Den innkalte vararepresentant for Hordaland fylke, Kari Manger, har tatt sete. Man fortsatte behandlingen av
De valg som Stortinget er invitert til å gjøre i dag, vil avgjøre norsk forsvars troverdighet i lang tid fremover. En radikal endring av Forsvaret er nødvendig også i vårt land, men utgangspunktet må være de oppgaver som vårt forsvar er satt til å løse. Det er dette som må være dimensjonerende for ressursene som stilles til rådighet, og ikke et forhåndsutpekt budsjettall. Den fremlagte langtidsproposisjonen ville ikke ha gitt landet et troverdig forsvar. Senterpartiet mener først og fremst at de foreslåtte styrker til forsvar av eget territorium ikke gir landet tilstrekkelig sikkerhet, ei heller tilstrekkelig rekrutteringsgrunnlag for internasjonale operasjoner. For Norge, med sin geografiske beliggenhet, vil suverenitetshevdelse forbli en prioritert oppgave. Vi trenger et solid forsvar for å sikre våre interesser samt å beholde nødvendig kompetanse. Vår deltakelse i internasjonale operasjoner er riktig og nødvendig, men bekymringene går på at dette budsjettmessig skal få prioritet og gå ut over et troverdig hjemmeforsvar. Det nasjonalt rettede forsvar av eget territorium basert på verneplikt må danne basis for vårt nye forsvar for å gi den nødvendige legitimitet og forsvarsvilje i folket. Dimensjonerende for vårt forsvar må derfor være at vi forsvarer norske områder og sikrer vitale samfunnsfunksjoner – styrker som i proposisjonen var avsatt til forsvar av eget territorium, stod ikke i forhold til de oppgaver de var ment å løse skal være i stand til å motta alliert hjelp på en troverdig måte bevarer tilstrekkelig styrkebrønn for uttak av personell til internasjonale operasjoner Det har også for Senterpartiet vært et prinsipp at det er Forsvarets behov og ikke distriktshensyn som skal være avgjørende for at midlene som stilles til disposisjon, gir landet mest mulig forsvar for pengene. Forsvarsbudsjettet skal ikke lenger bli en salderingspost for andre nasjonale utfordringer. Stortinget har i altfor stor grad unnlatt å følge opp sine beslutninger med nødvendige midler. Det er derfor beklagelig at det ikke har vært mulig å oppnå et bredt forsvarspolitisk forlik som på et akseptabelt nivå kan ivareta en langsiktig forutsigbarhet for vårt nasjonale forsvar. Stortinget må nå ta vårt forsvar alvorlig og derved sikre landet et moderne og troverdig forsvar av eget territorium som i tillegg kan løse de forpliktelser vi som nasjon har internasjonalt. Senterpartiet har ved utformingen av det fremtidige forsvaret lagt avgjørende vekt på økt tilstedeværelse i nordområdene. Dette er en forutsetning for vår evne til suverenitetshevdelse, myndighetsutøvelse og kontroll, særlig i havområdene. Norges selvstendige evne til krisehåndtering i nordområdene er et viktig bidrag til stabilitet i Europa. I lys av disse oppgavene og det forhold at så store deler av Forsvaret er lokalisert til Nord-Norge, går vi også inn for å legge det fellesoperative hovedkvarteret til Reitan ved Bodø. Jeg er svært tilfreds med at et flertall i komiteen har klart å slå tilbake Regjeringens og Arbeiderpartiets forslag om en betydelig svekkelse av Heimevernet. Derimot er jeg lite tilfreds med at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ikke er med på merknaden om å be Regjeringen om å vurdere å opprettholde en befalsskole i Nord-Norge, særlig av hensyn til rekrutteringen til befalsyrket fra denne landsdelen. Det er også svært positivt at en samlet komite ber Regjeringen nedsette en egen arbeidsgruppe som skal utrede det vernepliktige og utskrevne befalets oppgaver og funksjoner i det fremtidige forsvar. Det burde være en selvfølge at vi skal ha et nasjonalt forsvarskonsept med basis i verneplikt og mobilisering, der reservebefalet utgjør hovedtyngden av alt befal i krigsorganisasjonen og ved avdelingene i internasjonale fredsoperasjoner. Representanten Fossli uttalte tidligere i dag at kostnadene med å etablere Bardufoss som maritim helikopterbase beløper seg til 600 mill. kr. Disse tallene er ikke korrekte, fordi de tar med investeringer til hel renovering av Bardufoss flystasjon. Imidlertid viser Forsvarets bygningstjenestes totalprosjektutredning nr. 2 fra 1999 at Bardufoss må investere for 18 mill. kr for å etablere seg som maritim helikopterbase. Dette fordi Bardufoss i all hovedsak besitter den nødvendige infrastrukturen. Det er ingen investeringskostnader ved å videreføre dagens drift av kystvakthelikopterskvadronen på Bardufoss. Den kostnaden som representanten Grethe Fossli nevnte tidligere i dag vedrørende Bardufoss flystasjon, fremstår som en ren manipulering av tall i et forsøk på å dekke over den kjensgjerning at flytting av 337-skvadronen til Sola medfører en ekstra kostnad på 800 mill. kr.
Dette er den aller viktigste reformen som Forsvaret har vært gjennom etter krigen. Den teknologiske utviklingen har gjennom lengre tid gjort at en større reform fra kvantitet til kvalitet nå er nødvendig. Trusselbildet er etter Berlinmurens fall den 9. november 1989 dramatisk forandret, og faren for storkrig virker ikke overhengende. Derimot er alvorlige regionale konflikter mange og sikkerhetspolitisk farlige. Dette er en realitet som vi må ta innover oss. Forsvaret må derfor omstille seg til å bli mer mobilt og internasjonalt. Samarbeidet i NATO og de transatlantiske forhold til USA er fremdeles viktig for Norge og må styrkes. Det er i tillegg viktig for Norge ikke å bli satt helt på sidelinjen i det forsvarssamarbeidet som nå skjer i EU. Det blir en vanskelig balansegang for mange europeiske land, og kanskje ikke minst for NATO-land som ikke er medlem av EU. EU-utvidelser utvikler nå den europeiske pilar gjennom ESDI og ikke minst gjennom ESDP, European Security and Defence Policy, som er en milepæl for utvikling av felles tryggings- og forsvarspolitikk i Europa. Jeg tror det nå er satt i gang en langspurt mot en forsvarspolitisk union. Det er et tankekors at de nøytrale landene Sverige og Finland nå styrer EU, med en finsk general som leder av militærkomiteen og svenskene med hele den politiske ledelsen av EU. Når det gjelder de konkrete forslagene som skal stemmes over i Stortinget i dag, vil jeg gjerne kommentere noen punkt. Forslaget om sammenslåing av Forsvarets overkommando og Forsvarsdepartementet ser ikke ut til å få flertall. Det er meget beklagelig. Nesten alle NATO-land har en løsning der forsvarssjefen er øverste militære rådgiver i et sivilt-militært integrert departement. Det er vel nå bare Norge og Tyrkia som ikke har det. Dette gir mange fordeler, ikke minst økonomisk og ressursmessig. En behøver ikke å ha vært lenge i forsvarssystemet før en ser dobbeltutredninger. Og dobbeltarbeid skjer – først i Forsvarets overkommando, så i Forsvarsdepartementet, eller fram og tilbake. Slikt tar tid. Forsvaret kan vel heller ikke skryte av god økonomisk styring. Et integrert Forsvarsdepartement med delegerte økonomiske styringsrammer ville gitt langt bedre ressursbruk og bedre evne til strategisk planlegging. Nå vil samlokalisering gi noe gevinst, ikke minst når det gjelder antall ansatte i de sentrale staber, og det trengs. Den norske stabsstrukturen var vel bygd opp av amerikanerne etter krigen og passer sikkert til USAs over 200 000 mill. innbyggere. Heimevernet har stor støtte i folket og er viktig for en positiv totaloppfatning av Forsvaret. Det er derfor positivt at alle nå går inn for å opprettholde HV på dagens nivå, med 83 000 mann og 18 heimevernsdistrikt, som skal være lokalisert der de er i dag. Det er viktig å understreke. Det eneste unntaket er Agder HV 07. HV-distriktssjefene blir også territoriale sjefer i fred, krise og krig, med eget planelement. Dette vil styrke Heimevernet. Når det gjelder etablering av et eget HV-skole- og kompetansesenter er dette blitt noe annerledes enn utgangspunktet var i stortingsproposisjonen, der alt var samlet på Værnes, og Evjemoen var nevnt som et alternativ. Nå ser det ut til at HV-utdanningen på Dombås sammenslått med tidligere befalskurs på Torpo skal fortsette. Dette tror jeg er fornuftig. Det som altså blir på Værnes, er eventuelt befalsutdanningen, HV-USK, og rekruttutdanningen på fire til seks måneder. Det er jo akkurat denne utdanningen som har vært på Evjemoen, og som Evjemoen er skreddersydd for. I tillegg ville opprettholdelsen av Evjemoen sikret en tilstedeværelse i landsdelen, og sikret befalsrekruttering fra Sørlandet. Jeg er derfor uenig i vår egen innstilling om å plassere Heimevernets skolesenter mellom en støyende flystripe og et høyt gjerde på Værnes. Og det aller verste med Værnes er de dårlige og uavklarte skytefeltene. Når Leksdal skytefelt med 47 grunneiere skal utvides fra å være brukt ca. 30 dager i året til bortimot 365 dager i året, kan dette skape store problemer. På Evjemoen kan man gå ut av leiren og være i øvings- og skytefeltet på fem minutter. På Værnes blir det et militært liv i buss. Ja, enkelte har regnet ut at tap i opplæring er forskjellen på fire og seks måneders tjeneste. Men det er dessverre ingen politiske partier som vil legge Heimevernets skolesenter til Evjemoen. På bakgrunn av disse realitetene tror jeg den desentraliserte strukturen bør fortsette med befalskurs på Dombås, HVUB-utdanning på Kongsvinger og rekruttutdanningen spredd på flere plasser. Jeg vil gjerne kommentere dette med antall dager for rekruttutdanning i HV. Det er tre forslag: Det er fire måneder, det er seks måneder, og det er 100 dager. Jeg skal ikke si at jeg har noen bred erfaring, men jeg har vært 30 år i Heimevernet, og jeg har vært områdesjef i Heimevernet, sånn som min kollega som er leder av forsvarskomiteen, så vi kan gjerne ta en debatt på det. Men mitt utgangspunkt er at tjenestetid har svært lite med saken å gjøre. Det viktige er å få motiverte soldater i Heimevernet. Jeg har mottatt rekrutter med tre måneders utdanning, rekrutter med seks måneders utdanning, og rekrutter med 18 måneders utdanning. Jeg mener det har med motivasjon fra soldatene å gjøre, og det har å gjøre med at man har en oppgave å sette dem til når de kommer inn på den fem dagers tjenesten. Det er like viktig at HV-området og befal som er i HV-området, har grunnlag for å gi dem motivasjon for å gjøre en god tjeneste de dagene. Jeg synes at fire måneder er nok for å bli gode heimevernssoldater. Jeg minner om at Forsvarspolitisk utvalg, som var bredt sammensatt, gikk for tre eller fire måneder, som var alternativene. Jeg synes dette har fått litt for store dimensjoner, men la det være. Jeg kommer ikke til å kommentere verken MTB-er eller divisjonsmusikk eller DKSV, som blir nedlagt, altså Distriktskommando Sør- og Vestlandet blir nedlagt. Marvika blir nedlagt, og på Kjevik skjer det forandringer. Dette vil andre kommentere. Jeg vil bare si at Sørlandet blir sterkt berørt og militært svært svekket. Nå når denne saken er ved veis ende, har det vært en lang og omfattende prosess. Det startet med FS 2000, Forsvarspolitisk utvalg, og så fikk vi St.prp. nr. 45. Jeg føler det er mange som har tatt tunge tak. Det har ikke vært enkelt å fortelle folk at det vi gjør, er til Forsvarets beste og dermed til landets beste. Jeg har hørt mye om 9. april. Jeg har hørt at «dere raserer Forsvaret». Jeg er dypt uenig i det. Jeg synes det er riktig av meg å si at jeg synes forsvarssjefen har stått rakrygget i denne omstillingsprosessen, som sikkert ikke har vært lett overfor 24 000 ansatte, som er dem som omstillingen berører mest. Med unntak av enkelte lokaliseringsvedtak er jeg fornøyd med det vi skal vedta i dag.
Det er to utgangspunkt for denne saken som Stortinget har til behandling i dag, og som har vært utgangspunktet for de prosessene som nå har gått over lang tid i diverse forsvarsutvalg. Det ene er å ta det nye trusselbildet skikkelig innover seg og si at den kalde krigen er slutt. Hva er nå det reelle fiendebildet, og hva er det som skal være vårt viktigste forsvarsperspektiv? Dette er noe som SV har vært opptatt av i en årrekke. I den forrige forsvarskommisjonen var mange av de perspektivene som i dag ligger her fra Regjeringen, inne. La meg ta noe av det som bekymrer SV mest. Vi har en situasjon hvor den viktigste trusselen fra russerne ikke er at man kan komme med digre divisjoner over grensen til Norge, men de store miljøproblemene på Kola. Det viktigste spørsmålet i forhold til Russland er at vi har en grense mellom to nasjoner hvor forskjellen i levestandard er størst i hele verden, i våre nordområder. Vårt utgangspunkt er at hvis man skal være redd for russerne, må man være redd for russerne av riktig grunn. Da er det miljøspørsmålene og gapet i levestandard som er de største utfordringene. Punkt to: Norge har et voldsomt stort ansvar i verdenssammenheng. Vi har et territorium tilsvarende 30 pst. av hele Europa utenfor vår kyst, som er et av verdens viktigste matvarefat. Vi har forvaltet proteiner som verdens befolkning trenger. Vi forvalter havområder der fisk er en av de store utfordringene å ta vare på. Det er et globalt ansvar vi har. Vi gjør det på vegne av verdenssamfunnet. Det er en av de store utfordringene som Norge har i forsvarspolitikken. Det som er sprøtt, er at samtidig som en del partier i Stortinget sitter og drømmer seg tilbake til hvordan det var før den kalde krigen var slutt, er det ikke mulig å få til et flertall for å styrke Kystvakten f.eks. Mens fiskefusket raser, skal man drive å kutte på Kystvaktens aktivitet. Det er å gå baklengs inn i framtiden. Vi synes at arbeiderpartiregjeringen hadde ansatser til å korrigere fiendebildet og trusselsituasjonen, slik at det begynte å bli i tråd med det som var de faktiske forhold. I tillegg til det som dreide seg om ressurser og miljø, har vi sikkerhetsproblemene rundt oljeinstallasjoner og andre ting som dreier seg om Norges sårbarhet. Men hva har skjedd i møte med Stortinget? Jeg må si jeg forundrer meg over mellompartiene. Her har man drevet en forsvarspolitikk ut fra distriktspolitiske hensyn og ut fra ett overordnet mål, nemlig at minst halvparten av unge norske menn må være innom verneplikten. Så har man reist land og strand rundt. Man begynte i Sør-Norge, og da man kom litt oppover i Nord-Trøndelag, virket det som om reisevirksomheten stoppet opp, fordi da hadde man visst lovt bort så mye at det ikke lenger var noen penger å love bort. Man kan ikke drive forsvarspolitikk på den måten i år 2001. Så kan man heller ikke si at over halvparten av unge, norske menn skal være inne og klaske på noen våpen fordi det er så viktig for Forsvaret. Hvis man ikke har en meningsfylt verneplikt, er det en meget stor trussel i forhold til forsvarsviljen. Da må man finne et annet innhold i verneplikten som handler om det trusselbildet man faktisk har for seg. Noe som er viktig for Regjeringen, men som har fått en sørgelig skjebne i Stortinget, gjelder Regjeringens ambisjon om å få planene som Forsvaret har, og de budsjettene de faktisk skal operere innenfor, til å henge sånn rimelig sammen. Men det som blir resultatet av dagens behandling, er at dette gapet fortsatt vil være der, og den situasjonen kommer til å fortsette videre framover. Det kommer ikke til å være samsvar mellom planene i Forsvaret og de budsjettene som faktisk vedtas. Her er jeg også forundret over sentrumspartiene. Mener man virkelig i sentrumspartiene at man skal bruke 29 milliarder kr hvert år til forsvar i det gamle Forsvaret? I går, da vi debatterte ungdomsskolen, var det ikke én krone å få. Det holder ikke. Ikke kommer det til å holde for sentrum heller. Derfor kommer det norske forsvar til å leve på illusjoner også i framtiden, hvis ingen tar til vettet – snarest.
Det innlegget jeg skal holde nå, blir antakelig temmelig likt det Kristin Halvorsen akkurat holdt, for jeg tror hun har et helt riktig utgangspunkt. Det er to årsaker til at vi er her nå. Det ene er at det norske forsvar i mange år har ruslet og gått og utviklet seg, ikke i forhold til den politiske situasjon vi står overfor, ikke i forhold til det trygghetsbehovet vi har, men i forhold til at gamle strukturer har blitt videreført. Det er nok slik at geværsoldatene i Norge vil det være stort behov for i internasjonale fredsoperasjoner. Men når det gjelder et tidsmessig forsvar av det det norske samfunn selv, innenfor alle realistiske beregninger, kan bli utsatt for, er det lenge siden tyttebærkrigen. Det er – om det ikke oppfattes som uærbødig – også lenge siden 9. april, iallfall siden 1940. Antakelig er det slik at det er teknologi, ledelse, informasjon, etterretning og kommunikasjon, internt og med allierte, som kommer til å være de viktigste mulighetene vi har til å forsvare norsk territorium. Da er det, synes jeg, litt underlig at man innenfor rammer som alle i denne debatten sier er knappe, når man mener å ha noe mer midler til disposisjon, prioriterer opprettelse av nye brigader utover Regjeringens forslag. Jeg er langt fra sikker på om det kan være svaret på de utfordringene vi står overfor. Det andre hovedpoenget er at Norge ikke har manglet forsvarsplaner. Vi har hatt mange og store utredninger om Forsvaret. Det som har vært problemet, er at vi ved de årlige budsjetter – og det er i de årlige budsjetter at slikt blir fastlagt – ikke har klart å oppfylle rammene for de planene vi har lagt. Dette er øvelser hvor mange av oss er skyldige. Dette er øvelser hvor man i regjeringers budsjettproposisjoner, målt mot mange andre og viktige gjøremål, ikke har klart å oppfylle de rammene som har vært lagt i forkant. Det har stort sett ved budsjettkompromisser i Stortinget, for å sikre flertall for budsjettenes helhet, heller ikke vært oppfyllelse av forsvarsrammene som har stått aller fremst i hodet hos de ulike representanter og partier. Det er en utvikling og en situasjon vi må ta innover oss. Den største tryggheten for vår trygghet og den største tryggheten for vårt militære forsvar må derfor være å bringe mest mulig realisme inn både i de forsvarsstrukturer vi legger opp til, og i de forsvarsrammer vi ønsker å leve etter. Så kan man ta med seg i den politiske debatt at ulike partier har ulike ambisjonsnivåer og antakelig også innenfor sine totale økonomiske prioriteringer, innenfor den økonomi vi alle er avhengig av, ulike tilnærminger til dette. Men jeg vil særlig advare mot den tanken å tro at en kan tyne mer forsvar ut av usikre beregninger. Etter mitt beste skjønn – og her blir jeg gjerne korrigert, hvis det er saklig grunnlag for det – hviler ikke minst mellompartienes opplegg for det framtidige forsvar på en slik usikkerhet. Vi vet altså alle at den usikkerheten vil slå inn ved de enkelte og de årlige budsjettbehandlinger. Men et mer ekspansivt opplegg under mer usikre økonomiske rammer tjener neppe sikkerheten, og iallfall ikke Forsvaret. Derfor er det slik at man antakelig kan møtes på forsvarsrammer som ligger noe over det Regjeringen har foreslått. Spørsmålet er om de realistiske premissene for at man når fram til et slikt sluttall, er noe alle parter kan stå inne for i de budsjettbehandlingene vi skal få i årene som kommer.
Kristelig Folkeparti vil ha et forsvar som gir oss trygghet, slik at vi kan forsvare oss mot militære angrep og ulike andre trusler til alliert hjelp kan forventes ved større trusler og angrep. Et slikt forsvar mener vi arbeiderpartiregjeringen ikke har lagt opp til i tilstrekkelig grad i St.prp. nr. 45. Kysten og havområdene våre, med de ressurser vi der rår over, er uhyre viktige å verne om og kunne forsvare. Sjøforsvaret ble ikke gitt den plass i Forsvaret som et bredt flertall her i salen nå mener det bør ha. Det er ganske underlig at Regjeringen foreslo å legge ned alle kystfortene, og ikke ville prioritere MTB-er, verken videreføring av Hauk-klassen i tilstrekkelig grad eller bygging og drift av fartøy i den nye Skjold-klassen. Hvordan skulle vi forsvare oss om vi ikke var i stand til å stille opp med mer enn det Regjeringen har foreslått, og den reduksjon i antall fartøyer som da ville være resultatet? Tidligere hadde vi en flåte på omkring hundre fartøy. I dag har vi ca. 50, og med Regjeringens forslag ville vi komme ned i en militær flåte på ca. 20 fartøy. Det kan ikke være tilstrekkelig. I pakt med sentrumspartienes forslag er missiltorpedobåtene igjen på plass som strukturelement i Sjøforsvaret. Vi går inn for at det skal bygges i alt seks MTB-er av Skjold-klassen. FOs talsmann, Grandhagen, sa til Aftenposten i går at han var overrasket over den kraftige styrkingen av Sjøforsvaret som Stortinget nå går inn for. Det burde han ikke være. Her tar Stortinget i langt sterkere grad enn Regjeringen konsekvensen av de trusler vi kan stilles overfor på grunn av vår langstrakte kyst, våre store havområder og de ressurser vi skal ta vare på der. Jeg er svært, svært glad for MTB-bygging på Mandals vegne, men det aller viktigste for Kristelig Folkeparti i denne sammenheng er at det, slik vi ser det, er et stort behov for et fartøy og våpen av Skjold-klassen. Nettopp disse båtene kan gi oss en rask tilstedeværelse og den sikkerhet som ligger i det. Sentrumspartiene ønsker å styrke militær tilstedeværelse i nord. MTB-er vil her være et svært godt element. Sentrumspartiene sikrer også ivaretagelse av kystartillerianleggene, slik at de kan opprustes og tas i bruk igjen om nødvendig. Her er det investert flere milliarder kroner de siste årene. Selvsagt har en gjort det fordi en har ment at de har en forsvarsmessig verdi. Det mener vi fortsatt. Det er nødvendig å peke på at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre sammen også har villet utvide kystjegerutdanningen og etablere en kystjeger sør-utdanning på Karljohansvern, Horten. Utdanningen skulle fokusere på utfordringene i kyst- og maritimt miljø, som oljeinstallasjoner, rørledninger, landanlegg og transport. Vårt forslag innebærer at Sjøforsvaret vil bli styrket ved at 14 missiltorpedobåter i Hauk-klassen videreføres ny Skjold-klasse MTB-er med 6 fartøyer innfases gradvis og erstatter gradvis Hauk-klassen KNM «Tyr» beholdes 9 kystfort og 6 undervannsanlegg beholdes i mobiliseringsstatus 3 landgangsfartøyer beholdes, med ett av dem i operativ drift Dette mener sentrum er nødvendig for en nasjon som Norge med vår beliggenhet og våre ressurser. Vi er glade for at det meste av dette er det nå bred enighet om i Stortinget, selv om Regjeringen ønsket en atskillig mindre satsing på Sjøforsvaret. Så over til noe helt annet. Det er meg uforståelig at Stortinget i dag ser ut til å legge ned i hvert fall to av Forsvarets musikkorps – iallfall helt til forslagene lå på bordet i dag morges. Sentrumspartiene ønsker å opprettholde alle sju korps som er i virksomhet i dag. Neppe noen av Forsvarets tjenester kan skape et engasjement og tenne en slik glød som nettopp korpsmusikk. At et slikt engasjement også kan være en stor motiveringsfaktor for å skape og opprettholde forsvarsvilje i folket, er jeg overbevist om. Dette handler om at Forsvaret er synlig og hørlig, og inspirerer til engasjement. Her, kjære storting, må vi se verdien av å føre korpsene videre. Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene har foreslått at korpsene på sikt kan overføres til Kulturdepartementets budsjett, og at det kan vurderes et samarbeid med fylkeskommunene. Den musikktradisjon og den musikkulturelle verdi f.eks. Divisjonsmusikken i Kristiansand har for hele Sørlandet, er det nesten utrolig at flertallet ikke vil se verdien av og verne om. I proposisjonen står det – i forbindelse med omtale av de fem gjenværende korps: «På denne måten vil landet totalt sett være godt dekket med musikktjenester.» Det er sørgelig å si, men det føyer seg glatt inn i rekken av de nedskjæringer som finner sted på Sørlandet. Ennå har jeg et håp om at stortingsflertallet vil stemme for å beholde alle sju korps, eller i det minste støtte forslag om å flytte budsjettansvaret for de nedleggingstruede korps fra Forsvarsdepartementet til Kulturdepartementets budsjettramme. Dette er i samme ånd som det vi har skrevet i innstillingen, og slik det nå ser ut, gjelder det kun budsjettansvar for to korps. Vi vil stemme for forslag i dag som fører til bevaring av korpsene, og jeg håper inderlig at flertallet er med på det. Dette er en gledelig vri fra Arbeiderpartiets side helt på tampen av denne diskusjonen om musikkorpsene. Det kan umulig sprenge Kulturdepartementets budsjett å overta ansvaret for de to korpsene som flertallet ikke ser at Forsvaret har bruk for. Kristelig Folkeparti og sentrum vil primært videreføre alle sju korps. Sentrumspartiene foreslår derfor i innstillingen det som jeg tidligere har referert. Kristelig Folkeparti går inn for at Evjemoen skal bestå. Sentrumspartiene og Høyre fremmer sammen forslag om at Evjemoen opprettholdes med utdanning av soldater til Hans Majestet Kongens Garde. Sentrum har i tillegg ønsket å bruke Evjemoen til jegerutdanning, slik at en på sikt ville utnytte den kapasitet som leiren har. I tillegg har vi i merknads form også åpnet for å bruke leiren til heimevernsutdanning når det med økt utdanning vil presse seg fram et større behov for steder å utdanne folk til Heimevernet. Dette gjør vi ikke bare for å oppfylle gamle løfter. Ingen har ennå imøtegått at Evjemoen er landets mest kosteffektive utdanningsgarnison, og den har utmerkede skytefelt. Det er derfor uforståelig at nettopp denne leiren velges bort i en tid da innsparinger er et av hovedmotivene for omlegging. Det viktigste ankepunktet for oss er likevel at Stortinget nå velger å la Sørvestlandet være fullstendig uten landmilitær tilstedeværelse. Hva det kan komme til å bety i framtiden med tanke på både forsvarsvilje og beredskap, er jeg redd flertallet ikke ser. At Regjeringen i St.prp. nr. 45 helt har utelatt å nevne både kvinners plass i Forsvaret og Forsvarets ansvar for en god familiepolitikk for sine egne, er oppsiktsvekkende. Jeg er glad for at en hel komite er med på å peke på at Forsvaret må se til at familiære hensyn blir tatt på alvor, særlig i den omstillingsperioden en nå går inn i. Det er også viktig at omstillingen ikke blir et tilbakeslag for den kvinnepolitikk som Forsvaret har i sine handlingsplaner. Kristelig Folkeparti ønsker også at en tredje kategori tjeneste kan bli utredet. Vi står overfor et utvidet trusselbilde, som kan tvinge fram ulike behov for tjenester. Videre kan behandlingen av Sårbarhetsutvalgets innstilling føre til behov for mange og ulike måter å løse beredskapsoppgaver på. Dette kan, sammen med tjeneste for hjelpeorganisasjoner og sivile, humanitære oppgaver, være grunnlag for en tredje kategori tjeneste og en annen form for militær verneplikt og siviltjeneste enn vi har i dag. Til slutt er jeg glad for at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre nærmest har fått fullt gjennomslag for våre forslag til ny struktur for Forsvaret. Det er nå viktig at omstillingen foregår i hurtigst mulig tempo, men i et forsvarlig tempo, så vi så fort som mulig får det mer effektive Forsvaret som alle partier ønsker. Jeg har litt tid igjen. Jeg har lyst å si litt til Kristin Halvorsen fra SV, som snakket om at vi absolutt skulle ha halvparten av ungdomskullene inn til meningsfylt tjeneste. Vi har sagt at vi ønsker denne tredje kategori tjeneste, og jeg trodde det var noe som kanskje kunne være i en ånd som SV ville like, dette med at alle på en måte har ansvar for hverandre, at vi opparbeider en ansvarsfølelse, at vi er med og deltar i samfunnet der det trengs. Jeg får eventuelt komme tilbake med litt mer om det senere.
Stortinget oppnådde ikke det mange hadde håpet på, nemlig et bredt forsvarspolitisk forlik. Selv om det sluttprodukt som avleveres i dag, er blitt langt bedre enn Regjeringens forslag, så får dagens behandling av langtidsproposisjonen preg av å ha mange fellestrekk med de tidligere såkalte langtidsmeldinger. Håpet denne gang har vært å unngå at dagens langtidsproposisjon skulle lide samme skjebne som de forrige langtidsmeldingene. Ønskelisten gikk som kjent én vei, mens bevilgningstakten gikk den stikk motsatte. Høyre har slåss hardt for å få en prioritert krigsstruktur på plass. Vi er svært glade for at marinen har fått en langt høyere prioritet enn planlagt. Høyre vil aktivt følge opp fornyelsesbehovet for jagerfly og andre investeringer som må foretas for å beholde en nødvendig utstyrsmessig troverdighet. Dette skal Forsvaret og forsvarsvenner kunne stole på. På det økonomiske området har regjeringspartiet og sentrum ikke valgt å følge oss. Derfor er jeg svært redd for at vi om få år igjen vil oppleve situasjoner hvor vi billedmessig kan skilte med ny bil, båt eller fly for den saks skyld, men hvor økonomien ikke engang tillater påfyll av drivstoff. Hva som skal løses av oppgaver og investeringer innenfor og utenfor rammen, er også skjøvet ut i den såkalte gråsonen. Selv om både Regjeringen og Forsvarssjefen benekter det, er jeg svært redd for at så vel forsvarssjef som regjering legger opp til et slags linjeskifte i norsk forsvarspolitikk. Norge skal selvfølgelig utføre sine internasjonale forpliktelser, men det må ikke etterlates det inntrykk at siktemål og oppmerksomhet overfor de internasjonale oppdrag og operasjoner har større synsfelt og attraktivitet enn den oppmerksomhet nordområdene bør og skal ha. Dette gjelder ikke bare spørsmålet om plassering av felles hovedkommando. Militærpolitisk og sikkerhetspolitisk er det ingenting som skulle tilsi redusert nasjonal eller alliert oppmerksomhet i de gigantiske områder i nord hvor vi er satt til å utøve suverenitetshevdelse. Tilstedeværelse og nærvær i disse områdene burde ha en klar førsteprioritet fra norsk side. Det kan man ikke lenger uten videre slå fast. Det er i disse områdene vi på vegne av det internasjonale samfunn kan utføre den mest fornuftige og meningsfylte jobb, nemlig å skape stabilitet og ro. Om dette er Forsvarssjefens første prioritet, synes i dag å være svært usikkert. Vi får daglige eksempler på at Russland trapper opp språkbruken overfor norsk politikk og aktivitet i Barentshavet, i vernesonene og når det gjelder norsk svalbardpolitikk. Fra russisk side vet vi at Nordflåten har den høyeste prioritet. Vi har gang på gang fått anskueliggjort eksempler på viktigheten av å håndtere episoder og konflikter i nordområdet på et nivå og med metoder som hittil har vist seg hensiktsmessig. Det er her vi etter all sannsynlighet finner grunnlaget og potensialet for våre fremtidige økonomiske ressurser. Det er her vi har den aller største militære trussel. Det er her vi har den største miljø- og forurensingstrussel, og det er her den såkalte ressurskrisen truer. Det er i dette område vi finner en av verdens største velstandskløfter. Derfor vil det være meningsløst om Norge skulle trappe ned den militære og politiske oppmerksomhet overfor disse områdene, og derfor er det mer enn merkelig at Forsvarssjefen velger å flytte enda flere offiserer av høy rang sørover, med den følge at det i dag er plassert mer enn 85 pst. av offiserene med obersts rang eller høyere sør for Sognefjorden. Offiserer med høy rang flyttes sørover, og andelen er nå på et historisk høyt nivå. Ser vi også dette forhold opp mot Forsvarssjefens vedvarende forsøk på ytterligere å redusere Reitans funksjon og status, så tar jeg det for gitt at det ikke nedover i systemet skal være den rimeligste grunn for tolkning når proposisjonen og forsvarsministeren i dag slår fast at Reitan ikke skal nedlegges, at Reitan, som statsråden sier det, skal videreføres i hovedsak som en nasjonal krisekommando for nordområdene, og at Reitan i hovedsak skal videreføre oppgavene som i dag. Jeg anmoder statsråden om å gi Stortinget en bekreftelse på at jeg har tolket proposisjonen og statsråden rett. En slik bekreftelse vil fjerne en del av forsvarssjefens tåkelegging rundt Reitans fremtidige status. Helt til slutt vil jeg si at jeg synes både regjering og storting i langt større grad burde forholdt seg til Gade-utvalgets enstemmige innstilling, som bl.a. konkluderte med Reitan som det naturlige nasjonale fremtidige hovedkvarter, og som «knuste» forsvarssjefens Grinden-utvalg, som forsvarssjefen har brukt som sitt ankerfeste. Det er på denne bakgrunn jeg har tillatt meg å snakke om nordområdet og behovet for å velge Reitan som nytt nasjonalt fellesoperativt hovedkvarter.
Arbeidet med å fornye, omstrukturere og effektivisere Forsvaret har vært en kontinuerlig prosess gjennom hele 1990-tallet og fortsetter inn i dette tiåret. Mange lokalsamfunn hvor Forsvaret har en betydelig rolle, har levd i stor usikkerhet om hva fremtiden vil bringe. Derfor vil dagens behandling og vedtak skape nødvendige avklaringer, til glede for noen og tristhet for andre. Men jeg vil samtidig understreke at omstillinger og fornying må være en kontinuerlig prosess, slik at landet til enhver tid har et tidsriktig, moderne og effektivt forsvar. Og vi må ha et forsvar som kan operere innenfor de økonomiske rammene Stortinget setter. Det må være samsvar mellom de oppgavene vi pålegger Forsvaret, og de økonomiske rammene vi er villige til å gi dem. Mange av oss har de seneste dagene opplevd betydelig pågang fra våre respektive landsdeler. I Nord-Norge har Forsvarets tilstedeværelse vært helt avgjørende for enkelte lokalsamfunns eksistensgrunnlag. Forsvarets omfattende tilstedeværelse i nord har vært direkte knyttet til den sikkerhetspolitiske situasjonen og trusselbildet etter andre verdenskrig. I dag er denne situasjonen endret, trusselbildet er ikke lenger en russisk invasjon gjennom Finnmark. Likevel har vi som nasjon betydelige interesser å ivareta i våre nordlige områder. Dette er nasjonale interesser. Det dreier seg om den nordlige landsdelen, det dreier seg om havområder seks–sju ganger større enn Fastlands-Norge, og det handler om ressursforvaltning i nord med fiskeri, olje og gass. Det handler om uavklarte grensejusteringer, og det handler om vernesonen rundt Svalbard, som i dag kun er godkjent av Canada og Finland. Det er også en kjensgjerning at vi som nasjon bruker betydelige ressurser på å overbevise våre alliansepartnere om viktigheten av NATOs tilstedeværelse i Norge og i nordområdene. Det er med det som bakgrunn at Nordland Arbeiderparti vedtok og har arbeidet aktivt for at det fellesoperative hovedkvarteret skulle lokaliseres til Reitan ved Bodø. Det er derfor et paradoks at samtidig med at vi forteller våre allierte viktigheten av våre nordområder, så lokaliserer vi den nasjonale kommandoen sørover til Jåttå ved Stavanger. Det er imidlertid min oppriktige mening at til tross for at Arbeiderpartiet samlet går inn for å legge det fellesoperative hovedkvarteret til Jåttå og Stavanger, viser utformingen av den nye Landsdelskommando Nord som nasjonal krisestyringskommando at våre argumenter og innspill er godt ivaretatt. Landsdelskommandoen vil bli den nasjonale krisestyringskommandoen for nordområdene. Dette betyr at landsdelskommandoen skal ha kapasitet til kontinuerlig å holde oversikt over situasjonen – også, og særlig, i de nordlige havområdene og i det tilhørende luftrom. Landsdelskommandoen skal også i et begrenset tidsrom ha kapasitet til å lede operasjoner med tildelte styrker. Selv om landsdelskommandoen i utgangspunktet er en landkommando, skal den likevel bemannes med kompetanse fra de øvrige forsvarsgrenene. Ser vi landsdelskommandoen som krisestyringskommando i sammenheng med oppfølgingen av Sårbarhetsutvalget, vil Reitan ved Bodø bli et senter for beredskap, redning og overvåking. Som det også framgår av innstillingen, vil NATOs luftoperasjonssenter videreføres på Reitan. Totalt sett kommer den nordlige landsdelen godt ut av de helt nødvendige omlegginger som vedtas i dag. Forsvarets aktivitet i Andøy kommune videreføres med flystasjon for 333-skvadronen og Orionflyene. At Forsvarets lønnsadministrasjon legges til Harstad, og at Luftforsvarets flygeskole flyttes til Bardufoss, er veldig bra. Jeg vil også vise til at både kystvaktbasen på Sortland og Ramsund orlogsstasjon videreføres. Når i tillegg Heimevernet forblir som i dag, betyr det at Forsvarets tilstedeværelse i store deler av Nordland også ivaretas. Jeg sier dette fordi at når skuffelsen over at det fellesoperative hovedkvarteret ikke kom til Reitan, har lagt seg, skal vi glede oss over at de helt nødvendige omlegginger i Forsvaret har mange positive sider også for den nordlige landsdelen.
Man kan bare si seg enig i innledningen til innstillingen: «Forsvaret befinner seg i en dyp og vedvarende strukturell krise.»«Forsvarets størrelse står ikke i forhold til de ressurser det blir tilført, og Forsvarets innretting er ikke egnet til å løse framtidens oppgaver.» La meg begynne med Forsvarets ledelse. Innstillingen tar sikte på et slankere og mindre topptungt forsvar. Det blir nå foreslått grep i forhold til dette som skulle vært gjort for mange år siden. Mange av elementene har vært foreslått tidligere, men motstand, ikke minst innenfor Forsvarets egne rekker, har gjort at det har vært vanskelig å få gjennomført. Denne gangen må det bare lykkes. Nå har det gått så langt at selv Forsvarets egne ansatte ser nødvendigheten av å iverksette tiltak. Det er særlig Forsvarets ledelse og kommandoapparat som fremstår som altfor omfangsrikt og ressurskrevende i forhold til resten av Forsvaret. Reduksjonen må derfor i første rekke komme i Forsvarets øverste ledelse, og den må være mye mer omfattende enn i Forsvaret for øvrig. Komiteen viser for øvrig til Innst. S. nr. 150 for 1992-93, jf. St.meld. nr. 16 for 1992-93, der det ble pålagt et kutt i ledelsesapparatet på 25 pst. Komiteen konstaterer at dette målet ikke er nådd. Komiteen ser det derfor som avgjørende at reduksjoner må foregå, som det heter, under høyst forsvarlig tempo. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre mener for øvrig at nettoreduksjonen i Forsvarsdepartementet og Forsvarets overkommando må være på minimum 40 pst. Komiteen er for øvrig enig i at Forsvarets overkommando legges ned i sin nåværende form, og at den nye forsvarsledelsen organiseres slik at evnen til strategisk planlegging og ledelse styrkes, samt at helhetlig ledelse av Forsvaret blir en hovedoppgave. Det forutsettes at oppgaver, myndighet og ressurser i større grad enn i dag delegeres til lavere nivå i organisasjonen. Så noen ord om Luftforsvarets luftkommando og kontrollstruktur. Det vakte betydelig oppsikt, og det med rette, da det i proposisjonen ble foreslått å legge ned Luftforsvarets stasjoner Gråkallen og Mågerø, mens man ville konsentrere virksomheten i Sør-Norge til Luftforsvarets stasjon Kongsvinger. Enda mer overrasket ble man da man så en del av de begrunnelsene som var blitt brukt. Av proposisjonen fremgikk det at alternativene Gråkallen og Mågerø skulle ha en påstått mindre positiv nåverdi i størrelsesorden 55–70 mill. kr. Det ble fort klart at disse tallene måtte gjennomgå en ytterligere kvalitetssikring, bl.a. fordi det var kommet nye opplysninger om fjellanleggene. I et svar til komiteen må derfor departementet erkjenne at det plutselig er snakk om en positiv nåverdi på 10 mill. kr til fordel for Mågerø i forhold til Kongsvinger. På tross av dette opprettholder imidlertid Regjeringen sitt syn om at man skal velge Kongsvinger fordi man ønsker, som det heter, under ellers noenlunde like forhold å legge vekt på regionalpolitiske hensyn. Jeg er glad for at Arbeiderpartiets stortingsgruppe kom ut av fjellanleggene og så lyset i denne saken, slik at vi i dag ser et flertall i komiteinnstillingen til fordel for Mågerø, det billigste og beste alternativet. Aldri før har vel fjellvettregelen om at det ikke er noen skam å snu, hatt en større relevans enn i denne saken.
La meg aller først få lov til å gi ros til saksordføreren som etter min mening har gjort en aldeles utmerket jobb med denne innstillingen. Etter min mening har vi også kommet fram til en svært god innstilling. Det er selvsagt ting som jeg beklager her, og det har jeg tenkt å komme tilbake til etter hvert. Bakgrunnen for innstillingen er St.prp. nr. 45 for 2000-2001, som igjen bygger på Forsvarsstudien 2000 og utredningen fra Forsvarspolitisk utvalg. Gjennom disse dokumentene tar man innover seg at dagens forsvar er i dyp krise. I dokumentene legges det opp til en omfattende og nødvendig omstilling av Forsvaret i den kommende perioden. Forsvaret må bli mer moderne og fleksibelt, og bedre tilpasset framtidens sikkerhetspolitiske utfordringer. I dag er det slik at vi står overfor et bredere og mer sammensatt risikobilde. Utfordringene og de potensielle truslene er mer diffuse enn før. Situasjonen kjennetegnes av glidende overganger mellom det nasjonale og det internasjonale, og mellom fred, krise og krig. Økende gjensidig avhengighet preger forholdet mellom land så vel som verdensdeler. Dette bidrar til å viske ut skillene mellom nasjonal og internasjonal sikkerhet. Slik sett er vårt militære engasjement på Balkan et slags framskutt forsvar av Norge. Dersom situasjonen i det tidligere Jugoslavia hadde kommet ut av kontroll og skapt alvorlige motsetninger mellom Russland og de vestlige stormakter, ville Norge trolig vært blant de land i Europa som ville merket det først og mest direkte. Det er bl.a. disse sikkerhetspolitiske rammebetingelsene som må legge grunnlaget for innretningen av vårt framtidige forsvar. Når det gjelder størrelsen på strukturen, må også – selv om noen partier ikke synes å ta dette innover seg – vår økonomiske evne legges til grunn. Kvaliteten på de styrkene vi har, og tilstrekkelig fleksibilitet, mobilitet og tilgjengelighet er, innenfor visse rammer, viktigere enn det totale volumet. Det er dette som er grunnlaget for dagens innstilling. Vi må ta et grundig og helhetlig grep for å modernisere og omstille det norske forsvaret etter den kalde krigens slutt. Hensikten er ikke å redusere forsvarsbudsjettene, tvert imot vil den strukturen som det legges opp til i innstillingen, føre til en stor utvidelse av budsjettrammene, noe som også ville ha vært tilfelle med Regjeringens opprinnelige forslag. Vi må skape et nytt og bedre forsvar, som alene når det gjelder rent nasjonale oppgaver, og for øvrig sammen med våre NATO-allierte, kan håndtere morgendagens utfordringer. NATO er og forblir bærebjelken i norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Her er det ingen ting som har endret seg. Dagens forsvar er i stor grad planlagt ut fra gårsdagens trussel om et massivt angrep på Norge. Vi må nå sette inn ressursene der dagens og framtidens behov tilsier det. Nasjonalt må vi sikre norske grenser, håndheve vår suverenitet, utføre myndighetsutøvelse, avverge begrensede angrep og terrorisme og sammen med våre allierte være klare til å møte større trusler mot norsk sikkerhet. Internasjonalt må vi bidra til alliansens innsats for sikkerhet i Europa og til FNs innsats for internasjonal fred og stabilitet generelt. Samtidig må vi skape et forsvar der ressursene brukes mer effektivt. I dag bruker vi store summer på driften av en altfor stor fredsorganisasjon, mens vi altfor ofte ser at fly settes på bakken, at fartøyer legges til kai, og at vi må tære på beredskapslagrene. Etter min mening legger innstillingen opp til en bra tilnærming til den utviklingen Forsvaret bør ha i framtiden, gitt de sikkerhetspolitiske, militærteknologiske og økonomiske rammene som vi må forholde oss til. Så over til de mer konkrete resultatene av omstillingen, lokaliseringssakene. En av grunnene til at Forsvaret befinner seg i den situasjonen det er i i dag, er bl.a. at tidligere vedtak ikke er fulgt opp og gjennomført. Et godt eksempel i så måte er Stortingets behandling av omstillingen innenfor Sjøforsvaret, Poseidon, for noen år tilbake. I forbindelse med behandlingen av denne saken ble det vedtatt at Hysnes orlogsstasjon og øvingsavdeling skulle videreføres, i strid med Regjeringens anbefalinger. Daværende statsråd Løwer uttalte i den forbindelse at dette vedtaket måtte få konsekvenser for andre deler av Sjøforsvaret. I ettertid kan vi konstatere at det ikke har skjedd. Stortingets vedtak fra den gang er ikke respektert – ingen andre forsøk på omstilling er gjennomført. Og i dag inviteres Stortinget på nytt til å legge ned Hysnes orlogsstasjon og øvingsavdeling. Jeg beklager sterkt at Stortingets vilje fra 1998 ikke er fulgt opp. Et annet punkt i innstillingen som jeg ikke er fornøyd med, er forslaget om å legge ned Luftforsvarets stasjon Gråkallen. Prosessen med valg av lokalisering for ny ARS i Sør-Norge har vært merkelig. FS 2000 foreslo Mågerø som stedsvalg. I St.prp. nr. 45 er Kongsvinger foreslått. Tidlig i prosessen fikk komiteen orientering om at forskjellen mellom Mågerø og Gråkallen var marginal, og at Kongsvinger lå et hestehode foran. Etter det som tydeligvis må ha vært en lang og grundig prosess i departementet, ble tallene betydelig annerledes. Forskjellen mellom Kongsvinger og Mågerø var plutselig blitt relativt liten, mens Gråkallen kom ut 100 mill. kr dyrere enn de to andre. Jeg synes dette høres svært rart ut. Jeg tror det ville ha vært fornuftig å velge Gråkallen i denne saken, dette på grunn av flere forhold. Blant annet ville man ha fått en samling av kompetanse lokalisert tett i et miljø i Midt-Norge. Foruten Gråkallen tenker jeg på miljøet på Ørland hovedflystasjon og miljøet på Luftkrigsskolen. Det er punkter i denne innstillingen som jeg er svært godt fornøyd med, og jeg vil nevne et par eksempler. Spesielt godt fornøyd er jeg med valget av Ørland som hovedflystasjon og valget av Værnes som sted for rekruttutdanningen til Heimevernet. Ørland er den flystasjonen i landet som har de desidert beste mulighetene for å drive trening og øvelser. Stasjonen har stor kompetanse og et godt miljø i forhold til å huse IRF-styrken. Videre ligger stasjonen i et lokalmiljø hvor det overhodet ikke er noen konflikter mellom de militære interessene og sivilbefolkningen, noe som er tilfellet for flyplasser i mer tettbygde strøk og på steder hvor lufttrafikken er vesentlig mye større enn på Ørland. Så litt om Værnes i forbindelse med rekruttutdanningen til Heimevernet. Etter min mening er dette av flere årsaker et svært klokt valg. Den kanskje viktigste årsaken er Midt-Norges betydning i nasjonal forsvarspolitisk sammenheng. Jeg tenker da på NALMEB-avtalen om amerikansk forhåndslagret utstyr i Midt-Norge. Det er av avgjørende betydning for forsvaret av Norge at man ikke signaliserer en forsvarsmessig nedprioritering av Midt-Norge, slik at man risikerer amerikansk tilbaketrekning av forhåndslagret materiell i Trøndelag. Det er akkurat det man signaliserer hvis man ikke legger noen som helst militær aktivitet til Værnes. Jeg skal gjerne innrømme at kampkraften og evnen til å forsvare lagrene i en skarp situasjon ikke er tilfredsstillende hos HV-rekrutter som gjennomfører en fire eller seks måneders utdanning. Men det er ikke dette det handler om. Det handler om å vise vilje til å prioritere området og å vise militær tilstedeværelse. Videre er det en hel rekke fordeler med Værnes i forhold til andre aktuelle områder når det gjelder denne lokaliseringen. Et moment er kommunikasjon. Det finnes knapt noe annet sted i Norge som er bedre dekket i forhold til kommunikasjonsmuligheter. Man har en flyplass – naturlig nok – man har E6, som går gjennom Stjørdal kommune, og man har havn og jernbane. Øvingsmulighetene er unike. For hva er det HV-soldater driver med? Jo, i hovedsak er det sikring av objekter. I så måte er Værnes og Stjørdal-området fulle av relevante objekter for trening av rekrutter. Jeg skal være den første til å innrømme at det finnes skyte- og øvingsfelt andre steder i landet som er bedre enn Leksdal og Frigård skytefelt, som er aktuelle når det gjelder Værnes. Men jeg vil peke på at utgiftene til opprustning av disse skytefeltene er tatt med i kostnadsvurderingene som er gjort i forhold til Værnes. Med minimale investeringer vil disse skytefeltene holde godt mål i forhold til den trening som skal gjennomføres. Støy er et moment som har vært brukt som et argument mot Værnes i denne sammenhengen. Til det vil jeg si følgende: Flyplasseieren, dvs. Forsvaret, er pålagt av Miljøverndepartementet å utarbeide og ajourholde støysonekart. Revidert støysonekart ble sist utarbeidet i 1999. Kartene er utarbeidet etter retningslinjer fra Miljøverndepartementet. Jeg er ikke sikker på om alle støykart som det har vært henvist til i denne prosessen, er utarbeidet etter de samme retningslinjene. Av disse støysonekartene fremgår det at de aller fleste av de aktuelle bygningene ligger i støysone I og II. Kun en liten del av bygningsmassen ligger i støysone III. En stor hangar ligger i støysone IV, og det er vel helt naturlig at en hangar ligger nær opp til en flystripe. Det er oppført nye kaserner, undervisningsbygg samt velferdsbygg. Disse byggene er ført opp i henhold til de krav til støyisolering som settes i byggeforskriftene, ut fra type bygg og aktuell støysone. Dette er ivaretatt av Forsvarets bygningstjeneste. Så jeg kan trygt anbefale Værnes som lokaliseringssted for Heimevernets rekruttutdanning.
Presidenten er noe usikker på om forslag nr. 50 er tatt opp.
Hvis ikke, vil jeg benytte anledningen til å ta opp forslag nr. 50, som er omdelt i salen.
Tore Nordseth har tatt opp det forslag han refererte til.
Etter hvert er denne debatten blitt svært fragmentert. Det er enkeltforslag og enkeltomstillinger som har dominert, og i mindre grad de store linjene. På en måte er kanskje det viktigste faktumet som denne debatten burde ha dreid seg om, blitt noe overdøvet, nemlig det at vi har en alvorlig ubalanse i forhold til vårt forsvar, og at Stortingets atferd de siste ti årene har bidratt til dette – sammen med den teknologiske utviklingen. Den største utfordringen som vi skulle ha diskutert her i dag, er hvordan vi igjen kan oppnå balanse mellom behovet for et forsvar i Norge og de pengene vi er villig til å bruke på det. Mange bruker av og til forsikringspremie som eksempel på hvorfor vi skal satse på et forsvar. Jeg er egentlig ikke enig i det eksempelet, fordi en forsikringspremie er noe man passivt betaler, og så får man penger igjen først etter at det har brent. Forskjellen mellom dette og det å satse på et forsvar er det som Tom Thoresen glemte i sin opplisting av hva som er viktig å satse på, nemlig det faktumet at et forsvar i seg selv gir en avskrekkingseffekt som gjør det mindre trolig at en konflikt oppstår. Det er egentlig det vi har bygd de siste 50 års forsvarspolitikk på, og det er det vi fortsatt burde bygge forsvarspolitikken vår på – at vi har et forsvar som er avskrekkende nok, som setter grenser, slik at et eventuelt begrenset eller større angrep på norsk territorium aldri blir aktuelt, fordi kombinasjonen av egeninnsats og alliansetilknytning gjør at vi oppfattes som et for vanskelig angrepsmål. Det er nemlig ikke slik at den kalde krigen har gjort at vi nødvendigvis har fått mindre behov for et forsvar. Det vi faktisk har fått behov for, er et annet forsvar på noen områder enn det vi hadde tidligere. Det må være et tankekors for flertallet i Norge at vi snakker om at vi kanskje har en mindre spent situasjon, samtidig som vi altså har flere menn under aktiv tjeneste i konfliktsituasjoner nå enn vi noen gang tidligere har hatt. Det at vi har fått fred, betyr ikke at vi har fått mindre behov for forsvar. Derfor har det for Høyre vært viktig at vi har bygd vår krigsstruktur på to vesentlige elementer. Det er at vi skal ta hensyn til at vi må ha et forsvar som kan fungere sammen med våre allierte. Det setter krav til hvordan vi bemanner, hvordan vi oppruster, og at vi skal kunne fungere sammen teknologisk. Men vi må også legge vekt på at norsk geografi stiller noen ekstra krav i forhold til hvordan krigsstrukturen skal se ut. For oss har krigsstrukturen vært avgjørende, og det har den vært hele tiden. Vi mener at utgangspunktet for forsvarsstudien, nemlig det at Arbeiderpartiet ikke har vært villig til å bevilge mer enn ca. 25 milliarder kr de senere årene, ikke kan være styrende for hvordan vi skal dimensjonere Forsvaret, men behovene og hva som skal til for å få det forsvaret som vi mener skal dekke også et avskrekkingsperspektiv. Derfor har vi foreslått en balansert økning på alle våpengrenene. Vi har sikret MTB-er, et mobilt og kystnært forsvar, vi ønsker mer fly, større transportkapasitet, og vi ønsker fire brigader, fordi vi mener det blir et knekkpunkt i forhold til å bygge opp kompetansen hvis vi går under akkurat dette nivået. Vi har adressert den doble ubalansen. Vi mener at vi har lagt opp til en struktur som vil gi troverdighet til vårt forsvar, også blant folk utenfor dette hus, fordi vi har adressert spørsmålet om krigsstruktur, spørsmålet om behovene, og ikke bare spørsmålet om hvilken budsjettramme man skal ha. Vi har følt at fokus har vært flyttet for langt vekk fra de norske utfordringene, selv om vi er enig i at alliansetilknytningen vår gjør at vi må ha et aktivt samarbeid når det gjelder internasjonale operasjoner. Det er blitt verre ved at man fra Arbeiderpartiets side i innstillingen ønsker at internasjonale operasjoner skal løses innenfor rammen av det som nå bevilges. Det betyr igjen at vi kommer i en situasjon hvor vi det enkelte året må kutte ned på viktige investeringer og materiellagrene og de prioriteringene vi har i Norge, for så å si at dette skal vi øke neste år. Hver gang vi har gjort det, så har ikke økningen kommet i budsjettene senere. Jeg er lei for at vi ikke har klart å komme til enighet om en budsjettramme som er tilpasset den krigsstrukturen som flertallet vil ha. Jeg synes det hadde vært viktig at vi iallfall hadde fastsatt et minste mulig terskelnivå ut fra det Arbeiderpartiets hovedtalskvinne sa tidligere, at de ville respektere et flertall. Den utfordringen ligger etter hvert hos Fremskrittspartiet, ved at man her kan etablere et flertall som iallfall ifølge representanten Fossli vil være et flertall de vil respektere.
Forsvaret er inne i den største omstillingsprosess noen sinne, og mer kan ventes på sikt, opplyser forsvarssjefen. I denne forbindelse er det planer om at Hærens forvaltningsskole i Halden skal slås sammen med tilsvarende skoler i Luftforsvaret og Sjøforsvaret til en felles skole for hele Forsvaret. Denne er anbefalt lagt til Oslo og Akershus festning. Men Hærens forvaltningsskole selv mener at den beste helhetlige løsningen er en lokalisering i Halden, hvor alt er lagt til rette for at skolen kan starte opp umiddelbart. Denne konklusjonen er basert på en analyse av den dokumentasjonen som ligger til grunn for den anbefalingen som Prosjekt Argus har gitt forsvarssjefen og forsvarskomiteen. Det er forhold som omfatter nærhet til fagmiljøer i teknologi- og høyskolebyen Halden, og hvor mulighetene for å ta i bruk teknologibaserte undervisningsmetoder er helt unike. Et annet viktig forhold er basert på utnyttelsen av Forsvarets eiendomsmasse på Fredriksten festning. Det vil være svært uheldig og lite i samsvar med sakens hovedinnhold, å spare penger, å velge en løsning for Forsvaret som fører til investeringer i nybygg og renovering i hundremillionerklassen for å kunne gi et tilfredsstillende skolemiljø. Alt står klart til bruk i Halden. Likevel ligger det forslag om å få dette nedlagt, for så å bygge nytt i allerede hardt pressede Oslo. I den forbindelse har jeg notert at Høyre i Oslo synes det er nok press på Oslo som det allerede er, og faktisk ønsker en del funksjoner ut av hovedstaden. Med henblikk på denne dokumentasjonen fra Argus samt skolens egne anbefalinger vil representantene Vidar Kleppe, Terje Knudsen og jeg derfor foreslå at Forsvarets forvaltningsskole etableres i sin helhet på Fredriksten festning i Halden. Det betyr at Halden skal være Forsvarets kompetansesenter i forvaltning og ledelse. Selv om Halden står for forvaltningsutdannelsen, kan denne være organisert plassert under Forsvarets skolesenter Akershus festning. Det sikrer en samordnet utøvelse av forvaltningen i Forsvaret å plassere det faglige ansvaret på ett sted. Det er naturlig med en slik virksomhet i Halden, fordi det allerede eksisterer et faglig og pedagogisk miljø som er godt utviklet. Nettverket med sivile institusjoner er etablert, og de bygningsmessige og undervisningsmessige ressurser er tilrettelagt og klare til å tas i bruk. Målet med omstillingen i Forsvaret er vel å få mer forsvar ut av hver krone, skulle man tro. Er det da riktig å blande militær lufttrafikk inn i landets sivile hovedflyplass, med de åpenbare problemer det vil medføre? Den sammenblandingen man gjør ved å velge Gardermoen fremfor Rygge som hovedflystasjon for Luftforsvaret, vil etter min mening være nærmest fatal. Både i Regjeringens og sentrumspartienes forslag velger man å spre drift på både Rygge og på Gardermoen. Spørsmålet er om det ikke er mest kostnadseffektivt å samle alt på ett sted. Når det gjelder prosjektet med tankfly, er det viktig at tankflyet kan betjenes et sted som har stor drivstoffkapasitet. I dagens situasjon vet vi at denne kapasiteten på Gardermoen er sterkt begrenset. Ved Rygge er denne kapasiteten fem ganger større enn det militære drivstoffanlegget på Gardermoen. Rygge har som militær flystasjon også stor fleksibilitet når det gjelder landingsmuligheter. Rygge har et stort antall flybunkere hvor jagerflyene parkeres i den daglige tjenesten. I disse flybunkerne beskyttes flyene under oppfylling av drivstoff og våpen. Det tekniske miljøet på Rygge er en meget viktig brikke når det gjelder å kunne opprettholde 15 minutters beredskap på 330 skvadronens redningshelikopter. I Rygge får Forsvaret den frihet og ikke minst fleksibilitet som er hensiktsmessig både i luftrommet og på bakken. Igjen er det trusler om å legge ned Forsvarets musikk. Det er andre gang på ti år man truer med å legge ned noen av Norges sterkeste musikkformidlere, spesielt overfor barn og ungdom. Distriktsmusikkorpsene er et levende bevis på en kulturtradisjon som går flere hundre år tilbake i tid. Forsvarets Distriktsmusikkorps Østlandet har beviselig tradisjoner som går helt tilbake til 1734. Slik sett hører disse syv institusjonene under et annet departement hvor det er større sjanser for å overleve. Derfor foreslår den uavhengige gruppens representanter at dette legges til ett departement, nemlig Kulturdepartementet. Vi synes det er uheldig å blande inn enda et forvaltningsnivå som fylkeskommunen representerer. Det er ikke den rette instans for å kunne videreføre divisjonsmusikken og dens tradisjoner. I tillegg til den musikkformidlingen korpsene utøver, er også mange av musikerne aktive i de ulike lokalmiljøene som instruktører for kor og korps. Dessuten har janitsjarmusikk stor betydning for landet. Vi vet alle hvor viktig korps og kor er når høytidene er der. Jeg tar herved opp forslagene fra Vidar Kleppe, Terje Knudsen og meg selv.
Representanten Stang har tatt opp de forslag han selv refererte til. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Den forsvarsreformen vi debatterer i dag, burde handle om to forhold. For det første burde den handle om hvordan Forsvaret kan moderniseres for å håndtere hele bredden av oppgaver det er forventet å skulle løse i dag og i overskuelig fremtid. For det andre burde den handle om hvordan forsvarsledelsen – og da mener jeg både forsvarsministeren og hans departement og forsvarssjefen og hans staber – bedre kan settes i stand til å drive og fornye sin organisasjon på en hensiktsmessig måte. Ut fra begge disse perspektivene utgjorde anbefalingene fra Regjeringen et brukbart utgangspunkt. Det er i St.prp. nr. 45 lagt betydelig vekt på både moderniseringen av Forsvarets styrkestruktur og på nye virkemidler for styrket ledelse av Forsvaret. Selv om jeg mener at det burde brukes betydelig større ressurser på Forsvaret enn det Regjeringen har lagt opp til, er jeg enig i retningen på omleggingen. En modernisering av Forsvaret er tvingende nødvendig, både for å styrke vårt nasjonale forsvar og for å kunne ivareta våre forpliktelser i NATO. Jeg er derfor enig i den foreslåtte moderniseringen av Forsvarets styrkestruktur, med større vekt på reaksjonsevne, mobilitet og kapasitet til å løse alle typer oppdrag. Jeg ville samtidig ønsket å bruke større ressurser på å modernisere styrkestrukturen, da fortrinnsvis på strukturelementer som forsvarssjefen etterspør, som f.eks. tankfly, ubemannede luftfartøyer og en oppgradering av Hærens innsatsstyrke til en fullstendig brigade. Dessuten bør Norge sterkt vurdere å gå til anskaffelse av kamphelikoptre, noe vi gjentatte ganger er blitt anmodet om i NATO. Endelig mener jeg at større driftsmidler må tilføres, slik at særlig trenings- og øvingsnivået og det som skaper motivasjon hos offiserer og soldater, kan heves. Selv om jeg forstår argumentet om å ha en selvstendig forsvarssjef, er mitt sentrale poeng når det gjelder den anbefalte reform av Forsvarets øverste ledelse, at flertallet i komiteen avviser Regjeringens forslag om å integrere forsvarssjefen og hans strategiske funksjoner i departementet. Da vil jeg trekke frem fem poenger. For det første vil det styrke forsvarsledelsens evne til strategisk planlegging og ledelse av Forsvaret ved at dette arbeidet skjer samlet innenfor én ledelsesstruktur. For det andre vil det styrke forsvarssjefens egen mulighet til å øve innflytelse på sentrale beslutningsprosesser. For det tredje vil det styrke Norges evne til internasjonalt samarbeid, både ved økt evne til enhetlig internasjonal opptreden og ved at vi vil få en ledelsesordning lik den våre mest sentrale allierte har. For det fjerde vil det styrke vår evne til krisehåndtering, fordi fagmilitære råd vil være umiddelbart og direkte tilgjengelige for politisk ledelse, regjering og storting i krisesituasjoner. For det femte vil det muliggjøre prioritering av den spisse ende og store innsparinger i ledelsesapparatet gjennom synergieffekter, fjerning av dobbeltarbeid og fjerning av organisasjonsnivåer.
Forsvaret skal forsvare oss i kriser og krig. Jeg må si at jeg er ganske overrasket over den innstillingen som foreligger i dag, når en ser på signalene gjennom 1990-tallet, på de omstillingene vi har hatt, og hvilke oppgaver vi som folkevalgte vil gi Forsvaret. Som jeg har tatt opp med forsvarsministeren før, er også det tallmaterialet som ligger til grunn for de beslutningene vi skal fatte når det gjelder hvor vi skal plassere aktivitet, betegnende. Fra landsdel til landsdel, fra kommune til kommune, som også har egeninteresse av å bevare det de har av forsvarsanlegg, ser en at det kommer alternative utredninger når det gjelder kostnader. Og når en da setter det opp mot det som er kommet fra departementet og i innstillinger, er det jo ingenting av det som stemmer – ikke i en eneste lokaliseringssak ser vi at det er samsvar mellom de lokale utredningene og de gruppene som er nedsatt i den forbindelse, og det som Forsvaret går inn for. Så jeg tror ikke at det går lang tid før vi får en ny proposisjon til Stortinget der vi på nytt må behandle økonomien. Jeg tror nemlig at den strukturen som er i proposisjonen, er underfinansiert, og det til tusen – ja faktisk flerfoldige hundre millioner kroner, kanskje milliarder. Så dette må vi slite med. Men det som er det viktigste med den debatten og diskusjonen vi har i dag, er at vi må se på de rammene som vi skal gi vårt forsvar. Jeg tror at mange av dem som jobber i Forsvaret, er interessert i å drive et skikkelig og greit forsvar. De blir ikke tatt på alvor i Forsvaret når de kommer med nye tanker og nye ideer, det er bare snakk om å flytte stillinger hit og dit. Jeg må også si at når en ser på de innstillingene som er kommet, og på den debatten som går på lokalisering, så ser vi jo at stort sett alle representanter i denne sal, uavhengig av hvilket parti de kommer fra, er opptatt av sine nærområder. Og det er kanskje ikke så rart. Men jeg tror at det som er avgjørende, og det som er viktig, er at vi får et forsvar som kan betjene de utfordringene vi står overfor i framtiden, også i lag med våre allierte. Jeg synes faktisk at det er viktig å lytte til våre allierte. Når en da ser på det som er kommet fram når det gjelder f.eks. orlogsstasjonene, som andre representanter har vært inne på her, ser vi at de orlogsstasjonene og de sjøfartsdistriktene som har mest besøk, som har de største øvelsene med våre allierte, i denne meldingen faktisk blir radert ut, uten at en kan vise at en sparer kroner og øre ved dette. Og jeg må si at jeg er rystet og skuffet over mitt gamle parti, Fremskrittspartiet, som faktisk har rasert alt som heter landbasert forsvar på Sørlandet. Det finnes jo ingenting igjen! Da nytter det ikke å komme med musikkkorps og blåse litt i basunene, selv om det også er viktig. Derfor er jeg helt nødt til å ta opp forslag nr. 38, som går på at militær aktivitet opprettholdes på Evjemoen, forslag nr. 39, om at Marvika opprettholdes som orlogsstasjon, og forslag nr. 40, som går på at en felles vernepliktsforvaltning for Forsvaret etableres i Kristiansand. Det er økonomisk regningssvarende, og Forsvaret kommer til å spare mange penger på å følge disse forslag, som jeg fremmer på vegne av meg selv og representantene Jørn L. Stang og Terje Knudsen.
Representanten Kleppe har tatt opp de forslagene han refererte til.
Innst. S. nr. 342, som behandler regjeringen Stoltenbergs forslag om betydelige endringer i Forsvaret, har i seg flere tunge prinsipper og enkeltsaker som vil få betydning for landet og enkeltsteder i de kommende tiår. Kristelig Folkeparti slår i innstillingen fast at det norske forsvar også i framtiden skal være et folkeforsvar forankret i verneplikten. Beklageligvis reises det fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i innstillingen tvil om dette standpunkt. Kristelig Folkeparti mener at HV-tjenesten må videreføres og forsterkes, at organisasjonene må slankes i lederstrukturen, og ikke minst at nytt utstyr må fases inn i de ulike våpengrener. Som Østfold-representant forundres jeg meget sterkt over at et strategisk og godt utstyrt anlegg som Rygge hovedflystasjon foreslås nedlagt, eller at det nå kan ligge an til at vi får en viss utsettelse i forbindelse med dette utsettelsesforslaget som ligger i innstillingen. Dette er et anlegg som har i seg store og gode kvaliteter, og alternativet er altså etter noens mening å flytte denne type aktivitet over til Gardermoen, et anlegg som allerede er sprengt på grunn av sivil luftfart. Heldigvis er det en del som nå ser behovet for å få en utsettelse av saken. Østfold blir i denne prosessen meget sterkt rammet, ved nedlegging av all militær aktivitet i Fredrikstad, ved nedlegging av verkstedene i Rakkestad og ved trussel om nedlegging, eventuelt omforming, av Forvaltningsskolen i Halden. Administrativt og økonomisk burde all utdanning på dette området som har med forvaltning å gjøre, skje i Halden, ikke minst ut fra den klare forutsetning at det vil være økonomisk besparende, og at det også kan føre til en god faglig kvalitet. Divisjonsmusikken i Halden synes nå muligens å være reddet, angivelig av Arbeiderpartiet, men det er jo Arbeiderpartiet som har fremført denne reduksjonen i innstillingen. Forslaget fra Arbeiderpartiet som vi nå blir invitert til å være med på, er et forslag som kanskje kan redde denne musikken, dog står det at det skal vurderes en fremtidig struktur. Jeg håper at det er mulig i denne salen nå å få tilslutning til sentrumspartienes alternativ, nemlig å opprettholde syv militærkorps. Arbeiderpartiet har mulighet til å støtte saken ved voteringen her i kveld.
Med kun tre minutter til rådighet velger jeg strategien om å la munnen ta ut det hjertet spesielt er opptatt av i denne saken, nemlig Forsvarets tilstedeværelse i nord, og da spesielt plasseringen av Fellesoperativt hovedkvarter. Sentrumspartiene understreket at hovedutfordringene for det nasjonale forsvaret ligger i nordområdene, og tar konsekvensen av det ved å foreslå at det fellesoperative hovedkvarteret skal legges til Reitan ved Bodø. Jeg velger videre å legge hovedvekten på Forsvarets oppgaver i fredstid, med utgangspunkt i den posisjonen vi har som maritim nasjon. Da blir det viktig å legge vekt på det ressursgrunnlaget og det verdipotensialet som er avdekket i tilknytning til de nordlige havområdene. Norge er en maritim nasjon både i nasjonal og global sammenheng. Norge har ingen betydelig militær maktposisjon, men som en liten nasjon forvalter vi havområder på en måte som ingen annen nasjon kan vise maken til. Det er jo dette som er vårt store fortrinn, og som samtidig gjør oss sårbare i internasjonal sammenheng. Størstedelen av norsk økonomisk sone ligger i nord. Vi har gråsoneproblematikk i forhold til Russland, vi har fiskevernsoner rundt Svalbard, vi har fiskevernsoner ved Jan Mayen, og vi har Smutthullet og Smutthavet. Norge er en havstat med nasjonale og regionale interesser i tilknytning til olje, gass, fiskeri og havbruk. Nasjonale forskningsmiljø har avdekket et betydelig verdiskapingspotensial innenfor de marine næringer i løpet av de neste 30 år. Ressursgrunnlaget i Norskehavet og i Barentshavet vil i framtiden ha avgjørende betydning for norsk økonomi. Samtidig vet vi at dette havområdet i dag er under sterkt press fra andre land med hensyn til uttak og beskatning. Det er ingen grunn til å regne med at dette presset vil avta i framtiden. Det er på denne bakgrunn jeg med forundring har merket meg at Arbeiderpartiet og Høyre vil legge det felles operative hovedkvarteret for Forsvaret til en avkrok – unnskyld, men jeg kaller det det i forhold til de utfordringene Forsvaret står overfor nasjonalt. Arbeiderpartiet og Høyre prioriterer NATO og internasjonale operasjoner ved å plassere hovedkvarteret på Jåttå – stikk i strid med fagmilitære tilrådinger – og signaliserer dermed en nedprioritering av de store nasjonale utfordringene i nordområdene. Kystbefolkningen har lært seg å tro på at det er håp i hengende snøre, og snøret dras ikke inn før avstemningsresultatet foreligger i kveld. Det er et tankekors at en samlet stemmegivning fra de nordnorske representantene kan snu resultatet – jeg bare nevner det. La det være helt klart: I Kristelig Folkeparti vil vi prioritere de nasjonale interessene i nordområdene og stemme for Reitan som felles operativt hovedkvarter for Forsvaret.
Forsvarsreformen angår ikke bare Forsvaret. Den angår også i stor grad kulturlivet i de berørte regionene. Stortinget har tidligere vist ved økte bevilgninger til bl.a. symfoniorkestrene at vi ønsker å prioritere musikklivet i Norge. Det vil få store negative konsekvenser, spesielt for Kristiansand Symfoniorkester, dersom musikerne i Forsvarets musikkorps i Kristiansand skulle forsvinne til andre steder i landet. Både i Halden og i Kristiansand er disse musikerne sterke ressurspersoner på mange områder i musikklivet. De er instruktører for korps og korpsdirigenter, de er pedagoger i kulturskolene, de spiller for barnehager og skoler, og de har en viktig rolle i høyskolemiljøet. Dette er ikke bare forsvarspolitikk. Det er i høyeste grad kulturpolitikk, en kulturpolitikk som er uvurderlig og virkningsfull som forebyggende arbeid overfor barn og unge. Det arbeidet disse musikerne utfører, er svært viktig som alternativ i en ellers kommersiell hverdag. De er aktive og profesjonelle ressurspersoner på mange områder utenfor korpset sitt og har stor betydning for rekruttering til musikeryrket. I Kristiansand er dessuten symfoniorkesteret helt avhengig av musikerne i divisjonsmusikken. Uten dem ville ikke symfoniorkesteret være noe annet enn et kammerorkester. Det vil derfor være nærmest en katastrofe for musikklivet dersom disse musikerne forsvinner til andre landsdeler. Forsvaret vil vel heller ikke i de nærmeste årene spare så mye, fordi musikerne har krav på ventelønn. Arbeiderpartiet vil med sitt forslag be Regjeringen gi Forsvarsdepartementet og Kulturdepartementet en mulighet til å komme fram til en løsning som er mye bedre enn bare å legge ned korpsene i Halden og Kristiansand. Vi har gjentatte ganger prøvd å vise hvor viktige disse musikerne er for det totale musikklivet i regionene sine, og vi håper med dette forslaget å nå fram.
Som østfolding må jeg si meg meget fornøyd i dag, fordi en videre utredning av Rygge Flystasjon, slik flertallet nå går inn for, har vært en svært viktig sak for oss i Østfold. Nå blir Gardermoen, Kjeller og Rygge tatt ut av proposisjonen og utredet videre og skal legges fram til ny behandling til høsten. Spørsmålene som komiteen vil ha utredet, er om det går an å flytte hele eller deler av verkstedsvirksomheten ved Luftforsvarets Forsyningskommando til f.eks. Rygge eller Gardermoen, slik at ledige arealer på Kjeller kan selges. Det vil også kreve ny utredning av 717- og 720-skvadronene, og om det i det hele tatt er mulig å flytte disse skvadronene til Gardermoen, slik proposisjonen gikk inn for. Det er ikke mange årene siden 717-skvadronen ble flyttet fra Gardermoen til Rygge av sikkerhetsmessige årsaker. Rygge har ekspansjonsmuligheter for militær virksomhet innenfor eksisterende landareal, noe som er helt avgjørende for å få den effektivitet og fleksibilitet som er målet med Forsvarets omstilling. På Gardermoen er presset stort på mange områder, ikke minst på lufttrafikktjenesten, og det vil sannsynligvis være store problemer med å akseptere at jagerfly i tillegg skal kunne drive med øvelsesflyging. Rygge har lager for ammunisjon som tilfredsstiller alle krav, og ved å velge Rygge slipper man å frakte drivstoff helt fra Larkollen, den lange veien gjennom tett befolkede strøk og langs en sterkt trafikkert vei fram til Gardermoen. Jeg regner med som en selvfølge at redningshelikoptrene, som er plassert på Rygge i dag, ikke flyttes før endelig vedtak er fattet. Forvaltningsskolen i Halden er på plass, riktignok med en deling mellom Oslo og Halden, men så sterkt som Arbeiderpartiet har slått fast at all ny statlig virksomhet som etableres, skal etableres utenfor Oslo, har jeg tro på at forvaltningsskolen i Halden kommer til å vokse i årene som kommer, til fordel for Halden og det unike skole- og IT-miljøet som allerede er i byen. Halden har mange fordeler i forhold til Oslo. Til slutt vil jeg si at jeg er veldig glad for at Arbeiderpartiet har fremmet forslag om å be Regjeringen vurdere om Divisjonsmusikken i Halden og Kristiansand skal overflyttes til Kulturdepartementet og drives videre i samarbeid med de aktuelle fylkeskommuner og kommuner. Stortinget kan ikke la en så viktig kulturinstitusjon, med så store ringvirkninger i musikklivet som Divisjonsmusikken har, gå tapt. Jeg håper derfor at Arbeiderpartiets forslag, nr. 50, får flertall når andre primærforslag faller.
Omleggingen av Forsvaret har vakt debatt og stort engasjement, både her på Stortinget og rundt om i våre fylker. Det er omfattende og nødvendige endringer som i dag skal vedtas. Men det er bare det militære forsvar som er lagt fram, mens en stortingsmelding om den sivile beredskap vil foreligge til høsten. Dagens forsvar er mer enn kuler og krutt. Derfor mangler dessverre en viktig del av totalforsvarsprinsippet og den nødvendige helhetstenkning i debatten i dag. Av merknadene kan det se ut som om Arbeiderpartiet har forlatt prinsippet om totalforsvaret, og det undrer meg at Regjeringen ved justisministeren ser det som naturlig å fremme en stortingsmelding om den sivile beredskap etter at Forsvaret er på plass, for bl.a. å kunne behandle konsekvensene av endringene. Den helhetlige tenkningen for bruk av virkemidler og ressurser i fred, krise og krig blir en større utfordring når det militære forsvar allerede er på plass. Realiteten er at det militære forsvaret ikke kan fungere hvis det ikke kan støtte seg på et sivilt samfunn som fungerer. Det må man forholde seg til. Den som har ansvar for en sektor i fredstid, er også ansvarlig for å planlegge og gjennomføre tiltak i krise og krig. Det tilsier at det burde ha vært et obligatorisk kurs for både jenter og gutter om totalforsvarets prinsipper. Det ville ha en nytteverdi for samfunnet og den enkelte, samtidig som det kunne ivareta forståelsen av at forsvar er viktig, og at det angår oss alle. At de 18 HV-distriktene opprettholdes er meget positivt. Dermed opprettholdes også HV-04 i Kongsvinger. Etter Regjeringens forslag skulle virksomheten på Vardåsen fortsette. Imidlertid har både Arbeiderpartiet og andre partier endret standpunkt til Mågerø. Det er andre gang det foregår en kamp mellom Vardåsen og Mågerø. Derfor ville en utredning, der en representant for hvert av de tre aktuelle lokaliseringsstedene Kongsvinger, Mågerø og Gråkallen var med i utredningsgruppen, ha fjernet den usikkerhet som nå råder både blant ansatte og politikere på de angjeldende stedene. Usikkerheten går på hvilke tall og argumenter man egentlig kan stole på. Dessverre ser det ikke ut til å bli flertall for en utredning. For Regionfelt Østlandet har kostnadsoverslagene blitt betydelig forhøyet siden Stortinget gjorde utbyggingsvedtaket. Derfor mener Kristelig Folkeparti at et nytt kostnadsoverslag burde legges fram. Hensynet til miljø, støy og berørte naboer må tillegges stor vekt, og støykonsesjonsspørsmålet må avklares før anleggsarbeidet starter. Disse sakene er en naturlig følge av den gjennomgang av Forsvaret som nå pågår. Haslemoen består, og Kristelig Folkeparti har foreslått at kompetansesenteret for vognførere i Forsvaret bør legges dit. Vernepliktsverket legges til Hamar – så Hedmark forblir et klart forsvarsfylke, også etter omstillingene i Forsvaret.
I min første periode som fast representant på Stortinget var forsvarskomiteen mitt spesielle arbeidsområde. Fire år i komiteen gjorde meg ikke til oberst, men jeg fikk et solid inntrykk av virksomheten og innsikt i en del av det norske samfunnet som jeg som jente ellers aldri ville ha fått. På lik linje med den utenrikspolitikk som føres i landet vårt, hvor det alltid har vært lagt vekt på å søke så bred enighet som vel mulig, bør det også innenfor de planer som legges for Forsvaret, søkes så bred støtte som mulig. Valgkamp og valgkamputspill passer dårlig i en langtidsplan for Forsvaret. Jeg hadde håpet at det var mulig å komme fram til en forpliktende avtale som hadde sikret de framtidige planer – et forsvarspolitisk forlik. Det hadde Forsvaret tjent på, og fortjent, og det hadde sikret budsjettene for Forsvaret de nærmeste årene. Når det ikke lot seg gjøre, vil jeg allikevel i dag uttrykke glede over at innstillingen sikrer at det nå skal bygges nye motortorpedobåter ved Umoe i Mandal. Selv om jeg ikke på noen måte vil legge skjul på at min lojalitet til mitt parti aldri har blitt stilt på en større prøve enn den dagen meldingen ble lagt fram, gav jeg aldri opp håpet om at det allikevel skulle bli en realitet. Hvorfor var MTB-ene så viktige? Var det fordi de skulle bygges i mitt nærområde i Mandal? Viktig nok, men ikke avgjørende. Var det fordi Mandal trengte arbeidsplassene? Viktig det også, men viktigst var det at MTB-ene har en viktig jobb å gjøre i forsvaret av vår langstrakte kyst. MTB-ene er som kampfartøyer særlig tilpasset de spesielle og krevende forhold langs norskekysten. Og sist, men ikke minst: Norsk industri har ved Skjold igjen demonstrert at den er i stand til å produsere banebrytende teknologi, og det er ikke slik som enkelte har hevdet, at norsk industri bestemmer hva slags fartøyer Norge skal ha. Tvert imot er det Forsvarets behov som har skapt Skjold. Forsvarssjefen har tidligere gitt uttrykk for at om han fikk mer penger, ville han ikke bruke dem på MTB-fartøyer. Den avgjørelsen ligger hos oss her i Stortinget, og det vedtaket skal vi bl.a. fatte i dag. Og helt til slutt: Tillat meg å omskrive et par linjer av et dikt av poeten Robert Frost: «We had promises to keep, and a long way to go before we could sleep».
Sjelden har vel en sak fått større oppmerksomhet enn St.prp. nr. 45 om omlegging av Forsvaret. Om det er fordi man er levende opptatt av et godt forsvar, eller om man ser Forsvaret som god distriktspolitikk, skal være usagt. For Fremskrittspartiet er det sakens kjerne som er viktig, altså å få et så godt forsvar som mulig for det antall kroner man ønsker å bruke. Gjennom alle år, i alle debatter, har Fremskrittspartiet ønsket et stort, effektivt og godt forsvar og har også i sine budsjetter prøvd å tilrettelegge for dette. I dagens sak gjelder dette bl.a. å opprettholde 83 000 mann innen Heimevernet, og det gjelder å ha et godt luftforsvar, en hær, et sjøforsvar m.v. som kan ivareta de ønsker landet har for sin og andres sikkerhet. Jeg har både som beboer i Hedmark – med mange militære installasjoner – og som tidligere offiser, vært svært opptatt av Forsvarets innhold, muligheter og nødvendighet i framtiden. Når jeg nå tilfeldigvis har nevnt Hedmark, må jeg bruke noe tid på dette. Her var bl.a. Heimevernet og Vardåsen på Kongsvinger og Haslemoen leir i Våler i Solør berørt på en negativ måte, dvs. nedleggelse. Forsvarsmessig ser det heldigvis ut som bare Vardåsen blir nedlagt, og at den militære aktiviteten blir flyttet til Mågerø. Når så dette blir bestemt, må Forsvaret både på Vardåsen og på andre nedlagte militære installasjoner i den grad det er mulig, gjøre annen bruk mulig så raskt det lar seg gjøre – dette både for at negative ringvirkninger blir så små som mulig for det lokalsamfunnet som før hadde store fordeler av Forsvaret, og for at eiendommene ikke forringes nevneverdig. Når det gjelder HV-04, vil Heimevernet være med på å levendegjøre Kongsvinger Festning på en meget positiv måte. Det er snart bare på Kongsvinger Festning folk flest kan oppleve et levende forsvar. Andre steder er det som regel en lukket leir. En åpen leir tror jeg bestemt vil skape positive linker mellom Forsvaret og sivilbefolkningen. Så til Haslemoen leir, som også var foreslått nedlagt. Dette er en svært god leir, både kvalitetsmessig og på andre områder. Det vil være svært uklokt å etablere et militært kraftsenter i det indre østlandsområdet uten å utnytte kapasiteten på Haslemoen. Når så Østerdal garnison er etablert, vil leiren på Rena samt Elverum med Terningmoen, og nå også heldigvis Haslemoen, utfylle hverandre på en helt perfekt måte, og man slipper store investeringer som ellers måtte til hvis Haslemoen skulle ha blitt nedlagt og virksomheten flyttet til et annet sted. Ellers ser jeg på side 66, XXVIII i innstillingen, at noen verksteder er foreslått nedlagt. Jeg går ut fra at dette selvfølgelig ikke gjelder for Haslemoen tekniske verksted, men at dette opprettholdes og videreføres så lenge det er militær virksomhet på Haslemoen. Dette er et flott, fremtidsrettet utbygd verksted som er en god vare- og tjenesteprodusent. Jeg håper også at det arbeidet og de planer som er ved både Rena leir og Regionfelt Østlandet går sin gang.
Jeg vil legge vekt på to områder i denne innstillingen Det ene er at Norge er ett av to NATO-land som pr. dags dato ikke har en integrert ledelse, dvs. at Forsvarsdepartementet og Forsvarets overkommando er slått sammen. I NATOs kontakt med de nye medlemslandene og dem som søker om medlemskap, anbefales helt klart en integrert ledelse. En integrert modell legger forholdene til rette for en effektiv og mer fleksibel krigshåndtering tilpasset et nytt og sammensatt trusselbilde, noe som den nye tid krever. En integrert modell vil skape større klarhet og ansvarsforpliktelse. Det vil bli enklere å utarbeide og gjennomføre en helhetlig nasjonal strategi i NATO og i andre internasjonale organisasjoner der Norge er representert både sivilt og militært. Det er meget beklagelig at dette ikke nå får flertall i denne sal. Det andre punktet er debatten om plassering av hovedkvarteret: Jåttå eller Reitan. Engasjementet i denne saken har vært svært stort. Jeg kommer selv fra denne «avkroken» som Sahl snakket om i stad, visst en helt ubetydelig avkrok i Norge – jeg er fra Stavanger i Rogaland. Det ser ut til at denne avkroken vil få et flertall i denne sal i kveld når det gjelder plasseringen. Det skyldes ikke minst utbrytere fra Kristelig Folkeparti, som Sahl representerer. Jeg mener at den arbeidsfordelingen som her er foreslått mellom Fellesoperativt hovedkvarter på Jåttå i Stavanger og det Regjeringen har foreslått for Landsdelskommando Nord, framskutt i Reitan, er fornuftig og meget god. Landsdelskommandoen vil få oppgaven som nasjonal krisestyringskommando for nordområdet. Den skal ha kapasitet og ekspertise for kontinuerlig å holde oversikt over situasjonen i de nordlige havområdene og i det tilhørende luftrom. Regjeringen sier at den ønsker senteret skal sees i sammenheng med arbeidet for å styrke planlegging, utvikling og samordning mellom Forsvaret og sivile etater når det gjelder beredskap, redning og overvåking i nordområdene. Arbeiderpartiet har valgt å plassere Fellesoperativt hovedkvarter på Jåttå fordi man mener at kontakten med NATO også er viktig. Hovedkvarteret vil føre operativ kommando over alle tildelte nasjonale styrker som har overordnet territorielt ansvar, og forutsettes å bli gitt full fellesoperativ funksjonalitet i fred. En av de viktigste oppgavene til hovedkvarteret vil være å føre operativ kommando over de deler av Forsvarets styrker som er i innsats utenlands. Disse vil, når de er klare i innsatsområdet, inngå i en flernasjonal styrke under operativ kontroll av et flernasjonalt hovedkvarter. Tendensen er at slike operasjoner ledes av NATO. Nær kontakt med NATOs kommandostruktur forenkler denne oppgaven.
Slik det ser ut etter dagens debatt, legges ØKN på Reitan ned, og den nye overkommandoen legges til Jåttå utenfor Stavanger. Det er etter mitt syn også et farvel til satsing på et nasjonalforsvar, til fordel for deltagelse i internasjonale oppdrag. Det er rett og slett et signal til hele verden om at Norge i fremtiden ønsker å satse mer på internasjonale prestisjeoppdrag som eventuelt skal føre til heder og gode ord i EU- og FN-sammenheng – og dette skal gå på bekostning av et nasjonalforsvar! Jeg har lyst å spørre flertallet, som består av Arbeiderpartiet og Høyre, om de vet hvorfor vi har et forsvar, og om de vet hva det betyr å flytte fra Reitan til Jåttå. Et forsvar har som hovedmålsetting å hindre krig eller kriselignende situasjoner, ved at en nasjon gjennom satsing på et sterkt forsvar sender ut signaler til omverdenen om at de ønsker å forsvare seg. Hvis enkelte områder er spesielt truet eller spesielt verdifulle for det landet, settes det inn ekstra tiltak i disse områdene. Med all mulig respekt for flertallet stopper all mulig logikk her. Hvis man ser for seg mulige konfliktområder, er det vel ingen militær uenighet om at de sannsynlige konfliktområdene ligger i nordområdene. Og en må jo ikke være spesielt oppvakt eller ha universitetsutdannelse for å se at dagens og fremtidens rikdommer ligger i nordområdene. Oljeutvinningen er på tur nordover, fremtidens forekomster ligger i disse områdene, verdens spiskammer ligger i Barentshavet. Vi har uavklarte grenseområder mot Russland, Svalbardområdene, sensitive transportkorridorer fra Russland, osv. osv. Og da velger altså flertallet, Arbeiderpartiet og Høyre, å flytte fra dette området. Det er logikk det, logikk på særdeles høyt plan! Hvilket annet land som er ved sine fulle fem, ville finne på noe så lurt som å trekke sin overkommando bort fra de områdene som i fremtiden vil være hovedinntektskilden for landet – der det virkelig burde være viktig å være til stede og hevde suverenitet? Det er selvsagt ikke slik at EU-tilhengerne i Arbeiderpartiet og Høyre er så opptatt av fremtidige taburetter i FN eller EU at de er villige til å ofre den nasjonale sikkerhet. Men jeg er rimelig sikker på at de admiraler og generaler i våre allierte styrker som følger med i diskusjonen om Reitan kontra Jåttå, rister oppgitt på hodet over at Norge setter internasjonal satsing fremfor et nasjonalforsvar. Det eneste fornuftige er å satse på et nasjonalforsvar, der hovedkvarteret legges til de områder hvor de fremtidige verdier og mulige konfliktområder ligger. Når en legger signaleffekt, tilstedeværelse, et nasjonalforsvar og hevding av suverenitet til grunn, er det bare ett fornuftig valg for fremtidig overkommando, og det er å legge den til Reitan. Selv om det kanskje er for mye forlangt, håper jeg Arbeiderpartiet og Høyre tar til fornuft. Ellers blir dette en trist dag i landets historie.
Som det har vært sagt flere ganger, er det et flertall i forsvarskomiteen som har valgt Jåttå ved Stavanger fremfor Reitan ved Bodø til nytt fellesoperativt hovedkvarter i det nye norske forsvaret. Det er sikkert noen få grunner for å velge Jåttå, men det er etter mitt syn flere – og viktige – grunner for å velge Reitan. Representanten Grethe Fossli fra Arbeiderpartiet sa i en replikkveksling tidligere i dag at det var hensynet til samvirket med NATO som var viktig, et samvirke som skal gi det norske forsvaret mulighet til å lede prestisjefylte NATO-operasjoner på Balkan og i Midtøsten. Derfor har Arbeiderpartiet og også Høyre landet på Jåttå. Det er et valg som bryter med den sikkerhetspolitiske tenkningen og prioriteringen som har ligget til grunn for norsk forsvars- og utenrikspolitikk i mange tiår, en politikk som det i stor grad har vært bred politisk enighet om. Nå velger Arbeiderpartiet og Høyre å flytte det forsvarspolitiske fokus vekk fra nordområdene. Selv om den direkte militære trusselen er blitt redusert det siste tiåret, er det et faktum at nye trusselbilder har kommet til. De miljømessige truslene kan i verste fall gi katastrofale resultater for Norge og Nord-Norge spesielt. Det ressurspolitiske og folkerettslige konfliktpotensialet er på ingen måte redusert. Å minimere og forhindre mulige konflikter i nord på disse uavklarte områdene har vært prioritert innenfor norsk sikkerhetspolitikk. Valget av Jåttå er å vende ryggen mot nord, sette fokus og blikket mot sør og også utenfor landet. Det er ikke bare spørsmål om Jåttå/Reitan som sannsynliggjør at Arbeiderpartiet vrir blikket bort fra den nordligste landsdelen. Når man har hørt på de innleggene som arbeiderpartirepresentantene har fremført i denne sak, og ikke minst når man leser innstillingen fra forsvarskomiteen, er det vel få som er i tvil om at Arbeiderpartiet ønsker en kraftig nedbygging av Forsvaret i Nord-Norge. Arbeiderpartiets nedbygging og redusering av det norske forsvaret i nord synes jeg best synliggjøres gjennom forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet. Det forslaget går ut på at ni kystfort og seks undervannsanlegg skal utfases. Ett av de anleggene som Arbeiderpartiet foreslår nedlagt, er Malangen kystfort, som er et av de beste i hele verden. Det som imidlertid gjør Malangen kystfort spesielt i denne saken, er at fortet står ferdig i dag, samme dag som Arbeiderpartiet foreslår det nedlagt. Dersom Arbeiderpartiets forslag hadde fått flertall, hadde man bygd et fort til 250 mill. kr som de samme dag som fortet var ferdigstilt, med prøveskyting og det hele, ville stenge – mure igjen hele fortet. 250 mill. kr rett ut av vinduet!
Det er bred politisk enighet om at det er riktig å ha ett felles hovedkvarter og to landsdelskommandoer. Uenigheten er knyttet til lokaliseringen av hovedkvarteret. I debatten er det brukt mange spesielle argumenter – også her i kveld. Når Høyre har bestemt seg for at Jåttå utenfor Stavanger er den beste lokaliseringen, er dette ikke på bakgrunn av at Høyre mener at en annen lokalisering ville ha ført til at NATO la ned sitt subregionale hovedkvarter på Jåttå, eller at en ønsker å signalisere en svakere tilstedeværelse i nord. Jeg vil advare sterkt mot en slik argumentasjon, som bl.a. kom i de to siste innleggene. Høyre har derimot lagt stor vekt på forsvarssjefens sterke militærfaglige vurderinger. Han skriver bl.a. i en artikkel i Aftenposten: «En samlokalisering på Jåttå for FOHK og NATO-hovedkvarteret, under samme sjef, muliggjør en funksjonell kommandostruktur med en smidig overgang fra fred til krise og krig.» Det ville ikke vært fornuftig å organisere seg annerledes når en vet at så vel alliert assistanse som norske styrker i en krise eller krig vil bli overført til NATOs kommando; det ville si det samme som å etablere et hovedkvarter som i en krigssituasjon ikke vil ha myndighet til selv å lede operasjonene. Ved en samlokalisering styrkes de personlige og faglige båndene mellom den norske kommandoen og NATO-kommandoen. Det vil i sum gi bedre forutsetninger for sammen å håndtere kriser og krigssituasjoner. En samlokalisering på Jåttå imøtekommer også behovet for ledelse av internasjonale operasjoner. En nasjon av Norges størrelse kan ikke skusle vekk den enorme muligheten for erfaringsutveksling som dette innebærer. Det er ikke en konflikt mellom å ha et internasjonalt engasjement og å ha et forsvarlig nasjonalt forsvar. For Norge er det tvert imot en forutsetning. Men, en må også være villig til å betale regningen for dette. Lokaliseringen på Jåttå er, som flere har vært inne på, ikke et signal om en nedprioritering av nordområdene. Tvert imot, denne innstillingen vil i sum innebære en sterkere fokusering på dette området. Landsdelskommandoen på Reitan vil også ha en viktig rolle som et fremskutt ledd i nasjonale fredstidsoperasjoner og krisehåndtering i dette området.
Stortinget behandlar i dag forsvarskomiteens innstilling om det framtidige forsvaret. Fram til for kort tid sia var partia visstnok samde om å sette forsvarspolitikken framom distriktspolitikken. Men etter som drøftingane gjekk, blei det informert om at omsynet til distriktspolitikken nok ein gong blei prioritert. Dette har gått ut over Heimevernet òg. Både forsvarssjefen og Regjeringa la til grunn at Heimevernet burde vore lokalisert til Værnes. Men da innstillinga kom, var utdanningsverksemda splitta opp mellom fire stader: Værnes, Heistadmoen, Kongsvinger og Dombås. Noko av grunnen var at Heimevernet hadde auka frå 60 000 til 83 000 mann. Som representant frå Buskerud er eg glad for at Heistadmoen skal nyttast i framtida, men eg undrar meg noko over at ein av dei to skulane som Heimevernet har, nemleg Torpomoen i Ål kommune, nå etter komitebehandlinga blir lagd ned. Det var nok fleire som undra seg da kommunen informerte både Forsvaret og forsvarskomiteen om at omsynet til Forsvaret måtte gå framfor eige distrikt og dei 70 årsverka som direkte går tapt i éin kommune. Torpomoen har etter Himle-utvalet si innstilling vorte rusta opp for om lag 30 mill. kr dei fire–fem siste åra, og er i dag ein tidsmessig og moderne leir. Skulen har kapasitet til å køyre tre kurs samtidig i eige skuleanlegg, i motsetnad til skulen på Dombås, der store delar av undervisninga må gjerast regionalt og ein står framfor store utbyggingskostnader, nærare 100 mill. kr. Forsvarets HV-skule på Torpo eig i tillegg eit øvingsområde på 3 500 mål. Det blir noko underleg når HV-skulen på Dombås må utvidast, mens den store undervisningskapasiteten som alt er på Torpo i dag, også ville dekke behovet i framtida. For Stortinget og Forsvaret er det nok for seint å snu, men eg vonar at dette er eit godt døme på konsekvensane av ressursbruken når distriktsomsyna blir viktigare enn målet. Folk får problem med å forstå kva vi driv med i dette huset. Men eit fleirtal, der alle måtte gi og ta, skulle skapast, og resultatet ser vi i dag. Så nokre ord om Ringeriksregionen. Alle dei tre leirane blir raderte bort. Kvifor Hvalsmoen må gå og Ingeniørkompaniet flyttast til Haslemoen da innstillinga vart som ho vart, undrar meg. Men når ein region tek politiske ønske på alvor, og mister 600–700 distriktsarbeidsplassar og ringverknadene av desse, vonar eg at storsamfunnet har evne og vilje til å vere litt rundhanda tilbake. Det er store utfordringar for ein region å miste sin nest største arbeidsplass, og omstillingsmidlar må inn.
Forsvaret er i dag i en dyp strukturell krise, og ropet om omstilling har vært stort. Det er på denne bakgrunn vi i dag skal ta stilling til hvilket forsvar Norge trenger. Balansen mellom kvalitet og kvantitet i Forsvaret er vanskelig, men uhyre viktig. Slik balanse er det ikke i dag. Stikkordet er, som sagt, omstilling. Vi må omstille oss fra å være et mobiliseringsforsvar tilpasset den kalde krigs tid, til å kunne stå imot alene inntil alliert hjelp kommer, og til å kunne bidra effektivt i internasjonale operasjoner. Moderne kriger, som Golf-krigen og Kosovo-krigen, viser at det er Luftforsvaret som er spydspissen. Kampfly er en forutsetning for å hevde suverenitet i eget luftrom. Kampfly er et viktig bidrag til internasjonale fredsoperasjoner. Norsk deltakelse i slike operasjoner forutsetter fly som kan virke sammen med NATO-alliansens øvrige styrker og enheter. Dette er etter min mening lite vektlagt fra Regjeringens side. Riktignok ligger det forutsetninger om å kjøpe nye kampfly i innstillingen. Men det antall som her er foreslått, går stort sett til erstatning for de gamle F-16-flyene og de F-16-flyene som er gått tapt. Det står ikke bra til med vårt luftforsvar. Store deler av flyparken har stått mer i hangaren enn de har vært i luften. Det vi vet er at Luftforsvaret trenger 30 F-16-fly til enhver tid for at pilotene skal kunne vedlikeholde og forbedre sine ferdigheter. De norske flygerne ligger i dag på NATOs minimumsnivå hva angår antall flytimer. Vi har et ambisjonsnivå om å kunne ha en skvadron ute i internasjonale operasjoner. Det er derfor viktig at man ikke utsetter dette økonomiske løftet for Forsvaret, men at man nå aktivt beslutter å erstatte F-16-flyene med en ny generasjon jagerfly, og et minimum bør være et antall på 60 fly. Slik jeg ser det, er det vanskelig å sikre et effektivt luftforsvar av hovedstaden og det sentrale østlandsområdet uten at Rygge hovedflystasjon fortsatt skal være flyoperativ. Å legge Rygge i møllpose, som Regjeringen vil, er et meget dårlig forslag. Rygge er viktig for øvingsaktiviteten til våre jagerflygere og for allierte fly som trenger en militær flyplass i sør på veg til Nord-Norge, og gjør det enklere med deltakelse i allierte øvelser i Atlanterhavsbassenget osv. Det er derfor et klokt forslag som flertallet nå fremmer i innstillingen, om en ny utredning vedrørende forholdet Rygge – Kjeller – Gardermoen. Like positivt er det at komiteen setter en kort tidsfrist. Det ville være uholdbart om denne skulle gå over en lang tid. Jeg vil helt til slutt komme inn på Divisjonsmusikken og den «la leve»- aksjonen som vi har hatt der. Det hadde vært et ønske at alle korpsene kunne ha bestått. Jeg tror man underkjenner den kulturelle og kulturhistoriske betydning disse har hatt, og et korps koster ikke mer på årsbasis enn en to timers øvelse med MTB. På bakgrunn av det jeg sier nå, vil Høyre gi sin fulle tilslutning til det forslaget som her er fremmet, og som ligger i salen – forslag nr. 50.
La meg ikke legge skjul på at jeg er skuffet over at Regjeringen ikke fikk flertall for at Luftforsvarets stasjon skulle ligge i Kongsvinger. Kampen har stått mellom Mågerøy og Kongsvinger, som så mange ganger før. De økonomiske kostnadsforskjellene mellom Mågerøy og Kongsvinger når det gjaldt utbygging, har vært minimale. Men vi ser jo alle at salg av eiendom på Mågerøy nok ville ha tilført staten mye mer penger enn salg av de samme eiendomsmassene i Kongsvinger. Det synes også uviktig for flertallet i denne saken at det burde ha vært tatt distriktspolitiske hensyn. Forskjellene mellom Mågerø/Tønsberg-området og Kongsvinger er ganske store. Bare nettotilflyttingen til disse to områder viser forholdet 1:4 i Mågerøs favør, og det virker som det er ganske lett å få nye arbeidsplasser til Mågerø-området. Jeg tillater meg derfor å understreke alvoret i situasjonen for Kongsvinger. De mister arbeidsplasser, kompetanse og viktige ressurspersoner fra sitt lokalmiljø. Det er nå viktig å komme i gang med bruk av omstillingsmidler i dette området, som fra før av har svært liten tilflytting og svært få nye arbeidsplasser å tilby. Når Vardåsen nå nedlegges, må bygningsmassen brukes til noe annet, og planene om hva de skal brukes til, må startes omgående. Både Kongsvinger og distriktet rundt trenger det. Problemer rundt NATO-radarens drift fram til eventuelt år 2010 må ikke hindre at bygningene der brukes til noe fornuftig. Haslemoen er viktig i forsvarssammenheng og som en ressurs i Våler kommune. At flertallet i komiteen forutsetter at feltartilleriet videreføres på Haslemoen inntil videre, er bra. Og det er viktig at aktivitetsnivået holdes oppe også fra Forsvarets side, slik at vi ikke opplever en sniknedleggelse, en struping, av Haslemoen, uten politiske vedtak i Stortinget. Av og til kunne en nesten ønske seg at Forsvaret var like kreative på Haslemoen som de var på Mågerø. Selv etter at Regjeringen hadde foreslått at Mågerø skulle nedlegges, fant de ut at de ville bruke bortimot 60 mill. kr til nyinvestering der. Og det kunne jo vært greit om de brukte den samme økonomiske kreativiteten på Haslemoen!
Med alle de lokale innlegg kommer en ikke bort fra Forsvarets distriktspolitiske rolle. Forsvarsreformen er snart et faktum, og at det er mange meninger om hva som vil være et godt forsvar i framtiden, skal en ikke forundres over – det er politisk gjenkjennelig. Jeg bor i et distrikt hvor det innenfor en avstand på 15 km blir lagt ned tre leirer: Hvalsmoen, Eggemoen og Helgelandsmoen. Mange blir berørt, og 600–700 arbeidsplasser blir nedlagt. Mange av dem som blir berørt, bor i min kommune Jevnaker. Tar en med ringvirkningene som bortfallet av tre leirer medfører, kan en regne med en aktivitetsnedgang i området på om lag 5 pst. Det er veldig mye, og blir selvsagt en utfordring for kommunene og næringslivet. Det er forespeilet å kunne gi omstillingsmidler til de samfunn som blir mest berørt. Det er bra. Også den kolossale eiendomsmassen må finne en fornuftig anvendelse, til en fornuftig pris. I Hønefoss i Ringerike kommune finnes det en høyskole som etter min mening må kunne brukes i en omstillingspakke, både utvidelse og forbedringer må kunne være med i vurderingene. Deler av Forsvarets eiendomsmasse må kunne benyttes til rimelige boliger for både studenter og andre som er i en etableringsfase. Jeg tar det for gitt at kommunene i mitt område snart har en omstillingsplan klar for å kunne gjøre seg nytte av omstillingsmidlene. I den forbindelse håper jeg at det ikke er de som skriker høyest, som får først og mest, men at det blir en plan for å kunne gi omstillingsmidler til de mest berørte kommunene. Forsvarets omstilling merkes, og det er derfor viktig å se framover og se på hva en så kraftig omstilling kan utløse av nye muligheter. For øvrig er jeg svært fornøyd med at HV-skolen på Dombås skal videreføres.
Kristelig Folkeparti ønsker et sterkere nasjonalt forsvar enn det legges opp til i proposisjonen. Folkeforsvaret og allmenn verneplikt må være en grunnpilar i forsvarspolitikken, ikke yrkesforsvaret. Det er derfor bra det ikke er oppslutning om å beskjære landets forsvarsevne i den grad Regjeringen har foreslått, men derimot flertall for Trønderbrigaden, større heimevernsstyrke, alle HV-distriktene, MTB-er og kystfort med mobiliseringsstatus. Med Regjeringens forslag ville vi praktisk talt vært uten kystforsvar. Dette er nå avverget. Sentrum prioriterer langt større tilstedeværelse i nord enn Regjeringen. Det er her hovedutfordringene for det nasjonale forsvaret ligger, med ressursene og konfliktpotensialet i havområdene og områdets strategiske betydning. Fra Barentshavet kan man nå mål på hele den nordlige halvkule. Innstillingen er bedre enn proposisjonen, men det er ubegripelig og urovekkende at Høyre og Arbeiderpartiet går inn for å legge hovedkvarteret til Jåttå og ikke til Reitan, som bl.a. anbefales enstemmig av Gade-utvalget. Mens Jåttå nærmest ligger ute på en flanke, ligger Reitan noe sør for midtpunktet for vårt totale suverenitetsområde. Alle sentrale forsvars- og sikkerhetspolitiske kriterier tilsier at hovedkvarteret bør legges til Reitan. Det gir nærhet til sannsynlig krise- og operasjonsområde. Det markerer Norges evne og vilje til nasjonal fokus på nordområdene overfor NATO og andre aktører. Troverdig evne til å håndtere problemer i nord er et viktig og konstruktivt bidrag til europeisk sikkerhet og stabilitet og dermed også i NATOs interesse. Et klart skille mellom nasjonal kommandostruktur og den allierte gir Norge større fleksibilitet i forhold til Russland når det gjelder krisehåndtering, jf. episoden med «Kursk». Reitan gir lavere investeringer. Språkbruk og holdninger fra russisk side er urovekkende. Norge kritiseres for sin opptreden i fiskerivernsonen rundt Svalbard. Og denne uken stod statssekretær Espen Barth Eide fram og advarte mot et stadig kjøligere forhold mellom lille Norge og stormaktsnaboen i øst. Potensialet for kriser av sikkerhetspolitisk art i nordområdene er stort. En mulig episode kan involvere rent nasjonale forhold som ikke berører NATO, eller det kan være forhold som NATO ikke vil involvere seg i. Vi skal heller ikke se bort fra at andre nasjoner enn Russland vil kunne utfordre Norge både sikkerhetspolitisk og ressurspolitisk i fremtiden. Lokaliseringen av hovedkvarteret bør vurderes ut fra våre nasjonale behov og den signaleffekt plasseringen gir. Det ser imidlertid ut til at Reitan taper til tross for sterke anbefalinger. Da er den store utfordringen at søkelyset ikke blir dratt bort fra de nasjonale interessene som vi finner spesielt mange av i nordområdene. For øvrig må det være en forutsetning at forsvarsplanen som vedtas, får full dekning på konto, ikke bare i dag, men også gjennom forutsigbare rammer i de årlige budsjetter.
Det viktigste når man skal foreta så store endringer som vi gjør i dag, er at man først og fremst lager et forsvarskonsept som ikke er utgått på dato. Deretter må det være samsvar mellom mål og midler, og så må Forsvarets behov veies opp mot andre behov. I mange år har flertallet hatt en pose og sekk-strategi, der investeringer og drift har kommet i tilfeldige budsjettkompromisser og bare bitvis. Og slik vil det fortsette. Her ligger det store, udetonerte økonomiske bomber, som til tross for at flertallet har tenkt å bruke opp mot 30 milliarder kr i året, vil overskride det. Jeg er i hvert fall ikke så veldig forundret over Fremskrittspartiet, som ikke synliggjør hvor mye dette koster. De har vel i hvert fall skjønt at dette regnestykket ikke henger sammen. Kampen om kronene står ikke bare innenfor Forsvaret, men den står mellom penger til Forsvaret og penger til skole, omsorg og miljø. Er det da noe vi kan spare på? Ja, SV mener det. Fredsarbeid og arbeid for å skape stabilitet og å fjerne trusler må ha en helt annen rolle i framtiden. Fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner er bare en del av dette. Vårt ansvar for dette må håndteres i nordisk samarbeid. At dette krever øvelser av en annen karakter enn slik de er nå, er ikke vanskelig å forstå. Men det er ikke et argument for at man skal ha et skytefelt på Østlandet. Det er et resultat av den fortsatt gammeldagse tenkingen om at det ikke går an å samarbeide – sjøl med en fredelig nabo som Sverige. Det er da snart 100 år siden 1905, og det er over ti år siden Muren falt! Og i alle de oppdrag vi skal ha utenfor landet, må vi samarbeide med våre naboer. Her kan det spares penger, og det kan til og med hende – jeg er helt overbevist – at det blir bedre øvelser av det. I tillegg har SV et forslag om at vi vil legge ned Terningmoen på Elverum. Det er av arealmessige grunner, og vi vil flytte aktiviteten og samle den på Haslemoen. Forsvar er ikke og skal ikke være distriktspolitikk. Det er kanskje det området hvor det bør være minst distriktspolitikk. Men i de tilfellene der det både forsvarsfaglig og økonomisk står likt, så kan en ta noen slike hensyn. Og i et tilfelle der det dreier seg om Luftforsvarets stasjoner Gråkallen, Mågerø og Kongsvinger, har regnestykkene flydd gjennom lufta. Og i innstillingen, slik jeg ser det, står det ikke et eneste ord i flertallets begrunnelse om hvorfor de velger det ene framfor det andre. Derfor finner SV det naturlig å støtte sentrums utsettelsesforslag og få utredet dette, slik at vi får tallene på bordet, og kan ta en reell beslutning ut fra det.
Når det gjelder det siste innlegget, har jeg lyst til å minne representanten Karin Ander-sen om at SV ble grunnlagt gjennom sin motstand mot forsvars- og sikkerhetspolitikken i Norge. SV er uten troverdighet i alle spørsmål som har med forsvaret av landet vårt å gjøre! Hvorvidt dette blir en god dag for Forsvaret, gjenstår å se. Det er veldig mye godt i proposisjonen, men det er umulig å legge skjul på at det er bekymringsfullt at det er så stor diskusjon om hvorvidt den strukturen som blir vedtatt, blir oppfylt med tilsvarende mengde penger. Forsvarsministeren sa i innlegget sitt tidligere at det å hindre et nytt 9. april ligger ikke mellom 28,5 milli-arder kr og 29,5 milliarder kr. Isolert sett er det riktig, under forutsetning av, enten det er 28,5 milliarder kr eller 29,5 milliarder kr, at det er samsvar mellom struktur og det pengebeløpet. Som tidligere medlem av forsvarskomiteen har jeg også lyst til å si, i den utstrekning en bonde fra Hedmark kan være troverdig i slike spørsmål, at det er ingen i Høyre som ikke forstår betydningen av nordområdene våre. Tvert imot, kanskje får man enda større forståelse i og med at det er så pass fjernt fra det som er ens egen oppvekst. Og jeg må si at jeg tror ikke det tjener verken Forsvaret eller nordområdenes interesser å late som om det er mindre engasjement og mindre aktivitet rundt den nye landsdelskommandoen på Reitan, selv om vi etter en totalvurdering finner at det allierte hovedkvarteret best kan lokaliseres til Jåttå. Jeg legger særlig stor vekt på at det sjøoperative elementet er så sterkt ivaretatt i tilknytning til landsdelskommandoen i Nord-Norge. Utover det må jeg legge inn et par ord om betydningen av den kraftsamlingen vi har av Hæren i Hedmark fylke. Og jeg har lyst til å si på vegne av fylket – til tross for den motstand som av og til blåses opp mot deler av Forsvarets virksomhet – at det store flertallet i Hedmark er meget positiv til Forsvaret som institusjon, og vi ønsker Forsvarets personell og deres familier velkommen i fylket. Og i den sammenheng blir det nokså umulig når motstanden mot regionfeltet fortsetter tilsynelatende med uforminsket kraft. Etableringen av regionfeltet er selve årsaken til at vi får denne samlingen. Regionfeltet er en forutsetning for at vi kan øve de mannskapene som vi skal sende ut – forhåpentligvis ikke, men om nødvendig – i skarpe operasjoner. Og det blir aldeles umulig å argumentere for alle godene ved Forsvaret og ikke være villig til å ta med det positive i regionfeltet samtidig.
I formiddagens møte ble det framsatt en rekke påstander om nødvendige økonomiske rammer for vårt framtidige forsvar. Representanter for Høyre, bl.a. foregående taler, hevdet at departementet skal ha sendt et brev til de parlamentariske ledere, og at brevet viser at den strukturen som nå blir vedtatt, er underfinansiert med nærmere ½ milliard kr pr. år. Et slikt brev er ukjent for de parlamentariske lederne i sentrumspartiene. Høyre har i dag tidlig lagt fram et forslag om en planramme på 118 milliarder kr for kommende fireårsperiode, altså 29,5 milliarder kr pr. år, noe som synes godt tilpasset innholdet i det angivelige brevet til parlamentariske ledere. I innstillingen på side 47 opererer imidlertid Høyre – sammen med Fremskrittspartiet – med et behov for en årlig rammeøkning på 3,5 milliarder kr utover Regjeringens forslag på 28 milliarder kr i året. I tillegg vil Høyre og Fremskrittspartiet finansiere internasjonale operasjoner og fregatter – til sammen 2,5 milliarder kr årlig – ved tilleggsbevilgninger. Det vil si at de to partiene mente at det var behov for til sammen 6 milliarder kr årlig mer enn det Regjeringen har foreslått. Det står i grell kontrast til den beskjedne økningen på 1,5 milliarder kr årlig som nå ligger i Høyres konkrete forslag. Og det er påfallende tatt i betraktning at Høyre, sammen med Fremskrittspartiet og ikke minst Arbeiderpartiet, sterkt har kritisert sentrumspartiene for angivelig underfinansiering i sitt opplegg. Med forbehold om at Regjeringens foreslåtte årlige ramme på 28 milliarder kr er tilstrekkelig for å finansiere opplegget i proposisjonen, vil jeg fortsatt hevde at vårt forslag om 29 milliarder kr pr. år, eller 116 milliarder kr i fireårsperioden, skal være nok til å finansiere den strukturen som nå blir vedtatt. Hvis Regjeringens tall er feil, har selvsagt denne feilen forplantet seg inn også i vårt opplegg. Jeg har ved slutten av formiddagens møte uformelt mottatt et notat fra forsvarsministeren. Det viser en beregning av merkostnadene med endringer av strukturen i forhold til Regjeringens opplegg. Notatet viser et udekket beløp på 1 311 mill. kr. Etter økningen av den årlige rammen til 29 milliarder kr som vi har foretatt på grunn av manglende flertall for våre kuttforslag, betyr det at vi kan synes å stå overfor en underdekning på 311 mill. kr. Det er et beskjedent beløp sett i forhold til det totale forsvarsbudsjettet, og ikke minst i forhold til de sterke påstandene om en stor underfinansiering av vårt opplegg som er framsatt tidligere i debatten. Nå må derfor slaktingen av vårt opplegg – herunder det økonomiske – kunne opphøre, når vi ser hvilke feil andre partier har gjort i sine beregninger. Også forsvarsministeren bør dempe sin ordbruk overfor sentrumspartiene så lenge departementets egne tall spriker som det vi har sett i denne saken, og så lenge det har vært så store problemer med i det hele tatt å få ut tall fra departementet.
Etter en lang dags debatt er det kanskje ikke så populært å ta ordet, men siden Forsvaret har så stor betydning og innvirkning for hele landet, er det naturlig at det blir en del hilsener hjem. Det forventer faktisk velgerne våre. Senterpartiet er svært glad for at Heimevernet får beholde 83 000 soldater, ikke minst ut fra betydningen av å ha et folkeforsvar. Det er overordentlig viktig at folk flest har kjennskap til og er fortrolige med Forsvaret. Forsvarsviljen er helt grunnleggende og Senterpartiet mener den best ivaretas gjennom verneplikten og Heimevernet, og at dette forankres i folkeviljen. Heimevernets fortrinn er at det fins så å si overalt. Det er positivt at 18 HV-distrikter blir opprettholdt, og det betyr enormt mye både for forsvarsviljen og de stedene som huser disse institusjonene. Som opplending er jeg svært godt fornøyd med at Heimevernsskolen på Dombås blir opprettholdt. En godt fungerende og velholdt skole er av stor betydning, ikke bare for Heimevernet, men også for lokalmiljøet i forhold til aktivitet og kompetanse. Opplandsbenken var på Heimevernsskolen i januar i år, og for egen del vil jeg si at jeg ble imponert. Topp moderne undervisningsutstyr med siste nytt i opplæringsmetodikk med multimedieteknologiske løsninger. Det gjorde inntrykk. Jeg er videre imponert over hva Dovre Ungdomsforum har gjort i denne saken. Ungdommene, som bl.a. har ivret for Heimevernsskolen, har stått på, sendt brev, brukt telefoner, vært her på Stortinget og informert om Heimevernsskolen på Dombås. Det borger bra for demokratiet at ungdom bryr seg så mye. Til slutt litt om Forsvarets musikkorps. Det blir ikke forstått om søkkrike Norge ikke skal ha råd til å opprettholde de tradisjonsrike musikkorpsene som betyr så mye for miljøet i Forsvaret, og ikke minst for kulturaktivitetene i omkringliggende miljøer. Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet sier at når Forsvaret må gjennom en så omfattende omorganisering, må man også gå gjennom strukturen for Forsvarets musikkorps. Dette blir smålig sett i forhold til det innsparingspotensial ved å legge ned noen av korpsene. Det er jo marginalt, ikke minst sett i forhold til den totale rammen som nærmer seg 30 milliarder kr. Jeg syns at alle korpsene burde opprettholdes, men støtter sentrumspartienes forslag om eventuell overføring til Kulturdepartementet, dersom det er hensiktsmessig. Det ser jeg som det nest beste. Jeg registrerer også at regjeringspartiet nå gjør delvis retrett med det forslaget som ligger på pultene våre i salen i dag. Til slutt. Siden dette er det siste innlegget jeg holder om Forsvaret i denne salen, vil jeg takke for at jeg fikk anledning til å være med på Forsvarets høgskoles sjefskurs. Det var utrolig lærerikt og nyttig.
Noen sender hilsen hjem, og andre overbringer hilsen hjemmefra. Jeg må på grunn av de råd jeg har fått av min egen fylkesgruppe, der også fagmilitære er sterkt representert, gi signal om at jeg kommer til å stemme for Jåttå som hovedkvarter. Det er ingen tvil om at behovet for konstant militær tilstedeværelse er størst i nord, og derfor var jeg lenge i tvil. Jeg var egentlig mest innstilt på å stemme for Reitan, men så er det jo det at vårt forsvar i fredstid, ved siden av å ha oppdrag i form av overvåking og inngripen i forhold til grensekrenkelser og ulovlig aktivitet i vår økonomiske sone, også må holde den nære kontakten til NATO som skal være vår sikkerhet i tilfelle krig. Vi kan ikke bestemme hvor i Norge NATO skal ha sitt hovedkvarter. For meg var dette avgjørende. Jeg tror den nære kontakten mellom Norge og NATO som ligger i en samlokalisering på Jåttå, er viktig – ikke så meget i forhold til Forsvarets oppgaver i fredstid, men i forhold til NATOs beredskap her i tilfelle ufred. At rådene fra militært hold er motstridende, skulle tyde på at lokaliseringsspørsmålet som det er knyttet så meget oppmerksomhet rundt, egentlig ikke er av avgjørende betydning for forsvarsevnen. Det er imidlertid Stortingets vilje til å følge opp de vedtak som fattes her i kveld gjennom de årlige budsjettbehandlinger, som er avgjørende. Jeg tror ikke beredskapen i nord vil svekkes ved de vedtakene som fattes her i kveld, forutsatt at både Marinen og Flyvåpenet får den materielle opprustning de har behov for, og at den aktive tilstedeværelse av operative mannskaper ikke svekkes. De fagmilitære utfordringene ved å være en kystnasjon med vår geografiske beliggenhet har vært uttømmende beskrevet av en lang rekke talere før meg i dag, men ett forhold som ingen har berørt, er den betydning den maritime kompetanse som ligger i vår handelsflåte, har for vår evne til å møte ufredstider. Norske sjøfolk har gjennom to verdenskriger hatt avgjørende betydning for å holde åpne de forsyningslinjer vi er avhengig av. Dette er en reservestyrke av uvurderlig betydning for Norge, men som dette storting ikke i tilstrekkelig grad synes å forstå betydningen av. Det bevarer vår evne til maritim kystforvaltning ved å ta de nødvendige grep for å sikre en kjernegruppe av norske sjøfolk. Det ligger ikke i de vedtak som skal fattes her i kveld, men mer i de vedtak som skal fattes på Stortingets siste dag i denne sesjonen, den 15. juni. Til sist: Det er også et kulturpolitisk aspekt i forbindelse med proposisjonen som ligger her, idet to av Forsvarets korps er foreslått nedlagt. Nå er det jo så at det ikke er med trompeter man forsvarer Norge – det er lenge siden slaget om Jeriko – men den kulturpolitiske betydning av å beholde korpsene er likevel viktig for de områdene som berøres. Med dette vil jeg ta opp forslag nr. 41, som er omdelt i salen.
Inger Stolt-Nielsen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
I forrige uke ble det klart at Arbeiderpartiet gikk inn for økte ressurser til Forsvaret og gjennom det å videreføre MTB-våpenet. I den innstillinga vi behandler i dag, er det en enstemmig komite som gir sin tilslutning til dette, og som går inn for at den oppgraderte Hauk-klassen videreføres foreløpig inntil 2015, eller inntil klassen kan erstattes av Skjold-klassen. Komiteen forutsetter også at det bygges fem nye MTB-er av Skjold-klassen, med oppstart 2003 og med gradvis innfasing. Olavsvern er den eneste basen i Nord-Norge som er spesialbygd for MTB-ene, og som har dokk, tørrdokk, lager, sambandssenter og verksteder i et sikret fjellanlegg. Basen er også den eneste, i tillegg til Bergen, som er godkjent av USA for anløp av «alle typer» marinefartøyer. I denne debatten er det naturlig nok knyttet stor interesse til de ulike forslagene som er fremmet, og til hva de ulike partiene og representantene kommer til å stemme på i kveld. Arbeiderpartiet kommer antakelig til å stemme for et alternativt forslag til X, der det heter i punkt 2: «Olavsvern videreføres som base under Ramsund orlogstasjon.» Det kan da umiddelbart virke som om Arbeiderpartiets politikk er at det ikke lenger skal være aktivitet på Olavsvern. Her er det behov for ei presisering fra forsvarsministeren. Jeg vil derfor stille følgende spørsmål, som jeg håper han kan gi et positivt svar på: I og med at det er en del av også Arbeiderpartiets helhetlige forsvarsopplegg å videreføre MTB-ene, vil ikke en logisk konsekvens av dette være at det fortsatt skal være aktivitet, om enn med redusert bemanning, på Olavsvern i årene som kommer?
Jeg er enig i at vi må ha et tidsmessig forsvar. Det som preger debatten i dag, er at det er flere alternativer og modeller for å oppnå dette. Stortinget må gjøre veivalg. Jeg skal bruke taletiden til å snakke om HVUB-utdanningen, eller Heimevernets befalsutdanning på Kvenvikmoen i Finnmark. Utdanningen har vært en suksess i de tre årene den har eksistert som et prøveprosjekt. Det er lett å rekruttere kandidater generelt, og spesielt fra de samiske miljøene. Andelen jenter er også høy. Faktisk er det sterk konkurranse om plassene. Utdanningen har skapt interesse for Heimevernet og for Forsvaret. Det er kostnadseffektive plasser, dvs. lavkostnad pr. utdannet elev. Flertallet i Stortinget i dag går inn for å flytte utdanningen til garnisonen i Porsanger. Jeg synes det er synd. Jeg synes det er et feil valg. Utdanningen har vært der tidligere. Den fungerte ikke på grunn av manglende rekruttering. Det kan være mange forklaringer på det. Én forklaring er nok befolkningsstrukturen og opptaksområdet. Et annet alternativ er at utdanningen på Kvenvikmoen i dag har samarbeid med Høgskolen i Finnmark. I dag er det kanskje bra at utdanningen er et forsøksprosjekt. Det bør kunne gi rom for å vurdere utdanningen framover. Prosjektet skal evalueres. Også de valg som skjer i dag, vil måtte evalueres, og om mulig, må man korrigere kursen. Det er behov for en attraktiv utdanning for heimevernsbefal også i Finnmark og Nord-Norge som grunnlag for rekruttering til Forsvaret. Det er gjentatt flere ganger i dag. Kvenvikmoen er den som klarer å lykkes i det.
Ingen avklaring for marinemusikken, leste jeg som overskrift i Tønsberg Blad nylig. Det er som å spare på skillingen og la daleren gå, tenkte jeg da. Her snakker vi i dag om titalls milliarder kroner, og så skal et par av de beste musikkorps vi har i landet vårt, legges ned i denne sammenheng. Kristelig Folkeparti vil opprettholde samtlige av Forsvarets musikkorps. Det burde være mulig å verdsette de sju korpsene som de kulturinstitusjoner de er, og samtidig se nytten som Forsvaret har av dem. Kongelige Norske Marines Musikkorps i Horten er det korps som utfører flest oppdrag for Forsvaret. Norge er en sjøfartsnasjon. Korpset representerer lange tradisjoner i den gamle marinebyen Horten, helt fra 1851. Det er også det eneste profesjonelle orkester i Vestfold, og marinemusikken er blitt kalt selve «juvelen i kronen» blant militære korps. Kulturlivet i Vestfold har hatt stor glede av marinemusikken som formidler, inspirator og samarbeidspartner. Her er det snakk om tradisjoner. De kan det være lettere å bryte ned enn å bygge opp. Det disse korpsene står for, gir gode ringvirkninger for samfunnet rundt. Her møtes det militære og sivile samfunn i skjønn forening. Høytidsstundene marinemusikken gir, er verdt å ta vare på. De gir glede og er til nytte for barn og voksne – på konserter, i skoler eller i militær sammenheng. De gir også god PR for Forsvaret, og når Horten styrkes som utdanningsby for Forsvaret, er det også naturlig at marinemusikken i Horten får fortsette. Dessuten vil jeg gjøre oppmerksom på at når kronprinsen gifter seg 25. august med sin forlovede, blir det til tonene fra bl.a. marinemusikken. Jeg tror det vil hjelpe godt på øvelsene fram til da at korpset ikke får dødsstøtet i dag. Vi trenger alle de sju musikkorpsene i Forsvaret. De representerer bindeleddet mellom det militære og sivile samfunn. De er gode å ha når Forsvaret har seremonier og staselige besøk, men de har også en kulturforpliktelse overfor det sivile kulturliv. Som Vestfold-representant er jeg glad for at Luftforsvarets virksomhet på Mågerø også vil fortsette etter denne dagen. Jeg vet at det har vært debatt om lokalisering av ARS i Sør-Norge, og sentrumspartiene har bedt om en ny utredning. Jeg ser for min del ikke nødvendigheten av enda flere tall i forbindelse med dette og er trygg på at Mågerø vil være det beste alternativ, også i framtiden.
Forsvaret har behov for en betydelig omlegging. Forsvaret har behov for balanse mellom midler til investering og midler til drift. Forsvarsminister Godal understreket dette sterkt i sitt innlegg og viste til at mange andre land – også vår store nabo i øst – er i gang med store omlegginger. Utgangspunktet for omleggingen er og må være det behov vi har i Norge for et nasjonalt forsvar, og hvilke forpliktelser vi skal påta oss i en fortsatt aktiv satsing på fredsskapende og fredsbevarende virksomhet gjennom FN-godkjente internasjonale operasjoner. Norge er langt – mye av landet ligger mot nord. Våre havområder er seks–syv ganger så store som landområdene, og 60 pst. av havområdene ligger nord for Tromsø. Norsk tilstedeværelse ved Svalbard og i Barentshavet er nødvendig av territoriale, suverenitetsmessige og sikkerhetsmessige årsaker. Det er derfor Kristelig Folkeparti sammen med de andre sentrumspartiene legger avgjørende vekt på økt tilstedeværelse i nordområdene. Jeg representerer forsvarsfylket Troms og bor i forsvarsbyen Harstad, og det er de militærpolitiske, forsvarspolitiske og sikkerhetsmessige argumenter som har vært avgjørende for meg, som for Kristelig Folkeparti, i denne sak. Store deler av Forsvaret er lokalisert til Nord-Norge, og dette gjør det naturlig å lokalisere det fellesoperative hovedkvarteret til Reitan ved Bodø. Økt militær tilstedeværelse i Nord-Norge ville også blitt sikret ved å samle mer av Luftforsvarets aktivitet rundt Bardufoss flystasjon. Havområdene utgjør vårt største areal og vår største utfordring. Jeg er glad for at Marinen foreslås styrket i forhold til Regjeringens forslag, bl.a. ved at MTB-ene beholdes, og at basen legges til Olavsvern i Tromsø. Forsvaret har sitt tyngdepunkt i Nord-Norge. Forsvaret vil ha behov for å rekruttere befal fra landsdelen. Harstad har over 100 års tradisjon med å utdanne befal ved BSIN. Jeg må til slutt, så sterkt jeg kan – i likhet med komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet – anmode Regjeringen om å vurdere å opprettholde en befalsskole i Nord-Norge, særlig av hensyn til rekrutteringen til befalsyrket fra denne landsdelen.
Før iveren tar overhånd vil jeg bare få lov til å ta opp forslag nr. 54, på vegne av forsvarskomiteen. Så til XXIII i innstillingen, som omhandler nedleggelse av tekniske verksteder. Nå er det jo nokså sannsynlig at en del virksomhet vil bli opprettholdt på steder hvor man formelt sett gjennom romertallet legger ned tekniske verksteder. Jeg antar at det må bety at man gjør tilpasninger slik det også kan synes mulig å lese av proposisjonen, der hvor drift føres videre. Jeg ser på det som logisk, og jeg vil gjerne ha det bekreftet av statsråden. Så litt om fremtidsvyene: Komiteen har under kap. 8 i sine merknader understreket betydningen av at forsvarsmateriell relativt sett øker i pris mye mer enn den generelle prisstigningen. Komiteen er enig om at det vil få konsekvenser for hvorledes forsvarsbudsjettene må utvikles videre framover. Komiteen peker på at «dette danner grunnlag for betydelig grad av usikkerhet som har store konsekvenser for forsvarsplanleggingen». Komiteen peker også på at dersom man nå ikke greier å holde balansen mellom utgiftene og det ambisjonsnivå man legger seg på, kan dette bety at man må velge ytterligere reduksjoner. Det vil da «uvegerlig føre til at hele våpengrener må tas ut og at Forsvarets rolle og oppgaver vil måtte vurderes på ny». Det vil i så fall være en meget dramatisk utvikling. Videre heter det: «Komiteen vil kraftig understreke at en slik utvikling vil sette Norge ute av stand til en troverdig suverenitetshevdelse og evne til å slå tilbake selv mindre væpnede anslag. Komiteen vil derfor sterkt advare mot en slik utvikling.» Jeg ser dette som et tegn på at det er en samlet komite som påpeker at vi er nødt til å ha et økonomisk fundament for det man vil mer, og det betyr i klartekst ikke særlige muligheter for å kutte ned på krigsstrukturen. Det vil da bety at hele kapasiteter forsvinner. Det vil være en meget dramatisk utvikling. I det samme kapitlet er det en samlet komite som peker på at Norge kontinuerlig må oppdatere sitt materiell og sine kapasiteter, kunne innfase nye UAV-er som et ledd i NATOs utbygging av DCI-kapasiter, anskaffe tankfly innenfor en flernasjonal ramme og arbeide for forutsigbar tilgang på strategisk sjøtransport, samtidig som man anmoder om å anskaffe kamphelikoptre og få det vurdert, og dertil selvsagt også sier: «Komiteen vil også understreke behovet for at Forsvaret i nær fremtid, i løpet av 2001, tar stilling til på hvilken måte Forsvarets kampflyflåte skal erstattes». Dette er en sterk utfordring. Jeg vil gjerne vite statsrådens syn på dette.
Representanten Røsjorde har tatt opp det forslaget han refererte til.
Eg vil berre ta ordet no på slutten av debatten for å seia litt om planrammer og økonomien rundt det, som òg Restad var inne på i stad. Det viktige for oss i Høgre er strukturen. Me vil betala det den strukturen me går inn for, kostar. Under marsjen har me så godt me har kunna, prøvd å kalkulere kva dette er, og det har sanneleg ikkje vore lett alltid. Det har vore ganske vanskeleg å finne fram til eksakte kostnader ved dei forskjellige elementa, og dei har variert over tid. Difor er det forskjell på det som står i merknadene våre, og det forslaget me har lagt fram i dag. Forslaget i dag er basert på eit overslag som me fekk frå Regjeringa i går, som syner at den strukturen som etter alt å dømme blir vedtatt i dag, kjem til å koste 29,5 milliardar kr, dvs. 118 milliardar over fire år. Me legg då det til grunn. Det er det beste me kan gjera. Me vil når me kjem til votering, primært gå inn for det, men me vil subsidiært støtte framlegget på 116 milliardar kr frå mellompartia, fordi me ynskjer å medverke til å etablere eit golv, slik at Forsvaret ikkje på nytt skal detta heilt ned i kjellaren. Dette med planrammer er sjølvsagt uforpliktande. Det er ei rettesnor som dei som skal laga budsjett til neste år, kan legge til grunn dersom dei er lure. Men det forpliktar ingen. Difor er det viktige som skal skje no, at me må få kontrollrekna kva det kostar, og så må partia koma saman for å prøve å koma fram til semje om ein forpliktande avtale, der dei forpliktar seg til å følgje dette opp dei komande fire åra. Det er berre slik me kan etablere føreseielegheit for Forsvaret, som alle seier at dei er opptatt av. Det vil me prøve på. Eg håpar at me lukkast med dette. Eg håpar at me kan få kostnadstala forholdsvis fort, og at partia vil strekke seg for å koma fram til semje, for eg trur at føreseielegheita har veldig mykje å seia. Om enkelte då må gå noko ned, og andre må gå noko opp, bør dei gjera det for å få til føreseielegheit.
I FS 2000 ble Bardufoss nedlagt som flyplass. Dermed måtte alle avdelinger, luftvern inklusiv, flyttes fra flystasjonen. Da Forsvarsdepartementet senere utarbeidet St.prp. nr. 45, ble Bardufoss flystasjon gjenopprettet, uten at luftvernavdelingen kom med. Dette kan ha ført til den misoppfatning at det i dag ikke er en luftvernavdeling med NASAMS missilluftvern på Bardufoss. Det er i dag NASAMS luftvernbatterier på Bardufoss hovedflystasjon, Bodø hovedflystasjon og Ørland hovedflystasjon. En flytting av NASAMS-batteriet på Bardufoss til en av de andre hovedflystasjonene vil føre til en netto innsparing på fem årsverk. Flytting fører til merutgifter i form av oppussing, renovering og nybygg av infrastruktur. Deltakelse i øvelser i Troms vil for Bodø og Ørland medføre en utgift på 5–7 mill. kr pr. øvelse, jf. siste års øvelser. Allierte avdelinger og Hæren i Troms har et stort behov for å øve og trene regelmessig med NASAMS luftvernavdelinger. Det er kun i Nord-Norge – Troms – at allierte avdelinger trener og øver regelmessig i store forband. Det vil være en meget uheldig og skadelig situasjon både for den norske hær og våre allierte ikke å trene sammen med missilsystemer som NASAMS. Bodø trener i forsvar av en flystasjon, Ørland trener i forsvar av en flystasjon. Det er kun Bardufoss som trener egne hærstyrker, allierte fly og landstyrker, samt en flystasjon. Det har spredt seg den oppfatning at det i komiteen, i sluttfasen, var betydelig usikkerhet rundt status når det gjelder NASAMS missilbatteri på Bardufoss. Hvis det sprer seg et inntrykk av at beslutningen om å flytte NASAMS missilbatteri fra Bardufoss var tatt på et usikkert eller feil grunnlag, vil det være svært uheldig for troverdigheten til vårt politiske arbeid her i huset. Jeg tror derfor det ville være svært klokt om saksordfører Røsjorde fra Fremskrittspartiet, som støtter Regjeringen og Arbeiderpartiet, signaliserte at han og Fremskrittspartiet går imot flytting, inntil en har fått en fullstendig avklaring av situasjonen for NASAMS missilbatteri på Bardufoss.
Dagens forsvarsdebatt er en stor og betydningsfull debatt for vårt framtidige forsvarssystem og for vår forsvarsstrategi. Resultatet av den framlagte St.prp. nr. 45 kan vel enklest oppsummeres slik: «Sorgen og gleden de vandrer til hope.» Senterpartiet er bekymret over beredskapen ved det framtidige forsvaret, spesielt når det gjelder antall vernepliktige og tilstedeværelsen i våre nordområder. Vi er glade for at Heimevernets rolle er styrket i forhold til Regjeringens forslag og mener at dette er svært viktig i forhold til en folkeforsvarsstruktur og i forhold til Forsvarets tilstedeværelse og betydning i alle deler av landet, også med hensyn til oppgaver som Forsvaret er med på å løse i fredstid, og som gir Forsvaret høy status og legitimitet i det sivile samfunn. Som representant for Hedmark må jeg få lov til å komme inn på en del av innstillingen som berører nettopp dette fylket. Jeg er godt fornøyd med at Vernepliktsverket blir på Hamar, og jeg er også glad for at det har blitt gjennomslag for at Østerdal garnison skal bestå av både Haslemoen, Terningmoen og Rena leir, og at Haslemoen dermed ikke blir nedlagt. Det må være helt riktig å benytte den ressursen som Haslemoen representerer, med sin bygningsmasse og sine tilrettelagte arealer for militær virksomhet. Haslemoen har også faglige ressurser som bør kunne utnyttes videre, og gjerne i samvirke med andre og sivile aktiviteter som ligger nær opp til Haslemoen. Senterpartiet ønsker at Regjeringen skal sørge for at spørsmålet om lokalisering av ARS i Sør-Norge skal utredes nærmere. Jeg hadde håpet på at et slikt forslag hadde fått tilslutning, men dessverre ser det ikke slik ut. Det hadde vært riktig, ikke minst på bakgrunn av de sprikende tall og kalkyler som har versert når det gjelder Luftforsvarets stasjoner. Når det gjelder HV, vil jeg påpeke det gledelige ved lokaliseringen av HV-04 til Kongsvinger Festning. Kongsvinger Festning er et forsvarsanlegg som til dags dato har hatt forsvarsaktivitet, og det bør det være også i framtiden ved dette anlegget. Kongsvinger Festning er også en kulturmessig perle, og Forsvaret kan vanskelig presentere seg bedre enn ved dette anlegget. Det er også ønskelig at HVs befalsundervisning kan drives ved dette stedet, og etter Senterpartiets ønske om aktivitet og størrelse når det gjelder HV, vil det være behov for et slikt tilbud ved Kongsvinger Festning. Til slutt må jeg innom prestisjeprosjektet Regionfelt Østlandet. Jeg forstår av innstillingen at for flertallet er dette et prosjekt som ikke skal diskuteres. Men når ressursene samlet sett er meget begrenset for Forsvaret både i dag og i all overskuelig framtid, burde det være høyst aktuelt og ansvarlig å se nærmere på denne etableringen. Senterpartiet vil at Regjeringen skal sørge for at anleggsarbeidene i forbindelse med Regionfelt Østlandet skal utstå inntil støykonsesjonsspørsmålet er endelig avgjort, og et nytt komplett kostnadsforslag er lagt fram. Kostnadene ved Regionfelt Østlandet vil være av en slik størrelse både miljømessig, i forhold til lokalbefolkningen og lokal virksomhet og – sist, men ikke minst – i forhold til Forsvarets egen økonomi at alt tilsier at man må ha en grundig vurdering før en går videre på dette prosjektet. Og det finnes alternativer, om man bare vil se dem og ta tak i de sidene ved saken.
Som dere hører, har det vært en biologisk krigføring i komiteen, og forkjølelsesbasillene har florert blant representantene! I mitt hovedinnlegg i dag morges viet jeg en stor del av tiden til forslaget om integrert ledelse. Jeg sa at jeg var forundret over sentrumspartiene, og at de ikke støttet sine medlemmer i Forsvarspolitisk utvalg, som regjeringen Bondevik i sin tid nedsatte. Det som kanskje er enda mer oppsiktsvekkende, er at både Venstre og Senterpartiet i dag er med på vedtak som er stikk i strid med egne stortingsvalgprogram. Riktignok er de programmene jeg viser til, dem de går til valg på nå til høsten, men de kunne altså ved å stemme sammen med Arbeiderpartiet om integrert ledelse i dag, allerede få innfridd to av sine valgløfter – to av sine programløfter. Dette er forunderlig. Av og til er det slik at politikk og taktikk ikke går i hop, og det ser vi et resultat av ved denne debatten. Verneplikten har også vært et tema som sentrumspartiene har gått høyt på banen med i denne debatten. Da er det også interessant å lese Kristelig Folkepartis program for den valgperioden som vi nå går inn i, hvor de sier bl.a. at «verneplikten justeres etter behovet i forsvaret», noe de har gått imot i innstillingen, og gått imot i denne debatten. Kanskje disse tre partiene bør lese sine egne programmer før de går inn i en debatt i Stortinget.
Det er spennande no når siste komite er ferdig med sine avgjevingar, å kunne følgje ein debatt det meste av ein dag, og det har vore spennande å følgje denne debatten. Leiaren i komiteen, Røsjorde, starta friskt opp med å skildre korleis sentrumspartia tenkte å finansiere, og Kristeleg Folkeparti ville da måtte ta opp kollekt. Det er ikkje noko negativt å ta opp kollekt – det har ein del gode prinsipp i seg. For det er nemleg slik at skal ein få pengar inn ved kollekt, må det finnast tillit hos dei som skal gje, til at pengane vert administrerte på ein god måte, og at ein har ei ryddig og skikkeleg rekneskapsføring. Det har vore kritikk av sentrums rekneskapsføring, men debatten har vist at andre òg har visse problem med tal. Eg må seie at eg, når ein gjennom ti år har følgt kalkylar som har vore i forhold til forsvarsanlegg, i forhold til omstruktureringar, og sett resultatet etterpå, synest det hadde vore behov for litt meir audmjukskap frå både Framstegspartiet og Arbeidarpartiet i forhold til det. Ut frå debatten synest eg det verkar som om alle har fått ein del gjennomslag, og det er ikkje tvil om i forhold til det grundige arbeidet sentrum gjorde, at det er mange ting det er vorte gjennomslag for. Men Regjeringa får òg støtte, vekselvis frå Høgre og Framstegspartiet, og nokre gonger også frå sentrum. Eg har to spørsmål til statsråden. Det er veldig interessant at det er eitt forslag som er kome frå Arbeidarpartiet i løpet av debatten, og det er i forhold til ei kulturpolitisk sak, nemleg korpsa. Det er gledeleg. Men både i Østfold og i Agder er det no selt inn på media, og det står på Tekst-TV som eit vedtak, at desse korpsa skal overførast. Slik eg les forslaget, står det «vurdere». Men i og med at representantane – som eg vil gje ros til – frå Arbeidarpartiet som har fremja forslaget, har presentert det som at no skal desse korpsa bestå, ber eg om at statsråden òg gjev ei stadfesting her om at det er meininga med det forslaget, sidan det er selt inn på den måten til dei lokale media. Det håpar eg at han har merka seg no og kjem tilbake til. Eg må elles beundre statsråden. Han har sete heile tida og følgt nøye med i dag, og han har òg fått høyre ein god del godt, sjølv om han har fått litt kritikk òg. Avslutningsvis: Evjemoen ser ut til å gå sin død i møte. Der er dei innstilte på å ta nederlaget og bite tennene saman og få til noko. Representanten Brørby var òg inne på det med omstillingsmidlar. Det er allereie bedrifter som er interesserte i å etablere seg i nokre av lokala. Vil statsråden gå raskt inn, akseptere ei rimeleg overføring av lokala og kome med omstillingsmidlar, slik at ikkje pessimismen får lov å ta overtaket og folk flyttar ut før ein eventuelt har kome i gang med nye ting? Eg bed òg om at statsråden kommenterer det punktet.
Debatten har dreid seg om mange påstander omkring forskjellige avveininger. Hvem skal en lytte til, hvilke forskjellige tallberegninger og betydninger for Forsvaret skal en legge vekt på, osv. Jeg er i hvert fall glad for at Fremskrittspartiet uten andre hensyn enn til et nasjonalt forsvar enstemmig har gått inn for brigade 12, og ikke minst for etablering av HV-utdanningen på Værnes. Det er på dette området jeg blir litt forundret. Jeg har lyttet til representanten Bent Høye fra Høyre tidligere i dag, som la stor vekt på forsvarssjefens sterkt uttrykte prioriteringer vedrørende Jåttå og Reitan. Når det gjelder Værnes i denne forbindelsen, har forsvarssjefen etter en totalvurdering av det fremtidige forsvar funnet det mest kostnadseffektivt å samle HV-utdanningen på Værnes. Han har også vurdert det dit hen at en samling av HV-utdanningen på Værnes er den beste løsningen for totalforsvaret av Norge. Generalinspektøren for Heimevernet har som øverste faginstans konkludert med at Værnes er det rette stedet for lokalisering ut fra faglig og driftsbesparende kriterier og Landsrådet for Heimevernet, et bredt samfunnsmessig sammensatt råd, har etter grundige analyser fattet følgende vedtak, nemlig at HV-utdanningen må samles, og at det best egnede stedet er på Værnes. Disse fire overordnede instansene som har hovedansvaret for å optimalisere Forsvaret innenfor gitte rammer, går altså alle inn for samling på Værnes. Da stiller jeg meg spørsmålet: Hvorfor lytter ikke Høyre, som det eneste partiet, til disse instansene? Det eneste området hvor de gjør det, er i forhold til Jåttå og Reitan. Det kan kanskje si litt om Høyre. Værnes er videre vår viktigste mottaksstasjon for allierte forsterkninger. Her og i området rundt ligger betydelige amerikanske lagre av materiell og utstyr for bruk i krigssituasjoner. Værnes skal motta, utruste og sende ut den amerikanske troppestyrken NALMEB. Flystyrken i denne krisestyrken utgjør én til fem ganger vår egen fremtidige norske flystyrke, landstridskreftene utgjør halvparten av vår fremtidige hær, det er 10 000 mann som skal komme til Værnes, og det krever et profesjonelt mottaksapparat. Det finner altså ikke Høyre det viktig å prioritere.
Gjennom en lang forsvarsdags ferd mot kveldens avstemning har det blitt presisert at det viktigste er å spørre hva slags forsvar vi trenger i framtiden, og ikke hvor mye forsvar vi kan få for de pengene vi har valgt å legge i pengeboka. Når så mange har vært prinsipielle, tillater jeg meg å være provinsiell – i samsvar med mange forutgående talere som har holdt treminuttersinnlegg. Det skjer store endringer som følge av de vedtakene som vi fatter i kveld, som kommer til å berøre mange mennesker og lokalsamfunn. I all forandringen som blir vedtatt med konsekvenser for Buskerud, er det Kongsberg-området som blir en slags vinner. Heistadmoen får virksomhet i en viss utstrekning til erstatning for det som fratas den i dag. Til tross for den spesialtilpasning og den oppbygging som har skjedd med tanke på Telemark-bataljonen, blir altså mye tatt bort, ikke minst ved at Telemark-bataljonen flyttes, slik det ser ut til nå. Bygging av MTB-er er også viktig. Det er viktig for vårt ansvar for store kyststrekninger og for havområdene, men det er også viktig med tanke på teknologi og kompetanseutvikling i Kongsberg-industrien, ettersom dette er viktige komponenter i utrustning og navigering. Men vedtakene i dag er dramatiske for Ål og Torpo, og for Ringeriks-regionen. Nedleggelsene vil bety store behov for omstillingsmidler, og jeg forutsetter at dette vil bli imøtekommet når man konkret skal gå løs på de enkelte områdene som får problemer fordi store arbeidsplasser blir lagt ned. Til slutt vil også jeg uttrykke at jeg syns det er ubegripelig at de kulturvirkningene av positiv karakter som militærkorpsene bidrar til i Halden og Kristiansand, skal strykes for å spare vekslepenger. Her sparer vi ikke mange kronene, men vi utarmer kulturen. Forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet burde derfor få bred tilslutning, slik at man sikrer deres innarbeidede plass i samfunnet.
I de årene jeg har vært på Stortinget, er det første gang en debatt om Forsvaret har blitt vist så stor interesse og samlet så mange talere. Dette synes jeg er meget gledelig. Jeg har lyst til å slutte meg til det forsonende innlegg som representanten Lilletun holdt for kort tid siden, og jeg kan være enig i både kollekt og andre veldedige og frivillige tiltak for å styrke økonomien i både dette og hint. Da blir det nærmest bare en bitteliten malurt i begeret at Lilletun er med i det flertallet som vil legge 24 pst. moms på den typen inntekter. Jeg må si noen ord til om regionfeltet. På oppdrag av Hamar Arbeiderblad gjorde Forsvarets bygningstjeneste i 1999 en beregning som viste at bare transport og tjenestedøgn, med de daværende mannskaper, til Nord-Norge ville utgjøre 60 mill. kr. Jeg fastslår derfor at ikke bare av hensyn til effektiviteten for trening av mannskapene, men også av økonomiske hensyn er det helt sentralt å få etablert regionfeltet. Ellers er dette innenfor et konsept som er bra for Forsvaret, også veldig bra for Hedmark. Med unntak av en nokså uforståelig beslutning om å flytte ARS til Mågerø – det ville være vanskelig å forstå om noen andre NATO-land ville legge den type installasjoner ubeskyttet i havgapet – så har vi fått det meste som vi ønsker det, fra Vernepliktsverket på Hamar til HV 04 på Kongsvinger og etableringen av et utdannings- og kompetansesenter for Hærens kampvåpen innen 31. desember 2004. Jeg har lyst til å understreke at kampvåpenet skal bestå av Infanteriet, Kavaleriet, Artilleriet og Ingeniørvåpenet under ledelse av en felles våpeninspektør, kampinspektøren. Komiteen legger til grunn at kampinspektoratet lokaliseres til Rena leir. Så sier komiteens flertall, alle unntatt Arbeiderpartiet, at man «forutsetter at Feltartilleriet videreføres på Haslemoen inntil videre». Arbeiderpartiet opprettholder altså sin motstand mot å beholde aktivitet på Haslemoen. Det er også viktig at komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet definerer den nye Østerdal garnison som en leir bestående av Rena leir, Terningmoen og Haslemoen. Fra Høyres side legger vi oss ikke borti hvilke våpen som forsvarssjefen ønsker å henlegge til de enkelte leirene, men det ligger i konseptet at Østerdal garnison består nå av de tre leirene, Rena, Terningmoen og Haslemoen.
Det er kommet en del spørsmål, og jeg er ikke sikker på om jeg greier å svare på alle på en intelligent måte på 180 sekunder. Men jeg får iallfall starte. For det første kan jeg bekrefte at departementet er innstilt på en gjennomgang av romertallsvedtakene for å se hva som er en hensiktsmessig løsning i forhold til de strukturvedtak som Stortinget ellers fatter. For det andre kan jeg bekrefte at vi selvsagt er like opptatt som før av å komme tilbake til Stortinget i egnet form når det gjelder flykjøpene. Det sier seg selv at selv om nye fly skal fases inn omtrent ti år fra nå og litt mer, må vi ha en strategi for det på et atskillig tidligere tidspunkt. Det ligger i kortene at vi må avklare en del strategiske valg allerede i løpet av kommende høst og iallfall seinest kommende vår. Det må vi i egnet form på en eller annen måte forholde oss til, også overfor Stortinget. Representanten Godal spurte om tallmaterialet. Ja, vi bidrar gjerne med tallmaterialet og så fort som mulig. Men jeg må minne om at bak Forsvarsstudien og Forsvarsanalysen og proposisjonen ligger det et svært arbeid for å få gjort ting så grundig og så ordentlig som mulig. Regnestykker er avhengige av hvilke forutsetninger som ligger til grunn. Jeg har oppdaget så pass mye gjennom dagens debatt at det er ganske store sprik i hva Fremskrittspartiet, Høyre og sentrumspartiene legger i en brigade. Det er ikke rart at det er slik, og dermed er det ikke bare å spørre: Hva koster det? Man må også bestille så å si hva man skal ha. Der tipper jeg det er litt forskjellige ambisjoner bak de formuleringer som flertallet står bak, f.eks. hva angår Trønderbrigaden, og det gjør at dette selvfølgelig er en krevende prosess. Men vi stiller med begeistring opp på ethvert oppdrag fra Stortinget og kommer tilbake på så solid måte som mulig. Representanten Lilletun spurte om det forslag som er fremmet av Tore Nordseth på vegne av Arbeiderpartiet. Det er jo ikke statsråden som har framsatt det forslaget, og jeg synes derfor det er litt unfair å be meg om å svare på hva det forslaget betyr. Jeg leser hva som står der, og er ikke i tvil om at det betyr at de som står bak det, har et sterkt og brennende ønske om at musikken skal fortsette to steder til i landet, men man ber Regjeringen vurdere det. Det er til og med en formulering om at det er Kulturdepartementet som skal ha ansvaret for dette. Selv om vi har gemyttlige forhold i Regjeringen, er det ikke jeg som disponerer kulturministerens budsjett. Jeg bør kanskje være litt forsiktig med å gi et avklarende svar, iallfall positivt, på akkurat det spørsmålet. Når det gjelder Evjemoen, er jeg selvsagt innstilt på at hvis dagens opplegg går gjennom, må vi trå til overfor en av de sterkest berørte kommuner i landet, i form av både omstillingstiltak og eventuell fornuftig bruk av midler, bygg og eiendommer som kan brukes i en offensiv næringsstrategi. Kjenner jeg de som bor i kommunen, rett, er det atskillig pågangsmot når først resultatet ligger der. Der tror jeg det kan vise seg å gå like bra som det har gjort med mange andre kommuner, ikke minst i vårt nordiske naboland Sverige, hvor det er blitt flere arbeidsplasser og ikke færre etter omstillingen.
For sentrumspartiene har økt tilstedeværelse i og økt fokusering på nordområdene vært viktig. Jeg mener at det viktigste bidrag vi som nasjon kan bidra med, også i internasjonal sammenheng, er å forvalte og ivareta våre interesser i nordområdene på en betryggende måte. Vi har store og til dels omstridte havområder med store fiskeressurser, hvor vi også har felles forvaltning med andre land. Vi har rike olje- og gassressurser. Vi har uavklarte grenseforhold med bl.a. Russland, og vi har problemstillinger når det gjelder vernesonene rundt Svalbard, i tillegg til at vi også har store områder som er sårbare for forurensning. Disse utfordringene stiller store krav både til tilstedeværelse og til å kunne avverge kritiske situasjoner. Det vil være for seint, og det vil komme til å oppfattes både som en provokasjon og som dramatisk, dersom en krisesituasjon skulle bli møtt med økt tilstedeværelse i nord. Derfor er permanent tilstedeværelse nødvendig, og det er nødvendig å ha et aktivt forhold til forvaltningen av nordområdene. Det er derfor på denne bakgrunn uforståelig at Regjeringen legger opp til en så omfattende reduksjon i Sjøforsvaret som vi har sett. Sentrums overordnede prioritering i forhold til tilstedeværelse i nord gjør det helt naturlig og selvfølgelig for oss å velge Reitan som hovedkvarter. Jeg kan forstå Arbeiderpartiets valg av Jåttå på bakgrunn av den nedprioriteringen av nordområdene som Arbeiderpartiet og Regjeringen har vist, og den fokuseringen de har hatt på internasjonale operasjoner. Men jeg har desto vanskeligere for å forstå Høyres prioriteringer. Høyre har nemlig lagt nøyaktig den samme tilstedeværelsen i nord og nøyaktig den samme prioriteringen av nordområdene til grunn som sentrumspartiene har gjort. Når man da velger å lokalisere hovedkvarteret til Jåttå, blir det en sterk inkonsekvens i forhold til de prioriteringene som Høyre gjør, også i forhold til Sjøforsvaret og tilstedeværelse i nord. Så litt til de vedtak som nå ser ut til å bli fattet her i dag. Statsrådens svar i replikkordskiftet tidligere i dag, spesielt til forsvarskomiteens leder, synes jeg bidrog til å skape uklarhet om hva som vil bli Regjeringens politikk framover. Det fattes helt klare strukturvedtak her i dag, som innebærer at den økonomiske rammen må heves utover det som både Arbeiderpartiet nå legger til grunn, og som også Regjeringen har lagt til grunn. Jeg synes ikke forsvarsministeren gav et tilfredsstillende svar på om strukturen vil bli fulgt opp med tilstrekkelige økonomiske rammer. Derfor blir mitt enkle spørsmål til forsvarsministeren: Har forsvarsministeren gjennom de årlige budsjett tenkt å sende Forsvaret ut i ny usikkerhet og en ny ubalanse mellom den struktur som Stortinget vedtar i dag, og de økonomiske rammer som Regjeringen har tenkt å foreslå?
Først til representanten Grethe Fossli, som har vært så elskverdig å lese Kristelig Folkepartis program, hvor hun har funnet bl.a. følgende formulering: «… verneplikten justeres etter behovet i forsvaret.» Nå synes jeg kanskje at representanten Fossli først og fremst burde være opptatt av eget program, men jeg har lyst til å si at akkurat det som står i programmet for kommende periode, gjør vi. Det er bare det at ut fra sentrumspartienes opplegg er det behov for langt flere soldater enn det Arbeiderpartiet og Regjeringen hadde behov for. Så dette at verneplikten justeres etter behov i Forsvaret, skal nok følges opp. Det vi har sett gjennom behandlingen av denne proposisjonen, er at det har avtegnet seg en viktig allianse mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Det mest oppsiktsvekkende er at de to partiene nå går sammen om en kraftig uthuling av verneplikten. Vi har ikke fått noe skikkelig svar, verken fra Arbeiderpartiet eller Fremskrittspartiet, på hvorfor de nå vil forlate prinsippet om den allmenne verneplikt. Det er en historisk beslutning Arbeiderpartiet vil ta sammen med Fremskrittspartiet her i kveld. Jeg har lyst til å sitere et vedtak i sentralstyret i Fremskrittspartiet i sin helhet. Det ble fattet 16. februar. Overskriften er «Ap har glemt slagordet "Aldri mer 9nde april"!» «Fremskrittspartiets Sentralstyre konstaterer med stor bekymring at Stoltenberg-regjeringen fremmer forslag som i virkeligheten medfører en avvikling av et forsvarlig og troverdig invasjonsforsvar samt en uthuling av prinsippet om et vernepliktsforsvar. Regjeringens planer for forsvaret medfører også at forsvaret av Norge prioriteres lavere enn mulige operasjoner i andre land. Fremskrittspartiets sentralstyre vil slå fast at partiet må stå fast på løftet fra 1945 om "Aldri mer 9nde april" og ber stortingsgruppen utarbeide et helhetlig alternativt opplegg for forsvarspolitikken basert på man tar utgangspunkt i å sikre Norge et forsvarlig og troverdig invasjonsforsvar basert på almen verneplikt.» Jeg er klar over de spesielle maktforholdene i Fremskrittspartiet, men jeg må likevel få lov til å spørre representanten Røsjorde om hvordan han ser samsvar mellom dette vedtaket i sentralstyret og det vedtak som Fremskrittspartiet skal gjøre her senere i kveld. Så vil jeg henlede oppmerksomheten på forslagene knyttet til Forsvarets musikkorps, og be om at man vurderer en gang til forslaget fra sentrum, hvor man har formulert seg slik at man ber Regjeringen vurdere «å overføre deler av det økonomiske ansvaret til Kulturdepartementet og/eller fylkeskommunen». Det er veldig likt det forslaget som er levert inn fra Tore Nordseth, men forslaget fra Nordseth gjelder jo bare to av korpsene. Det må da være naturlig å få en slik vurdering for alle de syv korpsene. Vi vil gjerne bevare alle syv korpsene. Men jeg vil henstille til at man ser nærmere på teksten i forslag nr. 21 før man bestemmer seg endelig for hva man skal stemme for.
Ikke en eneste liten møll skal fly i luften fra Rygge hovedflystasjon dersom forsvarsministerens forslag får gjennomslag i Stortinget. Selvfølgelig trenger Forsvaret en omstrukturering og modernisering. Det må være klinkende klart. Men hvem er mest kompetent til å foreta luftstrategiske vurderinger – Forsvaret selv eller Regjeringen? Jeg bare spør. Nedleggelse av en militær flyvirksomhet ved en av landets mest sentrale flystasjoner opprører alle forsvarsvenner. Et luftforsvar trenger trening, noe som er påvist å være svært vanskelig å få til på Oslo sivile lufthavn Gardermoen. Forståelig nok vil all sivil lufttrafikk ha prioritet. Luftforsvarets primære oppgave i fredstid er trening. Skal vi også i en fremtidig krisesituasjon akseptere at bare en brøkdel av våre ekstremt verdifulle jagerfly og helikoptre kommer i luften i Sør-Norge? Sjefen for Luftforsvaret har i sitt bidrag til omstrukturering foreslått flytting av Orion-fly fra Andøya til Bodø og flytting av militær flyvirksomhet fra Gardermoen til Rygge. Det er sikkert basert på gode og gjennomarbeidede utredninger under de rådende forhold. Tvilsomme økonomiske analyser, som bl.a. viser at salg av det militære anlegget på Gardermoen ikke skal ha større salgsverdi enn 259 mill. kr, når det kostet 1,3 milliarder kr å bygge det for bare noen år siden, er ikke troverdige. Lignende økonomiske analyser er heller ikke kvalitetssikret i Regjeringens forslag. Det blir derfor feil å gjøre vedtak på tvilsomme økonomiske analyser. Vi bør lære av våre feil. Det er i ettertid påvist feil og tilbakehold av opplysninger i rapporten om utbyggingen av Gardermoen sivile lufthavn. Skal Stortinget igjen gjøre viktige vedtak basert på feil og mangler? Nå gjelder det mer enn en hovedflyplass på Østlandet. Det gjelder Norges fremtidige forsvar og den luftmilitære beredskapen i landets viktigste område. Jeg vil innstendig oppfordre alle representanter om å forsikre seg om at de riktige avgjørelsene blir tatt når det gjelder landets fremtidige forsvar. Jeg vil også be om at det ikke brukes nordnorske distriktspolitiske hensyn når vårt forsvar skal utformes. Fremskrittspartiet har et eget forslag om å videreføre 717- og 720-skvadronene på Rygge. Det er viktig at hovedflystasjonen opprettholdes med tilnærmelsesvis dagens struktur.
Jeg rakk ikke å besvare et spørsmål fra representanten Synnøve Konglevoll i mitt forrige treminuttersinnlegg. Hun spurte om Regjeringens syn på Olavsvern. Det står i proposisjonen: «Deler av Olavsvern orlogsstasjon videreføres på mobiliseringsstatus for å kunne understøtte undervannsbåter ved behov.» Det følger av de forslag som Arbeiderpartiet medvirker til i dag, at vi i tillegg til det selvsagt får en bemanning og en aktivitet ved Olavsvern i tilknytning til MTB-strukturen. Så her blir det altså virksomhet, men i hvilken form, får vi forholde oss til når vi ser vedtakenes form i sluttfasen. Så var det representanten Enoksens spørsmål om vi så å si garanterer rammen i fireårsperioden. Ja, jeg sa at vi er selvsagt innstilt på å medvirke til et opplegg som gjennomfører flertallsvedtakene i fireårsperioden. Men jeg må minne om at det første som skjedde etter at forsvarsminister Fjærvoll hadde lagt fram forrige langtidsprogram, med bravur, og sagt nullvekst i to år og så en viss vekst, var at han få måneder etter reduserte forsvarsbudsjettet med 400–500 mill. kr – ikke fordi han glemte hva han hadde sagt eller lovet, men sannsynligvis fordi hans statsrådskollegaer, Restad og Enoksen og andre, stod så hardt på helhetlig krav til budsjettpolitikken at Fjærvoll ikke fikk det som han ville. Det er jo det som var ulykken, at vi stod overfor prioriteringer som gjorde at Høyre, Fremskrittspartiet og faktisk også Arbeiderpartiet måtte hjelpe til og rette litt opp på miseren den høsten, kort tid etter at sentrumsregjeringen hadde lagt fram sitt forslag til langtidsprogram. Det sier jo litt om hvilke mekanismer som gjør seg gjeldende i sentrumspartiene på disse områdene, og jeg tipper at det er grunnen til at tilliten fra Høyres og Fremskrittspartiets side kanskje er litt frynsete når det gjelder evnen til å følge opp på disse sentrale områdene. Vi er henvist til å takle disse tingene gjennom de ordinære budsjettbehandlingene, akkurat som regjeringen Bondevik gjorde – ikke med særlig stort hell. Jeg håper vi blir flinkere.
Jeg skal ikke gå inn i fortiden, men Arbeiderpartiet hadde vel et forhold til MTB-er før de kom i regjering, så vidt jeg husker. La oss da, som skrøpelige jordiske mennesker i en debatt som har et dypt engasjement på forsvar, kanskje ta innover oss at det er en meget bred mobilisering i denne salen for å gjøre noe med Forsvaret. Og la oss nå ikke da ta all fortids kynisme innover oss, når vi ser på det. Det er faktisk mitt utgangspunkt. Jeg tok ordet rett og slett for å mane statsråden til en smule ydmykhet, for de av oss som har slitt med å forstå hva som faktisk ligger i Regjeringens egen proposisjon – vi kunne ikke der lese at det var 37 pst. som skulle gjennomgå verneplikten, vi kunne ikke der lese uten videre hvilken styrkeproduksjon det var – vi måtte jobbe oss fram til tallene, men vi tok det i beste mening. Og etter å ha tatt det i beste mening – og faktisk da hatt en fornuftig dialog om tall – kom vi fram til flertallsposisjoner som Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre har stemt for, som produserer en krigs- og en fredsstruktur. Vi har da sagt at vi har justert oss underveis fordi vi ikke nådde helt fram. Og derfor var jo representanten Enoksens spørsmål til statsråden følgende: Når man ikke når ideelt fram, er man da med på å levere? Og det minste man må vente av Arbeiderpartiet, er at man i hvert fall er med på å levere og justere seg i møte med virkeligheten, som også andre har vært nødt til å gjøre. For når du justerer deg i en behandling fordi du får virkeligheten i ansiktet i den forstand at du ikke når fram med dine primære standpunkter, du må gjøre noe subsidiært, så må jo Arbeiderpartiet for en gangs skyld også gjøre noe subsidiært. Jeg er klar over at partiet har en tradisjon hvor man ikke har vært nødt til å gjøre det, men utfordringen fra flere representanter er om man er beredt til å gjøre det. Det er da man skaper grunnlaget for å løfte et forsvar som vi kan være bekjent av. Og jeg tror statsråden skal høre undertonen hos mange representanter – meg inkludert. De har en vilje her. Jeg har også statsrådserfaring. Og jeg skal ikke betro statsråden hva jeg gjorde da jeg satt i den regjeringen – jeg skal ikke gjøre det, men jeg kan hviske det til deg bak i rotunden, du har sikkert en mistanke – men utfordringen – og jeg var litt uhøytidelig i formen nå, så jeg tar sjølkritikken før jeg får korreks på en annen måte – er i grunnen: Ta nå på alvor at noen har justert seg, og – gjennom presidenten til statsråden – følg nå opp da, at Arbeiderpartiet også må kunne gjøre det, slik at man faktisk produserer det som ligger der. Det er jo et bidrag til å få til løsninger. Ja, forresten, jeg har også min «mo» – Oscarsborg. Jeg sier ikke mer. Det stedet er gull verdt i norsk historie.
Korreksen er gitt allerede.
Jeg har en grov mistanke om at dette blir en lang dags ferd mot natt. Nå er natten heldigvis kort, så dette går fort over. Representanten Nymo var meget engstelig for hva det ville bety å flytte på NASAMS fra Bardufoss, og så kom han med en oppmoding til meg, og antakelig da hele partigruppen. Nå tror jeg at dersom det skulle være gode økonomiske og operative grunner for at man vurderer dette på ny, er jeg hellig overbevist om – nei, det er jeg ikke, jeg er svært overbevist om at det vil så vel ministeren som Forsvaret selv forsøke å finne ut av på best mulig måte. Så var det representanten Rise, som hadde lest andres sentralstyrevedtak og hadde konsentrert seg noe mindre om egen fremtidig programformulering. Det får nå så være. Jeg tror at man skal være meget varsom med å kritisere Fremskrittspartiet i forsvarspolitikken. Vi har faktisk holdt det vi har lovet hele tiden – og nettopp på det grunnlag som hr. Rise, noe freidig, tillot seg å peke på, «Aldri mer 9nde april», og nærmest latterliggjorde vår politikk og vårt sentralstyres vedtak. Vi har stått for det vi har gjort. Hva har hr. Rises parti gjort? Som statsråd Godal pekte på: Noe av det første man gjorde, var å bruke forsvarsbudsjettet, man fravek det opplegg, den struktur og den ramme man var enig om. Og så begynner man å kutte – kutter og kutter og salderer. Det er det hr. Rises parti har bidratt med. Heller ikke Arbeiderpartiet er et parti som bør gå skuddfri fra sine kutt, for heller ikke Arbeiderpartiet har greid å følge opp dette. Og da har altså resultatet blitt så dårlig som det har blitt over tid. Selvsagt skal Forsvaret moderniseres og stå på, men det er altså slik at det koster hvis man vil noe, og da må man i hvert fall ha ryggrad til å stå for det man sier. Det har vi også gjort. Hva greide man å få til i forlik med Arbeiderpartiet? Jo, hr. Rises parti kuttet 100 mill. kr i drift for Luftforsvaret noen få uker etter at man hadde vært nødt til å legge penger inn i budsjettet til Luftforsvaret fordi flyene stod på bakken. Jeg har lyst til å sitere en leder i Dagens næringsliv, som gjentok flere ganger: «Hva slags tull er det?» Det er altså slik at Fremskrittspartiet har tatt forsvar på alvor, og det har vi gjort i alle de år dette partiet har vært representert på Stortinget. Jeg må dessverre si at det har så menn ikke hr. Rises parti bidratt særlig med. Det har vært vinglet, sagt noe og gjort noe helt annet. Det finnes begrep for dette som ikke er særlig parlamentariske.
Jeg skal bryte inn i de store, overordnede innleggene. Men det er klart at vi dreier mer og mer inn på økonomi og det som forsvarskomiteens leder nå var inne på, at uten et stort fremskrittsparti hadde nok Forsvaret både i tidligere tider måttet slite og må ikke minst også i framtiden sannsynligvis måtte slite voldsomt under det økonomiske presset. Sånn ser det også ut når en ser på innstillingen i dag, der i hvert fall sentrumspartiene legger opp til en framtidig struktur som kan betegnes som at en handler for 50 kr og betaler 30 kr. Kun Fremskrittspartiet ser ut til å møte de økonomiske utfordringene i framtiden, og derfor er det artig for meg å si noen ord om sak nr. 6 på dagsordenen. Jeg registrerer med glede at alle parti støtter forslaget fra representanten Røsjorde, representanten Width og meg selv, der vi ber om opprettelse av et fond for bevaring av festninger og andre militærhistoriske bygninger i framtiden. Det vil i hvert fall i framtiden sørge for at ansvaret for utgiftene til drift og vedlikehold av disse bygningene vil holdes utenfor Forsvarets ordinære driftsutgifter, sånn at det i hvert fall ikke skal være tyngende i framtiden. Jeg er veldig glad for at hele komiteen står bak dette forslaget – og særlig i den grad at vi får opprettet et nasjonalt fond, slik det er etablert i andre land også.
Jeg vet for så vidt ikke om det blir spesielt fruktbart å bruke tid på å diskutere hva som har skjedd i tidligere tider. Jeg minnes også tidligere ledere av forsvarskomiteen som så for seg at det skulle være mulig å få plass til langt flere investeringer innenfor de økonomiske rammer som Forsvaret hadde til disposisjon, enn det man fra det samme hold så etter at man var kommet inn i regjering. Men mitt spørsmål til forsvarsministeren i stad var begrunnet i det svar som ble gitt til forsvarskomiteens leder, hvor det ble sagt fra forsvarsministerens side at dersom man hadde «lagt til rette for et opplegg som vi følte var økonomisk bærekraftig og politisk verdifullt, hadde det vært lettere» – altså lettere å inngå et forlik. Jeg har stor forståelse for at de årlige budsjett og de overordnede økonomiske problemstillinger som enhver regjering og ethvert storting må forholde seg til, selvsagt kan gi grunnlag for justeringer i budsjettene fra år til annet. Men det mitt spørsmål mer går på, er om utgangspunktet vil være den struktur som blir vedtatt i dag. Og det har jeg all grunn til å spørre om med den tilnærming som forsvarsministeren selv valgte i sitt svar til forsvarskomiteens leder, for dersom ikke de økonomiske rammene holder fra år til år, er det ikke nok bare å justere dem ned. Da ville vi fortsette å være i en situasjon hvor det vil være stor ubalanse mellom økonomi og drift. Da vil det f.eks. være nødvendig å se på investeringer, slik Senterpartiet tok konsekvensen av for et års tid siden, da vi så at de økonomiske rammene ikke holdt til å investere i fregatter. Da tok vi konsekvensen av det og sa at vi må utsette fregattinvesteringen. Det er for så vidt et reelt politisk valg som man kan ta underveis, å si at en del investeringer må tilsidesettes i en periode for at ikke Forsvaret skal komme i en varig ubalanse. Men i dag fatter altså Stortinget krystallklare vedtak om den framtidige struktur, og da blir mitt spørsmål på nytt: Vil de vedtak som blir gjort her i dag, bli fulgt opp, eller mener forsvarsministeren fortsatt at det opplegget som blir vedtatt i dag, ikke er «økonomisk bærekraftig og politisk verdifullt», som han formulerte seg i et svar til forsvarskomiteens leder?
Lars Rise har hatt ordet to ganger før og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg stilte representanten Røsjorde et presist spørsmål om hvordan han kombinerer det vedtaket han i dag skal gjøre sammen med Arbeiderpartiet om å avvikle den allmenne verneplikten, med det krystallklare vedtak som jeg leste opp her fra Fremskrittspartiets sentralstyre. Jeg hadde lyst til å høre hans vurdering av akkurat det spørsmålet. Istedenfor å svare på det, begir representanten Røsjorde seg inn på en mer generell utskjelling av Kristelig Folkeparti for forskjellige ting han har irritert seg over opp gjennom årene i forbindelse med vår forsvarspolitikk. Det kan jeg godt forstå. Røsjorde har vært mange år i dette huset og drevet med forsvarspolitikk. Jeg traff Røsjorde første gang helt på begynnelsen av 1980-tallet. Da var jeg selv vernepliktig, og Røsjorde var allerede da i forsvarskomiteen. Jeg synes kanskje, på tampen av debatten, at vi godt kan runde av med å gi anerkjennelse også til representanten Røsjorde for en stor innsats og for alt det han har gjort for Forsvaret gjennom de nesten 20 år han har vært her på Stortinget.
Jeg skal gjøre et nytt forsøk. Jeg sa i mitt hovedinnlegg følgende: «Regjeringen vil som en selvfølge legge vedtakene etter dagens debatt til grunn for den videre forsvarsreformen.» Det sier seg selv. Samtidig har jeg gitt uttrykk for en del betraktninger for øvrig fordi det ikke er helt glassklart for meg hva som er innholdet i flertallskonstellasjoner rent økonomisk. Jeg har lagt fram noen foreløpige beregninger, presentert ganske kort, som går ut på at man kan få denne strukturen til en prislapp som varierer med over 1 milliard kr, avhengig av hvilke forutsetninger man legger til grunn. Så legger jeg merke til at sentrumspartiene har formulert en egen komitemerknad hvor det står: «Komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mener at dersom det viser seg at den struktur som nå vedtas ikke kan videreføres som forutsatt, må Regjeringen fremme forslag om nødvendige tiltak for Stortinget.» Det er jo det som er det helt normale, og det må vi eventuelt gjøre hvis dette på en eller annen måte ikke skulle gå i hop. Det er ikke verre enn det. Slik må det være. Jeg tror jeg kan bekrefte at jeg er minst like opptatt av å leve opp til Stortingets intensjoner som mine forgjengere Fjærvoll og Løwer.
Jeg konstaterer at verken Senterpartiet eller Venstre har noen kommentarer i forhold til sine programformuleringer om at de går inn for integrert ledelse. Det ville vært interessant å få noen kommentarer fra dem og høre hva det er som har forandret seg fra tidlig i vår og fram til nå, siden de da gikk inn for en integrert ledelse i Forsvaret, men nå altså går imot det.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 1 og 7.[[Votering, se sidene 3820 og 3831]]
Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er en samlet komite som vil gi Forsvarsdepartementet fullmakt til å samle samtlige oppgaver knyttet til Forsvarets eiendomsforvaltning i en egen forvaltningsbedrift direkte underlagt departementet. Dette fremstår som et fornuftig grep i en situasjon hvor det er behov for å synliggjøre totaløkonomien knyttet til Forsvarets eiendomsmasse. For å oppnå en reell effektivisering og rasjonalisering er det viktig å ha en full oversikt over den totale ressursbruk knyttet til eiendomsforvaltning. Etablering av en egen forvaltningsbedrift vil innebære en «win-win»-situasjon for utleier og leietaker. Lokalavdelingene vil utvides mer til aktive forretnings- og serviceorganer overfor leietakere, som forhåpentligvis vil få bedre service. Man kan også håpe på en bedre forvaltning av eiendomsmassen. Effektivitet er altså et stikkord, men det må være grenser for effektivitet også. Når Regjeringen er så effektiv at den forskutterer beslutninger som skal fattes i denne sal, går det for langt, etter min mening. I Dagens Næringsliv for 5. juni kan vi glede oss over en hel side hvor det annonseres etter direktører til et helt lederteam som ifølge annonsen skal forestå utviklingen av Norges største eiendomsvirksomhet med hele 6 millioner kvadratmeter. Det var for så vidt mye interessant informasjon i annonsen som ikke finnes i proposisjonen, men det fremstår likevel som en sterkt kritikkverdig forskuttering av vedtak. Under avsnittet «Ledelsesfilosofi» heter det bl.a.: «Den nye virksomheten er en kunnskapsbedrift hvor verdiskapning gjennom kompetanse og motivasjon hos ansatte står sentralt. Driften skal baseres på moderne mål- og kvalitetsstyringsmodeller, med et sterkt kundefokus og vekt på lagarbeid og samhandling i de interne prosesser.» Vi får … President, jeg må for så vidt nå protestere på tiden, nå hoppet det to minutter på klokken her.
Presidenten skal gi representanten den tid han har fått tildelt – nå er det fire minutter igjen.
Det står 2,41 her. Jeg vil gjerne fullføre innlegget.
Vær så god.
Vi får med andre ord en rekke interessante opplysninger om viktige sider ved denne bedriften som ennå ikke er etablert. Det er bare en liten hake ved det, nemlig at Stortinget ikke har fattet noe vedtak om å gi departementet fullmakt til å opprette bedriften. Det er riktignok opplyst med liten skrift i annonsen at etableringen er forutsatt «at Stortinget vedtar St.prp 77», men jeg vil mene at det er grunn til sterk kritikk av Regjeringen for fremgangsmåten. Hva ville man gjort dersom Stortinget ikke hadde rukket å behandle saken? Da ville muligens millionbeløp være kastet ut av vinduet. Det er åpenbart at Regjeringen også har engasjert selskapet Hartmark til å rekruttere direktørene. Følgelig er det sannsynligvis skrevet kontrakt med dette selskapet, og det ser ut til å ha vært utført et omfattende arbeid både med utvikling av organisasjonsmodell og ledelsesfilosofi. Forsvarets bygningstjeneste ble gitt rammeforutsetninger som for forvaltningsbedrifter, med virkning fra budsjettåret 1995. Gjennom St.prp. nr. 45, som vi har brukt det meste av dagen på, legges det et grunnlag for omfattende og dyptgripende endringer i Forsvarets struktur, organisasjon og geografiske beliggenhet, selv om vi nå er langt unna de grep Regjeringen foreslo i proposisjonen. Den overgripende målsettingen er å skape grunnlag for balanse mellom Forsvarets mål, oppgaver og tilgangen på ressurser. Sentralt i omstillingen er en vesentlig reduksjon i løpende driftskostnader og frigjøring av midler til nødvendige moderniseringer i materiellstrukturen. Det er helt nødvendig å forestå investeringer i EBA for å komme ned på foreslåtte struktur. Målsettingen om reduksjon i driftskostnader fordrer således investeringer. Forsvaret representerer, som det fremgikk av annonsen, den største eiendomsbesitteren nasjonalt, med tilsvarende kapitalkrav og -bindinger. I en situasjon hvor det fordres vesentlig kostnadseffektivisering i forsvarsstrukturen, er det en erkjennelse at EBA-sektoren også krever økonomisering, både med hensyn til løpende drift og særlig også i forhold til kapitalforvaltning og -planlegging. Det bør derfor legges til rette for en profesjonalisering og rendyrking av rollene som henholdsvis eier, forvalter og bruker. En samlet komite mener at EBA som kapital i sin helhet bør overføres og aktiveres i regnskapene til Forsvarets bygningstjeneste som fremleier. En slik aktivering anses som nødvendig for å understøtte en fremtidig økonomisk forsvarlig kapitalforvaltning, herunder sterkere fokus på grunnlaget for gjennomføring av investeringer. I etableringen av et nytt styringssystem er det derfor sentralt å legge grunnlaget for og innføre en husleiemodell som i større grad ivaretar konsistens i kalkulering og oppfølging av løpende drift og vedlikehold, og som legger grunnlaget for å spore EBA-massens verdiutvikling over tid. Av hensyn til Forsvarets bygningstjenestes særegne formål og rolle i forsvarssektoren vil tilknytningsformen forvaltningsbedrift bli anbefalt videreført. Komiteen er enig i forslaget om at den foreslåtte nye forvaltningsmodellen innføres etter at utviklings- og omorganiseringsarbeidet er ferdig, og at ny forvaltningsmodell kan forutsettes innført fra 1. januar 2002. Militære avdelinger skal fra dette tidspunkt betale husleie for bruk av Forsvarets eiendommer til Forsvarets eiendomsforvaltning, men skal ikke belastes med kapitalkostnader for bygg hvor investeringskapitalen allerede er avskrevet.
Hans J. Røsjorde har en taletid begrenset til 5 minutter.
Det er oppfattet, og jeg håper tidskvoten er korrekt denne gang. Jeg synes for øvrig det var en god demonstrasjon som hr. Rise ble utsatt for, når det gjelder gapet mellom mål og tildelte ressurser. Saksordføreren gjorde grundig rede for det som en samlet komite står sammen om, og det er ikke så veldig mye mer å tilføye. Men det er en del ting som komiteen har understreket, som jeg tror det er viktig å understreke overfor statsråden. Når FBT nå får en slik rolle, så er det jo veldig lett å tenke på seg selv og kanskje i mindre grad tenke på Forsvaret, det er en mulig fallgruve. Her har departementet et klart ansvar for å følge med, slik at ikke denne nye ordningen på en måte blir en inntektskilde for FBT og en utgift utover det som er strengt nødvendig for Forsvaret. Og da er det også viktig som komiteen sier: «Komiteen vil videre understreke at det ikke skal finne sted annen kapitaloppbygging på leverandørens … hånd enn det som strengt tatt er hensiktsmessig for å oppnå hovedmålet.» Det er en viktig formulering. Så er det også viktig at forsvarssjefen tar hånd om dette i krise og krig og ved beredskap. Videre er det viktig å peke på at det er vanskelig å finne riktig balanse i et slikt system når det er bare én leverandør og én kjøper. Det stiller store krav også til Forsvaret til hvordan man skal gå videre i dette. Det er ikke uten videre enkelt å leie ut en leir og noen bygninger av denne, hvis det skulle være behovet. Hva gjør man så med resten innenfor gjerdet? Her er det en rekke problematiske ting. Og det siste og det viktigste: Hva så med militære stridsanlegg – hvorledes håndterer man dette? Det fremkommer ikke i særlig grad av dokumentet. Her må det dog være slik at man finner en egnet måte å håndtere stridsanlegg på, slik at man ikke – jeg holdt på å si – leier skyttergraven den dagen krigen er i gang. Det er jo rimelig, men det må finnes noen andre løsninger. Med det avslutter jeg mitt innlegg – tiden til rest: 2.47.
Presidenten må bemerke til de to siste talerne at når en ser hen til Forsvarets oppgave, så må en påregne overraskelser.
Vi har tidligere i dag hatt en lang diskusjon i en stor sak med mange dimensjoner. Den saken som vi nå er i gang med, har fått mye mindre oppmerksomhet, men har også store dimensjoner. Hvor mange mennesker i Norge vet at Forsvaret i dag er Norges største eiendomsforvalter? Hele 1,25 mill.daa er grunnarealene på, hvorav 1 mill. daa er leid grunn. Bygningsmassen er på hele 6 mill. m2 fordelt på 27 000 bygninger og anlegg og 4 400 boliger. Det er spredt rundt omkring i hele landet, og er av varierende standard og alder. I 1998 viste Forsvarets regnskaper at det ble brukt hele 3,6 milliarder kr, som fordelte seg på investeringer, vedlikehold, administrasjon, byggteknisk drift og leieavtaler. Det er noen formidable summer det er snakk om i bygg og anlegg i Forsvarets regi. Når det er snakk om slike summer og slike verdier, må vi være sikre på at forvaltningen foregår på den aller beste måte. Det har vært mer regelen enn unntakene at når Forsvaret bygger eller utvider eller vedlikeholder, blir regninga til slutt større enn først beregnet. Én gang har jeg hørt at det var under budsjett, og da var det en kvinne, nemlig fru Jynge, som var prosjektleder, hvis jeg ikke husker helt feil. Når Forsvaret i framtida skal konsentreres mer og være på færre steder, skal en del bygg og anlegg avhendes, og dette arbeidet bør skje raskt – det har vi også vært inne på før – men ikke hals over hode. Jeg er enig i at det skal tjenes penger, men ikke for enhver pris, til den aller høyeste pris. Det må gå an å ta også andre hensyn når så store verdier skal avhendes. Forsvaret må kunne ta hensyn til de lokalsamfunn de har vært en del av, og som skal fortsette videre uten Forsvaret. Når det skal legges strategier for dette arbeidet, bør spesielle forhold som allmennhetens rett og andre samfunnsnyttige hensyn tas. Rekreasjonsområder er f.eks. noe som antakelig vil bli enda mer etterspurt når det er snakk om å få kompetent arbeidskraft til å flytte på seg. Regjeringa får i denne saken full tilslutning til å organisere eiendomsforvaltningen under Forsvarsdepartementet som en forvaltningsbedrift. Komiteen er enig med Regjeringa i at forvaltningsbedriftsformen vil kunne ivareta balanseforholdet mellom statens og Regjeringas sektorpolitiske styringsbehov og de forretningsmessige rammebetingelser som er nødvendig for en virksomhet som er forutsatt inntektsfinansiert. Men det er viktig at brukernes behov blir godt ivaretatt, og at ytelsene skal være målbare i pris og kvalitet i forhold til nøkkeltall fra annen offentlig og privat eiendomsforvaltning. Komiteen er enig med Regjeringa i at dette skal bli en stor bedrift som først og fremst skal dekke Forsvarets samlede behov for disse tjenestene, og som skal være et aktivt forvaltnings- og serviceorgan for brukerne. Når styret skal opprettes, ser jeg det som naturlig at styrets medlemmer har representativ kompetanse, da dette blir en stor og kompleks organisasjon med en virksomhet som har trekk som spenner fra det man finner i rene kunnskapsorganisasjoner, til det som er typisk for en håndverks- og entreprenørvirksomhet. Jeg ser det som naturlig at de ansattes organisasjoner blir representert i styret. Det er også naturlig at ved beredskap, krise eller krig vil hele denne selvstendige forvaltningsenheten bli overført til forsvarssjefen.
I denne debatten, der hvert minutt teller, vil presidenten presisere at de talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Jeg skal være meget kort. Saksordføreren og komiteens leder har sagt det vesentlige i forbindelse med selve reformen, den er en parallell til det vi ser i sivil statlig eiendomsforvaltning: modernisering ved å samle samtlige oppgaver knyttet til Forsvarets eiendomsforvaltning i en forvaltningsbedrift underlagt departementet. Det medfører i praksis at de virksomheter som til nå har vært delt mellom Forsvarets bygningstjeneste og de lokale forvaltningsmyndigheter innen Forsvarets militære organisasjon, fra neste år blir samlet i en ny forvaltningsbedrift. Jeg synes det vil være passende å kalle den nye forvaltningsbedriften «Forsvarsbygg». Det er et navn som også rimer godt med det komiteens leder nettopp sa. Dette er en bedrift som primært skal tjene Forsvarets formål og ikke alle mulige andre eventualiteter som noen i en fjern framtid eventuelt skulle komme på. Det er Forsvaret som er tjent med at denne enheten opprettes for å ivareta de formål som er beskrevet i proposisjonen. Vi må legge opp til en mer rasjonell drift og forvaltning av Forsvarets eiendommer. Vi sitter på svært mye, etter mønsteret «kjekt å ha». Det er en bruk av ressurser som ikke er forsvarlig i forhold til den situasjonen som både samfunnet – for den saks skyld – og Forsvaret befinner seg i. Denne omleggingen av eiendomsforvaltningen skjer samtidig med den øvrige omstillingen av Forsvaret, og det er derfor et vesentlig moment at vi får disse endringene på plass så fort som mulig. Jeg har merket meg komiteens oppfordring om å bruke en nøktern standard ved rehabilitering og nybygging, men et visst minimum følger som regel av plan- og bygningsloven: kravene til helse, miljø og sikkerhet osv. Jeg går ut fra at komiteen mener at vi ikke skal kompromisse når det gjelder så viktige ting. Sammenføyning av de lokale forvaltningsenhetene og Forsvarets bygningstjeneste vil gi stordriftsfordeler og grunnlag for effektivisering av driften. Like viktig er det å sikre at den nye virksomheten blir en god arbeidsplass for alle de involverte, med en felles og god bedriftskultur. Jeg har merket meg at komiteen på et vis jamstiller det nye Forsvarsbygg med Statsbygg og forutsetter at Forsvarsbygg bør gis de samme fullmakter som Statsbygg har med hensyn til likviditetstilførsel og fullmakt til å iverksette byggeprosjekter der finansieringen forutsettes dekket gjennom husleie, og innenfor de budsjettrammer som er stilt til disposisjon for Forsvaret som bruker. I de store oppgavene Forsvarets eiendomsforvaltning står overfor i forbindelse med omstillingen, vil disse fullmaktene etter mitt skjønn være av stor betydning for å få til enklere prosesser i selve omstillingsarbeidet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 3830]]
Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Jeg tror dette skal gå ganske raskt. Det kan på en måte føles som «å hoppe etter Wirkola» når vi nå behandler den årlige investeringsproposisjonen fra Forsvarsdepartementet. Sammenliknet med dagens tidligere debatt og tidligere års investeringsproposisjoner er det kun mindre prosjekter som omtales her, og da i det vesentligste som endringer av eksisterende materiell- og byggeprosjekter. I tillegg er det også å bemerke at det på nesten alle punkter er en tilnærmet enstemmig innstilling. Derfor vil jeg bare meget kort berøre noen få punkter i proposisjonen. La meg imidlertid innledningsvis, etter fire år i forsvarskomiteen som saksordfører for Forsvarets investeringskapittel, si litt generelt. Det synes i Forsvaret som om overskridelser er regelen og ikke unntaket, både når det gjelder eiendoms-, bygg- og anleggsprosjekter og materiellprosjekter. Dette synes jeg er beklagelig, og jeg vil anmode Forsvaret om at det som kan synes som en etablert praksis, tvinges til opphør. Vi har tidligere i dag drøftet Forsvarets langtidsperspektiver, med årlige utgifter over statsbudsjettet i størrelsesorden opp mot 30 milliarder kr. Dersom vi som bevilgende politikere skal kunne legitimere slike utgifter, må det ikke feste seg det inntrykk at i Forsvaret sitter millionene løst når det gjelder disiplin og håndtering av EBA- og materiellinvesteringer. Forsvaret som etat vil på sikt undergrave sin egen legitimitet dersom slike forhold ikke opphører. I den innstillingen vi behandler i dag, er det en gjenganger knyttet til forsvarsbygget på Huseby. Et flertall i Stortinget gikk i fjor ikke med på å øke rammene for dette prosjektet med 15 mill. kr. I år fremmes det på nytt et forslag om å øke rammene for prosjektet med 10 mill. kr. I år er imidlertid begrunnelsen for økningen at det er funnet asbest og PCB. Flertallet i komiteen har etter å ha innhentet ytterligere informasjon i saken, derfor funnet grunnlag for å godkjenne kostnadsøkningen. Med dette som grunnlag vil jeg anbefale innstillingen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 3830]]
Komiteen har behandlet Ombudsmannsnemnda for Forsvarets innberetning om virksomheten i tiden 1. januar–31. desember 2000. Jeg vil bare peke på noen få områder som komiteen har merket seg. Det er positivt at sosiale saker som blir brakt inn for Ombudsmannen, har sunket fra 40 pst. til 7 pst. i løpet av de ti siste årene. Likedan har antall refselser i militæret vist en tydelig nedgang. Generaladvokaten har uttalt at den disiplinære tilstanden i Forsvaret aldri har vært så god som nå, og komiteen håper at den positive utviklingen fortsetter. Vi har ikke fått tall for 2000, så dette har han altså uttalt etter 1999. Det er videre positivt at fritak for militærtjeneste av overbevisningsgrunner, noe uventet, kanskje, har sunket betydelig etter at ordningen med egenerklæring ble innført fra 1. januar 2000. Det er noe underlig, for å si det mildt, at Fremskrittspartiet i innstillingen ikke vil være med på en ren beskrivelse av de fakta en kan lese i innberetningen fra Ombudsmannen, som omhandler personer som gjennom advokat har gitt til kjenne at de har hatt til dels store problemer med å praktisere sin religion fritt under militærtjenesten. Dette er et område som er følsomt og viktig for dem det gjelder. Resten av komiteen ønsker derfor å tilkjennegi at det er viktig også å ha oppmerksomhet rettet mot spørsmål som har med retten til fri religionsutøvelse å gjøre. Dersom en ønsker ulike etniske grupper representert blant befalet i Forsvaret, er det viktig å vise respekt for den enkelte helt fra førstegangstjenesten av. Så er det tre bekymringsområder. Det er: den tydelige økningen med hensyn til brudd på rusmiddelreglene den store økningen på 31 pst. i antall narkotikabeslag i Forsvaret den sterke økningen i antall dimitteringer med bakgrunn i psykiske helseproblemer blant soldatene På alle disse områdene ønsker komiteen at det settes i verk tiltak for å få til en bedring, og ber departementet vurdere hva som kan være hensiktsmessig å gjøre for å oppnå ønskede resultater. Til slutt vil jeg bare nevne at en samlet komite er opptatt av at Forsvarets medisinske behandlingstilbud skal være godt. Jeg viser til merknad om dette i innstillingen. Jeg anbefaler komiteens innstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 3830]]
Det er en enstemmig komite som står bak Innst. S. nr. 294, som omhandler endringer i Regulativ for tillegg m.v. til utskrevne vernepliktige mannskaper. Reguleringen av godtgjøringene følger det prinsipp forsvarskomiteen har gitt tilslutning til tidligere, nemlig en fast binding til de tillegg som blir gitt for voksen ufaglært arbeidskraft. Videre gjeninnføres med dette dagsatser for dimisjonsgodtgjøring. Antall dager tjenestegjort vil dermed være avgjørende for utbetalt dimisjonsgodtgjøring. Dette vil virke utjevnende mellom de som har kort og de som har en lengre førstegangstjeneste. Så må jeg rette opp en del feil tall i innstillingen. Først gjelder det side 1, spalte 2, der det i siste setning under punkt 3. Bakgrunn står: «Omregnet til virkningstidspunkt 1. juli 2000 utgjør dette 1,8 pst.» Det skal være 1. juli 2001. På side 2 står det under vedtak: «På statsbudsjettet for 2001 gjøres følgende endringer». Når det gjelder kap. 1720 post 01, står det «Driftsutgifter økes med 328 000 fra kr 1 175 528 000 til kr 1 503 528 000». Det siste tallet skal være kr 1 175 856 000. Når det gjelder kap. 1725 post 01, står det: «Driftsutgifter økes med 79 000 fra kr 1 645 796 000 til kr 1 724 796 000». Det siste tallet skal være kr 1 645 875 000. Jeg går ut fra at det var nok opplysninger. Dermed anbefaler jeg komiteens innstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 3830]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3831]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. I tillegg får en av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Selv om også staten bidrog til forhandlingsresultatet, vil jeg berømme forhandlingsmotpartene fordi de medvirket til at det denne gangen ble enighet om en avtale. Når jeg gjør det, er det fordi det aldri kan være lett for en organisasjon å forhandle fram et resultat som ikke er like positivt for alle medlemmene. Det er mye som tyder på at skal forhandlingsinstituttet overleve med de utfordringene som jordbruket står foran, så vil det kreve en sterk ryggrad fra faglagenes side. Jeg minner om at Stortinget har forutsatt at det bl.a. skal skje en omfordeling av de økonomiske virkemidlene innenfor jordbruksavtalen. Selv om en del viktige problemstillinger foreløpig er skjøvet over til arbeidsutvalg, står det respekt av faglagenes holdning. Så til årets oppgjør: Jeg konstaterer med tilfredshet at de politiske partiene som samarbeidet tettest ved behandlingen av landbruksmeldingen for et drøyt år siden, har nærmet seg hverandre under behandlingen av årets oppgjør. Å si at samarbeidet er gjenopprettet, vil nok være å ta for sterkt i, men dagens innstilling viser at det fortsatt er slik at de beste flertallsløsningene for jordbruket finnes i krysningspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. De nevnte partiene viser bl.a. til sluttprotokollen, hvor partene innledningsvis bekrefter at utformingen av de landbrukspolitiske virkemidlene er basert på premissene som ble lagt ved Stortingets behandling av landbruksmeldingen. Så skal det heller ikke legges skjul på at sentrumspartiene gjennom enkelte formuleringer retter skytset mot Arbeiderpartiet. Spesielt gjelder det selve forhandlingene, som de hevder knapt kan sies å ha vært reelle. Til det vil jeg bare si at statens framgangsmåte, basert på sonderinger, har vært i samsvar med tidligere praksis, også under sentrumsregjeringen. På denne bakgrunn vil jeg hevde at kritikken skyter langt over målet. Fra Arbeiderpartiets side legger vi til grunn at landbrukets organisasjoner ikke vil undertegne en avtale som ikke ivaretar medlemmenes interesser på en akseptabel måte. Jeg føler meg også 100 pst. trygg på at de aldri vil undertegne en avtale som går på akkord med kravet om trygg mat. Det vil jo i så fall undergrave hele næringens fundament. Med bakgrunn i matskandalene i Europa er det helt naturlig at mattrygghet bringes på bane også i forbindelse med behandlingen av denne saken. Jeg vil derfor sitere hva en enstemmig komite sier om dagens forhold i Norge: «Komiteen vil understreke at maten som omsettes i Norge er og skal være trygg. Krav om stadig billigere mat skal ikke imøtekommes på bekostning av krav til trygg mat som produseres på en miljømessig bærekraftig måte og med strenge krav til dyrevelferd. Komiteen vil påpeke at både tradisjonelt landbruk og økologisk landbruk skal tilfredsstille dette kravet.» En enstemmig komite deler den oppfatningen at sykdomssituasjonen ute i Europa gir grunn til ettertanke og årvåkenhet også i Norge, men komiteen kan ikke se at det på dette området er grunnlag for store endringer i den politikken som ble trukket opp i landbruksmeldingen. En videreføring av denne politikken vil ikke, etter komiteens vurdering, føre til en svekkelse av den tillit norske forbrukere har til norsk mat og matproduksjon. Det er også verdt å merke seg at komiteens flertall – Arbeiderpartiet og sentrumspartiene – mener at norsk landbruk, til tross for en stadig sterkere fokusering på billigere mat, fortsatt har en struktur som gir klare fortrinn både med hensyn til sunn og kvalitetsmessig god mat og med hensyn til dyrehelse. Hensynet til forbrukerne var et hovedelement i landbruksmeldingen, både med tanke på sikring av trygg mat og akseptable priser. En framtidsrettet næringspolitikk må ta forbrukernes krav og preferanser på alvor. Når det gjelder avtalens konsekvenser for prisutviklingen, har Regjeringen lagt til grunn at den avtalte målprisøkningen vil gi et utslag på konsumprisindeksen på under 0,1 pst. Det etablerte verdiskapingsprogrammet er blitt svært godt mottatt i næringen. At det er registrert prosjektskisser og -søknader med et samlet søknadsbeløp som er dobbelt så stort som de disponible midlene, er det beste bevis for det. Arbeiderpartiet er derfor spesielt tilfreds med at partene ble enige om å øke bevilgningene til programmet med 40 mill. kr. Søknader om midler til økologiske prosjekter vil bli prioritert, noe som på bakgrunn av våre ambisjoner på dette området ikke bare er fornuftig, men også absolutt nødvendig. Da vi behandler en framforhandlet avtale, har jeg ikke funnet det riktig å gå inn på enkelthetene i avtalen, heller ikke rammens størrelse. Arbeiderpartiet har i Stortinget alltid støttet et jordbruksoppgjør der partene er kommet fram til enighet, så også denne gang.
Jeg synes det er passende å følge opp forsvarsdebatten i dag med jordbruksavtalen og landets matvareberedskapspolitikk. Det er et bratt og skrukkete land vi bor i, og mange synes det ikke egner seg til moderne og effektiv landbruksproduksjon. Men landet vårt er rikt på vann – og på vann til rett tid. Vannkvalitet og tilstrekkelig vann i vekstsesongen er den største begrensningen i verdens matvareproduksjon. Norge er et land rikt på grasressurser, og beitemark i utmark er ett av våre komparative fortrinn. Her i landet har vi en god forvaltningstradisjon i forhold til disse ressursene og en bevisst holdning til matvareberedskap. Det synes jeg vi skal være stolte av. Regjeringen Bondevik forhandlet fram en avtale om jordbruksoppgjøret med begge organisasjonene både i 1998 og i 1999. Jeg vil nå gratulere Arbeiderpartiet med at de for første gang på veldig lenge har fått i stand en avtale med begge jordbruksorganisasjonene. Fjorårets forhandlingsbrudd var spesielt skuffende, da forventningene fra signalene ved behandlingen av jordbruksmeldingen ikke ble innfridd. Kristelig Folkeparti vil stemme for avtalen. Vi mener det er viktig at Stortinget forholder seg til den avtalen som er forhandlet fram. Dersom vi skulle gå imot viktige punkter i avtalen, vil det undergrave forhandlingene. Det ville redusere verdien av organisasjonenes forhandlingsrett, og det ville undergrave Regjeringens mulighet til å føre reelle forhandlinger på vegne av staten og ut fra de politiske retningslinjer vi har i Stortinget. Jordbruksavtalen har en interessant historie gjennom det siste århundret, og den har en god historisk og politisk begrunnelse. Den politiske vektleggingen har vært litt ulik gjennom årene. Jordbruksavtalen og forhandlingsinstituttet er en materialisering av en samfunnsavtale mellom staten og jordbruksbefolkningen. Samfunnskontrakten – eller kanskje en skal si forvaltningskontrakten – skal sikre Norges befolkning matvaretrygghet og matvareberedskap, sikre matvarer til rimelig pris og sikre rimelige inntektsmuligheter for dem som skal gjøre forvalterjobben. Den skal sikre miljøverdier, kulturlandskap og nasjonale kulturverdier og tradisjoner. Nå til dags er ikke slike samfunnsforpliktelser og næringsavtaler helt politisk korrekt, da veldig mange mener at markedet og konkurransen skal ordne det meste til beste for forbrukerne. Likevel tror jeg at jordbruksavtalen og liknende solidariske forvaltningsopplegg som gir nasjonal nytte, har framtida for seg. Jordbruksavtalen er i seg sjøl en bærer av de beste tradisjoner i vårt demokrati og folkestyre. Det er ikke vanskelig å registrere at mange vil dette forhandlingssystemet til livs. Det er heller ikke særlig hemmelig at forhandlingssystemet, slik den politiske situasjonen er på Stortinget, gir staten stor makt over forhandlingsutfallet. Staten kan straffe motparten ved å gå med et dårlig opplegg til Stortinget hvis jordbruksorganisasjonene gir opp å forhandle på grunn av rammen eller politisk innhold. I Stortinget kan dagens regjering få flertall for hva som helst – til og med få flertall for å gå ned med inntektene til landbruket. Dette er ingen god situasjon for dem som skal forhandle på vegne av jordbruksbefolkningen – merk: på vegne av jordbruksbefolkningen, ikke på vegne av organisasjonenes medlemmer. Stortinget skal legge føringer for de lange linjer, og jeg vil benytte den siste delen av innlegget til å gi noen signaler. Før jeg går inn på dette, vil jeg ta fram noen deler av avtalen som vi ikke er fornøyd med. Sjøl om det er noe vi ikke er fornøyd med, vil vi sjølsagt stemme for avtalen. Vi er skuffet over at Arbeiderpartiet nok en gang beveger seg på grensen eller utenfor rammene av det jordbrukspolitiske forliket fra våren 2000 når det gjelder inntekt. Denne avtalen sikrer ikke aktive utøvere en inntektsutvikling og sosiale vilkår på linje med andre grupper i samfunnet. Den inntektsutviklingen som er nå, sikrer ikke det vedlikehold og den moderniseringen som denne næringen trenger. Regjeringen har satt mye inn på at prisene skal gå ned når momsreformen gjennomføres. Hele gevinsten skal komme forbrukerne til gode. Da er det underlig å registrere at den samme reformen skal gi utøverne i landbruket 500 mill. kr mer i inntekt. Det anser jeg som urealistisk med de premisser som er lagt fra Regjeringens side.[[Presidenten klubber]] Jeg vil til slutt bare si at jeg er glad for at Regjeringen ikke fulgte opp det strukturgrepet de gjorde i fjor. Jeg håper at de i fortsettelsen, ved neste avtale, går videre når det gjelder å sikre allsidigheten i jordbruket. Jeg er glad for det som er gjort med hensyn til samdrift, og den tilleggsprotokollen som har kommet.
Det er et visst uvirkelig preg over landbruksdebatter i Stortinget i den forstand at uansett hva som måtte bli sagt eller ikke sagt, har det, om en ikke kan si at det ikke har noen betydning, iallfall kun marginal betydning for utformingen av norsk landbrukspolitikk. Stortinget har nemlig i realiteten med det instituttet vi har for landbruksforhandlinger, avskåret seg selv fra å ha meninger om dette. Det er nokså symptomatisk når saksordfører Breimo fra Arbeiderpartiet sier helt til slutt at han velger å ikke gå inn på noen enkeltheter fordi det allerede foreligger en fremforhandlet avtale. Jeg registrerte allikevel at det var en meget lettet saksordfører. Hans fremtoning og kroppsspråk i år er ganske annerledes enn i fjor, og det forstår jeg for så vidt. Jeg synes imidlertid det er veldig synd at Stortinget i realiteten er totalt uten grunnlag for det jeg vil kalle konkrete landbruksdebatter, fordi de debattene vi har her, både med hensyn til den taletiden vi har lagt opp til, og hele innretningen på dette, viser at Stortinget har avskåret seg fra disse tingene. Det er fullt ut overlatt til partene. Det som har preget landbrukspolitikken – hvis en skal se på disse fire årene under ett – vil jeg si i stor grad er mangel på forutsigbarhet for de yrkesutøverne som er i bransjen. Og selv om Breimo også uttrykte lettelse over at man nå befant seg i dette skjæringspunktet mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, og at St.meld. nr. 19 i stor grad lå til grunn, registrerte jeg også at representanten Karlstrøm var svært skuffet over at Arbeiderpartiet fremdeles ikke fulgte det som man var enige om i St.meld. nr. 19. Jeg tror norsk landbruk og norske landbruksutøvere fremdeles vil bli kasteballer fordi det ikke er villighet til å gi forutsigbare rammebetingelser. De som i fjor ble premiert i innstillingen, de utøverne som i fjor ble oppmuntret – enten det var de som drev med ammekuer, de som drev med samdrift eller hva det måtte være – er de samme yrkesutøverne som i år skal straffes. Så den vinglingen denne blokkuavhengigheten resulterer i, er at de yrkesutøverne som er i bransjen, har det særdeles lite forutsigbart. Det er like vanskelig for bønder som for andre næringsdrivende å ha rammevilkår som endres så totalt fra år til år. Derfor skjønner jeg godt den frustrasjonen som eksisterer. Det er klart at når organisasjonene skal ta gjennomsnittshensyn, tilfredsstiller de ingen, og derfor er det – som vi ser – stor grad av uro blant dem som er yrkesutøvere her. Jeg skal kort ta opp – mens jeg husker det – forslagene nr. 1 og 2. For Høyres del har vi i denne innstillingen pliktskyldigst skrevet inn hva vi mener om avtalen. Vi har også pekt på hva man bør legge til grunn i et fremtidig norsk landbruk. Etter mitt skjønn bør man legge til grunn at dette er selvstendig næringsdrivende som bør ha rammebetingelser som er forutsigbare, langt mer forutsigbare enn de stemningsrapportene som nedfelles i det landbruksoppgjøret som årlig finner sted. Jeg synes vi i større grad skulle legge til grunn en politikk som premierer bønder som legger opp til rasjonelle løsninger, en politikk som har økonomiske incitamenter til å gjøre ting som fremstår som økonomisk fornuftig, og ikke dette systemet vi har med en overkompensasjon for dem som driver smått og urasjonelt, og en tilsvarende straff for dem som i realiteten velger å drive som fulltidsbønder. Og det som skuffer meg særdeles med den avtalen som er inngått, er at på en del områder hvor det i fjor ble lagt klare føringer i denne retningen – og som var Arbeiderpartiets politikk i fjor – har man altså i år inntatt den stikk motsatte holdning, ved at man på enkelte områder har gått bort fra lineære tilskuddsordninger til å overkompensere for dem som driver litt på si og litt hobbypreget, mens de som satser, har blitt straffet. En slik politikk kan jeg godt forstå at den norske bondestand ikke er særlig begeistret for. Det vil være langt frem før den som driver på full tid i norsk landbruk, synes det er særlig tilfredsstillende så lenge så mye av midlene går til drift av jordbruksproduksjon som er det jeg vil kalle i stor grad hobbypreget. Det vi trenger, er aktive, frie bønder som har økonomisk incitament til å gjøre ting som fremstår som fornuftige. Før vi får avviklet ordningen med hele dette instituttet, tror jeg ikke vi vil få dette til.
Representanten Gabrielsen har tatt opp de forslag han refererte til.
Fremskrittspartiet registrerer at Regjeringen i årets jordbruksoppgjør ikke gir sterke signaler til jordbruket om nødvendigheten av en kursomlegging. Det eneste som foretas, er etter vårt syn noen små justeringer. Heller ikke når det gjelder spørsmålet om kjøp og salg av melkekvoter eller samdrifter, ville departementet bidra til mer effektive og rasjonelle løsninger som hadde et potensial i seg til lavere forbrukerpriser og mindre utgifter til staten. Fremskrittspartiet mener det må gjennomføres gjennomgripende forandringer i jordbrukspolitikken som vil styrke konkurransen i foredlingsleddene og matvarekjedene, redusere kostnadene og legge forholdene til rette for mer rasjonelle driftsløsninger. Da må primærprodusentene gis muligheter til inntekter og muligheter gjennom å utvikle mer effektive bruk. Da er vi nødt til å gjøre noe med alle produksjonsbegrensningene, som konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, vi må gjøre noe med restriksjonene på salg av jord- og skogeiendommer, vi må gjøre noe med bo- og drivepliktsbestemmelsene og mye, mye mer. I dag er det faktisk slik at en bonde blir kriminalisert hvis han produserer stort, effektivt og billig. Dette må det bli en slutt på. Vi må få den frie, norske bonden tilbake. Vi må føre en politikk som utvikler mangfold, fleksibilitet, kjærlighet til jorda, bygda, arbeidet, maten og mye, mye mer. Vår landbruksminister har vært opptatt av at man gjennom marginstudier i verdikjeden for matvarer skal røke ut reven – hvem som øker sine marginer og bærer ansvaret for høye matvarepriser. Det må ikke bli slik at kravet om knivskarp konkurranse matvarekjedene imellom – og som nå ser ut til å gi seg positive utslag gjennom priskutt hos Rimi – skal trekke oppmerksomheten bort fra et kostbart og uhensiktsmessig reguleringssystem som resulterer i at både bonde og forbruker taper. Landbruksministeren tok selv initiativ til den nylig fremlagte NILF/Econ-undersøkelsen for å finne ut hvem som var skyld i prisøkningene fra 1999 til i dag. Svaret som fremkom, viste tydelig at det var den landbruksbaserte industrien som bidrog til prisøkningen. Her må man bl.a. rette oppmerksomheten mot den særegne lovgivning som gjelder for foredlingsbedrifter innen samvirket. Jeg vil sitere fra Konkurransetilsynets årsberetning: «Markedsreguleringene i omsetningsleddet bidrar til begrenset konkurranse i flere av landbrukssektorene. En årsak til lite fungerende konkurranse er rollen samvirkeaktørene har som markedsregulator …» Og videre: «Reguleringseksport gjør at innenlandsk salgsvolum blir mindre og prisene høyere enn hva som ellers ville vært tilfelle.» Vi kjenner alle til problemene hos Norsk Kjøtt, som både er markedsregulator, leverandør og konkurrent. Mange mener det er oppskriften på en ineffektiv og kostbar markedsdannelse som ikke løser hovedutfordringen, nemlig en effektiv og ikke konkurransevridende prisdannelse i alle ledd i verdikjeden. Vi har også den berømte omsetningsloven og Omsetningsrådet. Først benyttes virkemidler for å få produksjonen opp, så klarer man ikke å stoppe dette i tide, og man får en betydelig overproduksjon, for så å sette inn nye og kostbare virkemidler for å få produksjonen ned. I dag er vi da kommet i en underskuddssituasjon. De som taper, er både bonde og forbruker. Bonden må ofte betale flere kroner i omsetningsavgift pr. kilo kjøtt i stedet for at midlene er i bondens eie i et rasjonelt konkurransesystem som bidrar til å bedre lønnsomheten. Markedsregulering og omsetningslov øker også kostnadene for forbrukerne helt unødvendig, og det har Konkurransetilsynet pekt på. Skal det ha noen hensikt å foreta marginundersøkelser, må man også foreta seg noe når en finner reven i verdikjeden. Derfor må statsråden fokusere på prisøkninger som skyldes landbrukspolitikken og den landbruksbaserte næringsmiddelindustrien. Regjeringen har ansvaret for jordbruksoppgjøret og reguleringsordningene som administreres av den landbruksbaserte industrien. Her må Regjeringen foreta seg noe. Statsråden viste en resolutt opptreden overfor Rimi. Tilsvarende handlekraft på de områder hvor skoen trykker, er et folkekrav! Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag – forslagene nr. 3-9 – som er referert i innstillingen.
Representanten Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Er det noen sammenheng mellom matprodusentenes inntektsnivå og mattryggheten? Ja, helt klart, mener Senterpartiet og de andre sentrumspartiene. Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet ser ingen slik sammenheng. Så lenge faglagene i landbruket signerer en avtale, er innholdet godt nok til å sikre fortsatt trygg mat, sies det i innstillingen. Ja, Høyre mener det er forsvarlig å fjerne 6 000 kr pr. årsverk i første omgang for å få presset flere ut av jordbruket. Fremskrittspartiet vil kutte mye mer. Hva var så jordbrukets alternativ til å skrive under avtalen? Det var å få et oppgjør med en inntektsnedgang! Når signalene er krystallklare på at statens forhandlere vil få flertall i Stortinget også om det legges fram et minusoppgjør, er det ikke rart om jordbruket godtar et resultat som er langt dårligere enn det Stortinget lovet for ett år tilbake. Det som er rart, er at Arbeiderpartiet, som tilhørte flertallet som lovet parallell utvikling i inntekt som skulle gitt 12 000–15 000 kr pr. årsverk, også i år bryter avtalen og presser gjennom et elendig resultat for dem som garanterer oss tryggere mat enn noe annet land i Europa. Jeg har tidligere sagt at en avtale med Arbeiderpartiet må man tinglyse før den er verdt å lage en pressemelding om. Regjeringens politikk ved jordbruksoppgjøret i fjor og i år er ikke i samsvar med St. meld. nr. 19 for 1999-2000 og den innstillingen som vi skrev sammen. Arbeiderpartiet framhever det norske landbrukets trygghetsfortrinn, men har et opplegg for å fjerne det. Små og spredte driftsenheter som gir lavt smittepress, er bra, men nå legges det altså ned seks familiebruk om dagen på grunn av den dårlige økonomien. Lite omfang av import og handel med levende dyr sikrer dyrehelsen. Ja, men i dag er det den enkelte bruker som sørger for å begrense den handelen, Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet sier fritt fram. Dyrefôr fritt for salmonella, hormoner, antibiotika og genmodifiserte bestanddeler er det beste. Arbeiderpartiet vil ikke forby Zink bacitracin i fôret, og stemmer ikke for et forbud mot handel og bruk av genmat, som foreslås i revidert nasjonalbudsjett. Om landbruket ikke har den nødvendige støtte i Stortinget for å få en rettferdig inntektsutvikling, har næringen en større tillit blant vanlige folk enn de fleste næringer. Da handelsrestriksjonene mot smitte av munn- og klovsyke ble iverksatt i vinter, var oppslutningen nær 100 pst. Jeg synes det er imponerende at norske husdyr har en så god helsestatus ut fra den betydelige kontakt og handel over grensene som i dag foregår. Hovedårsaken er forsiktighet fra bøndenes side. Ved de senere jordbruksoppgjør har prisforskjellen til Sverige på kjøtt vært et hovedargument for lave tillegg. Det er nå lagt fram en undersøkelse som viser at svenskehandelen har vært mye oppblåst av dem som har drevet kampanjene for billigst mulig mat – enkelte politikere inkludert. Ved årets oppgjør øker svenskebondens kjøttpris med kr 1,50, mens prisen til norsk bonde øker med bare 50 øre. Nå halveres matmomsen, noe som kan redusere prisgapet med ytterligere 5–10 kr pr. kjøttkilo. Etter disse prisjafsene er Oslo den tredje billigste hovedstad i Europa når det gjelder matpris i forhold til arbeidslønn, om lag 20 pst. billigere enn Stockholm. Og det er ikke importmaten som gir dette forspranget, det er de lave inntektene i landbruket. Finnes det noe annen vare- eller tjenestegruppe der Norge ligger så godt an? Får matbaronene karre til seg så uhemmet noe sted? Jeg synes det er skammelig at noen fortsatt snakker om kostbar norsk mat og gir landbruket skylden. Næringskomiteen har blitt informert om de meget uheldige virkninger de nye bestemmelsene for enhetsprising kan få dersom det ikke gis unntak for enkelte grønnsaker, bl.a. økt transport og håndtering før varene når butikken, og økte priser og dårligere kvalitet for forbrukerne. Dette er ikke i forbrukernes interesse. Reglene kan også gi matvarekjedene økt makt, sies det. Da blir konkurransen enda svakere. Jeg håper Konkurransetilsynet finner at unntakene i EU-direktivene kan utnyttes slik en enstemmig komite har pekt på. Ammekuproduksjonens økonomi er et annet tema som har opptatt komiteen. Det er vesentlig at ingen produsentgrupper blir hengende så mye etter i inntekt. Jeg er bekymret for at det raskt blir behov for økt kjøttimport dersom denne gruppen bønder skulle oppføre seg slik markedets lover tilsier. Til slutt en kommentar til samdriftene i melkeproduksjonen. Debatten i media bekrefter at det er grobunn for stordrift i europeisk målestokk også i norsk landbruk. Derfor trengs det begrensninger. Stortingets flertall overprøvde en framforhandlet avtale i 1999 som fastsatte en øvre grense ved tre deltakere i samdrifter. Det var en stor tabbe! Senterpartiet mener en grense på 500 000 liter er for høy.
Først vil jeg ta opp de forslagene som er omdelt i salen. SV kommer til å stemme for denne avtalen. Det gjør vi fordi vi synes det er prinsipielt riktig å stemme for en framforhandlet avtale. Den andre grunnen til å gjøre det er at det er åpenbart at et resultat i jordbruksoppgjøret som skulle være avhengig av hva stortingsflertallet mener, ville bli dårligere for landbruket. Det er vi helt overbevist om. Samtidig ser vi at dette er et tungt pressmiddel overfor organisasjonene til å bli enige, og kanskje også gå lenger enn de faktisk sjøl mener er riktig, for de har ingenting å hente i Stortinget. Det er trist, men slik er det. Derfor er det også trekk ved denne avtalen som SV langt på veg ikke er særlig fornøyd med. Vi synes, sjøl om det er noen gode ansatser her, at det fokuseres for lite på trygg mat. Vi synes det fokuseres for mye på stordrift, sjøl om det er satt inn noen bremser der i forhold til samdrift f.eks. Vi er skeptiske til utredningene om omsettelige kvoter som er tatt inn i forslaget. Andre ting vi kan nevne som vi er positive til, er at det spesielt i verdiskapingsprogrammet nå står at man skal favorisere økologisk landbruk hvis slike prosjekter kommer opp. Det synes vi er veldig positivt, og det peker i riktig retning. Likeledes peker det i riktig retning at tilskuddene til økologisk landbruk økes fra 50 mill. kr til 125 mill. kr i perioden. SV mener likevel at det er behov for å satse mer. Det er fordi vi oppfatter at dette er den viktigste forbrukerrettingen, den viktigste miljørettingen og også den viktigste distriktspolitiske rettingen vi kan gjøre i landbruket. Derfor tror vi dette er en framtidsstrategi som også er en overlevelsesstrategi for landbruket. SV er opptatt av å få fram mer forskning på dette området, også mer forskning enn det denne proposisjonen peker på at noen fagmiljøer har ment er riktig. Spørsmålet er om vi vet hva slags økologisk landbruk vi bør utvikle. SV mener at vi har et stykke igjen å gå. Norges Bondelag har vedtatt at de vil fremme det de kaller et kunnskapsbasert økologisk landbruk. Det er etter SVs syn et viktig signal fra Bondelaget, der de også ser behovet for å styre denne utviklingen. Hvis vi bestemmer oss for å effektivisere økologisk landbruk og løse flaskehalsene for rasjonell produksjon, vil vi samtidig forske fram ny teknologi som kan tas i bruk i økologiseringen av det øvrige landbruket. Økologisk landbruk gir miljø- og ressursfordeler direkte som det øvrige landbruket kan dra nytte av. Det kan dra det i økologisk retning, og det vil gi en stor miljøgevinst. Om noen år kan vi kanskje sette en strek over sprøyting mot ugress i konvensjonelt korn, takket være ny teknologi og kunnskap fra økologisk landbruk. Det er altså et behov for å vurdere hva vi skal utvikle. Vi må finne forskningsinstitusjoner og prosjekter som styrer raskt, og raskere, i retning av et moderne rasjonelt landbruk både når det gjelder det økologiske og å få økologisert det konvensjonelle landbruket hurtigere enn det vi får gjort i dag med dagens bevilgninger. Derfor har vi valgt å fremme de forslagene som ligger på bordet. De peker framover, og er for så vidt ingen del av avtalen, men er politiske signaler som SV mener er viktige, og bør komme. Vi ser at det er et stort behov for å sikre inntektene i landbruket for bøndene. Samtidig ser vi at det er behov for å holde utgiftene nede. Da må man velge hva det er man ikke vil blåse opp tilskudd til. Derfor har SV bedt Regjeringen om igjen om å se på om det er mulig å sette et tak på overføringer til hvert bruk. Vi velger altså å kutte i toppen og ikke i bunnen, og mener at det vil ha en svært positiv effekt både for antall arbeidsplasser og for distriktene.
Representanten Karin Andersen har tatt opp de forslag hun refererte til.
Venstre er glad for at en har lyktes i å komme til enighet med organisasjonene i årets jordbruksforhandlinger. Det kan også andre partier være, ikke minst regjeringspartiet. Det er en uro i landbruket som en ikke har sett maken til tidligere. Et forlik demper noe av denne uroen. Med tanke på kommende oppgjør er det for ryddighetens skyld viktig å få på plass to elementer: Det ene er at partene blir enige om hvilke år som skal legges til grunn for beregning av inntektsutviklingen. I respekt for seg selv må partene bli enige om en metode slik at årlige inntektsvariasjoner blir fanget opp og lagt til grunn på en ensartet måte. Det andre er at skal det være reelle forhandlinger mellom to parter, må det legges fram tilbud også fra statens side, ikke en uformell skisse som ikke vil bli fremmet som forslag for Stortinget ved et eventuelt brudd i forhandlingene. Dette vitner om mangel på respekt for den annen part fra statens side og hører ikke hjemme i moderne forhandlinger i et demokratisk land. Slik framgangsmåte hører hjemme i land med helt andre styresett, og er ikke staten som forhandlingspart verdig. Dette må endres ved kommende forhandlinger. Når det gjelder selve avtalen, er resultatet som foreligger, ikke i tråd med målsettingene om inntektsutviklingen nedfelt i landbruksmeldingen. Ifølge Budsjettnemnda for jordbruket er en årsinntekt på 153 800 kr. Årets avtale gir en økning i inntekten til ca. 160 000 kr. Dette vil medføre at frafallet av yrkesutøvere fra næringen vil fortsette å akselerere, rekrutteringen forverres og vedlikehold av driftsapparatet blir dårligere. Fra 1. januar 2000 til 1. januar 2001 har antall husdyrbruk gått ned med nesten 5 000 – over 10 pst., antall melkebruk med nesten 14 pst., antall bruk med svineproduksjon med nesten 20 pst. En enstemmig komite uttaler at det norske landbruket er en tradisjonsrik næring og en viktig verdibærer. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen, sier at det trengs «en helhetlig landbrukspolitikk som både ivaretar strukturen i landbruket og den enkelte brukers økonomiske vilkår». Vi skal ha et landbruk i hele landet. Hvordan rimer det med de faktiske forhold med nedgang i antall bruk og yrkesutøvere? Dette er dobbeltkommunikasjon. Etter Venstres mening er tiden inne for en verdidebatt om norsk landbruk. Den debatten må komme nå, hvis ikke er jeg redd for at det kan bli for sent. Det har vært sterk fokus på matpriser. Det er viktig når en sammenligner matpriser, at en husker at en bor i et høykostnadland, et land med høye priser generelt, men også med høye lønninger. Da er det urimelig å forvente at nettopp mat, med de produksjonsforholdene vi har i dette landet, skal være mye rimeligere i forhold til inntekt enn i andre land. I forhold til inntekt er maten billigere i Norge enn i de andre nordiske landene, ja endog mye billigere enn i f.eks. Stockholm. Norsk mat er på femteplass i Europa. Vi kan ikke ha et lønnsnivå som det vi har, og samtidig matpriser som om vi skulle ha bodd i et lavkostnadland. Dette er urealistisk politikk og urettferdig overfor dem som skal ha sitt levebrød av å produsere mat, nemlig bøndene. I landbruksmeldingen ble det påpekt behovet for gode sosiale ordninger for bøndene. Dette innebærer å legge til rette for bl.a. ordnet fritid. Mens andre yrkesgrupper får flere fridager, legges det i avtalen opp til at bønder skal få mindre fritid ved å kutte ned på avløsertilskuddet for de minste bruk. Flere undersøkelser viser at de fleste forbrukere vektlegger trygg og ren mat, godt vareutvalg og god tilgjengelighet langt mer enn billig mat. Landbruksministeren har selv sagt at munn- og klovsyken i Europa har lært oss en lekse, og at det er viktig at bøndene har en inntekt som gjør at de ikke må ta snarveier. Hadde landbruksmeldingen blitt behandlet i dag, ville fokus vært sterkere på trygg mat enn på billig mat. Har vi lært en lekse? Jeg stiller spørsmålet om behovet for en ny landbruksmelding. Opptrappingen mot mer økologisk jordbruk må fortsette. Årets jordbruksoppgjør tar nye trinn i den retning. Det er bra. I den sammenheng er det også gledelig å merke seg flertallets syn på NORSØKs rolle som et uavhengig forskings- og kompetansesenter. Det er flere som har vært inne på situasjonen for ammeku og kjøttproduksjonen. Det er viktig at det er forutsigbarhet på det området, og her er det en del brukere som kommer godt ut, de minste, mens de største kommer dårligere ut gjennom oppgjøret. Likeså er det en del uro rundt samdrift, og på det området, som på andre områder i næringslivet, er det viktig med forutsigbarhet. Til slutt gleder vi oss alle over verdiskapingsprogrammet som er i godt gjenge, og som er et positivt bidrag i denne sammenheng.
Jeg er glad for at partene i år kom fram til en avtale i jordbruksoppgjøret. Jeg er særlig fornøyd med at vi også i år kan få fulgt opp Regjeringens og Stortingets politikk, som har som mål at prisforskjellene i forhold til Sverige kan reduseres. Samtidig får vi bare en begrenset økning i budsjettoverføringene til jordbruket. Dette er for meg viktige elementer i avtalen, sammen med den sterke satsingen på økologisk landbruk og virkemidler for økt mangfold i matmarkedet. Ved vurdering av rammen er det foretatt en helhetsvurdering av flere forhold. Det er behov for kostnadsreduksjon og omstilling i hele matvarekjeden – og det er lagt til grunn at reduksjonen i matmomsen blir utnyttet av jordbruket på en offensiv måte for øke produksjon og dermed inntekter. Avtalepartene hadde ulike forutsetninger på disse områdene. Avtalen innebærer et kompromiss i forhold til forutsetningene om effektivisering og verdi av momsreformen. Avtalen gir jordbruket mulighet for en inntektsutvikling på linje med andre grupper. Men det er viktig å understreke at dette innebærer økt fokusering på god utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger, slik Stortinget forutsatte ved behandlingen av landbruksmeldingen. Fordelingsprofilen er i hovedsak den samme som ved oppgjøret i fjor. Det er ikke riktig, som Høyre bl.a. hevder, at utjevningen av strukturprofilen ikke følges opp i år. Strukturprofilen på tilskuddsordningene må nemlig ses i sammenheng med målprisendringene. I flere produksjoner kommer større bruk vesentlig bedre ut i år enn ved fjorårets oppgjør. Når det gjelder distriktsprofilen, er den opprettholdt eller styrket. Statens forhandlingsutvalg gikk inn i forhandlingene med flere forslag til forenklinger, i tillegg til noen forslag som hadde som hensikt å øke bøndenes handlingsrom. Dette er nødvendig av hensyn til de næringsdrivende selv, fordi mange forhold legger begrensninger på framtidens pris- og overføringsnivå. Jeg er glad for at avtalepartene er enige om å utrede nærmere et system for kjøp og salg av melkekvoter direkte mellom produsentene. Dette kan både øke tilpasningsmulighetene for enkeltprodusenter og bidra til at kvotene i større grad blir i bygda. Slike virkemidler er Regjeringen bedt av Stortinget om å vurdere. Stortinget har ved flere anledninger klart gitt i oppdrag å forenkle virkemidlene i landbrukspolitikken. Noe gjennomføres i årets avtale, og partene er enige om å sette i gang en større utredning med sikte på videre forenklinger til neste års forhandlinger. Forenklingene skal selvsagt foregå innenfor de hovedmålsettinger for politikken som Stortinget har trukket opp, men vi må lete etter enklere måter å nå målene på. Jeg vil også understreke den framtidsrettede profilen avtalen har gjennom satsingen på å videreutvikle det økologiske landbruket, og å øke mangfoldet gjennom verdiskapingsprogrammet for norsk mat. Sett fra jordbrukets side er dette investering i framtidige markeder og dermed framtidige inntektsmuligheter. Og det er en forbrukerretting av næringspolitikken, fordi det legger til rette for å imøtekomme trender i etterspørselen som jeg er sikker på vil bli sterkere i årene som kommer. Alle ledd i produksjon og omsetning av økologiske produkter styrkes gjennom avtalen. Gjennom forskning på og utvikling av økologiske produksjonsmåter gis det også viktige bidrag til å utvikle produksjonsmåtene i hele landbruket i riktig retning. Det er også bra at partene har vist forståelse for betydningen av økt verdiskaping og mangfold i jordbruket. Avtalen innebærer opp mot en fordobling av frie midler i verdiskapingsprogrammet for norsk mat. Det gir et godt grunnlag for å øke valgmulighetene for forbrukerne, og for å videreutvikle norsk matkultur med nye og spennende kvalitetsprodukter. Jeg gikk til jobben som landbruksminister med et stort engasjement i forhold til dette med økt verdiskaping, og jeg føler et sterkt eierskap til verdiskapingsprogrammet. Den siste tiden har arbeidet med priser på volumvarene tatt mye av min tid. Men her står jeg, og her står Regjeringen, på to ben, og grunnlaget vi står på, er en bærebjelke preget av ordene «trygg mat».
Det blir replikkordskifte.
Det var jo ei viktig presisering at statsråden står på to bein. Eg vil heilt innleiingsvis vise til det vår hovudtalar sa, og det som står i merknaden i forhold til inntektsutviklinga. Det står eg òg sjølvsagt bak. Samstundes vil eg faktisk stå fram og gratulere statsråden med ein avtale. Dersom media har rett i at han reiste frå Halvorsbøle med eit minus på 800 mill. kr og klarte å kome opp i det plusset som faktisk ligg her no, så er det godt arbeid frå statsråden. Og det synest eg faktisk ein kan vere raus nok til å seie, sjølv om vi veit at inntektsutviklinga ikkje er som den skulle vere. Eg vil òg gratulere saksordførar Gunnar Breimo. Det er hyggeleg at han kan avslutte med ein framforhandla avtale. Og eg er einig i det han sa. Kan hende landbrukspolitikk må utformast for faktisk å få det nokolunde leveleg for bøndene. Det høyrde vi i innlegga frå Høgre og Framstegspartiet her i dag. Eg har to spørsmål til statsråden. I og med at inntektsmålsetjinga heller ikkje i år vert nådd, er statsråden samd i at å bruke skattefrådraget vidare kan vere ein veg å gå for å forbetra inntektssida? Vil han følgje opp det som representanten Kongshaug sa i forhold til det med einskapspris på grønsaker? Her føler eg på ein måte at Noreg er meir katolsk enn paven i tolkinga av denne forskrifta, og eg synest ikkje det kler statsråden å vere så katolsk. Vil han gjere sitt beste for å rydde opp i dette? Og det siste: Neste år er FN-året for fjellverksemd – eg hugsar ikkje akkurat det formelle namnet på engelsk. Det er viktig. Mellom anna har Hedmark og Oppland enno stor stølsverksemd. Det er òg mykje anna næringsverksemd som går føre seg på fjellet. Vil departementet på nokon måte følgje opp FN-året? Det vart tre spørsmål eg rakk, president – eg sa to innleiingsvis!
På litt overtid, riktignok.
La meg først få uttrykke glede – det er hyggelig – over at Lilletun synes det er positivt at statsråden står trygt. La oss håpe han fortsetter med det, også etter noen begivenheter i høst. Det som er viktig å understreke, er at jeg helt klart mener, som jeg også sa i mitt hovedinnlegg, at denne avtalen så absolutt gir jordbruket mulighet for en inntektsutvikling på linje med andre grupper. Så jeg er klart uenig med dem som hevder at dette ikke er å følge opp St.meld. nr. 19 for 1999-2000. Men det som er viktig å understreke, er at tilskuddsvirkemidlene over avtalen alene ikke vil føre til en tilfredsstillende inntektsutvikling. Flertallet i Stortingets næringskomite har vært helt enig i at slik vil det heller ikke være i fremtiden. I mitt hovedinnlegg siterte jeg derfor faktisk fra innstillingen til næringskomiteen i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 19 i fjor, der bl.a. Lilletuns parti og de øvrige sentrumspartiene sammen med Arbeiderpartiet utgjorde flertallet, som sa at det er viktig å understreke at fremtidig inntektsutvikling vil handle om: «God utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger». Og gjør landbruket det som står i de fem punktene, sammen med de endringene som nå skjer i målpriser og i tilskuddsordninger, mener jeg absolutt at landbruket i tilknytning til denne avtalen har en mulighet til en inntektsutvikling på linje med andre grupper. Men det er altså ikke bare statens oppgave å sørge for at det skal skje. Det er også klare oppgaver for landbruket i så måte.
Presidenten er overbevist om at representanten Lilletun mener det er hyggelig at statsråden står trygt. Noe mer usikker er han på om Lilletun er like opptatt av at statsråden skal sitte like trygt.
Jeg registrerer i hvert fall at en del av dem som er opptatt av landbrukspolitikk i denne salen, fysisk sett både står og sitter godt, og kanskje sågar er vanskelig å flytte. Det er snakk om dette skjæringspunktet. Vi går mot slutten av en fireårsperiode, og undertegnede og landbruksministeren har fra forskjellige posisjoner tidvis vært i dette skjæringspunktet når det gjelder en del viktige ting. Jeg har for så vidt satt pris på både Arbeiderpartiets holdning og ikke minst statsrådens holdning til konkurranse i matvarebransjen, for å si det sånn, ikke minst innenfor de deler av varespekteret som har med landbruk å gjøre. Statsrådens engasjement for konkurranse – ikke minst på melkeområdet, for å få opp en konkurrent til Tine og få en slagkraftig enhet der – tror jeg har vært veldig viktig. Det er et arbeid som jeg håper statsråden vil fortsette. Statsråden nevnte disse fem punktene som var viktige i forhold til utviklingen av norsk landbruk. Det siste og femte punktet som han nevnte, har med struktur å gjøre. Og det er ikke mange grep i dette landbruksoppgjøret som kan sies å ha det i seg at det i hvert fall vil forsterke en strukturutvikling. Nå skjer det en utvikling åkkesom, og St.meld. nr. 19 for 1999-2000, fra Bondevik-regjeringen, hadde jo også i seg det grepet at en på en måte skulle fortsette den strukturutviklingen som foregår, åkkesom. Men i statens forhandlingsutspill var det et meget godt forslag som går på punkt 5, om omsettelige melkekvoter. Arbeiderpartiregjeringen gikk inn for at vi skulle ha omsettelige melkekvoter innenfor hvert fylke. Det punktet måtte Regjeringen gi seg på i forhandlingene. Det betyr at det er et stort flertall i Stortinget for det standpunktet. Jeg kunne tenke meg å høre statsrådens argumentasjon for hvorfor det strukturgrepet er særs fornuftig, og så fornuftig at Regjeringen faktisk fremmet det i forhandlingene.
Jeg tror jeg avslutter polemikken om hvordan jeg står og sitter, og går rett på å svare på spørsmålene. Når det gjelder spørsmålet om omsettelige melkekvoter, vil jeg gjerne henvise til mitt hovedinnlegg, der jeg sa at vi fra statens side har ment at det kunne være et virkemiddel for å få til fornuftige strukturtilpasninger, ikke minst innenfor melkeproduksjon. Det er også helt i tråd med både St.meld. nr. 19 for 1999-2000 og standpunktet til et stort flertall i denne sal, som påpeker behovet ikke minst for strukturendringer, knyttet særlig til melk. Det som preger enhver forhandlingssituasjon, er selvfølgelig spørsmålet om å ta og gi. På noen områder må man jenke seg for å greie å komme fram til en avtale. Utgangspunktet her var at staten la inn i sitt tilbud at omsettelige melkekvoter skulle etableres som en ordning. Landbrukets organisasjoner var sterkt imot det. Landbrukets organisasjoner fremmet også en del synspunkter på praktiske problemer knyttet til å gjennomføre det. Det førte til et kompromiss i protokollen som går på at vi tar oss et års mulighet til å tenke igjennom dette, altså i den forstand at vi da skal utrede det grundig og ha denne utredningen avsluttet i god tid innen neste års forhandlinger. Det som har vært en veldig sterk drivkraft for at jeg har tenkt positivt rundt denne ordningen, er at når vi da sier at vi må ha noen strukturtilpasninger, særlig på melk, ser vi at den eneste muligheten for å få til det i dag, er gjennom samdrifter. Det er den eneste måten å endre strukturen på. Jeg tror det er et for snevert sett av virkemidler for å kunne gjøre noen tilpasninger, og i så måte vil kjøp og salg av melkekvoter være egnet.
Statsråden var i sitt innlegg inne på at 1. juli, når vi får halvering av matmomsen, vil prisforskjellene mellom Norge og Sverige bli redusert. Det gjenstår å se. Det er noe vi alle håper og tror på. Men nå er det kommet et nytt moment i tillegg. Den norske kronen har styrket seg betraktelig, og det blir stadig mer attraktivt – foreløpig i hvert fall – å handle i Sverige. Det er det ingen tvil om. Men så til disse marginundersøkelsene. Vi har hatt to dette året, SIFOs undersøkelse i februar og den ved NILF og ECON som kom nå i mai. De skulle finne banditten i dramaet, eller røyke ut reven, sa statsråden, og har profilert seg veldig på det og på sisteleddet, altså matvarekjedene. Men nå sier disse undersøkelsene klinkende klart at det er den landbruksbaserte matvareindustrien, foredlingsindustrien, som er banditten i dramaet. Det er jo ikke noen vits i å koste på dyre undersøkelser når man har røyket ut denne reven. Disse reguleringene ligger også innenfor Landbruksdepartementets ansvarsområde. Her har departementet virkelig mulighet til å komme med forslag til konstruktive løsninger for å gjøre denne biten mer effektiv, slik at dette kommer forbrukeren til gode. Så jeg vil komme med et helt konkret spørsmål: Hva har statsråden tenkt å foreta seg nå, når man har avdekket banditten i dramaet?
For det første er det viktig å være klar over at denne marginundersøkelsen som NILF og ECON gjennomførte, var en marginundersøkelse som studerte prisutviklingen på to kjøttslag for en viss periode – det var storfekjøtt og det var svinekjøtt. Grunnen til at de to produktene var plukket ut, er som Hedstrøm flere ganger har påpekt, at det er typiske grensehandelsprodukter. Det er ingen tvil om at resultatet fra den marginundersøkelsen viser at for den tidsperioden og for de to kjøttslagene er det kjøttindustrien som har økt sine marginer. Bonden har fått mindre betalt, kjøttindustrien har økt sine marginer, forbrukerprisene har vært omtrent stabile. Og som Hedstrøm selv sier, poenget med undersøkelsen var nettopp å få fram hvem det er som har økt sine marginer, for så å kunne gjøre noe med det. Det blir imidlertid noe for enkelt å si at løsningen umiddelbart er å gjøre noe med f.eks. markedsreguleringssystemet og samvirketenkningen. Det er ikke sånn at denne marginundersøkelsen bare studerer samvirkedelen av kjøttindustrien. På sluttleddet innenfor kjøttindustrien er 50 pst. av bedriftene private bedrifter, og den andre halvparten er da Norsk Kjøtt og kjøttsamvirket. Og det er særlig på denne siste biten, foredlingsbiten, at marginene virkelig har økt. Å si at årsaken ligger i omsetningsloven og dens system, blir en for enkel forklaring. Men at det er behov for å gå grundig inn i dette og ikke la kjøttindustrien som helhet få lov til å slippe unna med en så klar marginøkning, vil jeg si meg enig med Hedstrøm i.
Til det siste temaet: Vi var i innstillingen litt inne på at når resultatet ble som det ble, var det kanskje noen av dem som ikke økte marginene sine så mye nå, som kanskje gjorde det for to-tre år siden, slik at de hadde veldig mye å gå på. Det bør en også kikke litt på. Tilbake til vår behandling av landbruksmeldingen for et år tilbake. Der var vi alle sammen opptatt av og fokuserte på den begrensede handlefriheten vi kan ha, f.eks. i forhold til landene rundt oss og de handelsreglene vi er bundet av. Vi så på prisutviklingen innenfor EU. Det ble sagt at der kom prisene til å gå ned. De skulle gå ned 10–20 pst. på kjøtt f.eks., ifølge Agenda 2010. Så viser det seg at det gjør de ikke. Svenskeprisene går opp tre ganger mer enn våre priser går opp. Det ble også sagt at ifølge det WTO har bestemt, må overføringene våre ned. Så har OECD funnet ut at overføringene i landene rundt oss går opp. Norge er faktisk det eneste landet i Europa der overføringene går nedover – i tillegg har vi Australia. Vi må legge om politikken, sier de i Europa nå, vi må få mer av den norske strukturen – på grunn av de erfaringene de har gjort med dyresykdommene. For et år tilbake var vi veldig opptatt av grensehandelen, den var så enorm. Så har det vært gjort en undersøkelse som viser at den er ikke så enorm, den er bare en tredjepart av det vi trodde og noen sa at den var i fjor. Så er det gjort undersøkelser som viser at forbrukerne er ikke så opptatt av billig mat som det vi trodde i fjor – det er på 13. plass av 25 forhold, sier undersøkelsen, som er gjort ved NTNU. Representanten Kongshaug var inne på at vi antakelig burde ha en ny melding om norsk landbruk, fordi det har skjedd så store forandringer. Jeg synes ikke vi fikk så mye ut av den forrige omgangen at vi bør ha det. Men kunne vi ikke i forbindelse med det enkelte jordbruksoppgjøret og meldingen til Stortinget få en oppdatering av de forholdene vi la mye vekt på, slik at vi hele tiden kunne fokusere på de samme forholdene, men ikke overanstrenge oss på de temaene vi ikke trenger å overanstrenge oss på?
Mitt utgangspunkt vil være at jeg pr. i dag ikke ser noe behov for å utarbeide noen nye landbrukspolitiske retningslinjer. Jeg føler meg absolutt komfortabel med å leve med St. meld. nr. 19 for 1999-2000. Selv om det ikke var Stoltenberg-regjeringen som skrev den, valgte vi å la den ligge i Stortinget. Vi vil altså stå ved den meldingen som Bondevik-regjeringen utformet, og vi mener at den prosessen som skjedde i Stortinget, gav oss et grunnlag for flertallsmerknader som det er mulig å føre en fornuftig landbrukspolitikk innenfor. I forhold til det som Morten Lund nå tar opp av konkrete saker, tror jeg det er to hovedbilder som vi er nødt til å ta innover oss som formidable utfordringer for norsk landbruk. Det ene er at det faktisk nå pågår forhandlinger i Genève knyttet til WTO, som handler om hvordan det fremtidige overføringsnivået skal reduseres i hele WTO-systemet, og hvordan tollsatsene skal reduseres. Forhandlingene handler altså om hvordan denne typen reduksjoner skal gjennomføres. Alle land som er medlem av WTO, sitter og forhandler om det. Det andre viktige vi må forholde oss til, er at norsk næringsmiddelindustri i dag varsler at prisforskjellene mellom norske råvarer og alternative råvarepriser i Europa er så store at konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri forverres. Man taper markedsandeler og importen øker. Så jeg tror ikke det kan herske noen tvil om at vi fortsatt har en utfordring i forhold til overføringsnivået, og at vi fortsatt har en utfordring i forhold til prisnivået. Derfor er også stortingsmeldingen og behandlingen i Stortinget fortsatt egnede virkemidler for å møte de utfordringene.
I fjor ble det fokusert voldsomt på matvarepriser, og særlig svenskehandel. I år har det dempet seg litt, og det er vel en realitet at det for barnefamiliene hadde betydd langt mer å få svenske barnehagepriser enn å få svenskepriser på maten i Norge. Det hadde betydd mange flere tusen kroner til barnefamiliene enn en momsreduksjon kan bety – hvis vi er så heldige at det faktisk blir en prisreduksjon av det. Jeg har behov for å spørre statsråden om jeg forstod ham rett når han sa at egentlig var innretningen på dette oppgjøret slik at det var mest til de største, fordi hele teknikken her og hoveddelen av økningen ligger i målprisøkningen, slik at det er avhengig av at mekanismen med momsreduksjon slår inn, at man får lavere pris og større volum – og derigjennom oppnådd målpris i markedet. Dette vil da være best for dem som produserer mest. Så et spørsmål til. Det dreier seg om økologisk mat. Jeg har i flere år lekt frøken Detektiv og forsøkt å finne økologisk mat i butikkene. Jeg har gjort en runde igjen, og hvis jeg skulle levd av det, hadde jeg visstnok ikke greid meg særlig lenge. Det var vanskelig å finne noe. Statsråden har en stor forståelse av hva markedsføring betyr. Regjeringen kjører også fram at man er veldig opptatt av økologiske produkter, men samtidig holder man fremdeles en lav profil når det gjelder hvordan man skal markedsføre de nye produktene. I tillegg til det skal man ta ut merpris i markedet før man har fått opp et volum, før man har latt forbrukeren se hva det er man kan få kjøpt, og før man har fått prøvd det. Hvordan kan statsråden tro at en slik strategi vil lykkes?
Til det første først, spørsmålet om profilen og innretningen på årets oppgjør. Det helt åpenbart at når hoveddelen av inntektsveksten kommer i form av priser, er det de bruk som produserer mest, som vil få størst inntektsvekst. Derfor er det også som jeg sa i mitt hovedinnlegg, slik at den profilen som lå i fjorårets oppgjør, er videreført i årets oppgjør, men på en annen måte. Profilen er den samme, nemlig at den bonden som forsøker å leve av bruket, altså produserer melk eller kjøtt, grønnsaker eller korn i et så stort omfang at han har ambisjon om å hente sin inntekt fra det, vil komme best ut av det, fordi det altså er prisjusteringer som først og fremst gir inntektsveksten. Så må jeg si at jeg kunne ha forstått kritikk på mange områder knyttet til årets jordbruksoppgjør, men er det på ett område jeg faktisk føler at jeg blir litt indignert over å få kritikk, er det i forhold til satsingen på økologisk landbruk. Nå har man i årevis forsøkt å bygge seg opp et nivå på bevilgningene til økologisk landbruk, og på alle de årene greier man å komme opp til et nivå på 75 mill. kr. Man hadde 75 mill. kr før årets oppgjør, og i statens tilbud foreslo Regjeringen 150 mill. kr – altså en fordobling av bevilgningene – for å møte de utfordringene Karin Andersen beskriver, på ett år. Så måtte vi altså sitte med Bondelaget og Bonde- og Småbrukarlaget og forhandle det ned 25 mill. kr for å få en avtale, men vi øker altså likevel med 50 mill. kr på et år, nettopp for å gripe fatt i markedsutfordringen og alt det som Karin Andersen er opptatt av. Selvfølgelig sier SV at de vil gjerne foreslå mer. Det er ingen ny tone fra SV. Men på dette området syns jeg faktisk at Regjeringen har fulgt mye av tenkingen til SV.
Replikkordskiftet er dermed omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid begrenset til 3 minutter.
Årets jordbruksavtale blei forhandla fram av partane. Eg trur det gjorde næringsutøvarane godt, men det gjorde òg organisasjonane og staten godt. Dei blei på sett og vis med på vinnarlaget alle saman. Eg registrerer at ingen er heilt nøgd med kronebeløpet, men oppgjeret har fått ein betre profil enn året før, da det blei brot. Verdien av å ha ein landbruksminister som frontar at det nå er andre som skal gi sitt bidrag for å få matvareprisane ned, blir positivt mottatt – berre ikkje av representanten Morten Lund frå Senterpartiet. Han måtte vere inne i ei mørketid da han skreiv innlegget sitt – som vanleg. Nå har næringsaktørane fått ein statsråd som først og fremst er landbruksminister, men heller ikkje kvir seg for å ta konfrontasjonar med grossistane og detaljistledda. Alle tener på det, også bønder, som forbrukarar, men også ved at dei kan ta ut målprisar for produksjonen sin. Når juli månad startar, blir matmomsen halvert. Det blir interessant å sjå korleis det vil verke på etterspørselen. Eg håper at statsråden vil halde fram med å vere vaktbikkje. Det var ein nifs situasjon Europa var inne i tidlegare i vår. Munn- og klauvsjuke og kugalskap rasa. Tiltak blei sette inn, og ein fokuserte på at trygg og sikker mat skulle og ville ein ha. Tiltak om førebygging ligg også inne i årets avtale. God merking av norsk produksjon vil auke etterspørselen etter norske varer. Eg synest at Arbeidarpartiet si satsing på auke av økologisk produksjon er god. Så vil eg vil nemne verdiskapingsprogrammet. Den satsinga som ein gjorde i fjor, blei svært godt mottatt. Derfor er denne budsjettposten auka. Det er mange som vil gjere nytte av den økonomiske ramma for å førebu seg på ein ny kvardag. Nisjeproduksjon og moglegheit for å styrkje næringsgrunnlaget på bruka gjer sitt til at pessimismen nå er snudd. Arbeidarpartiet er svært nøgd med at avtalen er i hamn. Vinklinga på kven som skulle få mest, har organisasjonane vore med på å påverke. Eg registrerer at sentrum heller ikkje har kasta seg frampå med overbodspolitikk i eit valår. Eg registrerer at høgresida vil legge politiske føringar som ville rasere Bygde-Noreg, ved å gi mest til dei med dei største stordriftsfordelane. Eg er glad for heilskapstenkinga som næringkomiteens fleirtal har lagt fram i denne innstillinga.
Avstanden mellom krav og tilbud i årets jordbruksforhandlinger var stor. Det er også avstanden mellom årsverksinntekten i jordbruket og andre grupper. Jeg ble faktisk overrasket og litt lettet over at partene kom fram til en omforent avtale i år. Jordbrukets forhandlingsutvalg har tydeligvis vist god forhandlingsvilje. Resultatet ligger et stykke fra det primære kravet til faglagene, men i forhold til tilbudet er det klart å foretrekke. Avtalen gav imidlertid ikke næringen det inntektsløftet som trengs, men en inntekt pr. årsverk på ca. 160 000 kr. Inntektsøkningen de siste tre år blir da rundt 15 000 kr, mot 38 000 kr i sammenligningsgruppen. Dette er alarmerende både for rekrutteringen til næringen og vedlikehold og modernisering av driftsapparatet. Enda flere må legge ned eller bli deltidsbønder. Man skal også være klar over at en betydelig del av inntektsveksten i 2000 skyldtes oppkjøp av melkekvoter, en inntektsvekst som i stor grad går til dem som trapper ned. Men la meg nevne noen positive elementer i avtalen. Reduksjonen av bunnfradraget er positivt, særlig for mindre bruk. Videreføring av dokumentasjonskravet for avløsning ved ferie og fritid er med og sikrer en god velferdsordning, som bl.a. er viktig for rekrutteringen. Fjerning av dokumentasjonskravet som staten foreslo, kunne i den vanskelige økonomiske situasjonen som jordbruket befinner seg i, ha ført til at bønder valgte ikke å ta ut ferie. Dette ville ha svekket velferdsordninger det har tatt årtier å bygge opp. For å opprettholde en sunn matproduksjon og sikre en økologisk utvikling i landbruket er det viktig å bevare hovedtrekkene i bruksstrukturen. Gårdsbruk med allsidig produksjon bidrar til god utnyttelse av lokale ressurser, og er viktig å ta vare på. Allsidighet, med kombinert husdyr- og planteproduksjon, er også sentralt i økologisk landbruk. Dyretragediene i Europa har demonstrert vår sårbarhet og avhengighet av å produsere mat på naturens premisser. Holdningen til trygg mat og norsk mat er styrket. En enstemmig næringskomite understreker viktigheten av å ha en nasjonal matproduksjon og mener at krav om billigere mat ikke skal imøtekommes på bekostning av krav til trygg mat som produseres på en miljømessig bærekraftig måte, med strenge krav til dyrevelferd. Dette står i kontrast til de økonomiske realitetene i landbruket. Skal vi ha et variert landbruk i hele landet, som ivaretar nettopp dyrehelse og matvaresikkerhet, må det nødvendigvis koste penger.
La meg først si at det er bra at det ble en avtale mellom staten og bondeorganisasjonene, selv om resultatet er en fortsatt struping av næringsutøvernes rammevilkår. Det som imidlertid bekymrer meg mest, er rekrutteringen. Det er skremmende få søkere til den tradisjonelle landbruksutdanningen. I dette korte innlegget vil jeg si litt om økologisk landbruk, som står sentralt i avtalen. La meg innledningsvis si at vårt småskalalandbruk på mange måter kan sies å ligge nært opp til økologisk produksjon sammenlignet med andre land hvor landbruket langt på vei er industrialisert. Særlig i fjellbygdene med stor grad av småfedrift blir fortsatt utmarksressursene utnyttet godt. Dette er viktig, ikke bare økologisk sett, men også for å bevare kulturlandskapet, et viktig moment også sett med turismeøyne. Senterpartiet mener det er viktig å dreie all produksjon i mer økologisk retning. Faren ved å gå over til noe helt nytt er imidlertid at en kan komme til å forkaste alt det gamle som ubrukbart. Da bør vi stille spørsmålet: Hvordan hadde f.eks. landbruket sett ut uten kunstgjødselen, som Norge klarte å utvikle for snart 100 år siden? Jeg synes dette hører med i historiebeskrivelsen. Jeg har merket meg at komiteen i innstillingen sier at det er et ambisiøst mål når 10 pst. av jordbruksarealet skal være økologisk innen år 2010. Det tilsvarer ca. 800 bruk. Skal dette lykkes, må næringsutøverne få tilstrekkelig kunnskap om økologisk jordbruk. I tillegg må det drives opplysning, slik at særlig barn og unge, som er de kommende forbrukere, får innsikt i hva det betyr å dyrke mat etter økologiske prinsipper, også prismessig. Når det er sagt, mener jeg det er nødvendig med mer generell informasjon om mat og matproduksjon. I dag er det bare fokusert på kravet om billigere mat, til tross for at vi har den billigste maten av alle naboland målt etter inntekt. Det er gjennom skoleverket en best kan sikre kunnskapsformidlingen om økologisk jordbruk. I dag formidles dette i flere ulike fag, mens spisskompetansen fins ved naturbrukslinjene, i særlig grad ved linjer som har økologi som hovedmålsetting. Økologisk landbruk handler ikke bare om en måte å drive landbruk på, men det bygger på et helhetssyn som bl.a. inkluderer forsvarlig bruk av naturressursene. Jeg mener det er vesentlig å ha skoler/kompetansesentre for økologisk landbruk flere steder i landet, slik at en lettere får tilgang på kunnskap. For selv om en kan gå inn på nettet og lese seg til mye, er det faktisk slik at landbruk utøves i naturen – på garden, på beitene og på stølen eller setra. Det er der en får den fulle innsikt i hvordan prosessene foregår. La meg trekke fram noen eksempler: Sogn Jord- og Hagebruksskule i Aurland har en landslinje med økologisk landbruk. Jeg er også kjent med at i Brønnøy kommune i Nordland arbeides det med noe lignende. Jeg håper Regjeringen vil være med og bidra til at en kan lykkes med dette. For øvrig er det Norges landbrukshøgskole, NLH, som utdanner de fleste rådgivere, lærere og forskere i landbruksfag, og disse vil være helt sentrale aktører hvis vi skal nå målet om 10 pst. økologisk produksjon innen 2010.
Så seint burde ein eigentleg ikkje ta ordet to gonger, men sjølv om eg kan verte misforstått, må eg seie at statsråden freista meg over evne: Det var nemleg to spørsmål han ikkje svarte på – men han svarte då på spørsmålet om inntektsutviklinga. Det er heilt rett, som statsråden seier, at dei fem forskjellige områda skal verke saman i forhold til inntektsutviklinga. Men det er jo ikkje slik at dei alle kan takast ut med ein gong. Det er jo noko som kjem til å ta tid, og dermed risikerer ein å sakke endå meir akterut dersom ein ikkje får gjort ein del andre grep. Når det gjeld verdiskapingsprogrammet, som statsråden skal ha all ros for, er det slik at det er ein lang veg å gå før ein kan hauste av det ein sår. Ein skal gjere det likevel, eg er heilt på linje med statsråden der. Men eg synest han er altfor sterk i måten å argumentere på når han seier at dette vil føre til at inntektsutviklinga – med desse fem punkta – vil vere på linje med andre grupper, og kanskje kan ein ta igjen nokre gap òg. Det går ikkje. Så vil eg gjerne få eit svar frå statsråden på det som representanten Kongshaug tok opp – to av dei tinga han tok opp. Det eine gjeld utrekninga av inntektsutviklinga. Ein bør ha eit fast regelverk, ei fast forståing av korleis dette skal gjerast, for det er ein tendens til at ein vel det som passar – er det best inntektsutvikling eitt år, vel ein det, er det eit anna år, så vel ein det. Det har sikkert forskjellige regjeringar gjort, så eg står ikkje her og berre kritiserer statsråden. Men eg vil spørje om han er samd i at det vil vere fornuftig å kome fram til ein avtale om dette. Det andre spørsmålet som han ikkje har svart på, har med jamførprisane på grønsaker å gjere, for dette er opplagt eit stort problem – det ser ut som ein har overfortolka ei EU-forskrift. Vil statsråden ta eit kraftig initiativ til å syte for å kome til møtes grønthandlarane og faglaga her? Så prøver eg ein gong til å seie noko om det FN-året som eg synest er spanande, for det ligg mykje i forhold til næringsutvikling her – det ligg mykje livskvalitet i å bruke naturen og bruke fjellet. Og så vidt eg har forstått, har det ikkje vore av særleg interesse for Regjeringa å promotere dette FN-året. Det synest eg at ein burde. Dersom det er slik at statsråden ikkje har vore borti den saka, aksepterer eg det, men då håpar eg han kjem opp her og seier at dette skal han gå inn i, og så skal han sjå til å få gjort noko med det. Ein ting til – eg har 5 sekund igjen – nemleg mjølkekvotar. Vi aksepterer sjølvsagt at det er oppretta eit utval, men Kristeleg Folkeparti har vore imot kannibalismen blant bøndene når det gjeld mjølkekvotar, og det skal mykje til at det utvalet klarer å overtyde oss om noko anna. Så i utgangspunktet er vi svært skeptiske til sal av mjølkekvotar.
Under overskrifta «Andre politikkområder» blir det i St.prp. nr. 92 vist til St.meld. nr. 34 for 2000-2001, om distrikts- og regionalpolitikken. Der blir det sagt at kjønns- og livsfaseperspektivet er ein føresetnad for utvikling av robuste samfunn. Og i det dokumentet vi behandlar i kveld, blir følgjande slått fast: «Utviklingen når det gjelder likestilling og rekruttering i landbruket går sakte.» Men det er då slik at ein viktig føresetnad for rekruttering er positiv omtale, det er folk som trivst med sitt arbeid, som kjenner at dei blir respekterte og verdsette, som opplever at dei blir tilbodne inntekter i samsvar med den innsatsen dei gjer, og i samsvar med inntektsutviklinga hos andre grupper. Sentrumsregjeringa la fram forslag til to jordbruksoppgjer som gav grunn for optimisme i landbruket. St.prp. nr. 39 for 1999-2000 medverka til det same. Staten sitt tilbod i år viser dessverre at Arbeidarpartiet ikkje står ved eit klart lyfte om parallell inntektsutvikling i landbruket i forhold til andre grupper. Arbeidarpartiet, som elles er oppteke av inntektene til ulike arbeidstakargrupper, vil altså at bøndene skal behandlast i særklasse – dei skal ned i inntekt i ei tid der alle andre får påslag i inntektene sine. Det blir noko merkeleg når Arbeidarpartiet nærmast undrar seg over at likestilling og rekruttering går sakte – det kan jo sjå ut som om det faktisk er vilja politikk frå Arbeidarpartiet si side. Med det bakteppet vi no ser i Europa, skulle ein tru at landbruksministeren ville vera særs oppteken av å leggja betre til rette for produksjon av norsk kvalitetsmat som norsk landbruk kunne medverka endå meir til om han sytte for større optimisme og framtidstru. I innstillinga til St.meld. nr. 34 seier Arbeidarpartiet at dei har som mål å halda ved lag hovudtrekka i busetjingsmønsteret og likeverdige levekår over heile landet. Då kunne dei iallfall stå ved dei felles lovnadene frå Arbeidarpartiet og sentrum i samband med St.meld. nr. 19 for 1999-2000. I kommuneproposisjonen kjem det ein ny skrue. Då blir tilskotet til landbrukskontora i kommunane lagt om, noko som i høgaste grad inneber ein trussel mot den rettleiinga som òg skulle medverka til optimisme og framtidstru.
Om det er statsråden eller om det er Magnhild Meltveit Kleppa som bidrar til optimisme i norsk landbruk, får andre avgjøre. Men jeg syns ikke akkurat det var mye framtidstro i det siste innlegget. Jeg mener at vi nå systematisk jobber med viktige områder der vi ser muligheter for norsk landbruk – f.eks. verdiskapingsprogrammet og økologisk landbruk. På område etter område jobbes det nå systematisk med å styrke konkurransesituasjonen for norsk landbruk. Så får vi være uenige om det, men det er i hvert fall det som er utgangspunktet. Det som fikk meg til å ta ordet, var Jon Lilletun, som stilte så mange spørsmål i sin replikk til meg at jeg ikke fikk tid til å svare på alle. Jeg skal derfor gjøre det nå. Jeg har ikke sagt at det er bare de fem områdene som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, som skal gi inntekt – altså økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer, fornuftige kostnadstilpasninger og fokus på god utnytting av markedsmulighetene. Det skal være én bit av jobbingen, og det må landbruket ta tak i. I tillegg skal stat og jordbruksavtale bidra. Derfor er det også slik at årets jordbruksavtale bidrar til inntektsutviklingen med rundt ½ milliard kr – i form av økte målpriser på rundt 300 mill. kr, 40 mill. kr i budsjettøkning og omdisponeringer innenfor jordbruksavtalen for å gi inntektsvirkning, som til sammen utgjør ca. ½ milliard kr. Det har da staten satt inn. Så har man satt inn en momsreform fra 1. juli verd 6,5 milliarder kr. Og så peker man på en del andre muligheter. Summen av det bør kunne gi landbruket inntektsmuligheter neste år på linje med andre grupper. Hvis man skal ha som utgangspunkt at statens bidrag i de framtidige jordbruksforhandlingene skal overgå det som i sum ligger inne i forhold til jordbruket i år, tror jeg man gir landbruket svært urealistiske signaler. Jeg ser da på alt det som staten i år iverksetter overfor landbruket for å kunne gi inntektsmuligheter inn i fremtiden. Så vil jeg si i forhold til spørsmålet som både Kongshaug og Lilletun har tatt opp, at jeg tror det vil være helt feil å etablere et fast punkt. Det syns jeg også lå veldig klart i St.meld. nr. 19. Måten jordbruksoppgjørene er gjennomført på de siste årene, handler om å se inntektsutvikling over tid for å kunne danne seg best mulige bilder. Det å etablere faste punkt tror jeg vil være veldig feil. Når det gjelder FN-året, skal jeg ta tilbudet fra Lilletun om å gå nærmere inn i det, og så få komme tilbake til det. Om enhetspris vil jeg si at vi vil følge opp merknaden om å ta dette opp med Konkurransetilsynet. Det vil arbeids- og administrasjonsministeren gjøre umiddelbart.
Jeg vet at det ikke er måten å bli populær på å forlenge møtet, men jeg har lyst til å kommentere det at ministeren ble så indignert over kritikk når det gjelder satsing på økologisk landbruk. Da vil jeg si at det ikke bare er å pøse på med penger på det økologiske, for det er problemstillinger som dukker opp når man satser på økologisk landbruk som en nisjeproduksjon. Økologibegrepet er også diskutabelt i forhold til hva som er en bærekraftig utvikling. Blant annet får vi en kjempeproblemstilling i forhold til å lage to distribusjonslinjer i norsk landbruk. Det er viktig i den videre utforming av landbrukspolitikken å diskutere forholdet mellom distriktspolitikken og økologisering, eller om man skal velge økologisk landbruk som en nisje. Hvis en f.eks. ser på satsing på økologisk landbruk i Nord-Norge, får vi fort et kjempeproblem med distribusjon og transport. Allerede nå er det innenfor det konvensjonelle jordbruket ikke økonomisk grunnlag for å ha det desentraliserte fordelingssystemet som vi har. Jeg vil også si at et av de store økologiske spørsmålene innen norsk matproduksjon er hvordan beiteressursene i Norge blir brukt, der faktisk kanskje den viktigste landbrukspolitiske problemstillingen er hva vi gjør med vår rovdyrpolitikk, og den behandlingen som den saken vil få i neste periode, i 2003. Så man må ikke forenkle det økologiske begrepet til kun nisjeproduksjon. Den økologiske utfordringen går på hele matproduksjonen, og ambisjonen er jo at den skal bli mer bærekraftig.
Bare til den siste debatten: Jeg skjønner at statsråden ikke forstår det signalet som SV ønsker å gi, nemlig at SV ønsker å være statsrådens beste medspiller når det gjelder økologi. Spørsmålet som jeg stilte statsråden i stad, var om han mente at strategien med å ta ut merpris i markedet var en god strategi når man ønsket å utvikle det som statsråden sjøl sier er en del av framtida for norsk landbruk. Han svarte ikke på det. Isteden ble han ganske indignert fordi han faktisk hadde kommet med et bedre tilbud enn det det var mulig å få plass til i årets oppgjør, og det forstår jeg. Jeg oppfatter det som positivt at statsråden ønsker å gjøre noe med det. Men spørsmålet mitt pekte altså mer framover: Har man tenkt å fortsette denne strategien, som vi mener er kontraproduktiv i forhold til det målet man har? Ser man ikke at man i en overgangsperiode må ha en annen politikk for å nå fram? I tillegg til det er jeg veldig enig i mye av det representanten Karlstrøm sa, at her er man nødt til å tenke noe utover det som er en nisje, og man er nødt til å se på en plan for utnytting av utmarksbeite for å produsere økologisk mat. Der er det konfliktområder der gode miljøsaker står mot hverandre, altså en bærekraftig rovdyrforvaltning og en økologisk produksjon av mat. De konfliktene kommer vi nok ikke unna, selv om de er vanskelige og tunge for mange partier.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3831]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver, en av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Den inngåtte reindriftsavtalen for 2001-2002 har en ramme på 103 mill. kr. I tillegg avsettes en disposisjonsbevilgning på 3,5 mill. kr til dekning av kostnader vedrørende radioaktivitet. Innenfor rammen er det avsatt 7 mill. kr til et eget verdiskapingsprogram for reindriften over Reindriftens Utviklingsfond. Videre er det avsatt 12 mill. kr over Reindriftens Utviklingsfond til innløsning av driftsenheter og andre strukturtiltak i distrikter med behov for tiltak for tilpasning av antall driftsenheter og reintall. Avtalen tar hensyn til de største utfordringene som reindriftsnæringen står overfor. Jeg har merket meg at Sametinget uttaler bl.a. følgende: Sametinget er fornøyd med at avtalepartene kom fram til et omforent resultat under årets avtaleforhandlinger. Reindriftsavtalens ramme er økt fra 93 mill. kr til 103 mill. kr. Avtalens viktigste mål er å stimulere til størst mulig verdiskaping innenfor de gitte rammene, tilpasse antall driftsenheter til ressursgrunnlaget gjennom økonomiske virkemidler samt bidra til inntektsfordeling. Likeså uttaler Sametinget at det er fornøyd med at det utenom reindriftsavtalen er avsatt 20 mill. kr til engangsstøtte til krisetiltak i deler av Finnmark og Troms. Disse midlene ble vedtatt bevilget under Stortingets behandling av Innst. S. nr. 224 for 2000-2001 tidligere i vår. Flertallet i næringskomiteen er enig i at avtalens viktigste mål er å stimulere til størst mulig verdiskaping innenfor de gitte rammene, tilpasse antall driftsenheter til ressursgrunnlaget gjennom de økonomiske virkemidler som ble gitt, og bidra til inntektsøkning. Dette er viktig for å opprettholde de overordnede målsettingene om en økologisk, økonomisk og kulturell bærekraftig reindrift. Økologisk balanse er en forutsetning for næringens fremtid. En næring i økologisk ubalanse har ikke noen mulighet til å oppnå verken økonomisk eller kulturell bærekraft. Reindriften har svært lange tradisjoner i Norge. Det er den eneste næringen som er en ren samisk næring. Det er tatt et viktig grep i avtalen for å sikre en fremtidsrettet næring ved enigheten om å etablere et verdiskapingsprogram for reindriften. Dette mener vi i Arbeiderpartiet vil styrke inntektsgrunnlaget i næringen gjennom økt foredling og videreutvikling av produkter basert bl.a. på næringens kunnskap og kultur. Mulighetene er mange. Satsingen på kvinnerettede tiltak har avtalepartene blitt enige om skal videreføres gjennom øremerkede midler. Kvinners deltakelse i reindriften er viktig både kulturelt og sosialt og kan på sikt være en forutsetning for næringens videre drift. Selv om utfordringene er mange, må det finnes løsninger. Løsningene må finnes gjennom fortsatt samhandling og dialog mellom de berørte parter. Denne avtalen er et eksempel på en slik samhandling.
Årets reindriftsavtale er en god avtale. NRL har i hvert fall gitt uttrykk for at de er veldig fornøyd – jeg var der på landsmøtet nylig. Det nye i denne avtalen er verdiskapingsprogrammet, og det ønsker jeg hjertelig velkomment. Det skal bli veldig spennende å se fremover hva man kan få ut av dette programmet. Programmet skal ikke bare drive med verdiskaping rundt kjøtt, men også rundt skinn, horn og andre tradisjonelle råstoffer. Denne tilleggsnæringsstrategien skulle vi ha hatt i reindrifta for ti år siden, og jeg føler på mange måter at vi har tapt ti år – ti år som vi skulle brukt til tilleggsnæringer, har vi tapt med omstillingsprogrammet. Vi har brukt mange penger på tiltak som jeg tror vi i ettertid kanskje vil sette spørsmålstegn ved. Jeg tror også det er viktig i dette arbeidet at man går inn i prosjekter – utviklingsprosjekter, kompetanseprosjekter – på sidanivå. Det er mange som har erfart at når de setter i gang med turismeprosjekt eller andre prosjekt som bryter litt med tradisjonen, kan de andre i sidaen reagere negativt på ulike måter. Så det å sette i gang utviklingsprogram på sidanivå eller reinbeitedistriktsnivå tror jeg er en riktig måte å gjøre det på. I reinbeitedistriktene har de jo også fått i oppdrag å sette et øvre tak på reintallet. Jeg tror at man i arbeidet med å finne fram til den optimale måten å bruke beiteressursene på, også kan gå i gang med å få til gode samarbeidsprogram innenfor sidaen eller reinbeitedistriktene. Vi bør også være litt forsiktige med å ta ut for mye arbeidskraft i reindriften, fordi en rekke arbeidsoperasjoner i denne næringen krever ganske mye manuelt arbeid, dvs. ganske mye arbeidskraft. Flere driftsenheter har faktisk opplevd at de får problemer med arbeidsoperasjoner fordi de er blitt for alene. Man kunne også godt prioritert de tilleggsnæringsmidlene som finnes, til de distriktene der man er blitt enige om det øvre reintallet, dvs. at man prioriterer de reindriftsdistriktene der gjennomsnittet er veldig lavt. Jeg tror også man skal være litt dristig og litt offensiv når det gjelder å finne fram til nye ordninger innenfor det regelverket som nå skal utformes for merkeordninger for mat, og legge til rette for at også fjellslaktet rein kan omsettes på et lokalt marked eller som nisjeprodukt. Vi som bor i Finnmark, vet at dette omsettes ganske direkte til forbruker, og vi finnmarkinger kjøper helst slikt som vi kan få kjøpt direkte fra produsent. Så her ligger det en kvalitetsvurdering fra forbrukerne, men i den ordningen som gjelder i dag, er ikke denne omsetningen godkjent. Vi ønsker altså at man her skal være litt offensive for å få dette inn i lovlige former. Jeg vil til slutt ta opp dette med bruken av arbeidskraft i forbindelse med flytting om våren. Når man skal utforme virkemidlene videre, tror jeg det er viktig at man går bevisst inn og støtter arbeidsoperasjoner som er veldig arbeidskrevende, slik at man skal kunne klare å beholde en del miljøvennlige tradisjoner. Og det med flytting til kysten som beitevandring – det å bruke den tiden det tar, tre-fire uker, å flytte sammen med familien – er en tradisjon man skal ta vare på og hegne om. Jeg tror faktisk at det å ta seg av simlene som skal kalve, på en god måte, er en forutsetning for at denne næringen fortsatt skal være dyrevennlig. Jeg støtter årets reindriftsavtale. Den er god, og det skal bli spennende å følge opp resultatene. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre.
Randi Karlstrøm har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Hvis vi går gjennom årets avtale og studerer den nøye, er det bare én pil som peker oppover, og det er det statlige bidraget til reindriftsnæringen. De andre faktorene som kan måles i tall, viser en utvikling som ikke er forutsagt. Og jeg tror at vi etter å ha tatt noen runder om norsk reindriftspolitikk, bør gjøre opp den form for status at vi litt forsiktig kan si at den mer eller mindre har spilt fallitt. Og den bør i hvert fall ikke fortsette med det som utgangspunkt at vi skal plusse på det statlige bidraget med 20–30 pst. pr. år. Det er faktisk tilfellet i enda større grad i år enn det var i fjor. Når det skjer samtidig med at vi ser at næringen får utdelt vederlag for arbeid og egenkapital som faller med et like stort prosenttall som det statlige bidrag går opp, går det ikke i hop. Vi ser også at utviklingen med hensyn til tap av slaktevekt går den gale veien – spesielt i Vest-Finnmark. Alle de fagre målsettinger som er flagget fra denne forsamlingen på vegne av næringen, går ikke som forventet og som besluttet. Vi ser at reintallet i Finnmark mer eller mindre er halvert på ti–tolv år. Selv om tallet er blitt halvert, er ikke beiteforholdene blitt det spor bedre, snarere tvert imot. Vi får i større og større grad nedslitte vinterbeiteområder, og vi ser at årskalvene i altfor stor grad dør av sult eller utmattelse. Begrep som tragedier er i mange sammenhenger ikke for sterkt å bruke om dette. Jeg ønsker ikke å kritisere noen i noen spesiell grad med min innledning til denne debatten, men da jeg registrerte at avtalepartene – altså staten og NRL – i fjor ikke maktet å bli enige om et øvre reintall, syntes jeg det var beklagelig. Enda mer beklagelig er det at partene for denne avtalen har valgt å ta ut det punkt i avtalen som har berørt det å skulle fastsette et øvre reintall. Det er svært beklagelig. For det er der vi er nødt til å begynne. Skal man få en bærekraft i utviklingen med harmoni mellom antall dyr og beitegrunnlag, må noen ta dette spørsmålet langt mer alvorlig enn man har mannet seg opp til å gjøre hittil. Da Stortinget i fjor besluttet å be Regjeringen om, i samarbeid med reindriftsutøverne, å fastsette et øvre reintall for hvert distrikt, må det i dag være grunn til å stille spørsmålet: Hva er gjort? Hva ble resultatet, og hvor ser vi oppfølgingen? Samtidig anmodet Stortinget også i fjor i forbindelse med fjorårets reindriftsavtale å be Regjeringen om å gå gjennom Reindriftsforvaltningen, den offentlige forvaltning, både sentralt og lokalt. Spørsmålet her som jeg håper statsråden kan svare på, hvis han skal ha ordet i debatten, er: Hva er gjort? Hva ble resultatet? Mitt poeng er at dagens reindriftspolitikk i regi av staten går for full maskin i gal retning. Slik kan vi ikke verken økonomisk, økologisk eller miljømessig fortsette, for det bærer bare i en retning som ingen av oss til syvende og sist ønsker.
Fremskrittspartiet er grunnleggende uenig i den reindriftspolitikk som føres i dag. Tilskudds- og reguleringsordninger har virket mot sin hensikt, fordi de skaper flere problemer enn de løser. Det var midt på 1970-tallet politikerne fant ut at reindrift skulle være et statlig støtteområde, og det ble etablert en ordning med reindriftsavtale. I denne perioden gikk mange ungdommer inn i reindriften, hadde forventninger og satset stort. Men de negative resultatene viste seg snart. Støtteordningene bidrog til et betydelig større antall yrkesutøvere enn næringsgrunnlaget tilsa, med for mange rein og nedbeitet natur. Resultatet ble både økonomiske og miljømessige problemer. Reinkjøttet hadde faktisk dobbelt så høy verdi før reindriftsavtalen kom i 1976. Storsamfunnet økte sine utbetalinger, og prisene gikk ned. Eller sagt på en annen måte: Vi har et skoleeksempel på hvordan planøkonomi fungerer. Først bestemmer Stortinget at reindriften skal stimuleres med økte statssubsidier. I neste omgang viser det seg at subsidiene ikke virker på grunn av at det blir for mange rein i forhold til beitegrunnlaget. Først bygges det opp støtte- og reguleringsordninger som ikke fungerer, og i neste omgang må delvis de samme politikere støtte opp om nye tiltak for nedtrapping, som et forsøk på å bøte på de problemene de selv er med på å skape. Vi har fått et system der stort sett ingen er fornøyd, verken reindriftssamene, hvor en god del sliter med økonomien, eller skattebetalerne som hele tiden må betale regningen for politiske eksperimenter. En annen konsekvens er miljøproblemene. Forskere, bl.a. ved Norges geologiske undersøkelse, har fastslått at reindriften er en større trussel mot vegetasjonen i nordområdene enn utslippene fra Nikel. Nedbeiting forårsaket av rein har skadet mer enn 70 pst. av økosystemet i større eller mindre grad på Finnmarksvidda. Mye av skadene vil være irreversible i et tidsperspektiv på flere tiår. Erosjonsprosessene som er begynt på grunn av overbeiting, kan ende med ørken på Finnmarksvidda. Norske, russiske og finske forskere har arbeidet i fellesskap med undersøkelser her. Satellittbilder fra de siste 25 år viser helt tydelig at stadig større områder er ødelagt. Når reinflokken spiser opp eller tråkker ned vegetasjonen over store områder, kan regn og vind deretter vaske vekk jordsmonnet og ny vegetasjon får ikke feste. Fremskrittspartiet mener derfor det haster med å endre reindriftspolitikken. Hvis ikke reintallet tilpasses beitegrunnlaget, kan fortsatt overbeiting ende med ørken på Finnmarksvidda. Det er ikke Finnmark tjent med, og det har Fremskrittspartiet advart mot gang på gang. Vi har hele tiden forfektet at en overgang til et markedsbasert system vil stimulere til en nødvendig flokkreduksjon i forhold til de tilgjengelige beiteressursene. Vi oppnår en slanking av næringen, samtidig som de gjenværende arbeidsplasser blir sikrere og mindre avhengig av offentlig støtte. Reduserer vi det offentlige ansvar og konsentrerer oss om en fornuftig ressursforvaltning, vil reindriftsnæringen ha positive utviklingsmuligheter for dem som fortsetter i yrket. Nå må storsamfunnet velge, enten det statssubsidierte, men miljøødeleggende kaos eller det frie marked med færre aktører, men hvor beiteressursene høstes på en bærekraftig måte. I fremtiden vil det være uholdbart for næringsutøverne i reindriften å være totalt avhengig av en uforutsigbar politisk vilje til å fortsette subsidieringen. Kun gjennom tilnærmet lik behandling med andre bransjer og næringer vil man finne frem til lønnsomme produksjoner. Det vil være det eneste varige og troverdige grunnlag for bosetting. Hvis man virkelig ønsker å tilby en nasjonal minoritet gode muligheter og fremtidshåp for sin ungdom, er dette veien å gå. På denne måten kan vi få en utvikling bort fra et ensidig næringsreservat og mot større variasjon i arbeidstilbud og muligheter som særlig unge mennesker krever for ikke å forlate distriktene. Dette gjelder uansett språk og kulturell bakgrunn. Fremskrittspartiet vil motsette seg de foreslåtte bevilgningene på kap. 1151 som følge av reindriftsavtalen.
Det er en primær målsetting i reindriftspolitikken å legge til rette for en reindrift som er økologisk, økonomisk og kulturelt bærekraftig, og dyrevernmessig forsvarlig. Det er en kjensgjerning at de utfordringer næringen og forvaltningen står overfor, er mange og omfattende. Jeg er derfor glad for at næringskomiteens flertall slutter seg til Regjeringens politikk, slik den kommer til uttrykk i proposisjonen om reindriftsavtalen for 2001-2002. Reindriftens ressursgrunnlag er truet av flere årsaker. En vesentlig økning av rovdyrtapene med påfølgende produksjonssvikt og problemstillinger knyttet til arealinngrep går igjen i de fleste reinbeiteområdene. Men det er også betydelige regionale forskjeller. I Finnmark har mangelen på klare rammebetingelser med hensyn til reintall og beiteområder resultert i en kritisk ressurssituasjon, særlig i Vest-Finnmark. Hovedutfordringen blir derfor å få rammebetingelsene på plass. Komiteens medlemmer fra Høyre mener reintallsreguleringen for ettertiden må bli en sentral del av reindriftsavtalen. Til det vil jeg minne om at det er nettopp det som har vært prøvd i de siste 10–15 årene, og da uten å lykkes. Reintallsreguleringen med hjemmel i reindriftsloven ble derfor trukket ut av fjorårets avtale. Reindriftsforvaltningen har nå lagt fram grunnlagsmaterialet slik at Reindriftsstyret kan fastsette øvre reintall for distriktene i Finnmark. Områdestyrene vil da kunne følge dette opp ved å fastsette øvre reintall pr. driftsenhet der reineierne ikke selv blir enige om fordelingen av distriktets reintall. Så litt om selve avtalen. Avtalen har fått en økt ramme fra 83 til 103 mill. kr. Avtalens viktigste mål er å stimulere til størst mulig verdiskaping i næringen innenfor gitte rammer, tilpasse antallet driftsenheter til ressursgrunnlaget og bidra til inntektsfordeling. I avtalen er det tatt et viktig grep for å sikre en framtidsrettet reindriftsnæring ved at det er enighet om å etablere et verdiskapingsprogram for reindriften. I årets avtale har programmet fått en økonomisk ramme på 7 mill. kr. I utarbeidelsen av grunnlaget for dette programmet har flere aktører gitt innspill, både forskere, forvaltning og næring. Jeg har tro på at dette programmet på sikt vil styrke reindriftsnæringen gjennom at det vil utløse kreativitet og entreprenørskap, og i løpet av noen tid skape nye arbeidsplasser. En viktig utfordring er etter min oppfatning å bruke næringens kultur, særpreg og tradisjon i en næringsmessig sammenheng med det formål å sikre næringen høyere verdiskaping knyttet til produksjon. Gjennomsnittlig reintall pr. driftsenhet er lavt i enkelte deler av de nordligste reinbeiteområdene. Dette gjelder også deler av de områdene som har et for høyt reintall i forhold til beiteressursene. Den nødvendige reduksjon av reintallet i disse områdene kan ikke skje samtidig som det økonomiske grunnlaget for alle eksisterende driftsenheter opprettholdes. Ordningen med innløsning av driftsenheter og andre strukturtiltak i distrikter med behov for tiltak for tilpasning av antall driftsenheter og reintall, er derfor styrket vesentlig i avtalen med en økning på 8 mill. kr til 12 mill. kr. Ved siden av verdiskapingsprogrammet og innløsning av driftsenheter er økningen i avtalens ramme lagt på to områder. De direkte inntektsgivende tilskudd er tilpasset slik at en større andel av reindriftsutøverne skal komme inn under avtalens virkemidler. Dessuten er det lagt inn 1 mill. kr til videreføring av kvinnerettede tiltak i reindriften. Med dette mener jeg at årets reindriftsavtale følger opp målene for reindriftspolitikken på en god måte, og jeg er glad for at komiteens flertall støtter opp om det.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3833]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3833]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3833]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3833]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3834]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3834]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3834]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3834]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver og en av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Da fikk jeg gleden av å starte sluttspurten i dag. Reiselivsnæringen har stor betydning i Norge, og denne næringen er blant de største næringer i en rekke land. Norsk reiseliv nådde en topp i 1998, og alle trodde at stigningen for næringen ville fortsette. Slik har det ikke blitt, og det er først og fremst utlendingene som svikter den norske turistnæringen. Innenlandsmarkedet har imidlertid bidratt i positiv retning. Med en opphetet norsk økonomi, med press på priser og lønninger som vi får meldinger om i disse dager, kan inflasjonen i Norge bli høyere enn i land vi konkurrerer med. Det er et faktum at Norge ikke er og ikke har vært et reisemål som tiltrekker seg reisende fordi det er lave priser. Faren for at prisforskjellen øker, er altså til stede. Ifølge forslaget til vedtak i denne saken blir Regjeringen bedt om å legge fram en femårig opptrappingsplan for satsing på merkevarebygging av Norge som reisemål. Dette blir støttet av en enstemmig komite. Når flertallet imidlertid finner begrunnelse for dette med at regjeringen Stoltenberg gjentatte ganger har foretatt nedskjæringer på bevilgningene, må en kunne si at det tas vel hardt i. En bør huske på at Stoltenberg-regjeringen har lagt fram ett forslag til statsbudsjett. Ser en litt tilbake i sentrumsregjeringens tid, gikk bevilgningene til internasjonal markedsføring ned med 6 mill. kr fra 1998 til 1999, fra 88 mill. kr og ned til 82 mill. kr, en nedgang på nær 7 pst. Så det er vel best at vi alle feier for vår egen dør i denne saken. Det positive må jo være at uansett hvem som sitter i regjering, og uansett hvor mange regjeringer vi får de neste fem år, er det enstemmighet om å få til en mer langsiktig satsing enn det historien viser, slik jeg nå har beskrevet. Næringskomiteen besøkte Tyskland under verdensutstillingen Expo 2000 og hadde faglig innspill om reiseliv både i Hamburg og Hannover. Der kom det fram at næringen ønsket seg langsiktighet i satsingen på markedsføring. Samtidig var det uro for at vi kunne bli for dyre, selv om dyre produkter var mulige å selge hvis produktet var godt nok. Dette må være et viktig signal til næringen selv, produkt og service må ha en høy kvalitet. Det vil gjøre vondt verre om det reklameres for et produkt som ikke holder det reklamen sier. Det bør derfor også satses på en nasjonal innsats for å forbedre de norske reiselivsproduktene. I Irland er det strenge krav til å få en nasjonal godkjennelse som et anbefalt reisemål eller besøkssted, og har en fått denne godkjenningen, blir stedet kontrollert med jevne mellomrom. Det blir da et kvalitetsstempel å kunne få bruke det irske nasjonalsymbolet, den trebladede hvitkløveren, eller, som blomsten heter i Irland, shamrock. Shamrock-en har blitt et meget kjent kvalitetssymbol for de reisende i Irland. Det kan i denne forbindelse være på sin plass å nevne at ved behandlingen av St.meld. nr. 15 for 1999-2000, Lønnsomme og konkurransedyktige reiselivsnæringer, understreket et flertall i komiteen at det var et behov for å finne fram til modeller for slagkraftig finansiering av fellesgoder. En ordning med en «turistskatt» skulle utredes. Forutsetningen var at dette skulle forvaltes og finansieres av næringen selv. Dette kan på en måte sammenlignes med ulike måter å få penger til forskning på, slik næringskomiteen har behandlet tiltak for landbruk og fisk tidligere. Hvis en la det an på samme måten, ved at en liten del av omsetningen gikk til et slikt utviklingsfond for næringen, ville 1 promille av total omsetning bety 50 mill. kr. Dette må i så fall næringen selv bestemme seg for, uten at staten verken skal ta inn eller forvalte en slik eventuell «turistskatt». Til slutt kan det bemerkes at når vi diskuterer reiselivet, blir det naturlig nok mest snakk om personer, utenlandske eller norske, som er på reise, og som benytter seg av reiselivsproduktene over det ganske land. Mindre oppmerksomhet blir viet de positive virkningene denne næringen har for mange lokalsamfunn. Turistanleggene er i høy grad også til nytte for den lokale befolkningen, både som et besøks- og servicested og i form av lokale arbeidsplasser. Mange steder er turistbedriftene lokale motorer i mer enn utviklingen av reiselivet.
Reiselivsnæringen finner vi overalt i vårt land, og reiselivsnæringen betyr faktisk ganske mye for distriktene. Reiselivsmeldingen tok opp hovedproblemet til alle de bransjene og alle de aktivitetene som er tilknyttet denne næringen, nemlig lønnsomheten. Og et av de viktigste virkemidlene for å øke lønnsomheten i denne næringen er å gjøre den mer profesjonell og mer planmessig på markedsføring. I meldingen sa man veldig klart at vi må ha mer penger som skaper mer nytte, og vi må gjøre markedsføringen av Norge mer planmessig – kort sagt: Vi må ville noe med reiselivet i Norge, og vi må satse. Om vi sammenligner oss internasjonalt, bruker Norge lite penger på markedsføring, så for å skaffe oss en profil ute i det internasjonale markedet og for å lage et positivt image, må vi satse. Vi må gjøre det planmessig, og vi må skape nytte i de bedriftene som skal øke sin lønnsomhet. Derfor er jeg veldig glad for at en enstemmig komite går inn for at vi nå skal få en femårig plan i forbindelse med budsjettet for 2002.
Etter den veldig positive behandlingen vi hadde for et par år siden av reiselivsmeldingen, var det en nokså samstemt komite og et samstemt storting som var enig om målsettingen. Vi kom nærmest bokstavelig talt godt ut fra hoppet. Men så har oppfølgingen av reiselivsmeldingen gått mer eller mindre i glemmeboken, og det er antakelig i dag relativt uinteressant om det er Bondevik-regjeringen eller Stoltenberg-regjeringen som har sviktet i oppfølgingen. Det er bare å konstatere at vi ikke har fulgt opp det som var hovedkonklusjonen, å satse på internasjonal merkevarebygging av Norge som turistmål og konsept. Dette er en næring som utvikler seg helt annerledes i Norge enn hva vi ser i våre naboland i Europa og i det internasjonale reiselivsmarked for øvrig. Der ser vi en vekstøkning på 5–10 pst. i land det er naturlig å sammenlikne seg med, mens faktorene innenlands dessverre først og fremst har minusvarianter som fortegn. Sårbar er reiselivsnæringen spesielt i Distrikts-Norge. Den har en verdiskaping som er betydelig, like stor som primærnæringene til sammen, og en langt større sysselsetting. Det er en næring som sysselsetter først og fremst kvinner, men som dog preges av relativt lav lønnsomhet i snitt. Derfor er jeg glad for at forslagsstillerne, Sponheim og min komitekollega Kongshaug, nå faktisk har fått flertall for sitt forslag. Det er ikke et forslag som vedlegges protokollen, men et forslag som forplikter Regjeringen til å foreslå oppfølging i kommende budsjett. Det er det all grunn til å trekke frem. Sagt i en bisetning tror jeg at man ikke skal konsentrere seg så veldig mye om å følge opp begrepet «turistskatt». Jeg er ganske sikker på at hvis vi lykkes med merkevarebygging, og hvis vi lykkes med å få vekst og utvikling innenfor reiselivet, få besøk fra utlandet, så vil turistene likevel i rikelig monn få anledning til å stifte tilstrekkelig bekjentskap med det norske skatte- og avgiftsnivået.
Den positive trend vi hadde i første halvdel av 1990-tallet for reiselivet, er byttet ut med stagnasjon eller langt lavere vekst. Dette er bekymringsfullt, særlig i distriktene, hvor mange reiselivsbedrifter sliter med lav lønnsomhet. Reiselivsnæringen har stor betydning for norsk økonomi og sysselsetting med en betydelig inntjening av valuta gjennom utlendingers kjøp av reiselivstjenester i Norge. Det er en betydelig næring med et stort vekstpotensial. Derfor ønsker Fremskrittspartiet et langt høyere nivå på bevilgninger til markedsføring av Norge som turistmål for å bøte på dette. Vi har prioritert økte bevilgninger på dette området i mange år fordi vi mener det er en av de aller viktigste brikkene som må på plass for å lykkes. Ved statsbudsjettet for inneværende år foreslo vi en økning på 20 mill. kr til internasjonal markedsføring av Norge som turistmål. Videre ble dette området tilgodesett i vårt utenlandsbudsjett med 200 mill. kr til turistreklame i utlandet for budsjetterminen 2001. Selnes-utvalgets rapport gir nøyaktig det samme råd: En styrket internasjonal profilering og markedsføring vil bidra til å bedre lønnsomheten i bransjen bl.a. gjennom høyere betalingsvillighet og bedre kanalisering av trafikk til mindre attraktive årstider. Fremskrittspartiet tror den internasjonale markedsføringen i fremtiden i større grad vil påvirke turisten direkte gjennom merkebygging og informasjon og i mindre grad påvirke turisten gjennom mellomleddene. Den internasjonale markedsføringen har ikke vært tilstrekkelig målrettet mot bygging av merkevare. Profileringsfremstøt og tyngre merkevarebygging har ikke vært gjort tilstrekkelig. Internasjonal markedsføring av reisemål krever imidlertid en intensiv og langsiktig relasjonsbygging både mot reiselivsbransje og forbruker. Det er og vil være en tøff kamp om markedsandelene i en av verdens største næringer, og manglende satsing vil bety at Norge sakker akterut i en stadig tiltagende internasjonal konkurranse. Det har heller ikke vært lett for bransjen med de mer eller mindre tilfeldige kutt i bevilgningene den har opplevd, og begrunnelsen for det. Bransjens investeringslyst kan også begrenses fordi myndighetenes mangel på stabilitet og forutsigbarhet skaper stor usikkerhet. Det skjer mens en del andre land i stadig større grad ser på markedsføring som en langsiktig prosess. Når man f.eks. i Danmark gir trygghet gjennom treårige budsjetter, går Norge den motsatte veien. Aggressiv og ressursrik innsats for høyt profilerte turistland gir positive resultater, mens norsk reiselivsinnsats drukner av mangel på ressurser. Dette er trist, og etter vår oppfatning er det også helt unødvendig. Jeg vil gi honnør til Venstre, som har reist denne saken. Det er også gledelig at hele komiteen samles bak et forslag om at Regjeringen skal legge frem en femårig opptrappingsplan for satsing på merkevarebygging av Norge som reisemål senest sammen med forslag til statsbudsjett for neste år. Det vil være positive signaler til bransjen som kan gi optimisme i en vanskelig tid. Vi må heller ikke glemme at det allerede er investert betydelige beløp av næringen her hjemme. Det foreligger et stort og uutnyttet potensial som kan realiseres gjennom tyngre og mer målrettet markedsføring.
Forslaget som vedtas her i dag om en femårig opptrappingsplan for merkevarebygging av Norge som reisemål, på bakgrunn av Venstres Dokument nr. 8-forslag, er et politisk gjennombrudd for en av Norges viktigste, men kanskje minst påaktede næringer. Norsk næringspolitikk har tradisjonelt handlet om å ivareta interessene til de store aktørene, de med sterke organisasjoner og politiske krefter i ryggen. Dem er det ikke så fryktelig mange av i reiselivet, særlig ikke i distriktene. Reiselivet er en typisk småbedriftsnæring og derfor en næring som lett blir oversett innenfor en tradisjonell industripolitikk, selv om den sysselsetter over 150 000 mennesker i Norge. Dette var bakgrunnen for at sentrumsregjeringen og tidligere næringsminister Lars Sponheim tok initiativ til en egen stortingsmelding om reiselivsnæringen. Reiselivsnæringen dokumenterte at økt lønnsomhet og større konkurransekraft er helt nødvendig for at reiselivsnæringen skal lykkes i årene framover. Bedrifter som ikke klarer å oppnå økt lønnsomhet, vil bukke under fordi de ikke klarer å tiltrekke seg arbeidskraft eller investeringer. En hovedstrategi i denne meldingen for å øke lønnsomheten var å trappe opp satsingen på å profilere Norge som reisemål og merkevare i utlandet. Dette fikk tilslutning i Stortinget, men sittende regjeringer har ikke fulgt opp. Både i revidert budsjett for 2000 og i budsjettforslaget for 2001 foreslår Regjeringen å redusere bevilgningene til Norges-profilering. Sammen med forslag om å legge moms på reiselivet og innføre 1,5 pst. ekstra arbeidsgiveravgift ble dette skritt i helt gal retning. Heldigvis ble alle disse forslagene avvist av Stortinget. Men å hindre skadelige forslag er selvsagt ikke godt nok dersom reiselivsbedrifter som sliter med små lønnsomhetsmarginer og svikt i turiststrømmen, skal få tilbake framtidstroen. Det er i lengden uholdbart at Stortinget ved hver korsvei må gripe inn for å hindre innføring av forverrede rammevilkår for norsk reiseliv, mens alle våre viktigste konkurrentland ruster opp sin markedsføringsinnsats. Derfor må norsk reiseliv sikres garantier om en langsiktig og forutsigbar satsing på Norge som turistmål, i tråd med strategien i reiselivsmeldingen. Flertallet, alle unntatt Arbeiderpartiet, sier i denne innstillingen at målet på kort sikt må være å nå et nivå på internasjonal markedsføring som minst er på høyde med en satsing som våre naboland gjennomfører. Det er Venstre meget godt fornøyd med, og det er et helt nødvendig tiltak for å sikre framtiden til store deler av den norske reiselivsnæringen. Jeg går ut fra at Regjeringen retter seg etter det enstemmige forslaget fra komiteen om at en femårig opptrappingsplan skal legges fram senest sammen med statsbudsjettet for 2002, og at statsråden vil bekrefte det i sitt innlegg. Så litt til spørsmålet om turistskatt. Venstre ser det slik at dersom næringen selv er villig til å bidra med betydelig økte midler til felles merkevarebygging, f.eks. gjennom en turistskatt, må staten forplikte seg til å motsvare dette med minst like stor opptrapping av det offentlige bidraget. Jeg vil understreke at det for Venstre er uaktuelt å påtvinge reiselivet en eventuell turistskatt. Dette initiativet må eventuelt komme fra næringen selv, og dersom det kommer, skal Venstre være klar til å følge det opp med betydelige statlige midler i et felles spleiselag. Til slutt: Det er gledelig at en enstemmig komite står bak komiteens tilråding. Det burde gi forventninger og forutsigbarhet for norsk reiseliv og optimisme for næringsutøverne. I denne sene kveldstund er dette en stor seier for en næring med et stort potensial – norsk reiselivsnæring.
I den senere tid har det versert en engasjert diskusjon rundt Norges Turistråds strategiske satsing for å etablere Norges posisjon som «merkevare» i utvalgte segmenter i reiselivsmarkedet. Etter min mening er det av stor betydning at en så viktig profilering blir drøftet grundig innen reiselivsnæringen før det tas standpunkt til hvordan en eventuell femårig opptrappingsplan skal utformes. De kostnadsmessige sidene av den må også utredes grundig. Jeg har tro på en fortsatt sterk satsing på merkevarebygging og at det vil kunne få stor betydning for reiselivsnæringen. Det handler om synliggjøring av Norge både nasjonalt og internasjonalt. Det er en nær sammenheng mellom merkevarebygging og den reiselivsportalen som Turistrådet bygger opp. Merkevarebyggingen skal skape oppmerksomhet og interesse for Norge i prioriterte markeder, mens visitnorway.com skal gi produktinformasjon og gjøre bestillingsklare produkter tilgjengelig på en lettfattet og effektiv måte. Dette vil gi en mer direkte markedsføring mot forbruker. Som et ledd i dette har Turistrådet etablert et nært samarbeid med reiselivsnæringen i alle deler av landet, samtidig som det er etablert et eget merkevareforum med deltagelse fra 20 sentrale reiselivsorganisasjoner og bedrifter. Disse dekker geografisk viktige reiselivsregioner. Merkevarebygging er først og fremst et ansvar for næringen. Reiselivsnæringen har som andre næringer et selvstendig ansvar for markedsføring av egne produkter. Den enkelte reiselivsbedrift må være seg sitt ansvar bevisst, og bidra med gode produkter tilpasset turistenes stadig økende behov for opplevelser, service og tilgjengelighet. Næringen må også bidra med økonomiske midler til den felles internasjonale markedsføringen av Norge. Selnes-utvalget antydet i sin rapport hva en plan for merkevarebygging vil kunne koste. Det heter der at det samlede statlige tilskuddet til den internasjonale markedsføringen burde økes til 300 mill. kr i løpet av tre år, og deretter holdes forutsigbar på dette nivået for en periode på tre–fem år. Det sier seg selv at en så omfattende plan vil måtte kreve et grundig forarbeid både i Turistrådet og i næringen før det eventuelt kan fattes noe vedtak om gjennomføring. Av bevilgningen til Turistrådet for inneværende år er det satt av 16,5 mill. kr i direkte støtte til merkevarebygging. Til andre aktiviteter er det satt av 70 mill. kr. Det er altså allerede en betydelig aktivitet fra myndighetenes side på dette området. Regjeringen vil med basis i det Stortinget i dag vedtar, be Turistrådet starte opp en dialog med næringen med sikte på at de foreliggende planene kan bli ytterligere konkretisert hva angår profilering, næringsmedvirkning og finansiering. Denne prosessen vil måtte gå utover i 2001. Målet må være at arbeidet kan avsluttes slik at en kan komme tilbake til Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet for 2002. Det er imidlertid av stor betydning at en gir seg så god tid at en får med seg hovedtyngden av næringen i en eventuell satsing, slik at den får den nødvendige forankringen. Komiteen har også berørt spørsmålet om innføring av «turistskatt». For å utrede alternative modeller for en mulig «turistskatt» har Nærings- og handelsdepartementet, Reiselivsbedriftenes Landsforening og Landsdelsutvalget for Nord-Norge og Nord-Trøndelag samarbeidet om et mandat for en utredning som nå er sendt ut til relevante utredningsmiljøer. Hensikten er å finne fram til modeller som gir slagkraftig finansiering av fellesgoder. Stortinget fremhevet ved behandlingen av stortingsmeldingen at en finansieringsordning må omfatte noe mer enn kun finansiering av felles markedsføring, og at initiativet for en slik finansiering må komme fra næringen selv. En slik ordning kan dekke finansiering til reiselivets infrastruktur i sin helhet, som bl.a. kan innebære felles markedsføring både internt i Norge og mot utlandet, turistinformasjon, merking av severdigheter, veier, turiststeder og andre fellesgoder. Konklusjonen fra den planlagte utredningen vil foreligge i løpet av 2001, og vil deretter være gjenstand for drøftinger og vurderinger både i Regjeringen og i reiselivsnæringens bransjeorganisasjoner før endelig beslutning fattes.
Stortingets næringskomite forutsatte i Budsjett-innst. S. nr. 8 for 2000–2001 at reiselivsmeldingens strategi for økt satsing på Norges-profilering skulle følges opp i de kommende budsjettår. Det var sagt at nasjonal samordning og langsiktig satsing på Norge som turistmål var helt nødvendige tiltak for å sikre fremtiden for denne næringen. Derfor kom Dokument nr. 8-forslaget fra Venstres representanter om en femårig opptrappingsplan på et veldig riktig tidspunkt. Det må sies at det var fortjenstfullt av disse representantene at de tok opp denne saken som har fått så bred støtte. Det har vært all grunn til å være bekymret over den utviklingen vi har sett tendenser til innen norsk reiseliv i den senere tid. Når reiselivsnæringen opplever en langt lavere vekst enn utviklingen i land det er naturlig å sammenligne oss med, da blir det nødvendig med en strammere oppfølging av reiselivsmeldingen. I tillegg til det høye norske kostnads- og avgiftsnivået skyldes den lave veksten i næringen manglende internasjonal markedsføring. Det er derfor viktig at merkebygging av Norge som reisemål følges opp av Regjeringen, slik at behovet for økt profilering og merkebygging av norske reiselivsprodukter blir fulgt opp, slik også statsråden bekreftet i sitt innlegg. Jeg tror heller ikke at en eventuell innføring av en ny «turistskatt» vil være et egnet bidrag til å løse de utfordringer man står overfor i reiselivsnæringen. Jeg tror i likhet med Høyre og Fremskrittspartiet at den offentlige innsatsen må konsentreres om det man omtaler som «reiselivets infrastruktur», med tiltak som felles markedsføring, informasjon, merking av turiststeder og en del fellestiltak som kan tjene næringen og føre til bedre rammevilkår. Det var også dette poenget statsråden var innom.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
No er det ikkje sikkert at eg skal bruka tre minutt. Det er kanskje på grunn av at det er så seint på kvelden at minnet er litt svakt. Det var nemleg slik at i samband med budsjettbehandlinga for 1999 var det Arbeidarpartiet sin næringsfraksjon ved Kjell Opseth som sette fram forslag om at det skulle lagast ei eiga reiselivsmelding, og det slutta seinare alle partia i komiteen seg til. Eg vil òg minna om at reiselivsmeldinga vart behandla i juni i fjor. Det er derfor ikkje grunn til å avskriva Regjeringa sin vilje til å følgja opp vedtaket i meldinga. Som sagt er det kort tid sidan meldinga vart behandla og vedtaka låg føre. Men eg synest det er positivt at Stortinget er utålmodig på vegner av reiselivsnæringa. Det har reiselivsnæringa grunn til å sjå lyst på. Så med dei orda vil eg berre håpa at klårleiken i saka er noko betre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 17.[[Votering, se side 3834]]
Da er vi klare for votering. Dette er en votering som krever atskillig konsentrasjon, men vi får håpe at vi med felles innsats får fram de riktige resultater.
Under debatten er det satt fram i alt 54 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Lars Rise på vegne av Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Senterpartiet forslagene nr. 2–11 og nr. 51, fra Grethe Fossli på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 12, fra Lars Rise på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet forslagene nr. 13–16, fra Hans J. Røsjorde på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet forslagene nr. 17–29, fra Lars Rise på vegne av Kristelig Folkeparti og Senterpartiet forslagene nr. 30, 31 og 52, fra Ingvald Godal på vegne av Høyre forslagene nr. 32–37, fra Hans J. Røsjorde på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 38–40, fra Vidar Kleppe på vegne av Terje Knudsen, Jørn L. Stang og seg selv forslag nr. 41, fra Inger Stolt-Nielsen på vegne av Steinar Bastesen og seg selv forslagene nr. 42–46, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 47–49, fra Jørn L. Stang på vegne av Vidar Kleppe, Terje Knudsen og seg selv forslag nr. 50, fra Tore Nordseth på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 53, fra Lars Rise på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 54, fra Hans J. Røsjorde på vegne av komiteen. Forslagene nr. 1–37 er inntatt på sidene 62 – 64 i innstillingen, mens de øvrige er omdelt i salen. Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 32, fra Fremskrittspartiet, foreligger i beriktiget utgave omdelt i salen. Det voteres først over forslag nr. 38, fra representantene Vidar Kleppe, Terje Knudsen og Jørn L. Stang. Forslaget lyder: «Militær aktivitet opprettholdes på Evjemoen med grunnleggende rekruttutdanning i HMKG og opprettelse av jegerutdannelse også i Sør-Norge.» Her har sentrumspartiene varslet at de vil stemme for.
Det voteres over forslagene nr. 39, 40, 48 og 49, fra representantene Vidar Kleppe, Terje Knudsen og Jørn L. Stang. Forslag nr. 39 lyder: «Marvika opprettholdes som orlogsstasjon.» Forslag nr. 40 lyder: «En felles vernepliktsforvaltning for Forsvaret etableres i Kristiansand. Vernepliktsverkets sentrale stab i Oslo og de 6 regionale avdelinger i Oslo, Hamar, Kristiansand, Bergen, Trondheim, og Harstad legges ned.» Forslag nr. 48 lyder: «– Forsvarets forvaltningsskole[[FFS]] etableres i sin helhet på Fredriksten festning i Halden. – Forsvarets forvaltningsskole[[FFS]] skal være Forsvarets kompetansesenter i forvaltning og ledelse.– Forsvarets forvaltningsskole[[FFS]] i Halden skal ha det faglige ansvaret/overordnet koordinering, samt forvaltningsutdannelsen på alle nivå i Forsvaret.– Forvaltningsutdannelse på høyeste nivå[[FSTS II-nivå]] skal gjennomføres i Halden, men kan være organisatorisk plassert under Forsvarets Skolesenter Akershus Festning[[FSAF]] Forslag nr. 49 lyder: «Rygge flyplass videreføres som flystasjon med stasjonering av EK kalibreringsfly og taktiske helikopter, samt kunne betjene kampfly.Rygge flystasjon skal ha et eget skole- og kompetansesenter.»
Det voteres over forslagene nr. 42, 43 og 45, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 42 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utrede en differensiert nedkorting av tjenestetiden for verneplikten.» Forslag nr. 43 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme forslag om en egen sivil-militær avdeling som kan stå for opprydning etter miljøforurensning i krigs-, krise- og fredstid.» Forslag nr. 45 lyder: «Østerdalen Garnison skal bestå av Rena leir og Haslemoen. Terningmoen legges ned.»
Det voteres over forslag nr. 44, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge til grunn at norske styrker kun kan delta i internasjonale militære operasjoner som har et FN-mandat.» Her har Kristelig Folkeparti og Senterpartiet varslet at de vil stemme for.
Det voteres over forslag nr. 46, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme med forslag som ytterligere kan begrense muligheten til å kunne sabotere de kommunikasjons- og styringssystemene som har betydning for vår forsvarsevne.» Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme for.
Det voteres så over forslagene nr. 32, 33 og 34, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 32 lyder i beriktiget form: «1. Forsvarets felles MP-utdanning etableres i Stavern 2. Forsvarets felles vernepliktsforvaltning etableres i Harstad» Forslag nr. 33 lyder: «1. Forsvarets felles forvaltningsskole etableres i Stavern.2. Fremtidig forvaltningsutdanning på stabsskole II-nivå vil være en integrert del av FSTS innenfor FSAF.3. Forsvarets informasjonssystem/personell-kompetansesenter[[FIS/P-KS]] videreføres i Stavern.» Forslag nr. 34 lyder: «Ingeniørvåpenets virksomhet på Hvalsmoen videreføres.»
Det voteres over forslag nr. 30, fra Høyre. Forslaget lyder: «Heimevernets skole og kompetansesenter etableres på Heistadmoen. Utskrevet befalskurs for HV fortsetter på Kongsvinger. I den grad behovet krever det, benyttes også Evjemoen, Værnes og Dombås. Torpo legges ned.»
Det skal nå voteres over forslagene nr. 17, 19, 26 og 29, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslag nr. 17 lyder: «1. 334-skvadronen gjenopprettes ved Haakonsvern/Flesland som skvadron for helikoptrene til fregattene.2. 337-skvadronen forblir ved Bardufoss flystasjon i forbindelse med innføring av enhetshelikoptre.» Forslag nr. 19 lyder: «Kystjegerutdanning i Sør-Norge etableres på Karljohansvern.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge opp til at om lag 4 200 vernepliktige gjennomfører førstegangstjenesten i Heimevernet hvert år.» Forslag nr. 29 lyder: «HVUB-utdanning videreføres også på Kvenvikmoen.»
Det voteres så over forslagene nr. 18, 22, 23 og 27, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen dimensjonere Forsvarets logistikkorganisasjon[[FLO]] slik at det kan spares inn om lag 200 mill. kroner årlig i forhold til Regjeringens opplegg.» Forslag nr. 22 lyder: «All forvaltningsutdannelse legges til Halden.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at anleggsarbeidene i forbindelse med Regionfelt Østlandet utstår inntil støykonsesjonsspørsmål er endelig avgjort og et nytt komplett kostnadsoverslag er lagt fram.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det skjer en reduksjon i Forsvarets ledelsesstruktur utover Regjeringens opplegg tilsvarende minst 200 mill. kroner årlig.» Her har Sosialistisk Venstreparti varslet at de vil stemme for.
Det voteres over forslagene nr. 13, 15 og 16, fra Høyre og Fremskrittspartiet. Forslag nr. 13 lyder: «Innsatsstyrken[[FIST-H]] utvides til brigade.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag om statusheving for vernepliktige der bl.a. studiepoeng, sluttvederlag og skattefritaksmodellen inngår som virkemidler.» Forslag nr. 16 lyder: «1. Nye jagerfly til erstatning for dagens F-16-flåte anskaffes utenfor og som tillegg til den ordinære budsjettramme for Forsvaret.2. Nye transportfly til erstatning for dagens C-130- flåte anskaffes utenfor og som et tillegg til den ordinære budsjettramme for Forsvaret.3. Omfanget av gjenkjøp knyttet til anskaffelse av nye fly vurderes med grunnlag i presset på norsk økonomi på det gjeldende tidspunkt.4. Deltakelse i internasjonale operasjoner finansieres som tillegg til de ordinære forsvarsbudsjetter.»
Det voteres over forslag nr. 12, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Evjemoen opprettholdes med utdanning av soldater til Hans Majestet Kongens Garde.»
Det voteres over forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Ni artillerifort og seks undervannsanlegg[[torpedo/mine]] utfases.»
De mindretallsforslag som nå gjenstår, vil bli tatt opp til votering i tilknytning til innstillingens forslag til vedtak. Vi står nå foran det presidenten optimistisk vil kalle en middels komplisert votering. Noen signaler om ønsket stemmegivning er oppfattet, og presidenten tror hun har oppfattet de fleste. Hun vil i hvert fall legge inn det hun har oppfattet, men det er ingen grunn til å stole blindt på de rådene presidenten gir. Det er naturligvis hver enkelts ansvar. Men presidenten regner med at eventuelle ønskede avvik fra presidentens opplegg blir meldt underveis. Presidenten vil likevel oppfordre til at man viser tilbakeholdenhet med ønsker som vil komplisere voteringen ytterligere. Den er komplisert nok som den er. Det betyr at man kanskje kan akseptere subsidiær støtte til innstillingen der ens eget primære forslag har falt – dette bare som en vennlig oppfordring.
Til dette romertallet foreligger det et alternativt forslag, og det er forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet. Presidenten vil dele opp innstillingen, men hun vil starte med forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget slutter seg til Forsvarets fremtidige styrkestruktur som beskrevet i St.prp. nr. 45[[2000-2001]] kap. 5.3.5 med følgende endringer/tillegg:Et mindre antall Hauk-klasse MTB beholdes inntil 6 fartøyer Skjold-klasse er ferdig innfaset.KNM Tyr beholdes.Anskaffelse av nye kampfly forberedes. Anskaffelse av transportfly forberedes.Nasjonal kommando- og kontrollorganisasjon[[3. linje nivå]] baseres på eksisterende organisasjon med 18-distrikter med territorielt ansvar.Heimevernets struktur skal omfatte 83 000 soldater.Forsvarsdepartementet gis fullmakt til å iverksette endringene.»
Det voteres over innstillingens I, og presidenten vil nå gå punktvis fram. Vi starter med punktene 1, 2, 3, 5 og 6. Her har Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti varslet at de vil stemme imot.
Vi går videre til punktene 4, 8 og 9. Her har Arbeiderpartiet varslet at de vil stemme for, mens Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres så over punktene 7, 10 og 11.
Her foreligger det et alternativt forslag, og det er forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget foreslår å nedlegge Forsvarets overkommando, og å opprette Forsvarsstaben og samle den strategiske ledelsen av Forsvaret som integrert ledelse slik Regjeringen foreslår i St.prp. nr. 45[[2000-2001]]
Det voteres nå over innstillingens II. Arbeiderpartiet har varslet at de vil stemme subsidiært for II.
Også her har Arbeiderpartiet varslet at de vil stemme subsidiært for innstillingen.
Til punkt 1 under dette romertall foreligger det et alternativt forslag, og det er forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Fellesoperativt hovedkvarter[[FOHK]] legges til Reitan ved Bodø.» Det voteres alternativt mellom innstillingens punkt 1 og dette forslaget.
Så skal vi ta stilling til forslag nr. 36, fra Fremskrittspartiet. Presidenten antar at dette forslaget trekkes når innstillingens punkt 1 er vedtatt.
Forslaget trekkes, president!
Det voteres så over komiteens innstilling til IV, punktene 2 og 3.
Her foreligger det et alternativt forslag, og det er forslag nr. 20, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Hærens del av Forsvarets innsatsstyrke etableres med:en hurtig reaksjonsstyrke på inntil 700 personell sammensatt av en kjerne av vervet personell og et større antall vernepliktige med erfaring fra internasjonale operasjoner på kontrakten reaksjons- og oppfølgingsstyrke på inntil 1 100 personellen forsterkningsstyrke på inntil 400 personell.»
Det voteres så over innstillingens VI.
Her foreligger det et alternativt forslag til innstillingens punkt 3, og det er forslag nr. 4. fra Arbeiderpartiet. Det voteres først over innstillingens punkt 1.
Vi tar så for oss innstillingens punkt 2. Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot.
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Infanteriets befalsskole i Trondheim og Harstad, og leirene Haslemoen, Hvalsmoen, Eggemoen, Helgelandsmoen, Evjemoen og garnisonen i Fredrikstad legges ned.»
Det voteres så over innstillingens punkt 3. Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot, mens Fremskrittspartiet har varslet subsidiær støtte.
Her foreligger det et alternativt forslag, forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «En fregatt, fem landgangsfartøyer, fire undervannsbåter, en minelegger, 6 Hauk klasse MTB-er og ett depotfartøy[[KNM Horten]] utfases. En minesveiper tas ut av styrkestrukturen.»
Her foreligger det et alternativt forslag, forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Orlogsstasjonene Olavsvern, Hysnes, Ulsnes, Marvika og Karljohansvern nedlegges.»
Jeg skal stemme mot XIII.
Til punkt 4 under dette romertall foreligger det et alternativt forslag, forslag nr. 35, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «720-skvadron og FEKS/717-skvadron videreføres på Rygge flystasjon.» Videre har Kristelig Folkeparti og Venstre varslet at de vil stemme imot punkt 7.
Her foreligger det et alternativt forslag til punktene 2 og 3, forslag nr. 28, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «330-, 334- og 337- skvadronen legges ikke til Sola. Kystvaktens helikoptre forblir på Bardufoss og fregatthelikoptrenes base legges til Flesland/Haakonsvern.»
Her foreligger det et alternativt forslag, forslag nr. 25, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at spørsmålet om lokalisering av ARS i Sør-Norge utredes nærmere. En representant for hver av de tre aktuelle lokaliseringsstedene Kongsvinger, Mågerø og Gråkallen bør delta i utredningsgruppen.»
Her har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme imot.
Her foreligger det en korreksjon ved at Garnisonen i Porsanger skal inn under punkt 1.
Her har Arbeiderpartiet et alternativt forslag, forslag nr. 8. Forslaget lyder: «Et militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter[[MUKS]] etableres på Sessvollmoen. Sanitetsregimentet, Lahaugmoen og Luftforsvarets sanitetsskole, Stavern, nedlegges.»
Det som står som XIV, er feil. Det skal være XXIV. Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot.
Her har Arbeiderpartiet et alternativt forslag, forslag nr. 9. Forslaget lyder: «Luftvernets utdannings- og kompetansesenter etableres på Rygge. Luftvernutdanningen ved Ørland og Bodø videreføres som en NASAMS-gruppe på Ørland og en NASAMS-gruppe i Bodø. Det etableres ett NALLADS-batteri i Bodø for utdanning av det landbaserte luftvernet i Sjøforsvaret og ett NALLADS-batteri i Rusta leir for utdanning til Hæren. Luftvernutdanningen ved Bardufoss hovedflystasjon og ved Østfold regiment i Fredrikstad nedlegges.»
Her har Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot.
Her har Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Venstre varslet at de vil stemme imot.
Det er igjen oppstått en feil i trykken. Der det nå står XVIII, skal det være XXVIII.
Jeg ønsker å stemme imot.
Vi er da ferdige med voteringer over innstillingens forslag til vedtak. Det gjenstår fremdeles en del mindretallsforslag på ikke uvesentlige områder, og presidenten vil da først ta for seg de forslagene som berører tjenestetiden for førstegangstjenesten i Heimevernet. Det er: forslag nr. 10, fra Arbeiderpartiet forslag nr. 14, fra Høyre og Fremskrittspartiet forslag nr. 24, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet Forslag nr. 14, fra Høyre og Fremskrittspartiet, lyder: «Tjenestetiden for førstegangsutdanning av HV-personell settes til 6 mnd.»
Forslag nr. 10, fra Arbeiderpartiet, lyder: «Tjenestetiden for førstegangsutdanning av HV-personell settes til 4 måneder.»
Forslag nr. 24, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, lyder: «Førstegangstjenestens lengde for personell til HV skal være 100 operative dager.» Både Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme for dette forslaget subsidiært.
Og så har vi kommet til den mer musikalske delen av kveldens voteringer, og her foreligger det desidert flest forslag. Det er: forslagene nr. 11 og 50, fra Arbeiderpartiet forslag nr. 21, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet forslag nr. 31, fra Høyre forslag nr. 37, fra Fremskrittspartiet forslag nr. 41, fra representantene Inger Stolt-Nielsen og Steinar Bastesen forslag nr. 47, fra representantene Jørn L. Stang, Vidar Kleppe og Terje Knudsen Forslag nr. 47, fra representantene Jørn L. Stang, Vidar Kleppe og Terje Knudsen, lyder: «Forsvarets 7 eksisterende musikkorps i Halden, Oslo, Horten, Kristiansand, Bergen, Trondheim og i Harstad videreføres.Stortinget ber Regjeringen å overføre det økonomiske ansvaret for musikkorpsene til Kulturdepartementet.»
Forslag nr. 41, fra representantene Inger Stolt-Nielsen og Steinar Bastesen, lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å flytte budsjettansvaret for de nedleggingstruede korps fra Forsvarsdepartementets til Kulturdepartementets budsjettramme og innpasse driften av korpsene i de årlige budsjett på kulturområdet.»
Forslag nr. 37, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Forsvarets musikk organiseres med en struktur på fire korps: Forsvarets stabsmusikkorps[[Oslo]] Hærens musikkorps i HarstadLuftforsvarets musikkorps i TrondheimSjøforsvarets musikkorps i BergenForsvarets distriktsmusikkorps i Kristiansand og Halden legges ned.Kongelig norske marines musikkorps Horten legges ned.»
Forslag nr. 31, fra Høyre, lyder: «Det videreføres en struktur på fem korps lokalisert til Oslo, Harstad, Trondheim, Bergen og Kristiansand.» Nå har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme for dette forslaget subsidiært.
Forslag nr. 21, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, lyder: «Forsvarets eksisterende 7 musikkorps i Harstad, Trondheim, Bergen, Oslo, Halden, Horten og Kristiansand videreføres. Regjeringen bes vurdere å overføre deler av det økonomiske ansvaret til Kulturdepartementet og/eller fylkeskommunen.»
Med mindre det nå kommer innvendinger mot det, vil presidenten votere samlet over forslagene nr. 11 og 50, fra Arbeiderpartiet. – Det ser ut til å bli godtatt. Forslag nr. 11 lyder: «Forsvarets musikk organiseres med en struktur på fem korps. Forsvarets distriktsmusikkorps Sørlandet i Kristiansand og Forsvarets distriktsmusikkorps Østlandet i Halden legges ned.» Forslag nr. 50 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innen 2003 vurdere om Divisjonsmusikken i Halden og Kristiansand skal overflyttes til Kulturdepartementet og drives videre i samarbeid med de aktuelle fylkeskommuner og kommuner.»
Da blir det musikk i Forsvaret heretter også. Det voteres så over forslag nr. 54, som er fremsatt av komiteens leder på vegne av komiteen. Det dreier seg om et forslag som skulle vært en del av flertallsinnstillingen, men som er falt ut. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag om statushevende tiltak for vernepliktige.»
Da gjenstår det å votere over tre forslag som gjelder planrammen for Forsvaret i årene 2002-2005. Det er: forslag nr. 51, fra Arbeiderpartiet forslag nr. 52, fra Høyre forslag nr. 53, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre Forslag nr. 52, fra Høyre, lyder: «Stortinget legger til grunn en ramme på kroner 118 mrd. for forsvarsbudsjettet i kommende 4-årsperiode.»
Forslag nr. 53, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, lyder: «Stortinget legger til grunn at planrammen for Forsvaret i perioden 2002-2005 fastlegges til 116 mrd. kroner.» Her har Høyre varslet sin subsidiære støtte.
Forslag nr. 51, fra Arbeiderpartiet, lyder: «Stortinget legger til grunn at planrammen for Forsvaret i årene 2002-2005 fastsettes til 114 mrd. kroner.»
Da skulle vi, så vidt presidenten forstår, være ferdig med voteringen i sak nr. 1.
Før vi går til votering, vil presidenten foreta en korrigering av til-beløpet på to kapitler. Det gjelder kap. 1720 der til-beløpet skal være 1 175 856 000. Så er det kap. 1725 der til-beløpet skal være 1 645 875 000.
Under debatten er det satt fram 13 forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Ansgar Gabrielsen på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen forslagene nr. 2–9, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen forslagene nr. 10–13, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 9 skal utgå, da det er identisk med forslag nr. 2. Vi voterer først over forslagene nr. 10–13, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjettet for 2002 legge til rette for en raskere opptrapping av produksjon, omsetning og markedsordningene for økologisk mat.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for en raskere økologisering av det konvensjonelle jordbruket.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen øke forskningsinnsatsen på økologisk landbruk utover anbefalingene i proposisjonen.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre et tak for overføringer til hvert bruk.»
Det voteres så over forslagene nr. 3–8, fra Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en ordning med omsettelige produksjonskvoter for melk som ikke begrenses til fylkes- eller regionnivå, men gjøres landsomfattende.» Forslag nr. 4 lyder: «Eksisterende ordning med jordbruksavtale oppheves.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket i sammenheng med statsbudsjettet uten forutgående forhandlinger.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å disponere jordbrukssubsidier for den resterende del av inneværende budsjettår med en ramme på 2 250 mill. kroner lavere enn det vedtatte budsjett på kap. 1150 Til gjennomføring av jordbruksavtalen.» Forslag nr. 7 lyder. «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om oppheving av omsetningsloven.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om gradvis reduserte tollsatser for import av jordbruksvarer med sikte på å oppnå reell konkurranse fra industriland og utviklingsland i det norske markedet.»
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om avvikling av konsesjonsgrenser gitt i medhold av lov om ervervsmessig husdyrhold.»
Det voteres så alternativt mellom komiteens innstilling og forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen. Forslaget lyder: «Forslag til ny jordbruksavtale bifalles ikke.»
President! Jeg stemte feil, jeg skulle ha stemt for.
Da blir stemmetallene 117 stemmer for og 46 stemmer mot komiteens innstilling, som dermed er vedtatt.
Under debatten har Randi Karlstrøm satt fram et forslag på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere om det innenfor det nye regelverket for merkeordningen for norsk mat bør legges til rette for salg av fjellslakta rein til lokalt marked og som nisjeprodukt.»
Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen har her varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Morten Lund på vegne av Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen utrede og legge fram forslag om en ordning som tillater bruk av helsepåstander ved merking og markedsføring av næringsmidler.» Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme for dette forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ivar Kristiansen på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen tildele 50 oppdrettskonsesjoner for laks og ørret i den forestående tildelingsrunden.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ivar Kristiansen på vegne av Høyre oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til endringer i oppdrettsloven og andre relevante lover som sikrer full etableringsfrihet innenfor oppdrett av ørret og marine fiskeslag.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at lov av 14. juni 1985 nr. 68 om oppdrett av fisk, skalldyr mv. oppheves.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen utrede hjemfallsrett av konsesjoner til staten ved opphør, og fremme forslag om dette til Stortinget.»
Senterpartiet støtter forslaget.
Også Kristeleg Folkeparti.
Og Kystpartiet.
Ja, nå tør ikke presidenten å holde det åpent lenger. Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og representanten Steinar Bastesen vil altså stemme for dette forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen avvente avgjørelsen om antall nye konsesjoner til miljøkonsekvensanalyse for nye områder med matfiskoppdrett er gjennomført.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 7. juni 2001: «Stortinget ber Regjeringen avvente tildeling av konsesjoner for lakseoppdrett i Neiden og Tana til lakseutvalgets innstilling har blitt endelig behandlet.»
Det foreligger ikke noe referat.