni na tri godine. Želim da kažem da se ovim zakonom podstiče decentralizacija lokalne samouprave, što me dodatno raduje, obzirom da će i lokalne samouprave praviti svoje planove. U dosadašnjoj praksi Nacionalni akcioni plan zapošljavanja bio je osnov za donošenje lokalnih akcionih planova i zajedno su predstavljali instrumente za planiranje i sprovođenje mera aktivne politike, odnosno unapređenje stanja u oblasti zapošljavanja. Lokalni akcioni planovi omogućili su da se prepoznaju specifične potrebe teritorijalne autonomije, odnosno lokalne samouprave, koji na svoj način i u skladu sa svojim mogućnostima planiraju mere i aktivnosti za unapređenje stanja na lokalnom tržištu rada, čime se, naglašavam, podstiče decentralizacija lokalne samouprave. Zbog ovoga, mi ćemo ovaj zakon, kao i ostale zakone, u danu za glasanje podržati zdušno.
Zahvaljujem se, posebno što ste vodili računa i o preostalom vremenu. Reč ima narodni poslanik Milimir Vujadinović. Izvolite.
Hvala. Uvažene kolege, uvaženi predstavnici Vlade, poštovani građani Srbije - Bog mi je spasio da svetu pričam gdje sam bila i što sam videla. Ovo su reči Marije Počuče iz Divosela, koja je u avgustu 1941. godine preživela pokolj i bacanje u jamu na Velebitu. U tim strašnim događajima, nije preživelo njeno troje male dece – Milka, Dušanka i najmlađi Branko. Zaklani su i bačeni u Jarčiju jamu na Velebitu, tog 6. avgusta 1941. godine, a Milka je ostala sa ovom rečenicom, da svetu i nama prenosi šta se to desilo. Ovo je, nažalost, decenijama bila jedina veza i najčešća rečenica u porodicama koje su preživele ove strahote i jedina veza sa tim strašnim događajima i žrtvama iz 1941. godine. Ovo je bila i česta rečenica i nešto što je pratilo i moju porodicu. Ovo je bila rečenica koju je izgovarao moj deda, jedini preživeli muški član porodice iz pokolja iz jula 1941. godine. Međutim, mnoge porodice nisu imale priliku da čuju ovu rečenicu. Da li zato što direktni svedoci nisu preživeli, ili zato što čitave porodice nisu postojale? Na našu žalost, ta rečenica je izgovarana krijući, tiho, u porodicama decenijama i oni koji su u svoj toj nesreći imali sreću da je neko izgovara, bili su jedina veza sa tim događajima. A šta je radila država? Država je sistemski zataškivala taj zločin decenijama, jedna. Kada je došla ona druga, nekako se stidljivo odnosila prema svemu tome i ćutala. Sve u svemu, trebale su decenije da ova tema, koja je bila porodična priča, tiha, postane važna državna tema. I nemam nameru da ubiram bilo kakve političke poene na ovoj temi, jer ova tema je nešto što pritiska svakog Srbina, ma kakvo njegovo političko opredeljenje bilo, ali jedna činjenica je tačna. Ovo je iz porodičnih priča i tihih porodičnih šaputanja postalo državna tema onda kada je brigu o ovoj državi preuzeo današnji predsednik države, Aleksandar Vučić i SNS sa svojim partnerima. Tek tada je ovo postala prava državna tema. Možda mnogi i u ovoj sali, mnogi građani koji danas ovo gledaju i ne shvataju, ali ovo je jedan od istorijskih trenutaka u parlamentarnom životu u Srbiji. Retki su istorijski trenuci u kojima se u parlamentu i u bilo kojoj državnoj instituciji u Beogradu govorilo o ovim temama. Kasno, ali bolje ikada nego nikada. Jer, upravo ove sednice su dokaz da su ta tiha porodična šaputanja i tihe porodične priče postale važna tema za državu. Sa druge strane, ovo je naš dug prema Mariji Počuči, ovo je naš dug prema njenoj deci Milki, Dušanki i Branku, ovo je naš dug prema svakoj ženi, detetu, muškarcu, žrtvi genocida, a progovoriti danas o ovoj temi je moj lični dug prema mojim precima, prema mojoj porodici. Ozbiljan dug danas ovim Predlogom zakona preuzima na sebe i Ministarstvo kulture i Vlada Republike Srbije. Ozbiljan dug za čuvanje sećanja na ove žrtve, ali dug vredan poštovanja i podrške u ovom uvaženom domu. A život? Život uvek pobeđuje. Dokaz tome je svakako da danas u ovom parlamentu govore i oni koji su preživeli taj strašni period, ali i potomci onih koji su bili žrtve iz tog perioda. Moj poslanički mandat, odnosno poslanički staž se sad već meri godinama. Broj zakona koji sam podržao i za koji sam glasao u ovome uvaženom domu meri se stotinama. Za svaki od njih se glasa po uverenju i po političkom opredeljenju. Za ovaj i ovakve zakone se glasa srcem. U danu za glasanje srcem ću glasati ja i moje kolege, srcem za ovaj zakon. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Vesna Nedović. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajuća. Uvažena ministarko sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici predloženim izmenama i dopunama važećeg zakona preciziran je osnovni dokument javnih politika u oblasti aktivne politike zapošljavanja i predstavlja Strategiju zapošljavanja i Akcioni plan. Strategija zapošljavanja Zakonom o planskom sistemu Republike Srbije usvaja se na period od pet do sedam godina. Ostvarivanjem i sprovođenjem Strategije prati Akcioni plan, a on se bira svake godine. Izmenom predlaže se da se Strategija donosi na period od šest godina, a Akcioni plan na period od tri godine. Predloženim izmenama opredeljeno je dokument javnih politika na lokalnom nivou bude program zapošljavanja. Jedinice lokalne samouprave biće u obavezi da za svaku od ovih mera urade procenu finansijskih efekata i sredstava na godišnjem nivou da bi ministarstvo moglo da odluči o mogućem sufinansiranju. Ministarstvo omogućava i efikasnije planiranje javnih politika, praćenje sprovođenja politike zapošljavanja, analiza i drugo, a učesnici definišu određene aktivnosti radi njihovog planiranja i učešća. Ovim će se doprineti standardizacija mera javnih politika, kao i efikasnije praćenje učinka od strane ministarstva. Nacionalni Akcioni plan sa lokalnim akcionim planovima zajedno predstavljaju unapređenje stanja u oblasti zapošljavanja. Lokalni akcioni plan omogućava planiranje mera i aktivnosti i time se podstiče decentralizacija lokalne samouprave. Drugog aprila 2021. godine Ministarstvo za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja potpisalo je Sporazum o učinku Nacionalne službe zapošljavanja za ovu godinu koji će kako je ministarka istakla značajno doprineti većem zapošljavanju, a naročito najugroženijoj kategoriji stanovništva. Jedna od aktivnosti na tom polju je i realizacija mera aktivne politike zapošljavanja kroz raspisivanje javnih poziva i konkursa i za te mere obezbeđene je više od pet milijardi 700 miliona dinara. Planirano je da se u ovoj godini 18.225 nezaposlenih lica, od kojih je 2.185 osoba sa invaliditetom. Usvajanjem Strategije o zapošljavanju u Republici Srbiji za period od 2021. godine od 2026. godine i pratećeg Akcionog plana za period od 2021. godine do 2023. godine stekli su se uslovi za potpisivanje ovog Sporazuma. Direktor Nacionalne službe zapošljavanja dodao je da su jasno definisane kategorije koje su obuhvaćene podsticajima, kao što su rekle i kolege - mlađe od 30 godine, osobe sa invaliditetom, starije od 50 godina, Romi, nekvalifikovana lica, žrtve porodičnog nasilja i drugi. Odgovorno rukovodstvo Nacionalne službe za zapošljavanje je tokom prošle godine realizovalo skoro sve planove planiranih programa bez obzira na poteškoće koje je izazvala pandemija Kovida 19. Poštovanjem propisanih mera Nacionalna služba za zapošljavanje nastojala je da svoje usluge približi što većem broju svojih korisnika. U otežanim uslovima Program „Moja prva plata“, više od 10 hiljada pokazalo je interesovanje za učešće za program. Tačnije, 17.081 kandidat uspešno se prijavio kod 7.524 poslodavca, 5.659 ugovora aktivno je započelo osposobljavanje kod poslodavca u privatnom sektoru, a za 144 ugovora je odloženo potpisivanje i početak iz epidemioloških razloga. Napominjem da će nezaposleni dobiti dodatnu jednokratnu pomoć u okviru ekonomskih mera pomoći Vlade Republike Srbije u vrednosti dodatnih 60 evra i ona će biti uplaćena u junu mesecu. Drugog aprila ove godine Nacionalna služba za zapošljavanje raspisala je 13 javnih poziva tj. konkursa putem kojih će kroz direktnu finansijsku podršku poslodavcima i nezaposlenima biti uključeno više od 18 hiljada nezaposlenih lica. Težište će biti, kao što sam rekla, na teže zapošljivim kategorijama u koje spadaju mlađi od 30 godina starosti bez završenog srednjeg obrazovanja, stariji od 50 godina, Romi, osobe sa invaliditetom, dugoročno nezaposleni, korisnici novčane pomoći i žrtve porodičnog nasilja. U saradnji sa GIZ-om Nacionalna služba za zapošljavanje obezbedila je besplatnu on lajn obuku koju upravo pogađa 200 polaznika, od toga je 190 žena ukupno, a od ukupnog broja 15 su povratnici iz Nemačke i drugih zemalja. Oni imaju priliku da steknu određena znanja iz oblasti knjigovodstva i računovodstva i pri tome dobijaju sertifikat. Globalni program migracije za razvoj deo je Projekta „Povratak u nove šanse“ i njega finansira Nemačko savezno ministarstvo za ekonomsku saradnju. Nacionalna služba za zapošljavanje zajedno sa Vladom Srbije i nadležnim ministarstvom i pored pandemije Kovida 19 uspela je da održi stopu nezaposlenih ispod 10%. Takvim uspehom mogu da se pohvale samo zemlje čija je politika upravo ta gde je narod na prvom mestu. Aleksandar Vučić izrazio je veliku radost i zadovoljstvo uspehom Srbije. Prvi kvartal ove godine – planirana je stopa rasta od minus 1,3, ali desilo se, što je ponos za svaku Vladu, stopa rasta je plus 1%, a može se i očekivati stopa rasta u drugom kvartalu od 11% na odnosu drugog kvartala prošle godine. Time ćemo biti najbolji u celoj Evropi, a govori da ćemo imati i veće plate i penzije za naše građane, više para za sve privredne grane i nove investicije. Povodom Dana sećanja 8. maja na žrtve zločina genocida u NDH u Koncentracionom logoru u Jasenovcu predsednik Srbije Aleksandar Vučić položio je venac u Spomen području Donja Gradina. „Ne smemo da pristajemo na ćutanje koje donosi nove logore i nove kosti. Zato poručujem, novi Jasenovac, nove „Oluje“ neće se dogoditi našem narodu. To poručuje mala, ali snažnija i dostojanstvena Srbija“, rekao je predsednik Aleksandar Vučić. „Živeće srpski narod uprkos svemu i onima koji to nisu želeli“, dodaje predsednik. O zverstvima u ovom mestu pakla govori knjiga prof. dr Gideona Grajfa „Jasenovac, Aušvic Balkana“. I on kaže da su nemački predstavnici Ministarstva spoljnih poslova 1944. godine govorili o tome da je u Jasenovcu stradalo 700 hiljada Srba. Mi više ne živimo u vremenu kada su Srbi predstavljeni kao zli, divljaci, zločinci, a Srbi na takve izjave ostali nemi, pognute glave, trpeli i gutali zato što na vlasti u Srbiji nisu više Boris Tadić i Dragan Đilas kojima je jedini posao bio da se izvinjavaju, priznaju nešto što Srbi nisu uradili, naravno, za šaku dolara svetskih moćnika. Srbija danas pamti svoje žrtve, poštuje svoju istoriju, ali stvara bolju budućnost bez mržnje. Istina polako počinje da se javlja tamo gde je decenijama bila davljena. Strašne slike do glave obrijane i uplašene dece neki koji su davili istinu predstavljali su kao posledicu močvarne oblati u okolini Gradine, tj. bolesti od malarije i tifusa i ne samo zatvorenika, nego i čuvara logora. Knjiga Gideona Grajf govori o svim zločinima, dokumentovanih slikama i ruši sva ulepšavanja nekih knjiga koje govore o Jasenovcu kao radnom logoru gde su dovođena deca radi boljih uslova za život u tim ratnim vremenima. Takvim izjavama sve te žrtve pakla ponovo su ubijane. Profesor dr Gideon Grajf je svetski stručnjak za Aušvic i 30 godina se bavio stradanjima i ubijanju u njemu i kada on kaže da je Jasenovac neuporedivo strašniji, brutalniji i najozloglašeniji u Drugom svetskom ratu, čovek koji nema ama baš nikakve veze sa srpskim narodom, Srbijom i srpskim poreklom. Ustaše u logoru prosto su se hvalile svojim zverstvima slikajući se pored svojih žrtava kao i načinom ubijanja okrvavljenih ruku do ramena. Oni nisu krili ubistva nad Srbima, Jevrejima i Romima i sve to ostavljajući kao dokaz na užas Nemcima, Italijanima i to bez njihovih pritisaka i prisila. Nemački oficiri koji su posećivali ovaj logor smrti, dovođeni su do zgražavanja, a takve metode mučenja i ubijanja ustaše su predstavljale kao prirodu stvar. Mnogi logoraši izvršavali su samoubistva, jer nisu mogli više da izdrže patnju robovlasništvo do smrti, logor smrti, najstrašniji logor u Drugom svetskom ratu, Jasenovac. Citiram odlomak iz knjige dr Gideona - Aušvic nije još bio logor kada je Jasenovac već bio klanica za Srbe, Jevreje i Rome. Nikad se neće saznati precizan broj brutalno ubijenih jasenovačkih žrtava, jer nikad nećemo saznati imena koji su nestali u dubinama Save, a bilo ih je toliko da su tela dinamitom dizana u vazduh kako bi se prokrčilo plovidbeni put nacističkim ratnim monitorima. Broj onih koji su bili spaljeni u pećima, broj onih koji se nikad nisu rodili, jer su izvađeni iz utrobi svojih majki, broj onih koji su skuvani za sapun u kazanima, broj onih koji su razapeti i ekserima zakovani na topolu užasa u gradini da polako umru i da im tela komadaju životinje, broj onih koji su 1945. godine ustaše iskopali grobove, te benzinom spalili posmrtne ostatke da bi uklonili tragove svog zločina i broj onih kojima su krečom uništeni posmrtni ostaci u masovnim grobnicama. I na kraju, želim da pohvalim dobru organizaciju Doma zdravlja Zemun i gradske opštine Zemun. Građani Zemuna imaju mogućnost da se vakcinišu na više lokacija u zemunskim naseljima bez zakazivanja. Te lokacije su dom zdravlja, kao stalna lokacija od početka vakcinacije, Batajnica mobilni punkt, Ugrinovci, takođe, mobilni punkt, Galenika ambulanta, Zemun Polje Zdravstvena ustanova Kamendin, Busije ambulanta, Altina mobilni punkt, stari ured. Građani Zemuna, shvataju važnost vakcinacije i žele da se vrate u život. Apelujem da se vakcinišemo i time pomognemo bržem vraćanju u normalan život da radimo, da budemo zdravi, da nam Srbija bude najposećenija zemlja, da nam ugostiteljski objekti budu puni. U danu za glasanje podržaću Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, kao i moja poslanička grupa Aleksandar Vučić – Za našu decu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici. Reč ima narodni poslanik Đorđe Dabić.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, uvažena ministarka Obradović sa saradnicima, i danas na dnevnom redu imamo veliki broj zakona pred narodnim poslanicima, veliki broj izmena i dopuna zakonskih rešenja i to samo pokazuje da Narodna skupština radi punom parom zarad boljeg života svih građana Srbije. Svi ovi zakoni i danas su usmereni upravo ka tom cilju, a to je bolji život svih građana Srbije. To namerno kažem, upravo zato što se već dugo vremena vodi jedna negativna kampanja protiv ovog parlamenta, na najbestijalniji način vređaju se narodni poslanici, prave se razne scene ispred samog parlamenta, videli smo prethodne nedelje te ružne scene kada ste imali napade na narodne poslanike i to samo pokazuje bezidejnost danas naše opozicije koja potpuno svesna činjenice da na vlast ne mogu doći na legitiman način, kao što se to radi u svim normalnim državama, tako što će da kandiduju neki program na izborima, pa da onda neki građani glasaju za taj program, kažem, svesni svih tih njihovih promašenih politika i činjenice da im danas u Srbiji apsolutno niko više ne veruje, oni se ostrvljuju na ovaj parlament, na Narodnu skupštinu. Kažem, rade sve one stvari koje su negde dovele do toga da smatraju da će možda kao 5. oktobra neko sa strane da im da pare, pa da oni dođu na vlast mimo izbora, na način na koji su i u prethodnim nekim vremenima njihovi idoli, a i sami oni danas, praktično cela naša opozicija jeste samo jedna prekomponovana DS koja je potpuno potučena na izborima 2012. godine. Oni opet smatraju da će na način na koji su nekada došli na vlast opet ovde moći da zavladaju. To im nažalost neće poći za rukom i siguran sam da će svi građani Republike Srbije stati iza naše politike, iznad predsednika Aleksandra Vučića i da ćemo čvrsto braniti stav da građani Srbije mogu da biraju svoju vlast, a ne bilo ko sa strane, kao što misle da je slučaj. Kažem još jednom danas veliki broj zakonskih rešenja na dnevnom redu. Prvi na redu je Predlog o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Glavna novina jeste da ćemo mi ovim predloženim izmenama kao osnovni dokument kreiranja javnih politika staviti strategiju zapošljavanja i akcioni plan. Dakle, imaćemo jasno definisanu strategiju kako i gde želimo da radimo zapošljavanje. Mi smo, kao što znate, još pre 2013. godine kada smo došli na vlast usvojili zabranu zapošljavanja u javnom sektoru. Na taj način smo uspeli da konsolidujemo javne finansije, da sprečimo nekontrolisano zapošljavanje i danas ovim dokumentom usvajamo takođe još jedno zakonsko rešenje kojim ćemo sprečiti nekontrolisana zapošljavanja u javnom sektoru kada je reč o lokalnim samoupravama. Na taj način ćemo doneti do toga da se zapošljava samo tamo gde ima prostora, odnosno gde finansijski pokazatelji nekih javnih preduzeća na lokalu dozvoljavaju zaposlenja i svakako da je to dobar pokazatelj kako se domaćinski upravlja javnim finansijama. Jer, kao što znamo, bivše vlasti su nekontrolisano zapošljavale u javni sektor. Mi smo upravo zbog toga bili prinuđeni da ograničimo zaposlenje u javnom sektoru i da na taj način prosto pomognemo da država izađe iz velikog problema u koji su je bivše vlasti uvele. Mi smo, opet kažem, uprkos svim tim merama uspeli da nezaposlenost smanjimo sa 26% kolika je bila 2012. godine na današnjih 7% što je pokazatelj da smo upravo podstakli zapošljavanje u privatnom sektoru, a da smo prosto sprečili nekontrolisana stranačka zapošljavanja kakva su ranije bila u javni sektor. Ovim ovde predlogom zakona takođe uvodimo red u javne institucije na lokalnom nivou. Takođe je danas na dnevnom redu Zakon o pečatu državnih organa kojim se reguliše razmena dokumentarnog i drugog materijala koji je pripremljen i nastaje u radu ovih organa elektronskim putem. Ovo je još jedan zakon koji je pored Zakona o elektronskoj upravi ima za cilj da se javna uprava digitalizuje na način na koji je to i bio predlog premijerke Brnabić u ekspozeu kada je to stavljeno na vrh samih prioriteta u radu nove Vlade, praktično dve prethodne vlade, upravo digitalizaciju javne uprave imaju kao prioritet i to je nešto što svakako i danas ovim zakonom mi potvrđujemo. Činjenica da danas želimo da unapredimo našu javnu upravu, da ona zaista bude servis građana to je, kao što ste i vi sami rekli, nešto što je apsolutni prioritet. Želimo da smanjimo tu nepotrebnu birokratiju, želimo da smanjimo administrativne postupke na minimum, želimo da digitalizujemo našu javnu upravu i siguran sam da će ovaj zakon na pravi način unaprediti upravo sve to što smo danas ovde na Skupštini govorili. Kada govorimo o tome svakako da je i glavna zamerka investitora koji dolaze u našu državu upravo ta troma administracija i da mi moramo da pozitivnim zakonskim rešenjima i određenim izmenama zakona utičemo na to da se sve te procedure smanje i da prosto imamo jednu efikasnu upravu, kao što ste rekli, to je svakako prioritet. Želimo da naši građani imaju evropski kvalitet života, samim tim i ovi zakoni su upravo upereni ka svemu tome. Tu je takođe na dnevnom redu i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o ugovorima o prevozu u železničkom saobraćaju. Još jedan zakon, to građani Srbije treba da čuju, koji upravo se odnosi na poboljšanje kvaliteta samog života građana Srbije. Dakle, sve što mi govorimo u plenumu naravno da treba da što plastičnije objasnimo koliko je značajno da građani čuju šta je to što mi danas radimo da im olakšamo funkcionisanje kroz to i da donesemo boljitak njihovim životima. Kada je reč o ovom zakonu, činjenica jeste da se tu konačno uređuje ono što je doduše i po toj evropskoj agendi nama ovde prioritet, a to je da uskladimo naše zakonodavstvo sa samom EU, sa njihovim zakonodavstvom. Konkretno ovde je reč o pravima putnika kada je uopšte železnički saobraćaj u pitanju, odnosno plastično da objasnimo, prevedeno na srpski jezik, kada zakasni voz imate pravo na refundaciju sredstava koje ste platili, kartu. To je što smo ranije mogli da čujemo negde da se dešava u Japanu, u EU ili nekim drugim naprednijim državama, upravo sada se implementira ovde i kod nas. Dakle, kada voz kasni imate pravo na refundaciju iznosa koji ste platili za kartu. Ovim zakonskim rešenjima poboljšavamo uopšte položaj putnika u železničkom saobraćaju. Kada govorimo o železničkom saobraćaju, ne možemo da se ne setimo da praktično 50 godina ništa nije ulagano u samu železničku infrastrukturu. Ja dolazim sa Zlatibora, pruga Beograd-Bar, žila kucavica celog tog našeg okruga i generalno naše države, zapostavljena je 4,5 decenije, nikakva ulaganja niste imali, a pre neki dan svi smo se zaista obradovali kada smo videli da se konačno rade merenja, rade ispitivanja, projekat vredan 20 miliona evra, revitalizacija celog putnog pravca od Zlatibora do granice sa Crnom Gorom. Radimo revitalizaciju putnog pravca Beograd-Bar, hoćemo da opet naši vozovi idu od Beograda do Bara, kao što su 1976. godine išli, zamislite, pet sati, a mi danas, ja se sećam kad sam student bio, po 15 sati smo znali da se vozimo iz Beograda do Bara. To je neverovatno da smo mi do te mere unazadili samu železničku infrastrukturu. Kažem, 1976. godine kada je otvorena pruga pet sati se išlo, a evo do skoro smo bili svedoci da se putovalo i po 15 sati. Dakle, upravo danas imamo dovoljno sredstava i možemo da ulažemo u sve ono u šta se nije ulagalo decenijama za nama. Kada govorimo o tome, svakako je 2017. godine na toj trasi urađen veliki poduhvat sredstvima ruskog kredita, finansiran je taj kredit koji je imao za cilj da se obnovi 77,6 kilometara pruge od Resnika do Valjeva, gde sada vozovi idu 100 kilometara na sat. E, to je ono što mi želimo da vratimo, da vratimo železnicu tamo gde je bila. Želimo da se ljudi opet voze vozovima zato što godinama, decenijama ništa se nije ulagalo. Naravno da smo poneli onaj neslavni epitet najsporije železnice u Evropi upravo za vreme svih bivših vlada koje apsolutno ništa nisu ulagale u to da se taj generalno vid saobraćaja na neki način pomogne, da se daju određena sredstva. Mi danas ovim sredstvima svakako da ćemo uspeti da revitalizujemo tu prugu, želimo da se tim vozovima i dalje ide preko 100 na sat, a kao što vidimo, može i mnogo brže. Evo, predsednik je najavio da će od Beograda do Niša da se stiže za sat i 20 minuta, upravo na toj pruzi će vozovi ići preko 200 kilometara na sat. Dakle, vidimo da može danas, kada Srbija ima dovoljno sredstava, kada može da finansira, što sama, što iz kredita, povoljnih, doduše, koje uzimamo da bi gradili, a ne da bi plaćali plate i penzije, kao što su žuti radili. Dakle, možemo da vidimo kako se ulaže u državu i, evo, vidite, do Novog Sada će se za svega godinu dana, odnosno i manje od godinu dana ići za 27 minuta. Kada ste ranije to možda govorili, niko nije mogao da veruje da će biti istina. Kada smo govorili o planu 2025. upravo sve ovo danas što govorim, svi su se smejali i mislili da je to nemoguće. E sada vidite da je moguće, do kraja godine ili do februara, kako je predsednik rekao, ići će se 27 minuta od Beograda do Novog Sada. Dalje ćemo da radimo železnicu ka Subotici, odnosno ka Budimpešti i to sve takođe finansiramo ruskim kreditom. Ovamo radimo ka Nišu sa Evropskom unijom. Dakle, pokazujemo da sa svima sarađujemo i da je to suština, da bez obzira na geopolitičke okolnosti mi radimo sa svima, na način da građanima Srbije bude bolje, da može da se putuje i na zapad ka Zlatiboru, ka Crnoj Gori i ka Nišu. Dakle, železnička infrastruktura apsolutno je prioritet sada u ovih par godina narednih, što ćemo uspeti da revitalizujemo sve ono što nije rađeno godinama za nama. Kada govorimo o tome, ne možemo da ne pomenemo da se ove godine pored toga radi i osam auto-puteva, da se radi i sve ono što se nije godinama radilo, ulaže se u zdravstvo, ulaže se u bolnice, ulaže se u škole. Danas Srbija pokazuje da kada vodi domaćinsku i odgovornu politiku ima prostora za sve, što ranije apsolutno nije bio slučaj. I da se još jednom na kraju osvrnem na ovo što smo, kolege su više o tome govorile, poslednji, ali ne i najmanje važan, čak mislim da je i možda najvažniji današnji akt koji donosimo ovde – osnivanje Muzeja žrtvama genocida. Činjenica da u prethodnim godinama i uopšte decenijama nije smelo da se govori o genocidu nad srpskim narodom – i to je danas zasluga predsednika Aleksandra Vučića. Smemo da govorimo o tome koliko je naš narod stradao brutalno u prethodnom veku. U 20. veku srpski narod je pored Jevreja i Jermena bio jedini narod nad kojim je sproveden genocid i mi nemamo pravo da ćutimo o toj činjenici. Mislim da će svakako inicijativa koju je predsednik podneo, a to je da Narodna skupština usvoji jednu rezoluciju kojom će se definisati da je nad srpskim narodom počinjen genocid, nešto što je mnogo značajno i važno. Čuju se kritike u javnosti kako će to da se odrazi na naš odnos sa Republikom Hrvatskom. Nisam baš siguran, naravno da je to važno pitanje, ali mislim da su sene svih onih ljudi koji su pobacani u jame po Hercegovini, Jadovnom, svi oni stradalnici srpski koji su u Jasenovcu zaklani, oni su ipak nešto što mora biti veći prioritet od bilo kakvog odnosa sa naslednicima onih država koje su u prethodnim vremenima vršile i sprovodile sistematski genocid nad našim narodom. Zato apsolutno podržavam inicijativu da se donese jedan akt kojim će Skupština Srbije osuditi apsolutno genocid nad našim narodom koji je počinjen u 20 veku. Da li će to svet da prizna ili neće, pa vidimo i da nad Jermenima 100 godina nisu hteli da priznaju, pa polako istina izlazi na videlo. Prema tome, mi imamo obavezu prema svim tim stradalnicima koji su pripadnici bili našeg naroda i krivi su bili samo zato što su Srbi, zato su ubijeni, nisu štedeli ni decu, nisu štedeli ni majke koje su trudne bile, ubijali su, dakle, sve od kolevke pa do starijih ljudi. Mi apsolutno moramo danas da donesemo jedan akt kojim ćemo da se svim tim ljudima prosto odužimo sećanjem na njih i da ne zaboravimo nikad koliko su naši preci stradali zbog toga, samo zbog toga što su Srbi. Mi danas imamo priliku da o tome raspravljamo i govorićemo o tome. Srbija danas nije ničija kolonija, kao što je bila pre 2012. godine, kada nismo smeli da pominjemo ništa o čemu danas ovde u Skupštini možemo da slobodno i argumentovano govorimo. Još jednom, mi iz poslaničke grupe „Aleksandar Vučić – Za našu decu“ glasaćemo za sve predložene zakone, upravo zato što su oni stvoreni da pomognu boljitak svih građana Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Sada reč ima narodni poslanik Nebojša Bakarec.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarka sa saradnicima, poštovane kolege poslanici, poštovani građani, ja ću govoriti nešto o Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o muzeju žrtava genocida, jer i onaj prethodni zakon je, to su ljudi rekli, a to treba da ponovimo, donet davne 1992. godine i od tada ga nijedna vlast nije takla. Znači, ove izmene i dopune ovog zakona će omogućiti delotvoran, plodonosan i neometan rad muzeja. Izmene i dopune ovog zakona svedoče, to je još jedna stvar, o odgovarajućem pristupu kulturi sećanja i o tome smo danas ceo dan slušali ovde u Skupštini, što je izvanredna stvar. Pogledajte tu razliku. Prethodne vlasti nikada u ovoj Skupštini nisu govorile o kulturi sećanja koja je uvedena od kada je ova vlast nazad devet godina. Dakle, mi govorimo sada o pravilnom pristupu kulturi sećanja, na šta? Pa na genocid Nezavisne Države Hrvatske nad srpskim narodom. U NDH je počinjen trostruki genocid, prvo, nad Srbima kao primarnoj žrtvi, onda istovremeno holokaust nad Jevrejima i naravno genocid nad Romima. Uspostavljanje kulture pamćenja, sećanja i osećanja jednog naroda koji nosi iskustvo iz genocida iz Drugog svetskog rata je neobično važno. Ne radi se samo o sećanju, odnosno radi se i o pojmu osećati, radi se o osećanjima. Naša sećanja i osećanja su i pojedinačna i zajednička. Do 2012. godine osnov da kažem kulturnog pamćenja i sećanja na genocid u NDH je osmišljavala, odnosno to se nije radilo, ali osmišljavala je i određivala mala grupa ljudi, uglavnom pripadnika lažne intelektualne elite, tzv. autošovinista. Ova grupa je gajila i nametala kulturu zaborava, tj. nekulturu slepila. Kulturu pamćenja mi definišemo kao čuvanje svesti o kontinuitetima i čuvanje ostatka prošlosti. Suprotno tome, režim do 2012. godine je nametao diskontinuitet, zaborav i kulturu ravnodušnosti prema prošlosti. Do pre devet godina ova Skupština i ova zemlja su zvečale od priče o genocidu u Srebrenici. To je bilo na nedeljnom nivou. Znači, samo o tome se pričalo, nije bilo dozvoljeno, slično možda kao i u vreme komunizma. Nije bilo dozvoljeno da se govori o genocidu nad Srbima u Jasenovcu i nad Jevrejima i nad Romima, ali se o genocidu u Srebrenici govorilo i čak su se donosile određene odluke u ovoj Skupštini. Dvadeseti vek je bio jedno od najtraumatičnijih razdoblja u čovekovoj istoriji, a naravno i time u istoriji srpskog naroda. Dvadeseti vek nosi sa sobom duboka moralna i etička pitanja o stepenu uopšte civilizacijskog razvoja naroda i čovečanstva, jednostavno kada je bilo moguće, pazite, da u vreme, da u decenijama, recimo, posmatraću tri od '29. do '52. da u decenijama velikih naučnih otkrića na scenu istorije negde u sredini tog razdoblja stupa i nacizam i fašizam i ustaštvo kao njihova specifična forma. Ostajemo zapitani kako je bilo moguće da samo dve decenije pre prvog leta u kosmos počne genocid '41. godine kao deo Drugog svetskog rata, a u razdoblju od 1929. do 1952., dakle, u tim decenijama velikih naučnih otkrića penicilina, neutrona, nuklearne fisije, magnetne rezonance o hromozomima i DNK vakcine protiv dečije paralize, dakle u tom periodu, na sredini tog perioda otkrića koja sam pomenuo pojavila se kvislinška tvorevina država NDH, u čijim konclogorima je na neopisivo neljudske načine ubijeno 700.000 Srba, Jevreja i Roma. Mislim da, Srbi jesu Sloveni. Jedan ambasador je sad skoro rekao da su ubijeni Sloveni, Jevreji, Romi, što je delimično tačno, ali mi Srbi imamo, zna se kako se zovemo. Jesmo bili Sloveni i jednom smo bili samo to pre 1.000 godina, možda, sada smo Srbi i potrebno je to reći, nema razloga da se krije ko je bio glavna žrtva u Jasenovcu. Nažalost, komunističke vlasti i o tome smo ovde slušali, to su bile sjajne diskusije mojih kolega iz stranke, znači komunističke vlasti Jugoslavije u ime lažnog bratstva i jedinstva, jer ono je bilo potpuno lažno, nisu pokrenule procedure da genocid u Jasenovcu i zvanično bude proglašen genocidom. To je onda postao osnov zaborava, nekulture, amnezije o etničkoj pripadnosti većine žrtava Jasenovca. Danas je to osnov revizionizma, lažnog tumačenja istorije, koji teži da žrtvu proglasi za dželata, a dželata za žrtvu. Zbog toga je predsednik Vučić pre neki dan rekao: „Naše je da ne krijemo istinu, naše je da o tome otvoreno govorimo, a ne da dozvolimo da laž tu istinu pobedu. Nije ni čudo što u našem regionu prisustvujemo dnevnom prekrajanju činjenica i pokušajima potpunog prekrajanja istorije, ali Srbi neće da ćute i neće da se dodvoravaju“. Kaže predsednik Vučić: „Ponosan sam što predvodim generaciju koja će da štiti mir, ali neće da pogne glavu. Srbija danas počiva na razumu, zahvaljujući njemu, zna da svoju veličinu mora da pronađe u svojim, a ne tuđim dvorištima, da su rast, napredak, putevi, investicije, slobodna trgovina jedini odgovor koji nosi život. Svaki drugi odgovor je put ponavljanja istorije“. Mi iz SNS, ali i građani Srbije, smo ponosni što nas predvodi državnik koji štiti mir, koji neće da pogne glavu, koji neće da zaboravi, koji gaji kulturu sećanja i osećanja. I zbog toga, između ostalog, danas Srbija ponosnija, snažnija, dostojanstvenija, nego što je ikad bila u poslednjih 100 godina. Osmog maja, pre neki dan, 2021. godine obeležen je dan sećanja na genocid u Jasenovcu, u Nacističkoj NDH. Predsednik Vučić je u Gradini, povodom kulture sećanja rekao: „Kulturu sećanja ko nema, on ne može da ima snagu ni za budućnost i sećanje. Jedinu prepreku ovim zločinima ne smemo više nikada da izgubimo“. Od kada je Aleksandar Vučić na vlasti u poslednjih devet godina Srbija je počela uspešno da se bori protiv zaborava o genocidu nad srpskim narodom. U narednim godinama treba očekivati još veći otpor prema ovoj ideji i u zemlji od strane autošovinista ali, Boga mi, i u regionu i prema toj kulturi sećanja koju gaje već sada uveliko i Republika Srpska i Republika Srbija. Tako je zbog toga na veliki otpor i naših suseda ali i naših autošovinista dragih naišao briljantni srpski film „Dara iz Jasenovca“. Mene lično brine i ravnodušnost prema srpskom narodu i našim žrtvama. Dakle, samo da vam kažem ovo. Svet brine i govori o sudbini Jevreja, o genocidu o Drugom svetskom ratu. To je humano. Svet brine i o sudbini Kurda, Palestinaca, Sudanaca, Kutua i to je u redu. Svet brine o genocidu Turaka nad Jermenima i to je plemenita briga, pre više od sto godina i ta briga je opravdana. Otvoreno se govori već dugo vremena o genocidu nad severnoameričkim i južnoameričkim starosedeocima. Već pola veka i više svet brine i treba da brine zbog genocida pogroma i gladi u Africi. Svet brine i o narodima za koje smo tek prekjuče čuli o Rohindžama u Mjanmaru. Sve ove brige su hvale, hvale vredne i treba da budu i naše brige. Međutim, možda mi je promaklo ali nisam primetio svetsku brigu za sudbinu srpskog naroda. Nisam primetio svetski bol, to se nemački kaže „veltšmerc“ zbog nas Srba, a nije da nismo stradali. Stradali smo pod Turcima 500 godina. U 18. i 19. veku naučnici poput Dimitrija Bogdanovića koji je napisao kapitalno delo „Knjiga o Kosovu“ kažu da su turski pogromi u 18. i 19. veku poprimili karakter genocida. Stradali smo u Prvom svetskom ratu na strani slobode, više od milion mrtvih. Stradali smo u Drugom svetskom ratu opet na strani slobode i antifašizma, gotovo milion mrtvih. Stradali smo u Jasenovcu, u Nacističkoj NDH 700.000 mrtvih. Stradali smo i u zločinima novoustaške Hrvatske 90-ih, stradali smo i pod NATO zločinima prekjuče i pod bombama. Niko se u svetu, čast izuzecima, poput velikog nobelovca Petra Handkea nije mnogo potresao zbog naše sudbine. Mi smo, mi Srbi smo u nazad dvadeset godina žrtve zapadne propagande mašinerije, spinovanja stereotipa, predrasuda i demonizacije. Uz Ruse i Muslimane, mi smo idealni negativci u holivudskim i belosvetskim filmovima. Sebe i svet moramo da upitamo zbog čega smo kao narod žrtve dvostrukih aršina. Mislim, da li naša krv nije crvena, da li nismo dovoljno lepi, dobri i poželjni, da li naša deca nisu deca ovog sveta, da li smo i šta svetu skrivili. Da li smo mi razapeli Hrista? Da li smo mi ubili Gandija, Martija Lutera Kinga i Kenedija? Da li smo mi izmislili konclogore i gasne komore? Možda svet misli da smo mi bacili atomske bombe na Japan? Možda svet smatra da smo mi pobili milione duša u Koreji, Vijetnamu, Iraku i Avganistanu? Zbog čega naše žrtve i stradanja izazivaju ravnodušnost? Potrebno je da Republika Hrvatska odlukom svojih najviših organa prihvati istorijsku i svaku drugu odgovornost za genocid nad Srbima, Jevrejima i Romima tokom Drugog svetskog rata, u ustaškoj NDH, uključujući i područje Bosne i Hercegovine. Hrvatska to ne želi, zbog toga što nema snage da se suoči sa sopstvenom odgovornošću i da dovrši proces denacifikacije. Hrvatska to ne želi, zbog toga što su u toj državi koja počiva na genocidu predaleko otišli procesi revizije, istorije, glorifikacije ustaštva. Hrvatska to želi zbog toga što bi onda bila u obavezi da se utvrdi u razumnom roku isplati pravična odšteta žrtvama genocida i njihovim potomcima. Jedno od najpotresnijih svedočanstava o zločinu genocida u NDH je svakako poema „Jama“ velikog Ivana Gorana Kovačića, inspirisana zločinima ustaša. Poema je inače nastala 1942. godine, godinu dana pre smrti samog pesnika koga su 1943. godine ubili kvislinzi u blizini Foče. „ Krv je moje svetlo i moja tama, blaženu noć su u meni iskopali sa sretnim vidom iz očinjih jama. Samo kroz prste kapale su kapi tople i guste koje krvnik nađe još gorčom mukom duplja koja zjapi – Da bodež u vrat zabode mi slađe. A meni dragost ove krvi uze, i ćutio sam kaplje kao suze.“ Hvala vam i živela Srbija.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, Marko Parezanović. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana ministarka, poštovane kolege. Sećanje na žrtve genocida je od suštinske važnosti, posebno ako uzmemo u obzir da je srpski narod koji je platio izuzetno veliku cenu za slobodu u 20. veku, jako dugo, jako malo govorio o srpskim žrtvama, iz nekih verovatno nadnacionalnih ili političkih razloga, a verovatno i zbog toga što u to vreme nije bilo previše popularno govoriti o srpskim žrtvama. I nema nikakve dileme da nas je kao narod to puno koštalo i krajem 20. veka devedesetih godina, a ništa se nije promenilo i u modernoj istoriji s početka novog veka. Nastavilo se sa ćutanjem do te mere da čak je bilo nepopularno izgovoriti reč "nato zločin" nego su mnogi koristili reč "intervencija", ne bi li se neko slučajno na njih naljutio, pa čak išli i do toga da se bivši predsednik Srbije, izvinjavao za sve i svašta po Hrvatskoj, i to u vreme kada su zlotvori iz Jasenovca, Nada i Dinko Šakić bili još uvek u životu, i ne samo što su bili u životu, već su uživali mnoge privilegije od strane države Hrvatske i apsolutno nikome nije palo na pamet da postavi pitanje - a šta vi to radite? Da li vi to iznova, ponovo ubijate jasenovačke žrtve? Sve je to počelo drastično da se menja poslednjih pet šest godina, prvo sa načinom na koji je država Srbija obeležavala godišnjice i NATO bombardovanja i godišnjice Oluje, a posebno nakon filma "Dara iz Jasenovca", koji je probudio neke davno uspavane duhove prošlosti i otkrio neke tajne, za koje su neki mislili da su zauvek zakopane u jasenovačkim jamama, i koji je pre svega, rekao bih, iz temelja srušio matricu i stereotip da je Srbija u svemu najgora i najnazadnija, a da srpski narod ima oreol dežurnog krivca, za sve što se desilo u regionu poslednjih decenija. I ne treba puno da nas čudi ta reakcija u regionu, iako taj film svakako nije usmeren protiv države Hrvatske već isključivo protiv ustaša. Međutim, iz svih ovih razloga koji sam pomenuo bilo je za očekivati da takva reakcija postoji. Ono što možda i nije toliko logično i što ne bi trebalo da bude logično jeste, što ta vrsta propagande ima jednu ozbiljnu podršku i među delom domaćih srpskih medija, a nažalost i u delu opozicionih političara. Podsetiću vas da u danima kada kosovski Albanci najavljuju tužbe za genocid protiv Srbije, a zvanična Hrvatska obećava pomoć u tome, podsetio bih vas da smo ovde imali narodne poslanike koji su u ovom parlamentu se takođe zalagali da se srpski narod obeleži kao genocidan narod, tvrdeći decidno da su počinjeni genocidi, odnosno da je počinjen genocid u Srebrenici i to kako su rekli u ime države Srbije. Takođe ću vas podsetiti da brojni političari opozicionih iz Srbije često daju izjave za hrvatske medije i govore o tome kako se nadaju da će uz pomoć Evrope ili ne znam koga, da sruše Aleksandra Vučića sa vlasti, o tome kako je država Srbija diktatorska država i sve ono najgore što im padne na pamet. Ja se zaista nekada zapitam, ne mogu da napravim razliku između izjava pojedinih opozicionara u Srbiji sa onim izjavama, koje dolaze iz Zagreba, Sarajeva, Prištine, pa ponekad i iz Podgorice, jer one imaju potpuno istu percepciju države Srbije kao najgore, najnazadnije i države koja je kriva za sve loše što se dogodilo i, to je ona percepcija koja govori da što je državi gore to je njima bolje i oni zapravo nisu opozicija SNS niti Aleksandru Vučiću, već isključivo opozicija državi Srbiji. I ja sam iskreno zbog toga veoma ponosan zbog načina na koji država Srbija u prethodnih pet godina, poslednjih pet godina se odnosi prema srpskim žrtvama sa količinom dostojanstva sa kojom se o tim temama, teškim temama govori, pri tom apsolutno ne vređajući bilo koga i ne osporavajući i tuđe žrtve, i gledajući u budućnost boreći se pre svega za mir a ne za ratove koji ih je bilo mnogo na ovim prostorima. Bilo je dosta komentara malopre koji su se ticali percepcije jugoslovenske ideje i načina na koji je ona nastala i jedan komentar koji je meni zasmetao i moram da prokomentarišem, dakle on je glasio, da je na kraju Prvog i na kraju Drugog svetskog rata, načinjena ista greška sa jugoslovenskom idejom, ja ne mogu sa tim da se složim iz tog razloga što nakon Prvog svetskog rata, ovde je postojala iluzija o zajedničkoj državi, iluzija o Jugoslaviji, i ona nije nastala u tom trenutku kao što je kolega Rajić rekao, nastala je još u 19. veku. Najveći deo intelektualne elite u to vreme je bio za tu ideju, postojali su i mnoge druge objektivne okolnosti koje su na to uticale. Međutim, nakon svega što se dogodilo u Kraljevini Jugoslaviji nakon ubistva kralja, nakon svega što se dešavalo u Drugom svetskom ratu, nakon Jasenovca, stvaranja nezavisne države Hrvatske, ta iluzija je morala da nestane. Moguće je i da napravite grešku jednom, ako je napravite drugi put to više nije bila greška. I kada posmatramo karakter Kraljevine Jugoslavije, ona jeste bila, ona jeste štitila srpski interes, i srpski narod je bio dominantan u njoj, posebno se vodilo računa o zaslugama iz Prvog svetskog rata i ko se borio na pravoj strani, a ko ne. I upravo sve to je bio razlog zašto su ustaše toliko mrzele tu državu i zašto su na kraju izvršili atentat, i zašto je kralj, postao prva žrtva fašizma, a ništa od toga se nije dešavalo u drugoj Komunističkoj Jugoslaviji i, upravo zato što im ona kao takva nije smetala, jer je štitila njihove interese, a pod tepih gurala sve ono što se srpskom narodu dogodilo pre svega za vreme Drugog svetskog rata. I zbog toga sam posebno poseban što je predsednik Srbije Aleksandar Vučić pokrenuo inicijativu da Grad Beograd ponovo dobije spomenik Kralju Aleksandru Karađorđeviću, spomenik koji je 1946. godine uništen i ne zbog toga što je on sad bio savršen ili bezgrešan ili ništa od toga nije bio, već zbog toga što država Srbija danas se trudi da mnogo realnije gleda na svoju istoriju, da ne pokušava da iz današnjeg ugla i sa današnjim saznanjima, govorim o nečemu što je bilo pre više od 100 godina, a i na kraju krajeva zbog toga što je Kralj Aleksandar još kao regen bio vrhovni zapovednik Prve armije koja je u balkanskim ratovima oslobodila Srbiju, posle 500 godina vratila Kosovo, što je delio hleb sa svojim vojnicima tokom Prvog svetskog rata, i na kraju rata se vratio sa 45 kilograma teško bolestan. I makar zbog toga i tog doprinosa koji ima kao oslobodilac, drago mi je što će Beograd dobiti taj spomenik, istovremeno mi je kao što rekoh jako drago što država Srbija mnogo drugačije se odnosi prema svojoj prošlosti, posebno prema svojim žrtvama što je od suštinske važnost, jer ako taj princip ne promenimo, i ako buduće generacije ne budu znale sve o onome što se u prošlosti izdešavalo, uvek postoji velika verovatnoća da će nam se takve stvari ponovo događati. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima Nevenka Kostadinova.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvažena ministarka sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Cilj ovih izmena i dopuna postojećeg zakona koji je donet 2009. godine, jeste njegovo dalje unapređenje, a pre svega usklađivanje pojedinih njegovih odredbi sa Zakonom o planskom sistemu Republike Srbije, kao i preciziranje pojedinih termina. Predloženim izmenama i dopunama važećeg zakona, određuju se osnovni dokumenti, javnih politika u oblasti zapošljavanja kao što su strategija zapošljavanja, i akcioni plan. Nacionalna strategija zapošljavanja za period od 2011. do 2020. godine, doneta je na period od 10 godina. A akcioni planovi od 2009. godine donošeni su na godišnjem nivou. Ovim izmenama i dopunama, predviđeno je da se strategija donosi na period od 6 godina dok će se akcioni planovi donositi na period od 3 godine. Ovim izmenama i dopunama, definiše se program zapošljavanja kao dokument javnih politika na lokalnom nivou, a to podrazumeva da program ima akcioni plan kojim se planiraju aktivnosti i prate ciljevi tog programa. Jedinice lokalnih samouprava će biti u obavezi, na osnovu Zakona o planskom sistemu Republike Srbije, da za svaku od mera urade procenu finansijskih sredstava, kao i procenu finansijskog efekta na godišnjem nivou na osnovu čega će nadležno Ministarstvo za zapošljavanje odlučivati o sufinansiranju aktivnih mera zapošljavanja na lokalnom nivou. Time će se omogućiti koordinacija i praćenje stanja u oblasti zapošljavanja, efikasnije planiranje, praćenje aktivnosti i analiza efekata sprovođenja. Sve ove izmene i dopune imaju za krajnji cilj unapređenje aktivnih mera politike zapošljavanja čime se povećava zaposlenost, a smanjuje nezaposlenost. Stopa zaposlenosti je jedan od glavnih pokazatelja stanja ekonomije jedne zemlje, takođe, stopa nezaposlenosti je jedan od najvećih problema. Srbija je u proteklom periodu uspela da se izbori sa problemom nezaposlenosti koji je u jednom trenutku bio veći od 20% i isti je uspela da svede na jednocifreni iznos sa tendencijom daljeg smanjenja. To je, pre svega, rezultat odgovorne politike Vlade Srbije na polju privlačenja stranih investicija i otvaranja fabrika širom naše zemlje, kao i aktivnih mera politike zapošljavanja koje je Ministarstvo za rad sprovodilo preko NSZ kroz raznorazne projekte i javne pozive u godinama za nama. Nacionalna služba za zapošljavanje je u prethodnim godinama bila pravi partner kako nezaposlenim licima, tako i privrednim subjektima. Ona osluškuje potrebe privrede i posreduje u povezivanju poslodavaca i nezaposlenih lica na tržištu rada. Kao neko ko godina iz ugla privrednika, tj. poslodavaca prati javne pozive i sarađuje sa NSZ, ja bih iskoristila priliku da javno pohvalim rad NSZ filijala Vranje, čiji su zaposleni godinama unazad servis i podrška zainteresovanim poslodavcima na jugu Srbije, tačnije u Pčinjskom upravnom okrugu. Posebno bih se osvrnula na mere podrške koje su usmerene ka privatnom sektoru, dakle preduzetnicima i malim i srednjim preduzećima, kako u vidu finansijskih podsticaja, tako i u organizovanju i sprovođenju raznoraznih obuka za potrebe poslodavaca, dokvalifikacije, prekvalifikacije, mere stručnih praksi i slično. Ovim programima se podstiče zapošljavanje teže zapošljivih kategorija, kao što su mladi do 30 godina, žene, Romi, korisnici novčanih socijalnih pomoći, stariji preko 50 godina, kao i osobe sa invaliditetom, ili bolje rečeno lica koja imaju umanjenu radnu sposobnost. Posebno bih naglasila važnost i značaj programa podrške samozapošljavanju, kao i programima podsticaja sektoru malih i srednjih preduzeća u vidu subvencija za otvaranje novih radnih mesta. Ovi programi su se pokazali kao veoma korisni, jer su mnogi počeli svoj biznis upravo na ovaj način. Odlučili su se da uplove u burne vode biznisa jer su u početku dobijali neka podsticajna sredstva, koliko god ona bila mala i skromna. Naravno, nisu svi uspeli koji su pokušali, ali su mnogi prerasli iz preduzetnika u uspešna preduzeća i ozbiljne poslodavce. To znači da su ti programi bili prava investicija koja se višestruko isplatila. Ovi programi su veoma značajni za preduzetnike i mala preduzeća u devastiranim područjima, jer ti mali privredni subjekti nemaju kapaciteta, niti finansijsku moć za veća investiranja, te ne mogu ostvariti podsticaj za zapošljavanje po drugim osnovama. Imam neke preporuke vezano za programe NSZ, očekivala sam da sam ministarka biti tu da to čuje, ali svejedno, ja ću ih izneti. Prvo, mislim da treba pojednostaviti procedure apliciranja, pogotovo kasniji tok praćenja realizacije programa jer, opet napominjem, korisnici preduzetnici nemaju dovoljno kapaciteta da se nose sa svim obavezama koje nastaju nakon realizacije programa. Tu pre svega mislim na raznorazna dokazivanja i praćenja programa. Mislim da to može da se sistemski uredi da bude i lakše i jednostavnije i efikasnije. Drugo, smatram da treba povećati budžet za podsticaj zapošljavanja i samozapošljavanja u privatnom sektoru, jer vi kad jedno lice po tom osnovu skinete sa evidencije nezaposlenih lica to lice više nije na teret budžeta, vi ste ga trajno skinuli. Ako ga niste trajno skinuli, onda najmanje na period od 12 meseci, a vrlo često i mnogo duže, to lice više nije na teret budžeta, a zapravo sada već donosi novac u taj isti budžet koji je pomogao da se to lice zaposli. Treće, predlažem da se za devastirana i nerazvijena područja povećaju iznosi subvencija za otvaranje većeg broja novih radnih mesta. Podsećam da je u periodu pre desetak godina taj iznos po novozaposlenom licu bio 300.000 do deset novih radnih mesta, a preko deset novih radnih mesta iznos subvencije po zaposlenom licu je bio 400.000 dinara. Ovo opet iz razloga što za male devastirane sredine kakva je i moja opština Bosilegrad, nisu zainteresovani ozbiljni investitori sa strane, te su mala i srednja preduzeća nosioci razvoja tih sredina, pa je jako važno da njima damo šansu da oni mogu da jačaju, da rastu, da se razvijaju i da napreduju. Na kraju, naravno da naglasim da ću u danu za glasanje podržati ovaj veoma važan zakon. Hvala.
Hvala, gospođo Kostadinova. Dame i gospodo narodni poslanici, na listama više nema prijavljenih za reč. Da li neko od ovlašćenih predstavnika ili neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. želi da se obrati? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka prve do pete dnevnog reda. Nastavljamo sa radom sutra u 10. časova. Zahvaljujem svima.