Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 19. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: gospa Janja Napast, gospa Janja Klasinc, gospa Ljudmila Novak, gospod Samo Bevk, gospod Bojan Starman, gospod Brane Golubović, gospod Branko Kurnjek – je sicer tukaj – od 16.15 dalje,do takrat je z nami, gospod Zvonko Černač, gospod Marijan Pojbič. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O KMETIJSKO GOZDARSKI ZBORNICI SLOVENIJE V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina šestih poslancev in poslanke s prvopodpisanim Jakobom Presečnikom. V zvezi s tem predlogom zakona Odbor za kmetijstvo, gozdarstvo, prehrano in okolje predlaga Državnemu zboru sprejem sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Besedo dajem predsedniku odbora Jakobu Presečniku za dopolnilno obrazložitev predloga sklepa.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Gospa državna sekretarka s sodelavko, kolegice in kolegi! Odbor za kmetijstvo, gozdarstvo, prehrano in okolje je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o Kmetijsko gozdarski zbornici Slovenije obravnaval kot matično delovno telo na 27. seji 7. 11. letošnjega leta. Poleg predloga zakona so člani odbora prejeli tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je k predlogu zakona podala nekatere konkretne pripombe, ki jih je Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke kot predlagateljica zakona povzela v svojih amandmajih. Odbor se je seznanil tudi z mnenjem Vlade z dne 11. julija, v katerem Vlada ugotavlja, da predlog zakona lahko podpre, vendar pod pogojem, da se 9. člen, ki omogoča začasno financiranje zbornice, tako da se v primeru, ko zbornica do začetka tekočega leta predloži letni program dela, vendar še ne pridobi soglasja pristojnega ministra, redne naloge javnih služb nepretrgoma izvajajo tudi v tekočem letu na podlagi sklepa pristojnega ministra, dopolni. Vlada je v svojem amandmaju predlagala tudi črtanje 12. člena, ki določa obveznost posvetovalnega referenduma in s tem zakonom določene določbe o obveznem članstvu v kmetijsko-gozdarskem zborničnem sistemu. Odboru je bilo posredovano tudi mnenje Komisije Državnega sveta za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, ki predloga zakona ne podpira. Odbor se je seznanil z mnenjem Kmetijsko-gozdarske zbornice Slovenije, ki načeloma ne nasprotuje predlaganemu zmanjšanju članstva v zbornici, opozarja pa, da bi se zaradi izločitve lastnikom manjših kmetij iz obveznega članstva zmanjšali tudi prihodki zbornice iz naslova fizičnih oseb. Predvidena njihova ocena je okrog 500 tisoč evrov. Še pred obravnavo posameznih členov in vloženih amandmajev ter predlogov za amandmaje odbora je poslanec Poslanske skupine Pozitivne Slovenije predlagal, da odbor v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora razpravlja in odloča o predlogu sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Svoj predlog je utemeljil predvsem s tem, da je v obdobju od vložitve predloga zakona v zakonodajni postopek do danes prišlo do bistvenih sprememb na področju izračunavanja ugotavljanja katastrskega dohodka, ki je kriterij za članstvo v zbornici. V razpravi je večina članov sicer izrazila podporo predlaganemu sklepu, opozorili pa so, da je veljavni zakon treba nedvomno čim prej novelirati oziroma pripraviti nov sistemski zakon, ki bo zagotovil normalno delovanje zbornice. Tudi tisti člani odbora, ki so sicer nasprotovali predlaganemu sklepu, so se strinjali, da je čim prej potrebno pripraviti spremembo veljavnega zakona, zato so pozvali predstavnike Vlade, da naj v sodelovanju s Kmetijsko-gozdarsko zbornico pospešijo pripravo novega zakona. Nekateri člani iz vrst koalicijskih poslanskih skupin so izrazili pričakovanje, da bo novi zakon, ki ga bo pripravila Vlada, temeljil na prostovoljnem članstvu, saj s tem po njihovem mnenju naj ne bi bilo v ničemer ogroženo delovanje javnih služb v zbornici, ker so te večinoma financirane s sredstvi proračuna, poleg tega pa naj bi zbornica na ta način bolj zavzeto prisluhnila potrebam svojega članstva. Predstavnik koalicijske poslanske skupine je tudi poudaril, da bi morale biti pravne osebe, ki so lastnice kmetijskih oziroma godnih zemljišč ali pa se ukvarjajo s kmetijsko, gozdarsko ali ribiško dejavnost, izvezete iz obveznega članstva v zbornici. Po končani razpravi o predlogu zakona je odbor s 7 glasovi za in 1 proti sprejel naslednji sklep: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o Kmetijsko gozdarski zbornici Slovenije ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. V nadaljevanju dajem besedo predstavniku predlagateljev predloga zakona gospodu Jakobu Presečniku za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa. Izvolite še enkrat, gospod Presečnik.
Hvala lepa še enkrat za besedo. Zato sem tudi kar ostal za to govornico. Naj uvodoma poudarim v imenu predlagateljev, da je Zakon o Kmetijsko gozdarski zbornici Državni zbor sprejel 20. maja leta 1999 z namenom, da zbornica združuje članstvo dveh skupin. Prva skupina zajema fizične osebe, ki so lastniki, zakupniki, uživalci in imetniki pravice uporabe kmetijskih zemljišč in gozdov na območju Republike Slovenije in osebe, ki opravljajo kmetijsko, gozdarsko, ribiško dejavnost in so se priglasile kot samostojni podjetniki, ter osebe, ki kot lastniki, zakupniki ali uporabniki kmetijskega ali gozdarskega obrata za svoj račun opravljajo kmetijsko, gozdarsko oziroma ribiško dejavnost kot svoj edini ali glavni poklic, nimajo katastrskega dohodka, so pa zavezanci za davek od dejavnosti. Druga skupina zajema pravne osebe, ki so registrirane kot kmetijske organizacije. Poleg obojih obstoja tudi prostovoljni člani zbornice, ki so lahko pravne ali fizične osebe. Po sprejetju tega zakona je bil zakon še noveliran, in sicer se je z novelacijo zakona pred leti zmanjšalo število članov, in sicer na ta način, da so tako rekoč odpadli tisti najmanjši lastniki, ki niso imeli popolnoma nobenega interesa za sodelovanje v zbornici. Torej, nekaj podobnega smo ugotavljali tudi v spomladanskem obdobju, da je treba v zbornici zaradi kar nekaterih razlogov pripraviti spremembo zakona. V tej spremembi zakona smo podpisniki predloga poskušali rešiti predvsem naslednje zadeve. Prvič, že prej omenjen kriterij za članstvo v Kmetijsko-gozdarski zbornici, in sicer na ta način, da je poleg višine katastrskega dohodka pogoj za obvezno članstvo tudi vpis v register kmetijskih gospodarstev. Hoteli smo doseči predvsem to, da so člani zbornice tisti, ki so prejemniki subvencij oziroma vsi tisti, ki so vključeni v ukrepe kmetijske politike. Vendar to se ne da direktno doseči, zato smo rekli, da vsi tisti, ki so vpisani v register kmetijskih gospodarstev. Na ta način bi, po naši oceni, število članov zbornice z dobrih 108 tisoč zmanjšali na okoli 78 tisoč in se tako omejili na vse tiste, ki so dejansko povezani s kmetijstvom. To pomeni, da so člani zbornice lastniki, zakupniki, uživalci, imetniki pravice uporabe ali uporabniki kmetijskih zemljišč in gozdov na območju Slovenije in so vpisani register kmetijskih gospodarstev. Katastrski dohodek za članstvo je pa omejen enako, kot je bil prej, pri tem nismo naredili nobene spremembe. Zaradi tako zmanjšanega števila članov predlagamo tudi spremembo sestave oziroma zmanjšanje števila članov svetov. Nadalje predlagamo črtanje stalne arbitraže zbornice. Glede na to, da člani zbornice med seboj ne sklepajo pogodb in je arbitraža nesmiselna oziroma sploh ne pride v poštev. S predlogom poskušamo urediti možnost začasnega financiranja javnih služb na področju javne kmetijske svetovalne službe, dokler niso vsi dokumenti med zbornico in Vlado dogovorjeni oziroma podpisani. Gre za sistem dvanajstin, kot jih ima vsaka druga javna službe, ki se financira iz državnega proračuna. Predlagali smo razpis posvetovalnega referenduma o ukinitvi obveznega članstva v zbornico, ki bi se izvedel med tistimi člani zbornice, ki bodo ostali člani zbornice na podlagi novih kriterijev za članstvo v zbornici. Že pri vložitvi sprememb zakona pa smo opozorili, da bo glede na predvidene spremembe določitve katastrskega dohodka zakon z ustreznimi amandmaji treba še dodatno dopolniti. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa dajem besedo predstavnici Vlade mag. Tanji Strniša, državni sekretarki Ministrstva za kmetijstvo in okolje.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Vlada ni nasprotovala predlogu zakona, je pa predlagala, kot je bilo že omenjeno, dva amandmaja. S prvim amandmajem je Vlada predlagala, da se v primeru, ko Kmetijsko-gozdarska zbornica Slovenije do začetka tekočega leta predloži letni program dela, vendar še ne pridobi soglasja pristojnega ministra, redne naloge javnih služb nepretrgoma izvajajo tudi v tekočem letu na podlagi sklepa pristojnega ministra, ki opredeli obseg sredstev in aktivnosti v določenem obdobju. Torej, podpiramo začasno financiranje, vendar ob pogoju predhodne predložitve vsaj osnutka programa in sklepa ministra, ki lahko zagotovi financiranje ne po dvanajstinah, ampak največ do dvanajstine. Drugi amandma se je nanašal na 12. člen predloga zakona, s katerim se določa obveznost posvetovalnega referenduma o obveznem članstvu v zbornici. Vlada je predlagala, da se ta člen črta, ker meni, da je neprimerno, da bi zakonodajalec predpisal obvezen posvetovalni referendum v okviru članstva zbornice, ker je to notranja zadeva zbornice in ker je tovrstno preverjanje volja članov v zvezi z obveznim članstvom mogoče ugotoviti v okviru delovanja same zbornice. Hvala lepa.
Hvala. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Zvonko Lah bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Pred nami je odločanje o predlogu sklepa, da se predčasno oziroma neuspešno konča obravnava zakona, kjer so predlagatelji kolegi iz Slovenske ljudske stranke želeli na podlagi novih kriterijev zmanjšati število članov pri še vedno obveznem članstvu v Kmetijsko-gozdarski zbornici Slovenije. A s predlogom imajo vsi probleme in dileme; od Vlade do same zbornice, sicer različno, a vseeno. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke nimamo probleme s tem zakonom, saj imamo jasno stališče, ki smo ga že večkrat tudi javno predstavili. Za nas je sprejemljivo samo prostovoljno članstvo v vseh zbornicah, in to smo povedali tudi predstavnikom Kmetijsko-gozdarske zbornice. In to je verjetno edina tema, kjer se z njimi in njihovim delovanjem ne strinjamo. Zato smo tudi v tem mandatu že podprli predlog kolegov iz Nove Slovenije, ki so pripravili zakonski predlog o prostovoljnem članstvu v tem mandatu in je na žalost doživel predčasni konec procedure. Je pa Kmetijsko-gozdarska zbornica pripravila posamezne amandmaje glede posameznih določb obstoječega zakona, ki so zelo vsebinski in jih bo veljajo pri naslednjih spremembah zakona pregledati in se je z njimi tudi možno strinjati. A v Slovenski demokratski stranki bomo v celoti v prihodnje podprli le zakon, ki bo pripeljal do prostovoljnega delovanja zbornice, saj je naše mnenje sledeče, velja za vse zbornice. Če zbornica dela dobro, v korist svojih članov, ne bo imela težav obdržati člane, ki bodo z veseljem prispevali za delovanje zbornice, če bo delovanje in sodelovanje potekalo v obeh smereh in se bodo zbornici tako pridružili tudi še novi člani. Spoštovani! Kmalu bo leto 2014, v Sloveniji pa se še vedno ukvarjamo z obveznim članstvom. Prostovoljno članstvo je edina prava pot, brez dragih referendumov znotraj članstva. Hočeš nočeš bo morala politika kmalu ugrizniti tudi v ta, za nekatere prepovedan sadež in prevzeti tudi odgovornost. V Slovenski demokratski stranki s tem nimamo nobenih težav.
Hvala. Gospod Mirko Brulc bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani vsi prisotni! V zgodovini nastajanja Kmetijsko-gozdarske zbornice v samostojni Sloveniji se srečujemo predvsem s politizacijo delovanja te organizacije. Že njen nastanek je bil izredno politično obarvan, takrat je ena politična opcija zagovarjala ustanovitev Kmetijsko-gozdarske zbornice, drugi smo imeli veliko pomislekov in kljub vsemu je prišlo do ustanovitve na način, ki pa nekako odstopa od ostalih zbornic, kajti ne gre samo za to, da Kmetijsko-gozdarska zbornica predstavlja vse tiste, ki so lastniki kmetijskih zemljišč in gozdov in ki se ukvarjajo s kmetijstvom, ampak izvaja tudi ustanoviteljske pravice pri kmetijsko-gozdarskih zavodih. To je poseben status, posebna razlika oziroma pomembna razlika v primerjavi z drugimi zbornicami, kajti z zakonom smo takrat prenesli dejansko tudi izvrševanje ustanoviteljskih pravic pri kmetijsko-gozdarskih zavodih. Dejstvo je, da je v kmetijsko-gozdarskih zavodih prisotna izjemno močna kmetijska in gozdarska stroka in da je ne nazadnje financiranje teh zavodov vendarle predmet proračuna Republike Slovenije, tako da po eni strani, ko se izpolni cilj, da dobi Kmetijsko-gozdarska zbornica pomembne strokovnjake znotraj svojih organov, smo seveda povzročili tudi to, da pravzaprav ni popolnoma samostojna zbornica, ker se v veliki meri financira prav iz proračuna Republike Slovenije. Glede samega obveznega ali prostovoljnega članstva pa smo prav tako že veliko govorili v Državnem zboru in tudi sprejeli nekaj zakonov, s katerimi smo pravzaprav povišali prag za vstop v obvezno članstvo v Kmetijsko-gozdarski zbornici, s čimer smo nekako izključili iz članstva tiste lastnike zemljišč, ki se resnično predvsem ljubiteljsko ukvarjajo s to dejavnostjo, in poskušali doseči, da odločajo o tem, kaj naj bi počela Kmetijsko-gozdarska zbornica, predvsem tisti, ki se s kmetijstvom tudi ukvarjajo. Socialni demokrati bomo podprli predlog, da ta predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Minister za kmetijstvo in okolje mag. Dejan Židan je na Odboru za kmetijstvo, gozdarstvo, prehrano in okolje dal zagotovilo, da bo ministrstvo pripravilo nov, resnično potreben Zakon o Kmetijsko gozdarski zbornici. V tem novem zakonu pa je resnično pomembno to, da se uredi tudi članstvo. O referendumu smo Socialni demokrati prepričani, da morajo o tem odločati organi znotraj zbornice, da pa se tega ne predpisuje v zakonu, kar bi bilo nenavadno. Sicer pa generalno povedano, Socialni demokrati smo ves čas v vseh primerih proti referendumom o takih zadevah. Imamo dokaze o slabih izkušnjah pri obrtni zbornici, od števila udeležencev do tega, kdo je glasoval na referendumu ter kako je referendum potekal. Če bi prišlo do referenduma v Kmetijsko-gozdarski zbornici, potem je treba to drugače pripraviti, se pravi kvalitetno, da bo odločitev res imela neko težo. Danes bomo glasovali, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo, in s tem odpiramo možnost, da se pripravi nov, kvaliteten in strokoven zakon, ki bo reševal vsa odprta vprašanja, ki so se odprla v povezavi s Kmetijsko-gozdarsko zbornico. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Mag. Katarina Hočevar bo predstavila stališče Poslanske skupine Državljanske liste.
Hvala za besedo. Lep pozdrav državni sekretarki in vsem prisotnim! V prvi vrsti v Državljanski listi menimo, da so spremembe Zakona o Kmetijsko gozdarski zbornici potrebne. Predlog Poslanske skupine SLS je sicer boljši od trenutne ureditve, vendar pa ne rešuje bistvenih problemov. Poslanci Državljanske liste smo na odboru želeli vložiti amandmaje, s katerimi bi predlog kolegov iz Ljudske stranke izboljšali, vendar ker do tega ni prišlo, odrekamo podporo temu predlogu. V Državljanski listi menimo, da bi bila odprava obveznega članstva zdravilo tudi za Kmetijsko-gozdarsko zbornici. Obvezno članstvo je absurd, ki bi ga bilo v družbi, ki se trudi biti demokratična, treba čim prej odpraviti. Pa ne zato, ker se v njej ne bi združevalo kakšnih 30 do 50 tisoč preostalih kmetov, ki iz te dejavnosti živijo, pač pa zato, ker vanjo silimo tiste majhne in polmajhne ter na drugi strani tiste velike, organizirane po Zakonu o gospodarskih družbah, katerih siljenje v članstvo nemalokrat predstavlja celo potrebo po institutu ugovora vesti, saj zelo odkrito deluje proti njihovim interesom. Kmetijsko-gozdarska zbornica je po svoji naravi sindikat, ki po volji nekdanje politike ob tem izvaja še določene javne funkcije, kar je enako, kot če bi Zvezo svobodnih sindikatov združili z Zavodom za zaposlovanje. Ker je naravnanost Kmetijsko-gozdarske zbornice drugačna od interesov tržnih proizvajalcev, bi bilo prav, da vsaj teh ne bi zakonsko silili v brezkoristno, lahko bi rekli celo sovražno zvezo. Naj bodo njeni člani tisti, ki v njej vidijo korist. Razprava o tem, kakšno obliko članstva naj ima največja nevladna kmečka organizacija je sprožila zelo različna mnenja tudi znotraj zborničnih uradov samih. Kamniški kmet se glede morebitnega preverjanja utripa članstva na referendumu sprašuje, koga se bojimo, samih sebe, svojih izvoljenih, svojega dela, konservativnosti ali nesposobnosti. Za razliko od njega haloški vinogradnik ocenjuje, da je Kmetijsko-gozdarska zbornica edina prava nevladna organizacija, ki ščiti slovenskega kmeta in podeželje. Gorenjski govedorejec pa je, kot tretji pogled, prepričan, da bi posvetovalni referendum o ukinitvi obveznega članstva uspel, kajti zbornični sistem je na strokovnem področju izumrl, ne le zamrl. Če pa smem dodati še mnenje svojega soseda, zasavskega hribovskega kmeta, pa mi je delaj takole: "Še v partiji mi ni bilo treba biti obvezno, danes pa me siliti v obvezno članstvo v Kmetijsko-gozdarski zbornici." V Državljanski listi pozivamo ministra za kmetijstvo in okolje, da pripravi spremembe in dopolnitve zakona, ki bo v večji meri zasledovalo potrebe kmetov in ki bodo izboljšale poslovanje in delovanje zbornice. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Jakob Presečnik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Še enkrat hvala lepa za besedo. Še enkrat lep pozdrav vsem! Iz vseh dosedanjih razprav, ne bom komentiral mnenj poslanskih skupin, ampak sicer tudi na odboru, je bilo največ razprav okrog tega obveznega ali neobveznega članstva. Vendar dejstvo je, da je zakon potreben sprememb in to je pokazala tudi dosedanja razprava. Še posebno zato bom poudaril nekatere druge rešitve, ki so v tem predlogu zakona in ki jih je treba nujno dodelati, nujno spremeniti in najti ustrezne rešitve. Zagotovo je treba, to kar smo pred nekaj leti že storili, ampak je ponovno treba, izčistiti članstvo na tiste, ki so resnično zainteresirani za to, da jih zbornica zastopa pri zastopanju, zagovarjanju njihovih interesov. Posledično ob tako zmanjšanem številu članstva je treba – konec koncev rečemo zaradi manjše birokracije in manjših stroškov – tudi zmanjšati število članov v organih zbornice. Še na en vidik se bom obrnil. V marsikaterem letu na začetku leta, kar nekaj mesecev, je vedno problem začasnega financiranja javnih služb, začasno financiranje je neurejeno, tako kot je pri mnogih drugih porabnikih javnih sredstev in zbornica za to obdobje najema drage kredite, dokler med ministrom, ministrstvom ali vlado in zbornico niso sklenjeni ustrezni postopki oziroma dogovori oziroma ta problem nastopa še posebno takrat, kadar eventualno ni pravočasno sprejet državni proračun ali ustrezen rebalans proračuna. Tudi zaradi tega ali pa predvsem zaradi tega smo že v spomladanskih mesecih vložili ta predlog sprememb in pričakujem tudi jaz, da Vlada oziroma ministrstvo v sodelovanju z zbornico in drugimi pripravi ustrezne spremembe tega zakona: ali tiste, ki so – s tem pogledom na hitro – nujno potrebne spremembe ali celo, kot nekateri rečete, je treba zakon sistemsko urediti po popolnoma na novo. Mislim, da je pred ministrstvom in pred organi zbornice, pred vodstvom zbornice zahtevna naloga. Hvala lepa.
Hvala. Mag. Jana Jenko bo predstavila stališče Poslanske skupine DeSUS.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Vsem skupaj prev lep pozdrav! Tematika tega zakona je bila že predmet odločanja v Državnem zboru v tem mandatu. Poleti smo že zavrnili predlog Nove Slovenije, ki se je ravno tako kot ta predlog nanašal predvsem na članstvo v Kmetijsko-gozdarski zbornici. Osnovno vprašanje je, ali ohraniti sedaj veljavno obvezno članstvo ali zakonsko omogočiti, da se kmetje sami odločijo za članstvo v zbornici. Tako obvezno kot prostovoljno članstvo imata negativne in pozitivne posledice. Tendenca glede zborničnega članstva na splošno pa je, da se določa prostovoljno članstvo oziroma da se da možnost članom, da se sami opredelijo, kakšno vrsto članstva želijo. Naša poslanska skupina je enotna v stališču, da bi bilo smotrno o obliki članstva povprašati člane same. Samo tako bi dobili realno informacijo, kaj si članstvo resnično želi in potrebuje in ne glede na to, kakšna bi bila njihova opredelitev, bi mi njihovo odločitev sprejeli. V tej smeri tudi pričakujemo novelo zakona, ki jo pripravlja pristojno ministrstvo. Ta predlog zakona pa smo v Poslanski skupini DeSUS ocenili kot neprimernega. Hvala.
Hvala. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! V Novi Sloveniji smo zadovoljni, da smo s svojim predlogom zakona o Kmetijsko-gozdarski zbornici v resnici uspeli opozoriti na problem neustrezno urejenega članstva v Kmetijsko-gozdarski zbornici. Danes ni več deležnika v kmetijstvu, ki bi trdil, da je trenutna zbornična ureditev kmetijstva ustrezna, predvsem pa, da ustrezno odgovarja na potrebe sodobnega kmetijstva. Tudi ministrstvo priznava, da so spremembe nujne. Vendar pa se po našem mnenju predlog, ki ga zdaj obravnavamo, problema loteva na napačnem koncu. Za nas, krščanske demokrate, je obvezno članstvo nesprejemljivo. Predlagana novela obvezno članstvo ohranja, hkrati pa temeljito znižuje število članov Kmetijsko-gozdarske zbornice. Poleg tega predvideva izvedbo dragega in zapletenega referenduma. To bi po našem mnenju zelo prizadelo in ošibilo Kmetijsko-gozdarsko zbornico, česar v Novi Sloveniji ne moremo podpreti. Naša novela Zakona o Kmetijsko gozdarski zbornici je predlagala prostovoljno članstvo, preprost način izvedbe prehoda na nov sistem in je predstavljala možnost, da se Kmetijsko-gozdarska zbornica razvije v evropsko primerljivo zbornico. V 21. stoletju je nesprejemljivo in neverjetno, da se kogar koli sili v članstvo v določeni organizaciji, še posebno takrat, ko sam posameznik ocenjuje, da od nje nima pričakovanih koristi. Krščanski demokrati ob tej priliki pozivamo Kmetijsko-gozdarsko zbornico, naj končno prilagodi svetovalno službo, financirano iz javnih sredstev, sodobnim potrebam kmetovalcev. Svetovalci morajo biti na terenu v pomoč in med ljudmi, ne pa da so obremenjeni s papirji ter zaprti v pisarnah. Za administracijo naj si vzamejo resnično le minimalno potreben čas. Obenem opozarjamo na pravičnejšo in primernejšo ureditev statusa lokalnih enot Kmetijsko-gozdarske zbornice, saj trenutno prihaja do velikih nesorazmerij v količini vplačil lokalni enot v centralo in povračila denarja iz centrale lokalnim enotam. Ta problem je najbolj pereč v Pomurju. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo podprli predlagani sklep, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo, ministrstvo pa pozivamo, naj pri pripravi celovitega predloga upošteva naše predloge ter predloge čim širše javnosti. Upamo, da bo na poslanskih mizah čim prej.
Hvala. Gospod Branko Ficko bo predstavil stališče Poslanske skupine Pozitivna Slovenija.
Dober dan vsem skupaj. Dovolite, da tudi jaz podam stališče Pozitivne Slovenije k predlogu zakona. Kmetijski zbornični sistem je v veljavi od leta 1999. Osnovne naloge so na eni strani upravljanje javne službe oziroma izvajanje javnih pooblastil, svetovanje kot podaljšana roka kmetijske politike preko področnih zavodov ter zato prejemnik proračunskih sredstev. Na drugi strani uveljavljanje interesov tistih, ki se ukvarjajo s kmetijstvom oziroma predstavljajo interese kmetov in kmetijskih organizacij ter vplivajo na kmetijsko politiko pospeševanja razvoja. Uveden je bil koncept obveznega članstva kot pravno osebo javnega prava, kar podpira tudi Ustavno sodišče, da si mora država zagotoviti reprezentativno telo, ki je sposobno zastopati interese, ki izhajajo iz različnih razmer. Zakaj so torej potrebne spremembe? Pripombe so na določanje kriterijev za obvezno članstvo, eno je kriterij, ki je v veljavi, to je katastrski dohodek, drugo pa, da veliko članov zbornic ni neposredno povezano s kmetijsko dejavnostjo. Trenutni kriterij povzroča in bo s spremembami katastrskega dohodka preveč anomalij. Določiti je seveda treba novega; ali vezanega na površino ali ga vezati na prejemnika plačil subvencij. Nadaljnje pripombe gredo v smeri jasnejših definiranj nalog javnih služb znotraj zbornice ter pristojnosti regionalnih zavodov s ciljem stabilnejšega delovanja, večje samostojnosti ter s tem decentralizacijo delovanja zbornice. Rešiti je tudi imenovanje članov sveta zavodov, da bodo odraz realnega volilnega sistema. Določiti je seveda tudi način financiranja zavodov po vzoru, kot je to urejeno za ostale javne službe. Ker predlog sprememb zakona s strani predlagatelja SLS dilem in pripomb, predvsem kriterijev za članstvo, decentralizacije, ne rešuje, v Pozitivni Sloveniji predloga SLS seveda ne moremo podpreti in po našem mnenju zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Pričakujemo pa od Ministrstva za kmetijstvo in okolje, da v najkrajšem času pripravi nov predlog, ki bo vse dileme in odstopanja razrešil. Vse v cilju, da bo zbornični sistem skupaj s področnimi zavodi deloval v smeri boljših rezultatov v kmetijstvu, s katerimi se ne moremo pohvaliti, predvsem večje samooskrbe, višje dodane vrednosti v kmetijstvu, pravilnega usmerjanja evropskih sredstev ter zastopanja interesov kmetijskih proizvajalcev. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. S tem smo končali predstavitev stališč poslanskih skupin. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v sredo, 27. 11. 2013, v okviru glasovanja. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 27. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O DOSTOPU DO INFORMACIJ JAVNEGA ZNAČAJA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 12 poslank in poslancev s prvopodpisanim Rihardom Branisljem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade dr. Gregorju Virantu, ministru za notranje zadeve.
Hvala lepa, predsednik. Lepo pozdravljeni! Pred vami je izjemno pomemben zakon, lahko bi rekel celo revolucionaren zakon, ki bo na srednji in dolgi rok lahko razgalil marsikaj, kar je dandanes skrito, pa bi moralo biti že davno razkrito. Zakon o dostopu do informacij javnega značaja je bil sprejet leta 2003 in je že takrat prinesel kar precejšnjo revolucijo v javnem sektorju, saj je zagotovil dostop do vseh informacij o delovanju javnih subjektov, razen taksativno določenih izjem, torej dokumentov, ki jih ti subjekti niso dolžni razkriti. Zakon je prinesel veliko spremembo v filozofiji delovanja javnega sektorja. Če je prej veljalo, da država deluje skrito očem javnosti, je poslej morala začeti delovati odprto in pregledno. Tedanji zakon, Gantarjev zakon bi mu lahko rekli, je pomenil velik korak naprej. Kasneje je bil zakon večkrat noveliran in vsak naslednji korak je šel v smer še večje transparentnosti, tako recimo novela leta 2006, ki je za nekatere podatke določila, da so absolutno javni, torej da ne morejo biti podvrženi izjemam, na primer podatki o javnih uslužbencih in javnih funkcionarjih, četudi so osebni podatki, so 100-odstotno javni, če se nanašajo na njihovo delo. Po mednarodnih raziskavah, recimo po raziskavi organizacije Access Info in kanadskega inštituta Center for Law and Democracy je Slovenija med prvimi tremi državami na svetu, kar se tiče transparentnosti delovanja javnega sektorja. Ampak, nikoli ni tako dobro, da ne bi moglo biti še bolje, in čas je za naslednji korak. Ta naslednji korak je širitev transparentnosti še na podjetja v neposredni ali posredni lasti države in občin oziroma pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom države ali občin. Ta podjetja so naše skupno premoženje in obračajo milijarde evrov našega skupnega denarja. Vse preveč pogosto se njihovi nadzorniki in njihovi člani uprav obnašajo, kot da gre za njihovo lastnino, kot da gre za njihov fevd, ki nikogar nič ne briga, v resnici gre za naše skupno premoženje. Od teh podjetjih zato upravičeno pričakujemo, da bodo delovala gospodarno, da nam bodo prinašala dobiček in da bodo poslovala transparentno. Ta podjetja morajo biti pod temeljitim drobnogledom medijev in javnosti. Po raziskavi Ernst&Young, opravljeni v letošnjem letu, je Slovenija pristala na neslavnem prvem mestu po stopnji koruptivnosti v gospodarstvu. Ta ocena se nanaša predvsem na podjetja v javni lasti, državi ali občinski lasti. Po lestvici IMD, World Competitiveness Yearbook je Slovenija po korporativnem upravljanju na neslavnem 51. mestu od 59. držav, ki jih ocenjujejo. Razširitev transparentnosti na podjetja v javni lasti prinaša nadzor javnosti nad njihovim poslovanjem in posledično bolj gospodarno in bolj odgovorno upravljanje teh podjetij, zagotavljanje boljšega, bolj zdravega poslovnega okolja, zlasti za mala in srednja podjetja, ki se bodo lahko pod bolj poštenimi in konkurenčnimi pogoji potegovala za posle s temi firmami, zmanjšanje korupcijskih tveganj in transparentnost prejemkov vodstvenih oseb in bolj pregledno kadrovanje. Spoštovane kolegice in kolegi, v podjetjih v večinski državni ali občinski lasti bodo javne vse donatorske in sponzorske pogodbe, vse odvetniške in svetovalne pogodbe, plače, odpravnine in druge bonitete članov uprav in članov nadzornih svetov. Pogledati bo mogoče, s kom in kakšne posle ta podjetja sklepajo. Pri predlaganih spremembah smo ubrali uravnotežen pristop, da ne bi ogrozili delovanja podjetij na trgu. O tem nekoliko več kasneje. Še posebej strog režim bo veljal za firme, ki so v 100 odstotni državni lasti. Zanje bo veljala tako imenovana proaktivna transparentnost, kar pomeni, da se bodo vse njihove transakcije objavljale na spletu, po domače povedano sedanji Supervizor, ki se nanaša samo na ožji javni sektor, se bo razširil tudi na podjetja v lasti državnih, lokalnih skupnosti. Toliko za uvod. Kasneje v razpravi pa še veliko več.
Hvala za predstavitev. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Mag. Majda Potrata bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavkama! Ob obravnavi predlaganega zakona, ko gre vendarle za spremembe in dopolnitve osnovnega zakona, Socialni demokrati kot prednost opozarjamo zlasti na to, kar se pokaže ob obravnavi po rednem postopku. Prvotni predlog zakona, ki je bil deležen tako postopkov medresorskega usklajevanja, javnih predstavitev – tribuna je, recimo, bila v zvezi s tem organizirana –,kjer so lahko različni deležniki povedali svoje pripombe, so tista pot, ki pripelje tudi do noveliranega zakona, ob katerem je imela zainteresirana in strokovna javnost možnost izreči svoje pripombe. To je ob zakonu, ki govori o dostopnosti informacij javnega značaja, še toliko bolj pomembno, da ne rečem pričakovano in nujno. Zakaj je ta zakon nadvse pomemben? Omenjeno je že bilo, da je tudi temeljni zakon iz leta 2003 pomenil pomemben korak naprej v odpiranju podatkov za državljanke in državljane, s čimer se bližamo tistemu, da je država, da so državne inštitucije zaradi ljudi. In pravica do dostopa do informacij javnega značaja je temeljna človekova pravica, zapisana je v Ustavi, v drugem odstavku 39. člena, in ta pravica predstavlja osnovo za odprto, pregledno in odgovornejše delovanje javne uprave. To pa je za ljudi ključnega pomena. In sledi tudi tistemu cilju, ki si ga je zastavila vlada Alenke Bratušek za cilj;, namreč, povečati zaupanje državljank in državljanov v delovanje države in njenih inštitucij. Namen predlagane novele je določiti nove zavezance za informacije javnega značaja, vzpostaviti uradni register zavezancev pri AJPES in določiti centralizirane in enotne proaktivne objave javnih podatkov določenih zavezancev, kar bo doseženo preko Uprave Republike Slovenije za javna plačila. Socialni demokrati tudi sprejemamo cilj tega zakona, ki je definiran, kot dvig stopnje transparentnosti pri sklepanju poslov k bolj učinkovitemu upravljanju in finančnih sredstev poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. Tu ne orjemo ledine, ampak je ta cilj z rešitvami podoben ciljem v nekaterih drugih državah, denimo Hrvaški, Veliki Britaniji, Danski, Švedski, Srbiji ali pa celo oddaljeni Novi Zelandiji. Rešitve naj bi pripomogle k vzpostavitvi konkurenčnih pogojev na trgu, predvsem za male in srednje velike gospodarske družbe, predvsem tedaj, ko želijo poslovati z gospodarskimi družbami pod prevladujočim vplivom države ali samoupravnih lokalnih skupnosti. Gre torej za zagotavljanje bolj konkurenčnega poslovnega okolja. Drugi namen oziroma cilj je zagotoviti transparentnost prejemkov vodstvenih oseb v družbah v lasti države in občin in pa ustvariti pogoje, v katerih bo kadrovanje v teh družbah pregledno. To pa naj bi tudi vodilo k cilju, da bi na posamezne vodstvene položaje prišli ljudje, ki imajo ustrezne izkušnje in zagotavljajo kakovostno vodenje. Vse to bo tudi zmanjšalo korupcijska tveganja. Je pa vendarle treba poudariti tudi to, da se pri novih zavezancih kot informacije javnega značaja opredelijo zgolj specifične ključne informacije, da se novih zavezancev ne obremenjuje z administrativnimi obremenitvami in da se je pri proaktivni objavi absolutno javnih podatkov o izdatkih treba izogniti kakršnemu koli obremenjevanju novih zavezancev. To bi se naj doseglo s centraliziranim in poenotenim načinom objave. Omenjeno je že bilo, da je korupcija v Sloveniji resen problem, zato Socialni demokrati podpiramo sleherno tisto zakonsko določbo, ki omogoča zmanjševanje korupcijskih tveganj in je na poti k zmanjšanju tudi obsega korupcije. Potem bo morebiti tudi uvrščanje Slovenije na različnih lestvicah korupcijskih tveganj ali korupcije nekoliko ugodnejše, se pravi, da se Slovenija ne bo znašla na repu teh držav, ko bodo posamezniki, tudi iz gospodarskih subjektov, zaznali te spremembe in menili, da je korupcije manj, kot so to v preteklih povpraševanjih. Za nas je pomembno, da je predlagatelj upošteval pripombe, ki jih je posredovala zainteresirana javnost, nismo pa prezrli tega podatka, da je del pripomb, zlasti tisti del, ki jih predlagatelj ni upošteval, obetal odpraviti v naslednjem koraku, ko bo v letu 2014 prevzemal tudi določila Direktive o ponovni uporabi informacij javnega sektorja. No, opozorim naj še na pripombe informacijskega pooblaščenca, ki so upoštevane v predlogu v pretežni meri, nismo pa prezrli, da informacijski pooblaščenec pripominja in opozarja na nekatere neustrezne rešitve v nekem drugem zakonu, to je v Zakonu o Slovenskem državnem holdingu. Prav tako se nam zdi obet vnosa oziroma implementacije Direktive o ponovni uporabi informacije, o kateri sem govorila, v letu 2014 pomemben zaradi pripomb varuha človekovih pravic, kajti predlog vključiti nove absolutne izjeme v okviru 6. člena, na kar je opozarjal varuh, pa tega predlagatelj ni upošteval, bo treba, kot rečeno, vključiti v letu 2014, zato da bi lahko varuh opravljal svoje funkcije v nezmanjšanih možnostih. Naj sklenem. Socialni demokrati bomo v prvi obravnavi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja podprli, pričakujemo pa, da se bodo nekatere pripombe v nadaljevanju postopka izčistile do te mere, da bo soglasje zainteresirane javnosti in predlagatelja, s tem pa tudi zakonodajalca, še večje. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Kristina Valenčič bo prestavila stališče Poslanske skupine Državljanske liste.
. Gospod predsednik, spoštovani minister s sodelavci, kolegice in kolegi! 39. člen naše Ustave v drugem odstavku govori, ga citiram: "Vsakdo ima pravico dobiti informacijo javnega značaja, za katero ima v zakonu utemeljen pravni interes, razen v primerih, ki jih določa zakon." In o obsegu in načinu izvajanja te pravice naših državljanov in državljank kot tudi vseh ostalih oseb na ozemlju Republike Slovenije govorimo v obravnavi novele, ki je danes pred nami. Če želimo razumeti, kaj ta pravica sploh vsebuje, moramo najprej vedeti, kaj informacija javnega značaja pravzaprav pomeni. Določa jo 4. člen veljavnega zakona, ki govori, da je to vsaka informacija, ki izvira iz delovnega področja organa, obstaja pa kot dokument, zadeva, dosje, register evidenc ali dokumentarno gradivo, ki ga je organ izdelal sam, v sodelovanju z drugim organom ali pridobil od drugih oseb. Namen takšne ureditve je v zagotavljanju javnosti in odprtosti delovanja organov državne oziroma širše javne uprave, ki so hkrati porabniki in uporabniki javnih finančnih sredstev. In ker v javno finančno blagajno sredstva prispevajo davkoplačevalci, je prav, da imajo možnost in seveda tudi pravico nadzora nad porabo teh sredstev. Tudi temu je namenjena dostopnost informacij javnega značaja, vendar pa so informacije javnega značaja po veljavni ureditvi dolžni zagotavljati le organi javne uprave, vemo pa, da z javnim oziroma državnimi finančnimi sredstvi ne razpolagajo in upravljajo organi javne uprave, temveč tudi gospodarske družbe, v katerih ima država, državni organi ali lokalne skupnosti prevladujoč vpliv. Zato je prav, da so nadzoru, kako se javna finančna sredstva trošijo, podvržene tudi takšne družbe; in to je glavna vsebina novele zakona. Praksa namreč kaže, da so te družbe izpostavljene velikim korupcijskim tveganjem v smeri neracionalnega trošenja, finančnega izčrpavanja podjetja, dvomljivih dokapitalizacij in slabega gospodarjenja z javnimi sredstvi. Po drugi strani so takšna podjetja lahko tudi favorizirana ali nemalokrat v monopolnem položaju pred ostalimi gospodarskimi subjekti, kar škoduje konkurenčnosti slednjih in ne gre v prid zdravemu poslovnemu okolju. Ker pa gre za gospodarske subjekte, bodo le-ti zavezani nuditi javni dostop do specifičnih ključnih informacij, in sicer informacije o sklenjenih pravnih poslih, ki se nanašajo na izdatke in upravljanje s stvarnim premoženjem, in informacije, povezane s podatki o višini prejemkov in bonitet, ter podatki, povezani s kadrovanjem vodstvenih oseb. Status informacije javnega značaja pa po noveli lahko pridobi tudi posebej določena kategorija informacij, če je za njihovo razkritje podan prevladujoč javni interes. Predlagane zakonske rešitve v Državljanski listi razumemo kot prispevek k večji transparentnosti glede porabe proračunskih sredstev, kar hkrati pomeni tudi korak v smeri povrnitve zaupanja naših državljanov v inštitucije naše države in politiko; prispevek k večji transparentnosti poslovanja poslovnih subjektov v državni lasti, kar pomeni tudi njihovo manjšo odvisnost od vsakokratne aktualne politike, in korak k izboljšanju zdravega poslovnega okolja. Ne samo javnost in mediji, tudi posamezne institucije, kot so KPK, Računska sodišča, pooblaščenec za dostop do informacij javnega značaja, AUKN in drugi že dlje časa opozarjajo na nujnost transparentnega in javnosti dostopnega poslovanja družb v lasti države, k čemur se vzpostavlja najvišja možna mera zaupanja trga in državljanov v skrbno, zdravo poslovanje teh družb. V Državljanski listi podpiramo vse napore in aktivnosti v boju proti korupciji in gospodarskemu kriminalu. Prepričani smo, da bodo predlagane rešitve v veliki meri pripomogle k zmanjšanju tveganj za možne zlorabe, korupcijo in klientelizem, zato seveda imajo našo podporo.
Hvala. Gospod Mihael Prevc bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa za besedi, gospod predsednik. Spoštovani minister s sodelavci, spoštovane kolegice in kolegi! Pred nami je kar obširna novela Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, ki prihaja v obravnavo v Državni zbor v zelo zanimivem času. Včeraj smo namreč sprejeli spremembe na področju političnih strank, ki omejujejo njihovo financiranje in naj bi omogočile večjo transparentnost ter znižanje korupcijskih tveganj. Še bolj kot to spremembe pa se na predlagani zakon nanašajo politična mešetarjenja okoli novele zakona okoli Slovenskega državnega holdinga, katerim smo priča že kar nekaj časa in po mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bistveno predolgo. Zakaj sem izpostavil ravno ti dve spremembi zakonodaje? Zakon o političnih strankah zato, ker je v svojem bistvu ocenil povečanja transparentnosti podoben predlagani noveli Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, novelo Zakona o Slovenskem državnem holdingu pa zaradi tega, ker je z obravnavanim zakonom neločljivo povezana. Predlagani zakon ima namreč en bistveni cilj, to je povečanje stopnje transparentnosti pri delovanju poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava, predvsem gospodarskih družb, ki so v posredni ali pa neposredni lasti države. Tovrstno povečanje transparentnosti naj bi pripomoglo k bolj učinkovitemu upravljanju s premoženjem in finančnimi sredstvi navedenih subjektov, kar v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke seveda pozdravljamo. Vendar kljub temu ostajamo na trdnih tleh, saj je bilo v preteklosti obravnavanih in sprejetih že nešteto predpisov, ki so obljubljali podobno, na koncu pa od vseh visokoletečih besed ni ostalo prav veliko. Predlagatelj, torej Vlada Republike Slovenije, v predlaganem gradivu navaja, da so, citiram, " … državna podjetja favorizirana pred vsemi ostalimi podjetji, kar ustvarja slabe konkurenčne pogoje za preostala podjetja na trgu ter hromi delovanje predvsem majhnih in srednje velikih podjetij." In nadaljuje, citiram, "Navedeni razlogi narekujejo sprejem zakonodajnih ukrepov, ki bodo pripomogli k dvigu ravni transparentnosti poslovanja javnih podjetij in gospodarskih družb, ki so tesno povezane z javnim sektorjem. Preko transparentnosti in vzpostavitve direktne odgovornosti nasproti posameznikom, to je v prvi vrsti državljanom in prebivalcem Republike Slovenije, pa se bo dosegla tudi manjša odvisnost od vpliva aktualne politike." Konec citata. Zanimive ugotovitve, še posebej ob dejstvu, da imamo v Vladi in koaliciji vrsto borcev za državno premoženje, ki so v preteklosti, nekateri še sedaj, zagovarjali državno lastništvo kot edino zveličavno, gospodarjenje z njim ocenjevali kot najbolj učinkovito, samo nakazovanje o njegovi privatizaciji pa primerjali celo z veleizdajo. Namen predlaganega zakona je torej v krepitvi transparentnosti poslovanja, zavezanosti javnosti, odgovornosti in integriteti pri upravljanju gospodarskih javnih zavodov, javnih podjetij ter gospodarskih družb in drugih pravnih oseb zasebnega prava pod prevladujočim vplivom Republike Slovenije, samoupravnih lokalnih skupnosti in drugih oseb javnega prava z določitvijo novih zavezancev za informacije javnega značaja. Novi zavezanci so tako, citiram, "… gospodarske družbe in druge pravne osebe zasebnega prava pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom, posamično ali skupaj, Republike Slovenije, samoupravnih lokalnih skupnosti in drugih oseb javnega prava." Konec citata. Preprosto povedano so to vsi gospodarski subjekti, kjer imajo država oziroma občine neposredno ali posredno več kot 50-odstotni lastniški delež. Javne bodo tako postale informacija iz sklenjenega pravnega posla, ki se nanašajo na pridobivanje, razpolaganje ali upravljanje s stvarnim premoženjem poslovnega subjekta ali izdatke poslovnega subjekta, na primer naročilo blaga, gradenj, agentskih in svetovalnih storitev, sponzorskih, donatorskih in avtorskih pogodb. Dodatno bodo informacije javnega značaja predstavljale tudi informacije v zvezi s članstvom, prejemki in bonitetami ter kadrovanjem članov poslovodnih in nadzornih organov ter drugih zakonitih zastopnikov poslovnega subjekta. Izjema bodo zgolj poslovne skrivnosti, osebni podatki in podobno. Temu v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke načeloma ne nasprotujemo, se pa sprašujemo, kako bodo tovrstna razkritja sicer z nekaterimi omejitvami vplivala na morebitne postopke prodaj tovrstnih gospodarskih subjektov. Vemo namreč, da so postopki prodaj večjih gospodarskih družb kompleksni, večinoma temeljijo predvsem na poslovnih skrivnostih in drugih občutljivih podatkih. S tovrstnimi razkritji in takšno transparentnostjo, kar sicer je lahko v interesu javnosti, pa lahko marsikateri postopek postavijo tudi pod vprašaj. Poleg tega se s predlaganim zakonom omogoča tudi javnost različnih kadrovskih informacij, kot je, na primer, informacija o višini dogovorjenega ali izplačanega prejemka ali bonitete člana poslovodnega organa, organa upravljanja, drugega zakonitega zastopnika poslovnega subjekta, člana nadzornega organa, in informacija v zvezi s kadrovanjem navedenih oseb, iz katere je razvidno izpolnjevanje pogojev in meril za zasedbo določene funkcije. Javnost se bo tako lahko seznanila z informacijo o opravljenem izplačilu vodstveni osebi takoj po izplačilu in ne zgolj enkrat letno s podatki za preteklo leto oziroma se bo mogoče vnaprej seznaniti z dogovorjenim zneskom prejemka vodstvene osebe, torej, še preden je ta prejemek izplačan. To naj bi bilo pomembno tudi pri dogovorjenih zneskih odpravnin, saj je predhodna seznanjenost javnosti bistvena za omogočanje nadzora glede ustreznosti in primernosti višine predvidenih prejemkov. Navedene spremembe naj bi pripomogle tudi k vzpostavitvi konkurenčnih pogojev na trgu, predvsem za male in srednje velike gospodarske družbe, ki želijo poslovati oziroma konkurirati gospodarskim družbam pod prevladujočim vplivom države ali samoupravnih lokalnih skupnosti. Ustvariti torej bolj zdravo poslovno okolje, kjer bo prosta konkurenca in bodo veljali enaki tržni pogoji za vse. Poleg tega se s predlaganim zakonom vzpostavlja tudi register zavezancev za informacije javnega značaja, ki bo javen in spletno dostopen. Vanj bodo poleg dosedanjih zavezancev vključeni tudi novi zavezanci, torej poslovni subjekti pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. Omogoča se tudi centralizirano posredovanje informacij javnega značaja, svetovni splet, preko evidentiranja podatkov o izdatkih, in določene administrativne razbremenitve v zvezi z izvajanjem Zakona o dostopu do informacij javnega značaja za nove zavezance. Predlagani zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja torej prinaša obilico sprememb, ki lahko močno pretresejo delovanje družb v večinski državni lasti, kar v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo kot pozitivno, in prav s tega vidika temu zakonu v prvi obravnavi ne bomo nasprotovali. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Ivan Hršak bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister s sodelavkama, spoštovane kolegice in kolegi! S predlogom novele Zakona o dostopu do informacij javnega značaja se obveznost posredovanja tovrstnih informacij širi z organov javnega sektorja tudi na podjetja v večinski lasti države ali občin. Predlagatelj ocenjuje, da naj bi se s tem zmanjšalo koruptivno tveganje. Od uveljavitve Zakona o dostopu do informacij javnega značaja iz leta 2003 so vse informacije o delovanju javnega sektorja dostopne širši javnosti. Zavezanci za njihovo posredovanje so zdaj državni organi, občine in druge osebe javnega prava, z novelo zakona pa se bo ta obveznost razširila tudi na podjetja in druge pravne osebe v neposredni ali posredni večinski lasti države ali lokalnih skupnosti. Državljani bodo tako imeli pravico vedeti, kaj se v teh podjetjih dogaja, kako poslujejo, kakšne posle sklepajo, kakšni so prejemki in bonitete članov uprav in nadzornih svetov. Namen novele zakona je ustvariti pogoje, v katerih bo kadrovanje v teh družbah pregledno in kjer bodo na te položaje prišli najboljši posamezniki glede na zahtevane izkušnje. Predlagatelj si od predlaganih sprememb obeta tudi vzpostavitev konkurenčnih pogojev na trgu, predvsem za mala in srednje velika podjetja, ki želijo poslovati oziroma konkurirati gospodarskim družbam pod prevladujočim vplivom države ali samoupravnih lokalnih skupnosti. Za podjetja v 100-odstotni državni ali lokalni lasti bo obvezna vključitev v aplikacijo Komisije za preprečevanje korupcije Supervizor, ki zdaj omogoča spremljanje vseh transakcij javnega sektorja. Po novem bo torej mogoče spremljati tudi vse transakcije podjetij v popolni lasti države ali občin, kjer se lahko potencialno izgublja veliko denarja, posredno tudi proračunskega. Pri novih zavezancih bo sicer lahko javnost zahtevala dostop le do specifičnih ključnih informacij, kot so pogodbe o upravljanju s stvarnim premoženjem, in o izdatkih, kot so naročila blaga, gradnje, agentskih in svetovalnih storitev, sponzorske, donatorske pogodbe ter podatki o prejemkih in kadrovanju poslovodstva in članov nadzornega sveta. Da zavezancem ne bi nalagali novih administrativnih obremenitev, se bo objava absolutno javnih podatkov o izdatkih zagotovila brez kakršnega koli obremenjevanja novih zavezancev, to je na centraliziran in poenoten način preko Uprave za javna plačila. Čeprav bodo v praksi navedene pogodbe o izdatkih še vedno načeloma varovane kot poslovna skrivnost, pa se bo z novelo Zakona o dostopu do informacij javnega značaja jasno določilo tiste podatke, ki so absolutno javni in praviloma ne morejo predstavljati poslovne skrivnosti. To so osnovni podatki o sklenjenih pravnih poslih, kot so vrsta posla, pogodbena vrednost in vrednost posameznih izplačil, pogodbeni partner in terminski plan. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije smo prepričani, da se bodo prav na tej točki kresala različna mnenja. Mnogi bodo menili, da bi se lahko z dostopom do podatkov o poslovanju razkrile poslovne skrivnosti in s tem ogrozilo poslovanje, drugim pa se zdijo določbe tega zakona korak k večji transparentnosti poslovanja državnih podjetij in zmanjšanju korupcije. Tako menimo tudi v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zato bomo predlog zakona v prvi obravnavi podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Jožef Horvat bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, spoštovani gospod minister s sodelavkama! Javnomnenjska raziskava svetovni parameter korupcije 2013, ki jo je opravila organizacija Transparency International, kaže da je korupcija v Sloveniji velik problem. Ampak to pravzaprav vemo sami. To je ob predstavitvi rezultatov poudaril generalni sekretar Društva Integriteta Vid Doria. V zadnjih dveh letih se je korupcija v naši držav, po mnenju slovenskih anketirancev še povečala. Komisija za preprečevanje korupcije nad rezultati raziskave ni presenečena, meni, da ta raziskava kaže, da je problem korupcije v Sloveniji sistemski in da ima uničujoč vpliv na pravno in socialno državo. Zato rešitev ni samo v večji učinkovitosti organov odkrivanja in pregona ali pravosodja, ampak je potreben bistveno drugačen pristop k vladanju, mnogo večji transparentnosti integritete nosilcev politične oblasti, bolj pregledno financiranje političnih strank in zlasti drugačen odnos do državnega premoženja. Sedanje spremembe in dopolnitve Zakona o dostopu do informacij javnega značaja prinašajo potrebne spremembe na področju transparentnosti institucij, ki upravljajo državno premoženje. Gre za javne zavode, javna podjetja in družbe v državni lasti ter lasti lokalnih skupnosti. Javnosti se tako omogoča dostop do podatkov o njihovem poslovanju, zlasti na področju financ. S temi spremembami in dopolnitvami zakona se odpravljajo pomanjkljivosti sedanjega zakona na tem področju. Z razkrivanjem informacij o delu in poslovanju teh subjektov se bodo namreč v številnih primerih razkrile koruptivne povezave pri kadrovanju in izvajanju postopkov javnega naročanja, neracionalna poraba finančnih sredstev in slabo gospodarjenje poslovodstva oziroma uprav teh institucij. Davkoplačevalci so tisti, ki prispevajo sredstva v državno blagajno in morajo za to imeti možnost nadzora nad porabo javnih sredstev. Enako tudi nad sredstvi in premoženjem družb, ki so v lasti države oziroma lokalnih skupnosti. Tu smo poslanci Nove Slovenije še posebej pozorni in opozarjamo na rešitve, ki ne smejo iti v tej smeri, da bi škodile poslovanju gospodarskih družb. Natančno vemo, kaj je poslovna skrivnosti, ki je definirana v Zakonu o gospodarskih družbah in tukaj morajo resnično biti rešitve izjemno domišljene. Radi pa bi poudarili, da smo v Novi Sloveniji na problem pomanjkanja nadzora javnosti nad poslovanjem družb v državni lasti opozorili že ob sprejemanju Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o Slovenskem državnem holdingu, zato smo tedaj v zakonodajnem postopku vložili amandma, s katerim smo predlagali, da se na spletnih straneh Slovenskega državnega holdinga objavijo podatki o poslovanju gospodarskih družb v državni lasti, po vzoru aplikacije Supervizor. Tega amandmaja vladajoča koalicija tedaj ni podprla, očitno pa je, da je Vlada kljub temu, še posebej po prejemu poročila Transparency International, prepoznala to našo pobudo kot primerno in potrebno in jo sedaj vgradila v novelo Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, kar pozdravljamo. Seveda pa izpostavljena zakonodaja ne bo dajala rezultatov, če ne bo prišlo do njihove implementacije v praksi, kar je pri nas prepogost pojav. Treba bo torej zagotoviti izvajanje teh zakonskih določil v praksi tudi z doslednejšim sankcioniranjem neizpolnjevanja zakonske obveznosti, zlasti s sankcioniranjem odgovornih oseb. Poslanci Poslanske skupine Nove Slovenije bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja v prvem branju podprli. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Gospod Jerko Čehovin bo predstavil stališče Poslanske skupine Pozitivna Slovenija.
Hvala lega, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, gospod minister v dobri družbi! Transparentno, pregledno in odgovorno delovanje državnih organov, organov lokalnih skupnosti ter vseh tistih, ki posredno ali neposredno upravljajo z javnimi sredstvi, je nujno potrebno za gospodarski razvoj ter zaupanje državljank in državljanov v gospodarstvo, politiko in tudi pravno državo. Namen Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja je ravno v krepitvi transparentnosti poslovanja, zavezanosti javnosti, odgovornosti in integriteti pri upravljanju. Poleg vseh ukrepov, ki se nanašajo tako na področju sive ekonomije, sanacije bančnega sistema, dela na črno, učinkovitejšega davčnega postopka in drugih ukrepov, ki jih na tem mestu ne bi več našteval, je torej tudi novi Zakon o dostopu do informacij javnega značaja eden izmed korakov, usmerjenih k pospešenemu zagonu gospodarstva na eni strani ter bolj preglednemu in odgovornemu delovanju vseh tistih, ki upravljajo z javnimi sredstvi. Torej eden glavnih ciljev predloga je, da se preko dviga stopnje transparentnosti pri sklepanju poslov pripomore k bolj učinkovitem upravljanju s premoženjem in finančnimi sredstvi poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava, predvsem gospodarskih družb v lasti države. To pa bo po drugi strani pripomoglo tudi k vzpostavitvi konkurenčnih pogojev na trgu, predvsem za male in srednje velike gospodarske družbe, ki želijo poslovati z oziroma konkurirati gospodarskim družbam pod prevladujočim vplivom države ali samoupravnih lokalnih skupnosti. Skratka, z vidika preostalih gospodarskih družb, ki delujejo na trgu, želimo ustvariti bolj konkurenčno poslovno okolje. S predlogom zakona se tako krog zavezancev širi na gospodarske družbe in druge pravne osebe zasebnega prava pod neposrednim ali posrednim vladajočim vplivom Republike Slovenije, samoupravnih lokalnih skupnosti in drugih oseb javnega prava. Preko vzpostavitve javnega in spletno dostopnega registra zavezancev za informacije javnega značaja se zagotavlja preglednost glede zavezancev. S predlogom se tudi določa obseg informacij javnega značaja za poslovne subjekte pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. To so informacije, ki se po vsebini nanašajo na sklenjene pravne posle v zvezi s pridobivanjem, razpolaganjem ali upravljanjem s stvarnim premoženjem ali so v zvezi z izdatki poslovnega subjekta, kot so na primer naročila blaga, gradnje, agentske in svetovalne storitve, sponzorske, donatorske in avtorske pogodbe. Prav tako se določa krog absolutno prosto dostopnih informacij javnega značaja poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. To so osnovni podatki o sklenjenih pravnih poslih, ki zadevajo upravljanje premoženja in izdatke ter poslovnih objektov, informacije o višini dogovorjenih in izplačanih prejemkov in bonitet ter določene informacije v zvezi s kadrovanjem članov poslovodnega organa, organa upravljanja, drugih zakonitih zastopnikov in tudi članov nadzornega organa. V Pozitivni Sloveniji vsekakor podpiramo zastavljene cilje predloga ter se zavedamo, da je težnja k večji transparentnosti v današnjem času nujno potrebna, vendar pa se hkrati tudi zavedamo, da morajo biti ukrepi sorazmerni in da morajo vsebovati varovalke pred zlorabami. Pri gospodarskih družbah, v katerih ima država ali lokalna skupnost prevladujoč vpliv, se je namreč treba zavedati, da te pravne osebe prosto nastopajo na konkurenčnem trgu ter da je zato nujno potrebno, da se jih s spremembami ne postavlja v neenakopraven položaj. Po našem mnenju bi bilo zato treba podrobneje proučiti, ali predlagane rešitve vsebujejo ustrezne varovalke, ki bodo preprečevale izrabo takšnih informacij za namene skrivne konkurence. Gre namreč za občutljivo področje, kjer je treba posebej pazljivo analizirati morebitne negativne posledice na konkurenčnem subjektu in na sklepanje pravnih poslov. Kot že povedano, se torej v Pozitivni Sloveniji zavedamo, da je transparentno, pregledno in odgovorno delovanje vseh, ki upravljajo z javnimi sredstvi, nujno potrebno za zdravo in konkurenčno gospodarstvo, zato bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja podprli. V nadaljnjem postopku pa pričakujemo, da bomo prejeli tudi odgovore na nekatere naše pomisleke, da bo tako zakonski predlog še izboljšan. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Sonja Ramšak bo predstavila stališča Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala. Spoštovani predsednik, gospod minister s sodelavkama, poslanke in poslanci! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja je v obravnavo in sprejem Državnemu zboru posredovala Vlada 7. 10. 2013. Pravica do informacij javnega značaja je temeljna človekova pravica, zagotovljena v drugem odstavku 39. člena Ustave Republike Slovenije, in predstavlja ključno sredstvo v boju za odprto, pregledno in odgovorno delovanje javne uprave. To pravico smo zakonsko konkretizirali že s sprejetjem Zakona o dostopu do informacij javnega značaja leta 2003 in dopolnjevali tako v letu 2005 kot tudi 2006, kar je bilo v predhodnih razpravah že večkrat omenjeno. S samo uzakonitvijo pravice do informacij javnega značaja seveda ni doseženo to, da bi javna uprava bila povsem odprta in da bi zagotavljala javnost svojega dela v vseh pogledih. V praksi se, kot je zapisal tudi predlagatelj zakona, ugotavljajo pomanjkljivosti veljavne ureditve predvsem glede kroga zavezanih organov. Veljavni zakon tudi zavezuje samo organe, ki upravljajo in izvajajo javne naloge, ne pa tudi vseh tistih, ki upravljajo z javnimi sredstvi oziroma s finančnimi sredstvi v lasti države, samoupravnih lokalnih skupnosti ali drugih oseb javnega prava. V Slovenski demokratski stranki smo že večkrat opozorili, da bi morale v krog zavezancev soditi tudi gospodarske družbe, v katerih ima prevladujoč vpliv država ali državni organi, predvsem pa, da bi morale v krog zavezancev soditi tudi banke, v katerih ima država prevladujoč vpliv, oziroma banke, ki se sanirajo oziroma se v njih izvaja nadzorovana likvidacija ali stečaj s sredstvi vseh državljank in državljanov oziroma davkoplačevalcev. Na ta problem so opozorili tudi drugi organi. Še zlasti pa se nam zdi sporno, da ni mogoče pridobiti podatkov o nezakonitih bančnih poslih, kjer gre za oškodovanje državnega premoženja, oziroma podatkov, ki se nanašajo na sume kaznivih dejanj, podeljevanje slabih kreditov v tako imenovanih tajkunskih zgodbah, dostop do teh podatkov pa se onemogoča celo preiskovalni komisiji Državnega zbora. V naši poslanski skupini pozdravljamo širitev kroga zavezancev na gospodarske družbe in druge pravne osebe zasebnega prava pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom, posamično ali skupaj, samoupravnih skupnosti in drugih oseb javnega prava. Prav tako podpiramo vzpostavitev javnega in spletno dostopnega registra zavezancev za informacije javnega značaja, ki naj bi zagotovil predvsem preglednost zavezancev za dostop do informacij javnega značaja preko tega portala, v katerega bodo vključeni tudi zavezanci po sedaj veljavnem zakonu in novi zavezanci oziroma poslovni subjekti pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. S širitvijo kroga zavezancev je vsekakor treba določiti obseg informacij javnega značaja poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava ter določiti krog absolutno prosto dostopnih informacij javnega značaja teh poslovnih subjektov. Zato tudi te rešitve pozdravljamo. V naši poslanski skupini smo v razpravah na delovnih telesih in plenarnih zasedanjih Državnega zbora večkrat opozarjali in predlagali, da morajo biti dostopne informacije o višini dogovorjenih in izplačanih prejemkov in bonitet ter informacije v zvezi s kadrovanjem članov poslovodnih organov, organov upravljanja ter drugih zakonitih zastopnikov ter članov nadzornih organov, kar je predlagatelj zakona tudi vključil v to novelo zakona, kot tudi odpravo določenih administrativnih bremen. Iz ocene finančnih posledic predloga zakona za državni proračun in druga javnofinančna sredstva izhaja, da bo novela zakona povzročila stroške pri delovanju informacijskega pooblaščenca oziroma pooblaščenke, in sicer glede na novo dodatno zaposlitev, ki bo potrebna, in sicer v višini 35 tisoč evrov. Glede na to, da se v naši poslanski skupini zavzemamo za vitko in učinkovito javno oziroma državno upravo, predlagamo, da pri informacijski pooblaščenki ne pride do nove zaposlitve, temveč da se opravi ustrezna prerazporeditev javnega uslužbenca ali uslužbenke iz drugega državnega organa, ki pa mora seveda izpolnjevati vse predpisane pogoje, s čimer bi se zagotovilo, da ne pride do povečanja zaposlenih v državni upravi v absolutni številki. Naj na koncu poudarim, da v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke seveda podpiramo vse cilje, ki so zastavljeni s tem zakonom, to je transparentnost poslovanja, zavezanost javnosti, odgovornosti in integritete pri upravljanju, zato predlagani rešitvi v prvi obravnavi ne bomo nasprotovali. Opozarjamo pa, da obstajajo še sive lise in da bi morali tudi te sive lise odpraviti. Hvala.
Hvala tudi vam. S tem smo končali predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Želi mogoče že v tej fazi minister besedo ali gremo najprej [[...]]Želite besedo. Dr. Virant, izvolite.
Hvala. Na kratko želim besedo, da povem, da sem prav navdušen, nisem pričakoval tako široke podpore vseh poslanskih skupin. Upam, da bo ostala tudi do druge obravnave zakona. Moram reči, da je to pogumno dejanje politike, V resnici gre za zakon, ki bo veliko naredil za odprtost in preglednost poslovanja gospodarskih družb v državni lasti. Mi vemo, ne glede na to, kako hitro in koliko bomo privatizirali državna podjetja, da bo še kar nekaj časa velik del teh podjetij ostal v javni lasti. Nekateri se zavzemamo za to, da bi se država čim hitreje umaknila iz teh podjetij, drugi so mogoče za malo počasnejši umik ali pa sploh ne. V vsakem primeru pa bo država še kar nekaj časa upravljala z znatnim delom premoženja. Zato je izjemno pomembno, da se v temu času krepi kvaliteta korporativnega upravljanja v teh podjetjih. En pomemben korak k temu bo gotovo Zakon o Slovenskem državnem holdingu in drugi pomemben korak je pa prav ta novela Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, ker razgrinja zaveso ali odstira tančico skrivnosti z delovanja teh podjetij. Moram poudariti, da je bilo kar nekaj diskusije o eni določbi Zakona o Slovenskem državnem holdingu, ki bi pravzaprav z eno potezo izničila učinke tega zakona, ki ga danes obravnavamo. Namreč, osnutek zakona o SDH vsebuje eno določbo, kjer je pisalo, da za SDH sam sicer velja dostop do informacij javnega značaja, za firme, s katerimi upravlja, pa ne. In vse, kar danes delamo, bi bilo z eno potezo črtano, ukinjeno, če bi sprejeli tisto določbo. Zato je prav, da se je informacijska pooblaščenka oglasila in potem je minister za finance to upošteval in v zadnji verziji, kmalu jo boste dobili v Državni zbor, je ta določba črtana in za podjetja bo torej v celoti veljal Zakon o dostopu do informacij javnega značaja. Posebej moram poudariti, da smo pri pripravi tega zakona ves čas intenzivno sodelovali tako z informacijsko pooblaščenko kot s Komisijo za preprečevanje korupcije. Informacijska pooblaščenka bo dobila veliko novega dela, veliko novih pristojnosti, kajti, verjemite, uprave se bodo marsikdaj na vse kriplje upirale temu, da bi dale od sebe kakšne dokumente in kakšne podatke. Tam, kjer bodo imeli slabo vest, bodo težko dali od sebe dokumente. In takrat bo stopila v igro informacijska pooblaščenka ali informacijski pooblaščenec, saj je vseeno, in s svojo odločbo prisilila uprave teh podjetij, da razkrijejo dokumentacijo. Zato se mi zdi, da bo ta investicija v eno zaposlitev pri informacijskem pooblaščencu obrodila sadove in da se nam bom večkratno povrnila. Gospa Potrata je omenila usklajevanja za varuhinjo človekovih pravic. V resnici je od tam prišla pripomba v to smer, da bi bili postopki pred varuhinjo, varuhom v celoti tajni. Torej, da ne bi bili podvrženi dostopu do informacij javnega značaja. Mi pa smo pojasnili varuhinji, da seveda že danes obstaja izjema, ki pravi, da se ne razkrijejo informacije, če bi njihovo razkritje škodovalo poteku postopka – katerega koli: kazenskega, predkazenskega, pravdnega ali postopka pred varuhom človekovih pravic. V takih primerih torej razkritja ni in je interes postopka zajamčen, zavarovan. Povedal bi še to, kar mi v uvodu ni uspelo zaradi časovne omejitve. Na podlagi zakona se bo vzpostavil register zavezancev za dostop do informacij javnega značaja. Danes namreč, žal, nimamo točnih in preglednih podatkov o tem, koliko sploh je tega, koliko imamo podjetij, ki so v večinskem ali pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom države, ne samo podjetij, vseh pravnih oseb. Imamo približne podatke. Vemo, koliko jih je 100-odstotno v državni lasti ali v občinski lasti, potem se pa pri hčerinskih podjetjih in vnukinjah in pravnukinjah in tako naprej štrena izgubi. Naša ocena je, da se ta številka giblje nekje na 600 plus, 600 in 800. Na podlagi zakona bo AJPES vzpostavil register, kjer bomo imeli pa točne podatke o tej zadevi. Veliko vas je danes omenili aplikacijo Supervizor. Ta je prinesla pozitivne učinke, velike pozitivne učinke, visoko stopnjo transparentnosti pri poslovanju ožjega javnega sektorja. Sedaj se s tem zakonom Supervizor nadgrajuje, sicer ga bomo lahko tudi enako imenovali, zaradi mene, ampak Uprava za javna plačila bo na svoji spletni strani objavljala vse transakcije javnih podjetij in podjetij v 100-odstotni državni in občinski lasti. Ta proaktivna transparentnost bo v prvi fazi veljala za ta krog, se pravi, 100-odstotna lastnina. Na podlagi tega se bo dalo ogromno analiz narediti in zlasti bo zanimivo gledati, kako se z menjavo oblasti mnenja krog podjetij, ki jim blazno narastejo poslovni rezultati. Ko pride ena oblast, je ena skupina podjetij vedno, ki kar naenkrat postanejo strašno uspešna. Ko se oblast zamenjam in se tem podjetjem vse krivulje obrnejo navzdol, pridejo pa druga podjetja, ki jim gre navzgor. In tako bo za analitike in za preiskovalne novinarje to zelo zanimiv material za preučevanje. Torej, še enkrat hvala lepa za podporo. Seveda bomo z velikim veseljem preučili tudi vse amandmaje, ki jih boste vložili za drugo obravnavo, in računam, da bi ta zakon lahko sprejeli soglasno na koncu. Bi bilo zelo lepo. Hvala lepa.
Hvala tudi vam v tej fazi. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev. Besedo ima gospod Rihard Braniselj.
Hvala lepa.
Samo trenutek. Pripravi pa se dr. László Göncz. Izvolite. Se opravičujem.
Zakaj je zelo pomembno, da se te zadeve lotimo urejati? Ne samo zato, ker so ta javna podjetja lahko ali pa so leglo korupcije, tudi zato ker bo teh podjetij v državni lasti, posredni ali neposredni, čedalje več. Mi nismo sposobni prodati oziroma zelo malo podjetij, o tem se nismo sposobni dogovoriti; in ne le to, dobili jih bomo še dodatno preko slabih bank, preko konverzij terjatev v stečajnih postopkih, dobili jih bomo tudi preko terjatev, ki jih bo imela Davčna uprava in preko izterjav. Se pravi, ta sektor nam bo, žal, naraščal. Naslednji razlog je slaba uspešnost teh podjetij. Upravljajo z 12 milijardami premoženja in v nekih drugih časih oziroma dobra podjetja imajo še zmeraj ta trenutek ambicijo, da sledijo nekim donosom, ki so povprečno 8 % na kapital. V tem primeru, glede na to, da govorimo o monopolistih, o privilegiranih podjetjih, bi seveda utemeljeno lahko pričakovali, ne pričakovali, zahtevali od teh podjetij, da nam v proračun prispevajo iz naslova dobičkov in plačanih davkov milijardo evrov. In to je ravno tista milijarda evrov, ki nas ta trenutek teži in nam manjka. Slab nadzor nad temi podjetji je seveda pogojen tudi zaradi tega, ker nadzorne svete nerodno imenujemo, tudi če jih nerodno imenujemo, jih potem menjujemo vsake tri dni, imenujemo predsednike uprav in uprave vsake dva dni in vse to je pravzaprav idealna podlaga, da ne funkcionira. Vlada nima možnosti vpliva na podjetja, je predaleč, nadzorni sveti ji pa slabo funkcionirajo in pravzaprav če ne moremo, in pri čemer nam je to že jasno, potem pa imejmo 2 milijona dodatnih nadzornikov, ki bodo ta podjetja lahko tudi pogledala, kaj vprašala in tako dalje. Tukaj se računa tudi na preiskovalno novinarstvo, da bo tukaj konstruktivno pomagalo. Najšibkejši členi v poslovanju teh podjetij so ravno donatorske, sponzorske pogodbe, avtorske, podjemne pogodbe, svetovalne pogodbe, odvetniške, notarske. Kdo vse so te favorizirane družbe, ki imajo možnost dobro služiti na račun državnih podjetij in z njimi poslovati? Katere so te bonitete, kako se kadruje v teh podjetjih, kako ljudje prihajajo do služb? Ali je to transparentno, ali je to po domače, ali je to pajdaško? In tako naprej. Razpolaganje s premoženjem – po kakšnih cenah ta podjetja kupujejo in prodajajo svoje premoženje; tega nikoli nismo vedeli. In tukaj je čas in priložnost, da vendarle naredimo bistveni preskok. Seveda ne bo vsaka stvar javno dostopna. Imamo dve temeljni pravili v Zakonu o gospodarskih družbah: imamo poslovno skrivnost, ki je že po zakonu opredeljena kot poslovna skrivnost, poslovna skrivnost "per se", in imamo možnost, da uprava in nadzorni svet določijo, katere točke, kateri akti, katera pogodbena razmerja so tista, ki si zaslužijo status poslovne skrivnosti. Tako je tu pravzaprav odveč, da bo vsem vse na vpogled. Kateri so pomisleki, ki govorijo o tem, da mogoče ta stvar ni ravno dobra? Nekateri pravijo, ustavno načelo svobodne gospodarske pobude – prav v ničemer se pri tej stvari tega ne omejuje. Načelo enakosti – tudi tu ne, pri čemer imamo drug problem; ta podjetja so v nekem privilegiranem položaju, glede na to, da so podjetja s prevladujočim ali izključnim vplivom države. Tu je neka neenakost, vendar v nasprotno smer. Dodatno breme gospodarskim družbam, ki bodo morale razkrivati. Ta podjetja imajo že tako preveč zaposlenih in če bo vsako podjetje enega riskiralo za ta namen – in je jasno, da imajo ta podjetja močno razvite oddelke za poslovanje oziroma za odnose z javnostmi –, tu ne bo prav nobenih težav več. Eden od očitkov je tudi to, da se kulture in športa ne bo več financiralo. Kulturo in šport je treba financirati transparentno, iz proračunov lokalnih skupnosti, iz proračuna države, in se bo lahko financiralo več od tam, kjer je to potrebno, kjer je to transparentno, ne pa od tam, kjer to ni transparentno. Luka Koper, sponzorska pogodba z lokalnim klubom, da pravzaprav propagira ta lokalni klub Luko Koper, ki je itak monopolist. Kakšna dodana vrednost pa to zdaj je? In obratno. Državni monopolisti namenjajo denar za reklamo, propagando in tako dalje. Narobe svet. Ves ta denar, ki nam spolzi po nekih kanalih na vse možne načine, se mora skoncentrirati in mora priti v obliki dobičkov in plačanih prispevkov, davkov in tako dalje v proračun in iz proračuna bo država financirala vse tisto, kar mora financirati transparentno, javno in pravično. In to je ta dodana vrednost, ki jo ta novela zakona prinaša. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima dr. László Göncz. Pripravi naj se gospod Mirko Brulc.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Tudi jaz z veseljem ugotavljam, da je pri tem predlogu zakona kar velika stopnja pripravljenosti podpore, kar priča o tem, da je predlog sorazmerno dobro pripravljen. Marsikatera konkretna stvar, ki sem jo tudi sam izpostavil, je bila omenjena, zato ne bi želel posebej izpostavljati konkretnosti. Poudaril bi predvsem to, da je nedvomno transparentnost predstavljanja delovanja – tudi finančnega poslovanja predvsem javnih podjetij, takšnih in drugačnih – vprašanje, ki se največkrat dandanes postavlja pred javnost oziroma se ne priznava zaradi zlorab, ki so se dogajale v preteklosti tako ali drugače. Skratka, ta zakon v svojih določbah predvsem poudarja to transparentnost, predvideva pozitivne učinke, ki jim lahko do neke mere verjamemo. Kljub temu bi izpostavil zgolj eno področje, ki jo po moji oceni lahko v fazi sprejemanja zakona še nadgradimo. In sicer, danes je bilo večkrat omenjeno področje Supervizorja oziroma kakršnih koli drugih sistemov, ki sodijo v ta kontekst. Pri tem menim, da so morda tudi v tem zakonu še določene pomanjkljivosti, neke preciznosti bi še potrebovali, da pa z druge strani ne prihaja do zlorab podatkov, s katerimi se pa prav tako lahko škodi poslovanju in sami družbi kot taki. Sicer nočem zdaj vnašati v obravnavo tega zakona neke specifike z nekih drugih področij, ki so manj povezana z delovanjem javnih podjetij in podobnih inštitucij, vendar se moramo zavedati, da če so informacije, plasirane v javnost, pomanjkljive ali pa slabo interpretirane, lahko prihaja tudi do takih zlorab, ki pa potem onemogočajo ali posameznike ali poslovanje podjetij predvsem v prid dejansko bolj uspešnega delovanja družbe. S tega vidika predlagam, da se predvsem to plasiranja javnih podatkov še bolj dosledno dodela in se poskušajo izključiti vse zlorabe, ki lahko pri tem prihajajo v poštev. Res, tudi sam vidim, da bosta pomen in vloga informacijske pooblaščenke, pa drugih pristojnih organov, tudi na osnovi predloga zakona še večja, kar je za pozdraviti, upam, da bodo tudi količinsko zmogli te dejavnosti, ker verjetno bo tudi tega krepko več. Ampak, kot sem že poudaril, določene sistemske rešitve mi v tej fazi še manjkajo, upam pa, da bodo na matičnem delovnem telesu oziroma v fazi sprejemanja nadgrajene tako, da bo ta zakon dejansko namenjen temu, k čemur je prvovrstno usmerjen, to je pa nedvomno bolj uspešno delovanje podjetij in pa večja transparenca in večja preglednost slehernega državljana na tem področju, kar je z vidika učinkovitosti nadvse pomembno. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima gospod Mirko Brulc. Pripravi pa se mag. Katarina Hočevar. Izvolite, gospod Brulc.
Hvala lepa. Spoštovani gospod minister! Kot je videti tukaj v tej dvorani danes žari nek optimizem v prepričanju, da bomo nekatere stvari le premaknili z mrtve točke. Verjetno vsi želimo živeti v državi, kjer je poštenost odlika, in tisti, ki bodo prihajali v politiko kadar koli ali v gospodarstvo, v družbe, ki so v lasti države, bodo s tem zakonom, najprej si ga morajo prebrati, pa potem vstopiti v to dejavnost – ali pa ostati nekje privatno, pa brez kontrole in podobno. Ne bo več mogoče: "Kupil sem avto, pa ne vem, kdo mi ga je pol plačal, pa stanovanje mi je padlo z neba," in tako dalje. V politiki tega ne more več biti. Konec! Spomnimo se, kako težko uvajamo davek na nepremičnine. Upam le, da s to težavo dosežemo tudi to, da tisti – vedno rečemo, da kmet tam v hribih, ki težko živi, bo težko dal 100 evrov za davek na nepremičnino, da bo pa pozoren, kaj dela župan, kaj dela poslanec, kaj dela direktor javnega zavoda in tako dalje. Da bomo to zavest pripeljali v našo družbo, da se ne bo splačalo nekemu županu narediti nekaj postrani, dati neko – saj vemo, kakšno vlogo imajo v lokalni skupnosti, koliko investicij in koliko vsega in kaj vse se lahko dogaja. To je moje upanje. Vem, da se to ne more zgoditi čez noč, ampak en korak je tukaj. Dnevno smo priča zlorabi položajev, korupciji, nerazumnemu bogatenju in tako dalje, pa to ne tistih obrtnikov, delavcev, ki služijo s svojimi žulji kruh. Drugih ljudi. Mislim, da je to treba ustaviti. Pravzaprav sem res zelo razočaran, ko vidim, da nekdo proda zemljišče, pa ni njegovo, in še kaj. To ne more biti v neki urejeni družbi; in majhna država smo, pravzaprav vse vsi med seboj poznamo. Če grem v Celje, 20 ljudi bom srečal, katerim lahko stisnem roko in se poznamo itd. Tako, minister, mislim, da je ta zakon nujno potreben, da bo treba biti tudi previden, čeprav je kolega razlagal drugo sliko, ampak sprašujem, ali bodo gospodarske družbe, ki so v lasti države, enakopravne z družbami, ki so v privatni lasti, ker te bodo razgaljene do potankosti – in prav je tako. Oni bodo pa vedno nekaj lahko še skrivali in ne bo nič skregano z zakonom. Tudi jaz, Mirko Brulc, moje premoženje, moja plača, moji dohodki, ne vem kaj – to mora biti čisto! Se strinjam. Ampak tam, kjer ni čisto, tam pa bo treba narediti korake, da se take izloči. Mislim, da bo tudi predsednica Vlade težko dobila ministra za gospodarstvo, ker če je strokovnjak, se vidi, potem ima še firmo in ima ne vem kaj vse, in potem se, ko vstopi v te klopi, pa naredi inventura. In potem, če zataji eno drobno reč, mora iti; in to je prav. Zato bo težko tistim, ki prihajajo v politiko in želijo iti v politiko, če so imeli prej neke čudne poti itd. Bomo videli, kako bo v drugem branju, upam, da bomo takrat bolj konkretno govorili o členih in spravljali stvar v življenje in da bo ta zakon sprejet in da bo prinesel kar vrsto novosti v odnose, o katerih sem govoril. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Katarina Hočevar, pripravi naj se gospod Ivan Hršak.
Hvala lepa. Lepo pozdravljam ministra in vse prisotne kolegice in kolege! Ko tehtamo koristnost med javnim razkritjem nekaterih podatkov podjetij v državni lasti in med morebitnimi težavami, ki jih takšno razkritje prinese v poslovanje teh podjetij, je rezultat jasen – v korist javnega razkritja! V Državljanski listi smo se vedno in se bomo zavzemali, da v državni lasti ostanejo le strateško potrebna podjetja. Ta korak vidimo tudi kot prvi korak k temu, da podjetja dobijo ustrezne lastnike, ki jih bodo vodili v nov razvoj, in ne takšnih, ki bodo usmerjeni v sponzoriranje privilegiranih oziroma tistim, ki jim to ustreza. Z javnim razkritjem teh informacij menim, da režemo popkovino med prvimi in drugimi. Takšno idejo ministra Viranta sta podprla tako Komisija za preprečevanje korupcije kot tudi informacijska pooblaščenka. Izpostavljeno je bilo večkrat v preteklosti, da država s trenutno ureditvijo na nek način omogoča pranje javnega denarja. Veliko je primerov, ko občine, javni zavodi ustanavljajo družbe z omejeno odgovornostjo, ki so popolnoma skrite pred očmi javnosti, kar omogoča ribarjenje v kalnem na račun davkoplačevalcev. Po nekaterih podatkih je teh subjektov, teh družb kar 800 in so na en način tesno povezane z državo in z davkoplačevalskim denarjem, a jim do sedaj ni bilo treba razkriti pogodb o izdatkih, kot so na primer naročila blaga, oddaja gradbenih del, svetovalnih storitev in seveda tudi sponzorstev. Tem podjetjem praktično ni bilo treba razkrivati podatkov, tudi ne o bonitetah uprav, nadzornih svetov. Tipičen primer brezna za denar, iz katerega ne dobimo nobene informacije, je na primer NLB. Javnost je korektno obveščena o tem, kdaj ta banka potrebuje davkoplačevalski denar za dokapitalizacijo. Ko pa je treba povedati, za kakšne namene pa uprava denar potrebuje, potem je pa dostop do teh informacij kar dobro omejen. Tako se nam zdi na en način, ko beremo to novelo zakona, suhoparna, nezanimiva, vendar iz teh razlogov, ki sem jih naštela, sama menim, da je pomemben korak k preganjanju pregoste megle slovenskega državnega lastništva in potratne porabe davkoplačevalskega denarja. Davkoplačevalci so tisti, ki prispevajo denar v državno blagajno, iz katere se, sploh v zadnjem času, financira prenekatera potreba državnih podjetij in zato mora biti javnosti omogočeno, da nadzira, kako se ta javna sredstva porabljajo ali pa, da ne rečem, zlorabljajo. Cilj zakona seveda ni brezglavo vohunjenje po državnih podjetij, temveč omogočati dostop do informacij, katerih razkritje bi bilo v javnem interesu, če bi kazalo na možno kršitev zakona ali dobrih poslovnih običajev in s tem seveda tudi škodljivo porabo davkoplačevalskega denarja. Tako sama ocenjujem, da je novi zakon dober, ker si prizadeva oziroma zavzema za transparentno omejitev vpliva politike in sesanja denarja iz državnih podjetij, da se to končno prepreči. Napočil je čas, da izvemo za svetovalne pogodbe in druge pravne manevre, ki omogočajo črpanje denarja, in ta zakon, mislim, da je orodje, ki nam bo to omogočalo. Enostavno povedano, mislim, da je ta zakon še en pameten zakon oziroma rešitev iz Virantovega rokava. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo bi lahko imel gospod Ivan Hršak, vendar ga trenutno ni v dvorani. Prav tako bi lahko imel besedo mag. Ivan Vogrin, ga ni. Zato dajem besedo dr. Ljubici Jelušič.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsednik in lep pozdrav vsem skupaj. Pridružujem se vsem, ki danes dokaj optimistično gledate na spremembe in dopolnitve Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, ker te spremembe res vodijo v smeri novih možnosti odpiranja tovrstnih informacij. Pomembno je tudi, da smo prišli do novih zavezancev, ki jih predstavljajo gospodarske družbe in druge pravne osebe, ustanovljene pri državi oziroma tudi pri samoupravnih lokalnih skupnosti. Ne smemo pa zanemariti tistega dela tega člena, ki govori, da bodo pod učinkom tega zakona tiste gospodarske družbe, ki so pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom države. To namreč pomeni, da ne bodo čisto vse gospodarske družbe že zavezanke po tem zakonu, ampak tiste, kot pravijo predlagatelji, ki imajo večinski delež vpisanega kapitala s strani države oziroma lokalnih skupnosti ali imajo več kot polovico članov poslovnega organa s strani države ali pa imajo večinsko lastnino z deležem nad 50 odstotkov. Ob teh opozorilih, kako pomembno je biti transparenten, ko gre za porabo javnega denarja, bi opozorila na dve točki v tem zakonu, ki pa opozarjata tudi na temno plat dostopa do informacij javnega značaja. Po navadi se takšne majhne, na videz minorne dele zakona pri tovrstnih razpravah, kot jih imamo mi danes, zanemari oziroma ne opazi. Tisti pa, ki morajo v praksi uveljavljati takšen zakon, se pa velikokrat soočajo z velikimi problemi, praktičnimi problemi, kako informacijo javnega značaja dati nekomu, ki jo želi zlorabiti in se da to tudi čutiti oziroma videti. Predlagatelji so v teh spremembah in dopolnitvah zakona poslušali tovrstne namene nekaterih nekoliko omejiti, in sicer s 6. členom tega zakona, ki dopolnjuje stari zakon oziroma obstoječi veljavni zakon v 5. členu, in sicer s 5. alinejo, ki pravi, da organ lahko prosilcu izjemoma zavrne dostop do zahtevane informacije, seveda v zelo posebnih okoliščinah in seveda tudi opozarjajo, da je to treba narediti po zelo podrobni presoji. Tisti, ki smo delali na drugi strani, se pravi v državni upravi, vemo, da se pojavljajo posamezniki, ki na en poseben način šikanirajo zlasti nadrejene, in sicer tako, da sistematično dolgo časa vlagajo zahteve po informacijah javnega značaja o točno določenih podatkih o točno določeni osebi. Potem podatke kadrovskega značaja o plači, o drugih izplačilih uporabljajo za različne zapise, bodisi na spletnih portalih, v različnih ne več anonimkah, v medijskih zapisih in tako naprej. V tej novi 6. alineji sicer predlagatelj zaenkrat omejuje oziroma daje možnost, da se omeji pravica do dostopa do zahtevane informacije tistim, ki sistematično dolgo časa in večkrat zasipajo organ z določenimi zahtevami in se vidi, da v bistvu poskušajo onemogočiti funkcionalnost tega organa. Očitno je nek tak primer bil v preteklosti in ga sedaj s 6. alinejo poskušate preprečiti. Opozarjam, da poleg tovrstnih primerov obstajajo tudi primeri tistih, ki sistematično dlje časa, kot sem rekla, zahtevajo določene podatke in jih potem tudi uporabljajo in zlorabljajo. Se pravi, da ko imamo pred seboj tak zakon, ne smemo videti samo teh dobrih plati transparentnosti, odprtosti in tako naprej, ampak moramo tudi razumeti, da v vseh službah pač obstajajo tudi ljudje, ki možnost odprtosti zlorabljajo tudi za neke svoje osebne namene. Na to opozarjam. Vem pa, da ni enostavno poiskati način, kako se zoperstaviti takšnim posameznikom, ki znajo tudi zlorabiti tak pozitiven zakon, kot je Zakon o pravici do dostopa do informacij javnega značaja. Druga točka, na katero bi rada opozorila in bo najbrž tudi ostala skrita našim očem, pa je povezana s tistim, kar piše sedaj v 4. členu in je tudi dopolnitev starega 4. člena, zadeva pa arhivsko gradivo, V drugi alineji se omenja problematika arhivskega gradiva. Osnovni zakon je v bistvu zaščitil tisto arhivsko gradivo, ki se hrani pri javnih arhivskih službah, se pravi, recimo, Arhivu Republike Slovenije. Njegova gradiva niso tista gradiva, ki pomenijo informacijo javnega značaja. Sedaj se z dopolnitvijo govori tudi o arhivskem gradivu, ki se lahko hrani v lastni hrambi, seveda v skladu z zakonom, ki ureja arhivsko gradivo. Ta drugi zakon bomo obravnavali tudi te dni oziroma danes. Mislim, da je ta, čeprav zelo kratka nova dikcija, zelo pomembna, in sicer zaradi tega, ker vemo, da vsi državni organi morajo delati lasten arhiv. Velikokrat se tudi dogaja, da obstaja en del arhiva, ki bi ga nekateri državni organi z veseljem predali v arhiv Republike Slovenije, pa ta, vsaj do pred nedavnim, za kakšne posebne vrste vroč kostanj ni bil preveč zainteresiran. Rada bi opozorila na dokumente s področja trgovine z orožjem. Ti dokumenti obstajajo pri različnih organih, od obveščevalnih služb do različnih ministrstev, so primerni za prenos v Arhiv Republike Slovenije, nekateri so tudi državne skrivnosti, ampak Arhiv Republike Slovenije zaradi omejitve s prostorom in tudi omejitve s svojimi tehničnimi zmogljivosti za varovanje tovrstnih podatkov dolgo časa ni bil zainteresiran za prenos vseh teh podatkov oziroma dokumentov. In zgodilo se je, da so bili ti dokumenti, četudi so bili urejeni po pravilih, ki jih določa Zakon o arhivskem arhivu, bili pa so v lastni hrambi pri organih državne uprave, na primer pri obveščevalnih službah, in ker ta člen, druga alineja dosedanjega 4. člena tovrstnih, v lastni hrambi gradiv ni izločala, so bila ta gradiva dostopna po Zakonu o dostopu do informacij javnega značaja. Se pravi, v bistvu jih ni bilo mogoče zaščititi, ker jih zakonodaja nekako ni videla oziroma jih je, če sem konkretna, spregledala. Mislim, da ta rešitev, ki je zdaj tu napisana, vendarle omogoča, da če se državni organi držijo zakona, ki velja za delo z arhivi, in imajo za to tudi ustrezno dovoljenje, se pravi, da jim ustrezen organ takšno dovoljenje tudi izda, vendarle lahko tudi v svojem okviru, torej v svojih kapacitetah, prostorih, hrani tovrstno gradivo in je to gradivo tudi v nekem smislu zaščiteno pred zahtevami po informacijah javnega značaja. Podpiram, kot rečeno, ta zakon in mislim, da je primeren za drugo obravnavo. Ali ga bo treba še kako dopolnjevati oziroma ali bodo ambicije po njegovem dopolnjevanju še bistveno večje od tega, kar je že sedaj napisano, pa bomo videli. Namreč, iz gradiva se je dalo razbrati, da nekateri vendarle niso še čisto povsem zadovoljni s tem, da se pod ta zakon vključijo gospodarske družbe, kjer je prevladujoč vpliv države. Nekateri bi radi, da so vse gospodarske družbe, ne glede na to, kolikšen procent kapitala je v državni lasti, da so vse tovrstne gospodarske družbe zavezanke tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jožef Horvat, izvolite.
Najlepša hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, gospod minister s sodelavkama! Tudi sam sem optimistično razpoložen ob tem, ko ugotavljam, da je v tem prvem branju novela Zakona o dostopu do informacij javnega značaja pravzaprav konsenzualna podpora temu zakonu. Začel bom z znanim slovenskim rekom: Zgledi vlečejo, dejanja mičejo. In kot zgled mi dovolite najprej primer. Ena od ministric ene od nordijskih držav, to zgodbo namreč poznate, je na letališču kupila za svojo hčerko čokolado, ko se je vračala domov, in potem, ko je opazila ali pa so jo na to spomnili, da je to čokolado plačala s službeno plačilno kartico, je naslednji dan odstopila. Ta kartica najbrž ni bila vredna 348 tisoč evrov, je pa to primer, o katerem sem zadnje dni večkrat govoril; politik stoji in pade na etiki. In ko smo pri tem zakonu in ko govorimo o javnih zavodih, o podjetjih v državni večinski lasti ali pa o podjetjih v večinski lasti lokalnih skupnosti, potem tu lahko samo nadaljujem: tudi direktor takšnega podjetja stoji in pade na etiki. Tu smo seveda res da pri dobrih namerah tega zakona, minister mu celo daje priponko, morda revolucionarni zakon, jaz bi bil zelo vesel, da bi zelo hitro vsi skupaj, ki so nam volivci ali pa kdo drug, zaupali pomembne funkcije, da se ne samo držimo tega zakona, ampak tudi da spremenimo naša mišljenja. Tu trdim, da so normalno moralna načela nad zakonskimi določili in ko govorimo o teh vprašanjih, smo že pri vprašanju vzgoje in tako naprej. Ne bi želel pa v tej razpravi iz okvirja današnje novele zakona. Če sem zdaj spet pri zgledih, gotovo je država tista ali, če hočete, vlada tista, ki mora dajati zgled. Mi smo v zadnjih dneh na žalost, in meni se tu resnično trga srce, priča slabim zgledom. Država se je na nek čuden, tajen, skrivnosten način zadolžila. Najprej sem dobil informacije, da je bila provizija samo 38 milijonov, včeraj na nacionalni televiziji, ki jo mi vsi plačujemo, je voditelj oddaje Odmevi povedal, govorim po spominu, da bi naj bila provizija 60 milijonov evrov. Morda je tako prav, morda je to normalno, ampak želeli bi vsaj mi poslanci, da bi izvedeli za resnico, pa ne samo mi, vsi davkoplačevalci te države morajo jasno vedeti, kdo je kupil te obveznice in koliko nas te obveznice stanejo. Vlada bi nas morala prepričati, da je ta transakcija bila najboljša optimalna in za vse dobra. In tu je moj problem, če bo ta zakon to odpravil, potem sem jaz prvi, ki bom predlagatelju tega zakona tudi čestital. Danes je bilo v razpravi tudi že govora o bankah, to je dejansko naš največji problem, kar zadeva razvoj gospodarskega sektorja, in kot član parlamentarne preiskovalne komisije, ki bi naj prišla do dna, do imen in priimkov tistih ljudi, ki so zapravili, razgradili naš bančni sistem, potem enostavno pridete, naletite na zid in ne dobite nobenih informacij. Kdo so ti ljudje, ki so se dejansko podpisali, morda tudi ne podpisali, spet na nekih sestankih, ki so se eni snemali, eni ne, na sejah odborov za dajanje kreditov, na kreditnih odborih, pa so dejansko razdelili 1,6 milijarde evrov kreditov? In mi ne pridemo do podatkov! In ne vemo, kdo so sive eminence slovenskega bančnega sistema! Še enkrat, in zaključujem, izražam zadovoljstvo, da je predlagatelj zakona povzel našo idejo, da se aplikacija Supervizor dejansko naredi tudi na primeru državnih podjetij, da bo tam dejansko, kot je nekdo rekel 2 milijona nadzornikov lahko videlo, kako to podjetje posluje. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Horvat. Na vrsti je gospod Marko Pavlišič, potem Jožef Jerovšek.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Zakaj je pomembna odprtost informacij? Ne gre tukaj le za post festum brskanje po tem, kaj je kdo komu dal, kaj je kdo od koga prejel, ampak gre tudi za preventivno delovanje in ta je po mojem še pomembnejši vidik. Kajti, če se bo nekdo, ki podpisuje neko sponzorsko, ali pogodbo o pravnem svetovanju, ali podobno pogodbo. vnaprej zavedal, da bodo ti podatki javni, bo vsekakor trikrat razmislil. preden bo to podpisal. Ta preventivni del tega zakona oziroma tega, kar določamo, da bodo odprte informacije, je pomembnejši od tistega, recimo, post festum dela. Verjamem, da če bo ta del, če bo to sprejeto, da potem tega post festum pregledovanja niti ne bo treba, ker bo prišlo že do samopreventivnega delovanja pri podpisnikih le-teh. Ta predlog je deležen očitkov, da bodo nastradale športne in druge organizacije, češ da ne bodo več deležne donacij s strani podjetij, državnih podjetij v tem primeru. Tukaj moram poudariti, da je sponzoriranje športnih in ostalih organizacij v svetu nekako ustaljeno in da zelo radi počnejo in da to zelo radi tudi povedo, da delajo in to piše na vsakem njihovem dresu, piše na panojih, ki so potem ob stadionih in marsikje drugje. S tem se podjetja hvalijo. Ne nazadnje imamo tak primer tudi sami v Sloveniji, ko je nedavno Luka Koper podpisala sponzorstvo z nogometnim klubom in se je javno pohvalila s tem. In nič ni narobe s tem, popolnoma nič ni narobe s tem. Ne želim tu soditi, ali je prav ali je narobe, da sponzoriramo športna društva in ostale organizacije, je pa prav, da vemo; da kadar se to zgodi, da to vemo. In to je namen tega zakona. Če so do sedaj direktorji podjetij v državni lasti podpisovali pogodbe, ki se jih sramujejo in jih zato skrivajo, potem upam, da bodo po sprejetju tega zakona s tem početjem prenehali; da bodo podpisovali le tiste pogodbe, ki se jih ne bodo sramovali. Zakonu se tudi očita, predvsem s strani Gospodarske zbornice, da bo to oteževalo delo podjetjem. Katerim podjetjem bo to otežilo delo – najbolj tistim, ki bi že davno morala zapustiti varno zibelko države, pri čemer se po pravici sprašujemo, v čigavem interesu sploh delajo. Gospodarska zbornica bi po mojem mnenju v prvi vrsti morala zastopati zasebna podjetja, propulzivna, start-up, se pravi, tista podjetja, ki na svetovnem trgu dosegajo visok nivo dodane vrednosti. Državna podjetja imajo dovolj, celo preveč podpore že v sami politiki. Vprašanje je tudi, ali smo s trenutnim stanjem na tem področju zadovoljni. Nismo, in nekaj moramo narediti. Še bolj prava pot kot ta današnja bi bila privatizacija vseh nestrateških podjetij, ki so sedaj v državni lasti. Vendar pa gre to počasi in do takrat je ta sprememba potreben korak naprej in pomemben korak naprej, ki bo, upam, pospešil tudi druge korake, ki bodo še sledili. Ne nazadnje se moramo poslanci vprašati tudi, na čigavi strani dejansko smo. Ali smo na strani državljanov ali pa smo na strani privilegirancev, ki se domnevno napajajo s strani državnih in paradržavnih podjetij? Zakaj domnevno – zato, ker v bistvu ne vemo, ali je to res. In to je namen tega zakona, da bomo izvedeli, kaj je res. So pa informacije iz medijev in raznih strokovnih organizacij zelo jasne. Omenja se visoka stopnja koruptivnosti in podobne zadeve, tako je ta domneva verjetno v veliki meri upravičena. In zato je potrebna sprememba tega zakona, ki sicer velja že približno 10 let oziroma malo več kot 10 let in katerega rezultate smo že videli v marsikaterem primeru. Ne nazadnje, tudi že omenjena aplikacija Supervizor je deležna predvsem pozitivnih odzivov glede tega. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi, zavedati se moramo, da so podatki in informacije orodje in orožje 21. stoletja. Ne nazadnje nam to kažejo tudi afere in odziv na njih, kot je bila, recimo, Wikileaks ali kar je bilo zdaj povezano s Snowdnom okoli teh zadev. Podatki in informacije so orožje proti netransparentnosti, proti korupciji in proti pajdaškemu kapitalizmu. Zato je treba ta zakon podpreti ne le v prvem branju, ampak tudi v vseh nadaljnjih branjih. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, izvolite.
Hvala lepa. Pred sabo imamo zakon, ki naj bi prispeval, in upam, da bo prispeval, k širitvi transparentnosti v družbi, ki je, žal, zdrsnila na področju vrednost. V zadnjih letih smo res priče izraziti eroziji vrednot. To, kar se danes dogaja pri nas, se mi je zdelo takrat, ko sem dozorel, recimo, diplomiral, da je nepojmljivo in se ne da zamisliti, da bi se takšna korupcija dogajala, takšne kraje denarja. Bil sem prepričan, da smo Slovenci toliko pošteni, če uporabim to besedo, da je praktično elementarno onemogočeno, da bi se to v vseh porah družbe pojavljalo. Sedaj pa smo soočeni s tem, da je stanje grozljivo, in kot sem rekel, upam, da ta zakon, ki polje transparentnosti širi tudi na te gospodarske družbe v prevladujoči državni lasti, da bo to izboljšalo in takšen zakon je potreben. Zakon je sicer žrtev, po mojem, komplicirane, zelo sofisticirane terminologije v številnih drugih zakonih, v Zakon o prevzemih, v Zakon o gospodarskih družbah in vse to prenaša in nam se jezik lomi ob vsem tem. Mislim, da je bilo takšne zakone mogoče napisati zelo enostavno, ampak to je očitno bilo v teh letih pri sestavljavcih teh zakonov tudi v interesu, da čim bolj uporabljajo latovščino in neke nove pojme so uvajali in ne vem kaj in je za navadnega bralca tudi ta zakon težko razumljiv. Moral bi pa biti kristalno jasno razumljiv. Meni je všeč, da tukaj širi to polje, da bodo ti podatki, pri takšnih družbah, ki zapadajo pod ta zakon: prejemki, bonitete, pa v zvezi s kadrovanjem, pa uprave, pa dohodki pa vse to, – in nadzornikov. Kajti, poglejte, sedaj so občasno po nekaterih družbah objavili letne plače pa tudi nagrade. Letos med letom je bilo objavljeno, da je direktor Soda, ki je sedaj isti, kot je bil leta 2012, dobil, mislim da, 82 tisoč evrov letne nagrade. V pogojih, ko tudi njegova družba ne more zagovarjati, da je ne vem kako uspešno delovala. In tričlanska uprava preko 220 tisoč nagrad. Upam, da bodo takšne anomalije, kot je to, da si ti gospodje, kot je gospod Kuntarič, izplačajo v teh danih pogojih takšne grozljive nagrade poleg osnovne plače, ki je za nas, poslance pošastno visoka in je ne vem kolikokratnik naše plače – da bo to malo bolj jasno, da bo to nek Supervizor, da bo to trajno objavljeno, da bo tu pripeljalo do neke normalizacije. Po drugi strani se tudi sprašujem, kaj nam bo pomagal ta zakon – recimo, da ga je minister dal pisati z absolutno dobrimi nameni in da je prepričan v njega –, ko pa smo se v preteklih dneh prepričali in še vedno lahko vidimo, da v sedanji vladi ne ve levica, kaj dela desnica. Ta primer zadolžitve države pod temi grozljivimi pogoji, razsipno, je drastičen primer. Da je tukaj šlo za nečiste posle, je gotovo. Da sedaj vsak dan slišimo podatke o za normalnega Slovenca obupnih provizijah in da je pri tem šlo verjetno za to, da je država kupila nekdanji denar naših bank in da je sedaj prišel ponovni nakup oziroma zadolžitev. Plačevali bodo pa bodoči rodovi in mi bomo plačevali, če bodo zmogli plačati, če ne bodo vsi prisiljeni oditi v tujino, v ekonomsko migracijo. Zato ne vem, kdo mi lahko da trdno zagotovilo, da bo ta zakon prispevek h temu, da se takšne anomalije ne bodo dogajale. In tu govorimo o večji javnosti in transparentnosti, objavi podatkov, tam pa država noče povedati, kje je vzela denar, s kom je sklenila posel. Že po sklenjenem, ne v fazi priprave, nič več ne moremo vplivati na pogajanja ali na kar koli škodljivega, ampak se ščiti nekoga ali pa tisti, ki so bili zraven, ščitijo sebe. Tu v zakonu tudi piše, da kadar je razkritje v izrazito javnem interesu, se bodo tudi razkrili razni programi, strategije, dogovori in tako naprej. Te stvari so lahko poslovne skrivnosti in verjamem, da so dostikrat poslovne skrivnosti in vsaka družba jo ima, vsako podjetje. Je pa res, da se je to pri nas zlorabljalo in koristilo na takšne način, da so se fiktivne strategije, fiktivni programi, fiktivne študije delali na veliko in da se je s tem služilo. Nisem dovolj uspel najti, kako se bo ta izraziti javni interes določil, kdo bo tisti, ki bo to požegnal. In se zavedam pri tem, da je treba paziti na gospodarsko družbo, ali javni zavod, ali kar koli, da ne bodo ogroženi njegovi poslovni interesi, ampak tu je treba najti neko ravnovesje. Meni ni popolnoma jasno, kdo bo določal izrazit javni interes. Bil bi za to, da bi imenovanja tistih, ki bodo to določali, ne opravila vlada, da naj to poveri neki drugi instituciji, pa tudi izbiro tistih ljudi. Prej je kolegica Jelušič razpravljala o dobri rešitvi, ki je v 4. členu v zvezi z arhivskimi gradivi. To se nanaša že na to rešitev, ki bo v Zakonu o arhivih, ki ga bomo tudi danes imeli v obravnavi, ki omogoča oziroma predvideva tako imenovani institut javne – zasebne hrambe v 4. členu. Moram pogledati [[…]]"lastni hrambi"! Seveda, lastna hramba, se nisem mogel spomniti termina. Kolegico sem poslušal in vem, da tako ona kot vsi, ki so danes diskutirali, govorijo izrazito o interesu in transparentnosti, jim lahko vsem zaupam. Vendar sem se pa jaz, preden sem njeno razpravo slišal, ustrašil, da to pravzaprav preveč ne zapira nekaterih zadev, ker to pa potem niso več informacije javnega značaja in jih ni mogoče pogledati. Ta dikcija, ki je ni v zakonu, kolikor sem gledal po arhivih, ampak se je v tem zakonu pojavila, je lahko tudi izgovor za zapiranje informacij, ki pa so javnega značaja, tako da so plusi in minusi. Moram še sam premisliti. Seveda, zdaj, če se na nekatere obveščevalne podatke nanaša, je lahko to zelo pozitivno, lahko je pa tudi zelo negativno, ker bo nekdo pod to lastno hrambo skril tudi podatke, ki bi mogli biti javnega značaja, ki so nezakoniti, ki so tako imenovana ilegalna tajna, pa se jih bo s tem zaščitilo, da javnost za njih ne bo izvedela. Naj rečem, da upam, da bo k stanju duha, k sliki, k vrednotam v tej državi ta zakon in njegova izpeljava – upam, da bo v redu izpeljava – pripomogla k izboljšanju. Tega smo potrebni. Hvala.
Hvala lepa, gospod Jerovšek. Naslednja je na vrsti gospa Marija Plevčak, potem Kristina Valenčič in Franc Jurša.
Hvala za besedo in lep pozdrav sem prisotnim! Zakon, ki ga imamo danes na mizi, po mojem mnenju prihaja prepozno. Mislim, da smo precej časa zapravili v teh 20 letih, odkar smo se osamosvojili, in da nam je v tem času veliko tega premoženja, ki bi ga danes želeli zavarovati in z njim boljše gospodariti, spolzelo iz rok; ostalo v določenih sferah, katerim so v tem času pripomogli s prepoznim spoznanjem, da se nam to naše državno premoženje bistveno krči. Res je, da je zakon, ki danes prihaja, potreben, nujen in upam, da bo pripomogel k transparentnejšemu delu vseh tistih javnih formacij, podjetij, zavodov, državnih podjetij, bank, da bomo dobili pregled. Vendar še vedno smatram, da bo prva naloga, da bo vodstvo vseh teh javnih podjetij in vseh javnih ustanov, institucij primerno oziroma da bo sposobno pravilno, pošteno voditi ta podjetja. To se pravi, uprave, ki bi morale biti usposobljene, ne pa nastavljene s strani politike. Enako mislim, da tudi sestava nadzornih svetov. Mi potrebujemo dobre gospodarstvene vodstvene strukture, če hočemo, da bomo zadevo premaknili z mrtve točke. Seveda je pa potreben pri tem nadzor, ki ga doslej nismo imeli. Nismo imeli nadzora nad izplačilom plač, če kar pogledamo nekatere informacije, kakšne osebne dohodke so si izplačevali in nadzorniki in uprave, kakšne so to nagrade. Še vedno mislim, da je vsak, ki prejema osebni dohodek za svoje delo na delovnem mestu, primerno ocenjen. Nimam nič proti, če podjetje uspešno posluje, da dobi nagrado, da dobi ob odhodu iz podjetja odpravnino, vendar v naših primerih je tega malo, vendar odpravnine in visoki osebni dohodki ostajajo. Vse to ruši naše pozitivno delovanje teh firm, njihov poslovni uspeh. Kar se tiče informacij javnega značaja, mislim, da ima vsako podjetje določene poslovne tajnosti. Tudi v teh podjetjih je treba razmejiti, kaj je tista tajnost, ki pa v javnost ne sme oziroma do katere dostopa nadzorni organ, seveda pa je treba, če se ugotovijo nepravilnosti, takoj reagirati, za to imamo tudi ustrezne druge organe. Odgovornost mislim, da pri nas še ni na pravem nivoju. Ko bomo enkrat dosegli to, da bodo ljudje čutili, da so pripadni podjetju, da za njega delajo, za državo, potem bo tudi odnos do vseh teh institucij in do svojega dela tak, kot mora biti in kot ga pričakujemo. Zato še enkrat poudarjam: na vsa ta vodilna mesta je treba dati strokovne ljudi – ne iz politike! –, da zagotovimo in izpeljemo oziroma pospešimo boljše delo teh ljudi. Tistemu, ki pošteno dela, se ni treba bati, da ga bodo pri informacijah zasačili, ampak ve, da lahko pove: dobro delamo ali pa ne delamo, imamo probleme tu in tu. Tu so informacije, ki ljudi zanimajo, ki jih želijo vedeti, kako posluje ta in ta banka, če smo zdaj ravno pri bankah. Seveda pa tudi, kar je bilo rečeno, za bankami določene skrivnosti in tajnosti obstajajo. Mislim, da je ta zakon vsekakor dobrodošel. Treba ga je podpreti, treba pa je verjetno v nekaterih stvareh še dodelati, saj nekateri posebni primeri so v zakonu že našteti, mogoče je treba še kaj dopolniti. Jaz ga nisem natanko pregledovala. Seveda pa mislim, da je v zakon treba potem tudi določene sankcije vpisati. Ne vem, če so, ker tudi to je del te zakonodaje, o kateri danes razpravljamo. Vsekakor pozdravljam osnutek tega zakona, verjetno bodo dopolnitve in bomo tudi o tem še razpravljali na raznih odborih in če bo treba, dopolnili s kakšnimi amandmaji.
Hvala lepa, gospa Plevčak. Na vrsti je gospa Kristina Valenčič in potem mag. Majda Potrata.
Hvala lepa za besedo. Naj najprej izrazim zadovoljstvo, da smo včeraj sprejeli zakon oziroma spremembe Zakona o političnih strankah, saj smo tako pokazali, da se tudi politika zavzema za transparentno poslovanje in da tudi politiki ne podpiramo nesmotrne, neupravičene, nenamenske ali s konfliktom interesa obremenjene porabe javnih sredstev. Novela Zakona o dostopu do informacij javnega značaja je le še korak naprej v smeri odprtosti in preglednosti poslovanja, saj širi krog zavezancev še na družbe v večinski državni oziroma občinski lasti. Že ptički na veji čivkajo, da je v naši družbi prisotno veliko korupcije in klientelizma, da do zaposlitve oziroma nekega posla lahko pridemo le preko vez in poznanstev, da se z davkoplačevalskim denarjem ne ravna z vso skrbnostjo, skoraj dnevno mediji poročajo bodisi o političnem kadrovanju bodisi o finančnih koristi posameznikov iz javnega denarja. Najbrž bi na prste ene roke lahko prešteli večje državne investicije, pri katerih ni prišlo do velike prekoračitve prvotno ocenjene vrednosti projekta, do velikega koriščenja posameznikov, zato seveda pozdravljam in podpiram predlagane rešitve, saj bodo v veliki meri prispevale k temu, da se posli ne bodo sklepali pod mizo. In ker se tako radi oziramo po drugih, naj povem, da so, recimo, v nekaterih skandinavskih državah javnosti podvržena ne samo podjetja v državni lasti, temveč tudi podjetja v zasebni lasti na področju energetike. Tudi, recimo, v Srbiji so že danes zavezanci vsa podjetja, katerih ustanovitelj je država oziroma občina. Res pa je, da zakon sam po sebi ne bo rešil vsega. Pomembna je, prvič, dosledna izvedba zakona v praksi, ker pa govorimo predvsem o integriteti vodilnih, njihovi poštenosti, skrbnosti pa je seveda jasno, da v kolikor tega ne nosijo v sebi, nam tudi noben zakon ne bo pomagal. Zato je prav, da pustimo, da organi pregona in sodišča opravijo svoje delo. Politika s svojim vmešavanjem k temu zagotovo ne pripomore. Ker smo v času svoje samostojnosti pokazali, da kot država ne znamo biti dober gospodar, pa vidim kot edino primerno rešitev, da se država čim prej umakne iz gospodarstva. Že sami gospodarstveniki pravijo, da je vsak ukrep, ki prispeva k večji transparentnosti poslovanja katerih koli subjektov, ne glede na lastništvo in učinkovitosti trgov, dober ukrep. Prav je, da storimo vse, kar lahko, da onemogočimo politično in interesno kadrovanje, klientelizem ter izčrpavanje državnih in občinskih podjetij. Naj odprtost, poštenost in zdravo poslovno okolje postane praksa tudi v naši družbi.
Hvala lepa. Gospa oziroma mag. Majda Potrata, potem Sonja Ramšak.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Gospa Kristina Valenčič je omenila tisto, o čemer sem razmišljala tudi sama. Ko hočemo zmanjševati koruptivnost, je razkrivanje podatkov, ki so vezani na javna sredstva, izjemnega pomena. Ampak meni se zdi, da bi morali v enaki meri biti dostopni javnosti tudi podatki, ki so zvezani s tistimi dejavnostmi, ki so za državljane bistvenega pomena in bistveno vplivajo na njihovo življenje, pa četudi je ta dejavnost ne v večinskem deležu lastništva države. Tisto, kar je bil kot primer – energetika, pa bi se še kakšna taka stvar dala najti, tako da ne pride do spodbujanih ali prenapihnjenih ponudb ali cen, kar je potem ljudem v škodo. Zagotovo so že orodja, in če bi hoteli razmišljati o tem, ali zakon sam po sebi lahko veliko odpravi. Seveda lahko veliko odpravi, ampak poglejte, razmišljajmo samo o tem, kako smo nosilci političnih funkcij dolžni prijavljati podatke o sebi. Pa vas vprašam, ali so ti protikorupcijski komisiji sporočeni podatki vedno taki, da izključujejo vse možne zlorabe ali niso – mislim seveda na lastništvo in solastništvo. Bi pa opozorila še na dve čisto drobni stvari, ki se mi zdita v tem zakonu dobri, in to je pravzaprav tista, ki v 7. členu ščiti tajnost vira. Ta se mi zdi pa ob tej želji po razkrivanju bistvena, da je vir zaščiten, in 9. člen, ki govori o pravosodnih izjemah. Nimam namreč več časa govoriti o tem, kje pa vidim pasti razkrivanja podatkov, Slovenci smo pa [[…]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Minister se je še javil k besedi. Izvolite, dr. Virant.
Hvala. Par zanimivih iztočnic je bilo za komentar s strani predlagatelja tega zakona. Večkrat je bilo poudarjeno, in sicer predvsem tam iz liberalnih vrst, da je prava rešitev za to, da poskrbimo za korektno upravljanje teh podjetij, da se država umakne in da jih prepusti tistim, ki to v resnici znajo; se prvi, strateškim lastnikom, ki pridejo z nekim pozitivnim razvojnim interesom v ta podjetja in zagotovijo njihov razvoj, zagotovijo povečanje števila delovnih mest in se ne ukvarjajo s tem, kako bodo čim več denarja speljali po nekih obtokih in obvodih na razne račune svojih prijateljev na Kajmanskih otokih ali pa kjer koli. Tako bi bila tukaj v resnici absolutna najboljša možna rešitev, če bi država že zdavnaj, takrat ko je bil čas in ko so ta podjetja imela visoko ceno na trgu, če bi se država takrat odločila, da jih na transparentnih in odprtih javnih razpisih proda, bi iztržila velike kupnine, v času krize bi imeli dovolj denarja, da se nam ne bi treba zadolževati, lahko bi pokrili vse socialne probleme, ki so takrat nastali, lahko bi investirali v infrastrukturo, ki ostane na ozemlju Slovenije, znebili bi se vseh teh motnih in včasih napol mafijskih poslov v podjetjih v državni lasti in danes bi bilo bistveno drugače. Ampak ta vlak je odpeljal, to smo zamudili, bomo pa morali to storiti, nedvomno. O tem ni nobenega dvoma. Tudi javno mnenje, če ste opazili, se obrača glede tega. Če bi pred desetimi leti Slovence vprašal, ali so za privatizacijo državnih podjetij, je bila velika večina proti. Škoda, kajti ravno takrat je bil pravi čas za to. Danes, ko so ta podjetja na zelo nizki ceni, je pa situacija ravno obratna; ljudje so večinoma za to, da se država umakne in da jih privatizira. Ker pa vemo, da je do tja še dolga pot, da bodo postopki, da bodo že politična usklajevanja težka, da bodo postopki dolgi, ker so zahtevni, če hočemo, da so odprti in transparentni, bomo imeli še kar nekaj časa velik del gospodarstva v državni lasti. Še več, razdolžitev podjetij bo v marsikaterem primeru, kadar so upnice banke, banke v državni lasti, pravzaprav pripeljala do tega ali pa prenos slabih kreditov na slabo banko, v bistvu pripeljal do tega, da bo država še povečala svoje lastništvo, na kar je Rihard Braniselj lepo opozoril. Zato je še toliko bolj pomembno, tudi v naslednjem obdobju, da se poskrbi za dobro korporativno upravljanje. Velika priložnost za to bo Zakon o Slovenskem državnem holdingu, pa niti ne toliko sam zakon, ampak bo ključna preizkušnja pred politiko takrat, ko bomo imenovali nadzornike Slovenskega državnega holdinga. Zakon je lahko takšen ali drugačen in je lahko v njem napisano kar koli, ključno vprašanje je, katerih pet ali sedem ali kolikor bo ljudi, bo sedelo na vrhu slovenskega državnega premoženja. Ali bodo to, kot doslej, neke strankarske izpostave – kar ne pomeni, da niso pogosto tudi dobri strokovnjaki, vendar se je to vedno delilo po nekih strankarskih kvotah – ali bodo to ljudje z vrhunskimi kompetencami ter popolno integriteto in neodvisnostjo, se pravi, ljudje, ki nimajo česa izgubiti, razen dobrega imena. Jaz sem še vedno optimist in verjamem, še vedno verjamem, da nam bo uspelo postaviti tovrstne ljudi in da bomo skupaj izbrali najboljše, ne si jih razdelili po strankarskih kvotah, ampak da bomo izbrali najboljše, ki jim bomo vsi lahko zaupali, da bodo dobro upravljali naše premoženje. Če bo to tako, potem se bo od zgoraj ta pozitiven premik širil do zadnjega podjetja, kamor sežejo lovke državnega lastništva, počasi in postopoma. Ampak, nikoli ne bo optimalno, zato je izjemno pomembno, da imajo državljani, da imajo mediji in vsi vpogled v poslovanje teh podjetij. To je tisto, kar prinaša ta zakon. Lepo je rekel Marko Pavlišič, marsikakšna pogodba, ki je bila do zdaj sklenjena, vedoč, da je ne bo treba javno razkriti, po novem verjetno ne bi bila sklenjena, ker bo direktor trikrat premislil, preden bo sklenil pogodbo, za katero bi ga bilo sram, če bi jo moral naslednji dan pokazati javnosti. Sponzoriranje športa je lepa stvar, ampak, seveda, ne more potekati arbitrarno, po volji nekega direktorja, ki bo plačal nekaj tistemu klubu, ki mu je všeč, za katerega navija ali pa kjer je mogoče kakšen njegov sorodnik zaposlen. Za razliko od tistih, ki vidijo, recimo, v tem sponzoriranju nogometnega kluba s strani Luke Koper nekaj popolnoma neproblematičnega in čistega – ja, zame je pa to problematično. Potem ko se je to izvedelo, sem dobil klic, recimo, nekega župana iz severovzhodne Slovenije, ki je rekel: "Ja, a nam pa Luka Koper ne bo nič dala za nogomet? Saj to je vendar vsedržavno podjetje, saj ni samo podjetje enega mesta! Mogoče lahko da malo več koprskemu športu, ampak navsezadnje je to podjetje v državni lasti, vseh Slovencev." Danes so bile večkrat omenjene tudi banke. Res je, mislim, da je mentaliteta v bančnem menedžmentu izrazito usmerjena v prikrivanje. Financarji mislijo, da jim ni treba nikoli ničesar pokazati, ravno tako bankirji. Tudi to mentaliteto bo ta zakon počasi začel spreminjati. Glejte, povem vam iz povsem resorne izkušnje, preiskovalci s policije, seveda preko generalnega direktorja, so se mi pritožili, da v bankah pri preiskavah ne pridejo do podatkov. Da jim zlasti srednji menedžment v državnih bankah – pazite, v bankah v večinski državni lasti – ne omogoči dostopa do določenih dokumentov. Ne tako dolgo nazaj ste spremenili – mislim, da je že stopil v veljavo Zakon o bančništvu, v teh dneh bi moral stopiti v veljavo, ki tu odpira nov list in določa, da bodo morale banke za potrebe preiskave razkriti dokumente, ne glede na bančno tajnost, da ne bo treba policiji za vsak kos papirja hodit preko tožilca po sodno odredbo, da pridejo do dokumentacije. Kajti, veste, preiskovanje kaznivih dejanj v bančnem sistemu je težek zalogaj in policija se ga je lotila z vso resnostjo in vso vnemo. Ne bo mogoče čez noč vseh teh svinjarij preiskati, razkriti in napisati ovadb, temeljito so se tega lotili in temeljito to opravljajo, ampak na koncu, sem trdno prepričan, bo to rezultiralo v ovadbah, obtožnicah in na koncu tudi v obsodilnih sodbah. Še eno vprašanje se pogosto odpira: "Ali ta zakon velja tudi za tiste, dokumente, ki so nastali včeraj, predvčerajšnjim, predpredvčerajšnjim?" Zelo jasen odgovor: "Da!" In to ni retroaktivna uporaba zakona, zakon bo veljal za naprej, ampak veljal bo za vso dokumentacijo, s katero ta podjetja razpolagajo. Se pravi, bo potrebno razkriti tudi tisto, kar je bilo sklenjeno včeraj, predvčerajšnjim ali pa pred tremi leti. Pač vso tisto dokumentacijo, ki jo morajo firme po zakonodaji, računovodski ali kakršni koli hraniti pri sebi. To vprašanje se je odpiralo že pri prvotnem zakonu, ZDIJZ, ko en zavezanec kmalu po začetku uporabe zakona ni hotel dati nekih dokumentov, češ da so nastali pred uveljavitvijo zakona, pa je tedanji informacijski pooblaščenec rekel, da ne, da je to zakon, ki se nanaša na vse dokumente, s katerimi ta trenutek razpolagate, ne glede na to, kdaj so nastali. Zato pravim, ne bo tukaj samo preventiva za naprej, ampak bo marsikaj prišlo na dan tudi za nazaj. In, veste, praksa kaže, da marsikaj, kar odkrijejo civilnodružbene organizacije ali pa mediji, je potem vir informacij za preiskave KPK, policije, Dursa in ostalih. Z gospo Plevčakovo se strinjam, da zakon prihaja prepozno. Pa ne samo ta zakon, sploh zavest o tem, kako malomarno smo ravnali ali pa so ravnali z našim skupnim premoženjem, prihaja prepozno. Čas krize, dokler nam je šlo lepo, smo spregledovali te stvari, zdaj ko nam ne gre več lepo, se pa soočamo z vso nesnago, ki počasi plava na površje. To je pač ena zgodovinska priložnost, da se soočimo z vsemi napakami, ki so jih ali pa ki smo jih kot družba delali v vseh teh letih in da jih ne ponavljamo.
Hvala ministru Virantu. Na vrsti je gospa Ramšak, potem Jerko Čehovin.
Spoštovana podpredsednica, hvala za besedo. Še enkrat vsem lep pozdrav! Že v svojem uvodnem izvajanju oziroma v podaji mnenja naše poslanske skupine smo seveda opozorili na nekatere sive lise v tem zakonu oziroma splošno pri dostopanju do informacij javnega značaja, o katerih ste tudi v temu izvajanju govorili tudi vi, gospod minister. Bi pa opozorila na nekatere vidike, ki pa še tukaj niso bili podani: in sicer, vsi vemo, da nekatere inštitucije oziroma nekateri posamezniki, ki imajo javna pooblastila, pa jim podatkov oziroma do njihovih podatkov nima javnost dostopa. Pri tem mislim predvsem na notarje in na odvetnike; odvetnike v tistem delu, kadar zastopajo te subjekte, ki so tudi podvrženi temu zakonu in ni omogočen dostop do teh podatkov. Se pavi, tisti odvetniki, ki sklepajo pravne posle s podjetji v državni lasti, z organi državne uprave, lokalne samouprave in tako naprej, niso celo zavezani, da morajo objavljati svoja poslovna poročila v AJPES, in tudi tukaj mislim, da prihaja do tistega, na kar ste veliko opozarjali že kolegice in kolegi, se pravi do možnosti koruptivnih ravnanj. In če davkoplačevalci imajo dostop do drugih podatkov, ne vem, zakaj ne bi imeli tudi v teh primerih, ko odvetniške hiše, odvetniki posamezniki zastopajo vse te zavezance iz tega zakona pred organi oziroma so njihovi zakoniti zastopniki. Gre namreč za porabo javnih sredstev. V primeru bank bi opozorila tudi na to, da dejansko pri naši največji banki, se pravi sistemski, to je pri Novi Ljubljanski banki, prihaja do tega, na kar ste opozarjali, minister, da ne daje podatkov. Pa ne samo policiji. Ta naša sistemska banka namreč tudi vztrajno zavrača zahteve po izročitvi kreditnih map in spremljajoče dokumentacije ne samo kriminalistom, tudi tožilcem in sodstvu. Če je država lastnik te banke, bi morala zagotoviti na ustrezen način tudi preko nadzornih organov, da je takšno ravnanje odgovornih oseb v Novi Ljubljanski banki nedopustno. Zaradi tega sem tudi v uvodu opozorila na to vprašanje. Sem pa v gradivu zasledila tudi to primerjavo, kako so zadeve urejene v drugih državah, in moram reči, da mi je posebej v oči padla ureditev tega vprašanja v Kraljevini Švedski. Namreč, pri njih so k načelu prostega dostopa do informacij javnega značaja, s katerim razpolagajo organi javne oblasti, zavezani tudi organi sodne in zakonodajne veje oblasti. Mi smo se v Državnem zboru že velikokrat soočali s problemi, ko ne samo poslanke in poslanci, ampak celotna javnost, širša javnost – nekako prevladuje mnenje, da nimamo pravice do dostopa podatkov. Jaz pa mislim, da nekateri podatki pa bi morali biti dostopni tudi v pravosodju in v sodni veji oblasti. Toliko malo v razmislek tistim, ki mislite, da želimo posegati v neko področje kar tako in da hočemo vedeti vse podatke. Kar se tiče bank, bi opozorila še na to, da čeprav so nekateri kolegice in kolegi želeli, v tej razpravi nekako poudariti, kot da nekateri želimo pridobivati kar vse podatke in kar tako – to ni res! Tudi ko smo v obravnavi poroštva v Faktor banki in Probanki, smo v Slovenski demokratski strani opozarjali na to, da imajo davkoplačevalci pravico izvedeti določene podatke, ste na tisti liberalnejši strani, bom uporabila izraz ministra, nasprotovali temu, da pride do razkritja tistih podatkov, ki so vezani na ti dve banki, ki sta privatni banki, reševali pa jih bomo z denarjem davkoplačevalcev. In gre za te depozite nad 100 tisoč evri. Mislim, da imamo vsi državljani in državljanke pravico izvedeti, kam bo šel ta denar za poroštva, koga rešujemo in na kakšen način, in da bi bil to tudi tisti pravi pristop. V nadaljevanju pa se strinjam z vsemi kolegi, ki ste v svojih razpravah opozarjali, da je v Sloveniji zelo prisotna korupcija in da morajo predvsem politiki in vsi tisti najvišji funkcionarji in ostali, ki vodijo to politiko, gospodarstvo in javno upravo, biti zavezani najvišjim standardom in integriteti. Seveda se s tem v Slovenski demokratski stranki popolnoma strinjamo, čeprav želite prikazati drugače. Bi pa opozorila na to, da je zelo pomembno tudi to, da tiste institucije, ki pa imajo pooblastila za nadzor nad delovanjem organov, posameznikov, pa če hočete predvsem politikov, da bi morali tudi ti organi biti zavezani najvišjim načelom integritete in zakonom oziroma ne podajati možnosti koruptivnih ravnanj. Tukaj se bom zdaj navezala ravno na informacijsko pooblaščenko. Verjamem, da vse poslanke in poslanci zelo dobro poznate sklep Ustavnega sodišča, ki je vezan na zahtevo pooblaščenke za oceno ustavnosti 2. in 3. alineje drugega odstavka 29. člena Zakona o preprečevanju in omejevanju konkurence, kjer je Ustavno sodišče jasno dalo vedeti informacijski pooblaščenki, da pri izvrševanju svojih, zakonsko določenih pooblastil ne sme posegati v posamične pravne postopke, ki jih vodijo pristojni državni organi ter preverjati, ali se v teh postopkih ustavno skladno in zakonito spoštuje varstvo osebnih podatkov. In ima določena pooblastila iz inšpekcijskega nadzora, kako se ravna z osebnimi podatki, kako se jih varuje, kako se jih shranjuje in obdeluje, vendar pa v konkretnih posegih pa te pravice nima in da je dejansko posegla v ustavno zagotovljeno varstvo pravic. Zakaj to govorim? Zato ker sem tudi sama s strani informacijske pooblaščenke podvržena podobnemu postopku in prepričana sem, da tudi v tem postopku se bo na koncu izkazalo, da je prekoračila svoja pooblastila. Zato pravimo, da tudi tisti, ki imajo pooblastila, da odkrivajo sume koruptivnih ravnanj, morajo biti sami tudi izven tega in morajo delati v skladu z ustavo in zakonodajo. V Slovenski demokratski stranki smo celo predlagali razrešitev informacijske pooblaščenke, ravno na osnovi tega sklepa – da ne bo kdo mislil, da na podlagi tega postopka, vodenega proti meni kot nekdanji predsednici Mandatno-volilne komisije. Prav tako se mi postavlja vprašanje o tem, ko ste rekli, gospod minister, da dejansko morajo voditi podjetja in javne zavode in tudi vsi tisti, ki smo na posameznih funkcijah zavezani najvišjim standardom – s tem se popolnoma strinjam – in da mora to veljati tudi v primeru informacijske pooblaščenke, predsednika Komisije za preprečevanje korupcije. Sprašujem se, glede na to, da v primeru informacijske pooblaščenke, ko je njen mož povezan v določena ravnanja, ki niso primerna za osebo in ki je tudi povzročil oškodovanje državnega lastništva, in me seveda napotuje na to, ali njegova žena lahko uživa zaupanje širše slovenske javnosti. Naj se na koncu navežem tudi na pred kratkim razkrito analizo gospoda Kosa. Na njega ste se sklicevali v nekaterih preteklih razpravah v Državnem zboru, ko smo obravnavali neke druge teme, sklicevali ste se na GRECO, ki je podal analizo ocene Komisije za preprečevanje korupcije v primeru izdaje svojega poročila o nadzoru nad premoženjskim stanjem predsednikov parlamentarnih strank. S tem poročilom smo zelo dobro vsi seznanjeni. Tukaj se strinjam s tistimi, ki pravite, da je treba za vse uporabljati enake vatle. Drugače pa, tako kot sem že tudi v mnenju same poslanske skupine povedala, seveda podpiramo širitev kroga zavezancev. Pri vzpostavitvi registra bi pa opozorila še na tisto, kar že tudi večkrat poudarjamo, da ta register, vsi podatki in zavezanci, ki so sedaj zavezani, da objavljajo oziroma dajejo možnost, da javnost dostopa do podatkov, da bomo najvišji standard dosegli takrat, ko bodo povezane tudi vse baze in ko bo mogoče tudi nadzorovati, ali so ti zavezanci objavljali prave podatke ali zavajajo javnost oziroma državljanke in državljane in druge. Predvsem pa se strinjam s svojimi predhodniki, ki napotujejo na to, če nek državni organ, ali lokalna skupnost, ali javni zavod objavi neko poročilo, izdela neko analizo, da bi ti podatki potem morali biti dostopni, seveda pod določenimi pogoji, za nadaljnjo obravnavo in podajanje pri svojem delu, uporabo pri svojem delu, tudi vsem ostalim, še posebej, če so se takšne zadeve financirale iz javnih sredstev. Tukaj naj zaključim zopet s tem, da v Slovenski demokratski stranki podpiramo spremembo in dopolnitev tega zakona, da pa ostajajo še nekatera odprta vprašanja, za katera verjamem, da jih bomo tudi na podlagi današnje predstavitve oziroma javne predstavitve mnenj in vse te razprave in potem v nadaljnjem postopku na matičnem delovnem telesu še dopolnili in da bo na koncu dejansko prišel v sprejem v to dvorano zopet zakon, s katerim bomo vsi zadovoljni in bo zagotavljal res to, kar so cilji tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Minister se je javil k besedi.
Nekaj pojasnil. Kar se tiče odvetnikov, seveda, vse pogodbe, ki jih odvetniki sklepajo s podjetji v večinski lasti države ali občin, bodo preko tega zakona postale javne oziroma ključni parametri teh pogodb bodo postali javni. Notarji so že danes zavezanci za informacije javnega značaja kot subjekti z javnimi pooblastili. Prav tako, tistega dela nisem čisto dobro razumel, vsi državni organi in občinski organi so zavezanci za dostop do informacij, če podatkov ne dajo, je nad njimi vedno nadzor informacijskega pooblaščenca in potem možnost sodnega varstva. Tako na koncu sodišče odloči, če posamezni zavezanci nočejo dati teh podatkov. Kreditne mape so nekaj, kar – zlasti tiste problematične, sporne, ki smrdijo po bančnem kriminalu, kjer so se dodeljevali slabi krediti po zvezah in poznanstvih in tako naprej –, bodo lahko po tem zakonu postale javne. Glejte, prvi korak, ki je bil narejen s tem, ko je bila sprejeta novela Zakona o bančništvu, je zelo pomemben. Nobenega dvoma ni, da se nobena banka ne more več sklicevati na bančno tajnost, ko gre za odnos do tožilstva in policije. Če pridejo preiskovalci NPU v banko, imajo, da jim dajo – torej, mora menedžment te kreditne mape pokazati, razkriti. Kar se javnosti tiče; če danes vprašate banke, ali bodo razkrile te kreditne mape, bodo rekli, da je to bančna tajnost. Če si preberete pa ta zakon, boste pa videli, da omogoča, da se tudi tisti podatki, tudi tisti dokumenti, ki so označeni kot poslovna skrivnost, ali bančna, ali kakor koli, da se razkrijejo, če je interes javnosti močnejši; in interes javnosti je močnejši, kadar se sumi na neke nepravilnosti oziroma kazniva dejanja. Dobro še enkrat preberimo vsi zakon pred drugo obravnavo, da bo to res, zlasti mi ga bomo pogledali, da bo to res popolnoma jasno in nedoumno zapisano, da se bodo lahko tudi te kreditne mape javno razkrile. Še enkrat moram reči, kar sem rekel že uvodoma, Slovenija je glede odprtosti in preglednosti javnega sektorja zelo visoko na primerljalnih lestvicah in to merijo zelo zelo stroge inštitucije, ta Access Info, nevladna organizacija s sedežem v Španiji, potem je Center for Law and Democracy iz Kanade, to sta dve ustanovi, ki merita stopnjo odprtosti in preglednosti držav. Tukaj je Slovenija v top 3, tukaj smo že zdaj med najboljšimi po sedanjem Zakonu o dostopu do informacij javnega značaja; pa ne samo po zakonu. Veste, mi imamo dobro implementacijo tega zakona, tudi ali pa predvsem zaradi informacijske pooblaščenke, ki ji vi marsikaj očitate ali pa jo včasih napadete. V resnici je informacijska pooblaščenka ogromno naredila za to, da javni sektor posluje odprto in transparentno. Odloča zelo razumno, torej ne da bi pretiravala v neko smer, da ne bi razumela pomena posameznih izjem v konkretnih primerih. Vendar ne pusti, ne dovoli nikomur, nobenemu organu, nobenemu subjektu javnega sektorja, da bi skrival informacije, ki jih mora po zakonu razkriti. Zato je vloga informacijske pooblaščenke izjemno pomembna. Zakon je odprl, je razgrnil to zaveso pred javnim sektorjem, ampak za tem zakonom pa vedno stoji informacijska pooblaščenka, ki je garancija, da posamezni zavezanci ne bodo zamahnili z levo roko in rekli: "Kaj nas pa zakon briga, mi bomo naredili po svoje." Zato se nikakor ne strinjam s temi kritikami. Vsak državni organ mora biti deležen kritik in je prav, da se opozori na napake, vsak je tudi odgovoren, informacijska pooblaščenka konkretno predsedniku republike, on je tisti, ki je predlagal njeno imenovanje, lahko bi tudi njeno razrešitev, očitno je gospod predsednik ocenil, da vaši razlogi ne stojijo, da niso zadosti in da niso prepričljivi in je vaš predlog za razrešitev zavrnil. Vsakdo pa odgovarja zase. Od nikogar ne moremo pričakovati, da odgovarja tudi za svoje sorodnike. Če je mož informacijske pooblaščenke kaj storil narobe, bo pač odgovarjal pred organi, pred sodišči itn., ne more pa za njega odgovarjati, ne vem, njegovi otroci, ali pa žena, ali pa starši, ali pa kdor koli. Te stvari moramo vendarle ločiti. Saj pogosto slišimo to kritiko na račun informacijske pooblaščenke, na račun KPK. Pomembno je, da imamo te nadzorne organe, imamo tudi nadzor nad njimi, sodni nadzor. V primeru informacijske pooblaščenke je zelo lepo in čisto urejen, v primeru KPK bi ga bilo potrebno urediti bolje, še bolj natančno, ampak obstaja pa že danes upravni spor, potem pot na Vrhovno sodišče – vse to je mogoče. To so pomembne nadzorne institucije, ki jih moramo rešpektirati in če ugotovijo neke nepravilnosti, se je pač treba s tem sprijazniti in potegniti ustrezne konsekvence, pa če je všeč nekomu ali pa če ni všeč nekomu. Vemo, kaj to pomeni. Veliko bolje je, če se pred ugotovitvami neke institucije posameznik brani kot civilist, da tako rečem, ne kot politik z neke politične pozicije, ampak kot navaden državljan, in potem ko pred sodišči ali kjer koli dokaže, da je nedolžen, da je imel prav on in ne ta nadzorna institucija, potem se lahko na velika vrata vrne kot zmagovalec. Če si pa ne samo obdolžen, ampak če pride do konkretnih ugotovitev nepravilnosti s strani konkretne institucije, potem je pač treba potegniti ustrezne konsekvence. Ampak zdaj smo mogoče že malo odplavali in bom na tej točki prekinil.
Hvala lepa. Repliko ima gospa Ramšak.
Gospod minister, zelo dobro razumem to, kar ste povedali v svojem odgovoru na nekatera moja izvajanja, kdo so zavezanci po Zakonu o dostopu do informacij javnega značaja, kaj razkrivajo in kdo so tisti organi, da so v to vključeni vsi državni organi, javna uprava, ki morajo dejansko objavljati te podatke. Bi vas pa samo v tistem delu ne replicirala, ampak bolj dopolnila, ko ste dejali: "Kadar gre za banke …" Zato sem tudi sama opozorila, vi ste opozorili na to, da ima policija težave. Težave ima očitno tudi – namreč, to izhaja iz enega poslanskega vprašanja, na katerega je minister Pličanič dogovarjal, in iz katerega jasno izhaja, da ne samo da policija in tožilstva ne dobijo teh podatkov, tudi sodišča ne, in tudi, da si vrh, to se pravi uprava Nove Ljubljanske banke, razlaga zakonodajo povsem drugače. Celo njihova pravna služba ve, da bi morali podatke oziroma iz teh kreditnih map, ne vseh, ampak iz tistih, iz katerih izhaja sum, da bi prišlo do kaznivih dejanj, da bi jih morali podati sodišču oziroma tožilstvu oziroma policiji. Mislim, da je postavil poslanski kolega Vinko Gorenak to vprašanje in da je zelo žalostno, če vodstvo uprave, ki je v lasti države, tega ne naredi. Zato sem rekla, da lahko tukaj vi kot minister tudi naprej opozorite, tudi nadzorne pristojne službe, in verjamem, da bo tudi kdo slišal tudi v Ljubljanski banki ali pa kdo od nadzornikov, da bodo posredovali pri sami upravi. Kajti tu gre za dejansko res za prikrivanje. Seveda še ni rečeno, da je prišlo do oškodovanja oziroma do kaznivih dejanj, ampak če nima možnost niti policija, niti tožilstvo in niti ne sodstvo pogledati v te mape, da je potem vprašanje, kaj se pa skriva v teh mapah. In da je nedopustno, da se v javnosti zbuja dvom v korektnost poslovanja. Mogoče je čisto vse korektno, ampak s tem, ko ti nekega dejanja ne izvršiš, čeprav bi ga v skladu z zakonom moral, pa to napotuje na nekaj čisto drugega. Kar se tiče vašega izvajanja glede tega, da se ne strinjam s pooblaščenko. Absolutno jo podpiram, kar se tiče tega, da opozarja tiste, ki ne dajejo dostopa do podatkov, sem pa, ko sem govorila o teh dveh najvišjih institucijah, govorila predvsem v tistem delu, da tudi za njih morajo veljati enaka pravila pri integriteti in odpravljanju sumov korupcije in ne samo pri ostalih politikih, funkcionarjih in ostalih državljankah in državljanih. O tem se lahko vsi popolnoma strinjamo. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jerko Čehovin, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Torej, da je korupcija v Sloveniji resen in realen problem, več ali manj vemo vsi. Ne samo da na to opozarja Komisija za preprečevanje korupcije, pač pa smo tudi v raziskavi podjetja Ernst&Young letos dobili poročilo, da je Slovenija celo na prvem mestu med državami po stopnji koruptivnosti v gospodarstvu. To neslavno mesto smo si dejansko zaslužili, med drugim tudi zaradi tega, ker do zdaj organi, pa tudi ostala javnost ni imela orodij, da bi dobila neke podatke. V kontekstu s tem me pravzaprav žalosti, ko sem danes zjutraj prihajal v Ljubljano in sem slišal, da Gospodarska zbornica Slovenije podpira idejo oziroma samo zgradbo Slovenskega državnega holdinga, da pa ne podpira tega, da bi tudi podrejena podjetja holdinga v pretežni državni lasti dajala te informacije, o katerih danes govorimo. Skratka, to pomeni, da je dejansko eno, kar govorimo tukaj, in se velikokrat tu medsebojno obtožujemo za zadeve, ki bi jih morali drugi opravljati. Mislim, da bomo morali to prakso spremeniti. Moramo se zavedati, da kadar gre za državno lastnino, pretežno državno lastnino tudi v teh podjetjih, da so ta podjetja pravzaprav samo derivat naše dejavnosti in našega delovanja, pa če hočete, tudi državnega lastništva. Oni izvajajo državno lastništvo na operativni ravni in ne more biti vprašanje, ali bodo ti podatki dostopni ali ne bodo dostopni. Zdaj dajemo tudi ta formalna orodja oziroma bomo dali, ko bo ta zakon sprejet. Menim, da je teh stvari veliko ali pa zelo veliko tudi v občinah. Poznam primere, ko pri raznih izvajalskih podjetjih na podlagi razpisanih koncesij ali javnih podjetjih, ki so skorajda v celoti v lasti ene ali več občin, praktično že po strukturi zaposlenih veš, kateri politični stranki določeno podjetje pripada. Točno veš, da se moraš prikupiti neki politični stranki, da bo, recimo, tvoj sin ali hčer dobila službo, če išče službo. Tu pa želim malo polemizirati z ministrom. Zame ni tu problem samega lastništva, čeprav mislimo, da bomo s tem avtomatsko rešili. Ne bomo rešili avtomatsko, pa imeli zasebno ali državno lastništvo, zaradi tega ker je bolj pomemben sistem, ali bomo imeli profesionalno upravljanje ali neprofesionalno upravljanje tako podjetij kot tudi nekaterih drugih družb. In tu je glavni problem, ki ga vidim. Glejte, vi ste sicer malo naredili malo promocije svoje strankarske agende, ko ste rekli, da je treba odprodati, pa tudi vaši poslanci – razumljivo, saj za to smo. Torej, nekateri smo bolj zadržani, nekateri ne bi čisto ničesar prodali. Osebno ne spadam med zagovornike ne enega ne drugega skrajnega pola – pa "skrajnega" ne narobe razumeti –, ampak predvsem poudarjam, da je treba transparentno delovanje in profesionalno delovanje. Ne ta praksa, da je bilo v teh podjetjih tako prepleteno: uprava je bila iz ene firme, politične, da se razumemo, nadzorni sveti so pa potem morali biti iz drugih, po možnosti koalicijskih partnerjev, tako da smo nekako vsem apetitom zadostili. V tem kontekstu tudi razumem nekatera nasprotovanja pri oblikovanju holdinga, ker ravno ta neučinkovit sistem upravljanja je tudi z organiziranostjo pogojena. Mi imamo zdaj pet institucij, ki se ukvarjajo z upravljanjem državnega premoženja. Pet! Kar posledično pomeni pet – več ali manj, na žalost – političnih nadzornih svetov. Za temi nadzornimi sveti pa ne samo politične stranke, ampak vrsta, ne petih, ampak cela množica različnih lobistov in lobijev in tako dalje, ki poskušajo priti do nekih koristi. Ampak za to, da smo vzpostavili tak sistem, smo si v tej državi sami krivi. Saj tega nam ni nihče predpisal ali pa pripeljal od drugod! Pa ne mislim zdaj, včasih smo rekli, da smo imeli partijo in SDK pa smo se bali. Torej ta sistem smo nekako vzpostavili in z leti je postal prevladujoč model upravljanja podjetij in tudi poslovanja čisto zasebnih podjetij z javnim sektorjem oziroma z javnimi podjetji ali pa s podjetji v prevladujoči državni lasti. To je nekako samoumevno in celo rekli smo, saj ta se pa dobro znajde, ta dobro zna, ta ima dobre informacije, ta ve, komu mora dati. V tem kontekstu smo tudi razumeli ali pa podprli spremembo Zakona o političnih strankah, ker ravno skozi to smo preprečili to, da tisti, ki je hotel biti polivalenten, je pač vsem strankam nekaj malega dal, za vsak slučaj. Ali pa se je ena družina razdelila in so rekli, da ti Francelj, ki si moj brat, a ti ne bi šel, recimo v SDS, sestra Micka, ti pa pojdi v SD, tretji je šel v SLS in tako dalje. Skratka, če smo imeli veliko družino, smo imeli praktično političen spekter pokrit. Na žalost je to razmišljanje danes prisotno še zmeraj v Sloveniji. Zato tudi, ko imamo na mizi take dokumente, jih z veseljem podprem. Ne nazadnje je to tudi, če se spominjamo nekih dogodkov, o katerih imamo sicer lahko različno mnenje, ampak tudi ta organizacija civilnih združenj, družb ali vstajniških skupin ali kakor hočete, tudi to dejansko zahteva, da se s tako prakso prekine. Sam si ne delam iluzij, da bomo to prekinili čez noč, in tudi vem in podpiram vsa tista razmišljanja, ko so nekateri tukaj rekli, da je največji problem, da mora vsak posameznik, zlasti tisti, ki gre v politiko, pri sebi razčistiti. Če imaš do sebe neko samospoštovanje, imaš s tem tudi na drug način tudi osebno integriteto, moralno integriteto in s tem se tudi lahko pogovarjaš ali komu tudi kaj očitaš. Kot rečeno, mislim in še enkrat ponavljam, v tem parlamentu si prevečkrat nekaj očitamo drug drugemu nečednosti, take ali drugačne, ampak če smo iskreni, več ali manj vse etablirane stranke so tako ali drugače bile v teh nekih povezavah. Da ne bi koga imenoval, ker nimam in ne želim, da bi izpostavljal kogar koli, ampak podpiram spremembo tega, da dobimo tudi te informacije. Pri tem bi še opozoril, da je zelo pomembno tudi, da nekako dobimo tudi potrebne informacije za tiste sektorje, tako imenovane monopolne dobrine ali pa storitve. Kajti tudi pomembne koncesijske pogodbe, ki so dane na državne spomenike, naravne ali kulturne, morajo tudi biti predmet dejansko v vsakem trenutku nekega pregleda, nekih dostopnih informacij, ker tudi to je potencialni vir korupcije. To je ena stvar. Drugo pa so storitve. Imamo tudi določene koncesije za storitve in se tu strinjam tudi s tistimi, ki so razmišljali o tem, da je potrebno tam, kjer gre res za nekatera opravila, ki so za človeka vsakodnevno potrebna – recimo, koncesionar za odvoz smeti ali pa koncesionar, ki čisti ulice in tako dalje –, je včasih tudi pomembno, pa tudi če je to čisto zasebna zadeva, da dobiš kakšne potrebne informacije, še zlasti s kom posluje. Moram reči, da je tukaj ta prepredenost. Še enkrat vam ponavljam, da se te stvari ne dogajajo samo na državnem nivoju, ampak se v veliki meri dogajajo tudi na nivoju občin. Ta prepletenost nekih struktur ali pa zaprtost nekih struktur, ko praktično nihče ne more priti zraven, če ni iz tega posvečenega kroga, to pa je dostikrat zaradi tega, ker so informacije zaprte. Skratka, mi smo povedali že v stališču poslanske skupine, da v tej fazi zakon podpiramo, želimo, da se še dopolni v smereh, o katerih je bilo danes govora, in moram reči, da sem osebno prepričan, da bo to zakon, če ne bo kdo držal fige v žepu, ki ga bodo podprle vse stranke v tem visokemu zboru.
Hvala lepa. Minister, želite še zaključno besedo? Niti ne. Vseeno še sprašujem, ker nam je čas za razpravo še ostal, če bi želel še kdo razpravljati? Če ne, pa zaključujem razpravo k tej točki. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločili v sredo, 27. 11. 2013 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 28. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O STARŠEVSKEM VARSTVU IN DRUŽINSKIH PREJEMKIH. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom je skupina šestindvajsetih poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici dr. Anji Kopač Mrak.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica, drage poslanke in poslanci! Danes je pred nami še en pomemben sistemski zakon, ki ni varčevalne narave, ampak dejansko nadaljuje tam družinsko politiko, kjer smo jo končali, je pa družinska politika sigurno naš zgled znotraj Evropske unije. Torej, pred vami je sprememba Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, ki se spreminja po letu 2002. Ni prva sprememba, ampak prvi novi zakon na temu področju. Spremembe od leta 2002 so se zgodile leta 2003 in 2006. Zakon je povezovalni člen posameznih del družinske politike in temelji na zamisli o socialni vlogi države in tem, da država ne more spregledati temeljne družbene celice, to je družine. Rešitve v predlaganem novem zakonu pomenijo nadgradnjo že obstoječih pravic. Z novim zakonoma namreč bistveno v sistem ne posegamo, struktura zakona ostaja enaka, v Predlogu zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih pa ostaja sedem poglavij. Pravice, ki jih ureja zakon, so del ukrepov enotne družinske politike, ki se v naši državi izvaja s številnimi ukrepi politik tudi na drugih področjih. Sprejemanje novega zakona smo se v glavnem lotili predvsem zaradi zahteve po implementaciji evropskega pravnega reda v slovensko zakonodajo, in sicer direktiva 2010–2018. Republika Slovenija je namreč že v predsodnem postopku zaradi nenotifikacije nacionalnih predpisov za prenos direktive o starševskem dopustu. Konec maja letošnjega leta smo prejeli uradni opomin Evropske komisije. Rok za implementacijo te direktive je bil marca 2013. Je pa treba morda ob tem povedati, da se je Slovenija v preteklem obdobju pred sprejemom te direktive zelo intenzivno, skupaj s Švedsko, pogajala znotraj Evropske unije, da ne bi bila takšna direktiva sprejeta zaradi tega, ker smo zagovarjali, da direktiva ne bi smela posegati v nacionalno zakonodajo, kjer je ureditev takšna, da je med boljšimi v Evropi, vendar smo bili dejansko preglasovani. Tako imamo sedaj to potrebo po uskladitvi z direktivo Evropske unije. Hkrati se v tem predlogu zakona tudi usklajuje terminologija z mednarodnimi dokumenti, s katerimi smo tudi želeli uporabnikom bolj približati sam zakon in ga narediti razumljivejšega. Na primer, sedaj imamo poimenovanje, govorimo o porodniškem dopustu, očetovskem dopustu in dopustu za nego in varstva otroka. Sedaj v tem predlogu zakona se porodniški dopust imenuje materinski dopust, ker je namenjen materam, očetovski dopust ostaja očetovski dopust, dopust za nego in varstvo otroka pa se preimenuje v starševski dopust, ker je dejansko pravica, da si ga starša med seboj razdelita. Poleg tega je ta sprememba zakona pred vami tudi zaradi tega, ker je treba urediti pravice za socialne starše. Ta direktiva, kot sem že prej omenila, zahteva od nacionalnih držav tudi, da uredijo posvojiteljski dopust na način, kot to velja za starševski dopust za biološke starše. Tudi posvojiteljem je treba dati enake pravice, torej pravice do 260 dni, v primeru posvojitve otroka do 8. leta njegove starosti. Zakon v osnovi bolje ureja pravice za socialne starše, torej starše, ki dejansko negujejo in varujejo otroka. Na primer, pravica do krajšega delovnega časa in delnega plačila za izgubljeni dohodek je po tem predlogu tudi lahko upravičena za rejnike in skrbnike. Očetovski dopust bo po predlogu zakona lahko koristila tudi oseba, ki za otroka dejansko skrbi, če se seveda tej pravici do očetovskega dopusta biološki oče odpove. Podobno velja tudi za pravico darila ob rojstvu novorojenčka, ki bo veljala tudi za posvojitelje in skrbnike. To se mi zdi res pomembna novost in pridobitev tega zakona. Potem so spremembe tudi na področju v povezavi z uskladitvijo zakonodaje z Evropsko socialno listino in sprejetega Zakona o delovnih razmerjih. Vi se verjetno spomnite, da ste v Zakonu o delovnih razmerjih zapisali, da je treba dati pravico do nadomestila v primeru dojenja, in to smo tudi naredili. Skratka, zmanjšujemo tudi administrativna bremena za delodajalce, poenotimo delo centrov za socialno delo. Če zaključim. Zakon je pripeljal veliko novosti, pomembna je tudi novost očetovskega dopusta, ki ga bomo podaljšali s 15 dni plačanega, ko bo državi, nam šlo bolje, na 30 dni. S tem se bo dejansko povečalo teh 365 še za dodatnih 15 dni. Več pa v razpravi. Hvala.
Hvala lepa, ministrica. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. V imenu Poslanske skupine Državljanske liste gospod Branko Kurnjek.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica, ministrica s sodelavkama, poslanke in poslanci! Spremembe na področju starševskega varstva in družinskih prejemkov so potrebne zaradi prenosa evropskega pravnega reda v slovensko zakonodajo in skladno z evropsko direktivo o zmanjšanju neenakosti med ženskimi in moškimi na področju usklajevanja poklicnega in družinskega življenja. Potreba po spremembah pa se je pokazala tudi skozi izvajanja Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih v praksi. Torej, kar velja sedaj. Da naštejem le nekaj novosti oziroma pomembnih izboljšav, ki jih prinaša zakon. Predlaga se podaljšanje pravice do dela s skrajšanim delovnim časom za enega izmed staršev, ki neguje in varuje najmanj dva otroka do končanega prvega razreda najmlajšega otroka, torej spreminja se za eno leto navzgor. Novost v zvezi s pravico do krajšega delovnega časa in do plačila prispevka za socialno varnost zaradi starševstva je tudi to, da se razširja krog upravičencev do tovrstnih pravic na druge osebe, ki negujejo in varujejo otroka na podlagi veljavnega izvršilnega naslova v skladu s predpisi, ki urejajo družinska razmerja, torej na skrbnika ali skrbnico, ki svojega varovanca ali varovanko tudi dejansko neguje in varuje. S tem se bodo povečale tudi koristi tistih otrok, ki jih ne negujejo njihovi starši. Za otroke, ki živijo v enostarševskih družinah, se znesek otroškega dodatka poveča za 30 odstotkov namesto 10-odstotnega povečanja, kakor velja do sedaj; to je torej za enostarševske družine zelo pomembno. Spreminja in ureja se tudi pravica posvojitelja. Predlog zakona pa prinaša tudi zmanjšanje administrativnih bremen za delodajalce, saj bodo oproščeni zahtev izpolnjevanja osnov za odmero nadomestila pri dopustih ter sporočanja glede prenesenega dopusta. Poenostavlja se tudi delo centrov za socialno delo. V Državljanski listi poenostavitve in odpravljanje administrativnih ovir vedno pozdravljamo. Sicer pa je bil v javnosti v zvezi s tem predlogom zakona vsekakor najbolj odmeven starševski dopust oziroma predlog o neprenosljivosti starševskega dopusta v trajanju 30 dni za očete, na kar bi v Državljanski listi težko pristali. Vlada je javnosti prisluhnila in to določbo iz prvotnega besedila zakona črtala, tako da sedaj materinski, prej porodniški, dopust še vedno ostaja 105 dni. Vsak od staršev ima pravico do starševskega dopusta v trajanju 130 dni, pri čemer lahko mati na očeta prenese 100 dni, 30 dni ostaja neprenosljivih, oče pa lahko prenese vseh 130 dni starševskega dopusta na mater. Spremenjeni zakon predvideva 15 dni starševskega dopusta kot do sedaj, na novo pa se dodaja še 15 dni plačanega očetovskega dopusta. Zakon predvideva časovni odmik uveljavitve te novosti, in sicer tako, da se v 3 letih po letu, ki sledi letu, v katerem gospodarska rast preseže 2,5 odstotka BDP, vsako leto neplačani dopust zniža za 25 dni, dodalo pa se bo 5 dni plačanega. In ker se v bistvu na nek način ukinja 75 dni neplačanega očetovskega dopusta in dodaja 15 dni plačanega dopusta, smatramo, da to ne bi smelo v veliki meri negativno vplivati na delodajalce. V Državljanski listi se zavzemamo za svobodno in odprto družbo z zagotavljanjem enakih pogojev za vse. Obstoječa politika starševskega varstva ustvarja še zmeraj precej neenakosti med ženskami in moškimi na področju usklajevanja poklicnega in družinskega življenja. Zato podpiramo spremembo zakona v želji, da bo pripomogla k odpravi neenakosti. Hkrati pa smo zadovoljni, kot sem že povedal, da predlog, ki je pred nami, odpravlja tudi vrsto administrativnih ovir. Podprli bomo predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa, gospod Kurnjek. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ima besedo gospod Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkama, kolegice in kolegi! Pred nami je obravnava Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, o katerem poslanci SLS z veseljem razpravljamo in tudi podpiramo njegovo sprejetje. Še bolj bi nas veselilo, če bi tovrstne zakone včasih obravnavali po nujnem postopku, ne pa samo tistih, ki ljudem kaj jemljejo; tisti so po navadi obravnavani po nujnem postopku. Pozdravljamo seveda tudi takšno obravnavo po normalnem postopku tudi tako pomembnega zakona, kot je ta. Družina je osnovna celica naše družbe. V družini odraščajo in se vzgajajo novi državljani. Družina je prvo in najpomembnejše okolje, v katerem se oblikuje vsak človek, družina nam pomeni zaupanje in varnost. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke si zato želimo, da tudi pri sprejemanju zakonodaje ohranjamo družino kot vrednoto, ki zagotavlja obstoj slovenskega naroda. Zato je zelo pomembno, da država z raznimi ukrepi, pa tudi z davčno politiko pokaže in jasno začrta podporo družini. Strinjamo se z izhodiščem, da zakon ohranja in ne posega v temelje družinske politike, ampak prinaša zgolj nekatere spremembe. V sedanjem času je še bolj pomembno omogočati staršem usklajevanje poklicnega in družinskega življenja in zagotoviti čim večjo ekonomsko stabilnost družin. Zakon določa nov sistem ureditve dopustov ob rojstvu otroka, torej, materinski, očetovski in starševski dopust, da ne naštevam in ne ponavljam rešitev, ki so dobre v tem zakonu. Pomembno je tudi to, da je ministrstvo pri tem zakonu prisluhnilo pripombam in predlogom iz javne razprave. Med te pozitivne spremembe vsekakor štejeta po našem mnenju dve določbi. Prva, po kateri bodo do 20 odstotkov višjega otroškega dodatka zaradi nevključenosti otroka v vrtec upravičeni tudi otroci po tretjem letu starosti, in pravica staršev, da se sama pisno dogovorita o načinu izrabe starševskega dopusta. Zelo pomembno je namreč za otroke in za očete, da ima tudi oče enakovredno pravico do nege svojih otrok in da se prepusti zato staršema, da se lahko o načinu koriščenja pravice sama dogovorita. Pozitivna sprememba je vsekakor tudi podaljšanje pravice do krajšega delovnega časa v primeru dveh otrok do starosti otroka ob zaključku prvega razreda ter povečevanje dopusta za starše za 30, 60 in 90 dni, če že varujeta dva, tri ali štiri oziroma več otrok, ali v primeru, ko negujejo otroka s posebnimi potrebami. Glede na demografske trende in problem velike brezposelnosti je zelo spodbudna tudi določba, da država plača prispevke za enega od staršev, ki zaradi varstva štirih ali več otrok zapusti trg dela do končanega prvega razreda najmlajšega otroka. Seveda pa bi bile potrebne še dodatne spodbude, da se odločajo tudi za prvega otroka, kar je v naši državi mnogokrat tudi kritična točka, in ne samo, da pomagamo delodajalcem pri prispevkih. Samo preprost izračun, na primer za zdravstveni prispevek, bi nam pokazal, da bi se na primer enoletni vložek povrnil državi v obliki novih državljanov, delavcev, ki bodo v svoji življenjski dobi delali in plačevali prispevke v socialne blagajne in zato ta vložek pomnožili, enako, seveda, tudi za pokojninske in druge blagajne. Pozitivno v zakonu je tudi zmanjšanje administrativnega bremena za delodajalce, ki bodo po novem oproščeni na primer izpolnjevanja osnov za odmero nadomestila pri dopustih in sporočanja glede prenesenega dopusta, in seveda nekatere rešitve, ki bodo vplivale na to, da bo delo na centrih za socialno delo enostavnejše in cenejše. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Presečnik. Poslanska skupina DeSUS, mag. Jana Jenko.
Hvala za besedo, gospa predsedujoča. Vsem skupaj ponovno lep pozdrav! Natanko na včerajšnji datum pred dvanajstimi leti je bil sprejet veljavni zakon, ki je bil sicer že petkrat noveliran, vključno z ZUJF. Kljub temu je ta zakonska materija potrebna temeljite prenove predvsem zato, da gre v korak s časom. Tako se spremembe na tem področju posledica prilagajanju evropskemu pravnemu redu, ki teži k temu, da bi se zmanjšala neenakost med ženskami in moškimi na področju usklajevanja poklicnega in družinskega življenja. V zvezi s tem gre seveda za spremembe pri starševskem dopustu, ki so v prvotni obliki povzročile množično in ostro nasprotovanje, saj je 30 dni neprenosljivega očetovega dopusta pomenilo za toliko časa skrajšanje dopusta materam. Ne samo v javnosti in velikem delu stroke, tudi v naši stranki oziroma poslanski skupini smo nasprotovali tej ideji. S tem seveda ne nasprotujemo ministrici v zamisli, da je treba očete bolj spodbuditi k udeležbi pri najzgodnejši negi, varstvu in vzgoji otroka. Nasprotno, zelo se strinjamo, da je treba očete bolj vključiti v to najzgodnejše življenje otroka, saj to nanj vpliva zelo pozitivno. Zmotil pa nas je način, kako to doseči. Šlo je za rešitev, ki ne bi terjala finančnih posledic. Na ta račun očetovskega dopusta bi se materam enostavno za teh 30 dni skrajšal njihov dopust. Veseli nas, da je predlagatelj prisluhnil pripombam. Zdaj predlagana rešitev je zadovoljiva, saj ohranja celoten starševski dopust v trajanju 260 dni, ki se deli pol za mater in pol za očeta, pri čemer se lahko med njima prenaša, razen 30 materinih dni je neprenosljivih. Drugi del z evropsko direktivo predpisanega neprenosljivega dopusta pa je tako imenovani očetovski dopust, ki bo prav tako trajal 30 dni in bo v celoti plačan. 15 dni oče izkoristi kot doslej, torej po rojstvu otroka, najdlje do šestega meseca starosti otroka, preostalih petnajst dni pa lahko izkoristi po poteku starševskega dopusta, in sicer v strnjenem nizu polne ali delne odsotnosti z dela najkasneje do konca 1. razreda osnovne šole otroka. Tako smo v poslanski skupini DeSUS prepričani, da bomo izpolnili zahtevo direktive po neprenosljivosti vsaj enega meseca dopusta. Res pa je, da se bo ta ureditev v celoti realizirala kasneje, saj se glede na finančne zmožnosti države uveljavitev te rešitve zamika na leto, ki sledi letu, v katerem gospodarska rast preseže 2,5 odstotka bruto domačega proizvoda, in sicer tako da se od sedanjih 50 dni 75 dni neplačanega vsako leto 25 dni spremeni v 5 dni plačanega dopusta. Za našo poslansko skupino je to sprejemljivo. Predlog zakona tudi bolje ureja pravice za starše, ki otroka dejansko varujejo in negujejo. Posvojiteljski dopust se bistveno spreminja, saj se mora na podlagi zahtev direktive ta dopust urediti na enak način, kot to velja za biološke starše. Zato se starševski dopust za posvojitelje določa v enaki dolžini kot biološkim staršem, pri čemer pa ga je treba koristiti do končanega 1. razreda osnovne šole otroka. Kot do sedaj bo še vedno možno delo s krajšim delovnim časom, v primeru dveh ali več otrok pa se ta pravica podaljša do končanega 1. razreda osnovne šole otroka. Torej različne pravice, ki so sedaj vezane na različne starosti otrok, predlagana novela zakona poenoti na končani 1. razred. To je pomembno ne samo za uporabnike, pač pa tudi za centre za socialno delo glede racionalizacije dela. S tem zakonom pravica do dojenja, ki jo ureja zakon o delovnih razmerjih, dobiva večji pomen. Uvaja se nadomestilo za čas dojenja eno uro dnevno do starosti otroka enega leta in pol. Poleg vseh pravic, ki so glede na veljavni zakon dane v večjem obsegu, pa predlog prinaša še zmanjšanje administrativnih bremen za delodajalce in poenostavitev ter pocenitev dela za centre za socialno delo. Država varuje materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to potrebne razmere. To ustavno določilo in tudi druga s podobno vsebino se po oceni Poslanske skupine DeSUS s predlagano novo ureditvijo uresničujejo. Zato v naši poslanski skupini menimo, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospa Jana Jenko. V imenu Poslanske skupine Nove Slovenije Iva Dimic.
Hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovana ministrica s sodelavci, kolegi in kolegice! V Novi Sloveniji nismo povsem prepričani, da ima predlog Vlade namen izboljšati družinsko politiko, in to nas skrbi. Mi želimo, da bi se družinska politika v Sloveniji izboljšala, da bi bila v podporo družini in da ne bi razburjala ljudi. V času javne razprave smo skupaj s številnimi organizacijami civilne družbe in strokovnjaki večkrat glasno opozorili na vprašljive rešitve, ki jih je prvotno besedilo novele predlagalo predvsem v zvezi s prisilo glede koriščenja materinskega in očetovskega dopusta. Veseli nas, da je ministrica v zvezi s tem poslušala tudi javnost, javno mnenje in delno upoštevala ta stališča. Poudarek je na "delno", saj novela po mnenju Nove Slovenije predlaga kar nekaj problematičnih sprememb, ki smo jih uvedli v letu 2006, ko je Nova Slovenija vodila takratno Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve. V 29. členu se znižuje starost najmlajšega otroka za pravico do podaljšanja starševskega dopusta, in sicer z 8 let na zaključek 1. razreda osnovne šole. In še bolj zaskrbljujoče, v 52. členu se krajša pravica do plačila prispevkov za socialno varnost za enega od staršev zaradi zapustitve trga dela zaradi nege in varstva štirih ali več otrok s sedanjega dopolnjenega 10. leta starosti najmlajšega otroka na trenutek vstopa najmlajšega otroka v osnovno šolo, torej v povprečju za kar 4 leta. Dobrih tisoč 500 upravičencev do tega ukrepa je minimalni strošek za državo in na njih želite varčevati! V 94. členu se določa, da pravica do otroškega dodatka ne pripada več od rojstva otroka, ampak šele s prvim naslednjim mesecem po vložitvi zahtevka. Koliko boste prihranili zaradi tega ukrepa? Gospa in gospodje, nivo socialnih pravic se predvsem za velike družine z vsakim naslednjim zakonom te koalicije niža. Ob koncu bi v imenu Nove Slovenije še dejala, da je družina zagotovo pomembna skupnost, družinska politika je izredno pomembna ravno na tem področju. Slovenija ima sedmo najstarejše prebivalstvo na svetu, zato nas mora to skrbeti in zato moramo narediti vse, da bo v Sloveniji večja rodnost, da bodo spodbude take, da bodo družine lahko imele več otrok. V Novi Sloveniji vidimo, da imamo na tem področju še kar precej dela in tukaj se opozicija in koalicija zagotovo ne razhajata, kajti družinska politika je konec koncev za vse državljane izredno pomembna. Poslanci Nove Slovenije noveli zakona v prvem branju ne bomo nasprotovali, v nadaljevanju sprejemanja pa bomo vložili amandmaje na posamezne člene zakona.
Hvala lepa, gospa Dimic. V imenu Poslanske skupine Pozitivne Slovenje gospa Dimitrovski.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovani! Popolnoma nov Predlog zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih bo, tako upamo v Poslanski skupini Pozitivna Slovenija, nadomestil več kot desetletje star zakon, ki trenutno ureja to področje. Kot je bilo rečeno v obrazložitvi predloga zakona, je odločitev za družino pogojena tako z objektivnimi kot subjektivnimi pogoji. Danes je izredno pomembno govoriti prav o objektivnih pogojih, saj mednje sodijo ekonomski pogoji, ki so odvisni od zaposlenosti mlajše generacije, ki jim zagotavlja finančna varnost, s tem osnovne pogoje za bivanje, varstvo otrok in druge. Zavedamo se, da je usklajenost kariernega dela življenja pomembno povezana tudi z odločitvijo za ustvarjanje družine, zato so pravice, ki jih urejamo v okviru tega zakona, pomembne, saj gre za del ukrepov družinske politike, ki se v Sloveniji izvaja tudi na področju drugih resorjev. V tem kontekstu lahko govorimo o povezovalni vsebini posameznih delov družinske politike, ki temelji na socialni vlogi države in dejstvu, da ta ne sme spregledati temeljne družbene celice, torej družine. Priprava zakona je nastajala več mesecev, se usklajevala s številnimi socialnimi partnerji in drugo zainteresirano javnostjo. Gre pa v prvi vrsti za posledico implementacije več direktiv Evropske unije. Spomnimo se, v času javne razprave je bilo najbolj izpostavljeno vprašanje očetovskega dopusta, ki naj bi s svojimi neprenosljivimi 30 dnevi posegal v pravico matere do trenutno enoletne skrbi za svojega otroka. Veseli nas, da smo s pristojnim ministrstvom in drugo zainteresirano javnostjo uspeli najti rešitev, ki vse dvome o ustreznosti vključevanja očeta v vzgojo in skrb za otroka, odpravlja. In kakšna je rešitev? Predlog zakona v celoti določa nov sistem ureditve dopustov ob rojstvu otroka. Materinski dopust, prej porodniški dopust, ostaja 105 dni, od katerih je 15 dni obveznih. In starševski dopust, prej dopust za nego in varstvo, ki je individualna in načeloma neprenosljiva pravica staršev. Vsak od staršev ima pravico do starševskega dopusta v trajanju 130 dni, pri čemer lahko mati na očeta prenese 100 dni starševskega dopusta, 30 dni pa je neprenosljivih. Oče lahko prenese na mater 130 dni starševskega dopusta. S to rešitvijo smo zadostili neprenosljivim 30 dnem po evropski direktivi za mamo, za očeta pa to zagotavljamo v obliki očetovskega dopusta. Predlog zakona predvideva 15 dni očetovskega dopusta, kot je to urejeno v tem trenutku, ob rojstvu dojenčka skupaj z mamo, in še dodatnih 15 dni plačanega očetovskega dopusta po poteku starševskega dopusta po enem letu. To pomeni, da se podaljšuje celotno trajanje dopustov ob rojstvu otroka z 12 na 12,5 mesecev. Namen očetovskega dopusta je namreč prisotnost očeta, ki je povezana z otrokom pri negi in varstvu otroka. V Poslanski skupini Pozitivna Slovenija izpostavljamo pomembnost določb, ki bolje urejajo pravice za socialne starše, saj sledijo družbenemu razvoju in različnim oblikam družine. Tudi te določbe sledijo direktivi Evropske unije, ki od nacionalnih držav zahteva enotno ureditev starševskih pravic za posvojitelje oziroma osebe, ki za otroka dejansko skrbijo, ga negujejo in varujejo. Določbe zakona torej urejajo naslednje pravice: starševski dopust za posvojitelje, ki se določa na enak način, kot to velja za starševski dopust za biološke starše. S tem se izenačujejo pravice ob rojstvu otroka in njegovi posvojitvi na način, po katerem imajo posvojitelji oziroma osebe, ki jim je otrok zaupan v varstvo in vzgojo z namenom posvojitve, pravico do starševskega dopusta. Tudi očetovski dopust lahko koristi druga oseba, ki dejansko neguje in varuje otroka na podlagi veljavnega izvršilnega naslova v skladu s predpisi, ki urejajo družinska razmerja. To so rejniki, rejnice, skrbniki, skrbnice, materin zakonec, materin zunajzakonski partner in druge osebe, ki svoj čas dejansko namenjaj oskrbi otroka. Vse te osebe lahko izrabijo očetovski dopust zgolj v primeru, da ga ne izrabi biološki oče otroka. V predlogu zakona se razširja tudi krog upravičencev do krajšega delovnega časa in plačila prispevkov v primeru štirih ali več otrok. S predlaganimi določbami povečujemo torej koristi tistih otrok, za katere ne skrbijo starši. Osebam, ki dejansko za otroka skrbijo, se lahko prizna pravica do krajšega delovnega časa in plačila prispevkov v primeru štirih ali več otrok. Predlog razširja tudi krog upravičencev do pomoči ob rojstvu otroka. Do te pravice je lahko upravičena tudi druga oseba in posvojitelj, razen če je to pravico že uveljavil eden od staršev otroka. Tudi pravico do dodatka za veliko družino ima lahko druga oseba v primerih, kadar trije ali več otrok iz iste družine živijo brez staršev. Glede na družbeni razvoj in različne družinske situacije se z zakonskimi določbami razširja tudi krog upravičencev do delnega plačila za izgubljeni dohodek. Ta pravica se razširja tudi na drugo osebo, če ta dejansko skrbi za otroka. Namen te pravice je omogočiti staršem ali drugi osebi, ki bi želela doma skrbeti za otroka s težko motnjo v duševnem razvoju ali težko gibalno oviranega otroka, da zapustijo trg dela in zato prejemajo delno plačilo za izgubljeni dohodek in ustrezno vključitev v socialna zavarovanja. Ker je glavni namen negovanje in varovanje otroka, je prav, da so do te pravice upravičene tudi druge osebe. Na splošno lahko strnem, da je osnovni cilj predloga zakona maksimalno zasledovanje otrokovih koristi, spodbujanje enakomernejše razdelitve bremen med staršema v skrbi za otroka in dom, lajšanje usklajevanja med poklicnimi in družinskim življenjem, zagotavljanje univerzalnosti družinskih prejemkov, zagotavljanje svobodo izbire pri načinu koriščenja pravic iz naslova starševskega varstva, maksimiranje pravičnosti in socialne enakosti oziroma zagotavljanje čim bolj stabilnega okolja za družine, vzpostavljanje sistema evalvacije stanja na področju družinske politike in še bi lahko naštevala. V tej predstavitvi stališča sem sicer naštevala zgolj nekaj, za Poslansko skupino Pozitivna Slovenija pozitivnih učinkov predlagane zakonodaje. Še več ustreznih in učinkovitih rešitev bo verjetno moč izpostaviti v sami razpravi. Zato naj v zaključku povem, da bomo v Pozitivni Sloveniji podprli sklep, da je predlog Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine SDS ima besedo mag. Štefan Tisel.
Vsem lep pozdrav, spoštovana gospa podpredsednica Državnega zbora, spoštovana gospa ministrica s sodelavkama, poslanke in poslanci! Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih je bil sprejet leta 2001, nato je bil dopolnjen in spremenjen leta 2003 in 2006. Spremembe na socialnem kot na demografskem področju so nedvomno pripeljale do tega, da potrebujemo prenovljen zakon, pa tudi zahteve evropskih direktiv je treba upoštevati. Upravičenost sprememb in novosti bo prikazana oziroma bo prikazala nadaljnja obravnava zakona v zakonodajnem postopku, pri tem pa bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke skrbno prisluhnili vsaki pripombi in polemiki, ki bo prišla s strani strokovne javnosti in civilne družbe. Materinski dopust bo nadomestil porodniški dopust in ostaja 105 dni, kot je danes, od tega 15 dni obvezno. Starševski dopust je prej predstavljal dopust za nego in varstvo otroka, vsak od staršev bo imel pravico do starševskega dopusta v trajanju 130 dni, pri čemer lahko mati na očeta prenese 100 dni starševskega dopusta, 30 dni pa je neprenosljivih. Oče lahko prenese na mater 130 dni starševskega dopusta, na tak način lahko zadostimo pogojem, ki jih zahteva evropska direktiva za mamo, za očeta pa zadostimo pogojem direktive z očetovskim dopustom v trajanju 30 dni, ki je tudi neprenosljiv. V času nastajanja novega zakona so se pojavile težnje, da bi tudi oče moral obvezno koristiti svoj del starševskega dopusta, vsaj 30 dni, tak je bil tudi predlog ministrstva oziroma Vlade. Bolj smiseln se nam zdi zdajšnji predlog, da lahko starša sporazumno prenašata svoj del starševskega dopusta na partnerja. Tu gre za specifične prednosti v poklicih oziroma v zaposlitvah, ko ima mati ali oče, da rečemo po domače, boljšo službo in s tem boljšo plačo, gradi kariero, zagotavlja nemoten delovni proces in bi lahko potem vplivalo tudi na odnose v družini in na družinski proračun. Včasih pa je tudi oče bolj spreten negovalec oziroma mu je to delo bolj pri srcu in ima možnost do izrabe starševskega dopusta, ki ga nanj prenese mati otroka. Predlog zakona predvideva 15 dni očetovskega dopusta kot do zdaj – ob rojstvu otroka, skupaj z mamo – in še dodatnih 15 dni plačanega očetovskega dopusta po poteku starševskega dopusta po enem letu. Kot smo slišali se bo v prihodnosti ves skupni dopust ob rojstvu otroka podaljšal z enega leta na 12 mesecev in pol. Poleg tega predlog zakona želi zmanjšati administrativna bremena za delodajalce, s tem da bodo delodajalci oproščeni nekaterih zahtev, na primer izpolnjevanja osnov za odmero nadomestila pri dopustih in sporočanja glede prenašanja tega dopusta. Poenostavljeno naj bi bilo tudi delo centrov za socialno delo, saj zakon na nekaterih mestih predvideva rešitve, ki so enostavnejše in cenejše, kot na primer uskladitev rokov in navadna poštna pošiljka, pri čemer pa moramo opozoriti, da se s tem lahko zmanjša pravna varnost izvrševanja pravic oseb v postopku. Vprašljivo se nam zdi tudi črtanje možnosti za uveljavljanje otroškega dodatka za nazaj. Zakon predvideva pravice do družinskih prejemkov za otroke do starosti 18. leta, razen pravice do dodatka za nego otroka in dodatka na veliko družino. Pravice, ki so bile povezane na starost otroka 8 let, pa predlog zakona poenoti do dokončanja prvega razreda osnovne šole. Rešitev je sicer na prvi pogled praktična, saj najstarejši otrok pri družini z več otroki že obiskuje osnovno šolo, vendar pa predlog zakona zanemarja, da določeni otroci še vedno potrebujejo spremstvo za v šolo in domov. 8 let je po starem osnovnošolskem sistemu v osemletki pomenil končan prvi razred, zdaj pa začnejo s 6. letom. Ne strinjamo se z navedbo predlagatelja, da je v danih okoliščinah sploh pomembno, da je že veljavni zakon urejal pravice do starševskega varstva in družinskih prejemkov na zavidljivi ravni, gledano primerjalno z drugimi državami Evropske unije, rešitve v predlaganem novem zakonu pa da pomenijo še nadgradnjo že obstoječih pravic. To sicer drži, vendar pa se je treba zavedati, da so dolgoročni trendi za slovensko nataliteto negativni in je treba pravicam na področju starševskega varstva in družinskih prejemkov nameniti posebno pozornost, ne toliko z vidika povečanja finančnih sredstev kot z vidika učinkovitosti družinskih prejemkov z namenom, da se družini omogoči odločanje o družinski politiki čim bolj neodvisno od socialnega oziroma ekonomskega položaja, čeprav to v celoti ne bo nikoli mogoče. Zopet moramo omeniti delovna mesta; se pravi, zaradi pomanjkanja delovnih mest in problema brezposelnosti mladih. Nezaposleni si ne upajo ustvariti družine oziroma imeti otroke. Tako se prvo rojstvo pri materi zgodi šele pri tridesetem, ali po tridesetem letu, ali kasneje. Prav tako je zelo pomemben program stanovanjske politike za mlade, ki zaenkrat nezadostno rešuje stanovanjsko problematiko mladih družin oziroma parov, ki bi želeli imeti otroke. Krog zavarovancev se glede na veljavno ureditev razširja zaradi sprememb drugih predpisov, kot sta Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju in Uredba o plačah in drugih prejemkih javnih uslužbencev za delo v tujini. Zavarovanci za starševsko varstvo so vse osebe, ki so obvezno vključene v pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Pravica do nadomestila v času odmora za dojenje in pravica do plačila prispevkov za socialno varnost v času odmora za dojenje je novost, ureditev v tem zakonu je narekovala določba Zakona o delovnih razmerjih, ki določa pravico do odmora za dojenje. Pravica do nadomestila v času odmora za dojenje je bila predlagana in sprejeta že v času prejšnje vlade. Zakon ne ureja več posvojiteljskega dopusta, ker imajo posvojitelji pravico do starševskega dopusta, kar se nam zdi primerna rešitev. Mati ima pravico do materinskega dopusta v trajanju 105 dni, kar se s predlogom zakona ne spreminja. Trajanje je tudi skladno z veljavno Direktivo Sveta iz leta 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo, ki določa minimalno trajanje materinskega dopusta vsaj 14 tednov pred porodom in po njem. Očetovski dopust je pravica očeta, da je v najzgodnejšem obdobju otroka lahko prisoten pri negi in varstvu svojega otroka. Izraba pa je možna 15 dni na začetku in, kot smo že omenili, tudi po enem letu še preostanek, ki bo postopoma tudi plačan. Po sedaj veljavnem zakonu sta bila starša skupaj upravičena do 260 dni starševskega dopusta in vse o načinu izrabe se bosta zdaj lahko dogovorila za teh 260 dni. To pomeni, da je bil celoten dopust za nego in varstvo doslej prenosljiv, kar mislim, da bo skoraj v celoti tudi od zdaj naprej. S predlogom zakona je postala pravica do starševskega dopusta individualna pravica vsakega od staršev od teh 130 dni, mati mora zadržati 30 dni, da zadosti direktivi, medtem ko oče pa, kot smo rekli, lahko prenese vseh 130 dni na mater, sam pa zadosti direktivi s tem obveznim očetovskim dopustom. Starševski dopust je treba izrabiti neposredno po izteku materinskega dopusta. S tem je zagotovljena neprekinjena nega in varstvo otroka, saj ni prekinitve med izrabo materinskega dopusta in starševskega dopusta. Določeni so razlogi, v katerih primerih eden od staršev oziroma oba starša nista upravičena do starševskega dopusta. Glede na dosedanjo ureditev je teh razlogov več. Za oba velja, kadar je otrok zaupan v varstvo in vzgojo drugi osebi, ali nameščen v rejniško družino, ali zavod in starša potem nista upravičena do starševskega dopusta, saj otroka dejansko ne neguje in varujeta. V takih primerih bo druga oseba, kateri je otrok zaupan v vzgojo in varstvo, ali rejnik, pri katerem je nameščen otrok, izrabil starševski dopust, da bo lahko otroka negoval in varoval. Eden od staršev nima pravice do starševskega dopusta v primerih, če je otrok zaupan v varstvo in vzgojo drugemu od staršev oziroma živi samo z drugim od staršev, ki varuje in neguje otroka. V primeru, da je zapustil otroka, v primeru, da mu je odvzeta roditeljska pravica, v primeru, da so mu prepovedani stiki z otrokom v skladu s predpisi, ki urejajo družinska razmerja, in pa v primeru, da mu je bil izrečen ukrep prepovedi približevanja v skladu s predpisi, ki urejajo naloge in pooblastila policije in preprečevanja nasilja v družini. Nov je način izrabe prenesenega starševskega dopusta. Ni več možnosti izrabe tega dopusta po dnevih, temveč samo v strnjenem nizu, pri čemer ni nujno, da se izrabi dopust v celoti naenkrat. Z vidika poenostavitve postopkov na strani centra pri izključevanju nadomestila kot z vidika organizacije delovnega procesa na strani delodajalcev je predlagana rešitev ustreznejša od dosedanje. O izrabljenem dopustu morata starša obvestiti center najpozneje 15 dni po nastopu, da le-ta lahko upravičencu pravočasno izplača nadomestilo. To je novost, saj je bila prej to obveznost delodajalca. Zaradi na novo določene osnove za izračun nadomestila v času prenesenega dopusta delodajalec centru ni več dolžan sporočiti dni izrabe dopusta in podatka za izračun osnove, kar je ena od odprav administrativnih ovir na strani delodajalcev. Evidenco o izrabi dopusta vodi center. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ugotavljamo, da so nekatere rešitve ustrezne in hkrati tudi zadostijo evropskim direktivam, zato ne bomo nasprotovali, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Vendar pa bomo v nadaljnji obravnavi zakona pozorno spremljali namen in cilje predlaganih rešitev in v primerih, kjer se bo izkazalo, da zakonske določbe ne sledijo samemu namenu in ciljem, ki jih predstavlja Vlada, tudi vložili svoje rešitve. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. V imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov ima besedo dr. Andreja Črnak Meglič.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Lep pozdrav gospe ministrici s sodelavkami in seveda vsem vam, kolegice in kolegi! Po 12 letih od uveljavitve obstoječega Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih danes obravnavamo nov zakon. Predlog zakona, ki je pred nami, ne prinaša bistvenih, radikalnih sprememb. Prinaša pa pomembne novosti, ki so povezane predvsem z implementacijo direktiv EU. Za nas, Socialne demokrate, bi veljalo omeniti, da so še posebej pomembne novosti, ki so povezane z ureditvijo pravic za socialne starše, se pravi osebe, ki dejansko skrbijo za otroka. Zakon tako uvaja starševski dopust za posvojitelje v enakem obsegu kot to velja za starševski dopust za biološke starše. Če biološki oče otroka ne bo izrabil očetovskega dopusta, bo ta dopust po novem pripadal osebi, ki dejansko skrbi za otroka. To je bodisi rejnik, rejnica, skrbnik, skrbnica, materin zakonec ali zunajzakonski partner in partner ali partnerka registrirane istospolne partnerske skupnosti. Razširja se krog upravičencev do krajšega delovnega časa in plačila prispevkov v primeru štirih ali več otrok ter do dodatka za veliko družino. Tudi do pomoči ob rojstvu otroka bodo v prihodnje lahko upravičeni tudi socialni starši, razen rejnikov, ki to pomoč že imajo, torej tisti, ki za otroka dejansko skrbijo. Največ prahu v javnosti pa je dvignil predlog o neprenosljivih 30 dneh očetovskega dopusta. Socialni demokrati smo, žal, edini ta predlog podpirali, saj menimo, da je vključenost očeta otroka v najzgodnejši dobi bistvena za otrokov razvoj. Hkrati pa ta vključenost očeta pomeni tudi večjo delitev dela v gospodinjstvu in večjo konkurenčnost žensk na trgu dela. Ankete so pokazale, da bi se kar 70 odstotkov očetov odločilo za koriščenje takega očetovskega dopusta, če bi bil v celoti plačan. To se je pokazalo tudi pri izrabi 15-dnevnega očetovskega dopusta, ki ga uveljavi kar 95 odstotkov očetov v Sloveniji. Na žalost pa se je velik del koalicije pod pritiskom javnosti take ureditve ustrašil, zato v predlogu zakona, ki je pred nami, najdemo bistveno milejšo različico neprenosljivega dopusta za očete, ki sicer zadosti zahtevi po implementaciji uredbe Evropske unije. Celotno trajanje dopusta ob rojstvu otroka se tako podaljša še za nadaljnjih 15 dni, implementacija tega pa je povezana z ekonomskimi možnostmi v državi in je seveda vezana na očeta. Vseeno pa Socialni demokrati menimo, da smo zamudili še eno priložnost za korak naprej glede večje soudeležbe in bolj enakomerne porazdelitve bremen med partnerjema. Konec koncev bi bila razbremenitev žensk tudi pomembna spodbuda za večjo prisotnost žensk na odločevalskih pozicijah. Zgodovina in skandinavske države so dokaz, da samo z dogovorom med partnerjema in brez ustreznih spodbud države pač ne bomo daleč prišli. Predlog zakona oziroma mnenje, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Tako smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Prva je prijavljena mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkama, poslanke in poslanci! Ne znam si predstavljati, da bi danes obravnavali tako spremembo, ki zadeva zlasti očetovski dopust, če ne bi bilo to povezano z direktivo. Pa še to smo bili zelo spretni pri prenašanju direktive v svojo zakonodajo, da se bomo izognili ukoru, da tako rečem, iz Evropske unije. Namreč, ko govorimo o enakosti žensk in moških, je v tem primeru treba enakost zagotoviti za moško stran, kar pomeni, da mora biti materinski dopust enako dolg kot očetovski dopust v tistem 30-dnevnem roku, ki je neprenosljiv, ki je v celoti plačan. Sama sem zagovornica vključitve očetovskega dopusta v dosedanji obseg tistega, čemur smo rekli porodniški in starševski dopust, vključujoč tudi očetovski dopust. Če bi tako ravnali, potem bi lahko kot iskreno štela vse tisto, kar sem slišala o pomenu očeta in matere za otrokov razvoj, kar je bilo mogoče slišati v referendumskih nastopih, pa tudi ob obravnavah družinskega zakonika. Še en pomislek moram izraziti. Če je v celoti plačano, potem je dobro. Če bi pa moralo biti to odvisno od dogovora med partnerjema, pa ne bi bilo dobro. Mi smo pravzaprav podaljšali pravico za skrb za otroka. Toliko samo glede tistega, ko govorijo, da ta družinska politika ni naklonjena družini. Jaz jo gledam pač s te plati, da je na ta način dopuščena možnost, da se starševski dopust podaljša še za 15 dni očetovskega dopusta, ampak je ta pravica vezana na izkoristek očetovskega dopusta v enem kosu, bom tako rekla, ker prvih 15 dni lahko izkoristi po posameznih dneh, tu pa mora izkoristiti v enem kosu, ampak je to vendarle vezano tudi na višjo otrokovo starost. Ni torej vezano na tisti prvi čas skrbi za otroka. Če bi razmišljali s tega vidika, kot sem zdaj povedala, da je to pravzaprav prisila s strani Evrope, ne prisila neke politične opcije, ampak je direktiva tista, ki nam to določa, bi bilo treba imeti to v mislih vedno, kadar se oglašajo pomisleki o ustreznosti ali neustreznosti družinske politike, ki je pred nami. Še enkrat. Meni bi se zdelo, da smo storili korak naprej, če bi bila uresničena prvotna zamisel, ker bi to pomenilo, da smo duha te direktive dojeli: da gre za enakopravnejše razmejevanje obveznosti obeh roditeljev pri otroku. Ko pa rečem obeh roditeljev, se pa seveda moram takoj popraviti, ker je izkoristek očetovskega dopusta možen pri prenosu na tistega, ki dejansko skrbi za otroka. To zadevo razumem kot svojevrstno dvoličnost; da smo zdaj zadovoljni, poprej pa nismo bili. Pa ne bom ponavljala svojih argumentov. Obžalujem, da smo med tistimi državami, ki ne znamo v korak s časom s spremenjenimi družinskimi razmerami, spremenjenimi odnosi med spoloma, ki so k sreči vedno bolj partnerski. Tako je to še ena v vrsti zamujenih priložnosti. No, da bomo morali vendarle kaj v družinski politiki spremeniti, nas bo slej ko prej doletelo; če ne slej, pa poslej. Tako čakam, da se bodo stvari nam zgodile tako, da ne bo Evropska komisija ugotovila, da nam ne bo ukora poslala, zato ker so pač razmere v tej državi takšne, kakršne so. Pa v tem primeru ni govora o finančnih razmerah, ker to, da se ta kos skrbi za otroka, ki je s strani države podprt, pač podaljšuje in pomeni za državo večjo finančno obremenitev. Pa da mi ne bi kdo pripisal, da temu nasprotujem. Ne, jaz sem samo rekla, da je tu svojevrstna dvoličnost. Tudi ko je bilo govora, da družinska politika, ki jo zastopamo Socialni demokrati, ni naklonjena velikim družinam, bi bilo dobro, če bi malo v ZUJF šli pogledat in natančno preučili, kaj je ZUJF pomenil za nekatere pravice. Pa bomo potem se mirneje, upam da, lahko tudi za prihodnost pogovarjali. Vsekakor pa moram kot prednost tega zakona poudariti večjo skrb za pravice socialnih staršev, ker boljša ureditev pravic socialnih staršev pomeni tudi boljšo ureditev pravic otrok. Tako kot je bilo povedano v stališču poslanske skupine, bom v prvem branju ta zakon podprla, z grenkim priokusom, da smo se zaradi javnega mnenja morali odreči tistemu, kar bi pomenilo približevanje razumevanja sodobne družinske politike evropskim trendom. To je zame pač razočaranje, da tega nismo mogli narediti, ampak ker je drugih pozitivnih reči v tem zakonu toliko, ga bom podprla. Se mi pa zdi, da vsaj v kakšnih malenkostih tudi zapolnjuje tiste vrzeli, ki jih je pustil nesprejeti oziroma na referendumu zavrnjeni Družinski zakonik, in to je moja druga bolečina v zvezi z družinsko politiko. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Gospa ministrica, imate besedo.
Hvala za besedo. Ker mi je prej zmanjkalo časa, bi vseeno kakšno besedo več povedala o samem zakonu. Mislim, da res prinaša same pozitivne stvari. Tudi tisto, kar je Poslanska skupina NSi-krščanski demokrati omenila, bom potem pokomentirala. Najprej naj povem, da zakon ureja dva sklopa pravic. Govorimo o pravicah iz starševskega varstva, ki izhajajo iz plačila prispevkov. To so v osnovi pravice, ki so vezane na zaposlene, torej tiste, ki plačujejo prispevke, ki so zelo nizki. Prispevek za starševsko varstvo znaša 0,1 odstotek tako za delojemalce kot delodajalce. Tako dejansko to pravico kot večino teh pravic plača država iz proračuna, torej iz drugih virov, in ne predstavljajo virov plačani prispevki. Več kot 99 odstotkov finančnih sredstev se zagotovi s proračunom. Zato je bilo že v preteklosti velikokrat pritisk na to, da se ta prispevna stopnja ukine, ampak vedno smo, vsaj takrat, ko sem jaz na Ministrstvu za delo, poskušamo to preprečiti. Zakaj? Ker je povezava med plačilom prispevkov in potem v plačilu prejemkov predvsem ta, da je vezava na višino plačila. Torej, če imaš višjo plačo, plačaš višje prispevke in potem dobiš tudi višji prejemek. Takšna je tudi naša logika v sistemu starševskih nadomestil. Države, ki nimajo takšne logike, pridejo v višino, ki je za vse enake, torej ni vseeno za pravice na kraju, ali gre za princip socialnega zavarovanja ali ne. Tukaj je ena izmed temeljnih vprašanj družinske politike in vesela sem, da v tem predlogu še vedno govorimo o prispevkih, ki jih plačujejo delodajalci in delojemalci. Ampak, potem je treba imeti v mislih tudi, ko govorimo o pravicah, ker pravice, ki pa so v sklopu tega, so pa štiri: pravica do starševskih nadomestil oziroma dopusta in potem plačila, kjer imamo materinski dopust v zdajšnji ureditvi, potem imamo starševski dopust, očetovski dopust in še dve pravice: pravica do krajšega delovnega časa je iz prispevkov, naj bi bila, in pa tudi za plačilo prispevkov tistim staršem, ki imajo več kot 4 otroke in se umaknejo s trga dela. To so pravice, ki se nanašajo na prispevek. In seveda je vprašanje pri štirih in več otrocih, koliko je bilo plačano v sistem. To je vprašanje in se lahko strinjamo o pomenu tega, da starši imajo določene pravice, ker imajo več otrok, in je prav, da imajo določene pravice več, vendar je vprašanje, ali so na pravi sistem pripeti, ker namreč v večini primerov niso zaposleni oziroma niso daljše časovno obdobje zaposleni in ne plačujejo prispevkov. To je, recimo, neko sistemsko vprašanje glede samih pravic. Drugi so pa družinski prejemki, ki so po navadi vezani na družine, in temeljni je otroški dodatek kot tisti ključni družinski prejemek v našem sistemu. Torej, to je logika tega zakona, ki se je vzpostavila od leta 2002 in se v tem sistemu ne spreminja. Ta logika se nadaljuje, bile so pa, tako kot sem že prej omenila, številne spremembe, ki so povezane tako z mednarodnimi pravnimi akti, direktive so, ker smo člani Evropske unije, zavezujoče za države članice in jih morajo s svojo nacionalno zakonodajo prenesti v svoj nacionalni pravni red. Tako tukaj kot država nimamo velikih "ali bi ali ne bi", to je naša dolžnost. Ta direktiva, o kateri se največkrat govori, direktiva o starševskem dopustu, je dejansko prišla iz te logika povečevanja enakosti pri skrbi za otroka med moškimi in ženskami. V svoj temelj. In Evropska unija, če pogledamo direktive kot oceno, če malce strokovno dam, je sigurno v svojih direktivah največ naredila prav na področju enakosti spolov, ki jo širi predvsem s področja dela – enako plačilo za enako delo, ki je bilo že v ustanovni pogodbi, v začetku – do prehajanja v sfero zasebnosti. In prav ta del je zelo pomemben, ker sfera zasebnosti se začne predvsem pri skrbi za otroka in potem ima pomen tudi za vse ostale družinske ali gospodinjska opravila. Tukaj je direktiva zelo jasno rekla, da starševski dopust mora trajati najmanj 4 mesece, od tega mora biti najmanj 1 mesec neprenosljiva pravica očeta ali matere. Jasno je bilo tudi v pogajanjih, da se ne sme šteti, da je s tem materinskim dopustom, ki je v našem sistemu 105 dni pravice za matere, ne more se šteti, da je ta del za matere uresničen že znotraj te direktive. In očetovski dopust tudi ni bil – vsaj v tistih dogovorih, ki smo jih imeli, se ni jemalo, da je lahko z očetovskim dopustom ta direktiva uresničena. V času javne razprave je tudi glede na stanje, ki je v Evropi, s kakšnimi posledicami se Evropa sooča, smo dobili malce drugačno mnenje Evropske komisije, ki nam je dopuščalo, da sprejmemo kompromis. Tako kot je Poslanska skupina SD povedala, jaz bi raje osebno tisto prvo varianto. Nasprotovanje javnosti in tudi koalicijskih strank, ki so šle predvsem v smeri, da z rešitvijo, da je starševski dopust, zmanjšujemo to pravico, je odgovor seveda: ne. Starševski dopust je ostal enako 260 dni in osebno verjamem, da ni prav, da imamo stališče, da očetje tega meseca ne bi izkoristili, da je to morda naša predpostavka in da to ni prav. Verjamem, da bi očetje to izkoristili; in pogled, da mame gledamo na to pravico, kot da smo s tem izgubili en mesec pravice do starševskega dopusta, je po mojem osebnem mnenju napačna. Zakaj? Ker je starševski dopust pravica predvsem otroka, da je s starši. In seveda, kako zakon kreira družbeno realnost in vpliva na pričakovanja. Verjamem, da ni svobodna izbira to, da imajo mame danes 12 mesecev in so 12 mesecev doma. Marsikje bi oče vzel ta dopust, pa pogledamo podatke, v vsej zgodovini imamo starševski dopust, zdaj v zadnjem obdobju ga izrabi približno 5 odstotkov očetov. Vendar po pogovorih tudi s številnimi očeti in tudi z delodajalci je seveda, ker zdaj to avtomatično večina žensk vzame, delodajalci tega ne jemljejo kot sprejemljivo obliko in s tem zožujejo tudi polje moškim, da se lahko za to pravico odločijo. Podobna razprava je bila pri očetovskem dopustu; takrat so delodajalci, ko se je v državi uvedel očetovski dopust, rekli, da tega ne bodo zdržali, moški potem ne bodo delali, pa so pritiski. Danes teh problemov ni, 95 odstotkov očetov ta dopust izkoristi in se je tudi od njegove uvedbe povečeval delež in danes imamo, da dejansko 95 odstotkov očetov to izkoristi. Ampak O. K., ker je prišlo z Evropske komisije mnenje, da lahko tudi na drugačen način uresničimo to direktivo, smo poskušali najti kompromis. Jaz sem vedno za kompromis, ampak bi na tem mestu rada poudarila: ne tam, kjer gre za vprašanje človekovih pravic. Pri človekovih pravicah pa bom malce manj pripravljena na kakršen koli kompromis, že zdaj povem. Ampak, vseeno. Kompromis je zdaj tak, da dejansko povečujemo pravico do dopusta, ko so starši doma s svojim otrokom. Ker rešitev je takšna, da ostane 105 dni materinskega dopusta, ki je izključna pravica matere, ker je vezana na samo dejstvo rojstva in je tudi z zakonom zelo omejeno, kdaj se lahko prenese na očeta, ostane torej starševski dopust 260 dni, kjer se v osnovi še vedno lahko starša kakor koli dogovorita o delitvi, razen 30 dni mora biti izključna pravica matere, potem pa ta očetovski dopust. Da smo lahko uresničili direktivo, smo morali podaljšati, ker mi imamo samo 15 dni plačanega dopusta in mora biti izenačen z mamami, to pomeni, da mora biti 30 dni plačanega. Torej, rešitev pri očetovskem dopustu smo imeli po zakonu v tem trenutku, da je 15 dni plačanega in 75 neplačanega. To ne more šteti za uresničitev direktive, ker morajo biti izenačene pravice matere in očeta glede teh 30 dni, ki mora biti enako. Zato smo morali iti v rešitev podaljševanja. Torej je zdaj predlog pred vami, da podaljšamo očetovski dopusti, seveda ko bodo zmožnosti države, ob tem da bo 30 dni plačanega dopusta. Postopoma. Torej, ko bo rast nad 2,5 BDP, naj bi vsako leto vzeli 25 dni neplačanega dopusta in ga spremenili v 5 dni plačana, torej bi v treh letih zapovrstjo prišli do 30 dni plačanega očetovskega dopusta. Je pa zelo pomembno in vseeno bi pri tem želeli vztrajati, da je očetovski dopust, teh dodatnih 15 dni, da jih očetje sami izkoristijo, ker če smo odkriti, v tej javni razpravi, ki je bila o predlogu zakona, je bilo veliko pomislekov, da očetje ne bodo mogli sami skrbeti za svoje otroke v tem rosnem obdobju. Jaz spet menim, da je to absolutno podcenjevanje očetov in da če jim ne prepustimo možnosti za to skrb, je pač ne morejo izpeljati. Ampak tukaj zdaj teh 15 dni bodo imeli po preteku starševskega dopusta in s tem de facto podaljšujemo starševski dopust na 380 dni. Dejansko bo zdaj to celotno obdobje, ko so lahko starši z otrokom, 380 dni. Želela bi tudi povedati, da smo upoštevali predloge strokovnega sveta za družino, ki je posvetovalno telo pri ministrstvu za to področje, in smo na predlog tega strokovnega sveta, na primer podaljšali pravico do krajšega delovnega časa, in sicer tako – prej je bilo zapisano do 6. leta otrokove starosti –, da smo podaljšali na konec osnovne šole. Zakaj prav na to? Ker je po zakonu o prevozih in v povezavi s tem, da moramo starši zagotavljati otrokov prihod v šolo jih moramo tja pripeljati in odpeljati do konca prvega razreda osnovne šole. Zato smo tudi to pravico do takrat, ko je dejansko pričakovano s strani sistema, če tako rečem, šolskega sistema, da smo starši še toliko bolj vpeti v skrb za otroka in v to dolžnost. Hkrati je bilo pa tudi, da smo ohranili dodatek za veliko družino, tudi do 26. leta, če se otroci še šolajo, to je bilo v skladu s priporočili strokovnega sveta za družino. Res pa je, da zaradi tega, ker smo poenotili večino pravic na konec prvega razreda osnovne šole, je prišlo do sprememb, kot ste omenili, na področju podaljšanja starševskega dopusta. Tukaj je treba biti korekten in reči, da mi nismo posegli v dolžino tega podaljšanja, še vedno je 90 dni to podaljšanje, vendar smo zapisali v zakonu, da morajo starši izpolniti oziroma izkoristiti to podaljšanje do konca otrokovega prvega razreda in ne, tako kot je bilo sedaj, do 8. leta. Torej mi ne skrajšujemo te pravice, koliko njim pripada, samo do kdaj jo morajo izkoristiti zaradi tega, ker poenotimo stvari. In znižali smo tisto pravico do plačila prispevkov. Če starš, ki neguje štiri ali več otrok, zapusti trg dela, smo znižali z deset let, zdaj je bilo deset let na – zopet enako kot tisto pravico – do končanja prvega razreda osnovne šole. Torej nismo vezali na starost, ker lahko gre otrok tudi zaradi različnih razlogov šele s sedmim letom v prvi razred in torej velja do konca prvega razreda. Druga stvar – tudi je treba korektno povedati – glede pravice do otroškega dodatka, da se s prvim dnem naslednjega meseca, to je dejansko povezava z ZUPJS, ker vse pravice na to veže, tako da je ta poenotenje glede ZUPJS. To so te zmanjšanja stvari, če tako gledamo. Po drugi strani pa ta zakon s tem, da omogoča pravice – vse, kar se tiče tako starševskega varstva kot tudi družinskih prejemkov, razširi tudi na tako imenovane socialne starše, torej tiste, ki dejansko za otroka skrbijo. S tem seveda širimo polje, krog ljudi, ki so upravičeni do teh pravic. Še eno stvar bi želela povedati; to, da drugo leto želimo pripraviti novo resolucijo o družinski politiki. Mi smo sprejeli leta 1993 takšno resolucijo, je bila zelo napredna, če tako rečem, zastavila je določene cilje. Prav je, da zdaj po takšnem časovnem obdobju pogledamo uresničljivost teh ciljev, da skupaj strokovno pripravimo izhodišča, da o njih tudi razpravljamo in da sprejmemo resolucijo družinske politike v luči tudi demografskih trendov, ki so pred nami. Ampak dejstvo na podlagi sedanjih ugotovitev je, da družinske politike, če pogledamo evropske države, so najuspešnejše, demografsko gledano, skandinavske države. Francija je izjema, ampak predvsem, ko pogledamo, imajo višjo stopnjo rodnosti zaradi imigrantov. Dejansko dosegajo najvišje stopnje rodnosti skandinavske države, ki so dosegle najvišjo stopnjo enakosti med spoloma in delitve del. Tukaj pogledamo tudi naše raziskave. Problem prvega otroka je predvsem, da se odlaga realizacija želje po prvem otroku, tako da se od 26. leta, ko smo imeli povprečje, ko smo rojevali otroke, ko sem jaz Hano imela, torej trinajst let nazaj, zdaj je že ta povprečna starost 32 let. Torej se rojstvo prvega otroka odmika. V Sloveniji imamo največji problem s tem, da starši ne realizirajo želje po drugem ali več otrocih. Ko jih mi sprašujemo v različnih raziskavah, ko so bili povprašali, je bilo velikokrat izražena želja po več otrocih, vendar se potem ta želja zaradi različnih razlogov ni realizirala. In razlogi niso v ureditvi glede starševskega varstva in družinskih prejemkov – zato je tako pomembna ta resolucija o družinski politiki – bolj je problem delovanja trga delovne sile, stanovanjska politika. Zato s temi prejemki, ki jih dajemo družinam, ne bomo rešili problema rodnosti v Sloveniji, je pa pomembno, da s temi pravicami, kjer dajemo vseeno nek okvir delitve med očetom in mamo, to naredimo na način, da spodbujamo očete k večji vlogi v družinskem življenju, ker s tem danes ne moremo verjetno več nazaj, da bomo pričakovale, da se bodo ženske, matere izbirale, da bodo morale izbirati med svojo udeležbo na trgu delovne sile, če želite kariero, in biti mama. Podobno bi moralo veljati tudi za očetje in vprašanje o tem, kako [[...]]Za menedžerke ali političarke je vprašanje, kdo za njihove otroke skrbi, nedopustno. Enako bi moralo veljati tudi za naše moške kolege. Stvar te politike teh prejemkov je, da država ustvari možnosti, da dosežemo okolje, v katerem se bodo tako moški kot ženske oziroma matere in očetje enako odločali za skrb za svoje otroke. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Mihael Prevc, naslednji ste prijavljeni k besedi.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovana ministrica s sodelavkama, spoštovane kolegice in kolegi! Mogoče za začetek to, da je ta Predlog zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih dokaz, kako pomembno je, da se zakon s tako pomembno vsebino in ne nazadnje zakon, ki je ključnega pomena za usodo naših državljanov, da se sprejema po rednem postopku, ne po nujnem postopku, tako kot se v zadnjem času dogaja vse prepogosto. Lahko rečem, da od tistega prvega osnutka tega zakona, ki smo ga imeli na mizi, do danes, da se je predlog zakona kar krepko spremenil, seveda v pozitivnem smislu. Lahko rečem, da je bila javnost uslišana s svojimi predlogi, da so upoštevane pripombe številnih deležnikov, ki se jih seveda takšen zakon dotika, tako da lahko rečem kar za začetek, da bom ta zakon v prvi obravnavi podprl. Prepričan sem, da se ga potem v nadaljnji obravnavi, v nadaljnjem zakonodajnem postopku da z amandmaji, ne bom rekel izboljšati, rekel bom, da se ga da nadgraditi. V Slovenski ljudski stranki družino postavljamo visoko na lestvici vrednot in jo v svojem strankarskem programu obravnavamo kot temeljno celico družbe. Mislim, da bi vsa naša skupna politika, ki se jo gremo, da bi morala iti v smeri omogočanja predvsem ekonomske samostojnosti družine in predvsem ustvarjanja možnosti, da starši lahko izvršujejo svojo pravico in tudi svojo osnovno dolžnost vzgajati svoje otroke in skrbeti zanje ter jim omogočiti, da postanejo samostojne osebnosti in tudi pošteni državljani. Zato vsekakor podpiram kakršen koli ukrep, ki prinese pozitivne rešitve za družino in starše. Seveda med te zagotovo sodi tudi možnost podaljšanja starševskega dopusta in možnost, da se starša sama dogovorita o načinu koriščenja starševskega dopusta. Seveda pa se v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke, in še posebej sam, zavedamo, da je poleg vseh teh spodbud, ki jih najdemo v tem zakonu, pomembno tudi to, da se starši odločajo za otroke, da je v nadaljevanju treba sprejeti tudi ukrepe, ki bodo mladim dajali večje možnosti izobrazbe in kasneje tudi večje možnosti, da pridobijo službo, da pridejo do svoje kariere in do ustvarjanja svojega življenja. Mogoče bi se v nadaljevanju dotaknil smo treh določb, ki se mi zdijo najbolj pozitivne in bodo najbolj pozitivne in bodo najbolj pozitivno vplivale predvsem v smeri večjih – se pravi kot pomoč večjim družinam in ne nazadnje večjo korajžo tudi tistim, ki se odločajo za starševstvo. Kot prvo bi rekel, da je predvsem pozitivna sprememba ta, da bodo do 20 odstotkov višjega otroškega dodatka zaradi nevključenosti otroka v vrtec upravičeni tudi otroci po tretjem letu starosti, in mogoče še naprej, in pravica staršev, da se sama dogovorita o načinu izrabe starševskega dopusta. Na prvo mesto sem dal to določbo, ker se mi zdi zelo pomembno za otroke in ne nazadnje tudi za očeta, da ima oče, tako kot smo danes že večkrat slišali, enakovredno pravico do nege svojih otrok in da se zato prepusti obema staršema, da se lahko o načinu koriščenja pravice dopusta sama dogovorita. To se mi zelo pomembno. Mislim, da je prav, da to omenim na tem mestu, mi v Slovenski ljudski stranki smo večkrat že uporabljali oziroma poudarjali, da bi bilo treba tu se nekoliko več ukvarjati tudi s tako imenovano – ne vem, če je to pravi izraz – razširjeno družino. Vemo, da je danes zelo veliko takšnih družin, kjer mladi starši varujejo oziroma vzgajajo več otrok, v istem gospodinjstvu pa živijo skupaj s starimi starši, ki jih negujejo. Mislim, da bi tudi v tej smeri morala biti naša davčna in zaposlitvena politika bolj prizanesljiva oziroma tudi bolj naklonjena. Pod drugo se mi zdi pa izredno pozitivna sprememba podaljšanje pravice do krajšega delovnega časa v primeru dveh otrok do starosti otroka ob zaključku prvega razreda ter povečanje dopusta za staršev za 30, 60 in 90 dni, če že varujeta dva, tri ali štiri in več otrok, ali v primeru, ko negujeta otroka ali otroke s posebnimi potrebami. Mislim, da je to zelo pomemben člen. Čeprav je bilo danes že mogoče rečeno, da ta zakon ne bo doprinesel bistveno k odločanju staršev za večje družine, pa vendarle mislim, da ta določba vendarle na nek način v to smer tudi pelje. Zato bi mogoče prav na tem mestu nekoliko več poudarka dal okoli teh velikih družin, ker mi vemo, velike družine imajo povsem drugačne potrebe. Ko se neka družina odloči za štiri, ali pa celo za več otrok, vemo, da to potegne za seboj bistveno drugačno organizacijo življenja. Ne samo, da takšne družine rabijo večje stanovanje, takšne družine rabijo tudi večji avtomobil, recimo. Resnično upam, da bomo ta zaplet v zvezi z dražjimi vinjetami za družinske avtomobile rešili, preden bo prišlo do potrebe po nakupu vinjet. Še vedno pogrešam, pa ne v tem zakonu, splošno, bolj razumevajočo davčno politiko do velikih družin. Še vedno mi v glavi pozvanja tista dolga noč, ko smo obravnavali davek na nepremičnine, kjer smo opozarjali, kar se tiče davka na nepremičnine, predvsem na to, da je davek zelo neprijazen do družin in tudi do velikih družin. Saj vemo, velike družine, ki so, žal, vse bolj redke v Sloveniji, prinašajo državi dolgoročno vsekakor pozitivno bilanco, če se lahko tako izrazim, pa ne vem, če je to najboljši izraz, ker vlaganje v družine se državi še kako povrne, lahko tudi stotero, saj se vsak vložek ne nazadnje tudi multiplicira. Omenil bi samo še družinsko dohodnino. Ne vem sicer kdaj, ampak v Slovenski ljudski stranki smo predlagali pred leti tako imenovano družinsko dohodnino, ki bi bolj pravično obravnavala prihodke družine, sploh velikih družin, kjer eden od staršev ni zaposlen. Kot zadnje bom omenil pozitivne spremembe, ker jih zakon res kar nekaj vključuje. Prepričan sem, da je pozitivno in ne nepomembno v zakonu tudi zmanjšanje administrativnega bremena za delodajalce, ki bodo po novem oproščeni, na primer, izpolnjevanja osnov za odmero nadomestila pri dopustih in sporočanja glede prenesenega dopusta, ter nekatere rešitve, ki bodo vplivale na to, da bo delo na centrih za socialno delo enostavnejše in cenejše. Kot sem že na začetku rekel, bom zakon v prvi obravnavi podprl, nikakor ne z grenkim priokusom, kot sem slišal eno od predgovornic, pač pa v prepričanju, da se z nadaljnjimi postopki, z amandmaji zakon da, ne bom rekel popraviti, ampak nadgraditi. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Naslednja razpravljavka je gospa Ljudmila Novak.
Spoštovana gospa ministrica, podpredsednica, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Najprej bi imela kratko repliko na govor gospe Majde Potrata, ki je mojstrica slovenskega jezika, pa vendar bi rada opozorila na izraz, ki ga v Sloveniji uporabljamo napačno. Menim, da ne smemo uporabljati besedne zveze "enakost spolov", ker vemo, da nismo enaki. Zato smo ženske lahko matere, očetje so pa očetje in imajo svojo vlogo. Lahko pa govorimo o enakopravnosti spolov, o enakih možnostih, o enakih pravicah in tako naprej, nikakor pa ne gre za enakost spolov. Pa morda še ena opazka. Zakon o uveljavljanju pravic do socialnih prejemkov, vemo, da je bil sprejet še v času Pahorjeve vlade, začel je veljati lansko leto in ta je najbolj v družinske prejemke, bolj kot ZUJF. Včeraj sem poslušala gospo ministrico na Tarči, ki je tudi sama ugotavljala – in se pripravljajo spremembe, nekatere smo že sprejeli in tako je prav. Družinska politika je zagotovo izredno pomembna za vsako državo, če pa ima država še demografske težave, pa še toliko bolj. Tudi sama sem prepričana, da samo denar ni odločilen za to, ali imamo več ali pa manj otrok. Bolj gre za to, kakšen imamo odnos do tega, kakšne imamo tudi možnosti, velikokrat pa najbogatejši imajo najmanj otrok. Torej denar ni edini faktor, je pa skrbno načrtovanje družinske politike s strani države izredno pomembno. Poleg tega, da imamo starševski dopust, do sedaj porodniški dopust, v Sloveniji izredno dobro urejen, sedaj so tudi nekatere pozitivne spremembe predvidene s tem novim zakonom, bi se pa vseeno ustavila pri dveh členih oziroma pri dveh zadevah, ki pa vendarle mi nista všeč. Najprej, ko govorimo o 52. členu, da oče ali mati, ki sta se odločila, da ostaneta doma, če imata štiri ali več otrok in so bili plačani prispevki do 10. leta starosti najmlajšega otroka, da se to zdaj zniža do konca prvega razreda – mislim, da s tem ne privarčujemo veliko. Konec koncev mati ali oče, ki imata štiri otroke, vendarle so to tudi v prihodnosti davkoplačevalci in s strani demografske slike sta vendarle naredila pomemben prispevek in po vstopu na trg dela, če je to mater ali očeta nekdo nadomeščal, bo sedaj pač tisti ostal brez službe in imamo enega brezposelnega morda več. Ali pa, če sploh ne more dobiti zaposlitve, pa vendarle je še nekaj let, so bili plačani prispevki in je bil tudi socialni položaj take družine boljši, ne nazadnje pa tudi če so starši doma, je to za otroke zelo dobro, da imajo vedno enega od staršev doma. Tako mislim, da s tem prihrankom ne bomo veliko prihranili, ne glede po sredstvih in tudi ne v podporo družini. Sem pa vesela, da je gospa ministrica vendarle poslušala tudi javnost. Sama sem predvsem nasprotovala temu, da bi obvezno bilo, da mora oče koristiti dopust, ker sem za dogovor. O tem je tudi gospa Potrata govorila, seveda za dogovor, čeprav sem zelo naklonjena temu, da tudi očetje koristijo v čim večji meri ta dopust, ker vloga očeta pri otrocih je izredno izredno pomembna in – to v naši družbi sedaj čutimo še kot posebno težavo – odsotnost očeta zaradi tako velikega števila ločitev. V najzgodnejšem obdobju je zagotovo pomembno, da otrok tudi čuti očeta, čeprav je vloga matere, mislim, da v prvem letu, še pomembnejša. Bi se pa ustavila še pri eni drugi določbi, za katero mislim, da spet ni v podporo družini. Namreč, da bo otroški dodatek za enostarševske družine 30 odstotkov večji, avtomatično. To se mi ne zdi spodbudno. Vemo, da se sedaj dogaja, da se starši ločujejo prav zaradi finančnih ugodnosti. To se ne dogaja malokrat. Meni so pripovedovali, da je nekdo svetoval, loči se, pa boš imel večji dodatek. To ne bi bilo prav. Vemo, da urejen zakon je zagotovo najboljše okolje za varnost otroka, ampak s tem ne želim reči, da se ljudje ne morejo po svoje odločati, kako bodo živeli, ampak država vendarle mora spodbujati tiste stvari, ki pomenijo večje dobro za otroka in za družino. Zato mislim, da bi bila to napačna informacija: no, če si pa enostarševska družina, potem imaš pa 30 odstotkov večji dodatek. Mislim, da bi se ta dodatek moral dajati glede na socialno stanje, ne pa avtomatično, zato ker je neka družina enostarševska in ločeno življenje ali kar koli pač to pomeni. Še opozorila bi na resolucijo, o kateri ste, gospa ministrica, govorili. Mislim, da moramo to resolucijo res skrbno načrtovati oziroma se pogovarjati o pozitivni družinski politiki, in upam, da bo šla res v smeri spodbujanja pozitivne družinske politike. Upam, da ne bo šla po enaki poti kot Družinski zakonik in da bo pri tem upoštevano spoštovanje mnenje širše javnosti, kajti vendarle družinska politika se tiče vseh nas. Zato je izredno pomembna za nas kot posameznike, za državo, za celo skupnost in mora biti z veseljem sprejeta in ne sme biti predmet sporov.
Hvala lepa. Gospa ministrica se je tudi prijavila k besedi ampak dajem najprej repliko gospe Majdi Potrata.
Hvala lepa, gospa Novak, za kompliment. Saj ne bi rada opozarjala na to, ampak enakost ženske in moških je strokovni termin, ki je na drugi ravni kot enakopravnost in je v Zakonu o enakih možnostih žensk in moških ta pojem enakosti tudi definiran. Zdaj smo tik pred sprejemom novega zakona in bo dovolj priložnosti strokovno utemeljevati razliko med enakopravnostjo in enakostjo. Sem se pa samo zaradi tega oglasila, da povem, da sta to dva strokovna termina in sem tega, ki je vas zmotil, uporabila v skladu s terminologijo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Še gospa ministrica ima tudi neke vrste repliko.
Povedala bi samo glede enostarševske družine, da je treba gledati na definicijo o Zakonu o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki je dejansko enostarševske družine zelo omejila. Enostarševske družine so tiste, kjer dejansko ni očeta; torej, ker ni drugega starša, če tako rečem, zaradi tega ker je mrtev, ali se mu je nekaj zgodilo, ali mu je odvzeta roditeljska pravica. Enostarševske družine v Sloveniji jih imamo zelo malo in prav je, da jih zaščitimo, ker to so tiste, ki dejansko nimajo dveh dohodkov. Zato je več kot prav, da dvigujemo otroški dodatek, in ni nikakršne povezave s preteklostjo v tem, kar smo imeli. To so tudi raziskave pokazale, na žalost tudi takšno prakso prevelikokrat, da se je zaradi višine otroških dodatkov in tudi zaradi nejasnosti pri upoštevanju, kdo je družinski član, to dogajalo. Ampak tisti, velikokrat kritizirani Zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev je to dejansko uredil na ta način, da tukaj znotraj ni več mogočih malverzacij, vsaj ne glede definiranja enostarševske družine glede na obstoječo zakonodajo. Tako da te skrbi, ki ste jo omenili, ni. Prav pa je in tudi raziskava inštituta je pokazala, da so te družine med bolj ranljivimi in je nujno potreben dvig tega otroškega dodatka, zato smo tudi v spremembah zakona, ki so bile včeraj z glasovi koalicije podprte, izvzeli ta delež povišanja iz razpoložljivega dohodka družine, da ne bo vplivalo na subvencijo do vrtca in druge prejemke. Bi pa morda samo še eno stvar povedala, ker ste tako lepo rekli, da ste za dogovor med staršema. Vsekakor tudi jaz ali pa nobeden od tistih, ki smo zagovarjali prvotno rešitev, nismo proti temu, da se starša dogovorita. Razlika morda v pogledu med nami je smo toliko, kolikor je mogoč dogovor, ali imamo danes vzpostavljene temelje, da je dejansko dogovor sploh sprejemljiv. Ker moramo se zavedati, da z zakoni, zakonskimi ureditvami tudi generiramo družbeno realnost, kaj je sprejemljivo in kaj ne. In dejansko dogovor, ko delodajalci jemljejo, da ni sprejemljivo, da je oče dlje časa odsoten zaradi skrbi za otroka, verjetno ni oče v istem položaju kot mati, da sprejme odločitev o skrbi za otroka. To je bil edini "point", da sem kot ministrica za delo predlagala prvotno rešitev, ker verjamem, da današnja družbena realnost ni takšna, da bi bil takšen dogovor res mogoč. Dogovor je mogoč, seveda na obstoječi družbeni realnosti in družbenih pričakovanjih, ki pa so bistveno drugačna, kot če gremo v skandinavske države ali, če želite, na jug. Torej, v tem je razlika! Absolutno se strinjam in podpiram dogovor, vedno mora priti dogovor, vendar morajo biti enake možnosti za sklenitev tega dogovora glede pričakovanj delodajalcev, vpliva na kariero in vse to, kar je povezano. To pa dejansko ni mogoče. In stvari so – mi z zakoni vplivamo, tukaj je tudi vprašanje, koliko z zakonom pelješ neka pričakovanja, s politiko kreiraš tudi in vplivaš na družbeno realnost, koliko so pa zakoni posledica družbene realnosti. Tukaj je vedno vprašanje, kako loviš ravnotežje med temi stvarmi. Zato mene žalosti, da nismo tistega prvotnega predloga skupaj kot družba – da bi ga želeli, da bi videli plus v tem. Dejansko je bil vedno argument proti prav ta, da posegamo v možnost svobodne izbire. Tega osebno nisem nikoli gledala in tudi kar neki del stroke se strinja s tem pogledom prav v tem kreiranju družbene realnosti. Morda se samo v tem dejansko razlikujemo, v ničemer drugem. Tudi jaz verjamem, da je absolutno potreben dogovor. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo dr. László Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, poslanke in poslanci! Tudi meni se zdi prav, da v tej fazi, torej v okviru prvega branja, izrazim podporo temu zakonu, ker menim, da je zelo pomemben, in kot je gospa ministrica v uvodu poudarila, je tudi sistemski oziroma sledi neki kontinuiteti dosedanje družinske politike in na splošno politike na področju socialnega varstva. Tudi sam ocenjujem, da je v okviru tega zakona, že na tej ravni, kot je zdaj besedilo, je pomen socialne vloge države kar primerno poudarjena. Verjetno se bo še dalo določeno nadgradnjo pridobiti v teku nadaljnje razprave in obravnave zakona, vendar vse rešitve, ki so predlagane, kažejo v pozitivno smer. Sicer so bile izražene tudi neke dileme, da morda kljub temu se z določenimi vsebinami zamuja oziroma da tudi zdaj ne bomo v celoti zadovoljni, verjetno to drži, ampak kljub temu celovito gledano ocenjujem, da je ta predlog zakona nedvomno primeren za prvo obravnavo in pomeni tudi s strateškega vidika, če pogledamo na demografijo države, korak naprej. Namreč, menim, da s tega vidika je ta prostor – ne samo Slovenije, ampak celoten srednjeevropski prostor – v zelo težki situaciji, je veliko odprtih vprašanj in je prav zato ta zakon še toliko bolj dobrodošel. Je pa res, da živimo v času, ko se tovrstna zakonodaja težko nadgrajuje, ker na drugi strani je žal izredno težak gospodarski položaj države in tudi posameznikov. Nedvomno je, da če kje premikamo na različnih kontih določene finančne kondicije, da bo to nekje treba tudi ustvariti. Kljub temu menim, da ti dve stvari moramo početi v simbiozi in zato še posebej poudarjam pomen v tem trenutku tega zakona in zato tudi, kot sem že uvodoma poudaril, najavljam podporo v prvem branju. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Naslednja razpravljavka je mag. Mirjam Bon Klanjšček, za njo se pripravi dr. Ljubica Jelušič in za njo mag. Katarina Hočevar.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovana gospa ministrica, kolegice in kolegi! Pravice, ki jih ureja Predlog zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih so del ukrepov enotne družinske politike. Ta se v naši državi izvaja in temelji na zamisli o socialni vlogi države, zato država ne more spregledati temeljne družbene celice, kot je družina. Namen pravic iz naslova starševskega varstva je zagotavljanje enakih možnosti in preprečevanje vsakršne diskriminacije staršev, zlasti mamic, na trgu dela. Starševsko varstvo pomembno prispeva k odpravljanju razlik med ženskami in moškimi na trgu dela ter spodbuja bolj enakopravno delitev obveznosti glede varstva in nege otrok med ženskami in moškimi. Obstoječa ureditev omogoča staršem, predvsem ženskam, kolikor toliko dobro usklajevanje družinskega in poklicnega življenja. In če upoštevamo, da je Slovenija po stopnji zaposlenosti žensk v Evropski uniji na vrhu, pa je v obstoječi zakonodaji delitev neplačanega dela med partnerjema še vedno zelo neenaka. Neenakost se odraža tudi na področju koriščenja pravic iz naslova zavarovanja za starševsko varstvo. Čeprav imata oba starša to pravico, so ženske tiste, ki v večini koristijo starševski dopust in delo s krajšim delovnim časom. Kot ugotavljajo nekatere raziskave, se razlika v času, ki ga partnerja namenita domačim opravilom, s prihodom otroka poveča. V Pozitivni Sloveniji smo še posebej zadovoljni z naslednjimi rešitvami, ki jih prinaša predlog zakona. Naj jih naštejem: implementacija evropskega pravnega reda v slovensko zakonodajo, s katero se spodbuja bolj enakovredne porazdelitve obveznosti varstva in nege otrok med ženskami in moškimi; ureditev pravic za socialne starše, ki ureja posvojiteljski dopust v enakem obsegu, kot to velja za starševski dopust za biološke starše; uskladitev zakonodaje z Evropsko socialno listino in izpeljava pravice iz Zakona o delovnih razmerjih, ki zmanjšuje administrativna bremena za delodajalce; poenostavitev dela v centrih za socialno delo, kjer bo delo na centrih enostavnejše in cenejše, ter poenotenje vsebine pravice in rokov. Ker je obstoječa politika starševskega varstva v Sloveniji učinkovita z vidika zaposlovanja žensk, ne pa z vidika zmanjševanja neenakosti med ženskami in moškimi na področju usklajevanja poklicnega in družinskega življenja, menim, da so predlagane spremembe zakona več kot dobrodošle. Prepričana sem, da bodo spremembe predlagane zakonodaje prinesle veliko pozitivnih učinkov na tem področju. Zato bom podprla sklepa, da je Predlog zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Dr. Ljubica Jelušič, izvolite.
Najlepša hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Lep pozdrav vsem skupaj! Opozorila bi na en specifičen vidik zakonodaje, ki ga včasih pozabimo, pa se mi zdi, da prav ob tem zakonu, pa tudi v nekaterih drugih, ki smo jih sprejemali te dni, bi moral biti bolj prisoten; in sicer gre za kulturni vidik oziroma vrednotni vidik zakona. Dolga leta smo verjeli, da smo država, ki ima najbolje urejeno starševsko varstvo, in smo bili na to ponosni. Zdaj pa včasih ugotavljamo, da mogoče v dolžini starševskega dopusta smo še primerljivi oziroma nekje na boljšem z drugimi evropskimi državami, na nekih drugih področjih, ki zadevajo vprašanje enakih možnosti in enakih odgovornosti staršev, pa bomo tako rekli, da komaj lovimo korak za povprečjem Evropske unije, ki se kaže v evropskih direktivah. Druga stvar, ki je tudi vrednotne narave, je poimenovalna. Veliko desetletij, skoraj 6 desetletij, smo matere v tej državi odhajale na porodniški dopust. Poslej po tem zakonu bodo matere odhajale na materinski dopust. Mi bomo kar nekaj časa še imeli opravka z izrazoslovjem v javnosti, ki bo poskušalo vzdrževati neko staro vrednoto oziroma staro poimenovanje porodniški dopust, in ne bo enostavno dopovedovati, da ni več porodniškega, ampak so materinski, očetovski pa starševski dopusti, čeprav smo očetovskega in starševska tudi doslej poznali. Ampak temu porodniškemu se bomo matere težko odpovedale, naše hčere bodo pa zanesljivo hodile samo še na materinski dopust. Tretja stvar, ki je tudi po moji presoji vrednotne narave, pa je povezana s to dilemo, ki je kar nekaj mesecev zaustavljala napredovanje tega zakona, in sicer koliko obveznega očetovskega dopusta pripada moškim. V diskusijah v preteklih mesecih je bilo slišati zelo veliko različnih deležnikov, kot se danes moderno reče, še najmanj pa smo slišali tiste, ki jih to res prizadene, in to so mladi moški, bomo rekli potencialni očetje. Se pravi tisti, ki bi potrebovali ta obvezen očetovski dopust. To govorim zaradi tega, ker se je v zadnjih 10, mogoče celo več letih v miselnosti mladih moških zelo veliko stvari bistveno spremenilo, pa morda mi starejši tega sploh nismo opazili. Najprej, velika večina moških danes hodi v materinsko šolo z bodočimi materami – in je to naravno. Velika večina teh moških je prisotnih pri porodu in – je to danes naravno. Še pred 10 leti je bila to stvar, o kateri se je govorilo, na kar je bilo treba javno opozoriti, če je bil kdo sposoben prenesti porod svoje žene oziroma rojstvo svojega otroka. Danes je mladim moškim to vse bolj naravno. In tudi to, da si želijo imeti daljši očetovski dopust, je za moške vse bolj naravno. To govorim tudi na podlagi izkušenj iz organizacije, poznavanja situacije iz organizacije, za katero lahko še danes trdimo, da je pretežno mačistična. In to je vojska. Tako Slovenska vojska kot tudi druge vojske, primerjalno gledano, v Evropi poznajo trend v zadnjih desetletjih, ko se moški – in je to postalo ena od vrednot oziroma sestavina etike vojaškega poklica, da se vsi moški odločijo za očetovski dopust. In je povsem naravno med njimi, pa čeprav so del mačistične organizacije, da je ta dopust ene vrste svete pravice, ki jim pripada, in čeravno so v organizaciji, ki funkcionira na kolektivnem principu, se tej pravici ne želijo odpovedovati. Opozorila bi, da je vendarle dobro včasih slišati tudi glas tisti, ki so prizadeti, ko se sprejema neka zakonodaja, in pritrjujem temu, kar ministrica pravi, da zakonodaja ustvarja družbeno realnost. Mislim, da predvsem tam, ko gre za materialne pravice, tam se ustvarja ta družbena realnost. Težava pa je takrat, ko realnost vrednostnega sistema mladih ljudi že preseže tisto, kar je politika sposobna zapisati v zakonodajo. Zakon podpiram in mislim, da je povsem primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima mag. Katarina Hočevar, za njo gospod mag. Ivan Vogrin, za njim Iva Dimic.
Hvala za besedo. Lepo vas pozdravljam, seveda tudi ministrico s sodelavkama! Zakon v prvi obravnavi podprla iz preprostega razloga, zato ker mislim, da prinaša koristi za državljane, za naše družine in odnaša obremenitve, tako za državljane kot za zaposlovanje. S tem naj najprej omenim odločanje o pravici do nadomestil iz tega naslova. To je tisto, za kar se v Državljanski listi na vseh področjih prizadevamo, da naj država ne zahteva ničesar od tebe, sploh pa ne podatkov, s katerimi že razpolaga. Tu nas veseli, da bodo evidence Dursa in centrov za socialno delo povezane, tako da bodo ta nadomestila centri lahko izračunavali sami, brez da bi delodajalci oziroma tisti, ki bodo to koristili, vlagali fizično vloge. Tudi jaz bom govorila bolj o pozitivnih zadevah, ki jih v okviru tega zakona vidim. Najprej bi mogoče omenila izkoristek dopusta. Jaz nisem za to, da državljanom na vsakem koraku predpisujemo, kaj morajo narediti. Tukaj se bolj zavzemam za to, da to ne bi bila prisila, ampak predvsem napredek družbe in korak k enakosti spolov. Mene bolj skrbi ta podatek, ki je razviden iz obrazložitve predloga zakona, da se samo 5 odstotkov očetov odloča za današnji dopust za nego in varstvo otroka. In tako kot na en način nismo predpisali materinske šole za očeta, mislim, da moramo predvsem veliko govoriti o tem in se na vseh področjih prizadevati, da bodo ženske in moški izenačeni in da bodo očetje čez čas sami spoznali koristnost tega, da se odločijo za to, da so prisotni v prvih mesecih otrokovega življenja v čim večji meri. Predšolska vzgoja. Vemo, da naše občine in tudi državni proračun veliko stanejo vrtci in pa tudi plače vzgojiteljic. Zato se mi zdi prav, da tisti starši, ki se odločijo, da bodo varovali otroka v domačem okolju ali pa si za to sami priskrbeli kakšno drugo obliko, da imajo večje otroške dodatke iz tega naslova. Kar se tiče krajšega delovnega časa tisti starši, ki imamo otroke, dobro vemo, da je mogoče organizacija poklicnega in družinskega življenja v prvem razredu težja kot v vrtcu. Zato pozdravljam, da je sedaj ta možnost dana do končanega prvega razreda otrokove osnovne šole. Seveda pa na ta način oziroma s tem zakonom jemljemo to tistim velikim družinam, tiste, ki zapustijo trg dela. V okviru tega bi mogoče rekla, da sem se z mnogimi materami pogovarjala o tej obliki in marsikatera mi je rekla, da po desetih letih se je težko vrniti na trg dela in nimajo vse organiziranega družinskega življenja tako, da bi si lahko zdaj to odsotnost trajno privoščile. Mogoče je v bistvu tukaj tudi za razmislek, da jih s tem po šestih letih kljub vsemu spodbujamo ali pa jim omogočijo, da se potem, ko otroci zrastejo, vrnejo na trg dela. Deset let se pa meni zdi res dolga doba, da se potem katerakoli mamica vključi nazaj oziroma dejansko dobi službo. Gospa Ljudmila Novak je omenila, da se nekateri ločujejo zato, da bi iz tega imeli večje socialne pravice. Jaz ne bi obtoževala Slovenk in Slovencev in mogoče je tudi kakšen takšen primer. Ampak bom pa še en drug primer povedala. Poslanke Državljanske liste sicer nismo sklicevale tiskovne konferenc, smo pa ministra Omerzela pozvale, da se zavzame za to, da bi vinjete, ki jih je omenil gospod Prevc, da cenejše vinjete omogočimo invalidom in tudi družinam z več otroki. Nekako eno takšno zavezo nam je dal oziroma obljubil, da z ministrico za delo to rešujeta, ampak so nam pa z ministrstva postregli z enim drugim podatkom, ko smo opozorile na to. Velike družine imajo možnost ali bonus, da so ob prvi registraciji vozila oproščene davka na motorna vozila in pa plačujejo vsako leto samo pol višine nadomestila za uporabo cest. Teh vozil je v Sloveniji 2 tisoč. Ampak od teh dva tisoč je pa kar 800 takih vozil, ki so luksuzna in športna in po zagotovilih ministrstva sploh niso primerna za prevoz otrok. Tako da zdaj lahko obtožujemo velike družine ali pa lahko obtožujemo ločene starše. Jaz ne bi nobenega obtoževala. Sem pa za to, da recimo pravično poskušamo reševati tudi družinsko politiko za velike družine, za enostarševske družine, za rejniške družine ali pa tudi katere druge. Jaz predvsem tudi pozdravljam ta vidik socialnih staršev oziroma te bonitete, ki so iz tega naslova vnašajo. Bom takole rekla, otroci ki imajo svoje starše ob sebi, pa tudi če je kakšen evro manj, imajo vsaj njihovo ljubezen in predanost. Meni se predvsem smilijo rejniški otroci in pa tisti, ki morajo ali pa so prisiljeni živeti v drugih oblikah družin, tako da predvsem na te moramo biti pozorni, ampak ne dvomim, da ministrica to vsekakor zasleduje. To je bil moj pogled na to. Verjamem, da bo ministrica prisluhnila raznim pobudam oziroma tudi mnenjem različnih iniciativ, ki bodo nakazovale na to, da lahko ta zakon v obravnavi izboljšamo, sicer ga pa jaz podpiram. Hvala.
Hvala lepa. Sedaj ima besedo mag. Ivan Vogrin, za njim gospa Iva Dimic in za njo gospod Marko Pavlišič.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkama, spoštovane kolegice in kolegi! Ta zakon je po dolgem času eden od zakonov, ki je prišel v proceduro po rednem postopku. Torej ima še možnost za izboljšave v drugi obravnavani in naprej do sprejetja, ima pa še eno presenetljivo značilnost, da temelji na izkušnjah iz prakse. To, kar je kolegica Katarina Hočevar povedala, da se zelo malo očetov odloča za starševski dopust in je potem nesmiselno jih siliti v to, tudi izkušnje v mojem podjetju so bile takšne, je seveda dejansko to, kar zakon upošteva. In dobro je, da smo prisluhnili praktičnim izkušnjam. Zakon je v prvi obravnavi dober. V celoti se strinjam z navedbami in imam srečo, da je gospa Hočevar tako natančno opredelila značilnosti in ne rabim tega ponavljati. Upam pa, da boste seveda vseeno pozorno prisluhnili pripombam, ki bodo, in jih upoštevali, tako da bo mogoče to res po dolgem času en zakon, ki bo temeljil na logiki in temu, kar se dejansko dogaja v praksi. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Gospa Iva Dimic, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Spoštovana ministrica in kolegice in kolegi poslanci! Res je, starševski dopust in porodniški dopust, če lahko tako rečem, sta v Sloveniji zelo dobro urejena in mislim, da moramo tudi v prihodnje tako koalicijski poslanci kot opozicijski stremeti k temu, da ubranimo sedanjo ureditev starševskega dopusta in porodniškega dopusta. Mislim, da se o pomenu družinske politike čez celo leto mogoče premalo govori. Več vidikov je in bi rada opozorila, da mora biti stanovanjska politika bolj vključena v družinsko politiko. Res je, veliko mladih družin je, ki bi si mogoče tudi kakšnega otroka več privoščile, če bi imeli možnost. Moram ne nazadnje povedati, tudi velike družine, tukaj bom rekla družine, jaz imam pred očmi, ko rečem velike družine, še bolj številčne, ki imajo 6, 8 otrok, ki res ne morejo živeti v dvosobnem stanovanju. In zdi se mi, da je pomembno, da tudi tukaj naredimo en korak naprej v spodbudo, ker ne nazadnje veliko družin srečujemo, ki rečejo, "saj bi imeli, ampak nas je pet na 50 kvadratnih metrih".To je res malo. Tudi velike družine, ki imajo večje število otrok, pred očmi imam 7 otrok ali več, imajo te otroke v kratkem času. Otroci so še vsi majhni. Zato smo pozdravljali in zato sem tudi izpostavila v svojem stališču 52. člen, ki krajša pravico do plačila prispevkov za socialno varnost za enega od staršev zaradi zapustitve trga dela. Ravno zaradi tega, ker take družine, tako število otrok ni lahko obvladovati, in se mi zdi, da prej ko pride mali do 10. leta, je to zelo dolga doba. Ne vem kaj, sicer sem mogoče v končnih in prehodnih določbah spregledala kakšen stavek, kaj bomo pa naredili z družinami, ki imajo sedaj in to koristijo, pa so otroci stari 8 let, 9 let. Kaj bomo zdaj njim kar odrezali pa naj se potem znajdejo? Mislim, da je tukaj treba zadeve doreči in tudi moramo imeti pred očmi tudi njihovo dejansko stanje v družbi, da je trenutno ob vsej tej davčni zakonodaji, ki jo sprejemamo v teh mesecih, da je res velikim družinam neprijazna, ker moramo vedeti, da velike družine v državno blagajno največ prispevajo. Mogoče se bo nekdo strinjal z menoj, ampak glejte, nekdo ki ima 8 otrok, mora kupiti 8 čevljev, jih mora 8 peljati k frizerju, mora kupiti za 8 otrok litrov mleka, hrane, tukaj pa višji DDV. To se takim družinam zelo pozna. Tudi vinjete se poznajo ne nazadnje. Veste, v takih družinah gledajo tudi na 20 centov razlike v ceni hrani, kakšen kruh bodo kupili. Bilo je omenjeno, da ima veliko velikih družin velike avtomobile, vendar vam povem, da si veliko takih družin velikih avtomobilov niti ne morejo privoščiti, ker taki avtomobili stanejo krepko več, kot zmore njihov družinski proračun. Strinjam se s kolegico, ki je rekla, da ima 800 takih družin luksuzne avtomobile. Zato smo podpirali, da bi se uvedla finančna policija. Ravno zaradi tega, ker tudi mi opozarjamo, da so nekateri koristniki socialnih transferjev in vsega mogočega na najnižjem dohodku, potem pa pripeljejo otroke v vrtec v najboljših avtomobilih. To je nepravično. Če pa njihovo finančno stanje, tudi velike družine, to dopušča, pa mislim, da tudi socialnih transferjev nimajo temu primernih. Rada bi še omenila, da je pomen takih velikih družin tudi medgeneracijski. Bilo je omenjeno, da morda premalokrat rečemo razširjene družine, ampak take velike družine v veliko primerih živijo tudi s starejšimi. Tudi tu je nota medgeneracijskega sodelovanja veliko večja. Mislim, da celotna socialna politika tako naše vlade, in mislim, da boste tudi zdaj nadaljevali s tem, da bo verjetno vedno več ljudi, ki zaradi velikih stroškov in nizkih pokojnin ne bodo mogli plačevati domov za ostarele. Tu vidim priložnost, da se takim družinam na nek način omogoči – kar je za državo vsekakor cenejše, o tem smo veliko razpravljali, bilo je veliko govora in napisanega, da je za take družine cenejše z neko tako spodbudo, da bodo potem lažje skrbele za starejše. Če ne bomo mi kot narod sami sebi pomagali in sprejemali zakonodaje, ki bo obstoju našega naroda nekako sledila tudi v prihodnje – ja, kdo bo pa delal, od česa bomo živeli? Mislim, da je ravno zaradi tega prav, da se še naknadno pogovorimo glede 52. člena, spoštovana gospa ministrica. Mislim, da vsak otrok, ki je nad 3 ali pa nad 2, dolgoročno za Slovenijo zelo veliko pomeni. Pomeni novega bodočega vplačnika v pokojninsko blagajno, pomeni ohranitev naroda in pomeni ne nazadnje ohranitev naše celotne družbe. In to je res treba zaščititi. Pričakovala bi, gospa ministrica, da se bomo glede 52. člena lahko dogovorili, ker tu vidim za tiste, ki imajo že dva ali tri otroke, da se lažje odločijo še za kakšnega. Ko so ti otroci stari v razmerju od sedem do dveh let, vidim ta ukrep kot dober, četudi ste omenili, da tega ni toliko. Tisoč 500 je nekako takih po podatkih, ki smo jih dobili na spletni strani vašega ministrstva. Mislim, da je to minimalni strošek za državo in je vsekakor korak v pravo smer. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Repliko ima mag. Katarina Hočevar, za njo ima besedo gospa ministrica.
Saj bi imela bolj popravek, no. Mogoče me je gospa Dimic narobe razumela, možno je pa tudi, da sem jaz narobe podatek povedala. Od tistih 2 tisoč avtomobilov je 80 luksuznih, ne 800. Če sem narobe povedala, se opravičujem. Hvala.
Hvala lepa. Še ministrica je želela besedo.
Rada bi samo pojasnila, da tisti, ki imajo sedaj priznano pravico do povračila, se jim s tem ne bo zmanjšala. Če imajo odobreno, jo bodo imeli do konca. Tako je ta strah odveč. Glede vašega poziva v zvezi z 52. členom, je to v bistvu edina stvar, vse ostalo smo že upoštevali, kar ste pozvali. Tudi gospoda Meršeta, torej Družinsko pobudo, ki sodeluje v Strokovnem svetu za družino smo upoštevali, smo se pogovarjali. Morate pa morda tudi vi včasih slišati argumente ministrstva. V razpravi v drugem branju bomo verjetno o tem še veliko govorili. Dejstvo, da je tukaj vprašanje o tem, ena stvar je, kot sem že prej rekla, da gre sistem socialnega zavarovanja, da te mame, ne da bi bile na trgu dela, ne plačujejo prispevkov, dobijo vsakič znova, ko rodijo, pravico do porodniškega, starševskega dopusta in so dejansko lahko večino svojega življenja odsotne s trga dela. Ali je to res tisti način, da to država spodbuja? Lahko se vprašamo, kakšno pokojnino bodo imele te ženske oziroma te matere. Tudi z vidika vaše politike je vprašanje, ali je to res prav najbolj spodbudno za te matere ali ne bi bilo bolj prav, da jim država da posebne programe reintegracije na trg dela, kot dela na primer Avstrija. Ker vprašanje revščine žensk se začne v delovni dobi. Tukaj se bomo še pogovarjali, niso pa tako zelo enostavni in enoznačni odgovori na kakršno koli politiko. Bi pa še morda samo še to, da družinska politika naj vsekakor upošteva potrebe velikih družin, enostarševskih družin, razširjenih, tukaj mora biti dovolj pluralna.
Hvala lepa. Sedaj bo razpravljal Marko Pavlišič, za njim Franc Bogovič in za njim Mirko Brulc.
Hvala za besedo. Zdaj v tem prvemu branju se bom omejil le na dva člena in še to bolj tehnično kot socialno. Prvi je 9. člen, ki se nanaša na prispevke. Mislim, da bi tukaj lahko naredili en korak naprej pri poenostavitvi plačevanja prispevkov. Dejstvo je, da delojemalca, se pravi zaposlenega, zanima neto plača, koliko on dobi na račun. Delodajalca zanima bruto plača, se pravi celoten strošek opravljenega dela, državo pa zanima, koliko dobi prispevkov. Zakaj je treba te prispevke deliti na dva kosa, na prispevke delodajalca, na prispevke delojemalca, če to praktično vedno obračuna isti, ki tudi nakaže in tudi plača? Zakaj je treba imeti dva konta, dva izračuna? Pri plačilnih nalogih pa mislim, da smo že naredili en korak naprej, da nista več dva ali pa celo tudi tam sta še vedno, odvisno. Zakaj ne bi tukaj naredili en korak naprej, pa rekli, dobro, od bruto plače toliko v nekem višjem skupnem procentu, da je na koncu enak znesek in smo že malo poenostavili delo tem, ki obračunavajo plače. Pa vem, da se na ta način obračunava sedaj pri vseh prispevkih tako, ampak nekje je potrebno začeti. In ministrica, lahko začnete tukaj pri tem zakonu in pri tem prispevku. Skratka, da poenostavimo ta sistem, bruto je toliko, prispevki so toliko, dohodnina toliko in ostalo gre na delojemalčev račun, da res naredimo tukaj malenkost bolj enostaven ta sistem. Še boljše bi sicer bilo, če bi delavcu izplačali kar bruto plačo, pa naj on potem plača prispevke in dohodnino, kar iskreno verjamem, da bi se potem v tem primeru v trenutku spremenil odnos države do državljanov in do davkoplačevalcev. Sicer bi verjetno bilo malo več problemov z izterjavo le-tega, ampak to je sestavni del tega, saj državljani moramo priti nekako v to fazo, da bodo državljani z veseljem plačevali svoje prispevke in davke, ker vedo, da gre to v dobro vseh nas, tudi za zagotavljanje socialne varnosti. Tako da predlagam, da razmišljate v tej smeri, da bi tukaj naredili določene poenostavitve. Druga moja pripomba gre pa na 115. člen, in sicer na postopno uveljavitev. Poznate tisti pregovor Kdor hitro da, dvakrat da. Lepo prosim, dajmo enkrat nehati z dajanjem pravic, ko bo, če bo. Zdaj ta "če bo" je v tem primeru takrat, ko bo gospodarska rast nad 2,5 % letno. Ali daš ali pa ne daš. Ne pa, če, če, če [[...]]Če čebela ne bi če imela, bi čebela bila bela, pa podobno je tudi s čebulo. Sploh pa, kolikor vem, lahko pri tej točki nastopijo tudi težave s tem, ali smo ali nismo ustrezno implementirali evropsko direktivo. Tako da tukaj bi bilo tudi treba narediti še en dober razmislek. Ker pa je to v prvem branju, imamo še v bistvu veliko časa na voljo. Pri celem zakonu pogrešam tudi malo bolj moderen pristop, pa ne glede moški : ženski, enakosti ali enakopravnosti, to bom še potem v nadaljevanju obdelal, ampak recimo e-poslovanja v tem zakonu ni. So pa vloge, pisni dogovori in podobne zadeve. Dajmo še tukaj malo poenostaviti, saj se starša lahko zmenita tudi po e-poti, kaj bi rada naredila, ni treba da hodita na center za socialno delo. Res pa tam obisk tudi ne škodi. Zdaj bi pa prebral še nekaj stavkov iz časopisa Finance v začetku novembra, ko so objavili zanimiv prispevek, ki se nanaša na to enakost žensk in moških, nosi pa naslov Ženske pozor, slovenski moški so med najbolj pridnimi na svetu. "Slovenski moški so med najbolj pridnimi v razvitem svetu, kažejo raziskave o organizaciji za sodelovanje in razvoj. Kljub temu da slovenske ženske v gospodinjstvu še vedno postorijo več, pa je razlika med spoloma med najmanjšimi v skupini najrazvitejših držav. Moška populacija na sončni strani Alp tako opravi v povprečju za 3 ure in 51 minut gospodinjskih opravil, boljše polovice pa za 4 ure in 46 minut." Jaz osebno priznam, da odkar sem poslanec, bistveno manj, kot sem prej. Slovenija se na lestvici uvršča na 6. mesto med Norveško in Nemčijo. V pojasnilih so pri OECD zapisali, da večina slovenskih očetov izkoristi svojo pravico do starševskega dopusta. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Ministrica se je želela odzvati na tole razpravo.
Ne bom komentirala članka, ker ga nisem videla. Starševski dopust so dejstva, da imamo 5 % očetovski dopust pa 95 in res na žalost mešamo te pojme očetovski, materinski, starševski, ampak dejstva so dejstva. Ampak saj vemo, kako gre, papir marsikaj prenese. Morda bi želela reči, da ta zakon vseeno gre v smeri poenostavitve. Predvsem delodajalci bodo lahko preko elektronskih vlog poročali centrom za socialno delo glede plač. To je velika poenostavitev za njih, tako da ta zakon gre na tem področju kar nekaj korakov naprej in poskuša razbremeniti delodajalce. Druga stvar, kar ste komentirali, direktiva. Strinjam se, zato prvotni predlog tega zakona glede implementacije direktive ne bi bilo nič na bombonček in kdaj kasneje. Bila je rešitev takoj, ampak za njo nismo dosegli soglasja ne v koaliciji ne v javnosti, tako da dejansko druge poti za implementacijo direktive ni bilo, razen če bi v proračunu zagotovili takoj dodatnih 15 milijonov evrov, kar stane teh dodatnih 15 dni plačanega dopusta za očeta. To so dejstva. O tem se sicer lahko pogovarjamo o drugem branju, ampak tako na žalost je. Glede sistema zavarovanja, kar ste omenili, je pa tako, da v področnih zakonih ni dobro posegati v sistemsko ureditev. Namreč zakon o prispevkih za socialno varnost določa, na kakšen način se plačujejo prispevki. Vsekakor pa se bo v naslednjem letu treba dogovoriti in odpreti temeljni zakon, to je zakon o osnovah, od katere se plačujejo socialni prispevki, ker bomo s tem rešili mnoga vprašanja, ki jih imamo. In verjamem, da je to pot, da tudi razbremenimo stroške dela, če se o osnovah lahko pogovorimo. Znotraj so potem lahko tudi različne variante možne, ampak verjamem, da z vidika delodajalca je pogled na sistem tak, da bi veljalo poenostaviti, sistemsko pa stvari ne gredo. Vi veste, da vedno primerjamo in da je sistem socialne varnosti utemeljen na tem, da se plačujejo prispevki tako s strani delodajalcev in delojemalcev, da je po navadi ta prispevek enak. V Sloveniji edini, znotraj Evrope je to, da pri pokojninskem plačujejo delojemalci več kot delodajalci in da je to unikum, zato tudi Slovenija po tej razdelitvi, ko primerjamo evropske države glede na delež, je delež, ki ga plačajo delojemalci, višji, kot je v ostalih evropskih državah, kar je dejansko unikum. Vedno gre za pogled posameznika ali pa delodajalca, kar je prav. Treba je gledati tudi to in najti potem sistemske rešitve, ki bodo omogočale posameznikom znotraj tega sistema, da jih preveč ne obremenjuje. Verjamem, da je možno najti na primer bolj elektronska poslovanja in take stvari, ne pa poseči v te temelje sistema socialne varnosti. Glede te razbremenitve bomo o tem tudi okoli drugega branja govorili, ampak ta zakon tudi po ocenah tiste skupine o odpravi administrativnih ovir kar bistveno prispeva k temu, da se administrativne ovire delodajalcev zmanjšujejo, tako da bom verjetno dobila ponovno kakšno majčko Stop birokracija na tem področju. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Mirko Brulc, imate besedo. Za njim pridejo na vrsto Dragan Bosnić, Alenka Jeraj, Peter Oder in Ivan Hršak.
Hvala lepa. Ker je prvo branje, je slišati marsikaj. Prav zanimivo je danes poslušati različne poglede na to, kako dvigniti nataliteto in še kaj. Vsi razpravljamo, brez nekih socioloških raziskav in mogoče je še kdo obremenjen tudi s tradicionalnimi pogledi na družino, na odnos mož žena in še kaj. Različni smo, ampak tudi danes se srečujemo samo s tem, družina, številčna, živi v revščini, in to je naš vzorec. In če kdo misli, da če bomo znižali ceno vinjetam, in če kdo misli, da če bomo znižali cestno takso ali karkoli, da bomo imeli zato večjo nataliteto v tej državi, mislim, da to ni resno. Mi imamo celo vrsto premožnih družin, ki enostavno nimajo več kot enega, mogoče dva otroka ali niti enega in ga ne bodo imeli, iz preprostega razloga, ker želijo živeti komod, potovati, standard, ki ga imajo, koristiti na smučanju, na jahtah in še kje. Zato razpravljati o tem, kako nataliteto dvigniti, ni enostavna zadeva. Veliko je treba obrniti ljudem še v glavah, tudi med odnosi v družinah in tako dalje. Nekaj izkušenj imam iz nekega prejšnjega dela. Vseeno je pa prav, da se o tem pogovarjamo. Tudi kar je kolega rekel, naj mu plačajo celo plačo, ne plačo, mislim osebni dohodek s prispevki vred, pa bo že potem plačal prispevke. Lepo vas prosim, saj nismo v komunizmu, da bo rekel, toliko vzamem, kolikor rabim, dal bom pa več, kot rabim. To ne gre, žal. Ko si mlad, ne boš plačeval za zdravstvo, kot danes nekateri, ki lahko, pa ne plačujejo v pokojninski sklad, češ, kje je še starost, takrat mi bo pa že država pomagala. Taki so pogledi, ne kritiziram vašega mnenja, je pa zidealizirano, bilo bi pa super. Poglejte, mi danes ne govorimo, Romi imajo celo množico otrok ima družina. V kašnih pogojih živi? Pa živijo spodobno, če rečemo, v nekaterih delih Slovenije. In stvar gre naprej tudi zaradi socialne države, ki jo imamo. Glede dopustov, dajmo si pogledati v obraz, verjetno ima kdo kakšno izkušnjo, ko pride noseča delavka pred direktorja, kapitalista in reče, "jaz sem pa noseča". Kakšen je neštetokrat odnos? In na skrivaj morajo ženske podpisati, preden jih sprejmejo v službo, da ne bodo noseče ne vem koliko časa. To je naš velik problem. Veste, danes je res tako, da če si eno leto zunaj svoje stroke, kakršnekoli, se težko vrneš. Če si pet, šest let, je še težje. Ampak ker se težko vrneš, ne sme biti izgovor, "potem pa ne imejte otrok, pa ni treba, da ste noseči" in tako dalje. Ta razmišljanja je treba v glavah obrniti. In tudi dopust, veste, v zakon je treba to vrsto dopusta uzakoniti, pa ne zaradi žene in moža. Zaradi delodajalcev – zaradi njih. Vprašajte jih. Ko bodo slišali, da dodajamo še 10 ali 20 delovnih dni dopusta več za porodniško, če zelo poenostavim, bodo rekli, "kdo bo pa delal, mi moramo plačo dati, in ko pride nazaj, pa nima pojma več" in tako dalje. Take razprave so tiste težke, hude in škodljive. Mislim, da je prav, da se o vsem tem pogovarjamo, da pripravimo zakon za drugo branje s pripombami, ki so bile, da se stvari tudi poenostavijo. To birokracijo res imamo neverjetno, in tisti revež, ne mi za slabo vzeti, če jaz včasih kakšen zakon težko razumem, člen, kaj pa nekdo, ki naj bi to koristil, pa prebere lahko desetkrat, pa ne bo razumel, potem gre na center za socialno delo, tam je pa razlaga taka, da pa še manj ve. Dajmo pomagati tukaj z razumljivimi zakoni. Tako kot je ministrica prej v malo daljšem nastopu razložila nekatere probleme zelo jasno, razumljivo in življenjsko, tako naj bo tudi zakon napisan. Mislim, da je tako prav, nujno ga je treba posodobiti, pa ga bo čez čas zopet treba. In nekatera tradicionalna razmišljanja – še vedno marsikdo reče, žena naj bo doma, jaz bom pa hodil v službo, in obratno. Je pa cel kup družin, kjer sta mož in žena, ne ločiš, kdo je moški, kdo je ženska pri gospodinjskih opravilih, skrbi za otroke in tako dalje. So tudi take družine, na srečo. In teh bo vedno več. Ker je nemogoče, da oba – jaz in soproga hodiva v službo, sva tam toliko in toliko ur, ko pa prideva domov, jaz pred televizijo, ona pa vse ostalo. Ti časi so mimo. In tudi časi, veste, ko je družina imela gospodinjsko pomočnico, nekoč smo rekli služkinjo, ki je pomagala, so minili, ker ne bo denarja za to. Treba je spreminjati odnose, in zakoni, ki jih spreminjamo, morajo pomagati, da se to spravi v življenje. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Še gospod Branko Kurnjek, za njim Dragan Bosnić.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! Teoretično se v marsičem strinjam s poslanskim kolegom Pavlišičem, ampak mislim, da oba veva, da pa v praksi zadeve ne gredo tako, kot je bilo povedano. Aha, je prikimal, tako da se strinja. V osnovi bi morali gledati najprej to, da trenutno v naši državi poteka kriza, ki je že večletna. Zato je zelo pomembno, kaj na starševskem področju delamo in počnemo. Nekaj let nazaj smo imeli pozitiven trend naraščanja živorojenih otrok, zadnji dve leti ta številka pada oziroma zdaj, mislim, da za leto 2012 stagnira, po padcu v letu 2011. Vendar se po mojem mnenju tisti pravi učinek krize glede živorojenih otrok še ni pokazal. In dalj časa, kot bo kriza trajala, vedno manj staršev se bo za otroka ali bom rekel raje, za otroke, torej več njih, vedno težje ali sploh ne bo odločalo. Ker je prej kolegica Jelušič govorila o mladih očetih oziroma o tistih, ki se odločajo ali se bodo odločali za očetovstvo, in je to navezala na dopuste, bi želel povedati tudi svoje mnenje glede tega. Ko je ministrica prišla s predlogom o 30 dneh očetovskega dopusta, ki bi bil neprenosljiv, sem tudi sam takoj odreagiral, da se s tem ne strinjam. Zakaj? Verjamem pač v to, da se lahko partnerja medsebojno dogovorita, da se seveda spoštujeta in se bosta znala dogovoriti – ne vem, ali živim na Marsu ali pa sem idealist glede tega, da nas je takih malo, pa dvomim. Mislim, da se partnerji med seboj lahko pogovorijo. Vedeti moramo tudi to, da v socialnem stanju, v kakršnem smo, bi včasih tisti mesec dopusta znal za koga predstavljati oviro. O tem je bilo dosti govora, in jaz verjamem, da je temu tako. Zato me veseli, da je ministrica temu prisluhnila in da je našla pravzaprav na nek način skorajda univerzalno rešitev tega problema, s katerim tako osebno kot v Državljanski listi nismo imeli problema. Povedal sem že v stališču danes, da torej 75 dni neplačanega dopusta, ki bo počasi v ukinjanju, in tistih 15 dni plačanega dopusta, ki bo v prihodu, najverjetneje za delodajalce ne bo imelo kakšnega velikega ekonomskega vpliva. Sploh če vzamemo v zakup, čemu je to namenjeno. Pa samo še nekaj glede enakosti žensk in moških ali staršev, bom raje rekel. V Sloveniji drži podatek, število mamic, ki so zaposlene, je nadpovprečno, je zelo visoko. In to lahko, ne vem, ali lahko pohvalimo ali se lahko s tem strinjamo, vsekakor pa povleče to za sabo tudi to, da se moramo zavedati, da se mlade mamice lahko znajdejo v položaju poslanke, ko morajo sedeti potem 20 ur na kakšni seji, in to svojo vlogo lahko tudi slabše opravijo. Vloga mame za razliko od vloge očeta pa je že po sami naravi, kakorkoli obrnemo, različna. Tako da jaz bi bil v tej enakosti ali enakopravnosti vesel, če bi gledali tudi na te čisto človeške oziroma biološke razlike. Hvala.
Hvala lepa. Sedaj pa res, gospod Dragan Bosnič, izvolite.
To je posledica seznama, ni šlo za prioritete po neki drugi [[nerazumljivo]] Najprej kar se zakona tiče, v prvem branju, kot je kolegica Dimitrovski povedala, zakon podpiram, ampak se nisem oglasil zaradi tega, da to povem kot ključno neko informacijo. Določene zadeve bi komentiral. Prva je ta, da je to prvo branje, in je dosti možnosti še delati na tem zakonu v smislu poenostavitve, o kateri sem včeraj govoril, in je tudi kolega Brulc prej, če sem pravilno dojel. To je ena stvar. Začne se mogoče že z nomenklaturo: materinski, očetovski, starševski, že poenostavlja, čeprav bo trajalo nekaj časa, da se to nekje prime. Ampak kar je meni pri tem zakonu všeč, je, da postavlja otroka v ospredje. Se pravi, zakon je vezan na interes otroka. Vse se suče okrog njega. In je tudi dobra rešitev ta prenos na tistega, ki za tega otroka dejansko skrbi. Se pravi, gre za dobrobit otroka. Zelo pomembna zadeva. Petnajst dni, ki se dodajajo, če sem jaz dojel pravilno, in če vprašam, če sem dojel pravilno, praviloma vprašam takrat, kadar sem. Se pravi, 5 dni nadomešča 25 postopno in potem pridemo do teh 15 plus 15 je 30. In je potem s tega vidika neka enakost zagotovljena. Žal mi je, da nisem mogel prej odreagirati na dobronamerno provokacijo kolegice Jelušič. Mladi moški, precej časa je že mimo, lahko pa kot dedek, recimo, nekaj v tem smislu. Ko gre za odnos ljudi do ustvarjanja družin, skrbi za otroke, moti me, da poslušam dostikrat o kalkulacijah. Velikokrat je kalkulacija, to bi naredil, ampak zdaj, če bi se v zakonu, če bi tukaj bil nek benefit, če bi to, ono, tretje. Mogoče izhajam iz nekega obdobja, ko so se družine formirale iz ljubezni, manj je bilo kalkulacij, več je bilo mogoče neracionalnih odločitev. Ampak skočiš potem in plavaš, kolikor pač lahko. In ta element nekje manjka. Tega ni slišati tukaj. In ta se ne rešuje s to zakonodajo, o kateri danes poslušamo. Se prvi, da tukaj bi mogoče v tem kontekstu bilo treba govoriti o reformi trga dela in o drugih zadevah. Kar se pa enakopravnosti tiče, bomo o tem v kratkem dejansko govorili več. V to se ne bi spuščal. Bi pa ta zadeva izgledala drugače, če bi družinski zakonik imel nek drug epilog, kot je bil. Zmoti pa me vedno, kadar nekdo uporabi oznako naravno. Takrat malo pristrižem z ušesi in zdaj poslušam, kaj pa zdaj je tukaj naravnega. Navzočnost pri rojstvu lastnega otroka s strani moških, ne bi tega dajal v kategorijo naravnega. Vsekakor je to fino, in če gre za dogovor med partnerji, je super, da je moški takrat tam in da stoji ob strani. Ampak naravno pa to ni, po definiciji naravnega to ni. Zdaj očitati nekomu, da ni naraven, ker ni bil tam. Jaz se marsikdaj jezim na koga, ki je tam in potem dela večjo zmedo, kot je treba, to pomeni, da se akušerji ukvarjajo z njim z reanimacijo in potem, ko je vsega konec, rečejo, "no, super, vi ste pa rodili, krasno zdaj". Ne vem. On pa sigurno ni tam zato, da bi prigriznil popkovino ali karkoli naravnega je v tem kontekstu tam počel. Hvala.
Hvala lepa. Naslednja razpravljavka je gospa Alenka Jeraj, za njo mag. Matej Tonin, Jakob Presečnik, Andreja Črnak Meglič, Štefan Tisel in Lejla Hercegovac.
Hvala lepa. Povedano je že bilo, da je bil prvi zakon sprejet leta 2001, nato pa že dvakrat spremenjen. Vmes smo dejansko imeli tudi Družinski zakonik, ki je nekatere stvari predvideval in jih tudi poskušal urediti. Z marsičem v Družinskem zakoniku se mi nismo strinjali in ker pač ni prišlo do dogovora, je končal tudi na referendumu, kjer so ga ljudje zavrnili. So pa bile nekatere rešitve v njem nakazane tudi pozitivne, to smo tudi takrat povedali, in je prav, da se mogoče uredijo v drugih zakonih, tam, kjer se da, in se kljub temu uvedejo. Gotovo je področje starševskega varstva, pogovori o družini in tako naprej zelo pomembno, pa tudi občutljivo področje, kjer je treba paziti, ker lahko z napačnimi odločitvami tudi povzročiš kakšen slab trend, in to smo tudi že lahko kdaj videli s kakšnimi rešitvami, zato je res pomembno, da se okrog dobrih rešitev poenotimo in jih tudi sprejmemo. Glede na to, kar lahko preberemo v zakonu v okviru finančnih učinkov, kjer se nakazuje, da se zmanjšujejo sredstva za otroške dodatke in plačila prispevkov v primeru štirih ali več otrok. Otroški dodatki so se pomembno zmanjšali že s socialno zakonodajo, ki je začela veljati lani. Skupaj smo se dogovorili, da se bodo analizirale posledice in potem tudi stvari poskušale popraviti. Del tega se dela tudi skozi ta zakon, in to je v redu, vendar pa verjetno ne bi smeli pri tem pretiravati. Ni bil prijazen tudi lanskoletni ZUJF do družin in družinske politike, vendar pa smo poskušali takrat ne posegati v tiste z nizkim oziroma slabim socialnim statusom in podobno, pač pa v, ne bom rekla nadstandardne, ampak vsaj nad povprečnimi zneski na družine, ki so takšne prejemke prejemale. Tisto, kar bi nas moralo skrbeti, je zagotovo tudi to, kar beremo v zadnjem času, da mnogo staršev ne zmore več plačevati vrtca. Pri tem smo imeli morda tudi malce slabo roko, kako smo vodili politiko subvencioniranja plačil vrtca in podobno. Vemo, da so se ljudje celo ločevali zaradi tega, da so ceneje plačevali vrtec. Jaz sem delala na občini takšne odločbe in tudi odločbe staršem, ki smo jim dodeljevali, kjer praktično tudi kot uradnik ne moreš, če pač papirji izkazujejo neko stanje, ne glede na to, da veš, da ljudje nimamo takšnega socialnega stanja ali pa finančnega stanja v družini, ne moreš na to vplivati oziroma bi bila to subjektivna ocena, če pač vsi podatki kažejo, da nekdo živi na socialnem robu, zraven pa vemo, da otroke pripeljejo v vrtec z beemvejem in tako naprej. Poleg tega marsikdo vrtca tudi ne plača, ker ve, da otroka kljub temu iz vrtca izključiti ne smejo in zato se nabirajo neplačila. Sicer vrtci ponekod gredo v izvršbe, vendar pa prej poskušajo marsikaj, torej starše počakati, jim dati možnost, da lahko plačajo po obrokih in podobno, ampak gotovo bi nas to moralo skrbeti, ker je že kar trend in smo o tem lahko brali. Tako da je zelo pomembno in zame tudi veliko bolje, da pomagaš direktno pri plačilu vrtca, kot pa da daš nekomu subvencijo, ki jo potem morda porabi za kaj drugega. Saj pri vrtcih se dela na tak način, ampak mogoče kakšni drugi transferi, ki so namenjeni temu in potem se porabijo za kaj drugega. Tudi to, da se zmanjšujejo prispevki v primeru štirih ali več otrok, o tem govori 52. člen, kjer se to skrajšuje, tudi to, da je pač nekdo lahko doma, jaz se moram z nekaterimi stvarmi, ki jih je povedal gospod Brulc, strinjati, da se dejansko danes mnogi mladi tudi zaradi bolj enostavnega skupnega življenja odločijo morda samo za enega otroka. Jaz sicer mislim, da ne samo zato, da lahko gredo smučat, pa na morje in tako naprej, ampak je to malo tudi trend, vendar pa, kot sem že večkrat povedala, en moj znanec pravi, da bi morali v vsaki družini biti trije otroci, eden za mamico, eden za očija in eden za državo. Dejansko bi na dolgi rok tako nadomeščali tisto, kar nam kaže tudi slika natalitete oziroma demografska slika, ki prav tako ni rožnata in tudi trendi so slabi, zato mislim, da bi morali biti kljub vsemu zelo previdni pri velikih družinah. Poznam mamice, ki so zelo rade mamice, in se mi zdi super, da se odločijo tudi za več otrok, tudi če niso ravno finančno zelo premožni, pač pa znajo znotraj živeti skromno in otroci niso prikrajšani za nič. Ampak jih je treba podpirati. se mi zdi, da res velike družine so tudi zelo pomembne, tudi kar nekaj jih je, tudi kar nekaj društev in ustanov se ukvarja z njimi in jim pomaga. Ampak spet delamo mogoče kakšen napačen korak. Zvišanje cene vinjet za tiste avtomobile, ki so nekoliko večji, in take avtomobile imajo tudi družine, ki imajo več otrok, ker v en osebni manjši avto ne morejo spraviti štiri ali pet otrok, bodo morali v tem primeru plačevati več. Zato je tak ukrep mogoče malo nepremišljen, če si zraven želimo pomagati družinam in biti naklonjeni tudi večjim družinam in spodbujati starše, da se odločijo za več otrok. Jaz mislim, da imamo izkušnje iz preteklosti, ko se je trend izboljšal tudi zaradi nekaterih ukrepov. Jaz sicer vem, da smo trenutno v slabi finančni situaciji in je težko dajati dodatni denar, vendar pa vsaj standarda, ki ga imamo, ne bi opuščali. Tukaj sicer potem pridemo tudi do normativov v šoli in vrtcu, ali je potem preveč otrok v učilnici ali v sobi v vrtcu, ampak mislim, da pa imamo tam prehud standard kljub vsemu, saj smo tudi sami bili v šolskih klopeh, pa v vrtcih, pa vemo, da se tudi z nekaj več otrok v skupini da delati. Smo pa kot družba bolj zahtevni, vse skupaj je bolj zahtevno, tudi pričakujemo nek standard, zato se težko nečemu, kar smo dosegli, odpovemo. Ampak mislim, da se bomo v nadaljevanju morali vsaj za nekaj časa, da bomo spet vzpostavili nek red v naših javnih financah. Kolega Brulc je rekel tudi, da pri kapitalskih mlade mamice povedo, da so noseče in tako naprej. V bistvu jih že vprašajo, ko pridejo na razgovor za službo, jih vprašajo, koliko imajo otrok ali če jih mislijo imeti kaj kmalu, kar je problem. Čeprav mislim, da ko se je začelo veliko več o tem govoriti, ko govorimo tudi o mobingu in tako naprej, da se stvari izboljšujejo in marsikdo niti ne upa več tako direktno spraševati bodoče zaposlene, zato je prav, da se o teh stvareh pogovarjamo, da se dejansko to zmanjšuje in da se stvari izboljšujejo. V zakonu se predvidevajo poenostavitve dela za center za socialno delo. Tukaj smo že nekajkrat govorili tudi o teh famoznih obrazcih, ki jih morajo ljudje izpolnjevati. Zdaj nisem toliko natančno prebrala, mislim, da gre za bolj takšne administrativne zadeve, da so navadna pošiljka, uskladitve rokov in podobno, ni pa govora o avtomatizmu, vsaj pri otroških dodatkih najbrž bi to lahko, ker podatke o otrocih imamo, o njihovi starosti in podobno. Tako da bi mogoče bilo precej olajšano delo ljudi na centru za socialno delo, tudi če bi to potekalo avtomatično, da ne bi bilo treba vsakič vlagati, oddajati vloge. Nekaj prihranka bo zagotovo tudi pri pravicah, ki so bile vezane na starost otroka 8 let, do prvega razreda osnovne šole. To so seveda sedaj mlajši otroci, ker imamo devetletko. V tem pogledu bi morali tudi, to pa mislim, da je minister za izobraževanje že obljubil, narediti neko evalvacijo devetletke, ampak to je stvar drugih zakonov, kaj se z našimi otroki dogaja potem v prvem ali pa v nižjih razredih. Mislim, da bo to evalvacija tako prinesla. V SDS se bomo bolj podrobno ali bomo pač pripravili tudi amandmaje predvsem k tistim členom, ki govorijo, kot sem omenila, o večjih družinah štirih ali več otrok. Ker vseeno ocenjujemo, da je dobro spodbujati tudi večje družine. Bi pa morali najbrž imeti neko strategijo, da tudi sicer spodbujamo starše, da imajo več otrok. To je sicer težko v časih krize, ko se ljudje bojijo za službo vsak dan oziroma ali bodo še imeli zaposlitev ali ne. Vemo pa, da vedno tudi ni vse denar. Ampak zraven se bo pa, kot sem že rekla, treba pogovarjati tudi o tem, kakšen strošek za starše pomeni vrtec, zakaj se vrtci ne plačujejo in kaj bomo na tem naredili, ker se bojim, da bo ali je že to zelo velik problem. In slej ko prej ga bo treba na nek način rešiti. Sicer to ni stvar samo države, tudi lokalnih skupnosti, ampak kakšna sprememba bo potrebna tudi na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Naslednja ima besedo dr. Andreja Črnak Meglič, za njo mag. Štefan Tisel.
Najlepša hvala, gospa podpredsednica. Ponovno pozdravljeni. Če sem bila na kaj ponosna, sem bila sigurno ponosna na družinsko politiko v Republiki Sloveniji. Tisto, kar je bilo najbolj pomembno, obstajala je izredno visoka stopnja konsenza o tem, kaj urediti, katere pravice urediti v zakonodaji, tako med levimi in desnimi silami. Zlasti v 90 letih je ta stopnja konsenza pripeljala do tega, da smo bistveno okrepili otroški dodatek, da so se povečale tudi pravice vključevanja v vrtce in tako naprej. Vesela sem, da sem pri tem imela zelo aktivno vlogo. Zato tudi ta sprememba, ki jo imamo danes pred seboj, vsaj v mojih očeh predstavlja predvsem nadgradnjo oziroma nadaljevanje tega trenda širitve pravic, ki se v tem primeru širijo predvsem na socialne starše, se pravi tiste, ki dejansko skrbijo za otroke. To je tista velika pomembna pridobitev, ki jo ta nov zakon prinaša. Vsekakor pa moram odreagirati na pripombe, ki so bile izrečene v predhodni razpravi, da je pravzaprav prišlo do zmanjševanja pravic s socialno zakonodajo. To preprosto ni res. Edina sprememba, do katere je prišlo na področju pravic družin, je bila ukinitev štipendije za dijake, vendar pa se je, ne povsem analogno, to priznam, povečal otroški dodatek. No, to smo včeraj odpravili. Te stvari se vračajo nazaj. Ogromne spremembe in poslabšanje pravic pa se je zgodilo z Zujfom. In prav tisti, ki zelo veliko govorijo o tem, so bili takrat presenetljivo tiho. Jaz se strinjam, da sicer spremembe so bile storjene predvsem pri srednjem sloju. Ampak veste, prav ta srednji sloj bi morali najbolj spodbujati, da imajo več otrok. Druga stvar, ki bi jo želela povedati, je, da je tudi v Sloveniji narejenih kar nekaj raziskav. Med zadnjimi bi omenila raziskavo, ki je bila narejena na Inštitutu Republike Slovenije za socialno varstvo, in bi lepo prosila, da se povzetek te raziskave pripravi za sejo matičnega odbora, ko bomo govorili o zakonu. Zakaj? Zato ker tukaj se mi zdi, da kar precej na pamet govorimo, kaj vpliva, kaj ne vpliva. Ta raziskava je pa pokazala nekaj, kar je zelo zanimivo. Reproduktivna norma, to se pravi želja, koliko otrok hočemo imeti, je v Sloveniji še vedno kar spodobna. Ampak ko pride do ovir, zakaj se ne realizira – veste, katere razloge mladi starši navajajo na prvem mestu? Delitev dela med spoloma. In točno temu je bila namenjena sprememba, ki jo je na nek način pričakovala od nas tudi direktiva. Skozi šivankino uho smo z interpretacijo, ki smo jo uvedli na podlagi pritiska javnega mnenja, ušli opominu Evropske unije. Rešitev, ki je zapisana, kakor koli že gledamo, za mene predstavlja korak nazaj, kajti države, za katere govorimo, da imajo pravzaprav najvišje standarde demokracije, takšno delitev dela v obdobju najnežnejšega razvoja otroka vzpostavljajo predvsem v skandinavskih državah. Norveška, ena izmed držav z najvišjo stopnjo rodnosti v Evropi, ima tri mesece neprenosljivega starševskega dopusta za očeta. Švedska ima dva meseca. In kaj se je zgodilo? Kot posledica tovrstnih sprememb so se bistveno začeli spreminjati odnosi v družini. Ponovno se vračam na to, da zakonodaja ustvarja družbeno realnost. Res se je spremenilo na boljše, večja je delitev, bolj participirajo mladi očki pri vzgoji in pa skrbi za tega otroka in bolj enakomerno se prerazporejajo bremena med očetom in mamo. In še to bi želela poudariti. Mene res strašno skrbijo te trditve, ja, dogovor bo prinesel spremembe. Nič se ni spremenilo, že od leta 1984 naprej imamo uzakonjeno to možnost prenosa, pa še vedno samo 5 % očetov to koristi. Ne, ne spremeni se. Včasih potrebujemo tudi zakonodajne spodbude. In poglejte, najboljšo paralelo lahko potegnemo s kvotami. Nič se ni spremenilo, dokler se niso začele uvajati kvote. Z uvedbo kvot pa se spreminjajo razmerja in se vzpostavlja enakomernejša participacija žensk. In zakaj Evropa tako insistira pri tem? Poglejte zdaj zadnja prizadevanja o tem, da se uvedejo kvote v upravah velikih gospodarskih družb. Ravno zaradi tega, ker je jasno, evidentni dokazi obstajajo, da se s takšnimi spremembami uvaja dejansko spreminjanje razmerja med spoloma oziroma njuni bolj enakopravni participaciji tudi na trgu delovne sile in pa še vseh drugih področjih. Morda to, kar je zelo zaskrbljujoče, je tudi, vem, da to ni edina raziskava, vem, da tudi na moji fakulteti je bilo teh raziskav opravljenih kar nekaj, pa ne samo v tem smislu, kako so naši očetje pridni, ampak dejstvo je, da z rojstvom otroka ženske prevzemajo zelo veliko breme in da se to pozna ne samo v delitvi dela, kjer pravzaprav ženske v večji meri nastopajo predvsem pri tistih opravilih, ki bi jih lahko imenovali gospodinjska opravila in tako naprej, medtem ko tista druga opravila, s katerimi se otroka pelje na kakšne interesne dejavnosti in tako naprej, nekoliko bolj participirajo moški. Ženske bistveno več delajo in še vedno levji delež dela opravijo v gospodinjstvu, čeprav se to, hvala bogu, spreminja. Ampak tisto, kar je pa zanimivo, da se s prihodom otroka, tako je citirano v samem tem gradivu iz študije OECD, pa se razlika v povprečni plači moških in žensk poveča. To je tisto, zato govorimo o tej participaciji, o enakomernejši delitvi in tako naprej. Jaz osebno mislim, da bi veljalo nadaljevati s prizadevanji tudi na takšen način, da bi morebiti z nekolikšno opustitvijo v preteklost zazrtih pogledov vendarle lahko storili tudi bistveno več za samo rodnost. Ja, res je, če bi želeli zagotoviti enostavno reprodukcijo, bi morala imeti vsaka druga družina tri otroke. To je izračunal že pred davnimi leti dr. Malačič. Ampak veste, še enkrat se vračam k tej raziskavi, k temu bo v največji meri prispevala enakomernejša delitev obveznosti med spoloma. K temu bo največji meri prispevalo to. Potem se bodo starši tudi v večji meri odločali za otroke. Ženske pač ne pristajajo na to, da je to samo ali v veliki meri njihovo breme. Na koncu bi rekla še to, da si želim, da ta zakon, ki ga bomo obravnavali v nadaljevanju, čim manj obremenjujemo z ideološkimi razpravami, ker te niso dobre. Te niso dobre in nas ne bodo pripeljale nikamor. Mi moramo slediti temu, da ustvarjamo optimalne razmere za otroke v tej državi, v skladu z možnostmi, ki jih imamo, ne glede na to, v kakšnem tipu družine otroci živijo. Zato sem vesela, da ta družinska politika tako odločilno prispeva k temu, da je našim otrokom dobro. Morda še en podatek. Že včeraj sem citirala podatke, kako pri stopnji tveganja revščine socialni transferji to stopnjo tveganja revščine prepolovijo. Intervencija države z ukrepi družinske politike pri otrocih to prispeva še bistveno bolj. Slovenija se dejansko nahaja med prvimi štirimi državami z najnižjo stopnjo tveganja revščine ravno zaradi ukrepov družinske politike. Zato bom rekla, pojdimo v tej smeri naprej, iščimo konsenz na maksimalen možen način in razmišljajmo tako, da bo našim otrokom jutri boljše. Hvala.
Hvala lepa. Repliko ima gospa Alenka Jeraj.
Hvala lepa. Jaz bi samo moji predhodnici predlagala, da si vseeno prebere na štirinajsti strani uvod v zakon, kjer je jasno iz preglednice razvidno, da se je zmanjšalo število upravičencev do otroškega dodatka, in sicer leta 2011 je bilo upravičencev 367 tisoč 525, leta 2012 pa je bilo upravičencev 282 tisoč 220, kar je 23 % manj. Tako da ne moremo reči, da socialna zakonodaja, čeprav smo tudi mi bili naklonjeni temu, da se urejajo vse pravice z enega mesta in se je kar nekaj stvari tudi na ta način uredilo, ne moremo reči, da ne, ampak dejstvo pa je, da se je bistveno zmanjšalo število upravičencev do otroškega dodatka.
Hvala lepa. Besedo je želela gospa ministrica dr. Anja Kopač Mrak.
Hvala lepa. Je sicer enkrat prav, da morda glede tega, kaj je sociala, kaj je Zujf naredil, zelo težko ločnico postavimo, samo dejstva so taka, da je socialna zakonodaja začela veljati 1. januarja 2012. Ko smo jo pripravljali, so bili izračuni narejeni na številke, takrat so se ponderji naredili. Na otroški dodatek je socialna zakonodaja, če pogledamo de facto, vplivala predvsem tako, da je bil ukinjen otroški dodatek za tiste starejše od 18 let. To je de facto. Bistveno je pa dejansko vplival potem še naknadno Zujf, ki je ukinil sedmi in osmi razred otroškega dodatka in posegel je za 10 % v višino šestega. Če bi bila jaz leta 2012, ne bi dovolila posegov na to področje. Zakaj ne? Ker smo vedeli, da se bodo vplivi socialne zakonodaje v tistem letu šele dobro pokazali. In takrat je bilo, to vedno ponovim, razumem vlado, ki je takrat bila, da je morala znižati stroške. Nikoli ne govorim niti vam ne oporekam, da niste želeli zaščititi tisto skupino, ki so najrevnejši, in da ste postavili mejo univerzalnim pravicam na 46 % povprečnega dohodka. Dejstvo je, da tisti, ki je bil v pripravi socialne zakonodaje, je vedel, da bodo vplivi bistveno večji, kot če samo gledaš številke. Dejstvo je, da je Zujf pustil na tem področju velike posledice predvsem za ta srednji sloj. To so dejstva. In treba je, da se enkrat nehamo in da smo toliko korektni drug do drugega, da sovplivanja socialne zakonodaje in Zujfa enostavno ni mogoče ločiti in reči, toliko je bilo vpliva tega. Naredili smo izračune in tudi če pogledate študijo inštituta, zelo jasno pove, da so se stvari potem ena na drugo naložile. Ko bomo imeli razpravo, ko bomo sprejemali resolucijo o družinski politiki, se lahko odprejo vsa ta vprašanja, ki ste jih omenili glede plačevanja vrtcev. Vse te stvari so takrat upravičeno na mizi, da se o njih pogovorimo. In tudi vprašanje, koliko je družinska politika univerzalna, da imajo dostop do teh pravic vsi, ne glede na socialni položaj, koliko pa je vezana na materialni položaj družin. Dejstvo je, da smo v Sloveniji šli od univerzalnosti k bolj tej povezanosti z materialnim položajem. In to so plusi in minusi. Plus je sigurno ta, ker imamo na primer razpon otroškega dodatka, imamo mi, če je oseba brez dohodkov, družina med 120 evrov in 20 evri, sedaj ne, ker nimamo osmega razreda, ampak v teoriji imamo pač ta razpon, in prav zaradi tega, ker imamo tako visok razpon, smo učinkoviti pri zmanjševanju stopnje tveganja revščine. Podatki Evropske unije kažejo, da je Slovenija s socialnimi transferji, ki jih namenja, torej glede na izdatke, koliko damo za te pravice, v zgornji tretjini po učinkovitosti, je med bolj učinkovitimi državami. Učinkovitost se pa meri po tem, za koliko znižamo stopnjo tveganja revščine. Je pa lahko debata o tem, da stroške za otroke ima vsaka družina. V Evropi poznamo družine, ki imajo otroški dodatek, ki ga dobijo vse družine, in je morda razlika v višini samo glede na to, ali gre za prvega ali drugega otroka. Mi smo se tudi s to mislijo igrali leta 2009 in smo izračunali, pogledali, velikokrat se pozablja kot del družinske politike je zelo pomemben element, to je dohodninska politika, kjer imamo za vzdrževane družinske člane, jaz ne morem z gotovostjo trditi, ker nisem preverila, bom pa, ampak spomnim se, da smo takrat govorili, ko smo te podatke pogledali, da približno 800 milijonov letno gre za vzdrževane družinske člane, torej ta olajšava znotraj dohodninske politike. Takrat smo gledali, če bi dali vsa sredstva na kup, če tako rečem, ali bi lahko vpeljali univerzalni otroški dodatek. Ampak dejansko bi potem dali 50 evrov vsem, kar bi za tiste z višjimi dohodki pomenilo, da bi dobili, ampak vprašanje, koliko to pomeni bistveno za razvoj teh otrok, zato je vseeno bila takrat sprejeta odločitev, da je bolj prav, da dobijo tisti, ki živijo v družini z nižjim materialnim standardom, da dobijo na primer 120 evrov, ker to bistveno bolj prispeva k njihovi možnosti integracije v družbo. Ampak vse te razprave bodo dobrodošle, ko bomo govorili o bodoči resoluciji o družinski politiki.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Štefan Tisel, za njim mag. Lejla Hercegovac in potem Vlada kot predlagatelj .
Hvala za besedo. Še enkrat vsem lep pozdrav! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podpiramo te dobre rešitve, ki so zlasti dobre za otroka. Že do sedaj je veljalo, da je ta zakon v Sloveniji primerljiv z mnogimi drugimi državami, če ne še boljši, zlasti kar se je tikalo porodniškega dopusta, dolžine in podobno, pri varstvu otroka. Tako da gre zdaj samo še za določene izboljšave. Na primer tudi v 72. členu izjemna višina otroškega dodatka, 30 % se zviša za enostarševsko družino, ki je pa definirana potem v tretjem odstavku, da enostarševska družina je skupnost enega od staršev z enim ali več otrokom, kadar je drugi od staršev umrl in otrok po njem ne prejema prejemkov za preživljanje ali je drugi od staršev neznan ali kadar otrok po drugem od staršev prejemkov za preživljanje dejansko ne prejema. Se pravi, je siromak, ker nima teh prihodkov po drugem staršu, zato je upravičen potem do te povišane vrednosti otroškega dodatka. Pa tudi v drugem odstavku za predšolske otroke, ki niso v vrtcu, je skoraj že malo pozno, da so upravičeni do 20% dodatka, kajti tudi marsikatera občina je želela dajati dodatek tudi tistim otrokom, ki ostanejo doma in ne gredo v vrtec, če imajo varstvo doma, da ni bilo treba takrat vrtcev širiti, novogradnje izvajati in podobno. Tako da je omogočeno vsaj tistim družinam, ki poskrbijo za varstvo otroka doma, da imajo tudi neka dodatna sredstva. V glavnem je bilo v tej razpravi pred današnjim dnem največ dileme glede očetovskega dopusta, ki ga direktiva predvideva 30 dni. Največ revolta je bilo ravno glede te obveze, da oče mora izkoristiti teh 30 dni. Slišali smo tudi od drugih razpravljavcev, da gre v glavnem za bojazen delodajalcev, ki še niso pripravljeni na to, da bi moški bili toliko odsotni z dela. Medtem ko si starši pač med sabo razdelijo oziroma je stvar dogovora, kdo bo koristil ta starševski dopust. Zaenkrat je predlagana rešitev za teh 30 dni očetovskega dopusta, 15 dni takoj ob porodu ima pravico tudi oče izkoristiti, da je doma takrat, ko pride mama z novorojenčkom domov in sta takrat najbolj nebogljena, da pomaga tako mami kot novorojenčku. Za drugih 15 dni je pa bila verjetno salomonska rešitev, da se priključi po enem letu. Ne vem, zakaj ne bi bil ustrezen predlog, da bi pa vendarle, tako kot lahko mati da očetu od 130 dni starševskega dopusta samo 100 dni, da bi oče lahko mami predal od 130 dni samo 115 dni, 15 dni bi pa lahko vključili v to leto, se pravi, v 265 dni, in bi morda bila še nekako boljša rešitev, ki bi bila lahko realizirana že sedaj, ne pa da čakamo neke boljše ekonomske pogoje. Res je, da mora priti do neke družbene sprejemljivosti za spremembe. Zakon lahko povzroči neko družbeno spremembo, ampak tudi sama družbena sprejemljivost narekuje neke spremembe. Slišali smo, da se moški vse premalo angažirajo v gospodinjstvu. Če pogledam svojega očeta, on ni nikoli kuhal, jaz vsaj kuham občasno. Moji sinovi pa tudi že posodo pomivajo, če poenostavim zadevo. Tako da je pripravljenost pri mladih vendarle drugačna, kot je bila v preteklosti. Mislim, da bo še ta napredek. Na silo ne gre. Ne moremo ljudi prisiliti, moraš si vzeti 30 dni dopusta, ni druge alternative. Ljudje imajo odpor do tega. Tako je bolje, da je stvar dogovora, pa vendar se bodo v bodoče stvari izboljševale. Prav je, da smo imeli danes splošno razpravo in da gre ta zakon po rednem postopku, ker smo slišali kar nekaj novih predlogov, tudi kontradiktornih. Ampak prav je tako, debata mora biti, pa tudi lažje bomo prišli do boljših rešitev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja ima besedo mag. Lejla Hercegovac.
Spoštovana podpredsednica, spoštovana ministric, spoštovane kolegice in kolegi! Danes imamo pred sabo Predlog zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, torej splošno razpravo in prvo branje. Ta zakon smo potrebovali, ker gre za spremembe socialne zakonodaje, ki so vsekakor pozitivne. Izboljšujejo položaj družin, in sicer vseh družin. Tu so pomembne rešitve zakona, razlogi, zaradi katerih imamo zakon, in vsebina zakona. Kar se tiče rešitev, je tu pet točk, ki so zelo pomembne. Številka 1 je implementacija evropskega pravnega reda v slovensko zakonodajo, številka 2 je pravica za socialne starše, številka 3 je izpeljava pravic iz Zakona o delovnih razmerjih, številka 4 je zmanjšanje administrativnih bremen za delodajalce in številka 5 je poenostavitev dela centrov za socialno delo. Ko govorimo o razlogih, so le-ti tudi različni in so objektivne narave. Pod drugo točko bi dala enake možnosti in nediskriminacijo. Ko govorimo o objektivnih razlogih, govorimo o ekonomskih pogojih, ki imajo svoje podtočke, in o tem ne bi govorila. Ko govorimo o enakih možnostih in nediskriminaciji, tako kot je ministrica povedala, ne bi smelo biti neenakosti med moškim in ženskim spolom. Ampak ko govorimo o tej zadevi, vam moram reči, da je res, da do 14. leta starosti otroka je najbolj pomembna mamica. Zakaj pa je starševsko varstvo očeta tako pomembno in zakaj je toliko burilo duhove in zakonodajalce in nas poslance in tudi civilne družbe? Prisotnost očeta v družini je zelo pomembna, pa ne zaradi otroka, ampak zaradi mamice. Zakaj? Če je oče doma in če ima empatični odnos do otroka, se ta odnos prenaša na mamico, njeni hormoni delujejo drugače in vse pozitivne stvari se preko mleka, hrane in drugih vibracij prenašajo na otroka. To pomeni, če želimo dobro otrokom, moramo imeti očete. Seveda je njihova vloga najbolj pomembna med drugim in tretjim letom starosti, ampak tudi v prvem letu starosti, ne direktno zaradi otroka, ampak zaradi tistih, ki skrbijo za otroke. Mesto očeta je torej zelo pomembno. Ko govorimo o vsebini, bi tukaj povedala in naštela dve točki, pravice iz naslova zavarovanja za starševsko varstvo in pravice do družinskih prejemkov. Povem naj tako. Vsaka zakonodaja, ki vpliva na družine in na starše in otroke, je pozitivna. Predlog zakona, ki ga imamo na mizi, je dober in prvo obravnavo bomo podprli. Obstaja možnost, da se še kakšna stvar spremeni. Če želimo zdravega otroka, če želimo dobre starše, s takimi zakoni moramo res urediti, kar se da najboljše, ampak veste, sami zakoni nič ne pomenijo. Te zakone je treba povzeti na vseh nivojih realno, v dani situaciji, v danem času in oba starša se jih morata zavedati. Upam, da bo ta predlog zakona res pozitivno doprinesel, ker so spremembe pozitivne, izboljšujejo položaj vseh družin in da se bomo o kakšnih malenkostih še pogovarjali v drugi obravnavi. Hvala.
Hvala lepa. Vidim, da so vsi razpravljavci, ki so to želeli, dobili besedo. Ima možnost še Vlada kot predlagatelj. Se je pa .že prej oglasila gospa ministrica, vendar vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena poslovnika zbora še kdo razpravljati? Želi. Besedo želi mag. Majda Potrata. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Rada bi se odzvala na tiste očitke, ki gredo na račun očetovskega dopusta, češ, da je najbolje, če so stvari dogovorjene in da ni treba vsiljevati rešitev. Jaz si drugače kot dogovora med družinskimi člani sploh ne znam predstavljati, da se lahko razmerja znotraj družine urejajo. Ko pa se družinska razmerja prenašajo na raven skrbi države oziroma delodajalca, pa morajo biti te stvari urejene na zakonski ravni, ker ne more priti oče k svojemu delodajalcu in reči, midva z ženo sva se dogovorila, da bom izkoristil 30 dni očetovskega dopusta. On mora imeti zakonsko podlago. Na njem pa je, na družini pa je svobodna odločitev o tem, ali bo oče ta očetovski dopust izkoristil ali pa se mu bo odrekel. Ta možnost pa obstaja. In v tem, da zakon to priložnost daje, ne vidim prisile. Vidim pa poskuse stigmatizacije ali pa omejevanja svobodnega odločanja, če smo preveč nestrpni takrat ko skušamo z agresivnimi ukrepi vplivati na odločitev za rojstvo otrok. To mora biti absolutno svobodna odločitev, nikakor ne vsiljena ali tako protežirana, da postavlja v neenak položaj druge. Ne sme biti diskriminatorna. Lahko pa država, in za to obstajajo vse tudi ustavne možnosti, sprejema ukrepe, ki stimulirajo in olajšujejo življenje družini in otrokom v njej. In to se mi zdi ustrezna odločitev. Rada bi se pa odzvala samo na tisto, kar je kolegica Alenka Jeraj omenjala v zvezi s standardi in normativi v šoli in potem kolega Tisel tudi v zvezi z vrtci. Kadar je družbena kriza, pravzaprav gospodarska kriza takšna, kakršna je zdaj, je po moje zelo pomembno, da normativi in standardi v celotni izobraževalni verigi ne upadejo, ker je to edino varovalo pred upadom razvojnega potenciala neke države. Otroci, ki prihajajo iz socialno podhranjenih okolij, imajo tako lahko vsaj v vrtcu in v šoli boljše okoliščine za razvoj in za življenje kot morebiti v revni družini. Žal moram reči v revni družini, ker je pojav revščine tak. In če ste včeraj Tarčo gledali, se spomnite nekaterih prispevkov iz te oddaje. Tu se mi zdi, da vse države, ki se štejejo za socialne države in ki stavijo na razvoj, priznavajo, da je investicija v izobraževalni sistem investicija v prihodnost in zato res ne smemo tu zniževati normativov in standardov. Vključenost otrok je mimogrede tudi evropska usmeritev in imamo, če hočemo, ko se tolikokrat na Evropo sklicujemo, če hočemo te standarde dosegati, potem moramo še kak korak narediti pri večji vključenosti otrok v prvem starostnem odboju, ker v drugem jih imamo razmeroma dobro vključene. Končala bom z zadnjo stvarjo, ker ne vem, če mi bo uspelo izpeljati zaradi časa to tezo. Jezikovna podoba zakona. Včeraj smo že o tem govorili. Kadar se zakon sklicuje na druge zakone, ima zmanjšano možnost, da je jezikovno pregleden. Včeraj smo se pogovarjali, ja, seveda, če je pa moral o Zujfu in o Zakonu o uveljavljanju pravic še vse vključiti, da se ve, kaj obsega. V tem zakonu, ki je nov zakon, so takšni malo bolj zapleteni členi samo 43., 49. in prehodne določbe. To so pa tisti, ki prinašajo osnovo za izračun nadomestila, nadomestilo v času odmora za dojenje, to pa ne more biti bolj enostavno napisano, ker je stvari treba natančno določiti. Jaz upam, da bomo dobro opravili svoje delo v drugi obravnavi in zakon sprejeli. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 27. novembra 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 30. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O VARSTVU DOKUMENTARNEGA IN ARHIVSKEGA GRADIVA TER ARHIVIH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 26 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, tu prisotnemu državnemu sekretarju na Ministrstvu za kulturo dr. Alešu Črniču.
Hvala lepa za besedo, spoštovana predsedujoča. Cenjene poslanke, cenjeni poslanci! Veljavni Zakon o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter arhivih celovito ureja varstvo dokumentarnega in arhivskega gradiva v fizični in elektronski obliki. Zakon je bil sprejet v letu 2006 in je zelo posegel v dotedanjo prakso spremljanja dokumentarnega in arhivskega gradiva in poudaril skrb za ohranjanje gradiva še pred prevzemom v arhive. Po sedmih letih izvajanja določil zakona in upravne prakse se je pokazalo, da je zakon nujno treba na nekaterih segmentih korigirati in posodobiti, odpraviti je treba nekatere administrativne ovire in ga uskladiti z določbami nekaterih veljavnih sistemskih zakonov. Že od leta 2009 tako potekajo strokovne razprave in priprave sprememb in korekcij tistih rešitev v zakonu, ki obravnavajo elektronsko arhiviranje oziroma digitalno gradivo, dostop do arhivskega gradiva, lastno varstvo arhivskega gradiva in druga manjša dopolnila pri obveznostih javnopravnih oseb. Od pomladi leta 2012 je bil v široki razpravi pripravljen sedanji predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva. V prvem krogu je to pripravo vodil Arhiv Republike Slovenije, ki je v fazi priprave predloga novele opravil vrsto usklajevanj in pogovorov z deležniki, ki jih spremembe zadevajo. V drugem krogu je Ministrstvo za kulturo spomladi leta 2013 imenovalo posebno strokovno komisijo, v kateri so bili predstavniki regionalnih arhivov, Arhiva Republike Slovenije, Arhivskega društva Slovenije, Ministrstva za kulturo in Ministrstva za notranje zadeve. Komisija je nadaljevala delo na predlogu, ki ga je pripravil Arhiv Republike Slovenije. V prvi fazi je ponovno posredovala poziv arhivom, Arhivskemu društvu Slovenije, predstavnikom ministrstev, da podajo pripombe oziroma dopolnitve k pripravljenemu osnutku predloga sprememb zakona. Osnutek novele je bil potem 29. maja letos praktično v enaki obliki, kot jo je pripravil Arhiv že v letu 2012, predstavljen javnosti in nato je bila do vključno 8. julija letos odprta široka javna razprava. 4. junija 2013 je predlog novele na svoji seji obravnaval tudi Nacionalni svet za kulturo. Ministrstvo za kulturo in Arhiv Republike Slovenije sta 27. junija letos skupaj organizirala tudi okroglo mizo, na kateri je bil obravnavan del novele, ki ureja elektronsko gradivo in notranja pravila. Skozi opisano široko strokovno in javno obravnavo ter kasnejšo medresorsko usklajevanje je bila prejeta vrsta predlogov, ki pa obsežneje niso posegali v predlog zakona in jih je ministrstvo proučilo ter v večjem delu smiselno upoštevalo. Spremembe iz novele se nanašajo predvsem na sprejemanje in potrjevanje notranjih pravil arhiviranja. Odpravljene so nekatere administrativne ovire, zakon na primer omogoča osebam zasebnega prava uporabo instrumenta notranjih pravil arhiviranja, jih pa k temu ne zavezuje. Vpeljuje tudi nekaj racionalizacij postopkov, preverjanja skladnosti strojne opreme z zahtevami zakona. Tudi za javnopravne osebe zakon v zvezi z notranjimi pravili ne odstopa od dosedanjih načel varstva, ukinja pa potrjevanje notranjih pravil vsaki posamezni javnopravni osebi. Vsebina notranjih pravil vseh javnopravnih oseb bo vnaprej predpisana z enotnimi tehnološkimi zahtevami, ki se s predlogom zakona privzdigujejo na raven podzakonskega akta. Vpeljuje pravno podlago za varstvo arhivskega gradiva političnih strank in pravnih oseb, ki delujejo v javnem interesu, in ureja tudi možnosti lastnega varstva arhivskega gradiva za javnopravne osebe. Prav tako zakon ureja pogoje dostopnosti do arhivskega gradiva, roke nedostopnosti, izjemen dostop ter izjemno podaljšanje rokov nedostopnosti arhivskega gradiva. V skladu s predlogom bo dostop do arhivskega gradiva urejen na način, kot ga je predlagal Urad informacijske pooblaščenke, da se arhivska zakonodaja uskladi z zakonodajo, ki ureja varstvo osebnih podatkov. V široki strokovni in javni razpravi je bil torej dosežen kompromis, katerega rezultat je pričujoči predlog zakona. Ta predstavlja stično točko med potrebami arhivske stroke in zahtevami po odpravi ovir na drugi strani. Po drugi strani pa med zahtevami po najširši dostopnosti na eni strani in varstvom osebnih podatkov na drugi. Zato vas, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci, v pričakovanju koristne in strokovne razprave pozivam, da predlagani zakon podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke in gospod Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Gospod državni sekretar s sodelavcema, kolegice in kolegi! Danes sprejemamo spremembe zakona, za katerega bi lahko dejali, da ima že zgodovinske razsežnosti in okoli njega je bilo v preteklosti že precej diskusij tako znotraj stroke kot s strani politike. Leta 2010 je bil pripravljen predlog, v katerem so bile predlagane spremembe na področju standardiziranega zajema in hrambe oziroma arhiviranja elektronskega gradiva v digitalni obliki zaradi tehnološkega razvoja in razvoja arhivistike. V navedenem predlogu ni bilo bistvenih sprememb za izboljšanje sistema, saj je bila njegova bistvena novost povečanje centralizacije države, s t. i. reorganizacijo javne arhivske službe. V letu 2011 je prišlo do predloga sprememb, ki naj bi urejale pravno podlago dostopa do arhivskega gradiva, ki vsebujejo občutljive podatke z vidika ogrožanja pomembnih interesov države. O tem zakonu, kot vsi vemo, je bilo obilo diskusije v javnosti in tudi znotraj te hiše. Navedenemu zakonu smo v Slovenski ljudski stranki ves čas nasprotovali, naše stališče pa so kasneje potrdili tudi državljanke in državljani, ki so navedeni zakon na referendumu zavrnili. Od pomladi lanskega leta pa se je v široki razpravi začel pripravljati nov predlog sprememb omenjenega zakona, ki ga imamo danes pred sabo in pri katerem je bilo v izhodišču zapisano, da spremembe ne bodo namenjene centralizaciji slovenske javne arhivske službe. Vsekakor bomo morali podpreti spremembe zakona v delu, ko govori o varstvu arhivskega gradiva v digitalni obliki, kar je posledica napredka stroke in tehnološkega napredka. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo omenjene spremembe zakona podprli in resnično upamo, da bodo s temi spremembami zaključene vse dileme okrog arhivov in da ti nikoli več ne bodo orodje za nabiranje političnih točk in tudi ne orodje za povečanje centralizacije države. Predvsem se nam zdi pomembno, da se v zakonu natančno določijo postopki uničenja dokumentarnega gradiva med in po poteku rokov hranjenja in da bo arhivsko gradivo dostopno vsem zainteresiranim, ki so do njega upravičeni. Tako upamo, da bodo spremembe, povezane z ureditvijo dostopa do javnega arhivskega gradiva v javnih arhivih, ki vsebuje tajne podatke po vsakokratnem zakonu o tajnih podatkih, politične skrivnosti ter osebne podatke, zaživele v praksi. Transparentnost ni samo želja, ampak že uveljavljen standard sodobnih in razvitih držav, zato mu je treba slediti ne samo na področju klasičnega dostopa do informacij javnega značaja, ampak tudi na področju dostopa do arhivskega gradiva. S spremembo zakona se uvajata tudi dva režima izjemnega dostopa do javnega arhivskega gradiva v javnih arhivih v času, ko to še ni dostopno javnosti. Dobrodošla je tudi sprememba v zvezi z gradivom parlamentarnih strank in društev oziroma zasebnopravnih oseb, ki delujejo v javnem interesu, saj bo tudi to s spremembo imelo lastnosti arhivskega gradiva. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo predlog sprememb in dopolnitev zakona v prvi obravnavi podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije in gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Lep pozdrav članom ministrstva, spoštovanim poslankam in poslancem. Zakon o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter arhivih celovito ureja varstvo dokumentarnega in arhivskega gradiva v fizični in elektronski obliki. Gre za zelo kompleksno materijo, pri čemer sta neposredno izvajanje določil zakona in upravna praksa pokazala, da so potrebne nekatere spremembe oziroma dopolnitve določenih členov. Poudariti velja, da predlagana novela ne odstopa od načel veljavnega zakona, torej načela ohranjanja dokumentarnega gradiva oziroma uporabnosti njegove vsebine, načela tajnosti, celovitosti, načela dostopnosti, načela varnosti kulturnega spomenika. Hkrati pa dodatno zagotavlja spoštovanje načela ustavnosti in zakonitosti, načela sorazmernosti in načela varovanja interesov nacionalne varnosti oziroma državne suverenosti. Najpomembnejšo spremembo v primerjavi z dosedanjo ureditvijo prinaša zakon glede ureditve sprejetja in potrjevanja notranjih pravil. Trenutno veljavni zakon je zavezoval k pripravi notranjih pravil tako javnopravne osebe kot osebe zasebnega prava in s tem v preveliki meri posegal v njihove pravice. Spremembe bodo osebam zasebnega prava omogočale uporabo instrumenta notranjih pravil, jih pa k temu ne bodo zavezovale. Naslednja velika sprememba, ki jo prinaša omenjeni predlog zakona, so spremembe, povezane z ureditvijo dostopa do javnega arhivskega gradiva, ki vsebuje tajne podatke po vsakokratnem zakonu o tajnih podatkih, davčne skrivnosti ter osebne podatke. Tajni podatki morajo biti deležni doslednega varstva v času, ko dokumenti živijo, ko so v uporabi in ko služijo namenu, zaradi katerega so bili ustvarjeni. Po preteku relativno dolgega obdobja od nastanka dokumentov preneha razumni interes, da se ti podatki še vedno varujejo pred javnostjo, tajnost pa v materialnem smislu običajno izgubi svoj pomen. Vpeljuje se tudi pravna podlaga za varstvo gradiva političnih strank in društev oziroma zasebnopravnih oseb, ki delujejo v javnem interesu. Dokumentarno gradivo le-teh bo imelo lastnost arhivskega gradiva. V Poslanski skupini DeSUS z zadovoljstvom ugotavljamo, da je predlog zakona v celoti usklajen s stroko, informacijsko pooblaščenko, Obveščevalno-varnostno službo in tudi z varuhinjo človekovih pravic. Poslanke in poslanca Poslanske skupine DeSUS bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter arhivih podprli. Hvala.
Hvala lepa. Naslednja poslanska skupina, ki ima besedo, je Poslanska skupina Nove Slovenije, gospa Iva Dimic.
Hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovane kolegice in kolegi, predstavniki ministrstva! Krščanski demokrati Nove Slovenije zadržano sprejemamo novelo, ki spreminja in dopolnjuje Zakon o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter arhivih. Gre za občutljivo področje, posebej v naši državi, ko številne rane iz preteklosti še niso zaceljene. Dostop do pomembnih dokumentov iz obdobja med in po drugi svetovni vojni je namreč temelj za iskanje resnice o tem obdobju. Krščanski demokrati si za to civilizacijsko normo vseskozi prizadevamo. Posebno pozornost so nam vzbudile spremembe 65. in 66. člena, ki urejata omejitve javne dostopnosti arhivskega gradiva oziroma občutljivih podatkov. Nekaj sprememb se nam zdi utemeljenih oziroma v obrazložitvi ustrezno pojasnjenih. Ni pa pojasnjeno, zakaj se v 65. členu dosedanji rok nedostopnosti gradiva, ki vsebuje osebne podatke o zdravju, spolnem življenju, kaznovalnosti, verskem prepričanju in podobno podaljšuje s 75 let nastanka na 80 let. To bi se sicer lahko nanašalo na podatke o podaljšanju povprečne življenjske dobe, po drugi strani pa je s to spremembo podaljšana nedostopnost nekaterih podatkov iz obdobja 2. svetovne vojne in povojnega obdobja, kar je za nas nesprejemljivo. Prepričani smo, da mora biti arhivsko gradivo nekdanje Službe državne varnosti javno dostopno brez omejitev. Gre za gradivo teroristične organizacije, kot takšno jo je opredelilo slovensko sodišče, ki je delovala v času neke druge države, zato z Republiko Slovenijo nima nobenih povezav in ne bi smeli ščititi dejanj nekdanje totalitarne države. V Novi Sloveniji menimo, da se morajo razčistiti vsa vprašanja, povezana z zgodovino. Z zapiranjem arhivskega gradiva ne branimo države, kot to trdi koalicija, ampak nekoga drugega. Sicer pa zakon prinaša tudi nekaj dobrih rešitev. Razbremenjuje državni arhiv in zasebnike s tem, da zanje ne bo več obvezno spremljanje in potrjevanje notranjih pravil. Ta obveza ostaja le za zasebnike, ki so ponudniki storitev za javnopravne osebe, kar je prav, saj gre za javni denar. Dobra rešitev sta tudi dve možnosti izjemnega dostopa do javnega arhivskega gradiva v času, ko to še ni dostopno javnosti, in sicer bo mogoče z odobritvijo Vlade Republike Slovenije ali z upravno odločbo arhivske komisije. Predvsem s to drugo možnostjo se preprečuje velik politični vpliv vsakokratne vlade na to, komu odobriti in komu ne izjemni dostop do javnega arhivskega gradiva. Poslanci Nove Slovenije bomo še naprej skrbno spremljali razpravo ter dejavno sodelovali pri obravnavi tega pomembnega zakona. V prvi obravnavi pa mu ne bomo nasprotovali.
Hvala. Poslanska skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti dr. Laszlo Göncz ima besedo.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod državni sekretark s sodelavcema, poslanke in poslanci. Uvodoma naj poudarim, da tudi mi podpiramo predlog zakona v prvem branju. Zdi se pomembna odločitev oziroma stališče, da centralizacija slovenske javne arhivske službe, kar je bilo nekje že izrečeno v prejšnjem letu, na osnovi strokovne razprave se ne bo predlagala in se to tudi upošteva v tem predlogu zakona. Strinjamo se tudi s tem, da so predlagane nujne spremembe z vidika varstva arhivskega gradiva v digitalni obliki. Na tem področju se je treba prilagajati izzivom današnjega časa in nedvomno je, da je elektronska oblika poslovanja postala stalnica oziroma stalna, marsikje tudi že edina oblika delovanja. Posebej bi rad poudaril pomen tudi tiste predlagane določbe, da bi se kakšni podatki, ki niso formalno tajni, lahko razglašali za nedostopne, kar se je v preteklosti, žal, dogajalo. Razen definiranih izjem v 61. členu do sedaj veljavnega zakona so vsi podatki, ki segajo v obdobje nekdanje Jugoslavije, javni, in to se ne spreminja, razen nekih izjem, ki so bile tudi malo prej omenjene. Verjetno prav s tega vidika bo še potrebna razprava v procesu sprejemanja tega zakona. To velja tudi za tisti del predloga zakona, kjer je na novo opredeljen pojem osebnih podatkov, kar sicer lahko povzroča določene dileme, kar se tiče posameznih področij ali elementov tajnosti. To je tudi eno od področij, kjer bo verjetno potrebna še temeljita razprava. Z vidika narodnih skupnosti je pomembno, da se arhivsko gradivo določa oziroma se opredeljuje tudi zaradi pomena kulturne raznolikosti, kar je v predlogu izrecno poudarjeno. Vendar pa smatramo, da morda to ni v celoti zadovoljivo. Sicer so samoupravne narodne skupnosti in njihovi javni zavodi oziroma javni zavodi, ki jih le-ti ustanavljajo, osebe javnega prava in so zato njihove naloge določene načeloma v predlaganih členih, ki se spreminjajo oziroma v veljavnih določbah, ki seveda ostajajo, vendar bi po našem mnenju kazalo tudi to področje sistemsko morda nekoliko bolj dosledno in pregledno urediti. V primeru narodnih skupnosti gre za pomemben segment družbenega okolja, kar je v Sloveniji tudi iz ustavnopravnega vidika izpostavljeno področje, zato razmišljamo v smeri, da bi bilo morebiti treba razmisliti in predlagani 50. člen ali pa kateri drugi v nadaljnjem procesu spreminjanja zakona nadgraditi. Določiti bi bilo treba vsaj to, da samoupravne narodne skupnosti same ali pa na drugače dogovorjen način, seveda v strokovnem sodelovanju s pristojnimi arhivi, skrbijo za dokumentiranje in shranjevanje lastnega gradiva. Podobno bi veljajo tudi za vse ostale manjšine, ki živijo v Republiki Sloveniji. Ali bi bilo treba vsaj nakazati, v katerem arhivu oziroma dislocirani enoti se naj gradivo omenjenih skupnosti in njihovih javnih zavodov shranjuje, kajti v vseh primerih to ni čisto jasno. Možno je tudi, da narodne skupnosti same organizirajo varstvo lastnega arhivskega gradiva, kar predvideva 62. člen predloga zakona in kar je bilo tudi doslej, vendar se pri tem postavlja vprašanje strokovnih kompetenc, prostorskih težav in tudi problematike finančne pokritosti tovrstne dejavnosti. Torej je nekaj odprtih vprašanj tudi z našega vidika, zato pričakujem, da bomo v toku razprave lahko tudi s tega vidika nadgradili predlog zakona. V prvem branju pa je naša podpora dana. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Pozitivna Slovenija in gospod Aljoša Jerič.
Hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovane, spoštovani! Že od leta 2009 potekajo strokovne razprave in priprave sprememb posameznih rešitev zakona o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter arhivih iz leta 2006, ki celovito ureja varstvo dokumentarnega in arhivskega gradiva v fizični in elektronski obliki. Do sedaj so bila iz različnih razlogov vsa prizadevanja ureditve odprtih vprašanj neuspešna. Predlog novele, ki je pred nami danes, se je pripravljal od pomladi 2012 v široki strokovni in javni razpravi. Veliko pripomb in predlogov strokovne in zainteresirane javnosti je vključenih v pričujoč predlog zakona. Spremembe, ki jih predlagatelji vidijo kot najpomembnejše, se nanašajo na sprejemanje in potrjevanje notranjih pravil, spremembe pa se poleg tega nanašajo še na ureditev možnosti lastnega varstva arhivskega gradiva za javnopravne osebe, ureditve pogojev dostopnosti do arhivskega gradiva, rokovne dostopnosti, izjemnega dostopa ter izjemnega podaljšanja rokov nedostopnosti arhivskega gradiva ter ureditve varstva gradiva političnih strank in pravnih oseb zasebnega prava, ki delujejo v javnem interesu. Pri presojanju in potrjevanju notranjih pravil ter akreditaciji gre za potrebno poenostavitev postopkov, ker sedanji zakon določa te postopke kot obvezne za vse, tudi za zasebni sektor. S tem se ga je v preveliki meri obremenjevalo. Za javnopravne osebe bo sprejetje notranjih pravil še vedno obvezno, vendar jih ne bo treba dajati v potrjevanje državnemu arhivu, morala pa bo biti skladna z novim predpisom oziroma z enotnimi tehnološkimi zahtevami. Za veljavne določbe glede dostopnosti arhivskega gradiva se kljub siceršnjemu dobro zamišljenemu režimu dostopa ugotavlja, da so v nekaterih primerih nepotrebno diskriminatorne. Tako v nekaterih primerih omogočajo preširoko razkrivanje podatkov, ki so bili pridobljeni oziroma so nastali pri izvajanju obveščevalne in protiobveščevalne dejavnosti državnih organov, in tudi osebnih podatkov. Ustavno sodišče je večkrat povedalo, da so posegi v ustavne pravice in svoboščine dopustni le, če se z omejitvijo pravice zasleduje ustavno dopusten cilj, sredstva pa so pravno dopustna, se pravi ustrezajo testu legitimnosti, hkrati pa mora takšen poseg prestati še test sorazmernosti. Sedanja zakonska ureditev je vprašljiva ravno z vidika testa sorazmernosti. Popolno odprtje arhivov ni edina možnost, zasledovani cilj, ki je predvsem zgodovinsko proučevanje, pa je mogoče zagotoviti tudi z nekoliko bolj selektivno opredelitvijo dostopnosti do arhivov. To dopuščajo tudi mednarodni dokumenti. Zato se dostop do arhivskega gradiva ureja ob upoštevanju tako interesa javnosti kot tudi ob upoštevanju ustavno zagotovljenih človekovih pravic in varnostnega vidika. Uvajajo se enotni pogoji o dostopnosti za vso arhivsko gradivo in enako varstvo občutljivih osebnih podatkov pred in po datumu 17. maj 1990. Ključni del teh sprememb pa je določba, ki zelo jasno opredeljuje, da so lahko nedostopni le posamezni konkretni dokumenti, ki takšne podatke vsebujejo, in ne širše enote združenih dokumentov, na primer dosje ali zadeva. Za vse raziskovalce, novinarje in publiciste je to zelo dobrodošla rešitev, saj se bodo tako lahko seznanili z večjim delom gradiva, a bodo ob izpolnjevanju pogojev imeli še vedno možnost celovitega vpogleda oziroma izjemen dostop do gradiva. Nadalje novela uvaja tudi spremembe glede lastnega varstva arhivskega gradiva za javnopravne osebe, ki lahko na podlagi določenih pogojev zagotovijo lastno varstvo arhivskega gradiva. Takšno dovoljenje bo lahko izdano le na podlagi utemeljenih strokovnih in tehničnih razlogov. Zaradi pomembne zgodovinske vrednosti gradiv političnih strank in društev, ki delujejo v javnem interesu, se bo po novem omogočil tudi zajem njihovega dokumentarnega gradiva, s čimer se bo zagotovilo ustrezno zavarovanje tega gradiva v obliki hrambe pri samem ustvarjalcu ali pa pri pristojnem arhivu. Predlagana novela, ki je prestala številne obravnave in usklajevanja, bo po našem prepričanju omogočala kakovostno strokovno delo javne arhivske službe, lažje sodelovanje z ustvarjalci arhivskega gradiva in primerne in učinkovite procese ravnanja z arhivskim in dokumentarnim gradivom. V Poslanski skupini Pozitivne Slovenije smo zato mnenja, da je predlog novele zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke in gospod Jožef Jerovšek.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Spoštovane, spoštovani, spoštovani predstavniki Vlade! Pred sabo imamo zakon o varstvu dokumentarnega in arhivskega gradiva ter o arhivih, ki je v preteklih spremembah vedno doživel veliko pozornosti, saj je povezan s sistemom vrednot v družbi, ta problematika pa bo tudi v bodoče sooblikovala stanje duha v Sloveniji. V predlagani noveli zakona gre za precej obširno poseganje v obstoječi zakon. V Poslanski skupini SDS se zavedamo, da je zakon potreben nekaterih sprememb, in ga v tistih delih, ki se nanašajo na izkušnje iz prakse in potrebe stroke, podpiramo. Vendar pa ponovno ugotavljamo težnjo, predvsem v spremenjenem sedanjem 65. in 66. členu zakona, po zapiranju arhiva in dostopa do arhiva za tisti del arhivskega gradiva, ki se nanaša na kršitve človekovih pravic v času prejšnje države s strani inštitucij in družbenopolitičnih organizacij tedanje države. V poslanski skupini se strinjamo s spremenjenim besedilom, ki se nanaša na notranja pravila in po novem omogoča osebam zasebnega prava uporabo instrumenta notranjih pravil, jih pa k temu ne zavezuje, kot je določeno v aktualnem zakonu. Prav tako so nujne tiste spremembe, ki se nanašajo na sodobne elektronske zapise dokumentov in gradiv. Glede izročitve arhivskega gradiva arhivu, novela zakona prinaša nekatere spremembe, ki so posledica ugotovitve stroke, da je gradivo treba izročiti 30 let po nastanku in prinaša tudi nekatera izjemna podaljšanja na podlagi sporazuma med pristojnim arhivom in javno pravno osebo. Kot smo že omenili, smo v Poslanski skupini SDS mnenja, da tudi tokratna novela zakona ne odraža samo potrebe po noveliranju tistih določb, kjer so se v praksi in iz prakse pokazale pomanjkljivosti, in jih ugotavlja arhivska stroka, ampak se očitno v precejšnji meri ponavlja zgodba, kot se je razvila v primeru publicista in zgodovinarja Igorja Omerze pred nekaj leti, ko se je zapiral dostop do nekaterih gradiv, ki so pojasnjevala kršitve človekovih pravic v primeru pisatelja in politika Edvarda Kocbeka. Kot vemo, je bila takrat takšne sprememba odpravljena z odločbami Ustavnega sodišča in kasnejšo referendumsko zavrnitvijo takšnih sprememb zakona. Če takrat ni bilo dovolj tehtnih strokovnih in političnih razlogov za takšno zapiranje arhivov, smo v Poslanski skupini SDS prepričani, da jih ni tudi sedaj po časovnem odmiku nekaj let. Te bolj sporne spremembe so v besedilo očitno prišle v zadnjem obdobju nastajanja zakona in ne izvirajo iz stroke, ampak iz aktualne politike. Že dosedanji zakon v tretjem odstavku 65. člena varuje dostopnost do občutljivih osebnih podatkov v gradivih družbenopolitičnih organizacij in obveščevalnih služb za osebe, ki niso bile nosilke javnih funkcij. Za osebe, ki pa so bile nosilke javnih funkcij, pa obstoječi zakon te izjeme ne predvideva. V noveli zakona pa se poleg podaljševanja rokov dostopnosti ta izjema izpušča in se s tem po našem mnenju zapira dostop do tistih arhivskih gradiv, ki omogočajo vpogled v kršitve človekovih pravic pred konstituiranjem Skupščine Republike Slovenije 17. maja 1990. To je očitno v političnem interesu sedanje oblasti. Zdi se, da je to povezano tudi z zahtevami Evropske unije ob hrvaškem "lex Perkovič" in tovrstnih morebitnih implikacijah v primeru Slovenije. Čeprav je bilo arhivsko gradivo obveščevalnih služb oziroma politične policije prejšnje države, ki je sistematično kršila človekove pravice, dokaj dosledno uničeno, je strah pred razkritjem teh kršitev v noveli zakona še stalno prisoten. Očitno stebre sedanje oblasti motijo s težavo in slučajno iz sekundarnih arhivskih virov pridobljena razkritja. Takšno, kot je razkritje, kako si je partija in takratna oblast ob nastajanju demokratičnih političnih strank prizadevala v vodstvu novih strank infiltrirati aktivne sodelavce Službe državne varnosti. Tako se je nedavno odkrilo, da je tudi v vodstvo Tomšičeve stranke, predhodnice današnje SDS, Služba državne varnosti infiltrirala svojega sodelavca pod krinko zagretega zagovornika demokratičnih sprememb iz vrst slovenske manjšine na Koroškem. Takih primerov pa je bilo gotovo več. Z njimi so se soočale vse moderne pomladne stranke. O tem nas uči sedanja vloga aktivnosti in položaj posameznikov, ki so se takrat pod krinko demokratične orientacije zrinili v vodstva ali zaledje novih strank. Poizkusi teh omejitev so na spreten način vsebovani v spremenjenem 65. členu zakona in jih niti za potrebe zgodovinske in publicistične znanosti na ustrezen način ne rešujejo izjeme, ki jih določa spremenjeni 66. člen novele zakona. Javnopravni osebi, ki je izročila arhivsko gradivo, namreč omogoča tako rekoč diskrecijsko pravico podaljševanja rokov dostopnosti. Prikrita možnost omejitve dostopa je na fin način uvedena tudi skozi nov institut lastne hrambe, ki ga sicer podpiramo. Uporabnik gradiva v lastni hrambi mora namreč podpisati izjavo glede omejitve iz 65. in 66. člena, s tem pa je dostop do nekaterih gradiv lahko trajno omejen. Sicer pa se v SDS strinjamo, da so osebni podatki tista materija, ki naj bo deležna visokega varstva in tenkočutne obravnave. Prav tako smo danes pri obravnavi Zakona o dostopu do informacij javnega značaja opazili, da ta zakon v 4. členu izključuje arhivsko gradivo v lastni hrambi, to gradivo izvzema iz informacij javnega značaja. Popolnoma nelogično je, da problematiko tega zakona ureja in omejuje drug zakon. Omejitve dostopa do arhivov se torej uvajajo potihoma. Zakon kot novost predvideva tudi hrambo arhivskega gradiva političnih strank, ki imajo v skladu s tem zakonom status zasebnega arhivskega gradiva. V Poslanski skupini SDS ugotavljamo, da je tudi ta zakon eden tistih, ki včasih po nepotrebnem uporabljajo zelo komplicirano terminologijo in tudi sicer ne teži k enostavni razumljivosti vsebine, kar je za uporabnike ovira, saj omogoča različna tolmačenja. Kot smo v naši poslanski skupini že večkrat poudarili, je odpiranje ali zapiranje arhivov bistveno vprašanje zgodovinske resnice, brez katere nimamo sedanjosti. Kot smo že omenili, novela zakona vsebuje pluse in minuse. Če pri predlagatelju obstaja dober namen, potem ga je v nadaljnji proceduri s pomočjo stroke mogoče tudi sprejemljivo urediti. Zato se v tej fazi sprejemanja zakona poslanci SDS ne bomo dokončno opredelili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov in mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod državni sekretar s sodelavcema, poslanke in poslanci! Dokumentarno in arhivsko gradivo je za ohranjanje zgodovinskih dejstev neprecenljivo in predstavlja pomembno dediščino vsake države. Življenje v digitalni dobi pa ponuja številne izzive tudi na tem področju, pa vendar tudi nekatere pasti. Tako je tveganje, da se gradivo izgubi, za gradivo v elektronski obliki bistveno večje kot za tisto v pisni obliki. Prav tako so možnosti za posege vanj večje kot pri gradivu v pisni obliki. Če sledljivost dokumenta ni jasno razvidna, lahko pride do upravičenih dvomov o avtentičnosti gradiva. Normativne spremembe na področju ravnanja z dokumentarnim in arhivskim gradivom morajo zato po mnenju Poslanske skupine Socialnih demokratov krepiti mehanizme, ki bodo zagotavljali najvišjo možno mero verodostojnosti dokumentov, ki nastajajo v digitalnem okolju. Nadalje je treba poskrbeti za poenotenje standardov, ki bodo omogočali, da bodo dokumenti razpoložljivi in berljivi tudi v programskih okoljih v prihodnosti. Predlog zakona, ki je pred nami, deloma sledi navedenim izhodiščem, kljub vsemu pa velja opozoriti na nekatere določbe predloga, ki po mnenju Poslanske skupine Socialnih demokratov ob sosledju okoliščin lahko privedejo do pomanjkljivosti v ravnanju z dokumentarnim in arhivskim gradivom. Obstaja namreč bojazen, da se zaradi debirokratizacije oziroma pogosto imenovanega odpravljanja administrativnih ovir rahlja trdnost zaščite gradiva v digitalnem okolju. Na to opozarja del strokovne javnosti, kar je zaznal tudi Nacionalni svet za kulturo ob obravnavi takrat še osnutka predloga zakona, ko je pozval Ministrstvo za kulturo k prizadevanjem za čim večje soglasje strokovne javnosti glede rešitev v zvezi s hrambo e-gradiva in notranjimi pravili. Zato želimo, da predlagatelj do obravnave na matičnem delovnem telesu vnovič preuči posamezne rešitve teh dveh pomembnih področij. V Poslanski skupini Socialnih demokratov posebej opozarjamo na določbe, ki zmanjšujejo vlogo Arhiva Republike Slovenije in rahljajo določbe glede notranjih pravil. Arhiv namreč ne bo imel več pristojnosti potrjevanja notranjih pravil niti za javnopravne osebe. S tem bo izgubljena priložnost, da se zagotovi strokovna preverba, ali so notranja pravila v skladu z veljavno zakonodajo, ali bodo elektronski dokumenti ob zajemu imeli pravno vrednost, in kar je najbolj pomembno, ali bodo lahko pretovorjeni v obliko, ki bo omogočala trajno hrambo. Obstaja namreč resna bojazen, da bo predano gradivo arhivu v neberljivih formatih. V izogib temu predlagamo, da potrjevanje notranjih pravil javnopravnih oseb ostane pristojnost arhiva ali pa naj se s podzakonskim akti področje uredi na nedvoumen način. V Poslanski skupini Socialnih demokratov upamo, da tokratna razprava o arhivih preseže za to področje že običajno pretirano politiziranje o razpolaganju in dostopnosti gradiva, nastalega v obdobju nekdanje države. Predlagatelj v zakon vnaša zaščito najbolj občutljivih osebnih podatkov v gradivih omenjenega obdobja, pri čemer pa velja opozoriti na izjemo, in sicer, da so osebni podatki storilcev političnih kaznivih dejanj ali prekrškov dostopni brez omejitev. Glede na druge določbe, ki širijo dostopnost do arhivskega gradiva in uveljavljajo možnost izjemnega dostopa tudi do tajnih in osebnih podatkov, četudi se roki nedostopnosti še niso iztekli, v Poslanski skupini Socialnih demokratov v razmislek predlagamo, da se v zakonu definira predlagateljstvo članov arhivske komisije. Sedanji način namreč vsakokratni vladi omogoča sestavo po lastni meri, kar glede na široke pristojnosti te komisije v zvezi z odločanjem o dostopnosti posameznih gradiv ni primerno. Po naši presoji bi bilo smiselno določiti sestavo komisije, v katero bi člane, strokovnjake predlagale inštitucije, ki uživajo široko zaupanje, denimo Varuh človekovih pravic, Informacijski pooblaščenec, SAZU in tako naprej. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog novele zakona v prvem branju podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Državljanske liste in gospa Polonca Komar.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Kot je uvodoma zapisano že na spletni strani Arhiva Republike Slovenije, je naloga arhiva zbiranje, varovanje, urejanje, popisovanje in omogočanje uporabe nacionalne arhivske kulturne dediščine Republike Slovenije. Arhiv opravlja strokovne naloge, ki se nanašajo na javno arhivsko in dokumentarno gradivo, nastalo pri delu državnih organov ter drugih javnopravnih oseb, ki jih ustanavlja država in delujejo za območje cele države. Arhiv varuje tudi zasebno arhivsko gradivo ter filmsko arhivsko gradivo za vso državo, vodi zbirno evidenco javnega arhivskega gradiva v državi, evidenco gradiva v tujini, ki se nanaša na Slovenijo in Slovence in evidenco javnih simbolov, grbov, zastav, pečatov, žigov, štampiljk na ravni države. Zakaj je to pomembno? Zato, ker že ta uvodna predstavitev jasno kaže na kulturnozgodovinsko, strokovno in vsakodnevno vlogo, ki jo imajo arhivi Slovenije. Prav zato je sprejemanje zakonodaje na tem področju velikega pomena. Je zelo občutljivo, odpira mnogo vprašanja in delitve, a hkrati se temu enostavno ni mogoče izogniti, če želimo slediti ciljem po sprostitvi kadrovskih resursov, racionalizacij nekaterih dosedanjih postopkov, zmanjševanju stroškov, popravi nejasnosti in odpravi problemov pri izvajanju zakona. Velika sprememba, ki jo prinaša novela zakona, se nanaša na ureditev sprejema in potrjevanja notranjih pravil. Spremenjeno besedilo namreč omogoča osebam zasebnega prava uporabo instrumenta notranjih pravil, jih pa k temu ne zavezuje. Prinaša tudi spremembe, povezane z ureditvijo dostopa do javnega arhivskega gradiva v javnih arhivih, ki vsebuje tajne podatke po vsakokratnem zakonu o tajnih podatkih, davčne skrivnosti ter osebne podatke. Uvajata se dva režima izjemnega dostopa do javnega arhivskega gradiva in o javnih arhivih v času, ko to še ni dostopno javnosti. V Državljanski listi bi si želeli, da bi novela zakona prinesla tudi večji napredek v smislu boljše organiziranosti in sodelovanja med slovensko kinoteko in arhivom, ki bi jo bilo po našem mnenju treba iskati v smeri predaje pooblastil filmskega arhiva arhivskemu delu Slovenske kinoteke, saj se v praksi dostikrat dejavnosti ene in druge javne institucije podvajajo. Vendar pa predlog zakona prinaša racionalizacijo postopkov, odpravo administrativnih ovir kar pa je ena izmed zavez iz programa Državljanske liste. Predlog prav tako prinaša ureditev razlik, ki veljajo za javnopravne osebe in osebe zasebnega prava, vpeljuje pravno podlago za varstvo arhivskega gradiva političnih strank in ureja pogoje dostopnosti do arhivskega gradiva. Prav zato bomo v Poslanski skupini Državljanske liste podprli sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo z predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Zaradi nekaterih zamenjav vrstnega reda razpravljavcev bom prebrala nekaj prijavljenih razpravljavcev. Predlagatelj Vlada pa se sproti javlja k besedi. Besedo ima gospa Marija Plevčak, za njo dr.László Göncz, potem dr. Vinko Gorenak, naprej gospa Marjana Kotnik Poropat. Gospa Marija Plevčak ima besedo. Je ni tukaj. Torej dr. László Göncz ima naslednji besedo.
Hvala lepa. Jaz bom tudi zelo kratek, ker sem večino tistega, kar sem menil poudariti, že u uvodnem stališču poudaril. Predvsem bi si želel, da se v naslednjem obdobju v času do obravnave na matičnem delovnem telesu poskušamo, kot smo se tudi marsikdaj doslej, dogovoriti o tistih vsebinah, ki so z vidika narodnih skupnosti pomembne. Prepričan sem, da bomo na tem področju našli sorazmerno hitro skupne imenovalce. Kar se pa tiče splošne problematike, naj še enkrat poudarim, da vidim pomembno vsebinsko nadgradnjo v predlaganem besedilu in kljub nekaterim dilemam, ki seveda obstajajo, ki so bile tudi izpostavljene, menim, da je vsekakor besedilo primerno za to, da dobi podporo v prvi obravnavi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak.
Hvala za besedo. Mogoče bi se komu zdelo, da obravnavamo nek zakon, ki nima kakega posebnega pomena, ampak živimo v nekih specifičnih okoliščinah, v neki državi, ki tega področja v preteklosti ni urejala na ustrezen način, zato je ta zakon še kako pomemben. Naj vas spomnim, da je, ne bom govoril o vseh tistih členih, ki so korektni, ki so v redu, ki gredo s časom naprej, digitalizacijo in tako dalje, kar je povsem normalno, ampak kar se mene tiče, bo ključno vprašanje 65. in 66. člen. Gre za tista vprašanja, ki smo se z njimi veliko ukvarjali v preteklosti. Tisti poslanci, ki vas ni bilo v prejšnjem mandatu, morda ne veste ali niste spremljali ali kakorkoli, zato naj posežem nekoliko nazaj. Prvi zakon, malo bolj resen zakon, je bil sprejet že leta 1999, če se ne motim. Ta zakon je, vsaj kar se tiče arhivskega gradiva nekdanjih družbenopolitičnih organizacij, policije, Sove, nekdanje službe državne varnosti nekdanje in tako dalje in tako dalje je rekel, da gre to gradivo v Arhiv Republike Slovenije. Pomeni, da bi morale vse te organizacije, Zveza komunistov, SZDL, ne vem, kdo vse je obstajal pred letom 1990, vso to gradivo izročiti Arhivu Republike Slovenije. Jaz ne vem, kako so ravnale družbenopolitične organizacije, Zveza komunistov in tako dalje, s tem se nisem nikoli ukvarjal, sem se pa kar veliko ukvarjal z vprašanjem, kaj je z arhivom nekdanje službe državne varnosti, ki ga je po letu 1990, ko je šla samostojno pot izven Ministrstva za notranje zadeve, odnesla s seboj Sova. Kot sem že poudaril, je bilo takrat naloženo z zakonom, zakoni naj bi v tej državi veljali, da mora Sova vse arhive, nastale pred letom 1990, pomeni pred prvim zasedanjem takratne novoizvoljene prve demokratične skupščine, izročiti Arhivu Republike Slovenije. Tam pa bi naj ostali torej še vedno tajni, poudarjam, še vedno tajni. Ampak poglejte, to se v bistvu ni zgodilo. Deset let se v tej državi ni spoštoval zakon, poudarjam, deset let se zakon ni spoštoval. Ko smo leta 2007 v Sovi vršili nek drug nadzor, nadzor je vodil dr. Šturm kot minister, sam sem bil član tiste vladne skupine, smo, glej ga zlomka, te stvari tam našli. Namesto da bi bile prenesene v Arhiv Republike Slovenije, je Sova lepo zadevo recimo dala pod ključ in "nikomu ništa", bi se reklo, ali "nikomur nič", da prevedem, da ne bo kakšen popravek. Že takrat smo se spraševali, kaj se je pravzaprav zgodilo, zakaj je Sova te arhivske dokumente držala pri sebi. Zdaj je odgovor bolj kot ne jasen, zaradi ščitenja interesov naslednikov tistih, ki so bili na oblasti do leta 1990, ali njihovih somišljenikov. Drugega odgovora nismo našli. Takrat je bil sprejet popravek zakona, ki je rekel, da mora Sova nemudoma in takoj izročiti te dokumente, da ti dokumenti postanejo javni in dostopni vsem ljudem. Razen tistih izjem, ki so bile tam določene. Ampak kaj se je zgodilo? Da je nekaj stvari šlo v Arhiv Republike Slovenije, potem se je našel nek priročen izgovor, ki se mu je reklo Arhiv Republike Slovenije nima ustreznih prostorov, zato bo Arhiv Republike Slovenije to prevzel. In je prevzel. Vendar fizično bo pa to ostalo kar na Sovi. In je ostalo kar na Sovi, po domače povedano. Potem je prejšnje vlada, vlada Boruta Pahorja hotela ta zakon spremeniti. Spremeniti nazaj, da bi stvari ostale ponovno nedostopne širši javnosti. Vmes se je dogajalo in je bilo veliko, veliko takšnih, bom rekel, na pol utemeljenih razlogov, zaradi katerih naj bi tako bilo. Še živeči ljudje v tujini, takšni, ki so pomagali in tako naprej in tako naprej. So bili določeni argumenti, če je nekdo pred letom 1990, bom dal takšen, bom rekel, izmišljen primer, da ne bi kdo mislil, da kakšne podatke razkrivam. Če je nekdo recimo pred letom 1990, nek državljan Italije v času sklepanja osimskih sporazumov pomembno prispeval z obveščevalnimi podatki k temu, da je bivša država sklenila recimo ugodnejše osimske sporazume, bi dostop do tovrstnih podatkov lahko škodil temu človeku, če še danes recimo živi v Italiji. To so bili takšni argumentirani razlogi, vendar se je dalo tudi zelo jasno rešiti probleme na drug način, ki smo jih predlagali v SDS, da se preprosto reče, da ostanejo tajni tisti dokumenti, ki so bili v korist takratne SFRJ in niso v nasprotju z današnjimi predpisi Republike Slovenije, pa bi lahko zaščitili takšne posameznike. Ampak šlo je za druge stvari, šlo je za ščitenje recimo Velikovca, kjer točno vemo, da je šlo za čisti državni terorizem. Danes vemo, da je šlo za ščitenje tudi mnogih drugih podatkov. Gospod Omerza jasno piše, kako je ta služba državne varnosti preprosto ugrabila ljudi v tujini, kako jih je vozila v Slovenijo, recimo tista knjiga 88 stopnic, ki govori o Kotnikovi 8 v Ljubljani, ko so držali človeka zaprtega nekaj mesecev, potem pa karkoli se je že zgodilo. Tudi zadnja pričanja in tudi zadnje ovadbe, ki jih piše Roman Leljak, slonijo na nekih dokumentih, ki so danes v Arhivu Republike Slovenije. Zakaj to govorim? Zaradi tega, ker še vedno ne zaupam oziroma nisem prepričan, gospod državni sekretar, da ne boste tega z zakonom zaprli. Če me bodo strokovnjaki, ki jih bom sicer poslušal, pa tudi vas, prepričali, da Arhiv Republike Slovenije v tistem delu, ki se nanaša na Službo državne varnosti, nekdanjo, da ta zakon ne predvideva na tem področju, potem jaz mislim, da imate lahko celo podporo tudi naše stranke. Če pa to besedilo, ki je malo zapleteno napisano, pa saj vemo, kako se včasih kje kaj skrije, pa mogoče jaz tega še nisem odkril, če bi pa ta zakon povozil ljudsko voljo, namreč gre za referendum, mi smo imeli referendum, kot veste, in ljudje so odločili, da to mora biti javno dostopno, potem pa moram reči, da bom in osebno in kot stranka bomo naredili vse, da se kaj takšnega ne bi zgodilo. Če te nevarnosti v tem zakonu ni, potem po mojem lahko kar mirno spite, ker ne bi bilo prav, da bi zapirali te arhive, ki so danes po zakonu odprti. Smo ena redkih držav, to je treba tudi zelo jasno vedeti, ne bom zdaj o kakšni ilustraciji govoril, ker bo komu kri zavrela v dvorani, ampak vendarle je treba reči, da smo ena redkih držav ali mogoče celo edina, ki tovrstne zločine, dokazi za tovrstne zločine pa so v Arhivu Republike Slovenije, nismo kaznovali oziroma posameznike, ki so to počeli, nismo pripeljali pred sodišče. Je pa še čas. Z zaprtjem arhiva pa bi bila nevarnost, da se to ne zgodi. Toliko bom rekel v tej splošni razpravi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat, za njo mag. Ivan Vogrin, potem se pripravi gospod Mirko Brulc, potem gospa Sonja Ramšak. Izvolite, gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Nekaj pomembnih zadev bi še rada povedala v zvezi s to novelo zakona, in sicer se mi zdi, da je zelo pomembno opozoriti na to, da se je zakon oziroma sprememba tega zakona pripravljala daljše časovno obdobje, vse od leta 2009, da je bila do 8. julija letos odprta široka javna razprava, v katero so se lahko vključevale vse strokovne in zainteresirane javnosti, in da je tudi zakonodajalec v besedilo vključil pripombe, ki so iz teh razprav izhajale oziroma bile sprejete. Pomembno bi bilo tudi opozoriti na to, da je novela usklajena s predlogi, ki jih je posredoval Urad informacijske pooblaščenke. Pomembno je tudi to, da je predlagatelj pri spremembi zakona zasledoval cilje, na katere bi tu rada na kratko opozorila. Ti cilji so bili naslednji. Da se sprostijo kadrovski resursi v Arhivu Republike Slovenije, ki so bili vključeni v postopku presoje notranjih pravil oseb zasebnega prava. Da se racionalizirajo dosedanji postopki preverjanja skladnosti opreme in storitev s tem zakonom. S tem ciljem je zakonodajalec skušal doseči zmanjšanje stroškov za vse vpletene v postopku. Se pravi za vse stranke, ki se pojavljajo v tem postopku. Da se pripravijo oziroma odpravijo nejasnosti in da se odpravijo tudi vsi problemi pri izvajanju zakona. Da se dopolni sedanja ureditev varstva dokumentarnega arhivskega gradiva v digitalni obliki skladno s tehnološkim razvojem. Da se dopolni sedanja ureditev glede dostopa in izjemnega dostopa do arhivskega gradiva. Glasovala bom za sklep, da je ta novela zakona primerna za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Ivan Vogrin ima besedo, za njim naj se pripravi gospod Mirko Brulc, za njim gospod Aljoša Jerič.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gostje! Jaz nisem obremenjen s preteklostjo, pa vseeno se človek ko tako opazuje in gleda te razprave, sprašuje, kaj smo pravzaprav v preteklosti v tej državi in v prejšnji, iz katere izhajamo, delali tako grozljivega, da mora biti vse tajno. To je pa zanimivo vprašanje. Če se navežem na to, da se informacijska pooblaščenka strinja, to še ne pomeni, da je zakon dober. Jaz ne trdim obratno. Mi imamo polno državnih organov, ki se strinjajo ali pa ne strinjajo. Pa bom sedaj že drugič citiral oziroma povedal zgodbo. Mi imamo na Supervizorju podatke o tistih firmah, ki poslujejo z državo. Ampak Komisija za preprečevanje korupcije tudi kot državni organ in varuh nekih zakonitosti meni odgovarja v uradnem dopisu, da pa fizične osebe, ki imajo pogodbe z državnimi organi, pa niso predmet tega nadzora in so seveda skrite javnosti. Jaz osebno vem za kar nekaj deset takšnih oseb, ki dobivajo sto tisoče evrov po pogodbah za pisanje zakonov. Takšnih zakonov, ki jih vsaka nova vlada po hitrem postopku spreminja. Če bi res mi delali in če bi se želeli soočiti s preteklostjo, bi priznali, kaj smo delali narobe, odprli arhive in priznali pretekle napake in začeli znova. Prej ali slej se bo to tako ali tako zgodilo, kajti ekonomske zakonitosti in svoje preteklosti ni mogoče zaobiti, prej ali slej nas dohiti. In pravkar nas pospešeno dohiteva s stanjem, kakršno je. Jaz mislim sicer, da je še dovolj časa, da napravimo ta zakon takšen, da bo sprejet z dvotretjinsko večino. Samo takšen zakon, jaz mislim, da bo zakon, ki bo dejansko dober zakon. Preveč zakonov se tukaj sprejema na silo, pa to vseeno kdo, ali prejšnja pozicija ali zdajšnja ali predprejšnja, 20-letna zgodovina je približno enaka. Vse na silo, vse eni proti drugim. Ko bomo dosegli stopnjo zavedanja, da smo v tej državi vsi drug od drugega soodvisni in da na silo ni dobro stvari delati, ker je to dolgoročno škodljivo, in bo parlament spoznal, da bo dobra zakonodaja tista, ki bo sprejeta z dvotretjinsko večino, bomo na začetku boljše Slovenije. To pa si, mislim, da vsi želimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mirko Brulc, za njim gospod Jerič, gospod Möderndorfer in gospa Jeraj.
Hvala lepa. Skrb za arhivska gradiva vsake države je pomembna dejavnost, tudi zato da lahko mlajši rodovi razumejo, kako je rastla neka domovina, kaj se je dogajalo. Vendar prav zaradi vsega tega so ta gradiva tudi taka, da ne more vsak šariti po njih. Mi imamo nekaj izkušenj, kot je bilo že danes rečeno, lepljenke, fotokopije in tako dalje, poskus diskreditacije nekaterih oseb. Da se to ne dogaja, mora biti nekaj reda v teh arhivih. Zato je tudi potrebna sprememba tega zakona. Tudi zato, ker ta novost, digitalizacija res prinaša, kot je bilo danes že povedano, še lažji način potvarjanja podatkov in podobno. Jaz sem iz prejšnjega režima in razumem nekatere zadeve mogoče drugače kot kakšen mladenič tukaj. Ampak s tega prejšnjega režima so tudi tisti, ki so že razpravljali danes. Naj povem samo en primer. Pred kratkim sem bral nek zapisnik politične koordinacije v Novi Gorici. Pa ni nič takega, da ne bi smel tega narod vedeti, ampak razpravljali so pač, da je neko trgovsko podjetje v tistih davnih časih v Jugoslaviji lahko uvozilo en kombi ročnih ur, piše tam, in so zaslužili za celo leto in je bil dobiček. Tisti pa, ki je v trgovini tehtal sladkor in imel veliko dela, da je prodal 20 kil sladkorja, pa je garal celo leto. To je bila takrat politična obsodba, da ni prav, da se uvažajo ure in se na lahek način živi. Danes je to smešno, nerazumljivo, vendar tako je bilo. To sicer ni zadeva, ki bi morala biti skrita ali kakorkoli. Če bi pa zdaj naštel še nekaj imen oseb, ki so sedele v tej politični koordinaciji, bi rekli, pa saj so bili neumni. Ampak takrat so bili takšni časi in je treba take sprejeti, ampak z razumevanjem. Mi pa današnje vzorce življenja, obnašanja, razvitosti in vse prenašamo v leto, ne primer, 1945 ali pa 1950, in se čudimo, kako je mogoče, da je nekaj takrat tako bilo, kot je bilo. Upam, da bomo te spremembe in dopolnitve zakona sprejeli, z morebitnimi popravki, da bo gradivo zaščiteno, da bo uporabno za tiste, ki se strokovno ukvarjajo s to zadevo, da bo res ostalo za zanamce v nedogled. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Brulc. Gospod Aljoša Jerič ima besedo. Pripravi naj se gospa Jeraj, za njo mag. Potrata.
Hvala lepa. Tudi jaz se bom dotaknil spremembe 65. in 66. člena, to je glede dostopnosti arhivskega gradiva in pogojev. Rad bi malo bolj podrobno debatiral glede tega, da se s predlagano spremembo teh dveh členov širi nabor dostopnosti gradiva ter uvajajo tudi enotni pogoji dostopnosti za vse arhivsko gradivo, torej neodvisno od ustvarjalcev, pri katerih je gradivo nastalo. Splošna dostopnost arhivskega gradiva je do 17. maja 1990, se pravi, to je dan, ko je bila konstituirana Skupščina Republike Slovenije, veljala le za nekatere ustvarjalce, zdaj se širi ta dostopnost tudi na druge javnopravne osebe ta dostopnost. Navedeno omeni, da ustvarjalec zardi varovanja interesov države ne more zahtevati nedostopnosti javnega arhivskega gradiva, ki ga preda arhivu, če je to nastalo pred datumom konstituiranja skupščine. Takšno gradivo pa še vedno ne bo dostopno le v tistih delih gradiva, ki vsebujejo občutljive osebne podatke, se pravi zaščita še vedno ostaja pri dostopnosti. Se povečuje dostopnost, ampak še vedno ohranja zaščito, s katero se strinjam. Kar se tiče definicije občutljivih osebnih podatkov novela tudi skuša poenostaviti to področje varovanja občutljivih osebnih podatkov, saj uvaja enak režim varovanja ne glede na ustvarjalca in na način pridobitve tovrstnih podatkov. Prav tako se na predlog Urada informacijskega pooblaščenca varovanje podatkov iz najožje sfere zasebnosti širi tudi na nosilce javnih funkcij. V bistvu se oži nabor občutljivih osebnih podatkov, zaradi katerih je gradivo nedostopno. Iz nabora se črta to, kar je bilo sedaj vzrok nedostopnosti, politično prepričanje posameznikov, torej določilo, zaradi katerega je bilo v preteklosti zaradi nekaterih pogojev nedostopno gradivo, ki pomembno priča o delovanju posameznikov v času nekdanjega enopartijskega sistema. Za dostop do takšnega gradiva so morali po tretjem odstavku 66. člena trenutnega zakona, za katerega predlagamo novelo, raziskovalci vlagati vloge za odločanje arhivske komisije. Tako novela omogoča lažji dostop do nekaterih sklopov gradiva, ki so pomembni za proučevanje polpretekle zgodovine. Glede na predlagano, mislim, da je prav tudi v dobi raznih Snowdnov in Wikileaksov, da se na nek način z vsemi potrebnimi zaščitami tudi mi moderniziramo in omogočimo, da se obravnava teh podatkov dogaja brez manipulacij in zlorab ampak s strani stroke. V prvi obravnavi bom podprl predlog zakona. Hvala.
Hvala lepa, gospod Jerič. Besedo ima gospa Alenka Jeraj, za njo mag. Majda Potrata in potem gospod Jožef Jerovšek.
Hvala za besedo. V teh dneh beremo, da imamo težave v pravnem sistemu, na podlagi resolucije, ki jo je napisala Evropska ljudska stranka, ki si je nekatere stvari pri nas ogledala in govorila z ljudmi. Verjetno je nekaj tega tudi zato, ker nismo odprli arhivov, tako kot je predvidevala oziroma nas napotovala na to resolucija 1096, kjer je bilo zapisano: "Skupščina pozdravlja odpiranje arhivov tajnih služb javnosti v nekaterih nekdanjih komunističnih totalitarnih državah. Vsem prizadetim državam priporoča, naj prizadetim osebam na njihovo željo omogočijo pregled kartotek, ki so jih vodile nekdanje tajne službe." Ker se nekatere stvari niso obdelale s strani zgodovinarjev, imamo verjetno še danes težave in ne znamo nekaterih stvari pravilno oceniti kot del naše zgodovine, ki pa je bila do enih tudi zelo kruta. K sreči se stvari spreminjajo in je vse več raziskovalcev, ki se podajo v arhiv in poskušajo pridobiti podatke ter na podlagi teh preveriti in opisati tisto, kar se je dogajalo. Omenjen je že bil Igor Omerza, tudi neka nova ovadba, ki je sedaj podana v sosednji Avstriji. Spremljali smo težave, ki jih je takrat imel Igor Omerza in zakon bi moral biti takšen, da bi omogočal obdelavo zgodovinarjem, ki bi jim omogočil delo. Zato smo predvsem skeptični oziroma nas skrbita 65. in 66. člen, da ne bomo ponovno v nekem trenutku spremljali težav, ki jih bodo imeli tisti, ki bodo želeli dostopati do arhivov oziroma predvsem do tistega dela arhivskega gradiva, ki se nanaša na prejšnje obdobje in predvsem na kršitve človekovih pravic v času prejšnje države s strani tako inštitucij kot družbenopolitičnih organizacij tiste države. Že dosedanji zakon v tretjem odstavku 65. člena varuje dostopnost do občutljivih osebnih podatkov v gradivih družbenopolitičnih organizacij in obveščevalnih služb za osebe, ki niso bile nosilke javnih funkcij. Za osebe, ki pa so bile nosilke javnih funkcij, obstoječi zakon te izjeme ne predvideva. V noveli zakona se poleg podaljševanja rokov dostopnosti ta izjema izpušča in se s tem po našem mnenju zapira dostop do tistih arhivskih gradiv, ki omogočajo vpogled v kršitve človekovih pravic. Zato bomo v nadaljevanju podali tudi amandmaje k omenjenim členom in poskušali zakon izboljšati. Se pa urejajo nekatere stvari, ki je prav, da se uredijo, in tiste dobre rešitve bomo podprli. Če bo v končni obliki zakon tak, da bomo ocenili, da je ustrezen, ga bomo podprli, sicer pa ne, ker kot sem povedala, ocenjujemo, da mora biti čim več gradiva čim lažje dostopnega. Mi imamo v državi antibirokratski sistem in cel kup stvari, da odpravljamo administrativne ovire, ponekod pa ovire še vedno so. Treba je biti previden in vedno tehtati med tem, kar so osebni podatki, ki bi lahko bili problematični, če se objavijo, vendar pa se tudi nekateri kazenski postopki ne morejo odviti, če se neki podatki ne posredujejo, če se kakšne mape ne odprejo. Mi podpiramo vse take rešitve, ki omogočajo raziskovanje, ker smo precej v zaostanku na tem področju.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Majda Potrata, za njo gospod Jerovšek in nato predstavnik predlagatelja gospod državni sekretar na Ministrstvu za kulturo. Izvolite, mag. Potrata.
Hvala, gospa podpredsednica. Marsikaj bi morala iz nezavednega in iz spomina izbrskati, ko govorimo o tem zakonu, ker bi se marsikakšna zelo zanimiva ugotovitev lahko znova omenila, denimo kot tista, kako so v arhiv Sove vstopale nepooblaščene osebe. In težava pri ravnanju z arhivi je ravno to, da ni nujno, da se iz arhivov samo kaj odnaša, lahko se v arhive tudi kaj prinese. Če so nekatere navade še zvezane, da se avtentičnost dokumentov ne spoštuje, je takšna skrb še toliko močnejša. Ko se spominjam na pretekle izkušnje v zvezi z Zakonom o varstvu arhivskega in drugega gradiva, ne morem mimo tega, da če omenjamo referendum in na referendum in na referendumu izraženo ljudsko voljo, je vendarle treba povedati, da je bil na referendumu zavrnjen zakon kot celota in se je težko sklicevati na to, katera določba zavrnjenega zakona je ravno tista, ki jo je v tem zakonu v takšni in nič drugačni obliki, da bo za takratno voljo na referendumu sprejemljiva, treba vpeljati. To je težko dokazljivo, bi preprosto rekla. Da pa pri nas ne dosežemo dogovora glede preteklosti, je dovolj dolgo znano dejstvo, se pa tudi o prihodnosti pogosto ne moremo kaj poenotiti. Ampak na nekaj bi rada opozorila, kako racionalna razprava odpove takrat, kadar z nekim apriorizmom vstopamo v razpravo, da je takoj v neki določbi skrit kak namen trenutne politične oblasti. Ampak bi bilo dobro, če bi tisti, ki o tem tako razmišljajo, pogledali v predlog zakona, kjer imajo v uvodnem delu tudi opravljeno primerjavo, kako s shranjenim gradivom in njegovo dostopnostjo ravnajo v nekaterih evropskih državah. Zakaj to omenjam? Zaradi tega, ker je zelo lepo trditi, naj bo dostopno vse arhivsko gradivo, arhivi morajo biti absolutno odprti, pa vendarle po moje obstajajo nekateri zadržki, ki bi morali zavarovati, da tako rečem, tretje osebe. To so podatki o tistih osebah, ki so v arhivu ne kot nosilci neke dejavnosti, pa je ne bom poimenovala, ampak so se znašli v arhivih in dokumentih bodisi kot sorodniki ali kako drugače, kot tretje osebe seveda. Popolna odprtost pomeni, da je vse dostopno tudi o teh osebah. Mislim pa, da morajo biti te osebe zaščitene. Če boste primerjalno gradivo pogledali, boste videli, da v drugih državah tudi te osebe praviloma ščitijo. Edino Češka ima tako v tem pregledu – jaz se sklicujem zdaj na ponujeni pregled, ne na vse članice Evropske unije – vse odprto. Nekateri poskrbijo celo za to, da je anonimizirano gradivo v zvezi s temi osebami, nekateri samo v elektronski obliki, nekateri pa celo v izvirnem dokumentu. Če se prav spomnim, je na Slovaškem tako. Ja, prav je, občutljivi osebni podatki, teh občutljivih osebnih podatkov o zasebnosti ne najdete celo v dosjejih virov. In vidite, tu se mi zdi pomembno, da bi se morali otresti politizacije in ideologizacije in s pravo mero občutljivosti do zasebnosti ljudi ravnati in poskrbeti za neke civilizacijske norme, ki v dobršnem delu evropskih držav obstajajo, pa so to celo države, ki zanje menim, vsaj sama menim, zato imam prvo osebo ednine, da je njihova pretekla izkušnja hujša od pretekle izkušnje naše države. Ali bo zdaj druga obravnava prinesla takšne rešitve, da bodo za veliko večino sprejemljive, jaz upam, da se bomo o čem lahko dogovorili in da ne bomo potem šli v tisto smer, o kateri je govoril gospod Vogrin, on je sicer želel, da sprejemamo zakone s popolnim soglasjem. Malo tega bomo potem v Državnem zboru sprejeli, če bo popolno soglasje pri zakonih potrebno. Včerajšnja izkušnja je takšna, da so večinoma vse poslanske skupine trdile, da je zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev dober zakon, pa če pogledate na izid glasovanja, nismo vsi podprli tega zakona. Tako da upam, da bomo v drugi obravnavi s strpno razpravo omogočili sprejetje tega zakona, ker mislim, da je stroka vendarle opozorila, da je nekatere stvari treba urediti. Katera skupina posameznikov pa bo imela dostop do arhivov, mislim, da tudi v preteklosti že, tisti, ki so se lahko s svojim raziskovalnim delom, in s to, da ne rečem, saj ni bila licenca, ampak s tem raziskovalnim interesom pojavljali, pa so imeli možnost dostopati ne absolutno, ampak v večinskem delu. Mislim pa, da je zelo pomembno tudi to, da se uredijo stvari, ki so za zgodovino našega naroda silno pomembne in tudi naše države silno pomembne, pa niso dostopne v naših arhivih, ampak so še vedno shranjeni v arhivih zunaj Slovenije. Mislim, da bi morali osrednje napore usmerjati v to, da bi čim več tega, kar nam ni na voljo tukaj doma, tudi v domače arhive ali vsaj tako, da bi lahko vanje dostopali, bilo dostopno. Tukaj so zame pomembne izjave tudi znanih zgodovinarjev, ki v tujih arhivih raziskujejo in se vedenje o zgodovini dopolnjuje. Marsikakšna stvar se tudi spreminja, pa ne zaradi tega ker bi bilo to ideološko pogojeno, ampak zato ker so nam dostopni arhivi, ki nam poprej niso bili. Pa so to arhivi v Veliki Britaniji ali pa arhivi v Rusiji. Hvala.
Hvala tudi vam. Na koncu vseh prijavljenih ima besedo tudi predlagatelj Vlade. V njenem imenu ima besedo dr. Aleš Črnič, državni sekretar na ministrstvu za kulturo. Izvolite, dr. Črnič [[..]]
Hvala lepa za besedo. V bistvu nas veseli tako visoko izražena podpora našemu predlogu zakona. Morda je na koncu dobro ponovno poudariti, da so tudi spremembe 65. in 66. Člena, o katerih smo veliko govorili, z izjemo nomotehničnih popravkov v tem našem predlogu, popolnoma enako definirane kot v osnutku, pripravljenem v dialogu med arhivsko stroko in Uradom informacijske pooblaščenke leta 2012. Gre za nek kompromis, ki je po našem prepričanju ujel neko krhko ravnovesje, neko zelo tanko črto med potrebo po zelo široki dostopnosti do gradiv in na drugi strani med nujnostjo oziroma potrebo po varstvu osebnih podatkov, kakršna je pač predpisana s področno zakonodajo. Te spremembe, ki jih predlagamo, ne zapirajo nobene kategorije podatkov, precizirajo le nekatere skupine občutljivih osebnih podatkov. Pa še te skupine občutljivih osebnih podatkov so lahko dostopne prek instituta izjemnega dostopa v javnem interesu. Kar se tiče bojazni po ukinjanju potrjevanja notranjih pravil za javnopravne osebe, naj pojasnim ali pa dodam, da se sedanja priporočila enotne tehnološke zahteve z novelo dvigujejo na raven podzakonskega akta. S tem se zahteve do javnopravnih oseb urejajo na nivoju zakonodaje, seveda ob predpostavki, da javnopravne osebe morajo spoštovati predpise. Kar se tiče lastne hrambe, tudi lastna hramba ni čista novost. Lastno hrambo določa že veljavni zakon, naš predlog lastno hrambo le natančneje določa, posebej pogoje zanjo, zelo jasno je tudi določeno, da je do gradiva v lastni hrambi omogočen enak dostop kot do ostalega arhivskega gradiva. Ravno zato je prišlo tudi do sprememb zakona o dostopu do informacij javnega značaja. Dostop do arhivskega gradiva pa je v celoti urejen v tem zakonu, v Zakonu o varovanju dokumentarnega in arhivskega gradiva. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa določen čas za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi mogoče še kdo razpravljati na podlagi 71. člena Poslovnika. Ugotavljam, da ne. Zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog sklepa primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 27. novembra 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 31. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU ZA KULTURO. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavniku Vlade dr. Alešu Črniču, državnemu sekretarju na Ministrstvu za kulturo.
Hvala lepa, gospod predsednik za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Danes je pred vami osrednji dokument razvojnega načrtovanja kulturne politike, ki sicer iz takšnih ali drugačnih razlogov zamuja že drugo leto. Minister za kulturo dr. Uroš Grilc, ki se opravičuje, danes zaradi nujnih službenih obveznosti v tujini žal ne more biti z nami, je marca na svojem predstavitvenem zaslišanju pred vami v vlogi kandidata za ministra podal obljubo, da nacionalni program za kulturo predloži v javno razpravo v dveh mesecih od nastopa mandata, poleg seveda nekaterih drugih nujnih sprememb. O eni med njimi smo ravnokar diskutirali v prejšnji točki. Z ekipo na ministrstvu smo se te časovnice držali, čeprav se je na trenutke zdela skoraj popolnoma nemogoča, sploh glede na dejstvo, da je bilo treba vzporedno ponovno vzpostaviti prej ukinjeni kulturni resor. A v teh nadvse ostrih časovnih omejitvah, s katerimi smo se soočali, nismo žrtvovali nadvse pomembnega elementa normativne dejavnosti, to je javna razprava. Povedali smo že, da je bila javna razprava izjemno vsebinska, da je osnutek nacionalnega programa za kulturo razburkal kulturniško javnost, razburkal v pozitivnem pomenu besede, da smo se večkrat sestali na različnih panelih, da smo se večkrat v živo pogovarjali o odprtih problemih, o priložnostih in da smo ne nazadnje vse prejete predloge tudi obelodanili na spletnih straneh ministrstva in se do njih tudi opredelili. Ta gesta je bila prepoznana kot dobrodošla novost v nastajanju pravnih predpisov predvsem s strani civilne družbe. Do nje sta se pozitivno opredelila tudi Nacionalni svet za kulturo in tudi Državni zbor Republike Slovenije. Naše delovno poletje se je potem nadaljevalo v delovno jesen. Zdaj tudi ta počasi a vztrajno izgublja zadnje liste. In čeprav smo tekom tega menjavanja letnih časov spremenili približno eno tretjino tistega osnutka dokumenta, ki je danes pred vami, nacionalni program za kulturo, s tem ni izgubil svojih barv. Postal je tudi boljši, očitno boljši, o njem so se namreč lahko izreki in k njegovi vsebini vsebinsko prispevali tisti, katerim je pravzaprav najbolj namenjen. Nacionalni program za kulturo prihaja torej z zamudo, kljub temu pa še vedno v pravem času, ne glede na omejitve javnofinančnega okvirja. Nikakor ne skrivamo ambicij, da bi ne le prenovili izpeti model upravljanja in financiranja v kulturi, temveč da bi kulturo postavili v prve vrste odziva na gospodarsko in socialno krizo. Spremeniti želimo precej trdovratno ustaljeno stališče, lahko bi mu rekli že kar predsodek, da kultura lahko v teh težkih časih najbolj prispeva s tem, da preprosto stane čim manj. V tem pogledu lahko danes iz tega hrama demokracije pride pomemben signal, da predstavniki ljudstva ne boste dopustili, da bi kot družba postali talci omejenega miselnega okvirja in bi v prizadevanjih, da bi se izkopali iz krempljev gospodarske krize, če si smem sposoditi ponarodel izrek, skupaj z vodo zavrgli tudi otroka. S kulturo je treba resno računati. Če v njej vidimo zgolj strošek in ne naložbe v nas same, v našo prihodnost, potem smo kot družba že zavozili. Potem smo obupali nad tistim, kar daje življenju smisel, razelektriri ves kreativni naboj, ki ga premore. Nacionalni program za kulturo na kulturo računa resno, s tem ko jo povezuje z drugimi družbenimi sistemi in podsistemi, ko ureja navezo z vzgojo in izobraževanjem, ko gradi mostove do gospodarstva in do mladih, ko govori o jasnih številkah na pravih mestih in ko ne nazadnje tudi kot prvi svoje vrste zares omenja in celovito obravnava trg dela v kulturi. Resolucija o nacionalnem programu za kulturo 2014–2017 predstavlja tudi kvalitativni odmik od preteklih praks, in sicer v tem, da zelo jasno določa svoja izhodišča in predvsem zastavljene cilje. Tako vam predstavnikom ljudstva v roke polaga izjemno pomembno orodje za spremljanje in kritično obravnavo njenega izvajanja, o čemer vam je Vlada dolžna poročati vsako leto. Zato vas pozivam, spoštovane poslanke in poslanci, da predlog resolucije podprete. Za nas pa se, ko bo v sredo tukaj preštet zadnji od vaših glasov, seveda pravo delo šele začenja. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Predlog resolucije je obravnaval Odbor za kulturo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici mag. Majdi Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Pozdravljeni predstavnica in predstavniki Ministrstva za kulturo. K predlogu resolucije sem dolžna predstaviti poročilo. Poročilo je predolgo, da bi ga v celoti prebrala pred vami v petih minutah, zato sem se ga odločila skrajšati. Bom pa vse okrajšave opravila po zapisanem besedilu. Odbor za kulturo je na 5. seji 30. oktobra obravnaval Predlog resolucije o nacionalnem programu za kulturo 2014–2017. Posredovala pa ga je v obravnavo Vlada. Zakonodajno-pravna služba je pregledala predlog resolucije in dala pripombe k šestih poglavjem. Resolucijo je obravnavala tudi Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport. V svojem mnenju na seji ga je predstavil državni svetnik dr. Radovan Stanislav Pejovnik. Predlog resolucije je podprla, podala pa tudi nekaj konkretnih pripomb. K resoluciji so bile v poslovniškem roku vložene tudi dopolnitve štirih koalicijskih poslanskih skupin, Nove Slovenije in narodnih skupnosti. K tem amandmajem so bile potem vložene tudi spremembe. K delu odbora so bili tudi povabljeni minister za kulturo dr. Uroš Grilc, predstavnik ministrstva dr. Sašo Gazdić, predsednik Nacionalnega sveta za kulturo Miran Zupanič, član istega organa Miran Mohor, predsednik Zveze kulturnih društev Slovenije mag. Jože Osterman, predstavnik Državnega sveta, ki sem ga že omenila, in predstavnica Zakonodajno-pravne službe. Minister za kulturo dr. Uroš Grilc je v uvodu povedal, da sprejetje resolucije določa zakon o uresničevanju javnega interesa za kulturo. Pojasnil je, da se bodo z nacionalnim programom za kulturo kot dokumentom razvojnega načrtovanja kulturne politike opredelili vloga kulture v razvoju Slovenije ter javni interes zanjo, področja zagotavljanja kulturne dobrine kot javne dobrine, načrtovale se bodo investicije v kulturno infrastrukturo ter postavili cilji, prioritete in ustrezni kazalniki, po katerih se bo merilo njihovo doseganje. Pojasnil je še, da predlog resolucije prinaša razvojne cilje in ukrepe, s katerimi poskuša spodbuditi razvojne potenciale države na različnih področjih in kulturo vzpostaviti kot enega ključnih dejavnikov razvoja posameznika in družbe. Naštel je tudi osrednje cilje. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je povzela pisno mnenje in povedala, da z vloženimi amandmaji odpravljamo temeljne pripombe. Zavezala se je pa tudi, da bo končna redakcija opravljena s strani Zakonodajno-pravne službe. V razpravi smo članice in člani odbora ter drugi vabljeni pozdravili sprejetje resolucije, ker je po mnenju vseh dobra osnova za pripravo izvedbenih načrtov, sledi ciljem, kot so vrhunskost, dostopnost in pestrost. Ta tretja resolucija v samostojni Sloveniji, ki se sprejema z dveletno zamudo in je bila junija letos opredeljena kot novi model kulturne politike, je doživela, kot rečeno, potrditev s strani razpravljavcev. Odprta so pa bila tudi nekatera vprašanja in izrečenih je bilo tudi nekaj pomislekov, tako glede manka domovinskega domoljubja, bodočega povečevanja števila samozaposlenih, prevelikega favoriziranja RTV Slovenije v primerjavi s programi posebnega pomena, izobraževanja za vzgojo na kulturnem področju, premajhne pozornosti za hendikepirane osebe in zmanjševanja sredstev za nepremično kulturno dediščino. Ugotovim lahko le to, da je minister na pripombe – vseh namreč nisem naštela – odgovoril in tako smo prišli do razprave in glasovanja o posameznih poglavjih resolucije. 26 amandmajev koalicije in 2 amandmaja narodnih skupnosti je končno število sprejetih amandmajev. 13 amandmajev je bilo zavrnjenih. Odbor je potem glasoval o celotni resoluciji in še o enem svojem amandmaju. Glede na sprejete amandmaje je zdaj pred vami dopolnjeni predlog resolucije, vloženi so tudi amandmaji in jaz upam, da bomo danes opravili razpravo še o tem in v sredo o resoluciji dokončno tudi izrekli svoje mnenje. Hvala.
Hvala tudi vam. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane in spoštovani! Dovolite mi, da si za uvod v to poročilo izposodim besede spoštovanega gospoda ministra za kulturo Uroša Grilca, ki je takole izjavil v nedavnem intervjuju, citiram,: "Kulturna pismenost je pot v emancipacijo in avtonomijo posameznika, ki je zmožen kritične presoje in dojemanja različnosti estetik, s tem pa način formiranja kritičnega državljana. Ne smemo pozabiti, da je kulturni kapital posameznika, ki ga ta prejme v šoli, v družini in okolju, ključen za formiranje njegove kulturne pismenosti." Konec citata. Nacionalni program za kulturo je strateški dokument razvojnega načrtovanja kulturne politike in opredeljuje cilje in prioritete na vseh področjih umetnosti in kulture. V Poslanski skupini DeSUS pozdravljamo dejstvo, da so na Ministrstvu za kulturo ob pripravi programa izhajali iz finančnega položaja države in tako pripravili finančno vzdržen dokument. Kljub omenjenemu javnofinančnemu okviru je ministrstvu uspelo pripraviti predlog, ki sledi vsem trem temeljnim načelom kulturne politike: to je vrhunskost, raznovrstnost in dostopnost. Program vsebuje jasno vizijo, da slovenska kultura potrebuje celovito prenovo in da nobena korekcija sedanjega modela ne more biti več zadostna, saj to neizogibno vodi v usihanje ustvarjalnega naboja slovenske kulture kot celote. Dokument zato z zastavljenimi cilji in opredeljenimi ukrepi za dosego le-teh stremi k spodbujanju ustvarjalnosti, s čimer ji želi dati ključno vlogo v kulturni politiki. V Poslanski skupini DeSUS bi želeli izpostaviti, da se v predlaganem nacionalnem programu prvič pojavlja celovito poglavje o trgu dela v kulturi, ker so si na pristojnem ministrstvu, glede na razmere, zastavili zelo ambiciozen cilj, da se število zaposlenih v kulturnih poklicih do leta 2017 poveča ob predpostavki, da se zmanjša število zaposlenih v javnem sektorju v kulturi. Zastavili ste si izjemno težko nalogo, sploh glede na stanje in na politiko naše države glede zaposlovanja v javni upravi, a v Poslanski skupini DeSUS verjamemo, da ne gre le za besede na papirju, temveč za dejansko prizadevanje, da se področje zaposlovanja v kulturi uredi. Kot zapisano v programu, v ospredju mora biti skrb za izboljšanje pogojev delovanja samozaposlenih v kulturi, večjo mobilnost mladih samozaposlenih in zmanjšanje števila nezaposlenih ter vključevanje samozaposlenih v projekte in programe javnih zavodov in zasebnega sektorja. Posebno skrb je treba nameniti tudi starejšim ustvarjalcem, saj se zaradi prekernega dela in nizkih honorarjev na kulturnem področju samozaposleni na področju kulture pogosto soočajo s težkim socialnim položajem v dobi upokojitve. Izmed področij, opredeljenih v dokumentu, bi želela izpostaviti še področje knjige, v okviru katerega je predvidena tudi izvedba predstavitve Slovenije kot osrednje gostje na mednarodnem knjižnem trgu v Frankfurtu. Mogoče čas ni najprimernejši, a zaradi majhnosti slovenskega knjižnega trga je nujno najti način za dolgoročnejšo prisotnost slovenske knjige in avtorjev v tem okolju predvsem na zelo pomembnem nemškem in angleškem trgu. V poslanski skupini bomo predloge resolucije skupaj z amandmaji podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Jožef Horvat bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, mislim da nas je ravno dvanajst, kar je prav, spoštovani gospod državni sekretar dr. Aleš Črnič s sodelavci! Krščanski demokrati Nove Slovenije smo zadovoljni, da je o predlagani resoluciji potekala široka javna razprava. Tudi sami dejavno sodelujemo v njej in smo podali kar nekaj pripomb, ki pa na seji odbora žal niso bile upoštevane, zato je toliko več upanja, da bodo na seji državnega zbora. Program smo pregledali tudi v luči odnosa do Slovencev v zamejstvu in po svetu, za katere je prav kultura nosilec narodne zavest in pripadnosti slovenstvu in je vezno tkivo z matično domovino. V predstavitvi stališča bom izpostavil nekaj naših pripomb. Po našem mnenju igra kultura pomembno, neprecenljivo vlogo pri vzgoji mladih za ohranjanje narodne in domovinske zavesti. Takšen vidik kulture v resoluciji zagotovo pogrešamo. Predvideno je, da se bo število samozaposlenih v kulturi, predvsem mladih, povečevalo. Tudi krščanski demokrati podpiramo in spodbujamo ustvarjalnost, samozaposlovanje in podjetniško pobudo, vendar vemo, da kultura pravzaprav ni tista, ki prinaša veliko denarja in dobre službe. Sprašujemo se, kakšno bo materialno stanje teh samozaposlenih v kulturi in koliko pomoči, državne pomoči bodo potrebovali za preživetje. Kot mnogi drugi tudi poslanci Nove Slovenije opažamo, da v resoluciji ni namenjene dovolj pozornosti regionalnim medijem, s statusom posebnega pomena. V tem kontekstu, če se spomnite, smo vložili amandmaje na proračunske dokumente za leti 2014 in 2015 in smo zadovoljni, da je vlada vsaj našemu amandmaju za leto 2015 do polovice zneska prisluhnila. Preveč je favorizirana Radiotelevizija Slovenija, ki sicer je izjemno pomemben nacionalni medij, vendar ne more v zadostni meri beležiti življenja lokalnih skupnosti ter ga v sliki in besedi ohranjati prihodnjim rodovom. Po našem mnenju je v predlogu resolucije premalo izpostavljeno načrtno izobraževanje za vzgojo na kulturnem področju. Poudaril bi, da je tudi dostop do kulture za osebe s posebnimi potrebami izredno pomemben, in tukaj v tem dokumentu premalo poudarjen. Kulturna društva, žarišča ljubiteljske kulture, so izjemno pomemben nosilec kulturnega življenja, zato se zavzemamo za to, da bi dali kulturnemu ustvarjanju znotraj ljubiteljske kulturne dejavnosti primerno težo. Še posebej to velja za podeželje, kjer je dostop do pomembnejših kulturnih institucij nekoliko težji. Opažamo tudi pomanjkljivosti besedila na področju varstva nepremične kulturne dediščine. Iz leta v leto se konstantno zmanjšujejo sredstva za njeno ohranjanje. Posledica tega je vedno večje število rušenj oziroma uničenj objektov nepremične kulturne dediščine, ker so bili zaradi pomanjkanja sredstev slabo vzdrževani. Inšpektorati pa pogosto ne posredujejo ustrezno in ne opravljajo v zadostni meri svoje naloge. Kazalniki, kot so na primer število razglasitev ali vpisov v register, označitev spomenikov in podobno v praksi ne pomeni nič, ker to v ničemer ne vpliva na stanje spomenikov ali na njihovo usodo. Gre le za birokratske postopke, ki jemljejo precej časa in denarja, ne dajo pa konkretnih rezultatov. V Novi Sloveniji smo v skladu s svojimi opažanji vložili amandmaje, kjer je bilo smiselno in mogoče. Krščanski demokrati gledamo slovenski kulturni prostor širše, ker vemo, da zunaj meja Slovenije živi približno pol milijona Slovencev. Tam nastaja bogata kultura na vseh področjih. Slovenci se udejstvujejo v številnih kulturnih društvih, gledališčih, zbirajo arhivsko gradivo, različne predmete, ki jih razstavljajo v slovenskih muzejih. So naši ambasadorji v mnogih državah Evrope in sveta, zato smo predlagali nekaj amandmajev, da bi vključili kulturno udejstvovanje Slovencev zunaj meja Republike Slovenije v različna poglavja. Tudi ti Slovenci so pomemben del narodovega telesa, ki ohranja svojo identiteto prav s pomočjo kulturne dejavnosti. Zato se nam zdi zelo primerno, da bi tudi to vključili v nacionalni program za kulturo. Slovenska kultura, gospe in gospodje, ni omejena z mejami Republike Slovenije. Slovenska kultura je globalna kultura. Ne bojmo se takšnega pristopa in takšnega koncepta. Predlog resolucije bomo poslanci Nove Slovenije sicer podprli, vendar bi to storili z večjim zadovoljstvom, če bosta ministrstvo in koalicija upoštevala in podprla tudi naše pripombe. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Dr. László Göncz bo predstavil stališče Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki ministrstva, na čelu z gospodom državnim sekretarjem, poslanke in poslanci! Lahko ugotovimo, da vsebina Predloga resolucije o nacionalnem programu za kulturo 2014–2017 prinaša precej pomembnih izhodišč in smernic, kar pozdravljamo. O dodani vrednosti dokumenta je bilo že precej govora, zato se bom sam osredotočil predvsem na vidik narodnih skupnosti. Žal pa moram začeti s tem, da s tega zornega kota smo s predlagano resolucijo le delno zadovoljni. Pomembno je, in začnem z dobrimi vsebinami, da smo v okviru podpoglavja Javni interes v poglavju Slovenski jezik v fazi obravnave nadgradili prvotno besedilo. Besedilo resolucije posebej poudarja, da Republika Slovenija poleg celovite skrbi za slovenski jezik v državi izvaja učinkovito jezikovno politiko javne in uradne rabe italijanskega in madžarskega jezika na območjih občin, v katerih živita omenjeni skupnosti, in to smiselno velja tudi za druge manjšinske jezike in pa tuje jezike. Pomembna nadgradnja prvotnega besedila resolucije je tudi v poglavju tako imenovana digitalizacija. Resolucija namreč zagotavlja posebno pozornost obveznosti v okviru omenjene vsebine, ki so prilagojene mladim ter kulturnim potrebam etničnih manjšin in drugih ranljivih skupin. Kot sem že rekel, obžalujemo pa, da delno zaradi proceduralnih zapletov, menim jaz, delno pa najbrž tudi zaradi premajhne pozornosti in časa v zelo pomembnem poglavju Človekove pravice in varovanje kulturne raznolikosti, ki sicer prinaša določeno dodano vrednost z vidika narodnostne oziroma manjšinske problematike, nismo uspeli besedilo resolucije nadgraditi z dvema pomembnima vsebinama. Ena se je nanašala na to, da poleg integracije v slovenski kulturni prostor narodnostne kulture, kar je pomemben interes sleherne manjšinske oziroma etnične skupnosti, se podpira tudi pomen specifičnosti delovanja le-te, vendar pri tem nismo uspeli. Kakor tudi ne v zvezi z drugo pomembno vsebino, ki ni dobila podpore, šlo je za predlog besedila, da se zagotovi promocija jezika in kulture avtohtonih narodnih skupnosti in drugih etničnih skupin ostalim državljanom in državljankam Republike Slovenije v okviru oziroma s pomočjo kulturne dejavnosti in informiranja. To poudarjamo predvsem zato, da zaradi ustvarjanja še ugodnejših pogojev in vrednot sožitja ter opuščanja, žal še vedno prisotni negativnih stereotipov, bi bilo to zelo dobrodošlo in nadvse pomembno. Zaradi vsega navedenega imamo do omenjenega dokumenta nekje polovične občutke in morda nismo v dovolj veliki meri navdušeni. Hkrati pa zaradi korektnosti poudarjamo, da je pomembno in hvale vredno, da so konkretni programi narodnih skupnosti kljub okoliščinam, hvala bogu, primerno podprti. Na koncu naj še dodam, da me osebno tudi nekoliko preseneča prej omenjena vsebina s strani gospoda Horvata, da za Slovence izven meja matičnega naroda pri celovitem urejanju tega odnosa na področju kulture vsaj po moji presoji ni bilo dovolj posluha, predvsem trdim to zato, ker gre za strateški dokument, torej ne za konkretne programe, kjer se lahko tudi nekoliko širše načrtuje, kot nam to v konkretnem primeru omogočajo okoliščine. Menim, in s tem zaključujem, da nedvomno resolucija prinaša veliko dodane vrednosti, vendar z manjšinskega vidika imamo le nekoliko manj ugodne ali dobre občutke. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Gospod Dragan Bosnić bo predstavil stališče Poslanske skupine Pozitivna Slovenija.
Hvala za besedo. Lep pozdrav poslancem vlade, poslancem ljudstva, kolikor nas je. Drugače sem si predstavljal, pričakoval sem, da lahko nagovorim širši avditorij, ker to bi moral skoraj biti nek praznik sprejetje resolucije o nacionalnem programu za kulturo. In točno to, smo tik pred prazniki in tudi na odboru smo ga obravnavali tik pred prazniki, pred dnevom reformacije. Stališče Poslanke skupine Pozitivne Slovenije je sledeče. Menimo, da je resolucija nacionalnega programa za kulturo najboljše opravičilo samostojnega Ministrstva za kulturo. S tem programom je dokazano in dokazljivo in preverljivo, da to ministrstvo ima svoj pomen, ki ga tudi opravlja. S tem jasno nakazujem podporo sami resoluciji. Tudi pri amandmajih bomo amandma, ki pomeni po našem neko dodano vrednost, podprli, kar pomeni, da vam bomo od srede zagrenili malo življenje, kot je prej sekretar rekel, da potem se začne z izvedbenimi načrti in z ostalimi aktivnostmi. Kaj bi bilo treba posebej izpostaviti z naše strani? Omenjeni so bili trije cilji: vrhunskost, pestrost, dostopnost. Če te tri kombinirate, že dobite 64 kombinacij, znotraj vsakega pa še več. Mi vidimo te tri cilje v nekem dinamičnem razmerju. Večja vrhunskost je mogoče manjša dostopnost, vendar smo mnenja, da je resolucija v bistvu namenjena ljudem, človeku, kar pomeni, da mora biti ta dostopnost za vse več ali manj ohranjena v duhu proračuna, kot sem že na odboru povedal. Naslednja stvar, ki bi jo izpostavil, izhaja iz same definicije pojma kulture, iz glagola "colere", ki pomeni gojiti in ščititi. Menimo, da kultura ni dežnik oziroma ni ključ od avtomobila, omenil sem dve stvari, ki ju ljudje najpogosteje izgubljamo. Zakaj? Zato ker če izgubiš dežnik, veš, kaj boš iskal, pri kulturi je pa problem v tem, da je izguba kulture reverzibilen proces, to pomeni, da ne veš, kaj bi iskal. Spominja malo na film Man in Black in na lučko, naenkrat si brez vsega. In temu resolucija namenja po našem pomembno in potrebno skrb. Ker je nastajala na predvečer praznika dneva reformacije ima tudi nekaj reformatorskega v sebi, kar bi tudi izpostavil, in tudi to cenimo, in sicer reformo trga dela v kulturi, ki je en tak pogumen korak v pravo smer. To pomeni, da s tega mesta še enkrat čestitke za ta izkazan pogum. Spremljali bomo, kot smo spremljali že od 7. junija 2013 naprej pozorno dogajanje v zvezi s tem nacionalnim programom in vse te razprave oziroma panele, do katerih smo imeli dostop in so izkazale nek širok interes in aktivnost vseh deležnikov. To pomeni, da nadaljujemo in to je to. Hvala.
Hvala tudi vam. Alenka Jeraj bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! V Poslanski skupini SDS resolucijo o nacionalnem programu za kulturo za obdobje 2014–2017 podpiramo. Gre za pomemben dokument za slovensko kulturo, s katerim bomo načrtovali kulturno politiko. Opredeljeni so tudi cilji in prioritete na vseh področjih in sledili naj bi trem temeljnim načelom kulturne politike, ki so bili že omenjeni: vrhunskost, raznovrstnost in dostopnost. Pri nekaterih poglavjih to vseeno pogrešamo, zato smo tudi vložili nekaj amandmajev. Ob tem je treba povedati, da smo res morda precej pomanjkljivo izvajali prejšnje resolucije, ta je tretja po vrsti, to se nam pogosto dogaja. Največkrat je sicer razlog denar oziroma premalo sredstev, včasih pa tudi ni prave volje, tako da si želim, da bo ta resolucija imela bolj srečno pot. Ocenjujemo, kot je bilo že izraženo in povedano, da morda manjka nekaj domovinskosti oziroma tudi poudarka na domoljubju, ker je to potem tudi podlaga za razpise za to področje, tako da bomo podprli amandmaje Nove Slovenije. Tudi sami ocenjujemo, da se preveč poudarja pomen RTV Slovenija oziroma je RTV Slovenija zelo pomembna, vendar pa so pomembni tudi programi posebnega pomena. Vemo, koliko to pomeni za lokalno okolje, torej lokalni in regionalni radijski in televizijski programi, ker ljudje so vseeno željni tudi lokalnih novic, ne pa na vseh programih skoraj da politike. Tako bi verjetno morali temu področju nameniti nekoliko več pozornosti. Pri kulturni dediščini smo izpostavili na odboru črpanje sredstev iz finančnih mehanizmov. Mislim, da bi se morali tudi pogovoriti o tem, kaj želimo s kakšnimi obnovami. Mi obnovimo gradove, potem pa zmanjka vsebine, ali pa kakšne podobne arhitekturne bisere začnemo po navadi obnavljati, preden vemo, kaj bomo z njimi počeli. Tako da potem, ko se milijoni evrov vložijo v stene, imamo težavo z vsebino. Tako bi bilo treba tudi tukaj še kaj narediti. Pa ni nujno povezano z denarjem ali pa sploh ni povezano z denarjem. Pri ljubiteljskih dejavnostih smo vložili amandma. Predstavnik ministrstva je rekel, da resno računate na kulturo, da resno mislite, mislim, da nekako tako, magnetograma še ni, zato nisem mogla čisto preveriti, vendar pa ste pri uprizoritvenih dejavnostih pri gledališki produkciji v prvem ukrepu zapisali, da boste do leta 2017 zmanjšali število premier v produkciji nevladnih organizacij. Namen sicer, ki ga obrazložite, je pozitiven. Torej da želite izboljšati kvaliteto, vendar pa ukrep ni pravi. Torej ne moreš zmanjšati števila premier, hvala bogu, da so, pač pa je treba poskrbeti, da je kvaliteta boljša in da bo več reprodukcije, torej več ponovitev. Seveda je to težko primerjati z javnimi zavodi, kjer imajo nekaj ljudi zaposlenih, da poskrbijo za gostovanja, za razliko od nevladnih organizacij, kjer po navadi je vse v eni osebi, režija, dramaturgija in potem še organizacija gostovanj. Pričakovati od njih, da bodo uspeli organizirati toliko ponovitev, je malce iluzorno. Za naš občutek ni pravi ukrep zmanjšanje števila premier, pač pa pomoč, da se res večkrat zadeve ponovijo. Zato smo predlagali, da se ta prvi ukrep črta, ostaja pa, da se poveča obseg post produkcije. Vložili smo še en amandma pri medijski pluralnosti kot temelju za doseganje medijske pismenosti. Namreč v uvodu, ki ga imate pri področju medijev, sami navajate, da smo tukaj še posebej šibki, da je sicer veliko medijev, da pa to še ne pomeni, da je zagotovljena pluralnost. Vsi vemo, da tudi nimamo desnega dnevnika, imamo dva desna [[…]] [[znak za konec razprave]] [[…]]pa še za ta dva ne želite več namenjati denarja, zato smo tudi zahtevali izredno sejo odbora. Mislim, da bi morali tukaj še kaj narediti.
Hvala. Mag. Majda Potrata bo predstavila stališče Poslanske skupine SD.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Najprej avktorialni uvod. Si bomo pa resolucijo dobro zapomnili zato, ker smo jo sprejemali na odboru na predvečer praznika dneva reformacije, na plenarnem zasedanju pa ob Maistrovem dnevu. Praznike lahko jemljemo in proslavljamo z zabavami ali pa tudi delovno. Zame je obravnava resolucije v takih okoliščinah posebej dragocena. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo Predlog resolucije o nacionalnem programu za kulturo 2014–2017 podprli. Skrajni čas je, da bomo po skoraj dveh letih deklarativnega mrka znova definirali strateško usmeritev države na tem področju. Po dveh resolucijah – prvo je v Državnem zboru leta 2004 predstavila ministrica Andreja Rihter, drugo pa leta 2008 minister Vasko Simoniti – je to tretji dokument, ki je nastal na podlagi Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo iz leta 2002. Spomnimo, da prvi poskus oblikovanja razvojnega dokumenta o kulturi sega v leto 2000, ko so obravnavo predloga ministra Rudija Šelige v Državnem zboru prehitele volitve. V Poslanski skupini Socialnih demokratov razumemo Resolucijo o nacionalnem programu za kulturo kot daljnosežno teženje kulturne politike za zagotavljanje javnega interesa na tem področju. Na deklarativni ravni zajema vsebinske argumente za pripravo vsakoletnega proračuna, usmerja delovanje pristojnega ministra in Vlade, določa prioritete vlaganj v javno kulturno infrastrukturo, ki imajo podlago tudi v Zakonu o kulturnem tolarju, ter ne nazadnje nudi priložnost za vsakoletno razpravo o stanju tega konstitutivnega elementa nacionalne identitete pri nas. Predlagana resolucija je bila pospremljena z velikimi pričakovanji javnosti, ki jih je spodbudil tudi minister, saj je bil njen osnutek junija letos predstavljen kot novi model kulturne politike. Vprašanje je, ali dokument to opredelitev dosega. Resolucija namreč prihaja v času omejenega javnofinančnega okvira, z omejenimi možnostmi za učinkovito soočenje z razmerami gospodarske in socialne krize. Ne glede na navedene okoliščine smo v Poslanski skupini Socialnih demokratov zlasti zadovoljni z načinom priprave predloga, ki je omogočal široko sodelovanje javnosti. To je ne nazadnje pripoznal tudi Nacionalni svet za kulturo in ocenil, da je v predlog vključenih vrsta predlogov strokovne javnosti. Po našem prepričanju takšna usmeritev ministrstva ustvarja pogoje za kontinuiran dialog, ki smo ga v času odsotnosti samostojnega ministrstva za kulturo pogrešali. Predlog resolucija o nacionalnem programu za kulturo 2014–2017 na načelni ravni ustrezno odseva stanje kulturnega prostora v Sloveniji. Nanj sicer pretežno odgovarja s predlogi, ki so jih v preteklosti ponujala posamezna stanovska združenja oziroma zainteresirana javnost, kljub vsemu pa predstavi tudi nekaj inovativnih pristopov. Dokument tako ponuja zelo soliden presek potreb in zahtev kulture v prihodnjem obdobju. Posebej pozdravljamo gradualistični pristop k vnašanju sprememb na področje kulture, ki daje velik poudarek sodelovanju zainteresirane javnosti. Prepričani smo, da bi z udejanjanjem ukrepov tudi v praksi dokument lahko prinesel pomemben napredek pri dojemanju pomena prisotnosti kulture. Med deli, ki jih želimo posebej poudariti, je poglavje, namenjeno trgu dela v kulturi ter samozaposlenim. Ob tem se nam zdi posebej pomembno poudarjanje prednostne podpore mladim, ki v času krize trpijo najhujše posledice delovanja trga dela, ravnanja prejšnje vlade pa so njihovo stisko dodatno poglabljala. Posebno pozornost v Poslanski skupini Socialnih demokratov namenjamo ljubiteljski kulturi. Ob tej priložnosti opozarjamo na prizadevanja Zveze kulturnih društev po jasnejši zakonski umestitvi ter izražamo pričakovanje, da pristojno ministrstvo prouči podane predloge in jih upošteva pri pripravi področne zakonodaje. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog resolucije podprli, iz razlogov, ki jih bomo navedli v nadaljevanju, pa odrekamo podporo predlaganim amandmajem, ki niso iz koalicije. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Polonca Komar bo predstavila stališče Poslanske skupine Državljanske liste.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Kultura označuje različne pomene na različnih področjih človeške dejavnosti, predvsem področje človekovega umskega, umetniškega delovanja in ustvarjanja. Kultura je neskončen proces. Je tradicija in spreminjajoča se prihodnost. Zato seveda ni nič nenavadnega, da je pred nami tako obširen Predlog resolucije nacionalnega programa za kulturo. Kljub obširnosti pa lahko rečemo, da je pred nami usklajen dokument. Nihče ne more biti v celoti z njim zadovoljen, vsekakor pa obsega vsa področja kulture in z zadovoljstvom lahko ugotovimo tudi, da je pri njegovem nastajanju sodelovala široka javnost, vsi deležniki in da je dokument tudi medresorsko usklajen. O pomembnih kulturnih področjih, ki jih zajema, zelo težko na hitro preletimo vse. Zato dovolite le nekaj misli. Bralna kultura je za Slovenijo zelo pomembna. Povečati prodajo knjig in njihovo dostopnost je izziv za ministrstvo. Spodbuditi posameznika in opozoriti na pomen knjige in branja, pa tudi ohranjanja našega jezika, je izziv za vsakega posameznika. Že leta lahko poslušamo, da je slovenski film v krizi. In gotovo tudi je. Pa vendar lahko ugotovimo, da je bilo v to področje vloženega veliko napora posameznikov, avtorjev in ustvarjalcev. Sprašujem pa se, ali sami res znamo ceniti naš slovenski film. In kakšna je medijska krajina v Sloveniji? Ko govorimo o pluralizmu medijev se hitro znajdemo na tankem ledu. Luknje v medijski zakonodaji nas morajo spodbuditi, da se urejanja tega dela lotimo z vso skrbnostjo. Na kako občutljivo področje posegamo, ko gre za pripravo medijske zakonodaje, verjetno ni treba posebej opozarjati. Ob tem bo izjemnega pomena ponovna proučitev vloge in obsega javne službe RTV Slovenija, krepitev kakovostnih programskih vsebin, radijskih in televizijskih programov, ki so v javnem interesu ter ponovna določitev statusa, vloge, pomena in financiranja radijskih in televizijskih programov posebnega pomena. Posebno skrb potrebuje tudi dvig medijske pismenosti in oblikovanja zahtevnejše medijske in kulturne javnosti, izboljšanje socialnega statusa za samozaposlene in mlade novinarje ter pomoč pri nastajanju novih oblik lastninsko upravljavskih medijskih modelov. Lahko rečem le, da bomo pluli čez razburkano medijsko morje. Pomemben del nacionalnega programa za kulturo je tudi urejanje trga dela in v Državljanski listi pozdravljamo to pobudo. Upamo, da bo to dejansko vplivalo na spodbujanje samozaposlovanja v kulturi in urejanje tega področja. Glede dela, kjer so obravnavne investicije, ocenjujemo, da je plan precej optimistično zastavljen vsaj v duhu splošne finančne situacije, v kateri se nahajamo. Pa vendar želimo tudi vsem načrtovanim investicijam srečen izid. V Državljanski listi bomo resolucijo podprli in upamo, da bo na razpolago tudi dovolj volje in sredstev, da bomo našli pot do zastavljenih ciljev. Hvala.
Hvala tudi vam. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o poglavjih in vloženih amandmajih, ki jih bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 21. 11. 2013. Najprej v razpravo dajem poglavje 2 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Gospod Horvat, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Najprej se vam zahvaljujem, ker me niste prekinili pri stališču poslanske skupine. Bom pa, obljubljam, racionalen pri obrazložitvi naših amandmajev. Zanimivo, da smo najmanjša poslanska skupina in da smo bili nekako najbolj trmasti in vztrajni in produktivni, kar zadeva vložitve amandmajev, ki so, povem, iskreni, dobronamerni in dejansko bi ob sprejetju prispevali k razvoju globalne slovenske kulture. In so pravzaprav nekateri pisani tudi v Maistrovem duhu. Kaj je že Maister naredil 23. novembra leta 1918? Na nek način je razširil slovenski kulturni prostor, ko je zasedel Maribor s svojo 4 tisoč-člansko vojsko. In od takrat, se pravi petindevetdeset let je od tega, je Maribor slovenski. Če ne bi bilo Maistra, bi dejansko prišlo do skrčenja slovenskega kulturnega prostora. Ravno temu duhu gredo naši amandmaji. Kar nekaj jih je. Mi namreč mislimo, da glede na relativno majhno slovensko narodovo telo je izjemno pomembno, da spoštujemo in spodbujamo kulturo, slovensko kulturo, kjer koli na tem planetu se že razvija. To je izjemno pomembno in jaz verjamem, da pravzaprav temu skoraj da nihče ne bi smel nasprotovati. Prav to predpraznično vzdušje upam, da se bo potegnilo tudi do srede, ko bomo o tem določali, je priložnost, da nekak odpremo okna, glave in vrata in seveda tudi srca za slovensko kulturo, kjer koli jo že kdor koli na tem planetu goji. Zato prosim za podporo v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije pri amandmajih, ki gredo v to smer. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Majda Potrata.
Želela bi pojasniti odnos do amandmajev, ki je morebiti v mnenju poslanske skupine zazvenel nekoliko ostro ali preveč ostro, ker v pomanjkanju časa nisem mogla pojasniti distinkcije med tistim amandmajem, ki ga je vložila koalicija in je v bistvu zgolj redakcijske narave. Se nam je pa ob tej resoluciji zgodilo, da je zaradi pripomb Zakonodajno-pravne službe v resoluciji zelo veliko odprtega besedila. In odprtost besedila omogoča tudi vlaganje amandmajev. Včasih se je pa zgodilo, da kakšen del besedila ni bil odprt, pa kdo ni mogel vložiti amandmajev k tistemu delu. Ampak kakor koli že je, gospod minister je gospe Ljudmili Novak, ki je vlagala amandmaje v imenu Nove Slovenije oziroma pojasnjevala amandmaje v imenu Nove Slovenije, na seji odbora obrazložil, zakaj amandmaji Nove Slovenije niso sprejemljivi in ne morejo biti po mnenju pripravljavcev oziroma predlagateljev resolucije vključeni v besedilo resolucije. Ne gre torej za nikakršno a priori odločitev, da se opozicijski amandmaji ne sprejemajo, ampak gre za koherentnost besedila. Gre za to, da enemu žanru ne pripisujemo večje pozornosti kot drugemu. V tem primeru je dokumentarni film v tem prvem amandmaju omenjen, in to še specifično dokumentarni film, ki nastaja med Slovenci zunaj meja države Slovenije. Zdaj bi to lahko povezovali tudi z možnostjo pridobivanja sredstev, marsičesa drugega, ampak kot rečeno, ne gre za kakršno koli drugo okoliščino nasprotovanju temu amandmaju, ampak s stališča pripravljavcev resolucije je amandma sprejemljiv tako kot tudi drugi amandmaji, pa se bomo ob njih verjetno še lahko pogovarjali. Hvala.
Hvala tudi vam. Vabim vas k prijavi za razpravo. Besedo ima ponovno Jožef Horvat.
Hvala lepa. Jaz se kolegici mag. Majda Potrata zahvaljujem za to pojasnilo s strani predlagatelja, se pravi s strani ministrstva oziroma ministra. Res je, nisem bil na tem odboru, ne pokrivam tega odbora. Ampak kljub vsemu mislim, kot sem uvodoma povedal, pravzaprav nič ne stane, po mojih izkušnjah, gotovo tudi po vaših, ljudje, ki razvijajo slovensko kulturo s srcem kjerkoli izven meja Republike Slovenije, ne vem, če je kdo kdaj že vprašal, koliko denarja bo za to dobil iz državnega proračuna. Res je, zdaj normalno, ker je drugo poglavje vezano na film in avdiovizualno dejavnost, smo pač bili mnenja, da bi tudi na tem področju bilo dobro, da bi na nek način vsaj s tem skromnim tekstom, ki se glasi, "dokumentarni filmi oziroma avdiovizualna dela, ki nastajajo med Slovenci v zamejstvu ali po svetu", da bi vsaj nakazali na to, da država dejansko na njih misli, če že ne drugega. In prav tovrstna dejavnost me nekako še posebej navdušuje, ker sem pred dvema dnevoma bil v Lendavi, kjer so dejansko prikazali zelo dobro narejen dokumentarni film Primorski eksodus. To je seveda nekaj čisto drugega kot amandma oziroma poglavje, o katerem govorimo, pa kljub vsemu mislim, če bi ministra malo dlje časa prepričevali, da bi se omehčal, sploh pa na predvečer praznika.
Hvala. Besedo ima mag. Ivan Vogrin.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gostje iz ministrstva! Najbolj všečno bi bilo, če bi zdaj začel hvaliti ta program, pa ne bom. Pa ne zato, ker bi bil slab, ampak bom povedal svoje stališče, ki se vendarle nekoliko razlikuje. Dejstvo je, da tiste resnice, ki bi nam najbolj koristile, običajno najtežje slišimo, hitro odhitimo in pozabimo, kaj nam je kdo povedal. Ta program je sicer lepo napisan, ima veliko strani, všečno je oblikovan. Resolucija kot mnoge doslej. Jaz pa bi se nekaj drugega vprašal. Mi smo takšnih resolucij na mnogih področjih imeli že veliko. Na gospodarskem področju, znanstvenem, šolskem in tako dalje. Lepo spisane dokumente. Kam smo prišli? Ne daleč. Ne daleč. Ni stvar kaj zapišemo, stvar je resnično zavedanje položaja, v katerem smo. Vsi, mislim, da načeloma nimamo nič proti kulturi oziroma se zavedamo, da je kultura pomembna. Tako kot je pomembna kultura, ali pa kulturni sektor države, je pomen izobraževalni, je pomemben zdravstveni in tako dalje. Vendar to je vse družbena nadgradnja. Kulture, zdravstva, sociale bomo imeli ravno toliko, kolikor bomo imeli zmožnosti, denarja. Denar pa ustvarja gospodarstvo. Seveda tudi kultura – posredno. Ne da se brez kulture, se popolnoma strinjam, vendar gospodarstvo je srce države. In tako kot je metaforično pri človeku, odpove srce, človek umre. Sloveniji je odpovedalo srce. Gospodarstvo ustvarja premalo. In tudi kulturni sektor bi prav bilo, da bi začel v svojem izrazoslovju se tega zavedati in prilagoditi obseg svojih zahtev temu. Pa še en pogled v zgodovino to potrjuje. Ustvarjalnost na katerem koli področju, ni posledica količine denarja. To kaže pogled nazaj v zgodovino. Tudi med vojnami, v zelo težkih razmerah so ljudje, ki so živeli v zelo revnih razmerah, ustvarili največje dosežke. Če je cilj povečanje števila zaposlenih v kulturi v naslednjih nekaj letih, je to dober cilj. Bilo pa bi prav, da kulturni sektor poskuša ta cilj tudi uresničiti s t. i. izvirnimi prihodki v kulturi, sicer bomo najbrž vsi prešli v temo. Tako kot mnogi od nas se tudi jaz gibljem v kulturnih krogih. Ni mogoče enostavno razumeti, da so nekatera volonterska kulturna društva ostala praktično brez denarja, po drugi strani pa krepimo t .i. birokratski sektor v kulturi, tako kot povsod drugje, in zanemarjamo neposredne ustvarjalce. Jaz vem, da to ni zelo všečen nagovor ali razmišljanje, vendar tako je. V tej državi smo vsi na isti ladji. In če se je gospodarski sektor zmanjšal, če imamo negativno gospodarsko rast, je temu treba prilagoditi vse ostale sektorje. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima gospod Jožef Jerovšek.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane in spoštovani, predstavniki Vlade! Na sami razpravi o resoluciji na odboru sem se zelo strinjal in dosledno branil amandmaje Nove Slovenije, ki v ospredje postavljajo tudi potrebo, da slovenska uradna politika na kulturnem področju zazna in prizna delež Slovencev, ki živijo po svetu, naših v zamejstvu in po svetu. Na današnji predvečer Maistrovega praznika je ta poziv še veliko bolj upravičen. Moram reči, da prihajam s predstavitve knjige dr. Rosvite Pesek o Pučniku. Bil sem se tam zadržal samo malo po sami predstavitvi, ker sem hitel sem, da bi se lahko še tukaj oglasil. Moram reči, da so bili tam, kar med majhnim delom publike, nabito je bilo, niso vseh ljudi spustili v dvorano in verjetno sto jih je ostalo v pritličju, ampak med temi, ko sem se na hitro pobral, sem v dvigalu srečal Drago Ahačič, ki je prišla iz Kanade, in Marjana Pippa, znanega predstavnika koroških Slovencev. To priča, kako se ti naši zdomci zavedajo pomena velikanov, nestorja slovenske države, kot so dejali številni, tudi predsednik republike na tej predstavitvi. Zaradi tega jaz smatram, da smo dejansko dolžni in smo dolžni tudi to, kar je bilo tam rečeno in so se vsi, vključno s predsednikom strinjali, kar je predsednik Janša rekel. Prvič, da je treba postaviti osrednji trg po Pučniku, ko bo to, bomo normalna država. Jaz pa dodajam, da je bil Pučnik tudi zdomec, silom prilik je bil izgnan oziroma poznamo njegovo kruto usodo. Mislim, da bi o velikih zdomcih lahko tudi domovina spodbujala, da bi se posnel skupaj s tujino, mislim z našimi Slovenci, kakšen filmski projekt. Ne na hitrico, domišljen, dobro igran, in to bi bilo potrebno zaradi krepitve domoljubja. Jaz ne vem, kakšne projekte vse imate na področju filma in avdiovizualnih del. Upam, da pri tistih projektih, ko jih izbirate, da je politika ministrstva vsaj na tem področju drugačna, kot je na področju knjige. Ker je minister v odgovoru na poslansko vprašanje odgovoril, da razvoj in spodbujanje domovinske zavesti ni eden od cilja Rastem s knjigo, s katerimi skušajo pritegniti mlade, predvsem srednješolce ali pa osnovnošolce, da bi vzljubili knjigo in brali. Zame, vam povem, da je to pošastno. Upam, da na področju knjige tako nedomovinskih projektov nimate, in da je dejansko potrebno, čeprav sedaj tukaj ni konkretnega amandmaja, lahko pa vgradite to zadevo, ko se bo nekaj o velikih zdomcih dogajalo in velikih Slovencih, nestorjih slovenske domovine, države, Pučnika imejte vsaj v mislih. Jaz sem tam iz nekaterih besed aktualnih politikov pa vseh drugih zaznal, da se pa le zavedajo, tudi predsednik republike, da enkrat bo treba storiti to, začeti spodbujati tudi domoljubje, domovinsko zavest in dati dolžno priznanje tistim v domovini in tistim, ki so bili tudi v tujini in so vse naredili. Saj pravim, ker sem med 50 udeleženci, ne vem koliko, sto jih je bilo, naletel na številne, na kar tri znane ljudi, ki živijo v zdomstvu, vsem nam prepoznavne, je to dokaz, še enkrat pravim, kako jim bije srce za Slovenijo, čeprav so v tujini uspešni ljudje. Jaz si želim, da bi pri odločanju politike nacionalnega programa vpeljavanja v prakso tudi na Ministrstvu za kulturo vedno bilo srce za Slovenijo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Aljoša Jerič.
Hvala lepa. Kot je opozorila gospa Potrata, smo na odboru vložili kar nekaj amandmajev s strani koalicije in potem odprli te člene, tako da je prišlo zdaj tudi do nekih amandmajev. V tej fazi bi rad glede na količino opozoril, da sama kvantiteta še ne zadošča za kvaliteto. In ta amandma se mi zdi en tak primer in se mi zdi pač nepotreben. Seveda se absolutno strinjam s predlagateljem, da je ustvarjalnost Slovencev, ki živijo onkraj državnih meja, zelo pomembna tako v širšem polju kulture, še posebej na področju filmske in avdiovizualne dejavnosti. Vendar imajo te organizacije, ki delujejo v zamejstvu, že sedaj enakovredne možnosti pri sklepanju pogodb za črpanje sredstev državne pomoči, namenjene produkciji kinematografskih in avtovizualnih del, ter proračunskih sredstev, namenjenih drugim promocijskim projektom. Javni interes za področje filmske in avdiovizualne dejavnosti je opredeljen po tipu dejavnosti in ciljih ter se ne opredeljuje po posamičnih tematikah in ciljnih občinstvih. Se pravi, predlagani amandma zato ne bi bil ustrezno umeščen, saj gre v primeru tega amandmaja za parcialni interes, pri čemer interesi drugih skupin in tematik v tem delu besedila niso posebej izpostavljeni. Predlagani amandma posebej izpostavlja samo en določen filmski žanr, to je dokumentarni film, piše v tekstu amandmaja, in s tem omejuje načelo splošne opredelitve javnega interesa na področju filmske in avdiovizualne umetnosti. Glede na to, da to v tem poglavju ni izključeno, mislim, da je ta amandma nepotreben in bi morali dodatno še koga opredeljevati, ker tako, kot je zapisano to poglavje, ne izključujemo nobenega. To sem želel omeniti in amandmaja ne bomo podprli. Hvala.
Hvala. Besedo ima dr. László Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Tudi sam se bom oglasil zgolj enkrat pri tem prvem vloženem amandmaju. Naj poudarim, da sem jaz amandmaje krščanskih demokratov na odboru podprl. Kot sem že rekel prej, predvsem iz razloga, ker gre za strateški dokument, v katerem je treba po moji presoji posebno pozornost nameniti nacionalnemu kulturnemu prostoru. Mislim, da se vsi dobro zavedamo, da je slovenski kulturni prostor precej širši, da bi se lahko zožil z mejami Slovenije. Zato ocenjujem, da so v strateških dokumentih lahko tovrstne vsebine dobrodošle. Drugo vprašanje je, če je parcialno tako razdeljena vsebina, kot je predlagana v amandmajih stranke spoštovanega kolega Horvata, primerna.Tudi pri tem vprašanju smo morda zamudili neko priložnost, da na odboru nismo poiskali rešitev, kjer bi kompleksno reševali to problematiko, ki se osredotoča na pokritost tudi kulture zamejskih Slovencev in pa Slovencev po svetu. Jaz imam pri tem nedvomno grenak priokus in zato tudi poudarjam, da bom te amandmaje tudi v okviru razprave podprl. Razlogi so bili različni. Ampak sedaj da ne bom zavlačeval, bom omenil zgolj eno, ki se je tudi na tej seji omenjala, in sicer, da je na vse načine treba vztrajati pri tem, da tudi v sosednjih državah pride do sistemskega financiranja tamkajšnjih organizacij, tamkajšnje kulturne dejavnosti, kar je v celoti sprejemljivo in k temu je treba stremeti. Ampak kljub temu menim, da to še ne pomeni, da v dokumentih, kot je nacionalni program za kulturo oziroma resolucija o tem ni dokument, kjer ne bi smeli nekoliko večje širine zajeti. Poudarjam, kot sem že rekel v primeru tudi naših amandmajev, ki sicer zdaj niso na dnevnem redu, ker proceduralno žal ni bilo te možnosti. Ne bom se spuščal, zakaj ne. Moram iskreno priznati in tudi potrditi, da je ministrstvo tukaj naredilo vse in smo tudi do zadnjega trenutka sodelovali in tudi uskladili besedilo. Tudi vodstvo odbora je poskušalo po svojih močeh pomagati. No, ne bom se zapletal, proceduralno se je kljub temu naredila po moji oceni neka nedoslednost ali pa napaka, da smo to možnost izpustili. In podobno velja tudi v primeru amandmajev, ki se nanašajo na kulturno dejavnost Slovencev izven meja Slovenije. Za konec bi zgolj poudaril eno stvar, kjer se pa združujeta dve vsebini. Ravno v tem srednjeevropskem prostoru je pomembno, da poskušamo na vseh ravneh in na vseh področjih zajeti te vrednote stičišča različnih kultur. Če primerjam tisto, kar je izpadlo iz naših amandmajev, torej neko specifičnost naše dejavnosti, ki se kulturno integrira tudi v nek drug kulturni jezikovni prostor, kot kultura zamejskih Slovencev integrira v slovenski nacionalni kulturni prostor, bi lahko z vidika tovrstnih dokumentov in celotne naše dejavnosti še kakšen korak naredili tudi temu v prid. Naj zaključim. Menim, da je resolucija v veliki meri zadovoljiva, prinaša nedvomno dodane vrednosti, ampak grenak priokus, kar se teh dveh področij tiče in se tiče ravno manjšinske problematike in znotraj in zunaj, pa žal ostaja. Podprl pa bom amandmaje, ki gredo v to smer. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Še je želja po razpravi in vas vabim k prijavi. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala, gospod predsednik. Ker je to, kar bom povedala, mogoče povedati ob marsikaterem drugem amandmaju tudi, bi vendarle morala reagirati na tisto, kar je zdaj tako nekako ostalo v zraku, češ, da resolucija o nacionalnem programu ne izžareva zadostne občutljivosti tako do Slovencev po svetu kot do narodnih manjšin. Tega ne morem sprejeti. Resolucijo štejem kot strateški dokument, ki je koherenten, ki je na načelni ravni, ki ga je treba spoštovati in bo segel čez mandat te vlade. Zato mora biti načelne narave, zato ga je treba premisliti na tak način, ustvariti na tak način, da ga bo zavezana uresničevati tudi kakšna druga vladna garnitura. Spomnim se iz preteklih časov, da je tudi kak minister v državnem zboru menil, da mu je dano na prosto izbiro vzeti stvari iz resolucije tako, kot jih sam v svoji viziji kulturne politike vidi. Ampak če se resolucijsko besedilo spreminja, potem se mora spreminjati na enak način, kot se je sprejemalo. Toliko glede tega. Glasovali smo o vseh amandmaji. Poslovniško so bili upoštevani roki za vlaganje amandmajev in sprejeti so bili tudi predlogi amandmajev za amandmaje odbora na odboru samem. Tako da tu je stvari treba povedati tako, kot stoje. Ali je pa bila vsebina kakšnega vloženega amandmaja taka, da je tisti amandma dobil podporo ali ne, je druga zgodba. Jaz z vami, dr. Göncz, zato da bo za magnetogram zapisano, soglašam v tem, da takrat na odboru smo vaš tretji ali četrti amandma zavrnili in napovedali, da bo usklajevanje še teklo do seje državnega zbora. Zaradi sprejetih amandmajev ali zavrnjenih tisti del resolucije, h kateremu bi bilo mogoče sprejeti vaš amandma ali vložiti vaš amandma, ni bil odprt, in to je tisto, kar sva si midva v več pogovorih povedala. Moram pa tu dodati, da ne vidim nobene ovire v tem, da vse tisto, kar ste vi hoteli pripeljati z amandmajem v resolucijo, ne bi bilo uresničljivo v izvedbenih delih in v financiranjih v nadaljevanju tudi v proračunu, kjer je sredstva treba zagotoviti. Je pa, kar mene zadeva, tisti del, ki je zvezan s promocijo madžarske in italijanske skupnosti, in samo ti dve narodni skupnosti sta bili tam v amandmaju zapisani s promocijo, mogoče reči, da je promocija in to, kar vi pravite, ozaveščanje večinskega naroda v državi Sloveniji, da je promocija za, če gledam s stališča manjšin, za ustavni manjšini nekoliko bolje tudi na institucionalni ravni urejena, kot je za druge. Recimo, to se ne da primerjati s promocijo kakšnih drugih manjšinskih skupnosti, ki niso z ustavo posebej poimenovane, ampak obstajajo in so po številu tako zelo izrazite, da bi jih bilo treba tudi v zavest večinskega naroda spraviti na bolj razpoznaven način. Kar pa zadeva Slovence zunaj meja Slovenije, je pa iz opredelitve ministrstva, pa tudi če berete celoten dokument, vendarle mogoče razbirati, da se štejejo za del narodovega telesa. In ko potem razpravljamo o dokumentu na tej načelni ravni, jaz znova poudarjam, na načelni ravni, je treba stvari premisliti tako, ali jih je potem še z nekim majhnim segmentom treba poudarjati in bi prišli, ne bom tratila časa pretirano, ampak tu pa vam hočem povedati, za kakšno težavo gre. Na 15. strani dopolnjenega predloga resolucije boste tu v sredini našlo alinejno dokazane oziroma opredeljene tri, bi rekla, načine, kako se izraža javni interes v filmu in avdiovizualni dejavnosti. In na zelo posplošeni ravni, prva alineja: Zagotavljanje pogojev za razvoj in kakovost filmske, kinematografske in avdiovizualne dejavnosti v vseh fazah tako imenovane kinematografske verige od razvoja prek produkcije, promocije, distribucije in prikazovanja hrambe in varovanja filmske dediščine do filmske vzgoje in izobraževanja ter festivalske dejavnosti. To je prva alineja. Druga alineja: Dostopnost in gledanost kakovostnih kinematografskih in avdiovizualnih del v Sloveniji ter slovenskih filmskih in avdiovizualnih del v mednarodnem prostoru. In tretja alineja: Razvoj in delovanje trga kinematografskih in avdiovizualnih del. In sedaj bi, kot četrto alinejo, dodali: Dokumentarni filmi oziroma avdiovizualna dela, ki nastajajo med Slovenci v zamejstvu ali po svetu. Čisto drugačna dikcija, čisto drugačen pristop. Jaz mislim, da je koherentnost besedila resolucije treba ohraniti. Še enkrat poudarjam, ne gre za nikakršno apriorno zavračanje amandmajev. Gre preprosto za to, kakšno resolucijsko besedilo bomo po razpravi in glasovanju o amandmajih zapustili kot zakonodajalci. Je pa popolnoma jasno, da so Slovenci zunaj meja Slovenije del narodovega telesa, da je v zakonu, ki ga imamo posebej za to zapisanega, to priznano. Jaz predlagam, da ne skušamo sedaj tekmovati v tem, kdo je močnejši ob izrekanju čustvene podpore Slovencem zunaj meja Slovenije. Hvala.
Hvala. Želi še kdo besedo? Gospod Jožef Horvat. Mogoče je najbolj korektno, da se prijavite k razpravi, pa bo [[...]]Prosim? Replika? Saj bo razprava, pa mislim, da ne bo težav, ker nas ni veliko prijavljenih. Želite repliko gospod Göncz?
Hvala lepa za besedo. Samo zaradi jasnega razumevanja mojega govora želim poudariti, da sem naredil zgolj primerjavo zaradi nekega širšega konteksta, nikakor pa ne zanikam poteka dogodkov v zvezi z našimi amandmaji in jih nočem sedaj niti vpletati več v proces današnje razprave. Bi pa želel poudariti samo toliko, da jaz tudi nisem zanikal tega, da nacionalni kulturni program oziroma resolucija ne govori o integraciji Slovencev izven meja v slovenski kulturni prostor. Ravno obratno. Samo sem poskušal na osnovi nekih paralel ali nekih primerjav še bolj podkrepiti tisto trditev, da v strateških dokumentih morda kljub temu velja zajeti nekoliko širšo vsebino, in to še ni konkreten program. Morda za konec. Še posebej sem poudaril tudi korektnost v zvezi s predlagateljem zakona, kar se sodelovanja tiče pri pogovorih na to temo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Jožef Horvat, izvolite, razprava.
Hvala lepa. Glejte, kolegice in kolegi, sploh ne gre za tekmovanje, bog ne daj. Če bi me dobro poslušali, potem bi v stališču, ki sem ga prebral, slišali naslednje: "Predlog resolucije bomo poslanci Nove Slovenije sicer podprli, vendar bi to storili z večjim zadovoljstvom, z večjim veseljem, če bosta ministrstvo in koalicija upoštevala in podprla tudi naše pripombe." Naši glasovi so zagotovljeni za to resolucijo, ne postavljamo nobenih ultimatov. Kolega Jerič, nismo pa mogli drugače amandmajev vlagati, ker je resolucija tako strukturirana. Še enkrat pravim, nisem nosilec te resolucije v naši poslanski skupini, nisem je preštudiral, iskreno povem, če bi pa zdaj nekje v tej resoluciji bilo zagotovljeno, da bi bila definicija, na primer slovenskega kulturnega prostora, kjer bi se jasno videlo, kaj s tem mislimo, da mislimo na globalno slovensko kulturo, potem bi bil pomirjen, morda bi celo te amandmaje umaknil. Ampak glejte, resnično se ne bom več oglašal, gre le za to, da na nek način dajemo priznanje temu, kar se v bistvu že dogaja. Tudi to, kar je kolega Jerič povedal, da kulturna društva po svetu lahko konkurirajo za sredstva iz našega proračuna. Vse to se pravzaprav že dogaja. Bil je le namen, da pa zapišemo v resolucijo, ki je le krovni dokument razvoja slovenske kulture, da mislimo tudi na tiste, ki razvijajo slovensko kulturo izven meja Republike Slovenije. Poglejte zdaj v tem kontekstu, pa ne zaradi tega, ker je kolega László Göncz izrazil podporo našim amandmajem, ampak ko sem imel privilegij, da me je predsednik Državnega zbora povabil v delegacijo, ki je obiskala Porabje in Budimpešto, in ko smo dejansko na pogovoru s predsednikom Orbanom praktično v dveh urah dosegli, in potem je bilo na seji njihove vlade doseženo in rešeno vprašanje financiranja naših dveh šol v Porabju, 15 tisoč evrov oziroma 5 milijonov forintov vsaka. To me navdušuje, zato mislim, da bi pa mi doma, ki smo le na nek način branitelji slovenske kulture, globalne slovenske kulture, morali biti nekako največji zagovorniki. In še mag. Vogrinu. Če sem ga pravilno razumel, ja, dejstvo je, da kultura pravzaprav na najlažji način in najcenejši način odpira vrata tudi poslovnemu sodelovanju. Tako da ne bojmo se tega pristopa, tega koncepta globalne slovenske kulture. Zdaj pa res hvala lepa.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Se opravičujem, besedo ima Vlada. Dr. Aleš Črnič, izvolite.
Hvala lepa. Samo čisto na kratko, da res ne bo zgledalo, da se bojimo ali pa da ne razumemo tega koncepta globalne slovenske kulture. Nam je jasno, da slovenski kulturni prostor presega meje naše države. Tega se globoko zavedamo in to smo tudi na nekaj mestih zapisali v nacionalni program za kulturo. Gospa Potrata je zelo natančno pojasnila, zakaj tudi mi nismo podprli tega amandmaja, ker nam res ruši strukturo poglavja. Ampak mislim, da že hiter pogled predvsem v poglavje o ljubiteljski kulturi, kjer smo eksplicitno zapisali tudi Slovence v zamejstvu in po svetu, tudi v poglavju o slovenskem jeziku smo jih. Največji delež njihove kulturne dejavnosti sodi v to polje ljubiteljske kulture. Slovenski jezik, vemo, da je ključnega pomena za obstoj. Skratka nobenih simbolnih zadržkov nimamo tukaj ali nerazumevanja. Nasprotno. Jaz se z vsem, kar ste povedali, strinjam, te intence so na mestu, ampak ta amandma tukaj na tem področju filma, na tak način, kot je zapisan, je pa res rušil strukturo, zato ga preprosto nismo tudi mi potem mogli podpreti. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Zaključujem razpravo. Prehajamo na tretje poglavje in v razpravo dajem poglavje 3 ter amandma poslanskih skupin koalicije, amandma Poslanske skupine Nove Slovenije in amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Želi kdo razpravljati? Prosim vas za prijavo k razpravi. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala. Od trojice amandmajev izrekam podporo amandmaju koalicijskih strank, ki pa ni vsebinske narave, ampak zgolj redakcijske. Če boste na 24. strani v prvem odstavku na sredini seštevali podatke o številu sofinanciranih dejavnosti javnih zavodov in nevladnega sektorja, pa boste gledali, koliko je bilo premier v produkciji oziroma ponovitev v produkciji javnih zavodov in koliko v produkciji nevladnega sektorja, potem boste videli, da tisti seštevek ni pravilen. In amandma pravzaprav samo to napako popravlja. 2244 ponovitev je bilo. In to je razlog, zakaj je treba to podpreti. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Jožef Jerovšek ima besedo.
Hvala lepa. Moram reči, da mi redakcijski amandma ni sporen. Bolj pomembna pa sta amandmaja Slovenske demokratske stranke pod številko 3 in Nove Slovenije pod številko 2, ki je še širši. Oba sta zaznala zame nerazumljivo zadevo, da se pod poglavjem Povečati dostopnost kakovostne gledališke produkcije med ukrepe zapiše "do leta 2017 zmanjšanje števila premier produkcij nevladnih organizacij za najmanj 20 % in ne povečati števila premier v produkciji javnih zavodov". Če si lahko to razlagam, tako kot je zapisano, se mi zdi, da imate načrt da postopoma ukinete ljubiteljsko gledališko dejavnost. Za enkrat zmanjšati za 20 %, verjetno pa ta trend mislite zadržati. Mi seveda predlagamo, da se to črta, to je nesprejemljiva alineja, sploh ne vem, kako je prišla notri. Jaz mislim, da je treba v normalni državi, normalni družbi takšno dejavnost spodbujati. Vi ste verjetno kar matematično z znižanjem sredstev, ki se lahko donirajo, ampak morate verjeti da naši ljudje so pridni, plemeniti, delavni in da bodo razumeli, da se subvencije morda zmanjšajo, bodo pa hoteli narediti za to kulturo nekaj in za to državo nekaj in za to domovino. Jaz mislim, da se s tem ne strinjajo pod nobenim pogojem in se ne moremo strinjati. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 4 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Ne želi. Zaključujem razpravo. Prehajam na 6. poglavje. V razpravo dajem poglavje 6 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Ne želi. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 8 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije in amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Gospod Jožef Jerovšek, imate besedo.
Se opravičujem, kateri amandma, nisem sledil.
Poglavje 8, amandma Nove Slovenije in vaše poslanske skupine.
Mislim, da gre za izjemno pomemben amandma, kjer v podpoglavju Višja raven medijske pismenosti se pod ukrepi doda nova druga alineja "podpora razvoju medijske pluralnosti kot temelju za doseganje medijske pismenosti". Vi tukaj govorite o medijski pismenosti in seveda je popolnoma jasno, da brez pluralnosti ni na nobenem področju kulture popolne pismenosti, še najmanj pa pri pismenosti na področju medijev. Tukaj smo v Sloveniji strašansko hendikepirani. Jaz se zavedam, da je to zavestna politika leve opcije vseskozi, in da tudi takrat, ko se vlada zamenja, ko ljudstvo izbere drugo vodstvo države, ta sfera na tem področju obdrži monopol in dominantno vlogo in na svoj način prispeva, da so ta obdobja politične pluralnosti, če tako rečem, na oblasti čim krajša. Vendar vsaj v resoluciji na načelni ravni si to morate priznati, in to tudi sodi v resolucijo. Upam, da bodo poslanci toliko daljnovidni, tudi oni pluralni na področju kulture in medijev, da bodo ta amandma podprli. Hvala lepa.
Hvala. Vabim vas k prijavi za razpravo. Gospod Jožef Horvat imate besedo, izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Morda samo dva stavka. Poglejte, Slovenci, ki živimo znotraj meja Republike Slovenije, pa zdaj mi dovolite, da sem nekoliko lokalno fokusiran, Pomurci pojma ne bi imeli, kaj se dogaja s Slovenci v Porabju, če ne bi tile regionalni, lokalni mediji nas o tem obveščali. Seveda nas o tem obveščajo tudi mediji na nacionalni ravni, RTV itn. Ampak to, kar sem povedal, to drži. Poglejte, mi tam poslušamo vsak ponedeljek na Murskem valu, ki je radio posebnega pomena, kaj se dogaja med porabskimi Slovenci, ker se stalno oglaša poročevalec oziroma poročevalka. Zato ta amandma. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala, gospod predsednik. No, to je podpoglavje Ohranitev in razvoj splošno informativnih časnikov, časopisov in revij, ne glede na platformo razširjanja medija. V ta del je umeščen amandma poslanske skupine SDS. Ampak če razpravljamo o medijski pismenosti in da si razčistimo, kaj pravzaprav resolucija v zvezi s medijsko pismenostjo govori, je treba vendarle pogledati v prvo poglavje, ki je načelne narave, usmeritve izraža tam, kjer je definiran javni interes, in v okviru te definicije javnega interesa je spodbujanje in razvoj medijske pismenosti na prvem mestu. Zaradi spleta okoliščin in delovanja in sej Odbora za kulturo sem šla pregledat tudi učne načrte osnovne šole pri slovenščini v zvezi s tem, kaj je mogoče tam najti, kar kaže na to, ali mladi od prvega do devetega razreda devetletke slišijo kaj v šoli, kar bi lahko povezali z medijsko pismenostjo. In sem našla takšne vsebine. Gre torej za to, da je spodbujanje in razvoj medijske pismenosti vkomponiran že v sistem izobraževanja. Zato se mi zdi, da ne kaže zdaj razpravljati, kaj kdo želi in česa ne ali celo česa se boji. Se pa jaz bojim, da pluralnost razumemo različno, da imamo v mislih pogosto samo en tip medijske krajine, samo tisti del, ki pokriva informativne programe ali informativne dele sporočil, ne pa kaj drugega. Pluralnost je pa še vse kaj drugega. Tisto, kar se mi zdi najbolj pomembno, pa je to, da od mladih nog vzgajamo dobre bralce, dobre poslušalce, ki bodo znali prepoznavati medijske vsebine, ki bodo znali ločevati med satiro in novico, ki bodo znali med poročilom in komentarjem ločevati in podobne stvari. In to je bistvenega pomena. Ali imamo pa desni dnevnik, kot je bilo prej rečeno, ali pa levi dnevnik, to je pa za mene nekaj, kar po mojem kaže spodbujati na drugačen način, ne pa z resolucijo, da bi imeli, tako kot smo že imeli, pa je bil poskus neuspešen, sfinanciran nek dnevnik, ki pa ni imel ustrezne kritične mase v bralstvu in ni preživel. Jaz tega amandmaja na tem mestu, tako formuliranem, "podpora razvoju medijske pluralnosti kot temelju za doseganje medijske pismenosti", ne vidim tako. Vidim, tako kot se definira tudi bralna pismenost, to je tudi s horizontom bralnih pričakovanj ali gledalčevih pričakovanj zvezano in z marsičim. To je res stvar tudi posameznika. Meni nič ne pomaga, če mi nek medij ponuja neko vsebino, ki mene ne zanima. Mora pa medij to vsebino ponujati v javnem interesu zato, ker zanima koga drugega. V tem soglašam. Ampak na takšen način, kot je zdaj to povezano z razdelitvijo medijskega prostora levo : desno, se mi pa zdi, da se na takšen način ne da dosegati. Sem hotela neko osebno izkušnjo povedati, ampak [[…]]No, pa jo bom vseeno. Tako korektnih novinarjev, kot sem jih srečala na radiu Ognjišče, ne srečam pogosto. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Še je interes, vabim vas k prijavi. Besedo ima gospa Renata Brunskole.
Hvala lepa. Prav lepo pozdravljeni! Tudi v Pozitivni Sloveniji ne moremo podpreti predlaganega amandmaja. Ker pa je bilo že govora o pluralnosti in o uravnoteženosti medijskega prostora, se seveda vsekakor strinjamo, da sta pomembna elementa javnega interesa na področju medijev, vendar pa se ju ne da razvijati skozi ukrepe medijskega opismenjevanja. Seveda se strinjamo s predlagateljem, da tudi dosedanje podeljevanje proračunskih sredstev medijem prek posebnega razpisa ni prineslo želenih učinkov, zato bomo z novim zakonom o medijih, ki bo predvidoma pripravljen v prihodnjem letu, poiskali ustreznejše rešitve za razvoj medijskega pluralizma. Današnje razprave v povezavi z določenimi primeri ali določenimi usmeritvami, desno–levo in tako dalje, mislim, tako kot je tudi kolegica mag. Potrata poudarila, verjetno bi bilo treba najti pravo pot v tej smeri. Kar pa se tiče medijev posebnega regionalnega pomena in pa tudi podpore medijem na relaciji lokalno–nacionalno, se vsi tisti, kot je tudi kolega Horvat poudaril, ki smo na območjih, ki so nekoliko oddaljena od središča Slovenije, kar se tiče informiranosti, smo dostikrat soočeni s tem, da nam ravno mediji posebnega, ali televizija ali radio, regionalnega pomena pomenijo tisto pomembno nit informiranosti in obveščanja ljudi na takšnih nekoliko bolj zapostavljenih območjih v Sloveniji. Seveda pa v povezavi s tem, o čemer mediji obveščajo javnost, pa se strinjam tudi s kolegico Potrata, ko je poudarila, da tu ne gre samo za informacije. Tukaj gre še za vsa ostala področja, ker danes govorimo o nacionalnem programu za kulturo, ali je to področje kulture, pa tudi vseh ostalih področij, pa tudi izobraževanja, tudi medgeneracijskega učenja in tudi v tej smeri podpore na tem področju pluralizma. V Pozitivni Sloveniji tega amandmaja ne moremo podpreti. Smo pa zagotovo za spremembe, spremembe na bolje tudi s sprejetjem spremembe zakona o medijih, predvsem pa tudi, da ljudje na vseh koncih Slovenije imamo, pa tudi ljudje izven meja, imamo občutek, da smo enakopravni in tudi enakovredni državljanke in državljani Slovenije.
Hvala. Besedo ima gospod Jožef Jerovšek.
Hvala lepa. Če se navežem na zaključek kolegice Renate, potem pač moram reči, da kot predstavnik pomladne politične opcije in stranke se na tem področju ne morem počutiti enakopravnega, čeprav ste vi rekli, da bi se morali zavzemati za to. Ampak vseeno ne boste podprli tega amandmaja, čeprav zagotavljate, da ste za enakopravnost. En politični pol v tej državi ni enakopraven, kar se tiče medijskega pokrivanja in pluralnosti. To je več kot jasno. Žal smo verjetno edina država v Evropi, kjer na področju dnevnega časopisja nimamo provladnih in opozicijskih časopisov, ali vsaj dnevnega časopisa. Ne vem, ali vas na ministrstvu to kaj vznemirja. Če ste količkaj stroka, potem vas mora vznemirjati. Moram reči, da se zahvaljujem kolegici Potrati za iskrenost, ko je rekla, da to medijsko pismenost in pluralnost pojmujemo različno. Prav gotovo. Iz tistega, kar je rekla, se vidi, da jo pojmuje različno od. mene ali državljanov drugih držav z dolgo parlamentarno in demokratično tradicijo, ki gotovo različno od nje pojmujejo to zadevo. In ko pravi, da je to vkomponirano v programu izobraževanja v javnem interesu. Vidite, to je problem, da smatrate, da je s tem problem rešen. To ne more imeti ugodnega rezultata, ker medijske pluralnosti na področju tiskanih dnevnih časopisov naši študentje ne morejo niti videti, kaj šele imeti praktično vajo. Jaz sem kemik in smo imeli ure in ure laboratorijskih vaj. Samo tisto, kaj se da narediti, praktično izvesti, praktično raziskati in videti, tisto je možno. Pri nas je žal medijska pluralnost na področju dnevnega časopisja iluzija zaenkrat in je golob na strehi. In z golobom na strehi se ne moremo zadovoljiti. Na tak način tudi ne moremo vzgojiti kvalitetnih poslušalcev, pa ne želim žaliti nikogar. Samo ljudje, ki rastejo v tem, so hendikepirani v tej državi. In to ima številne posledice, katastrofalne. Mi ne bi imeli izropane Slovenije, izropanih bank, če bi imeli na področju dnevnih časopisov od prvega dne dvopolne časopise, provladne in opozicijske, ki oblast nadzirajo in jih kontrolirajo in ljudje potem lahko berejo tudi med vrsticami. Ne jemljejo za suho zlato, kar jih vladna propaganda uči. Mi sicer smo imeli opozicijske časopise v obdobju vladnih strank. Takrat smo imeli zgolj samo opozicijske, nismo takrat imeli provladnih. Samo to je zopet enopolnost. Jaz si želim, da bi začeli to pojmovati enotno, ne različno, tako kot pojmujejo to vsepovsod v zrelih demokracijah in potem bomo imeli tudi na področju tiskanih medijev tako korektne novinarje, kot so v Ognjišču in bodo priznavali tudi neke druge vrednote. Čeprav kolegica Potrata si pohvalila to, ampak si pa tega ne želijo v tiskanih medijih. To pa mene moti. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima gospod Dragan Bosnić.
Hvala. Dodal bi še neko osebno noto glede medijev. Jaz ne pogrešam teh levih, desnih medijev, sicer nisem ravno nek kriterij glede branja tovrstnih medijev. Želim si neodvisne medije in medije kot posrednike. Ne želim, da se pojavljajo mediji kot ustvarjalci nekih informacij. Medij je po definiciji posrednik, posreduje pa dejstva. To pomeni preverjene, preverljive podatke. Če gre za to, da se jaz medijsko opismenim na ta način, da dobim meni všečen medij, jaz tega ne morem ne razumeti, ne podpreti.
Hvala tudi vam. Želi še kdo razpravljati? Mag. Majda Potrata, izvolite.
Hvala. Da ne bo ostalo v zraku, kaj si jaz želim. Želim si, da bi imeli kakovostno pluralno medijsko krajino, da bi imeli čim bolje razvito bralno pismenost, pa tudi medijsko pismenost, da bi razvijali vse tisto in dali možnosti tistim, ki ustvarjalnost v sebi nosijo in da bi hkrati tudi mi, ki tega ne ustvarjamo, pa kot bralci ali gledalci vendarle soustvarjamo tudi, bili dejavni in se razvijali ob tem. Tisto, kar se meni zdi v percepciji Slovencev, zdaj pa govorim Slovencev, bistvenega pomena, bom z enim samim primerov iz šolske prakse povedala. Naši učenci, ki so udeleženi v mednarodnih preverjanjih znanj, odstopajo od drugih po tem, da bistveno višje ocenjujejo svoje znanje, kot je njihovo izkazano znanje. Jaz pa bi želela, da bi naše znanje bilo boljše, kot si mi o njem sami mislimo. Ker so me tisti, ki so me oblikovali kot učiteljico, tudi poučili, da nikoli ni slabo več zahtevati, da je pa slabo premalo zahtevati. Jaz bi pričakovala tako medijsko krajino, ki bi nas čim bolj bogatila, in potem bi verjetno imeli tudi nekoliko več optimizma v sebi, pa verjetno vsega tistega, kar je za življenje v družbi potrebno, tudi tolerance, tudi smisla za različnost in bi nam bila različnost dragocenost, ne pa nekaj, pred čimer bežimo. Toliko, gospod Jerovšek, da boste zdaj vedeli, kaj si želim. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Aljoša Jerič.
Hvala lepa. Sam bi se skliceval na to tudi z nekega drugega vidika, zakaj menim, da tak amandma ne sodi sem. Obravnavamo nacionalni program za kulturo, gospod Jerovšek pa s strani predlagatelja komentira, da je amandma pravilen z njegovega stališča, zato ker naj bi želel več, ne vem, politično obarvanih medijev. Temu se posplošeno reče pluralnost medijev. Mislim, da mora ravno tak dokument, nacionalni program za kulturo biti kar se da politično nevtralen in ne sme teh tem vsebovati. Če je kje mesto za to tematiko, mislim, da je to ravno v Zakonu o medijih, kot vidim, da se pripravljajo v prihodnjem letu tudi nekatere rešitve za razvoj medijskega pluralizma. Ta amandma, menim, da ni primeren v tem dokumentu in ga ne bom podprl.
Hvala. Besedo želi še gospod Jožef Jerovšek.
Se opravičujem, če nisem pravilno razumel zaključne misli kolegice Potrate, ki meni, da je različnost nekaj, pred čimer bežimo. Upam, da meni česa takega ne očita. Jaz sem absolutno toleranten do vseh različnosti. Ampak na področju medijev se pa še kako zavedam pomembnosti pluralnosti, vsaj dvopolnosti, čim bolj različnih pogledov. Še enkrat poudarjam, to je osnovno zlo, ki nas je pripeljalo v to situacijo, ki so ga potem te tajkunske strukture izkoristile, pa seveda tudi nekatere politične. Tudi s kolegom Jeričem se ne strinjam, da nevtralen program ne sme predvideti podpore razvoju medijske pismenosti in pluralnosti. Če tega ne naredi v državi, kjer te pluralnosti ni, ni nevtralen. Potem je ozko političen, pristranski. Vsaj tega bi se pa morali, se mi zdi, kolegi poslanci zavedati, pa ne glede na to, iz katere stranke prihajajo. Tak program ni nevtralen, če ne zaznava pomanjkanja ali pa izrazite pomanjkljivosti na nekem področju. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 10 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Ne želi. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 12 ter amandma Poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Ker ne želi, zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 14 ter amandma poslanske skupine Nove Slovenije. Želi kdo razpravljati? Ne želi. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem poglavje 15 ter amandmaja poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Gospod Jožef Jerovšek, imate besedo.
Hvala lepa. O tem amandmaju naj rečem, da sem pričakoval, da bo ministrstvo samo prišlo z amandmajem, ki bi zadevo v tem podpoglavju 2, Višja raven področne in območne kulturne integracije manjšin, spremenila oziroma popravila. Na odboru sem opozoril, da v takem kontekstu, kot je to pisano in se ta integracija manjšin nanaša na nemško govorečo etnično skupino in potem tudi na belokranjske Srbe nekje v tekstu, da je uporaba pojma in opredelitve, ki je, protiustavna, ker takšnih manjšin zaenkrat v naši ustavi ni, so pa etnične skupine, kar je pravilno uporabljeno v tekstu. Opozoril sem, da je to uvajanje vsaj dveh dodatnih manjšin skozi zadnja vrata. In taki poizkusi in take tendence, taki interesi intenzivno obstajajo. Tukaj pa moram reči, da ste dolžni podpreti to kot vlada in spremeniti. Mi vemo, da so zelo močni interesi, da bi kar povprek sedaj priznavali manjšine v Sloveniji. Mi pa vemo, da za enkrat sta v ustavi dve avtohtoni manjšini, ki imata poseben status, je pa še nekje romska skupnost na drugačen način. Drugi pa imajo vso pravico to kulturno raznolikost in kulturne zadeve v okviru teh kulturnih programov, vendar za enkrat govorimo pri tem o etničnih skupinah. Vidim da, ne vem, zdaj pa želim, da se opredelite, ali ste premislili te zadeve, ste se posvetovali s pravniki, ste se posvetovali z ustavnimi pravniki – s kom ste se posvetovali. Takšne površnosti in benevolentnosti si pri tem ne morem zamišljati, da bi lahko obstajala na kulturnem ministrstvu. Gre za daljnosežne posledice, ki jih je morda kdo tudi planiral in načrtno naredil, kajti vemo, ko se to enkrat zapiše, potem se pa citira referenca, da je že od nekdaj tako mišljeno. V zadnji vrstici tukaj piše, "omenjeni pristop je mogoče analogno uporabiti tudi za druge manjšinske skupnosti oziroma skupine, vključene v meddržavne sporazume." Ta tekst je drugače zelo zmedeno napisan, ampak v glavnem se v tekstu govori pravilno o etnični skupnosti. Naš amandma predvideva, da je to vsebina, ki jo zajema to drugo poglavje, in pravilno umešča, kako se mora to glasiti. Drugače bo ta tekst resolucije ustavno sporen in bo moral romati na Ustavno sodišče, da vas bo podučilo, kako izgleda slovenska ustava, kaj predvideva. Lahko imate interese, lahko se tukaj skrivajo kakršnekoli nostalgije, vendar kot poslanec moram zahtevati tekst oziroma dikcijo, ki ni ustavno sporna. Ta pa je ustavno sporna. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima predstavnik Vlade dr. Aleš Črnič.
Hvala lepa. Glede na to, da je gospod Jerovšek želel takojšen neposredni odgovor, z veseljem odgovarjamo na to vprašanje, glede na to, da ste ga naslovili direktno na nas. Naslov tega poglavja vključuje besedo "manjšina", s tem da ta "manjšina" ne pomeni ustavno priznana narodna manjšina. Ta "manjšina" pomeni tudi manjšine v različnih pogledih, ne samo v nacionalnem pogledu. To poglavje vključuje tri ukrepe, ki so namenjeni etničnim manjšinam, pa tudi drugim manjšinam, invalidom, na primer. Zato je v vsebinskem smislu nemogoče spremeniti naslov tega poglavja v narodne skupnosti, ker potem bi ostale tipe manjšin iz tega poglavja morali izločiti. Tako da tukaj ne gre za nobeno uvajanje stvarnih manjšin, novih ustavnih manjšin skozi stranska vrata ali za kakšne druge zavestne namene, ampak gre za to, da je vsebinska struktura tega poglavja takšna, da govori o različnih tipih manjšin, nikakor pa ne zgolj o nacionalnih manjšinah. Kar pa se tiče drugega amandmaja, pa ta dopolnjuje ukrep, ki je znotraj tega širšega cilja že tako ali tako namenjen zgolj etničnim skupnostim oziroma skupinam, zato v vsebinskem smislu nič ne doprinese. Zadeva je že v tem poglavju vključena. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Želi še kdo razpravljati? Več vas je. Vabim vas k prijavi. Mag. Majda Potrata, izvolite, imate besedo.
Hvala. Saj ne da bi hotela dlakocepiti, ampak ko sem dobila amandma, ki je bil vložen s strani Slovenske demokratske stranke, se je ta amandma skliceval na 15. poglavje – Človekove pravice in varovanje kulturne dediščine. Jaz ne bom komentirala, zakaj niste vložili popravka ali ne. Zdaj je videti vse v redu, ker tega naslova poglavja ni in je napaka zabrisana. Ampak tukaj bi znova lahko razpravljali o rabi termina manjšina. Ob manjšini, ki ima izrazito jezikovno oznako ali oznako pripadnosti nekemu narodu, ki ni večinski v tej državi, je raba izraza "manjšina" mogoča tudi pri označevanju drugih ranljivih skupin. In rečeno je bilo, zadnje čase se ukvarjam s pismom za gluho-slepe. To je recimo tudi takšna ranljiva skupina. Njeni pripadniki, ker govorijo svoj jezik in je znakovni jezik za gluhe njihov prvi jezik, ti so pa slepi, pa niti tega ne morem reči. Ampak gre za to, tudi če imate neko ranljivo skupino, je ta lahko po svoji etnični pripadnosti zelo raznolika, in je tudi Slovenec, ki je pripadnik takšne ranljive skupine, v tem primeru pripadnik neke manjšinske skupnosti. Kar pa zadeva zdaj ustavne ali neustavne manjšine, je to popolnoma jasno, da sta italijanska in madžarska narodna skupnost z ustavo definirani in po ustavi izenačeni, kar se kaže tudi v tistem delu, da sta jezika teh dveh narodnih skupnosti v občinah, kjer živijo, kjer so avtohtono poseljeni, enakovredna uradna jezika, kot je sicer večinski jezik. Za Rome imamo drugo, za kočevske Nemce oziroma za nemško skupnost je meddržavni sporazum z Avstrijo in še marsikaj. Ampak mi ne moremo mimo dejstva, da na tem ozemlju obstajajo tudi nekatere druge etnične skupnosti, ki niso v ustavi napisane, ki niso naštete, ki niso poimenovane, hkrati se pa v tem globalnem svetu soočamo tudi s tem, da pridobivamo prebivalstvo in priseljence, ki jim moramo tudi po ustavi zagotavljati pravico do ohranjanja njihove kulturne identitete. Jaz tu ne vidim nobenih skritih načrtov, nobene neustavnosti, ničesar od tega. Se bom pa sklicevala na 14. člen ustave, ki govori, da smo, ne glede, saj veste, na kaj vse, pred zakonom in po ustavi vsi enaki. Hvala.
Besedo ima gospod Jožef Jerovšek.
Moram najprej reči, da sem razočaran z zelo površnim odgovorom ministrstva. Očitno se s pravniki niste posvetovali, drugače bi vam svetovali drugače. Še enkrat poudarjam, če je v tekstu lahko prava dikcija, pravi termini navedeni, je lahko tudi v naslovu. Tako pa naslov zgleda kot prejudic uvedbe nekih dodatnih manjšin. Vemo, da v tej državi takšni interesi so, so tudi glasno postavljene zahteve. In pravzaprav si določeni posamezniki iz teh skupin celo zamišljajo, da bi morali imeti več skupin, kot avtohtono slovensko prebivalstvo. Jaz termin manjšina zelo dobro poznam v različnih kontekstih. Če bi šlo samo za druge manjšine, gotovo je manjšina oziroma recimo ena manjšina je tistih ljudi, upam, da je manjšina, ki so drugorazredni, tudi po mnenju recimo nekih politikov. Upam, da je manjšina to, in to se lahko uporabi, da je to neka manjšina. Tu pa se izrecno uporablja ta termin manjšina od pripadnikov dveh etničnih skupin, dveh nacionalnosti, kar je prav, da jih imamo in jih priznavamo. Sem tudi sam zaveznik ohranjanja njihove kulturne identitete in njihovega nacionalnega ponosa in vsega. Samo ne vem, če smo na teh prostorih zreli oziroma smo pripravljeni, da bomo na enkrat čez noč imeli recimo 10 nacionalnih manjšin, ki bodo morale imeti iste pravice, če bomo to priznali. Se pravi, da bo ena desetina tega parlamenta izvoljena po nekem drugem ključu, kar samo po sebi ne bi bilo nič slabega, vendar ustava govori drugače in jo je treba spoštovati, dokler je tako. In takšni prejudici, vemo iz številnih drugih primerov, kako je to, ko nekomu ponudiš prst, v naslednjem koraku pride drugi in reče, jaz pa hočem imeti roko. Ali pa vsakodnevna popuščanja, recimo na drugem področju, na področju varovanja interesov Slovenije s Hrvaško, ko vsako besedico izrabijo. Vsako besedico. Ta teden imamo primer, ko so ministru Erjavcu zdaj hlače slekli tam. Še to pa še to in še to lahko pustimo, pa to ni nič hudega, potem pa pridemo tako daleč, da na koncu ne bomo ubranili niti tistega, kar je primarno in izjemno pomembno in predvsem pomembno. Tu je zelo jasno stališče, da je to treba spremeniti. Upam, da bo prevladal razum, politična treznost in tudi, moram reči, politični razum, da boste to podprli. Hvala.
Hvala. Besedo ima Renata Brunskole.
Hvala lepa. Tudi sama in tudi v Pozitivni Sloveniji tega prvega amandmaja, v katerem je takole navedeno, da bi se naslov drugega podpoglavja spremenil in bi se glasil Višja raven področne in območne kulturne integracije etničnih manjšin, torej da bi sprejeli spremembo izraza iz manjšin v etnične skupine. Naša ocena je, da bi bila takšna sprememba za nas absolutno nesprejemljiva. To bi pomenilo nepravičnost, na nek način celo diskriminatornost do nekaterih ljudi. Če se malo osredotočim tudi na območje, iz katerega prihajam, ko je kolega Jerovšek govoril o pravoslavnih Srbih iz Bele krajine. Sama živim na območju, kjer pa imamo potomce iz Žumberka, ki so pa grkokatoliki, torej to niso čisto enako, kot so Srbi z območja okoli Vinice, prihajajo s tistih območij, torej se tudi na nek način ločijo. Sami tako opredeljujejo, čeprav mogoče bi kdo rekel, da je to eno in isto. Vendar ni. V nekaterih zadevah so si različni. Mislim, da to različnost in multikulturnost, pa tudi različno ideološko pripadnost je prav, da spoštujemo. Tega amandmaja v Pozitivni Sloveniji ne moremo podpreti, seveda pa menimo, da je beseda manjšine primerna, ustrezna, ker imamo, kot je bilo s strani državnega sekretarja gospoda dr. Črniča že omenjeno, invalide, imamo diabetike, imamo različne ljudi, ki so zaradi tega v nekih manjšinah, pa čeprav so etnično popolnoma lahko različni. Zato tega amandmaja in teh sprememb ne moremo podpreti. Tudi sama ne.
Hvala. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala, gospod predsednik. Poglejte, to poglavje, ki govori o človekovih pravicah in varovanju kulturnih raznolikosti, je pač strukturirano tako, da zagotavlja kulturne pravice po vrsti. Najprej implementacija razvojno naravnanih kulturnih programov in projektov za ustavno priznane manjšinske skupnosti in tako naprej. S temi začne. Gre preprosto za kulturne pravice, ki so v tem primeru uveljavljene kot individualne pravice, in to jamči tudi ustava. Nekaj drugega so pa politične pravice. In resolucija o nacionalnem programu za kulturo ne govori o političnih pravicah, na katere namiguje gospod Jerovšek. Govori o kulturnih pravicah. Če gledam jaz svoje okolje, Maribor, je uresničevanje kulturnih pravic in kulturne raznolikosti najbolj očitno v tem, da je zvezi kulturnih društev tudi vrsta nacionalnih društev. Mi imamo dve romski združenji, imamo srbsko, črnogorsko, hrvaško, pa tudi društvo nemško govorečih žena in ne vem kaj vse. Ampak to je zajamčeno z ustavo, da imajo pravico do izražanja te svoje identitete in jim je ne moremo braniti. Kaj to pomaga? Saj veste, da imamo lahko v šoli tudi dopolnilni pouk, ampak mora biti dovolj velika skupina, da se ta organizira. Če bi gledali, koliko bi morali imeti teh skupin po jeziku, če bi hoteli uresničevati te pravice, saj sem zadnjič slišala podatek, pa mislim, da je v nekaj desetin šel ta podatek. Trenutno se ga ne spomnim. Za to gre. Ne videti črnega tam, kjer ni črne barve, ampak je mavrica. Hvala.
Hvala. Gospod Jerovšek, imate besedo.
Hvala. Glejte, obe kolegici sta nastopili, kot da želim omejevati kulturne pravice in razvoj kulturne identitete, in to je absolutno zgrešeno, nefer tolmačenje mojih besed, mojega zavzemanja. Absolutno se zavzemam za to, nekaterih z nemško etnično skupino to veže celo državni sporazum, kulturni sporazum. Se pa čudim kolegici Renati, nekoliko pomanjkljivo znanje in pojmovanje tega, sploh kot navaja, pa tudi jaz vem, pa čeprav nisem od tam, zelo dobro genezo belokranjskih Srbov, Uskokov, da so grkokatoliški, pa pravoslavni. Če bi tako kot ste vi sedaj razmišljali, bi pa sčasoma imeli potem tri srbske manjšine, če bi to bilo vse manjšina, kar ste vi sedaj navajali. Ker poleg dveh, tako kot ste vi definirali v Beli krajini, je potem še ena drugje po Sloveniji, priseljenci iz Srbije, in to od prve Jugoslavije naprej. Če bomo to uvedli, se bo ta zahteva absolutno pojavila. Tega prejudica ne moremo narediti. Lahko da se bodo pojavile te zahteve, taki predlogi na uradni ravni. Treba je iti preko ustavne komisije in vse drugo, ne pa preko te resolucije. Še enkrat opozarjam, to je resna zadeva. Vidim, da se pa premalo resno ukvarjate s tem. Sedaj je žal prišlo v zadnjo uro, ampak upam, da so znotraj poslanskih skupin pa le bolje osveščeni in poučeni poslanci, da vas bodo prepričali, da to tako ne more biti. Hvala.
Besedo dajem dr. Alešu Črniču. Repliko ima Renata Brunskole. Gospa Brunskole, izvolite.
Hvala lepa. Jaz se mojemu kolegu poslancu gospodu Jerovšku zahvaljujem za podučitev, vendar to, o čemer sem govorila, kar se tiče etničnih manjšin v Beli krajini, mislim, da jih dosti dobro poznam. Tudi območje, vas, kjer živim, smo tako rekoč Jugoslavija v malem. In spoštujem to multikulturnost in vse ostalo, kar je povezano s tem. Tudi v Beli krajini še kako dobro ločim, mogoče bi vam lahko še kaj več povedala, da imamo tudi hrvaško združenje in tako dalje, res različnih ljudi. Smo pa eden do drugega zelo spoštljivi in strpni. In se mi zdi, da je to zelo pomembno. Jaz tudi ne ocenjujem kolegic in kolegov tukaj v državnem zboru, kdo neko območje dobro pozna ali ne. Hotela sem samo na primeru povedati, ker tisti, ki nas kdaj tudi poslušajo in gledajo, si tukaj ne želijo biti zapostavljeni. In to sem hotela poudariti. Hvala.
Hvala. Dr. Aleš Črnič, izvolite.
Hvala lepa. Samo še enkrat v izogib nesporazumov. Seveda so teme, ki jih gospod Jerovšek načenja, zelo pomembne teme, s katerimi se ta država sooča in se bo še morala soočati in jih bo morala reševati. Ampak te teme niso predmet nacionalnega programa za kulturo. Ministrstvo za kulturo se ne vtika v statusna vprašanja manjšin, ko govorimo o nacionalnih manjšinah, ki jih definira zakonodajalec bodisi z ustavo bodisi z deklaracijo ali z meddržavnimi sporazumi. Gospod Jerovšek, samo ste ugotovili, da v samem besedilu tega poglavja, kot pravite, uporabljamo prave izraze, skratka izraze, kot se tudi vam zdijo primerni, ampak v tistih delih tega poglavja, ko govorimo o nacionalnih manjšinah, poznamo pa tudi druge tipe manjšin. Tudi Slovenci smo včasih v naši državi manjšina. Verske manjšine je izraz, ki ga poznamo, spolne manjšine je izraz, ki ga poznamo. In to poglavje govori o različnih tipih manjšin, med drugim tudi o nacionalnih manjšinah. In tam, kjer govorimo o nacionalnih manjšinah, uporabljamo izraze, ki ste jih tudi sami, gospod Jerovšek, prepoznali kot korektne oziroma, kot pravite sami, pravilne. Tako da po temeljitem pregledu, posvetovanju s pravniki, smo prepričani, da takšen zapis v tem naslovu poglavja nikakor ne more biti prejudic za vprašanja, ki pa sicer so popolnoma na mestu.
Hvala. Gospod Jožef Jerovšek, imate besedo.
Tudi v nacionalnem programu za kulturo se v vsakem primeru dotikate manjšin, nacionalnih, avtohtonih in tako naprej. Važna pa so tudi dosledna poimenovanja, kajti na ta način, še enkrat povem, in bom odnehal, implicitno uvajate možnost ali pa jih uvajate, nacionalne manjšine, ki so v tej državi ustavna kategorija. Implicitno, prejudice delate, in to drži. Hvala.
Hvala. Mag. Majda Potrata ima besedo.
Hvala. Ta del razprave ob 15. poglavju v marsičem spominja na razpravo ob resoluciji za jezikovno politiko, nacionalni program za jezikovno politiko. Tudi tam smo imeli, tekst je pregledala Zakonodajno-pravna služba, ni nas opozorila na to, da bi kateri od terminov bil napačno uporabljen, nas je pa pri oni drugi resoluciji na kakšnem mestu na to opozorila. Mislim, da stvar stoji. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v sredo, 27. 1. 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 19. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v sredo, 27. 11. 2013, ob 9. uri. Hvala za danes, lahko noč in lep vikend.