Es reprèn la sessió. [[Pregunta al Govern sobre la situació actual de la legislació en matèria d'habitatge]] [[310-00125/11]] Molt bon dia a tothom. El setè punt de l'ordre del dia són les preguntes orals al Govern. La primera pregunta és sobre la situació actual de la legislació en matèria d'habitatge. Formula la pregunta el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Honorable consellera, bé, en aquests darrers anys el Parlament de Catalunya ha aprovat tot un seguit de mesures legislatives per tal de fer front i pal·liar la greu crisi de l'habitatge, fruit de la greu crisi econòmica. Per tant, podríem dir que mai com ara s'havia legislat tant en matèria d'habitatge. Però el que ha tingut un especial impacte a nivell legislatiu ha sigut el recurs contra la Llei 24/2015 i la suspensió d'alguns dels seus articles per part del TC a instàncies del Govern del Partit Popular, que ens ha deixat pràcticament sense eines per poder lluitar contra l'emergència residencial. Per fer-hi front hem treballat intensament, sense descans, per fer una nova llei: dues cimeres convocades pel president de la Generalitat, el 3 de maig i el 29 de juliol; un grup de treball coordinat per la seva conselleria, amb els representants del món local, l'Ajuntament de Barcelona i el grup promotor de la ILP; moltíssimes reunions; molts esborranys... En definitiva, feina feta en temps rècord per tal que els ciutadans més vulnerables no haguessin de patir durant molt de temps els efectes de la suspensió i de l'acció insensible d'aquest Estat. Fruit d'aquest treball, avui tenim un text jurídicament molt sòlid i rigorós, que és evident que no és cent per cent un text substitutori, sinó que és una nova llei per suplir els articles suspesos, que és ben diferent, i que, per tant, parteix d'un principi correctiu; un text que ha estat aprovat per l'Associació Catalana de Municipis, la Federació de Municipis de Catalunya, l'Ajuntament de Barcelona..., que ha tingut la redacció amb el suport del Consell de l'Advocacia Catalana i que el Govern de la Generalitat va aprovar el passat 4 d'octubre. Per poder aprovar aquesta llei al més ràpidament possible es va quedar a les cimeres que estaria bé que es pogués tramitar en lectura única. Per això es va obrir un tràmit d'al·legacions i es van acceptar les diferents al·legacions. I tot això amb la voluntat explicativa del que vol suposar aquesta nova llei, que no és altra cosa que no ser novament suspesa i a la vegada ser útil per donar resposta ràpida i directa a les necessitats de la gent. Finalment, després de tot plegat, no es tramitarà per lectura única. Es farà per un tràmit d'urgència. Això vol dir que la llei aquesta s'endarrerirà en el tràmit parlamentari, veurem si molt o poc. Però en tot cas això motiva que el Grup Parlamentari de Junts pel Sí li formulem la següent pregunta, que és: quina és la situació actual en matèria d'habitatge..., del Parlament de Catalunya i de la conselleria?
Moltes gràcies, diputat. Respon la consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, senyora Meritxell Borràs.
Gràcies, senyora presidenta. Sí, el recurs i la suspensió de la Llei 24/2015 ens deixava sense unes eines molt importants per lluitar contra l'emergència d'habitatge. La resposta del Govern i del president va ser ràpida, i vàrem fer, com vostè ha dit, dues cimeres. La primera va ser immediata, i teníem un encàrrec molt clar i concís, i era fer una nova llei perquè deixés sense efecte la suspensió de la Llei 24/2015. Això se'ns demanava, a més a més, que es fes en un temps rècord, i que per tant fos en lectura única, certament, i a més a més se'ns demanava també que fos una llei que no fos recurrible, i l'hem fet una llei sòlida jurídicament, i, per tant, en aquest sentit, amb tota la seguretat. Per tant, hem complert. Tenim un text que dóna resposta a l'encàrrec i que ens dóna una nova eina per proporcionar elements per lluitar davant d'aquesta situació. El text que s'hauria aprovat avui si s'hagués fet per lectura única, i tal com va establir la mateixa cimera, que havia de ser així... Hi insisteixo: avui la tindríem aprovada si no fos perquè es va trencar aquest acord, fruit que en la Mesa el Grup de Catalunya Sí que es Pot va trencar aquesta unanimitat prèvia que s'havia assolit tot demanant incorporar un àmbit que és important, com és l'àmbit del mercat de lloguer, sobre el qual en la meva primera compareixença com a consellera vaig dir que havíem de parlar, i que havíem de fer l'esforç de fer una llei d'arrendaments urbans, malgrat que nosaltres no hi fóssim competents..., i a més a més el 8 de setembre iniciava el treball un grup de treball sobre aquest tema. Per tant, els efectes de no aprovar la llei avui ens porten, per una banda, a deixar desprotegida la gent més vulnerable en aquesta matèria, i de moment d'una forma indefinida, a deixar sense eines els ajuntaments, perquè a dia d'avui no tenen aquestes eines per donar respostes a les necessitats d'habitatges. I a més a més hi ha un tercer element: que l'impost sobre pisos buits..., i dret de tanteig i retracte, que fins ara era sobre 72 municipis..., l'ampliació a 234 no es podrà materialitzar. Per tant, no podrà ser aplicada l'obligatorietat de lloguer social, tampoc, en tots aquells casos que ho requereixen. Per tant, avui no tindrem la nova llei. No tindrem, a dia d'avui, la nova eina per als ajuntaments, i al cap i a la fi per a les persones que més ho requereixen. I, per tant, com ens recorda el Consell General del Poder Judicial, cada dia tindrem nou desnonaments a Barcelona i quaranta a Catalunya.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre els problemes al servei de rodalia i als trens regionals]] [[310-00126/11]] Segona pregunta al Govern, sobre els problemes al servei de rodalia i als trens regionals. Formula la pregunta el senyor Marc Sanglas, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, portem a pregunta un tema que ja és recurrent, per desgràcia, en aquest país, i és amb relació al servei de rodalia i regionals, un servei que dóna servei a unes 400.000 persones, 400.000 ciutadans que es veuen afectats dia sí dia també per les incidències que es produeixen en tota la xarxa de rodalia i regionals. La manca d'inversió per part del Govern de l'Estat ha estat patent. Ha invertit molt en alta velocitat, i en molts trens i en moltes estacions que han hagut de ser finalment tancades. Però, en tot cas, pel que afecta el Principat, i el que ens preocupa en aquesta pregunta, veiem que el Pla de Rodalies de Barcelona 2008-2015, que va ser promès, aprovat al febrer del 2009 pel Govern de l'Estat, preveia una inversió de 4.000 milions d'euros, dels quals set anys després només se n'ha executat un 10 per cent. Fruit d'aquesta manca d'inversió i davant dels incidents que van haver-hi a Rodalies, el 2014 el ministeri es compromet a un nou pla d'inversió, un «pla urgent, en diuen, un pla del qual només s'ha executat en aquests moments un 4 per cent, i que a més a més el mes passat vam tenir la notícia per part d'Adif que no es comprometien a tirar endavant aquestes inversions. Ens sembla que la manca d'inversió en la xarxa de rodalia i de regionals fa que tinguem molts problemes, especialment en tres línies que vull recordar: l'R3, que necessitaria una inversió de 700 milions d'euros, i dels quals només està prevista una inversió de 45 milions d'euros i no s'ha començat de cap de les maneres; les línies del sud, l'R16 i l'R15, les quals esperem que a partir del desdoblament Tarragona-Vandellòs comencin a funcionar millor, i especialment també vull fer esment al cas del soterrament de l'R2 al seu pas per Montcada, que segueix causant víctimes cada any, massa nombroses. Aquesta manca d'inversió per part del Govern de l'Estat ha provocat també una desconfiança dels usuaris, però no cap a totes les línies de transport públic, sinó especialment cap a Renfe. Voldríem destacar que mentre que en els darrers anys la utilització ha caigut un 13 per cent en el cas de Rodalies, en el cas de Ferrocarrils i en el cas del metro ha augmentat un 20 per cent. Per tant, és evident que la inversió que s'ha fet a Ferrocarrils durant aquests anys ha tingut un retorn social, cosa que no ha passat en el cas de Rodalies. El que li voldríem preguntar, conseller, és què pensa fer el seu Govern davant d'aquests temes i quines reclamacions pensa dur a terme el Govern. Gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el conseller de Territori i Sostenibilitat, senyor Josep Rull.
Moltes gràcies, presidenta. Diputat, començo la resposta per aquesta última part que vostè assenyalava. Les dades d'utilització del transport públic són bones, són molt bones. De fet, aquests primers vuit mesos de l'any hem batut el rècord històric a Catalunya d'utilització del transport públic. Mai no hi havia hagut tants usuaris. Tots els modes de transport creixen. Però tenim un problema i tenim una baula feble, que és la baula, justament, del sistema de rodalia i regionals. Aquesta és la que ens falla. Té un increment d'un 0,5 per cent, mentre que els altres modes de transport creixen, i creixen de manera important. Per què passa, això? Perquè hi ha un problema de fiabilitat en l'àmbit de Rodalies. Els dono unes dades. Període 2012-2016: es van produir 1.597 incidències, vinculades bàsicament a la infraestructura, amb 45.392 trens implicats i que van afectar 5,6 milions de passatgers. Aquestes són les dades. I això és el que provoca que hi hagi justament un problema de credibilitat i de fiabilitat. I per això tenim aquesta baula feble. Com es resol? Doncs es resol invertint. I nosaltres, com a Govern, com a Generalitat de Catalunya, com a Administració local, ho hem provat tot, i hem negociat inversions, i aquestes inversions s'han incomplert d'una manera flagrant. I, per tant, hem fet una part de negociació política, hem fet una actuació per la via administrativa. Ara només ens queda una única via, que és la via judicial, amb una mobilització al darrere per part de les institucions del país. El problema de Rodalies no és un problema de la Generalitat, no és un problema dels ajuntaments. És un problema de la gent, dels ciutadans d'aquest país. I per això hem obert una via, la contenciosa administrativa. Vam presentar un requeriment previ. Què ens va dir Adif? Ens va dir: «Tot allò que havia pactat la ministra amb la Generalitat de Catalunya, en la mesura que era un pacte de naturalesa política i no administrativa, és irrellevant per a nosaltres. És simplement inaudit. Presentarem el contenciós administratiu, i la setmana que ve, en un acte presidit pel president Puigdemont..., farem un acte conjunt la Generalitat i l'Administració local de dir: «Volem revertir aquesta situació. I s'aconsegueix de dues maneres molt ràpides, que són inversió i gestió. Volem que s'inverteixi allò que s'han compromès a invertir i volem gestionar-ho nosaltres des de Catalunya. El traspàs de les vies, dels trens, de les estacions, per proveir un servei millor. Gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la suspensió de la Llei 17/2015, d'igualtat efectiva de dones i homes]] [[310-00127/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre la suspensió de la Llei 17/2015, d'igualtat efectiva entre dones i homes. Formula la pregunta la senyora Natàlia Figueras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, com vostè ha manifestat en moltes d'aquestes ocasions, juntament amb el Govern el canvi polític comença pel canvi social. El 2015 en aquest Parlament es va aprovar la Llei d'igualtat entre homes i dones, aprovada per tots..., i la majoria dels partits que avui en dia formen la cambra. Aquesta llei, en el seu preàmbul, escrit per tots aquests diputats, exposa una realitat molt severa i trista. Aquest preàmbul diu: «Malgrat els nombrosos exemples de reconeixement formal i dels progressos fets fins al moment, la igualtat d'homes i dones a la vida quotidiana encara no és una realitat. A la pràctica, homes i dones no gaudeixen dels mateixos drets, ja que persisteixen desigualtats polítiques, econòmiques i culturals. Aquestes desigualtats són el resultat d'estructures socials que es fonamenten en nombrosos estereotips presents en la família, en l'educació, en la cultura, en els mitjans de comunicació, en el món laboral, en l'organització social, entre altres àmbits. Quan una cambra crea una llei per promoure la igualtat efectiva és conscient que res pot privar d'avançar en la igualtat i posar fi a aquestes desigualtats, vol dir que aquesta cambra ha fet un pas important, imprescindible, per millorar. Però una vegada més el Tribunal Constitucional, a instàncies del Govern, en suspèn determinats articles, articles els quals, la gran majoria, estan relacionats amb el món laboral. I la nostra pregunta és: la igualtat és inconstitucional? És inconstitucional establir mesures per evitar que el salari anual de les dones sigui un 25 per cent inferior al dels homes? És inconstitucional intentar reduir la diferència d'anys treballats entre homes i dones, sabent que els homes treballen una mitjana de quaranta-tres anys i les dones de dotze? És inconstitucional intentar garantir el dret del treball de la dona per evitar que entri en el cercle de la pobresa, en el qual la dona té una taxa de risc d'un 21 per cent i l'home d'un 13 per cent? És inconstitucional intentar igualar el percentatge de pensions de jubilació sobre la població de majors de seixanta-cinc anys, en el qual els homes tenen un 79 per cent de mitjana i les dones un 45? Les polítiques de gènere són transversals, i l'obligació de totes i cada una de les administracions i serveis públics és vetllar perquè no es produeixin aquestes desigualtats. Consellera, aquest Parlament el 1934 va aprovar la Llei d'igualtat jurídica de la dona. El 30 de setembre del 1939, el mateix Govern de l'Estat espanyol, amb uns personatges diferents, la va anul·lar. La història, en part, es repeteix. Trista, però certa. I li demanem que, tal com han fet altres entitats com la UGT i Comissions Obreres, manifestin la seva voluntat de continuar garantint aquestes mesures per evitar les desigualtats. Per tant, consellera...
Diputada...
...si us plau...
...ha exhaurit el temps.
...li agrairíem que ens comentés quin... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] Respon la consellera de la Presidència, senyora Neus Munté.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, com molt bé sap, estem patint una constant judicialització de la política a Catalunya; però, el que és encara pitjor, una judicialització dels problemes de la ciutadania. I, com a govern, estem determinats a continuar donant resposta a aquestes problemàtiques, es tracti de rodalies, es tracti de l'accés a l'habitatge, de la pobresa energètica o de la igualtat entre homes i dones. El Govern de l'Estat posa impediments, bloqueja eines aprovades en aquest Parlament; vostè ha fet referència a la Llei d'igualtat efectiva entre homes i dones, que va ser aprovada per unanimitat en la majoria dels seus articles; una llei que recull reivindicacions del moviment feminista, de les entitats de dones, i que és avançada i que és ambiciosa, i que persegueix l'equitat de gènere i la promoció dels drets de les dones. És rellevant tenir en compte quin és el motiu que ha esgrimit el Tribunal Constitucional per suspendre determinats articles d'aquesta llei, i és la presumpta extralimitació, vulneració de competències estatals. Però aquest no pot ser l'argument, i cal que tothom sàpiga que la Generalitat, que Catalunya té competències exclusives en polítiques d'igualtat i en perspectiva de gènere i que, efectivament, aquesta és una qüestió absolutament transversal, com vostè molt bé deia. Per això treballem colze a colze el conjunt de departaments del Govern de la Generalitat, i així ho continuarem fent, tal com la mateixa consellera de Treball ha dit en nombroses ocasions, al costat dels agents econòmics, al costat de la societat civil i de les entitats. Precisament perquè és una qüestió transversal, això ens porta a abordar altres aspectes de la vida ordinària, com és el cas del món del treball, del món laboral, que és on es produeixen aquestes discriminacions, encara tan cruentes, entre homes i dones. Vostè feia una pregunta retòrica, jo insistiré també en aquesta: on està el problema, a voler regular la prevenció en l'assetjament sexual a les empreses?, a regular els plans d'igualtat?, a regular les funcions dels responsables sindicals en matèria d'igualtat? L'única resposta la podem trobar en la involució en els drets de les dones que pretén el Govern del Partit Popular. I nosaltres, això, no ho permetrem; per exigència democràtica i perquè necessitem eines tan potents com ho és aquesta llei. Efectivament, com vostè deia, el Parlament va fer un pas, una passa molt important en aquest sentit, i nosaltres, com a govern, continuarem endavant. Mantindrem els efectes de la suspensió, els efectes dels articles suspesos injustament pel Tribunal Constitucional, i continuarem treballant perquè en aquest estat, en aquest país que volem construir, la igualtat efectiva entre homes i dones és i serà un principi fonamental. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les previsions amb relació al sistema de regadiu del canal Segarra-Garrigues]] [[310-00124/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre les previsions amb relació al sistema de regadiu del canal Segarra-Garrigues. Formula la pregunta la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, què representa, per a vostè i per a aquest Govern, el canal Segarra-Garrigues?
Té la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, senyora Meritxell Serret.
Gràcies, presidenta. Diputada, el canal Segarra-Garrigues, per al Govern de la Generalitat, i crec que per a tot el país, és una aposta fonamental per a aconseguir un futur sostenible i una cohesió territorial arreu del nostre país. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Bé, consellera, coincidim amb vostè que és una obra absolutament imprescindible des d'un punt de vista econòmic i social i, especialment, en sis comarques de la província de Lleida. El que passa és que vostès prediquen molt, però, a l'hora de la veritat, no executen allò que prediquen. I no ho dic jo, ho diuen els milers de pagesos que veuen com la inacció del Govern pot acabar enterrant una obra faraònica, la més cara a Catalunya després de la línia 9. Contràriament al seu immobilisme, el Govern de l'Estat ha fet els deures –i vostè ho sap–, construint el canal principal, de gairebé vuitanta-cinc quilòmetres, amb partides pressupostàries any rere any. I no ho dic jo, sinó que ho diuen els pagesos que tenen clar qui ha complert amb els seus compromisos i qui no. L'aigua està garantida i si els pagesos no s'hi incorporen al ritme desitjat és una qüestió que només implica el Govern, responsable d'executar la xarxa secundària, és a dir, la xarxa que ha de portar l'aigua del canal fins a les finques, i que, a dia d'avui, encara s'ha de construir el 60 per cent del total. Consellera, li plantejo unes preguntes molt concertes que agrairia que rebin respostes precises, no? Primera, es pot comprometre a presentar un calendari d'actuacions realista amb l'objectiu de saber cap a on han de tirar els nostres pagesos? Hi haurà una partida pressupostària en aquest 2017? Consellera, vostè sap que el 70 per cent d'adhesió que es demana als regants no es pot assumir; seria possible reduir-lo a la meitat? Quines facilitats financeres donaran a les inversions que fan els pagesos? Pensen reduir el preu d'accés al reg i el cost de l'aigua? Consellera, i li ho dic amb tota sinceritat, encara hi són a temps; encara hi som a temps. Si l'Estat ha invertit més de 400 milions d'euros és perquè ha cregut fermament que l'accés al reg permet assegurar collites, millorar la rendibilitat econòmica dels conreus, així com la seva diversificació; permet donar un impuls a les activitats econòmiques vinculades a l'agricultura i sobretot als productes d'alt valor afegit, com l'oli i el vi, i socialment permet evitar l'abandonament de zones agrícoles, i la creació de turisme associat al desenvolupament rural. Consellera, lamentem més d'una dècada perduda en la construcció d'una infraestructura vertaderament integradora, com vostè deia. Lamentem la deixadesa envers una transformació històrica de zones de secà a regadiu, com en el seu dia ho va ser el canal d'Urgell. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Benvolguda diputada, voldria fer unes quantes apreciacions respecte a tot el que heu dit. Hi insisteixo, és una aposta ferma d'aquest Govern i d'aquest país tirar endavant aquest regadiu, i ho és en el sentit que al cost total d'aquest regadiu, que són 1.513 milions d'euros, l'Estat n'aporta 222; de la part de l'Estat que vostè ha citat de 440, l'altra part és cofinançament dels regants, i aquesta part de cofinançament dels regants l'està avançant la Generalitat. És a dir, la Generalitat aporta 1.069 milions d'euros, que és el que costa aquesta part, més els 222 dels regants, que és el que estem avançant per part de la Generalitat als regants; per tant, estem apostant des d'aquí, des de la Generalitat, des d'aquest Govern de Catalunya, uns 1.300 milions d'euros pel regadiu del Segarra-Garrigues, que és el 85 per cent; l'Estat tot just hi aporta, encara no, un 15 per cent. I si hi estem apostant? I tant, que hi estem apostant, i cada any. Enguany, el 2016, hem destinat 20 milions d'euros al canal Segarra-Garrigues; pel que fa a la xarxa secundària, que és el que aporten els regants, no?, i el que fa arribar el regadiu a les finques, hi hem destinat més de 10 milions i mig. I això, què ens està suposant? Ens està suposant que la nostra superfície assolida de regadiu ja és més de quinze mil hectàrees, i tenim més de 2.600 regants ja –tenim més de 2.600 regants. Estem avançant amb pas ferm, i de cara al 2017 augmentarem, i augmentarem en un 10 per cent gairebé la superfície regable respecte a enguany. Com bé heu dit, l'Estat ha ficat, hi va ficar la seva part, aquests 222 milions d'euros, de manera que l'any que ve acabarem el canal principal; però és evident que el que volem és que arribi –arribi– el regadiu als regants, i que tinguem, a més a més, un regadiu sostenible amb totes les mesures compensatòries. Pel que fa a l'adhesió, tenim molt clar que prioritzem allà on hi ha regants adherits. Hi havia hagut en el passat la situació que es posava el regadiu i no arribaven els regants, i ara tenim zones amb regadiu on hi ha l'índex més baix de regants. I el que volem fer nosaltres és assegurar desenvolupament sostenible al territori, explotacions arrelades al territori, i, per tant, posem el regadiu allà on hi ha regants, allà on hi ha projecte de desenvolupament; perquè volem futur, volem cohesió en el nostre territori. I, sense més, continuarem apostant, per part d'aquest Govern, en el Segarra-Garrigues. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques d'habitatge]] [[310-00119/11]] Cinquena pregunta al Govern, sobre les polítiques d'habitatge. Formula la pregunta el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Davant l'atac frontal que el Govern de l'Estat espanyol va perpetrar amb la suspensió, per salvar el sistema financer i la banca espanyola, de la Llei 24/2015, una norma que, cal recordar-ho contínuament, fou el resultat de la voluntat del poble a Catalunya expressada a través d'una iniciativa legislativa popular aprovada per unanimitat per aquest Parlament, és cert que hi va haver un consens majoritari d'aquesta cambra, expressat a la cimera, a la primera cimera convocada a palau, que va instar el Govern de la Generalitat a actuar amb rapidesa per trobar vies alternatives que permetessin concretar i disposar d'eines en l'aplicació de les voluntats polítiques aprovades en aquest Parlament. Tot i les diferències d'acatament o no de la sentència, és cert també que aquest consens majoritari va expressar-se de nou a la segona cimera a palau en forma de reconeixement a la promptitud amb què el Govern havia respòs, a través de la presentació de l'avantprojecte, eh?, en posar a l'abast aquestes mesures de dret a l'habitatge. La realitat, però, és tossuda. La setmana passada la premsa, de nou, ens mostrava, i ho deia la consellera abans, unes dades molt crítiques: quatre famílies desnonades cada dia, 4.145 famílies desnonades a Catalunya entre abril i juny d'aquest any. Molts som els que creiem que les situacions d'emergència habitacional que avui pateixen milers de ciutadans de Catalunya requereixen actuacions contundents per part del Govern de la Generalitat; calen accions, més enllà de l'aprovació de la nova llei, que busquin assolir els mateixos objectius que la llei suspesa, que serveixin precisament per preservar el dret de l'habitatge i reduir l'important nombre d'habitatges buits existents a Catalunya, potenciar el lloguer assequible i definir un full de ruta d'ampli consens sobre les actuacions en l'àmbit de l'habitatge. Fa quinze dies que van ser coneixedors que l'informe relatiu a les al·legacions presentades contenien propostes de modificació importants; també les PR aprovades per aquest Parlament. La setmana passada la Mesa d'aquest Parlament va considerar no oportú fer el tràmit de lectura única i va acordar urgència extraordinària. Més enllà de l'avantprojecte, pensa el Govern aprofitar l'oportunitat aquesta i ser receptiu a les al·legacions presentades, o, al contrari, estima resoltes aquestes d'acord amb l'informe presentat?
Moltes gràcies, diputat. Respon la consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, senyora Meritxell Borràs.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, certament lamentem i fins coincidim en el fet de lamentar, doncs, que no disposem, a dia d'avui, de la Llei 24/2015; com vostè deia, una llei aprovada per la unanimitat d'aquesta cambra. Aquest és un fet que ens resta eines per poder tirar endavant, doncs, el projecte de donar resposta a les persones que més requereixen..., la necessitat d'un habitatge. Per donar resposta, però, calen tot un seguit de coses; vostè en citava algunes. D'entrada, jo li diré que el primer que cal és voluntat política, com n'hi ha, n'estic segura, en aquesta cambra, també en el Govern de Catalunya, per donar resposta a les necessitats d'habitatge. En segon lloc, fa falta també, doncs, disposar de recursos, i més que mai hem posat recursos sobre la taula per donar resposta a les necessitats de les persones, i també eines legals i jurídiques; la Llei 24 n'era una. Hem posat sobre la taula una nova llei que, doncs, passarà el tràmit parlamentari d'urgència, però no amb lectura única. I, per tant, és en aquest sentit, doncs, que caldrà donar-hi resposta. Caldrà també donar, caldrà també posar l'accent en el fet que les persones tinguin la informació necessària per tal de recórrer als serveis socials, recórrer també a les oficines d'habitatge, i que, per tant, hi hagi la resposta necessària des de les institucions que s'hi està treballant intensament i que, per tant, les persones més vulnerables no es quedin sense habitatge. Cal també, doncs, treballar conjuntament, les diferents institucions, amb lleialtat institucional –els ajuntaments, els consells comarcals, la diputació, el Govern de Catalunya–, i és en aquest sentit que com vostè sap, perquè ho hem fet públic, aquest primer semestre hem evitat més de dos mil desnonaments; hem fet també..., hem evitat des de l'any 2012 setze mil desnonaments. I respecte a la llei concreta que vostè em demanava si serien o no serien acceptades les al·legacions, aquest és un tema que ja no queda en mans del Govern, aquest és un tema que queda en mans d'aquest Parlament i hauran de ser les majories parlamentàries qui estableixin com queda definitivament aquesta llei.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre els procediments judicials per abusos sexuals a infants i joves]] [[310-00123/11]] Sisena pregunta al Govern, sobre el procediment judicial per abusos sexuals a infants i joves. Formula la pregunta la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellera, en el passat Ple vostè, com a representant d'infants i joves d'aquest Govern, va rebre el mandat de presentar-se com a acusació popular en els procediments oberts per abusos sexuals a persones menors de divuit anys, sempre que aquestes es trobessin en centres escolars, i, o bé, sota la tutela de la Generalitat. Volem saber si ha donat instruccions al Gabinet Jurídic central per tal que comparegui ja en els procediments oberts en la causa dels maristes.
Gràcies, diputada. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada, per la pregunta. Com vostè sap, el Ple va ser fa quinze dies. Jo havia comparegut anteriorment en una comissió explicant tot el que estem fent, a Govern, pels abusos sexuals en infants i adolescents. Havia explicat l'acusació particular que presentàvem en el cas de Tortosa, que ja havia començat abans la consellera, l'any 2015, i que, per tant, hi apostàvem directament; que ens presentàvem a tots aquells en què eren infants i adolescents. Vaig explicar el perquè no ens havíem presentat al cas maristes, dient que no tocava a aquest departament en particular, perquè no era un infant, i que, per tant, qui ho feia ara era una persona adulta. Nosaltres complirem el que ha dit el Ple: ens presentarem a tots aquells casos en què hi hagi infants, i que, per tant, el cas maristes, doncs, igual com qualsevol altre, que no és el cas maristes, que és el cas d'abús d'una determinada persona, el portarem a serveis jurídics perquè ho tinguin en compte, sempre que les víctimes ho vulguin. Mai el Govern ens interposarem al mig d'un desig de les víctimes. Per tant, nosaltres estem disposats a complir, com hem fet sempre, tot el que surti de les resolucions d'aquest ple del Parlament. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Consellera, és inadmissible que vostès encara no s'hagin personat en la causa dels maristes. El meu grup no pot entendre-ho. Estic segura que la majoria d'aquest Parlament tampoc, i la ciutadania segur que tampoc. Vostè sap que per personar-se com a acusació popular, no cal que la víctima sigui encara un infant. De manera que, digui'ns, consellera, quin dia pensen fer-ho? Considerem imprescindible que aquest Govern manifesti el seu rebuig inconfusible cap als abusos sexuals a infants i joves, per tal de donar un missatge inequívoc a la societat. Personar-se en els casos d'abusos sexuals perpetrats en centres educatius no és només una qüestió de justícia i de reparació moral cap a les víctimes, és també un missatge educatiu de primera magnitud cap a la societat. Cal visibilitzar que no tolerem aquesta xacra. Com és, consellera, que si vostès entenen que no han d'obeir les lleis de l'Estat, consideren, en canvi, garantits els drets de la infància per la fiscalia, un cos de funcionaris de l'Estat? Nosaltres considerem que infants i joves catalans han de ser, en qualsevol cas, defensats per les nostres institucions, que són, en definitiva, les que, a través de la llei –una llei feta en aquest Parlament, la Llei dels drets i les oportunitats en la infància i adolescència–, estan obligades a fer-ho. Com és, consellera, que en el protocol que han desenvolupat sobre abusos sexuals no es contempla l'alumnat dels centres privats? Suposo que ja ha tingut ocasió de llegir l'informe del síndic sobre abús sexual infantil a Catalunya. És un document que posa els pèls de punta i que evidencia el que ja li hem dit més d'un cop: que no tenim dades sobre l'abús sexual infantil, però tot fa pensar que l'infradetectem, o bé perquè no en reconeixem els símptomes o bé perquè mirem cap a una altra banda. Necessitem, doncs, una resposta contundent. Consellera, quin dia pensen presentar-se en la causa contra els maristes? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Miri, diputada, el que és intolerable és que vostè dubti de la feina que estem fent com a Govern, del que fem contra els abusos sexuals, quan hem repetit mil vegades que els infants han de créixer en entorn segur, amb vincles familiars, que no hi ha infants pobres sinó que hi ha famílies pobres, quan hem repetit mil vegades que hi estem al darrere, quan ens hem personat, amb acusació particular i no popular, sinó particular, en el cas de Tortosa, que era un cas que afectava directament aquest departament. És veritat que en el darrer Ple va sortir aquest tema. Nosaltres ho acatem. Però d'aquest Ple a ara han passat quinze dies. Pot entendre que els serveis jurídics de la Generalitat no es dediquen a un sol tema, sinó que es dediquen a molts temes. Per tant, el compromís hi és, nosaltres tenim el compromís d'estar en contra de qualsevol abús sexual. I el tema dels abusos sexuals vostè sap que és molt més complicat que el que diu. Hi ha l'informe del síndic, que diu que no es detecten tots, però també si mira qualsevol informe d'Europa veurà que no hi ha cap país que els detecti tots, perquè malauradament és una xacra. Nosaltres posarem els abusos sexuals a infants al mateix nivell que els abusos de violència masclista, i, per tant, estarem al darrere de cada un, de tots. Compromís ferm del Govern, compromís de la Generalitat i més compromís de complir tot allò que surt d'aquest Parlament, que té un mandat democràtic, i, per tant, ho complirem tot. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les beques menjador]] [[310-00120/11]] Setena pregunta al Govern, sobre les beques menjador. Formula la pregunta la senyora Eva Granados, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera Ruiz, a l'anuari de la Fundació Bofill, el professor Martínez Celorrio fa una afirmació que ens hauria d'avergonyir, i ens avergonyeix com a societat, però especialment a vostès, a l'autoritat educativa, al Govern i als que hi donen suport: «Catalunya té la inversió pública en educació més baixa d'Europa i de tot el món desenvolupat, així que cal actuar ara que estan confeccionant els pressupostos per tractar de revertir les retallades, que en el seu departament acumulen més de 900 milions. L'equitat educativa, consellera, passa per un sistema educatiu plenament finançat i també ric en beques. Però vostè, d'això, no en vol parlar. Ara vol embarcar la comunitat educativa en un debat participatiu que li diu: «Ara és demà, un esquer del seu Govern per distreure el personal, perquè no hi hagi temps per parlar que no estan desplegant la Llei d'FP, que no posen un euro a les escoles bressol, que no publiquen el decret d'escola inclusiva i que, alhora, estan mantenint els concerts de les escoles que segreguen per sexe. Consellera, ara no és demà; ara, avui, tenim un retrocés d'una dècada en inversió social al nostre país. Però avui, consellera, volem parlar de beques i volem que ens expliqui què està passant amb les beques menjador al nostre país. Sabem que hi ha més recursos –i els felicitem– que altres anys, però també sabem que no són suficients, que molts infants i molts joves que les necessiten no hi poden optar, i també ens diuen les AMPA, els consells comarcals, els ajuntaments que és un sistema poc transparent, amb una gestió «farragosa i lenta. Quina valoració fa del seu departament?
Gràcies, diputada. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, sí, ara és demà; i, de fet, ara és demà perquè mai en aquest país s'havien destinat tants diners a les beques de menjador. Saben de les restriccions pressupostàries que ha tingut aquest Govern i mai a la història de Catalunya s'havien dedicat tants diners a les beques de menjador. I ens preocupa no només la situació social, i hi dediquem els nostres recursos, sinó també els models pedagògics. I per això hem iniciat un debat, justament un debat amb tota la comunitat educativa per veure cap a on ha d'anar el nostre sistema educatiu. Em preguntava sobre les beques de menjador. Miri, hem fet tres coses: primer, un nou model. Les beques, en aquest país, abans del 2011 no estaven garantides, cada consell comarcal tenia un import i en funció del que tenia donava. En aquests moments, ja fa tres cursos que les beques estan garantides, que les beques atenen totes les situacions sobrevingudes durant el curs, per això és una partida oberta que va creixent cada vegada, que les beques donen cobertura al cent per cent dels menjadors en els casos dels més necessitats i que les beques, bàsicament, es tenen en compte per criteris econòmics. Tot això que sembla molt bàsic abans del 2011, on en aquest país hem de dir que hi ha un 19 per cent de pobresa, això no existia. Però hem posat nous llindars i hem donat resposta a la resolució que va aplicar aquest Parlament, canviant l'índex de renda de suficiència de Catalunya per l'índex del llindar de pobresa. I això ho hem decidit aplicar fins i tot abans que tinguéssim pressupostos. I l'últim punt: fins i tot hem eliminat el tram flexible, una petició que, deixi-m'ho dir, era una petició dels consells comarcals, però que alguns van demanar que s'eliminés i, després d'un consens amb ells, ho hem fet. Això ha portat que avui, a data d'avui, sense que s'hagi tancat la convocatòria, perquè és oberta, ja s'hagin donat 84.049 ajuts a Catalunya, 17.800 dels quals del cent per cent. Per tant, en dates d'aquest curs l'any passat, ja hem donat més de 15.000 ajuts que en aquest mateix moment l'any passat. Per tant, aquests nous llindars han donat, de moment, els seus bons resultats.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Consellera, i si tot és tan meravellós com diu, com és que una resolució que va aprovar per unanimitat aquest Ple durant el Ple de pobresa i que la setmana passada, en el debat de política general, el meu grup va demanar que l'apliqués, el seu grup va haver de buscar el vot del Xavier García Albiol i els seus diputats perquè no s'aprovés? [[Alguns aplaudiments.]] És evident que no l'estan aplicant quan busquen el vot del Partit Popular, perquè en això..., en això també, la dreta funciona. Nosaltres el que sabem de beques, consellera, és que vostè està incomplint el barem que va acordar per unanimitat aquest Parlament. I el que voldríem és que ens digui a quants milers de famílies, que, segons el Parlament, tindrien dret a beca, vostè els l'està negant. Quantes famílies que estan per sota el llindar de pobresa no tenen beca a casa nostra També volem saber, consellera, què està passant amb els alumnes de secundària, que amb la compactació de jornada s'han quedat sense beca, sobretot als instituts públics. I, sobretot, consellera, ahir ens va fer resposta de les beques al cent per cent. I el que diu la seva resposta és que hi ha menys beques al cent per cent el curs passat que l'anterior. Aquesta és la realitat de les beques. Vostè està malmetent el sistema públic d'educació, ho està dient tothom, i el que volem és que vostè hi posi remei. [[Veus de fons.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, si alguna cosa podia malmetre al seu moment... –ho dic perquè ho ha dit vostè, eh?, no perquè jo vulgui arribar en aquest nivell de debat–, però, era el sistema de beques que hi havia abans, que havien donat, vostès, beques a rendes de 85.000 euros. [[Veus de fons.]] Si això no és malmetre el sistema públic ja m'explicaran a mi què és malmetre el sistema públic. [[Alguns aplaudiments.]] Però, bé... Tampoc parlaré de buscar els vots. Sembla que a Madrid el PP podrà governar i fer les seves polítiques socials amb els vots o les abstencions del PSOE. [[Alguns aplaudiments.]] Però, deixi'm dir què farem amb les beques d'ESO. [[Veus de fons.]] No, no tindré temps. [[Remor de veus.]] Em sap greu, perquè no tindré temps, i li vull explicar què farem amb les beques d'ESO.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la inspecció de treball]] [[310-00121/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre la inspecció de treball. Formula la pregunta la senyora Laura Vílchez, del Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] Perdó, m'estan dient que és el senyor Joan García. Bé, no m'ho estan dient, m'ho diu ell. [[La presidenta riu.]] Perdoni, eh? És que aquí tenia Laura Vílchez. Doncs, formula la pregunta el senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. No..., està perdonada, per descomptat. [[Rialles.]] Consellera Bassa, el 2012 es va traspassar a la Generalitat una bona part de les competències de la inspecció de treball. Es va crear un consorci amb l'Estat que dotava la Generalitat d'eines suficients per lluitar contra la sinistralitat laboral. Doncs, bé, el mes passat vam conèixer el fort increment de la sinistralitat laboral el primer semestre del 2016: un 11,6 per cent, el més alt des de 2012. Darrere d'aquestes dades trobem sovint drames personals de treballadors que realitzen la seva activitat, en molts casos, en precari. Per tant, consellera Bassa, tenint en compte que tenen totes les eines, totes les eines competencials, per afrontar aquesta greu situació, quines mesures efectives prendrà el seu departament per lluitar contra la xacra de la sinistralitat laboral?
Moltes gràcies, diputat. Respon la consellera Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. A veure, vostè té raó i nosaltres hem dit, des d'un primer moment, que la sinistralitat laboral és un greu problema i hem posat totes les mesures possibles, i li ho explicaré. Vostè explica que hi ha un augment, és evident en el moment en què hi ha un repunt de l'economia general a nivell macro, però que a nivell micro representa generació de més llocs de treball. Hi ha més desplaçaments, per tant, hi ha més sinistralitat in itinere, però també a dintre les empreses. Per això des d'un bon moment vam començar enviant 1.200 cartes a les empreses on ja detectàvem alguns temes de sinistralitat més. I, a partir del mes passat, hem començat unes mesures addicionals que, llavors, les hi explicaré, si ho vol, puntualitzades una per una.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Consellera, primer, no m'ha respost, i crec que després ho farà, però el que m'està explicant és una excusa. Al final, el creixement de la sinistralitat laboral està molt per sobre del creixement de l'activitat, en aquest cas, i de les altes a la seguretat social. Però, bé, vostès són responsables, i són responsables de la sinistralitat laboral, perquè són vostès els que han deixat, per exemple, de realitzar campanyes com les del seguiment d'empreses multiserveis; unes empreses impulsades per una reforma laboral a què vostès van donar suport. Perquè són vostès els que han eliminat la campanya d'alta sinistralitat fins a transformar-la en una simple carta informativa a les empreses, quan abans es visitaven aquestes empreses. O perquè són vostès incapaços de dissenyar ajudes per a la prevenció laboral per a autònoms, perquè només creen placebos: han anunciat la conversió de l'Institut de Seguretat i Salut Laboral, que ja existia, en una altra estructura d'estat, per treure-li després, dues setmanes després, vint-i-un professionals, davant de les crítiques dels mateixos professionals i dels sindicats, que demanen, de fet, més recursos. Uns recursos, senyora consellera, que potser podrien treure dels 50 milions que ens costarà la seva hisenda catalana, buida de continguts, per reforçar la inspecció de treball; potser, és una idea. No considera més important utilitzar aquests 50 milions, o una part, com a mínim, perquè els treballadors que ja treballen en precari no hagin de partir també per la seva integritat quan van a treballar? És evident que amb aquesta gestió vostès mateixos queden en evidència davant tots els apriorismes i supremacismes que han utilitzat fins ara. I arribem a una conclusió: no importa el qui, sinó el com, i sembla que el com fa aigües. Consellera Bassa, vostès han d'escollir; escollir entre governar o continuar amagant el cap dins el forat del victimisme. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Diputat, jo crec que és que no s'ha assabentat dels temes. Quant a sinistralitat, he parlat de les 1.200 cartes, però vostè sap que estàvem fent un estudi i aquest estudi demostra que el 0,1 per cent de les empreses de Catalunya tenen el 15 per cent de la sinistralitat; això vol dir 263 empreses que han tingut aquesta sinistralitat més alta aquests sis anys. Ens hi hem dedicat plenament i la inspecció està sobre aquestes 263 empreses, perquè sabem que si controlem aquestes empreses baixarà la sinistralitat. Això per una banda. Per l'altra, vostè em parla de l'Institut de Salut. Escolti, aquests vint tècnics, que són tècnics habilitats, passen directament a la inspecció de treball; ho vàrem dir des d'un bon principi. Parli amb un per un dels tècnics i li diran que el que voldrien és passar-hi tots, perquè el que tenen clar és que és temps d'executar, no és temps de fer més estudis; d'estudis en tenim moltíssims i, per tant, deixem un institut perquè faci investigació, més enllà dels estudis del dia a dia, i els altres tècnics passin a la inspecció de treball per posar en marxa tots aquells estudis que durant molts anys s'han fet i no s'han posat a la pràctica. Per tant, la sinistralitat serà i és un dels punts més importants en què ataca i en què surt la inspecció de treball dia a dia al carrer. Per tant, la nostra feina és la que estem fent. Jo crec que estem en el bon camí, que intentarem abaixar la sinistralitat i que intentarem ser al costat de totes les empreses perquè les normatives laborals de salut laboral tornin a estar al dia, com no han estat aquests últims anys per altres temes que vostè molt bé coneix. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la infància]] [[310-00122/11]] Novena pregunta al Govern, sobre la infància, formulada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Ara sí, té la paraula la senyora Laura Vílchez.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. ¿Conoce usted el caso Alba? ¿Conoce usted el caso Castelldans? ¿El caso de los maristas? ¿O los niños de la cola? Son solo ejemplos que evidencian que el Govern ni ha hecho ni hace una buena labor para proteger a los niños catalanes. El caso más reciente, este mismo verano: la desarticulación de una red de pornografía infantil que llevaba actuando trece años y que había captado también a niños tutelados por la Generalitat. Hace un mes vino usted a comisión y nos dio una información muy poco rigurosa, porque nos informó de que había siete niños tutelados implicados y a los muy pocos días ya íbamos por trece. Reconoció, además, que fueron los mossos quienes alertaron a los centros, otra muestra más de que el sistema de protección no es capaz por sí mismo de detectar este tipo de casos. Como era de esperar, usted hizo autobombo de su gestión y nos vendió una nueva declaración de intenciones; usted le llama hoy «compromisos. Consellera, ¿nos puede decir qué medidas reales van a adoptar para que esto no vuelva a producirse? Gracias.
Gràcies, diputada. Respon, la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Diputada, com molt bé vostè ha dit, jo vaig comparèixer explicant aquest cas, no els altres, perquè, evidentment, m'està parlant de fa uns anys, m'està parlant de Castelldans, d'altres que fa molts anys i, per tant, no li puc contestar amb profunditat, però aquest cas sí que el conec molt bé i ho vaig explicar molt bé a la comissió. Teníem set nens; al cap d'uns dies, tretze, i n'aniran sortint, perquè estem parlant no de nens tutelats a dintre dels procediments DGAIA o que hagin estat detectats pels EAIA, sinó nens de Catalunya, nens de València, nens de la resta de l'Estat, i això ho vaig explicar molt bé. Per tant, nosaltres som responsables de tots els infants i portarem la protecció de tots aquells que viuen a Catalunya, no dels que van sortint que són de València, de Navarra o d'altres llocs, que vostè sap que han anat sortint. Quant a qui va avisar, va ser des de DGAIA, per tant, van ser els professionals que estan als centres de DGAIA que varen advertir els mossos i que ho varen fer. Ho vaig explicar molt bé, està explicat, però, a més a més, en un tema de protocol de transparència, des del mes passat, té penjades totes les dades de DGAIA, que no s'havia fet mai, a la web mateixa de DGAIA i, per tant, pot agafar tota la informació que necessiti, perquè jo crec que aquest Govern el que tenim molt clar és que la transparència ha de ser per sobre de tot. Per tant, tot el que vagi passant, n'estarà informat, igual. És un expedient obert i no podem dir res més que el que hi ha. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gracias, presidenta. Consellera, no me contesta. Y de verdad, ¿de verdad cree que esta política de anuncios o esta política de no decir nada va a evitar que se sigan produciendo este tipo de situaciones? Vaya por delante que aplaudimos la labor de los profesionales, que bastante hacen con los recursos de los que disponen, pero, consellera, mientras no veamos, de todo esto que nos dice, un calendario, mientras no lo veamos reflejado en los presupuestos, pero mientras, sobre todo, no veamos resultados, vamos a meter sus intenciones en el mismo saco donde tenemos las intenciones de la anterior consellera, la señora Munté, porque creemos que los niños en Cataluña no necesitan más nombramientos, ni más acuerdos de Gobierno, ni más fotos, ni más pactos. Lo que necesitan son políticas de prevención, y los niños tutelados necesitan que usted les garantice un tutor que sea lo más parecido a un padre o a una madre, y no lo van a encontrar mientras estos profesionales no tengan una estabilidad laboral y vayan saliendo y entrando de los centros constantemente. En definitiva, consellera, si ustedes tutelan a esos niños, protéjanles. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Respon la consellera.
Diputada, el que no permetrem des d'aquest Govern és que es faci demagògia amb els infants i els joves i els adolescents. [[Aplaudiments.]] Si aprovem acords, precisament, és per avançar, i mai com ara s'han aprovat tants acords com aquest any 2016. Acords interdepartamentals, en especial amb educació, amb Salut i amb Justícia, i acords que van més enllà, que és sobre la protecció efectiva dels maltractaments dels infants i adolescents. A part d'acords, comissions on es discuteix dia a dia en què podem avançar. Els professionals hi estan al cas, tenen formació i vàrem dir que en faríem més, i aquí estem amb uns cursos per als professionals. Però miri, li ho diré: els tutelats no són només els que tenim a DGAIA, sinó que la protecció és per a tots els infants i adolescents de Catalunya, i ho dic molt clar, perquè el programa de suport als extutelats, 2.300 joves que ja han sortit, continuem tutelant-los un a un cada dia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la convocatòria del referèndum]] [[317-00081/11]] Desena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta la senyora Anna Gabriel, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí; hola, bon dia a totes. Des del passat debat de política general aquest país està convocat a un referèndum, com a molt tard, el setembre del 2017. En el cas que el referèndum es guanyi, s'inicia un període transicional que ens porta fins a unes eleccions constituents, com a molt tard, sis mesos després. No hi ha, per tant, eleccions que substitueixin aquest referèndum, no hi ha un referèndum sobre cap altra cosa que no sigui la independència. De fet, no hi ha un referèndum sobre les tres lleis o no hi ha un referèndum sobre no sabem exactament què. És un referèndum d'autodeterminació, és un referèndum en què el país respon «sí o «no a la independència, a favor o en contra de la independència amb una pregunta clara. Si és veritat que ens hem entès i que ho tenim clar, demanem que vostè mateix, que el Govern que vostè presideix i el conjunt de partits i persones que donen suport a aquest Govern no es moguin ni un mil·límetre d'aquest plantejament i que deixin clar que vostès sí, i no com d'altres, volen arribar fins al final.
Gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat, senyor Carles Puigdemont.
Moltes gràcies; gràcies, senyora presidenta. Senyora Gabriel, és evident que entenem exactament el mateix que vostè entén quan diem que serem fidels i lleials a allò que aquest Parlament aprova en el sentit del referèndum. Li vull recordar, tanmateix, que tenim també un mandat d'aquest Parlament d'intentar que aquest referèndum pugui ser el màxim acordat possible, no només amb l'Estat espanyol, sinó amb instàncies internacionals i, per tant, no ens desviarem del compromís. Aquest poble votarà «sí o «no a la independència i el Govern treballa per convocar aquest referèndum. Si és un referèndum negociat, es poden obrir a la possibilitat –com s'ha assenyalat– que, a més a més d'aquesta pregunta, que és indefugible, pugui haver-hi altres qüestions sobre les quals es pregunti als catalans? El compromís sempre ha estat aquest –sempre ha estat aquest–, però això no impedeix que, des de l'endemà de l'aprovació de la resolució, aquest Govern ja treballi en aquesta direcció que vostè assenyalava.
Gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Sí, de fet, nosaltres ho hem dit sempre, també en el debat de política general, i ho diem avui, tenim clar que l'Estat no acordarà aquest referèndum. De fet, tenim clar que l'Estat no té cap intenció de permetre aquest referèndum. És un estat que està citant a l'Audiència Nacional els nostres regidors per tenir debats en els seus municipis. És un estat que està reunint la fiscalia en cap i la fiscalia de Catalunya per iniciar querelles penals. De fet, és un estat que fa el ridícul en conferències del Diplocat a Brussel·les, fent passar persones del cos diplomàtic per estudiants de màster per boicotejar aquests actes. És un estat que no facilitarà res i que ho boicotejarà absolutament tot. Per això nosaltres com a demòcrates tenim clar que hem de treballar per convocar aquest referèndum, i com a independentistes tenim la intenció, justament, de treballar per guanyar-lo. I guanyar aquest referèndum, nosaltres tenim clar que es fa a partir de polítiques socials i d'avenços cap a la igualtat. Per tant, nosaltres demanem que convoqui la cimera de partits i entitats pel referèndum, que convoqui la societat, que convoqui els seus agents polítics i socials i que convoqui també els seus municipis, que es facin des de ja tots els passos per convocar i celebrar aquest referèndum. Vostè deia a la conferencia celebrada recentment a París que combatria aquells que vulguin destruir la Unió Europea. Entenem que ho deia, justament, per l'augment de la dreta, de la xenofòbia ascendent i per aquestes formacions que no creuen en la Unió Europea, però hem d'afegir que nosaltres entenem que la Unió Europea, justament, veu créixer la xacra de la dreta i de l'extrema dreta justament per les seves polítiques, perquè qui destrueix una determinada idea d'Europa associada a drets i democràcia és la mateixa Unió Europea, amb el deute, amb les retallades i amb la precarietat, amb les polítiques racistes i que atempten contra els drets humans. Una Unió Europea que és còmplice de massa guerres, que és còmplice, sovint, de massa interessos econòmics que s'hi amaguen. Per guanyar aquest referèndum, cal deixar clar que hi anem amb polítiques socials i amb progressos en matèria de drets i de llibertats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Efectivament, tenim davant un estat que no dóna senyals, no de voler acordar, sinó de voler parlar. De fet, qui ha insinuat que potser caldria parlar amb els independentistes per escoltar que potser alguna cosa tenen a dir, doncs, les poques persones que han gosat dir això gairebé se'ls ha expulsat de la política. I per tant, és cert, tenim un estat que no està a l'alçada. Vol dir, això, que hem de, nosaltres, abandonar la idea i insistir en la idea que hi ha d'haver marge per dialogar i acordar? No ho farem. Nosaltres som els del diàleg i el pacte, perquè és on hi ha el conjunt del consens d'aquest país. Si algú no practica diàleg i pacte, no serem nosaltres, serà l'Estat espanyol. I cregui'm, de les coses que s'observen arreu del món, aquesta, cada dia és més clara. No només pel ridícul que fa l'Estat quan envia estudiants de..., en fi, o falsos estudiants a la Universitat de Lovaina a aixecar el dit en una conferència i fa el ridícul, no la persona, fa el ridícul l'Estat amb actituds com aquesta, sinó perquè, efectivament, el món també s'informa i té interès a informar-se. És clar que hi haurà d'haver tantes reunions com sigui possible dels grups i entitats que donen suport al referèndum, però anem pas a pas. No hi haurà referèndum si no hi ha pressupost, òbviament; és un fet que ja ha quedat clar. No hi haurà un pas davant d'un altre. I pel que fa a la Unió Europea, quan diem, efectivament, que hem de combatre els qui l'amenacen, ens referim, efectivament, a la xenofòbia, als populismes, que estan posant en risc els valors fundacionals de la Unió Europea, als quals Catalunya està lligada, no ara: històricament i secularment.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva disponibilitat a negociar amb el Govern de l'Estat els vint-i-tres punts que el president Mas va presentar al president Rajoy i el grau de compliment de les reivindicacions fetes]] [[317-00085/11]] Onzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Partit Popular de Catalunya.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, en el darrer Ple de política general, vostè va afirmar que difícilment podia seure a negociar, a parlar amb el president Mariano Rajoy, ja que des de l'any 2012 tenia sobre la seva taula vint-i-tres propostes que li havia fet arribar el president Mas i que no havia donat resposta a cap d'aquestes. Jo li vaig dir, i li ho torno a repetir, que aquella afirmació és mentida, i el vaig instar a seure en una taula, públicament, vostè i jo, i a repassar punt per punt a veure el nivell de compliment. Han passat quinze dies, i vostè no ha donat senyals de vida en aquest aspecte. La pregunta és: està disposat, senyor president, a seure a una taula i repassar davant l'opinió pública punt per punt el grau de compliment d'aquells vint-i-tres punts que va entregar el president Mas al president Rajoy?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Albiol, ja no en són vint-i-tres, sinó que en són quaranta-sis, que són els que els hi vaig donar jo en mà, a la reunió que vam tenir a La Moncloa amb el president –aleshores en funcions, avui encara en funcions– de l'Estat espanyol. Sap quina ha estat la resposta que ha donat a aquests quaranta-sis punts, fins ara? Zero.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Senyor president, li estic oferint seure a repassar els quaranta-tres punts. Comencem pels vint-i-tres, i després seguim amb els restants. Per què té tanta por, senyor president? Per què no vol donar la cara? A vostè, quan se'l treu de les frases èpiques, grandiloqüents, i ambigüitats i frases buides, es queda sense arguments. Aquesta actitud, senyor president, posa en evidència que són incapaços de poder concretar cap tipus de proposta. La realitat desmunta els seus arguments, i és que el 80 per cent del que vostè afirma obeeix a un escenari fictici. Avui, el Govern d'Espanya està ajudant, està col·laborant amb els catalans. Mentre, per exemple, vostè i el seu Govern decideixen destinar 700.000 euros a licitar unes obres per a l'Agència Tributària catalana, per a unes competències que no té, hem conegut com, per exemple, els hospitals concertats no cobraran la meitat de la factura del mes d'agost que tenen pendent, perquè no hi han recursos econòmics. Hem vist que mentre vostès gasten diners en el procés independentista, a Catalunya hi han més de mil cent nens..., hi han més de mil cent escoles a estudiar..., o sigui que són barracons on els nens estan en condicions que no són admissibles. Mentre vostès destinen els diners a ambaixades per tot el món, a Catalunya tenim més de 800.000 persones en llista d'espera de la sanitat. Per què té tanta por a afrontar la realitat? Senyor president, deixi's de crear conflictes, menys buscar la confrontació amb el Govern d'Espanya, més donar la cara i assumir les seves responsabilitats. [[Algú diu: «Molt bé. Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyor Albiol, aquí té l'informe dels quaranta-sis punts. No tinc el temps, però m'encantaria llegir-los-hi un a un, perquè veurà que molts d'aquests punts no només –no només– no han estat complerts, sinó que algunes peticions han estat directament incomplertes. I, en tot cas, el senyor Rajoy, si té l'oportunitat de ser investit més enllà dels vots del Partit Popular, i amb l'ajuda de Ciutadans i del Partit Socialista, acaba sent el president del Govern, compliré el que vaig dir. Li trucaré per felicitar-lo –cosa que ell no ha fet encara mai–, i li demanaré hora. I li demanaré hora per explicar-li què és el que aprova aquest Parlament, què és el que vol fer aquest Parlament, i per estirar-li, si m'ho permet, les orelles, amablement. Perquè d'aquests quaranta-sis punts..., tal com la vicepresidenta li va dir al vicepresident Junqueras en la reunió de seguiment del desenvolupament d'aquestes peticions, cap d'aquests punts –cap d'aquests punts– era complible. En segon lloc, pel que fa... Vostè ha fet una referència, si no ho he entès malament, que qüestionava que aquest Govern invertís en l'agència tributària. Vostè està a favor o en contra de lluitar contra el frau fiscal? Perquè ja he sentit uns quants comentaris dels grups, diguem-ne, que per oposar-se a la independència estan suggerint que no destinem recursos a l'agència tributària. Doncs, miri, s'equivoquen, i tindran una decepció. Al país que estem construint el frau fiscal baixarà als nivells que no ha pogut baixar mai en aquests quaranta anys de democràcia espanyola. [[Remor de veus.]] M'entén? I això es farà a través d'una agència tributària, no es farà d'una altra manera. [[Aplaudiments.]] No es farà –no es farà– a través de pentinats fiscals selectius, com està fent el Govern espanyol a Catalunya, pentinats fiscals que, el 2015, van representar un 45 per cent més d'increment a Catalunya i un 7 per cent només més d'increment a la resta de l'Estat. I miro les xifres d'increment de recaptació d'aquest 45 per cent a Catalunya, i sap quant va ser? Del 8 per cent. I sap quin va ser l'increment d'aquest 7 per cent d'inspeccions fiscals a Espanya? El 27 per cent més de recaptació. Per tant, el problema del frau fiscal és a Espanya i no és a Catalunya. [[Remor de veus.]] Ara, vostè, com sempre, s'embolica –vostè, com sempre, s'embolica– a barrejar-ho tot i a discutir qualsevol inversió que faci aquest Govern pensant que la destina a això que vostès en diuen el «procés independentista. Miri, sap què podem fer? Els diners que els va costar repetir les segones eleccions, que ens els donin, que podrem complir la meitat de les coses que vostè troba a faltar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la previsió de partides en els pressupostos de la Generalitat per al 2017 per a aplicar la renda garantida de ciutadania]] [[317-00084/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Sí; gràcies, presidenta. Bé, president, un parèntesi abans de formular-li la pregunta. Perquè des de..., i li dic això des de la lleialtat institucional que sempre hem volgut mostrar en aquesta cambra, les opinions són lliures, però faltar a la veritat en seu parlamentària no és admissible, sobretot quan és un conseller o una consellera qui ho fa. Jo no voldria refer l'històric del procés d'elaboració de la Llei de mesures urgents en matèria d'habitatge, però sí que em permeto dir-li a la consellera que acaba de fer un acte de demagògia i ha faltat a la veritat dient que aquesta llei no es pot tramitar per culpa del nostre grup parlamentari. I permeti'm llegir-li a la consellera –una lectura il·lustrativa– l'acta de la Mesa d'aquest Parlament que va debatre aquesta qüestió. Diu així: «Sol·licitud de tramitació pel procediment de lectura única –que és, efectivament, el desig del Govern. «Amb relació a aquest punt, es produeixen diverses intervencions. El secretari tercer creu que la tramitació és urgent, però que no correspon el procediment de lectura única. El vicepresident segon i el secretari segon també consideren que, per la naturalesa del text, no es pot aplicar el procediment de lectura única. El secretari general fa unes precisions al respecte i la presidenta proposa que el projecte de llei es tramiti per procediment d'urgència extraordinària i sense pròrroga, i això és adoptat per la unanimitat de la Mesa. Tanco el parèntesi. [[Aplaudiments.]] La pregunta, la qüestió és la següent: fa uns dies, el dilluns passat, vam rebre aquí al Parlament la visita d'una plataforma, de la plataforma Pobresa Zero, que ens recordava i ens alertava sobre el retard en el compliment de mesures adoptades en el Ple, d'urgència també, sobre la situació de la pobresa i les desigualtats. Ara que estem a tocar del debat de pressupostos, li volem fer la següent pregunta, molt concreta, que ahir defugia, en certa manera, el vicepresident: amb relació a aquests comptes que es presentaran, està el seu Govern disposat a fer un gir en matèria tributària, en matèria dels tributs que gestiona i pot desenvolupar la Generalitat, per implementar, si més no –o començar a implementar, si més no–, una renda garantida de ciutadania?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, amb relació a la primera part de la seva intervenció, que crec que no anava dirigida al president, i per tant hauria d'haver estat objecte del torn, en tot cas, de preguntes al Govern, que ja ho ha estat, i ha estat degudament resposta per la consellera, o, en tot cas, una posterior interpel·lació, perquè el Parlament ja té mecanismes perquè a la sessió de control, en el torn de preguntes al president, s'adrecin preguntes al president, no a la consellera, que en aquest moment no pot fer ús de la paraula i que estic convençut que amb molt de gust li podria respondre, per exemple, que si efectivament es va retirar el Govern d'aquesta petició va ser justament per mantenir una posició d'unitat, no quedar-se sol, vista la disposició del seu grup –i hi té tota la legitimitat– a voler-ho tramitar d'una altra manera diferent de la que el Govern volia. Ja està, ens dediquem a constatar això. En tot cas, aquest és un debat que, si tenen interès a continuar-lo, segur que la consellera, sigui en comissió o sigui en interpel·lació en aquest Parlament, tindrà molt d'interès a continuar aclarint. Efectivament, nosaltres estem desenvolupant el compliment dels acords del Ple de la pobresa. De fet, d'aquí a pocs dies, divendres, hi haurà l'altra ronda, l'altra reunió, per anar verificant, i com sap vostè i com sap tota la cambra, es va publicant a la web el seguiment dels nostres compromisos. Sempre hem dit –sempre hem dit–, i ho diré sense voler assenyalar la culpabilitat de ningú, que si no tenim pressupostos, molts d'aquests compromisos, objectivament, no els podem complir. Siguem francs i honestos. I insisteixo que, no, ara no estic retraient res ni estic posant pressió a ningú; és un fet objectiu: no tindrem prou recursos per posar-los a disposició d'aquells compromisos. Vostè ens demana un gir. El gir que convé és el gir social, perquè pot haver-hi perfectament, i és compatible, un gir tributari que no es tradueixi en polítiques socials, amb la qual cosa hauríem fet un negoci dubtós. Per tant, estem en condicions de poder fer un gir social en els pressupostos en la línia del que ja ens vam comprometre i això traduir-ho en pressupostos? Jo li dic que sí. És més, jo el convido, els convido, a treballar aquest front, perquè hi ha marge per poder fer el que em sembla que busquem ambdós, i estic convençut que una àmplia majoria de grups d'aquest país, que és, finalment, servir les persones.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Rabell; té onze segons.
Molt bé. [[Veus de fons.]] Perdó. No, la qüestió..., no tornem al debat abstracte sobre els pressupostos. Miri, si vol que ens posem «a tiro per als pressupostos, ho té molt clar: debatem el tram superior de l'IRPF, debatem l'impost sobre successions i donacions, debatem les deduccions fiscals, i comprometem-nos a dedicar això a la renda garantida de ciutadania. A partir d'aquí, potser sí que tindrem pressupostos. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Diputat, respon? [[Pausa.]] Catorze segons.
Té raó, en té; sóc diputat també, sí. [[Rialles.]] Jo crec que podem anar apropant posicions si admetem que veritablement allò que ens pot apropar, els objectius ambiciosos –no de tapar forats, no de fer pegats, sinó ambiciosos– en polítiques socials, que els sabem..., i és que efectivament aquí tenim un problema gravíssim de finançament, i que no el resoldrem –no el resoldrem– amb algun retoc puntual que sap vostè que no pot anar gaire lluny i que ens pot representar un horitzó d'ingressos realment molt insuficient per afrontar i abordar el problema de fons que vostès i nosaltres hem diagnosticat.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la presentació en seu parlamentària dels canvis en el full de ruta del Govern]] [[317-00082/11]] Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, volia demanar-li algunes precisions sobre alguns canvis que sembla que es poden estar produint en el full de ruta del seu Govern. Coneixíem el full de ruta de Junts pel Sí: estructures d'estat, declaració d'independència, eleccions constituents, constitució catalana i referèndum per aprovar la constitució. Aquest full de ruta es va veure modificat, en el sentit d'introduir-hi unes lleis de desconnexió en paral·lel a la creació d'estructures d'estat, i sembla que la declaració d'independència quedava per després de les eleccions constituents. Després, amb l'aprovació de les resolucions de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, del 27 de juliol, va aparèixer una fantasmagòrica assemblea constituent, que era qui havia d'elaborar el projecte de constitució catalana. Una assemblea constituent que, es deia, una vegada convocada, elegida i constituïda, disposaria de plens poders; que les decisions d'aquesta assemblea serien de compliment obligatori per a la resta de poders públics i per a totes les persones físiques i jurídiques, i que cap de les decisions de l'assemblea no seria tampoc susceptible de control, suspensió o impugnació per cap altre poder, jutjat o tribunal. Visca la separació de poders; jo no sé si això, quan ho va explicar vostè a París, ho devien entendre gaire. Però, després, en el full de ruta es va incloure el referèndum amb caràcter previ a les eleccions constituents; un referèndum acordat o unilateral a celebrar, en tot cas, cap al setembre, vam entendre, de l'any que ve. Ja sap que nosaltres considerem que la negociació del referèndum, per si mateixa molt difícil, esdevé impossible des del moment que el seu Govern afirma que el convocarà en qualsevol cas. I sap que nosaltres considerem que un referèndum unilateral seria una repetició de la consulta del 9-N, sense efectes pràctics. Com bé sap, nosaltres creiem que cap iniciativa unilateral pot resoldre la qüestió. Però el que ens agradaria, president, i aquest és l'objecte de la pregunta, és que en seu parlamentària, i no tant en declaracions a un diari portuguès o en una conferència a París, ens digués exactament quin és el camí, quin és el full de ruta, quan situa la celebració del referèndum que va encarregar al vicepresident Junqueras i al conseller Romeva, quan pensa aprovar la declaració de la independència, quan seran les eleccions dites «constituents i on ha quedat aquella assemblea constituent que havia de ser el desllorigador del procés.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, li he dit que veritablement em commou el seu interès a conèixer la precisió del full de ruta. Sembla vostè un independentista hiperventilat, que encara no s'acaba de creure que anem de debò. Li ho agraeixo, perquè em dóna l'oportunitat, una vegada més, d'aclarir allò que ja vaig dir al debat de la qüestió de confiança, crec que amb bastanta claredat, crec que no se'ns pot retreure que no parlem clar, i que he dit allà on he tingut oportunitat de parlar, i on han tingut l'amabilitat de venir-me a escoltar, com, per exemple, vaig fer no només a París aquests tres dies, sinó fa una setmana i poc a Madrid. I ja ho entenc, que vostè plantegi preguntes, perquè del seu partit no va venir pràcticament ningú. Va venir el senyor Gabilondo, i gairebé d'amagat. I, en canvi, si tenien interès a conèixer tot això que vostè pregunta, hauria estat tan senzill com que perdessin la por a escoltar els discrepants i vinguessin a sentir què té a dir el president de la Generalitat, puix que va a Madrid a veure..., i puix que parla castellà, a sentir exactament què tenia a dir. Miri, canvis en els fulls de ruta: de canvis, cap; l'objectiu d'aquest país és voler ser un estat independent. Li queda clar, això? Té algun dubte sobre el propòsit d'aquest Govern? Eh que no? Aleshores, segon aclariment: aquest Govern triarà el camí més segur i més efectiu per arribar a ser un estat independent. Cap dubte, sobre això? Cap ni un. Tercer: en el camí per aclarir quin suport ciutadà té el projecte a la independència, hem triat l'eina del referèndum. Claríssim. I l'hem triat de dues maneres possibles, i les treballarem de les dues maneres possibles. Per tant, queda clar, això. Li vaig parlar també de les dates; les dates, gairebé amb una precisió de rellotger suís. I li he parlat, també, de les fases, i què representava poder arribar a la convocatòria del referèndum. Per tant, si vol, després, en els trenta segons que em queden li ho acabaré d'aclarir.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
President, des d'un punt de vista democràtic, em sembla altament preocupant que el president de la Generalitat demani als diputats del Parlament de Catalunya que vagin a escoltar-lo a Madrid, a París o llegeixin premsa portuguesa per saber què vol fer. [[Aplaudiments.]] Però com ens tenen acostumats a aquest to tertulià en el moment de contestar les preguntes al Parlament, jo també el faré servir. President, quan seran les eleccions? Quan declararà la independència? Quin dia farà el referèndum? I on està l'assemblea constituent de què es vantaven? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Jo li suggeria una cosa més propera a les seves obligacions, que és repassar al diari de sessions el debat de la qüestió de confiança, on vaig dir que hi hauria el referèndum la segona quinzena de setembre, que s'aprovarien les lleis a final de juliol, i, per tant, que hi hauria, després del referèndum, la proclamació de la independència, si el guanyàvem. Evidentment, d'això no en tingui cap dubte. I, per tant, no cal que vagi a cap conferència; cal, simplement, que quan em dirigeixo a la cambra, i crec que ho he fet amb tota claredat, vostè retingui les dades fonamentals del procés cap a la independència d'aquest país, en el qual està compromès aquest Govern. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les despeses en la creació d'estructures d'estat i sobre la política fiscal del Govern]] [[317-00080/11]] Catorzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, en este Pleno, una vez más, veremos cuáles son las prioridades del Gobierno y vamos a ver cómo se tramita la creación de lo que ustedes llaman «estructuras de estado, el CNI catalán y la agencia tributaria catalana. Por culpa del Gobierno de la Generalitat de Catalunya los catalanes pagamos demasiados impuestos y tenemos que mantener demasiados chiringuitos políticos, más que ninguna otra comunidad autónoma de España, y eso es un dato objetivo y publicado. Hace quince días, en el debate de política general, Ciudadanos presentó una propuesta en este Pleno para que se pudieran bajar los impuestos a la clase media y trabajadora de Cataluña. Y ustedes votaron en contra, ustedes se negaron. Y, además, es que no quieren ni hablar de política fiscal, lo vimos ayer en un par de interpelaciones, y no quieren hablar de política fiscal porque no se ponen de acuerdo, no se ponen de acuerdo en un modelo, y eso afecta al bolsillo de los catalanes. Mi pregunta es muy fácil, señor Puigdemont. ¿Ustedes van a ser capaces de seguir gastándose millones de euros en nuevas estructuras, en sus estructuras, para la independencia, mientras se niegan a bajarle los impuestos a la clase media trabajadora catalana? Gracias.
Gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, un dia hauran de concretar exactament aquests milions d'euros que diu que ens gastem en estructures per a la independència on són, perquè ens agradaria poder-ne disposar, com a mínim, perquè potser són en algun lloc, se'ns escapen i algunes coses que ara ens són molt difícils ens serien més senzilles. Perquè aquest intent de confondre l'opinió pública, que som un govern que només està preocupat per una cosa obsessiva que no condueix a res, al final li passarà, doncs, com li passa a Europa, que quan observa el que està passant de veritat a Catalunya es comença a fer preguntes. Es comença a fer preguntes, i diu: «Escoltin, i vostès com poden aguantar, com poden aguantar que el 8 per cent del PIB cada any se'ls en vagi i no torni? Vostès com poden aguantar que el Corredor ferroviari Mediterrani no funcioni? Vostès, tot això, pensen aguantar-ho o això de la independència va d'aquestes coses? Doncs, miri, va d'això. Ara, anem al concret. Vostès d'aquí a uns dies seran decisius, segurament, per formar govern a Espanya. Li pensa demanar al Govern espanyol, pensa posar com a condició al Govern espanyol que Catalunya tingui la suficiència financera que es mereix, reconeguda per llei, per poder després aplicar mesures, en què ens podem posar d'acord, per intentar reduir pressió a les classes baixes i mitjanes d'aquest país, sí o no?
Gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Gracias, señora presidenta. De momento no soy presidenta de la Generalitat, y creo que esto es una sesión de control al presidente del Gobierno. Pero ya que hablado usted de ley orgánica de financiación de las comunidades autónomas, lo presentamos en el debate de política general y ustedes votaron en contra. ¡Claro que hay que reformar el sistema de financiación de las comunidades autónomas! [[Aplaudiments.]] Pero no comprar sus mentiras. Porque, ¿sabe quién incluso ha negado lo del 8 por ciento del PIB? El propio señor Mas-Colell, que tiene demasiado prestigio internacional como para seguir sus mentiras. Pero, mire, yo le digo una cosa: cuando ustedes hablan de estado propio, lo que quieren decir es que se quieren apropiar del estado; cuando ustedes hablan de hacienda propia, a lo que se refieren es que quieren hacer la suya, la que controlan ustedes, la que esté al servicio de la independencia, no al servicio de la ciudadanía, y es el sueño del partido de Pujol y del 3 por ciento, tener sus jueces y su propia hacienda. Eso lo sabe todo el mundo. [[Aplaudiments.]] Pero yo le diré una cosa: usted no me contesta, no habla de política fiscal, no habla de si le va a bajar los impuestos a los catalanes, porque no tiene modelo fiscal, porque no tiene un proyecto para Cataluña más allá de la independencia. Ustedes se pasan todo el día creando estructuras y están desmantelando el estado del bienestar. Y respecto a lo de la hoja de ruta de la independencia..., si eso, más que una hoja de ruta, es un laberinto, en el que se pierden ustedes y vuelven a la casilla de salida, que incluso la CUP ha tenido que hacer un observatorio del procés. ¡Hombre, por favor! Yo creo que Cataluña merece una alternativa; merece una alternativa seria, sensata, que no pida imposibles, porque nunca les vamos a pedir a ustedes imposibles en un momento de crisis como este. Pero lo que ustedes están haciendo no es ni realista, ni sensato, ni une a los catalanes, sino que lo que está haciendo es todo lo contrario. Cuando ustedes vuelvan a la realidad, cuando ustedes vuelvan a reconocer que se han equivocado, aquí se volverá a hacer una mayoría parlamentaria alternativa que piense en todos los catalanes, que es todo lo contrario de lo que ustedes están haciendo. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, en les quaranta-sis propostes que vaig enviar al senyor Rajoy, i que veig que els les hauré d'enviar a vostès, també, per la influència que tindran a Madrid, veurà que hi ha una llarguíssima llista de concrecions que ajuden justament a tenir més diners dels catalans destinats als catalans més desafavorits; per exemple, del 0,7 per cent de l'IRPF, amb sentències del Constitucional incloses, per exemple, o la gestió de les beques, per exemple. I, per tant, a l'hora de voler acusar un govern de ser o no, estar o no compromès en el servei als ciutadans més desfavorits, doncs, miri, vostès, ara que tindran l'oportunitat d'influir a Madrid, poden garantir que no passarà re d'allò que ens dóna motiu a una queixa acreditada. I si està preocupada pel desmantellament de l'estat del benestar, fa bé d'estar-hi preocupada, perquè acabem de saber les dades econòmiques de les pensions espanyoles i, cregui'm, estem molt espantats. Espanya espanta en aquest sentit, perquè no podrà pagar les pensions. Podran garantir que podran pagar les pensions? Doncs, en aquests moments cada vegada hi ha més catalans, per descomptat, i estic convençut que també molts espanyols, que comencem a dubtar que el Govern, el Govern del 3 per cent de Bárcenas, sigui capaç de corregir-ho. Moltes gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la resposta del Govern de l'Estat a l'oferta de diàleg per a la celebració d'un referèndum acordat sobre la independència de Catalunya]] [[317-00083/11]] Quinzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, en el darrer Ple aquest Parlament va aprovar per amplíssima majoria el «referèndum o referèndum per culminar el procés cap a la independència. I també, tant en la qüestió de confiança com en el debat de política general, es va expressar la voluntat d'intentar com fos que aquest referèndum es fes de manera acordada amb l'Estat, però que evidentment no ens quedaríem de braços plegats. Aquesta mateixa voluntat de fer-ho d'acord amb l'Estat la va expressar de manera ben explícita a la conferència que va fer a Madrid. La resposta de l'Estat ja l'hem vist i s'ha produït en les seves diferents..., o, per dir-ho millor, en les seves pitjors formes. La primera, la del menyspreu cap a la institució de la presidència de la Generalitat, amb una absència total a la seva conferència, a diferència, per exemple, de molts ambaixadors; una altra forma va ser a través del «no, no i no, sense més, després del Consell de Ministres. També hem vist la resposta de l'Estat a través de la intensificació de la judicialització i criminalització del debat polític aquí, a Catalunya, ja sigui per via d'una querella que es presenta contra la presidenta del Parlament –a qui aprofitem, en seu parlamentària, per expressar-li tot el nostre suport–, ja sigui a través de citacions, com a l'alcaldessa de Berga, per penjar i tenir penjada una estelada, ja sigui contra un regidor de Vic, per explicar una cosa tan senzilla –com es fa una truita–, o perseguint molts ajuntaments, alguns dels quals van haver d'obrir necessàriament el 12 d'octubre. I també, per si això fos poc, doncs, amb el suma i segueix, que, sincerament, ja n'hem perdut el compte, de totes les impugnacions i petició de suspensions d'allò que aquí, fent ús de les nostres competències i sobirania, aprovem, al Parlament, no? Ja veiem que això serà un no parar. Però nosaltres també avisem que no ens pararan, i que, per tant, nosaltres seguirem amb el mandat democràtic del 27 de setembre. El seu referent, el de l'Estat, són els tribunals; el nostre referent són les urnes. Per això, president, li volem dir, després d'aquests acords que va tenir aquest Parlament, quina valoració en fa de la resposta a l'Estat a la seva oferta de diàleg per a un acord per celebrar un referèndum per la independència de Catalunya. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, senyor Turull, efectivament, no han vingut bones respostes d'ençà que, en aquest Parlament, per una amplíssima majoria, es va tornar a fer una aposta pel diàleg, per l'acord, per resoldre de manera política allò que és un problema polític, i ens han vingut respostes no només del «no al cub, del «no, no i no, sinó que, fins i tot, hi ha una ampliació d'aquesta estratègia judicial. De fet, el furor judicial del Govern és inversament proporcional al seu coratge i compromís democràtic. És una trista resposta. De moment és la que hi ha, però nosaltres no defallirem, perquè estem convençuts que en el dilema de si protegir les persones..., si per protegir les persones... Abans s'ha fet referència a la igualtat d'homes i dones, o s'ha fet referència a la Llei de l'habitatge, o vostè ha fet referència als ajuntaments que, sí o sí, en un dia que havien d'estar teòricament de festa van decidir treballar per ajudar els ciutadans. Si entre protegir les persones..., si protegir les persones és vulnerar o dinamitar l'Estat, qui té el problema és l'Estat, no les persones. O sigui que un estat pugui sentir-se vulnerat o qüestionat o dinamitat perquè un ajuntament del Maresme obre el 12 d'octubre per atendre, per exemple, les conseqüències de les riuades, és que qui té un problema és l'Estat. I, per tant, si això genera un problema amb l'Estat... Històricament, el catalanisme havia intentat transformar l'Estat; no se n'ha sortit, al contrari, n'ha sortit trasquilat; el que hem d'intentar és fer un nou estat en què aquestes coses no passin; que entre el dilema de protegir persones, desafavorits, o blindar l'Estat, prefereixi triar les persones. En aquest sentit, la resposta, efectivament, és decebedora; és decebedora d'un govern que, a més a més, no para de dir que ens preocupem..., no només directament, sinó a través dels seus aliats ja parlamentaris, que només ens preocupem per la independència. Doncs, miri, en aquests moments la Delegació del Govern de l'Estat a Catalunya persegueix els ajuntaments, no per no poder atendre la gent necessitada, no, no, per no penjar la bandera espanyola, per impulsar la sobirania fiscal, per pagar la quota de l'AMI, per declarar-se territori català lliure i sobirà, per obrir l'ajuntament el 12 d'octubre. En total –en total–, més de quatre-cents recursos de l'Estat contra ajuntaments catalans; cap d'ells –cap d'ells– per no estar protegint adequadament les persones, perquè no tenen argument per dir-ho, sinó més aviat per qüestions, aquestes sí, simbòliques, identitàries, de patrioterisme, que no serveixen. Cap d'aquests quatre-cents recursos de l'Estat, pagats per tots els ciutadans, no serveixen per millorar la vida dels nostres conciutadans. Però nosaltres no defallirem, hi insistirem, perquè allò que caracteritza també aquest país és aquesta cultura de pacte permanent i de diàleg permanent. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Projectes de pressupostos acumulats del Parlament de Catalunya, del Consell de Garanties Estatutàries, de la Sindicatura de Comptes i del Síndic de Greuges per al 2017]] [[230-00003/11 i 230-00004/11]] Acabada la sessió de control, passem ara al vuitè punt de l'ordre del dia, que és: Projecte de pressupost del Parlament de Catalunya per al 2017. Per acord de la Mesa Ampliada, aquest punt de l'ordre del dia se substanciarà conjuntament amb el punt número 9, relatiu als projectes de pressupostos del Consell de Garanties Estatutàries, del Síndic de Greuges i de la Sindicatura de Comptes per al 2017. En farà la presentació el vicepresident primer, el senyor Lluís Maria Corominas. [[Remor de veus.]]
Gràcies, presidenta...
Un moment. Un moment, vicepresident...
Sí, m'espero –m'espero.
...que surtin. [[Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci per poder continuar la sessió. [[Pausa.]] Vicepresident, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Conselleres, consellers, em pertoca presentar el pressupost del Parlament de Catalunya per al 2017, i, com ha dit la presidenta, inclourem també l'explicació del punt 9, que és el Projecte de pressupost de les entitats estatutàries: el síndic de comptes, el Síndic de Greuges i el Consell de Garanties Estatutàries. De fet, la intervenció serà breu –ho faig en nom de la Mesa–, serà breu per dues raons: una, ha estat aprovat per la Mesa Ampliada, i l'altra, perquè aquesta explicació pràcticament es correspon amb la que vam fer fa pocs mesos amb el Projecte de pressupost que vam fer del 2016, que finalment no va reeixir, perquè no es van aprovar els pressupostos de la Generalitat. Per tant, per no avorrir-los amb les mateixes dades, pràcticament, que presentàvem en aquell moment, farem una explicació més breu. Primer de tot, dir que aquest 2017 l'increment respecte al pressupost del 2015 –per tant, dos anys pressupostaris– és del 3,29, però si ho mirem respecte al projecte que vam presentar del 2016 és d'un 0,94 per cent. També, en nombres absoluts, puja..., està equilibrat a 53.650.703 euros; això suposa un increment d'1.700.000 euros respecte al pressupost del 2015 –per tant, dos exercicis pressupostaris– i suposa 498.000 euros de més respecte al pressupost nonat del 2016, que vam aprovar en el Ple del mes de maig. Respecte a la reducció que això representa, després m'hi referiré més, però els faig notar que segueixen l'optimització de recursos i la contenció responsable dels recursos de què disposem. I respecte al pressupost del 2010, és a dir, fa set pressupostos, hi ha un decrement del 18,21 per cent. I respecte al pressupost del 2015 reiterem que és una puja del 3,29. Si mirem enrere, respecte a aquest 2010, que va ser el darrer any que vam tenir un pressupost més incrementalista, a causa de l'existència de recursos, no hi ha cap dels capítols del pressupost del Parlament que avui, set anys després, tingui més recursos que el 2010. És a dir, han passat set anys i al capítol I hem passat de 27 milions i mig a 26 milions; al capítol II, de 13.240.000 a 10.100.000; al capítol IV, de 17 milions a 15.800.000, i al capítol VI, de 7 milions als 900.000 euros d'ara. Per tant, hem passat dels 65 milions que vam pressupostar l'any 2010 als 53 que hem pressupostat per al 2017, tenint sempre, doncs, durant aquests anys, una baixa important, a causa d'aquesta optimització dels recursos que els comentava. Si anem per capítols, hi ha poques variacions i es concentren bàsicament al capítol I, el personal, i al capítol II, en les despeses corrents i de béns i serveis. Respecte al capítol I, l'increment és, respecte al 2015, en nombres absoluts, de més d'1 milió d'euros, 1.300.000, i es correspon bàsicament a la incorporació de l'1 per cent de la retribució dels funcionaris, dels treballadors del Parlament; també es correspon al pla que hem fet per dotar de noves places el Parlament, el pla 2015-2019, que el comencem a executar –saben que durant tots aquests anys no s'ha proveït de noves places el Parlament; a partir d'aquest 2017 ja en proveïm de noves–, i també per complir la disposició transitòria segona del Reglament del Parlament respecte a les retribucions de les diputades i els diputats. Respecte al capítol II, l'incrementem en gairebé mig milió d'euros, 455.000 euros, se situa en els 10.109.000 euros, i aquest increment ve bàsicament suportat pels nous rèntings dels contractes que hem hagut de fer amb equipaments que ja estaven amortitzats i que, per tant, no tenien aquesta despesa de rènting, i, al fer la nova compra, sí que hem incorporat aquesta despesa i, bàsicament, estan situats en el que són ordinadors, el que són també sistemes de refrigeració, etcètera. Al capítol IV, que són les transferències corrents, hi ha un decrement de 114.000 euros. Al capítol IV només hi han dos conceptes: les ILP i les transferències que fem als grups parlamentaris. Durant aquests anys hem anat rebaixant les transferències als grups parlamentaris, fins a deixar-les en una quantitat estable, i també respecte a les ILP, la partida, doncs, es manté en funció de les que es vagin presentant. I, finalment, al concepte d'inversions, al capítol VI, d'ençà d'aquell 2010, que teníem 7 milions pressupostats, el que hem fet és, cada any, fer les mínimes inversions en un edifici com aquest, del Parlament de Catalunya, que és un edifici catalogat i que, per tant, necessita inversió constant, però que evidentment ho fem amb els recursos que tenim en aquest moment, que són escassos. Bé, aquest és el comentari general respecte al pressupost del Parlament. Reitero que va ser aprovat ja per la Mesa Ampliada i per la Mesa; està equilibrat en aquests 53.650.703 euros, i demanem a la cambra que aquest projecte de pressupost compti, doncs, amb l'aval del Parlament. També ens pertoca fer l'aprovació del Projecte de pressupost de les entitats estatutàries. Ja els avanço que, com cada any, tant a mesa com a mesa ampliada, hi ha hagut el debat de si aquest tràmit l'ha de fer el Parlament. Com vostès saben, els organismes estatutaris, igual que el Parlament, tenen autonomia i independència en la seva gestió i, per tant, el Parlament difícilment podria entrar a prioritzar criteris d'aquests tres ens estatutaris, diferents dels que la mateixa institució ens proposa. Sí que és cert que, precisament per l'aprovació de les seves pròpies lleis, ens pertoca al Parlament fer aquest vistiplau, més que una aprovació. És una cosa una mica surrealista, l'hem comentat diverses vegades en mesa i en mesa ampliada. Des del debat que hem fet precisament a la Mesa, des del debat que hem fet a la Mesa sí que els diem que qualsevol iniciativa que facin els grups parlamentaris, o la llei d'acompanyament o qualsevol iniciativa de lectura única per modificar algun aspecte respecte al control o l'aprovació dels pressupostos de les entitats que ara comentaré –Sindicatura de Comptes, sindicatura de Greuges i Consell de Garanties Estatutàries–, qualsevol proposta de modificació que ens porti a fer de manera diferent aquest tràmit que avui fem, doncs, serà benvinguda i, per tant, inclús els suggerim que ho facin de cara al futur proper. Bé, el Consell de Garanties Estatutàries pràcticament no té cap variació, es manté a 3.281.000 euros. Saben que al Consell de Garanties Estatutàries bàsicament correspon tot a partides del capítol I, i tenen una disminució respecte al pressupost del 2015 del 0,22 per cent. A la Sindicatura de Comptes de Catalunya està equilibrat el pressupost en 10.889.712 euros. Això suposa una baixa respecte al pressupost del 2015 del 2,09 per cent, que està motivada bàsicament perquè el trasllat de la seu de la Sindicatura de Comptes abaratirà, i molt, el cost del lloguer que fins ara es pagava en les actuals instal·lacions aquí, al Port Olímpic de Barcelona. I, finalment, a la sindicatura de Greuges el pressupost està equilibrat a 6.281.093 euros. Això suposa un increment de 341.000 euros respecte al pressupost del 2015, amb un 5,76 per cent d'increment. I els dos capítols que la mateixa memòria de la sindicatura de Greuges ens diu que han incrementat són el capítol I, amb un 5,76 per cent, i el capítol II, de despesa corrent, que augmenta en gairebé un 10 per cent. Aquestes variacions estan justificades en la mateixa memòria de la sindicatura de Greuges, no hi entraré; en tot cas, és la mateixa sindicatura que justifica aquests increments, i per la nostra part, doncs, respectem la seva autonomia a l'hora de prioritzar la despesa. Sí que els haig de dir que en el conjunt de la despesa, tant la sindicatura de Greuges, com la Sindicatura de Comptes, com el Consell de Garanties Estatutàries en aquests darrers anys també han fet un esforç d'optimització, de contenció, i, per tant, és just de dir-ho avui, que proposem aquesta aprovació dels seus projectes de pressupostos. Res més, i a la seva disposició.
Moltes gràcies, vicepresident. Un cop acabada la intervenció, farem ara la primera votació, la votació del pressupost. [[Veus de fons.]] Senyor Joan Garriga, per què em demana la paraula?
Per aclariments, perquè s'entengui el nostre vot.
Sí, sí...
Sí? Podem?
...faci explicació de vot.
Bé, voldríem fer unes consideracions respecte de la proposta de pressupostos que se'ns presenta. Són apreciacions que ja hem fet reiteradament des que tenim representació en aquesta cambra. Una és que l'aportació que reben els grups parlamentaris, per nosaltres, és excessiva i no queda justificada ni per l'assessorament ni per les funcions parlamentàries, a part del sou, que tenim tots els diputats. Per nosaltres també continuen sent poc clars i poc transparents els dos trams en què reben el sou els diputats: un en funció del sou i l'altre en funció de les dietes. I el fet que la Llei de l'IRPF, com deia el senyor Corominas en un debat anterior, faci excepcions a les cambres parlamentàries, per nosaltres, més que una raó, és un privilegi que pensem canviar. I la tercera qüestió seria que nosaltres volem reiterar la voluntat d'avançar, tant en el Parlament com en organismes i en la resta d'Administració pública, en la voluntat de fixar topalls de màxims i un altre de mínims en els salaris o pagues que gestiona l'Administració, de manera que homogeneïtzéssim tots els salaris d'alts càrrecs i directius, que en aplicació de justes reivindicacions salarials, com són les pagues extraordinàries i els augments, engreixen de manera exagerada la diferència salarial. Ens agradaria que aquestes consideracions es situessin en la voluntat del consens, lluny de posicionaments demagògics, però també en el marc d'unes voluntats de racionalització de la despesa i d'aproximació d'aquest Parlament més enllà de les parets d'aquesta institució, que, malgrat el control pressupostari mantingut de què ens parlava el diputat Corominas, creiem..., no ho justifica. Algun diputat, en un debat passat d'aquests pressupostos, també, en aquest Parlament, va dir: «Cal fer pedagogia, la democràcia necessita invertir-hi diners. Home, sí; però també cal fer pedagogia de la coherència des del càrrec que ocupem.
Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Votarem el pressupost del Parlament, perquè, d'acord amb la petició dels grups parlamentaris, votarem els diversos pressuposts separadament, eh? Per tant, ara votarem el pressupost del Parlament. [[Veus de fons.]] Un moment –un moment–, tranquils, un moment. Ara, ara sí que podem votar; no tenia la pantalla. Comença votació. El pressupost del Parlament per a l'any 2017 ha quedat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, tal com he anunciat, votarem per separat, diguem-ne, les altres entitats. En primer lloc, votarem el pressupost del Consell de Garanties Estatutàries. Comença la votació. El pressupost del Consell de Garanties Estatutàries ha quedat aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el pressupost del Síndic de Greuges. Comença la votació. El pressupost del Síndic de Greuges ha quedat aprovat per 111 vots a favor, 10 en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem... [[Veus de fons.]] En tot cas, la podeu fer després, Alejandro, que ens falta una votació. Us sembla bé, diputat? [[Veus de fons.]] D'acord, gràcies. [[Remor de veus.]] Perdó –perdó–, senyor diputat, té raó –perdó. Li demano disculpes públicament. A continuació, votarem el pressupost de la Sindicatura de Comptes. Comença la votació. El pressupost de la Sindicatura de Comptes queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. En tot cas, ara, senyor diputat, pot fer-nos l'explicació de vot.
Gràcies, presidenta. No es posi vermella per la intimitat que tenim vostè i jo [[rialles]] , no pateixi. Bé, en un context de crisi i de necessària contenció, el que ens trobem en els organismes que hem votat és contenció en el Parlament, si veiem l'històric, com s'ha explicat; contenció en el Consell de Garanties Estatutàries, s'ha explicat molt bé; estalvi, fins i tot, en la Sindicatura de Comptes i, en canvi, en el cas del Síndic de Greuges ens trobem un 5,76 per cent d'increment, que no hauria de ser una cosa extraordinària si no fos perquè, al nostre entendre, està massa basat en el personal i també en un concepte, per dir-ho suaument, «expansiu de les competències d'aquest Síndic de Greuges que nosaltres no compartim en absolut, i per això hem votat separadament i hem votat negativament aquesta proposta. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya del 2015]] [[237-00001/11]] A continuació, passarem al desè punt de l'ordre del dia, que és: presentació i votació de l'Informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya de l'any 2015. La Mesa ha encomanat la presentació de l'esmentat informe al diputat interventor, senyor Roger Torrent.
Gràcies, presidenta. Bé, comparec avui, com ha dit la presidenta, en qualitat de diputat interventor i en nom dels altres dos diputats interventors –el diputat Espinosa i el diputat Terrades– per plantejar, per informar-los, per donar compte, en definitiva, de l'informe sobre el compliment del pressupost de despeses d'aquesta cambra de l'exercici 2015. I en aquest sentit, deixin-me començar agraint la feina feta per l'Oïdoria de Comptes amb aquest informe. El pressupost total inicial aprovat per al 2015 era de 51.944.576 euros, i el pressupost total definitiu va ser de 58.750.853,79 euros. La diferència, per tant, és de 6.806.277 euros. Aquest diferencial es correspon a les modificacions de crèdit que, successivament, es van dur a terme durant l'exercici. Modificacions de crèdit que, fonamentalment, es van finançar amb el romanent de crèdit provinent de l'exercici del 2014. Aquests 58.750.853 euros de pressupost definitiu total es va distribuir de la següent manera: en el capítol 1, és a dir, «Despeses de personal, amb 28.377.037 euros; és a dir, un 48 per cent del total. En capítol 2, «Béns corrents i serveis, 12.575.706 euros; és a dir, un 21 per cent. Capítol 4, «Transferències corrents, 16.122.898 euros; un 27 per cent, que, com bé ha dit el vicepresident del Parlament, fonamentalment van destinats a les transferències als grups parlamentaris i també a finançar, tal com diu la llei, les iniciatives legislatives populars. El capítol 6, «Inversions reals, va ser d'1.705.211 euros, això és el 2,90 per cent, que bàsicament, fonamentalment, es van destinar a millores a l'edifici i a l'adquisició de programaris per treballar; i finalment, al capítol 8, «Variació d'actius financers, s'hi van destinar 10.000 euros, això suposa un 0,017 per cent del total del pressupost. Finalment, de l'execució d'aquest pressupost podem comprovar que un 88,33 per cent s'ha executat. És a dir, s'ha executat, finalment, un 88,33 per cent del que estava pressupostat inicialment i, per tant, se'n deriva un romanent de crèdit en positiu corresponent a 6.855.727,46 euros, que representa un 11,67 per cent del total del pressupost de 2015; romanent que, sobretot, prové de despeses no executades en els capítols 1 i 2, que, com hem vist, per altra banda, són els capítols amb més gruix, amb més importància del pressupost del 2015. I per acabar, destacar que un 87,33 per cent de les obligacions reconegudes ja han estat pagades i, per tant, queda aquest percentatge per fer-hi front, amb els pagaments. Aquest és, a grans trets, l'informe sobre les despeses del 2015 que, com bé ha dit la presidenta, es va plantejar ja a la Mesa ampliada del Parlament i, evidentment, demanem l'aprovació d'aquest informe de l'execució de les despeses del 2015. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Passarem a la votació. Senyor Salellas, per què em demana la paraula? [[Benet Salellas i Vilar intervé sense fer ús del micròfon.]] D'acord.
Gràcies, presidenta. I amb molta brevetat, fent nostres els arguments que ja ha exposat el diputat Garriga abans, que eren extensius també a la qüestió del pressupost del Parlament. Però sí que demanaríem, diguem-ne, aprofitant aquest torn d'intervenció, i a la votació a què ara el sotmetrem que, de cara a aquests pressupostos, que probablement s'aprovaran, encara que nosaltres ens n'abstindrem, gaudeixin de la transparència que la Llei de transparència exigeix també al Parlament de Catalunya. En aquests moments, la web del Parlament de Catalunya no compleix amb la Llei de transparència amb relació no a les retribucions de diputades i diputats, que és evident que així és, sinó amb relació a la resta de despeses de la cambra, a la resta de despeses de personal i a la resta de sous amb relació als alts càrrecs eventuals i altre personal de la cambra i, per tant, sí que demanaríem que, en compliment d'aquesta Llei de transparència de què ens hem dotat, de cara a aquest pressupost que aprovarem, es compleixi aquesta Llei de transparència, per tal que els ciutadans i ciutadanes hi puguin accedir i dur a terme les funcions de control que així els hem conferit. Gràcies.
En prenem nota. És voluntat d'aquesta Mesa complir amb la Llei de transparència. Gràcies, senyor diputat. En tot cas, si els sembla, i llevat que hi hagi alguna objecció, aquesta votació... [[Veus de fons.]] No, no es pot fer per assentiment, perquè hi han... [[Veus de fons.]] D'acord, doncs. En tot cas, votarem, eh? [[Pausa.]] Si els sembla, per tant, ara votarem l'Informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya. Cridarem a votació, sí. Sí, que falten... [[Pausa llarga.]] Votarem l'Informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya del 2015. Comença la votació. L'informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya del 2015 ha quedat aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. [[Proposició de llei de reparació jurídica de les víctimes del franquisme (debat de totalitat)]] [[202-00029/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat de la Proposició de llei de reparació jurídica de les víctimes del franquisme. I abans d'iniciar aquest punt de l'ordre del dia, permetin-me que doni la benvinguda al president i als membres de la Comissió de la Dignitat, al president i a tots els membres de les entitats memorialistes, a les víctimes del franquisme i als familiars de les víctimes del franquisme. És un honor que avui ens acompanyin. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenten aquesta iniciativa legislativa els grups parlamentaris autors de la proposició de llei. En primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Montserrat Palau.
Gràcies, presidenta. Voldria fer, en primer lloc i en nom del nostre grup, Junts pel Sí, tal com ha fet la presidenta, un reconeixement a la tasca que ha dut i duu a terme la Comissió de la Dignitat, impulsora d'aquesta proposició de llei que avui presentem. També, l'agraïment per la seva presència a les víctimes i familiars de víctimes dels consells sumaríssims dels franquisme que avui ens acompanyeu, membres de diferents associacions, i també familiars del president Companys, Manuel Carrasco i Formiguera, Lluís Serra i Giribert, Antoni Bergós o Salvador Puig i Antich, entre tants i tants d'altres, i als nombrosos ajuntaments que han aprovat donar suport a aquesta iniciativa. Una tribuna, com veieu, a vessar; una representació de tanta i tanta gent, de milers i desenes de milers de persones que van patir uns processos injustos i il·legals per ser demòcrates. Com, per exemple, el doctor Rafael Battestini Galup, director de l'Hospital de Santa Tecla, de Tarragona, que va salvar nombroses persones perseguides durant la guerra. Una d'aquestes persones, instaurada la dictadura, el va denunciar i el va acusar en un consell sumaríssim d'urgència d'haver curat ferits del bàndol roig, un dels fets que el va condemnar a mort. A l'arxiu de memòria oral sobre la Segona República, la guerra i la dictadura, creat a la Universitat Rovira i Virgili per la doctora Maria Antònia Ferrer ja el 1983, s'hi troba el relat d'un testimoni que explica com el doctor Battestini, dalt del camió que els portava de la presó cap a la muntanya de l'Oliva, el lloc de les execucions massives a Tarragona, com el Camp de la Bota a Barcelona..., el doctor Battestini es va dedicar durant el trajecte a consolar una minyoneta, una minyona, una noia jove, menor d'edat, també condemnada. Permeteu-me transcriure i llegir-vos tres línies d'aquest testimoni, que ens fan ben palès l'horror. Diu el testimoni: «Els duien en un camió i l'anava consolant. Va ser una cosa d'espant, de por, una cosa que t'esgarrifes. Jo vaig estar temps que no dormia, de cert. Quan deien que demà hi hauria matança, ja no dormies. Senties a la matinada els crits de la gent, de la família o el que fos. El metge i la jove, dues entre les milers de víctimes executades, com el president Lluís Companys, a més de tantes altres víctimes que patiren l'exili, que foren empresonades o depurades i expulsades del seu lloc de treball, i sobre les quals encara pesa la condemna d'uns consells il·legals que van vulnerar totes les garanties processals, van vulnerar les lleis de la Segona República i les competències plenes de l'Estatut de Catalunya del 1932. Aquesta proposició de llei, per tant, permetrà al Parlament de Catalunya, ens ho permetrà, superar un dèficit democràtic i d'assumir la responsabilitat històrica de reparar les víctimes dels consells sumaríssims de la dictadura franquista. Presentem aquesta proposició per declarar la nul·litat dels consells sumaríssims del franquisme i les seves sentències i ho fem per memòria, per justícia, per dignitat i per democràcia. La presentem també per legalitat, com ens marca l'article 54 del nostre Estatut o com marquen diferents articles de la Llei de memòria històrica espanyola, 52 del 2007, que no es compleixen. I això que parlem d'una llei tèbia i insuficient. La memòria és un acte de voluntat, però també ho és l'oblit. L'oblit sistemàtic de la memòria, de la reparació; l'oblit malgrat tots els requeriments, plurals i repetits –el darrer, de juliol de 2014–, de les Nacions Unides perquè l'Estat espanyol restableixi els mecanismes per fer efectiva la nul·litat de les sentències dictades en violació dels principis fonamentals del dret i dels procediments establerts durant la Guerra Civil i el franquisme. L'Estat incompleix sistemàticament les disposicions de dret internacional i els principis de justícia universal. I que no ens parlin d'amnisties o transicions, perquè els crims contra la humanitat mai no prescriuen. Presentem, doncs, aquesta proposició per legalitat i per complir el mandat democràtic del Parlament de Catalunya. I en democràcia no podem contemplar que un tribunal constitucional suspengui o impugni una llei que equivaldria a donar validesa a les sentències dels consells sumaríssims. Però no ens calen permisos, tenim ben clar que la Catalunya lliure i sobirana que volem –si més no, des del nostre grup, Junts pel Sí– tindrà com un dels seus pilars la memòria i la justícia. Presentem també aquesta proposició perquè no volem ser còmplices de la banalització del mal, sinó que optem per reparar unes víctimes acusades de tot el contrari: de ser culpables. Víctimes, a mes, d'una justícia arbitrària i autoritària. I la presentem per dignitat, pel que significa la paraula «dignitat com a respecte i honor. Honor, record i reparació a totes i cadascuna de les víctimes, des dels anys més incruents, sobretot del període del terror blau, del 39 al 45, fins a les darreres, com Salvador Puig Antich i Heinz Ches el 2 de març de 1974, i Juan Paredes Manot, Txiki, el 27 de setembre del 1975. Tenim un deute pendent amb totes les persones que van lluitar i amb totes les víctimes de la dictadura franquista. No tindrem una democràcia completa sense aquest imperatiu ètic del deure i de l'obligació de restituir la dignitat i la memòria de tota aquella gent que va donar la seva vida per uns ideals demòcrates. No es pot ser demòcrata sense ser antifranquista. En definitiva, presentem aquesta proposició de llei per restablir la dignitat de qui va pagar el preu més alt possible per defensar els valors democràtics, i també la presentem per restablir la nostra pròpia dignitat, la nostra dignitat com a persones lliures i la nostra dignitat col·lectiva com a nació. Gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, en representació del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Aquest és un dels dies en què realment val la pena ser diputat del Parlament de Catalunya. Vull agrair també, en nom del meu grup parlamentari, la vostra presència a tots els que esteu aquí, lluitadors i lluitadores antifranquistes, represaliats, represaliades, víctimes i amics de les víctimes. Aquest és el vostre dia. El Joan va passar l'Ebre amb disset anys. D'aquell dia recorda especialment tres coses: feia calor, queien les bombes –les bombes dels feixistes– i, sobretot, recorda la por, la por que un noi de disset anys pot tenir al mig de la batalla. Ell era de la JSU..., bé, era dels pioners, perquè era tan jove que no el van deixar ni tan sols agafar el carnet de la JSU, però allà estava, estava a la guerra. Va tornar derrotat. Sempre recorda que no va arribar a Gandesa, que ho van intentar, però que no va ser possible. Després, set anys als camps de concentració, als camps de treball: els càstigs, la tortura... I ell va tenir molta sort, conduïa un camió i se'n va sortir bastant bé. A casa l'esperava la Montserrat. La Montserrat, que també, quan recorda aquells anys, sobretot recorda la gana. Quanta gana van passar! Després es van casar i la família va tirar endavant. Ell encara va passar molts anys que havia d'anar al cercle dels senyors, on hi havia la seu de la Falange, a passar comptes amb els botxins. El seu germà, el Maties, era comissari polític. Va estar davant de tots, tirant trets. Després, quan el van agafar, el van condemnar a tres penes de mort, com si a un home se'l pogués matar tres vegades. Va tenir sort. Encara avui no sabem per què no el van matar. Va tornar a casa, on l'esperava l'Asunción. L'Asunción era una dona extraordinària, sempre els va dir als feixistes pel seu nom: «Feixistes. Són històries d'homes i de dones que van patir la repressió franquista, que a alguns ens han fet com som i que són una part gloriosa de la història d'aquest país. El franquisme no va ser un règim autoritari, com ens vol fer creure l'Acadèmia de la Història. El franquisme va ser un règim feixista i totalitari, va ser un règim que destruïa les persones. I és bo recordar tot això, perquè tots aquests homes, les dotzenes de milers d'homes i dones que van patir els més de vint mil judicis del franquisme a Catalunya no eren delinqüents: eren lluitadors per la llibertat; eren revolucionaris, anarquistes, comunistes, catalanistes; era gent que va lluitar per la seva terra, per la seva família, per les seves idees. Molts d'ells van morir i altres ho van passar molt malament els anys del franquisme, però no eren delinqüents. Quan busquem en els arxius encara trobem els seus judicis i tot el que es va dir d'ells. És hora potser que, per primera vegada, a la història d'Espanya una institució democràtica digui «prou i digui que aquells judicis van ser una farsa, perquè fins ara encara ningú ho ha dit en aquest país. I avui tenim la sort de ser part d'un parlament que ho dirà per primera vegada. Ells van lluitar, van lluitar molt. Mai es van poder creure que la Llei d'amnistia, per la qual tant van lluitar, es convertiria en una llei de punt final –mai. Ells, que tant van lluitar, sabien que a Catalunya hi ha hagut diverses experiències. Aquí hi va haver també un govern d'esquerres que, per primera vegada, va posar al mapa la lluita per la memòria històrica d'aquest país d'una forma institucionalment decidida. Ells sabien que la Llei de memòria històrica, que es va aprovar el 2007, ja era la llei que se'ls va prometre que anul·laria els judicis franquistes, però que això no va passar i no es va fer, i en aquell moment va faltar molta valentia. Ells segueixen esperant aquest moment, un moment important. Ells també van connectar amb noves generacions, les d'una Catalunya que va seguir lluitant, recordant els que van lluitar a la guerra i als primers anys dels franquisme. Vagues generals a la força, d'Aiscondel, la lluita de les dones de Motor Ibérica, que es van tancar a l'església de Sant Andreu de Palomar i que van trobar capellans que les van ajudar, capellans que els parlaven de Catalunya d'una altra manera de com ho feia la jerarquia catòlica del moment, que va justificar sempre els crims del franquisme. Ells esperen. Però potser ha arribat l'hora, potser ha arribat la vostra hora, companys i companyes, camarades, potser ha arribat avui la vostra hora. Doncs, sí, sou una de les millors coses que ha donat aquest país. La generació antifeixista, la generació antifranquista, els que avui pentineu cabells blancs, esteu aquí amb nosaltres, i nosaltres estem amb vosaltres. Sí, sou d'allò millor que ha donat aquesta terra. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
A continuació té la paraula la senyora Mireia Boya, en representació de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia a toti, e benvengudi. Setanta ueit mil tres centes trenta ua persones represalhades, 3.358 executades, 3.341 òmes e 17 hemnes. Aguest ei eth castig de Franco a Catalonha entre 1936 e 1975, castig ath que cau híger, logicaments, era manca de drets e libertats, era tortura, era persecucion, eth terror e era gana. E an passat quaranta un ans dera mòrt deth dictator, e aciu arrés a parlat de reparacion istorica, ne de justícia. Lei deth punto final, pacte de silenci en bunquer deth 78, maquilhatge e desbrembe. Ausides sordes as peticions des familiars, qu'aué son aciu e mos acompanhen. Silenci, amnèsia, lobotomia. «No podemos saltarnos las leyes –us sona? Les seves, fetes a mida, per convertir els contraris en presoners polítics, objecte d'empresonament, camps de treball, de concentració, sotmesos a judicis sumaríssims o obligats a l'exili. Les ferides estan obertes, i no oblidarem tampoc ni les pallisses, ni els desnonaments arbitraris, ni l'especial acarnissament invisibilitzat, com sempre, envers les dones, amb algunes coses com vexacions, tallades de cabells, violacions, mostres públiques de submissió a un règim feixista que va durar massa. Legalitzar la impunitat amb les seves lleis; així justificaven l'encobriment de la barbàrie i de la persecució: «No podemos saltarnos las leyes. I així encara justifiquen avui que aquest país no pugui exercir el seu dret a l'autodeterminació: «No podemos saltarnos las leyes. Doncs, avui les desobeïm. Les desobeïm, les condemnem, les enterrem. Avui arriba el moment d'assumir la responsabilitat històrica d'aquest Parlament davant les víctimes dels processos sumaríssims, uns processos judicials que van vulnerar els principis fonamentals del dret. Som conscients que repararem abusos procedimentals, mai en podrem reparar els humans i els personals, però allò que sí que fem avui i que volem fer és reparar la dignitat i l'honorabilitat de tots aquells que van ser injustament jutjats i condemnats, alguns fredament assassinats. I ens avergonyim, ens avergonyim molt, en veure que qui ho havia de fer no ho farà mai. I ho fem perquè el poble de Catalunya és sobirà per fer-ho, i ho fem perquè és el nostre deure, en definitiva. Ho fem perquè, com tots els represaliats i familiars seus, ja no podem soportar-ho més en les nostres consciències. Patiment particular i col·lectiu, socialització de la injustícia, col·lectivització de la dignitat, desinstitucionalització de la desmemòria. Setanta-vuit mil tres-cents trenta-un processats i 3.358 executats, innocents. I no els puc recordar a tots, però sí alguns, començant per les 17 anònimes executades, invisibilitzades, les imprescindibles, les de la rereguarda, les dones. Com la Carme Claramunt, del moviment obrer badaloní, primera dona afusellada el 39 al Camp de la Bota; la seva darrera carta deia: «Estimada tieta. Ha venido el juez y ha decretado la pena de muerte, y me ha dicho que así lo había decretado el generalísimo, y esta mañana, a las cinco, me van a fusilar. Tú ya sabes que matan a una inocente. O com la Neus Bouza, obrera del Poblenou, afiliada a la CNT, miliciana republicana a la rereguarda. O la Maria Martí Iglesias, de can Cantancliu, de Cervià de les Garrigues, que és l'única lleidatana que va ser afusellada, executada, de la CNT-FAI. O com la Inés, Inés Giménez, l'última de les dones afusellades al Camp de la Bota, infermera a Mataró i acusada d'espia; una infermera acusada d'espia. O les últimes paraules d'en Ramon Jacas Fuster, en Xerapi, de la Unió de Rabassaires de Ribes, al seu fill Anton, que avui és aquí present; quan el va visitar a la presó per darrer cop, li diu: «No et creguis a ningú, jo no he fet res dolent. O en Lluís Companys, l'únic president elegit democràticament a Europa, afusellat per un règim feixista. O aquell «estimat germà Quim, la nova és escueta: condemnat a mort amb què comença la carta de Salvador Puig Antich, militant del MIL, que va escriure al seu germà quan va saber que estava condemnat a morir al garrot. O les memòries de la Tomasa Cuevas, la Peque, del PSUC, detinguda i salvatgement torturada pels germans Antonio i Vicente Juan Creix, fins a ingressar a la presó de dones de les Corts, el 45. I podríem seguir. Setanta-vuit mil tres-cents trenta-un processats i 3.358 executats. I l'últim d'ells, el Txiki, assassinat a Cerdanyola el 27 de setembre del 75: «Por medio de este escrito quiero dar a conocer, una vez más, la opresión que sufre el pueblo vasco y todos los pueblos de España bajo el actual régimen de Franco. Es inconcebible que un puñado de hombres sin escrúpulos jueguen con la vida de todo un pueblo por medio de sus fuerzas represivas y sus tribunales, por el simple hecho de luchar por la libertad. Es el pueblo y la solidaridad de todos los pueblos del mundo quienes digan la última palabra. Setanta-vuit mil tres-cents trenta-un processats i 3.358 executats. Per ells i elles, avui ens fem sobirans i anul·lem els consells de guerra i els sumaríssims; esmena a la totalitat a la injustícia. I que vingui la polititzada justícia espanyola a recórrer contra aquest acte de ruptura en un estat que encobreix els assassins quan la justícia argentina els crida a declarar; que vingui. Que es retrati i que mostri el que realment és. Que ens suspengui i anul·li tantes vegades com vulgui. Li direm que la memòria i la reparació de les víctimes no poden esperar més, que no es poden suspendre i que en la república catalana l'encobriment dels crims franquistes ni té lloc ni pot tenir lloc. Li direm que la seva legalitat no és la nostra i que recuperem la que ens van robar, la republicana. Corrin, corrin al Tribunal Constitucional. Ràpid, vagin en acabar aquesta sessió. Corrin a Europa, si volen també, a dir-los que no, que no volen anul·lar les sentències del feixisme, que volen seguir humiliant les seves víctimes. Corrin a dir-los que s'omplen la boca de democràcia mentre emparen els crims d'una dictadura. Corrin, vagin; vagin i no tornin. [[Rialles i aplaudiments.]] Avui els anul·lem –avui els anul·lem–, però tenim la vista posada en una república que jutgi els perpetradors, els assassins, perquè no hi ha anul·lació sense justícia. Avui els anul·lem, però cal continuar la feina d'identificació de les fosses comunes, cal obrir-les, cal explicar què són i per què hi ha gent allà enterrada, per què existeixen, cal que els familiars trobin aquells que el feixisme va fer desaparèixer. Avui els anul·lem per donar un pas més de cara a aquest procés constituent de la república que volem. Avui, a les nétes i les filles de les que van viure i patir la negra nit del franquisme, els retem un homenatge a totes elles i ens traiem de sobre la imposada legalitat feixista. Amb aquesta llei sobirana posem punt i final a la impunitat. Avui els nostres anònims herois i heroïnes, els nostres maquis i les nostres partisanes, tindran el reconeixement integral que es mereixen. I és que és gràcies a tots aquells que van lluitar, que hi van ser, que no van defallir mai i que van ser empresonats, torturats i assassinats que avui podem dir que som una mica més lliures. Gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Procedirem ara al torn d'intervencions per a fixar el posicionament de la resta de grups parlamentaris. En primer lloc, té la paraula el senyor José María Espejo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats..., i benvinguts tots els familiars dels represaliats per la dictadura franquista, que estan aquí escoltant aquest debat. Este debate, que es sobre una proposición de ley que quiere anular esos juicios celebrados por la dictadura franquista, se enmarca en el debate general relativo a algo importantísimo para este país –algo importantísimo para este país–, que es la memoria histórica derivada de la Guerra Civil Española y de ese régimen dictatorial que detentó el poder en España durante los siguientes cuarenta años a su finalización, suprimiendo las libertades políticas de todos los españoles e instaurando un régimen represivo, del que han sido víctimas los familiares de muchas de las personas que están aquí y los familiares de muchos de los diputados que están aquí, de absolutamente todas las fuerzas políticas que están hoy aquí. Libertades políticas que no se recuperaron hasta la aprobación, en 1978, de la Constitución española, con sus luces y con sus sombras, pero que recuperó las libertades políticas para todos los españoles y que fue fruto del consenso. Insisto: con sus luces y con sus sombras y con sus muchas cosas que seguramente tienen que mejorarse. Todos los grupos de esta cámara condenamos, sin ambages, el régimen franquista, la dictadura franquista y todas sus consecuencias, como es la represión subsiguiente, que, como digo, sufrieron familiares de todos nosotros –de todos nosotros–, los que están a este lado y los que están a este lado del hemiciclo [[l'orador n'assenyala els dos costats]] . La Ley 52/2007 intentó dar respuesta a las demandas que muchas personas, familiares de represaliados por esa dictadura franquista, totalitaria, sí..., pero quedan aspectos que, sin duda, no han sido convenientemente resueltos por esa ley, a tenor de que subsisten esas demandas de nulidad de los procesos llevados a cabo al amparo de normas dictadas durante ese régimen franquista. Hay que decir que esa ley de memoria histórica ya declara el carácter ilegítimo y radicalmente injusto de todas las condenas producidas por razones políticas durante la guerra y la dictadura. También declara la ilegitimidad de los tribunales políticos puestos en marcha con fines represivos. Pero lo que pide esta proposición de ley que estamos debatiendo ahora es la nulidad –la nulidad– de los juicios que se llevaron a cabo, declararla mediante ley. Y es un debate muy legítimo, por cuanto cualquier juicio efectuado sin las debidas garantías y con violación de los derechos humanos, como fueron estos juicios, es anulable. Y nosotros estamos de acuerdo en que se anulen, nosotros estamos de acuerdo en que se anulen los juicios que se han llevado a cabo sin garantías y con violación de los derechos humanos. En cuanto al fondo, no parece que haya excesiva discrepancia por cuanto no ha habido ni una sola enmienda a la totalidad –ni una sola enmienda a la totalidad–, por parte de ningún grupo de esta cámara a esa proposición de ley. No obstante, desde el punto de vista técnico, se ha de reconocer que está planteada mejor, y yo se lo agradezco al Grupo Socialista, la que reconoce y la que persigue exactamente el mismo fin, y no solo ese, sino que va más allá, y está planteada y la debatiremos esta tarde, que esta. Está mejor planteada que esta desde el punto de vista técnico, y yo, insisto, se lo reconozco y se lo agradezco al Partido Socialista. Y esto es una cuestión que no es menor –es una cuestión que no es menor–, porque, si queremos dar efectividad a una declaración de este tipo, todos sabemos que hay que hacerlo, creo yo, bien. Y esto se tiene que hacer de la manera en la que lo ha hecho el Partido Socialista –y que ya adelanto que nosotros apoyaremos la proposición del Partido Socialista–, que pide, como digo, esencialmente lo mismo, y algunas cosas más que esta proposición de ley se deja por el camino. Por lo tanto, la proposición recoge una reivindicación legítima: la anulación de los juicios franquistas, producidos o llevados a cabo a través de la represión franquista, con lo que estamos de acuerdo, insisto, y que debe debatirse. Pero técnica y jurídicamente está, creo yo, mal planteada y, no obstante, es de agradecer que la iniciativa del PSC permita encauzar la tramitación para conseguir exactamente el mismo objetivo. Porque tan importante es la reivindicación, que compartimos, la de anular juicios injustos contra los derechos humanos y derivados de la represión de una dictadura totalitaria, como que se pueda llevar a cabo. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades, vull començar la meva intervenció fent una salutació molt especial a les víctimes del franquisme i familiars de víctimes del franquisme que ens acompanyen avui des del públic o que puguin estar seguint aquest debat per qualsevol dels mitjans que ofereix el Parlament, i també a les entitats i associacions que han estat durant molts anys promovent la recuperació de la memòria històrica de la Guerra Civil i de la dictadura, sovint topant amb moltes dificultats. Cantava, i canta encara, Raimon en una de les seves cançons més conegudes un vers que diu: «Qui ens rescabalarà de tants anys de desinformació i desmemòria? És una pregunta que possiblement en el moment de compondre la cançó no trobava resposta, però que l'hauria d'haver trobat, i l'ha trobat només en part en la recuperació de les institucions democràtiques, no només a Catalunya, sinó al conjunt d'Espanya. És una pregunta que encara no està acabada de respondre, i bona prova n'és la mateixa tribuna de públic d'aquest Parlament, l'expectació que hi ha al voltant d'iniciatives com aquesta, encara ara, el 2016, que persegueixen un aspecte molt concret, que és el de l'anul·lació de determinades decisions de judicis sumaríssims, de les resolucions dictades per òrgans penals i administratius durant la Guerra Civil i la dictadura, que tracta, deia, no només de fer un acte de desgreuge, sinó una autèntica reparació; una vindicació, en el fons, de la dignitat de les víctimes, i un intent de posar-les en el centre del debat sobre la recuperació de la memòria històrica del nostre país. Però no és l'únic aspecte de la recuperació de la memòria històrica, de la memòria democràtica que cal abordar. Avui ho fem perquè hi ha una proposició de llei, que han subscrit tres grups, que ens convida a fer-ho respecte a un d'aquests aspectes. I, com ha estat ja esmentat per part del diputat de Ciutadans, hi ha una altra proposició, que es debatrà després de la pausa del migdia, que intenta abordar aquest aspecte i un altre de relacionat amb la memòria de les persones que van ser deportades als camps de concentració nazis entre el 33 i el 45. Però hi ha molts altres aspectes; alguns que tenen a veure amb àmbits competencials estatals i d'altres que tenen a veure també amb àmbits competencials estrictament catalans. Hi ha alguns avenços, i els saludem, en matèria del banc públic d'ADN, que hauria de servir per satisfer algunes de les reivindicacions històriques dels familiars de persones desaparegudes durant la Guerra Civil i el franquisme, i també dels familiars afectats pels casos de sostracció de nadons durant el franquisme i ben entrada la democràcia. Però hi ha encara reivindicacions que segurament ens haurien de portar a una reforma de la Llei catalana de fosses, que en la seva aplicació pràctica ha deixat molt a desitjar, tant com ho ha fet la Llei, d'àmbit estatal, la 52/2007, respecte a l'efectiva obertura d'aquestes fosses i la recuperació de tantes i tantes persones que avui en dia encara jeuen a la vora dels camins i carreteres del nostre país. Veritat, justícia, reparació i garanties de no-repetició és el mantra que una i altra vegada repetirem. És absolutament necessari. Una democràcia no es pot fonamentar en la desmemòria ni en l'oblit, ha de recordar; ha de recordar tot allò que hem estat capaços de fer-nos els uns als altres, tot el dolor que hem estat capaços d'infligir-nos els uns als altres, i ha de recordar també les responsabilitats dels poders públics que existien en aquell moment, en una política de persecució sistemàtica del dissident polític, d'aquell que, per raó de la seva ideologia, de les seves creences, de la seva consciència, en el fons, era perseguit. Perquè l'alçament militar de signe feixista –i carlista en algunes regions d'Espanya– va ser molt cruent des de l'inici. N'és bona prova la repressió en les zones que immediatament van caure sota poder dels revoltats: la repressió a Galícia; la repressió a Castella la Vella, en aquell moment; la repressió a les zones d'Extremadura, que immediatament van ser ocupades per les tropes revoltades, o les zones d'Andalusia, que immediatament van ser ocupades per les tropes revoltades..., va ser una repressió duríssima, rapidíssima. Cal recordar, per exemple, els afusellaments de la plaça de braus de Badajoz; cal recordar personalitats com Blas Infante, afusellat i condemnat després a mort per un tribunal de responsabilitats polítiques, afusellat al costat de l'exalcalde republicà de Sevilla i afusellat amb el diputat socialista Manuel Barrios; cal recordar Alfredo Espinosa, de la Unió Republicana, conseller de Salut del Govern Aguirre, l'únic dels consellers del Govern Aguirre que va ser afusellat. Però cal recordar tantes i tantes persones no tan conegudes –em nego a dir «anònimes, perquè no ho eren per als seus familiars, coneguts, amics i companys–, tantes i tantes persones no tan conegudes que van patir la repressió del feixisme, del franquisme, fins al final dels seus dies; perquè deia que va començar de manera sagnant i no va deixar de ser una dictadura cruenta, sagnant i assassina fins al darrer dels seus dies. Mirin, en els antecedents de la proposició que avui es sotmet a consideració de la cambra es fa esment d'un informe del relator especial del Consell de Drets Humans de les Nacions Unides, sobre la promoció de la veritat, la justícia, la repressió i les garanties de no-repetició; un informe del 22 de juliol de 2014, que ens diu que els esforços per respondre als llegats de la Guerra Civil i de la dictadura s'han caracteritzat a Espanya per la seva fragmentació. Amb relació al debat que avui ens ocupa, el relator especial saluda les disposicions de la Llei 52/2007, que reconeixen i declaren el caràcter radicalment injust i la il·legitimitat de les condemnes i sancions dictades per motius polítics i ideològics o de creences per les jurisdiccions especials durant la Guerra Civil i per qualsevol tribunal o òrgan penal o administratiu durant la dictadura. També recorda el relator que la llei estableix que les víctimes d'aquestes injustícies podran sol·licitar l'emissió de declaracions de reparació i de reconeixement personal. Cap d'aquestes disposicions, però, no obsten perquè el relator especial inclogui entre les seves recomanacions la consistent a establir mecanismes idonis per fer efectiva la nul·litat de les sentències en violació dels principis fonamentals del dret i dels procediments establerts durant la Guerra Civil i el franquisme. I és ben cert que l'informe del 3 de novembre de 2004, de l'Advocacia General de l'Estat, sobre la possible revisió o declaració de nul·litat de les resolucions esmentades assenyalava algunes dificultats conceptuals per procedir-hi; això estava en aquest informe. Però no és menys cert que el mateix informe assenyalava també dues fórmules alternatives que podrien conduir al resultat que es cerca. Per tant, nosaltres creiem que és hora de recuperar, entre altres, aquestes dues vies que suggeria l'informe de l'Advocacia General de l'Estat o altres a què es pugui arribar. Compartim l'objectiu de la proposició que avui ens fan els tres grups que han iniciat aquest debat. Pensem, això sí, que la forma en què està plantejada segurament toparà amb alguna dificultat des del punt de vista competencial, però ens sembla que és molt apropiat que aquesta cambra enceti..., com avui farà, perquè, com s'ha assenyalat també, no hi ha cap esmena a la totalitat, i, per tant, no caldrà votar en un debat a la totalitat, sinó que es passarà immediatament al tràmit parlamentari, és molt adient que aquesta cambra enceti aquest debat que permeti anar avançant cap aquest objectiu. Nosaltres, com deia, pensem que pot haver-hi aquesta dificultat tècnica i a més ens sembla que, pel seu propi plantejament..., en l'article 1 de la proposició es parla de declarar nuls i sense cap efecte jurídic tots els consells de guerra sumaríssims i les corresponents sentències instruïdes per causes polítiques a Catalunya, deia que ens sembla que, per aquest plantejament, queda curt des del punt de vista del seu abast, perquè també es van instruir causes polítiques contra catalans i catalanes fora del territori de Catalunya i perquè nosaltres..., la nostra ambició és que es compleixin totes les recomanacions de l'informe del relator especial, també respecte a tots aquells judicis sumaríssims que van ser celebrats arreu del territori espanyol. I creiem que només d'aquesta forma es dóna completa satisfacció a les reivindicacions de tants i tants familiars de víctimes del franquisme, i de víctimes del franquisme que afortunadament avui encara ens acompanyen. I és per això que nosaltres hem plantejat la proposició que es veurà després de la pausa del migdia, en la qual hem aprofitat, com deia, per afegir una sèrie de reivindicacions que creiem també molt legítimes i molt justes al voltant de la memòria de les persones deportades als camps de concentració nazi. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Fernández Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya. [[Algú diu: «Fernando.]] Fernando.
Senyora presidenta, senyors i senyores, víctimes i familiars de víctimes de la dictadura... Señoras y señores diputados: «Es ya hora de dejar atrás el pasado. Ha llegado el momento de que miremos juntos hacia el futuro, un futuro de esperanza. Estas palabras, señoras y señores diputados, las podría haber pronunciado Adolfo Suárez, pero no son suyas; las podría haber pronunciado Santiago Carrillo, pero tampoco le pertenecen; con estas palabras concluyó un antológico discurso en La Habana Barack Obama el marzo pasado. A muchos de nosotros ese camino de reconciliación nos llenó de alegría; supongo que ustedes también, a no ser que algunos sean más castristas que Castro, cosa que tampoco me extrañaría. A mí me recordó inmediatamente el tono de nuestra Transición. Obama animaba a la reconciliación, a creer el uno en el otro, al entendimiento, a saber escuchar y al perdón. Eso, exactamente eso que pedía Barack Obama en Cuba, es lo que hicimos en España durante la Transición. [[Remor de veus.]] Si tomamos el espléndido discurso del presidente norteamericano encontramos una mirada profunda que reconoce y recorre las oscuridades del pasado, pero sobre todo subraya los puntos de encuentro y una ruta compartida en el futuro. El tiempo ha nublado un poco el recuerdo de la Transición. Yo no había nacido, como muchos de nosotros, y por eso quiero volver a las fuentes, para no hacer memoria mítica, para hacer memoria histórica. Permítanme remitirme, por ejemplo, al discurso que pronunció Marcelino Camacho en las Cortes con motivo de la Ley de amnistía, esta ley que aquí se considera siempre como el origen de todos los males y todas las impunidades. El portavoz comunista afirmaba que votarían con honor el texto, y más aún, reivindicaba la paternidad por parte del PCE y del PSUC. Camacho afirmaba que la Ley de amnistía tenía plena coherencia y sintonía con la política de reconciliación que había llevado a cabo el Partido Comunista desde el año 56. Y deje que lo lea textualmente, porque impresiona un poco. Decía Marcelino Camacho: «Nosotros considerábamos que la pieza capital de esta política de reconciliación nacional tenía que ser la amnistía. ¿Cómo podríamos reconciliarnos los que nos habíamos estado matando los unos a los otros si no borrábamos ese pasado de una vez para siempre? Palabras de Marcelino Camacho. Me pueden decir ahora ustedes que todo fue un paripé, que era un mal menor necesario, que los constituyentes fueron miopes, pero las palabras del portavoz del Partido Comunista tienen la tersura y la vibración de la sinceridad. Camacho dejó muy claro que no fue un movimiento táctico, sino que era una estrategia buscada desde hacía más de veinte años. Decía: «Nosotros, precisamente, los comunistas, que tantas heridas tenemos, que tanto hemos sufrido, hemos enterrado nuestros rencores. Nosotros estamos resueltos a marchar hacia adelante en esa vía de libertad y de paz. Yo les pregunto a ustedes, diputados, y también a mí mismo: ¿es que sabemos mejor que Carrillo lo que fue la Guerra Civil?, ¿es que somos más auténticos o tenemos más galones que Marcelino Camacho, que Solé Tura, que Roca o que Suárez, para entender y explicar lo que fue ese periodo de la Transición? Decía Pablo Iglesias el otro día que hay algunos que creen que la historia empieza con ellos. Y tiene toda la razón. A veces parecemos, señores y señoras diputados, adolescentes políticos, echándoles en cara todo el día a nuestros padres que se dejaron engatusar, que se dejaron engañar, que nos hayan dejado una estafa como legado. Quizá nos parecemos a esos niños con aires adolescentes que se dan aires de grandeza y ridiculizan a sus mayores sin comprender quizá que el pavo lo están haciendo ellos. ¿No será que los que vamos sobrados de miopía somos nosotros? ¿No será que nos hemos instalado en tal clima de confrontación que somos incapaces de valorar el poder del dialogo y del encuentro? ¿No será que nos hemos vuelto ciegos por el prejuicio y ya no somos capaces de valorar que, por primera vez en dos siglos, los españoles dejáramos de dispararnos y cornearnos para mirar juntos al futuro? Miopes, encerrados en nuestro propio laberinto de afirmaciones de autoconsumo y autoconvencimiento. El aparato nacionalista mediático y político lleva días diciendo que aquí se van a aprobar las primeras reparaciones de la Guerra Civil. Señores y señoras diputados –y me detendré en ello esta tarde–, les recuerdo que la propia Ley de amnistía contemplaba diversas reparaciones; les recuerdo que estas reparaciones se irían desarrollando mucho más tarde, abarcando cada vez a más ámbitos de las víctimas. I mirin què els dic. Jo no lamento que vostès vulguin obrir el passat i anul·lar judicis que ja estan, de fet, fora del nostre ordenament jurídic, expulsats del nostre ordenament jurídic. Entenc, de veritat, la voluntat de reparar, la voluntat de tancar millor ferides que encara poden supurar. Entenc, de veritat, el dolor de les víctimes i la seva voluntat d'una millor reparació. Però el que no entenc és el discurs enverinat que alguns estan fent. [[Remor de veus.]] El que no entenc és el to d'«enconament que s'estén...
Si us plau.
El que no entenc és, per part d'alguns partits polítics, la negació de processos històrics en els quals van participar activament, i que ara reneguen d'ells amb més fúria que els mateixos antisistema. No entenc aquesta voluntat de mirar el passat amb fúria i tornar a posar en peu tots els fantasmes, perquè, amics, clar que hi ha molts fantasmes, clar!, clar que hi ha molts pous foscos, clar que el franquisme mereix condemna, i l'hem feta, i la tornem a fer... [[Remor de veus.]]
Si us plau.
Clar que la dictadura va deixar un reguitzell de sang...
Recordo al públic... Recordo al públic que s'ha d'abstenir de fer comentaris.
Em remeto, com feia abans el president Puigdemont, al diari de sessions d'aquest Parlament. Clar que la dictadura... Per veure la condemna que hem fet en aquest Parlament... Clar que la dictadura va deixar un reguitzell de sang i de dolor. Clar que mereix reparació. I s'ha fet molt en quaranta anys. I no es pot negar. Reforcem la nostra condemna del franquisme i la nostra reparació, però quin és el límit? –quin és el límit? Recordem que a Catalunya hi ha hagut, i a Espanya, quatre guerres civils. Anul·lem i obrim els judicis de les quatre? No, senyores i senyors diputats, jo crec de debò, amb el cor a la mà, que el camí del futur no passa per tornar a obrir trinxeres i ressuscitar fantasmes. Pensem com reparar millor, pensem com honrar els defensors de la llibertat, pensem a fer pedagogia de la democràcia i la reconciliació, però no vulguem clavar de nou les estaques de l'enfrontament. I no ho dic tant per aquesta llei, que ens sembla digna d'estudi. Alguns, algunes ens estan parlant tot el dia del Constitucional, perquè esperaven, potser, esmenes a la totalitat, i ens hi inviten, perquè en tenen ganes, i ens diuen: «Porteu-la al Constitucional. Escoltin, ningú n'ha parlat. Alguns diaris deien: «S'obre un nou enfrontament amb el Govern central. Però qui ha parlat d'això, en el Govern central? Si només n'heu parlat vosaltres. Anem a aprofundir millor en les reparacions. A mi, el diputat socialista, el senyor Ferran Pedret, m'ha ensenyat molts cops una cosa important: que en la història molts cops el problema no és de contingut, sinó de reconeixement. I podem avançar en aquest reconeixement, i tant! I per això volem estar en aquesta ponència. Podem reconèixer millor les víctimes de la dictadura? Podem declarar més clarament la il·legitimitat de les condemnes? Fem-ho. Però jo el que lamento és el to que percebo, la intenció que intueixo, la voluntat d'enfrontament i de propaganda amb què vostès –vostès, no les víctimes, els diputats– estan plantejant aquests temes. Fem-ho bé per no fer una farsa. Aquests judicis ja han estat declarats il·legítims. I s'estan precipitant una mica. Ho deia abans un altre portaveu –ho deia abans un altre portaveu–: per què no ampliar, per exemple, la condemna i l'anul·lació a aquells judicis que afecten catalans i no van ser declarats a Catalunya? Diputats i diputades, que la passió no ens cegui. Servem la memòria i retem l'homenatge degut a les víctimes de la dictadura, i també al president Companys, però no utilitzem la memòria de Companys per aconseguir objectius que ell mai va defensar; no utilitzem el seu record per manipular i carregar contra Espanya. No oblidin que ell va declarar que Catalunya esdevenia la capital de la república federal espanyola. Gràcies. [[Aplaudiments i xiulets.]]
Gràcies, diputat. [[Remor de veus.]] Si us plau, respectem totes les opinions. Atès que no s'ha presentat cap esmena, la Proposició de llei de reparació jurídica de les víctimes del franquisme continua la seva tramitació. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Moltes gràcies a totes i a tots. I es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda. [[La sessió se suspèn a tres quarts d'una del migdia i deu minuts i es reprèn a les tres de la tarda. Presideix la presidenta del Parlament, acompanyada de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general en funcions i el lletrat Miquel Lluís Palomares Amat.]]
Es reprèn la sessió. [[Proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de modificació de la Llei de l'Estat 52/2007, relativa a la memòria històrica, i d'altres normes relacionades (debat de totalitat)]] [[270-00004/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat de la proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de modificació de la Llei de l'Estat 52/2007, relativa a la memòria històrica, i d'altres normes relacionades. I, abans de procedir a aquest punt, saludo les persones que ens acompanyen durant..., quan es parli d'aquesta llei: moltes gràcies per ser aquí amb nosaltres. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, pel Grup Parlamentari Socialista, signant de la proposta, té la paraula el senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades..., i també gràcies a les persones que ens acompanyen des de la tribuna del públic i a les que puguin estar seguint aquest debat des de qualsevol dels mitjans que ofereix el Parlament per fer-ho. Avui, tant ara com just abans de la pausa del migdia, estem parlant de memòria, de memòria històrica, de memòria democràtica, de la memòria popular d'aquest país. Els prego la indulgència de permetre'm que comenci la intervenció sobre aquesta proposta que fa el Grup Socialista al Parlament de Catalunya amb un record a un socialista recentment desaparegut, en Pau Nuet, que va ser el primer alcalde democràtic de Valls. Una persona que va aprendre de lletra a la casa del poble de Valls; que s'afilià a la Joventut Comunista Ibèrica, l'organització juvenil del Partit Obrer d'Unificació Marxista; que amb ells, com a milicià, va anar a fer la guerra; que patí els efectes dels Fets de maig, i per això va haver de tornar a Valls; que féu part de la retirada un cop reincorporat a l'exèrcit regular de la República; que va ser, entre altres llocs, a la platja d'Argelers; que patí de paludisme, i per això es va incorporar més tard que d'altres als batallons de treball; que va ser obligat a fer treballs forçats per les forces d'ocupació del nazisme a França; que va fer diversos intents de fugida d'aquestes obres de construcció del Mur Atlàntic; que s'uní l'any 43 al maquis, a França, juntament amb tants d'altres resistents antifeixistes d'arreu d'Europa, no només francesos sinó d'arreu, incloent-hi alemanys i apàtrides; que l'any 44 entrà a Navarra amb una partida guerrillera que va ser en pocs dies derrotada, i que patí presó i, dins de la presó, dos anys d'aïllament, i que encara després d'això va tenir esma a Valls... –on se l'obligà a residir sense poder sortir d'aquella població els primers anys després de la seva condemna–, va tenir esma de participar en la reorganització del Partit Obrer d'Unificació Marxista i que va seguir tots els passos d'aquesta organització fins a la seva autodissolució i entrada col·lectiva a Convergència Socialista de Catalunya i després al Partit dels Socialistes de Catalunya. Ell..., amb tants altres companys i companyes –Salvador Clop, en Manel Alberich, la Maria Manonelles, en Josep Rovira o en López Vecino– són persones de les quals estem parlant avui. Però la meva memòria seria fragmentària –i, per tant, necessàriament parcial– si em centrés, únicament i exclusivament, en aquelles persones amb les quals tenim o hem tingut un vincle més estret. La memòria de la lluita contra el franquisme i de la resistència democràtica és una memòria molt més àmplia, que abasta persones amb tot tipus de creences, d'ideologies o senzillament d'opcions de vida que per això, per fer una opció de vida diferent del pensament dominant en aquell règim, eren perseguits i reprimits, i ho van ser... –com tenia ocasió també de dir abans, en el debat de fa una estona–, ho van ser des de l'inici de l'alçament feixista fins a l'últim dels dies de la dictadura franquista, que va ser una dictadura especialment sangonosa, que va reprimir de manera molt dura a molts indrets del nostre territori, i que quan en parlem no podem evitar recordar, abans també hi feia referència, els afusellaments de la plaça de braus de Badajoz –més de cinc mil persones afusellades–, els afusellaments del cementiri de Santander; tantes i tantes persones de secà que van ser afusellades pel simple fet de pertànyer a la Federación de Trabajadores de la Tierra, de la UGT, o per la seva adscripció a diverses organitzacions àcrates o llibertàries, pel fet d'haver estat mestres de la República, depurats dels seus llocs de treball, que eren la seva vida. Tantes i tantes persones que, dic, van patir persecució en les seves més diverses formes, posant en risc la seva vida, la seva integritat física, la seva llibertat: presó, exili, tortura..., no gaire lluny d'aquí, a la Via Laietana, però també a la Puerta del Sol, en uns edificis que encara avui hi són i que haurien de servir de lloc per honorar la memòria de tantes i tantes persones que van patir el dolor allà. La iniciativa que nosaltres proposem tracta de posar fi a un debat que hem tingut també ocasió de parlar-ne aquest mati, un debat sobre si la Llei 52/2007, la coneguda com a Llei de memòria històrica, suposava o no la definitiva eradicació de l'ordenament jurídic dels procediments i sancions dictats per òrgans administratius i penals durant la Guerra Civil i la dictadura. No és irrellevant aquest debat, en absolut. I crec que bona prova d'això és la tenacitat i la determinació amb què familiars de víctimes i víctimes del franquisme i associacions i entitats memorialistes han estat perseguint una expressa declaració de la nul·litat d'aquests procediments i sancions. Tanmateix, no és irracional la conclusió a què arribà el fiscal general de l'Estat, l'abril del 2010, en el sentit que la literalitat de la Llei 52/2007 ha de portar a concloure que aquests procediments i sancions són inexistents i nuls de ple dret, sense que subsisteixi, actualment, cap aparença de la seva legalitat o validesa, en haver estat expulsades de l'ordenament jurídic. Arriba a aquesta conclusió després de llegir els articles de la Llei 52/2007, que hem reproduït aquest matí, i que, per tant, no repetiré ara, però que es refereixen a la declaració d'injustícia d'aquests procediments i sancions i de la il·legitimitat dels tribunals i dels òrgans penals i administratius que els van dictar. Si aquesta és la conclusió de la fiscalia, però subsisteix el debat, i, per tant, hi ha víctimes i familiars de víctimes i associacions que consideren que això no ha quedat clar, i si hi ha unes recomanacions, que també hem tingut ocasió de debatre al matí, del relator especial del Consell de Drets Humans de les Nacions Unides, en aquest informe del juliol de 2014, que recomana que es trobin vies idònies per procedir a aquesta declaració de nul·litat, el que cal és constatar que hi ha hagut alguna cosa que no ha anat bé i que hi ha, per tant, un debat que segueix. Si la conclusió de la fiscalia és que es pot deduir de la mateixa llei aquesta nul·litat, aquesta eradicació de l'ordenament jurídic, però, en canvi, com deia, subsisteix el debat, cal fer-hi alguna cosa més. I la nostra proposta el que pretén és modificar la Llei 52/2007 perquè a continuació dels articles que parlen de la injustícia dels procediments i sancions, de la il·legitimitat dels tribunals, òrgans penals i administratius, tot seguit hi digui que, com a conseqüència d'això, s'han de considerar radicalment nuls aquests procediments i aquestes sancions. I així esvair tot dubte respecte a si la llei opera aquesta eradicació de l'ordenament jurídic d'aquestes odioses sancions i d'aquestes odioses resolucions. Per tant, el que pretén és fer-ho, ho diem tècnicament, ope legis, de la mateixa manera que en el seu dia s'havien fet aquestes declaracions d'injustícia i d'il·legitimitat. I, per tant, a partir d'aquí que, a més d'aquestes declaracions de reconeixement personal que poden obtenir les víctimes d'aquests processos, també hi pugui haver un certificat d'aquesta nul·litat. Però, a més a més d'això, el que hem volgut introduir també en la proposició que presentem és un específic reconeixement de la responsabilitat de les autoritats franquistes, en connivència amb les autoritats del règim nazi i del règim de Vichy, en la deportació de milers i milers de republicans i republicanes espanyols, entre ells, molts i moltes, ciutadans de Catalunya, que, arran d'aquella connivència, d'aquelles decisions, van anar a parar a l'horror dels camps de concentració nazis, entre ells, el de Mauthausen, però, evidentment, no únicament. Creiem que és de justícia que hi hagi aquest reconeixement explícit. Això es pot incorporar en un article de la Llei 52/2007, que fa diversos reconeixements de naturalesa similar respecte a altres col·lectius o situacions. Creiem, per tant, que és de justícia, aquest reconeixement. Però, a més, creiem que cal provar d'implementar algun mecanisme de reparació per a les persones que en van ser víctimes o per als seus hereus o descendents. Qualsevol reparació és, evidentment, insuficient; és impossible rescabalar ningú del patiment dels camps de concentració nazis. Però ens va semblar que el mínim que es podia fer era equiparar el tractament d'aquestes persones que van patir especialment la repressió franquista, en aquest cas, delegada en un règim, si és possible, encara més embogit en la seva forma d'infligir dolor als altres... Crèiem, deia, que era important intentar-ho, equiparant-ho amb les persones que van patir la repressió en els últims anys de la dictadura. Hi ha un article de la Llei 52/2007 que estableix unes indemnitzacions determinades per a les persones que van ser víctimes del terrorisme d'estat o de l'extrema dreta durant els darrers anys de la dictadura i ens va semblar que es podia provar d'equiparar aquestes dues situacions. Sens dubte, el que nosaltres proposem o el que s'ha proposat al matí no esgota, ni molt menys, la multiplicitat de mirades que hi ha d'haver sobre aquell període històric i l'intent de conformar amb totes elles una veritat que puguem donar per establerta històricament. És absolutament necessari, i abans ho dèiem també: veritat, justícia, reparació, garanties de no-repetició... És el que sempre s'invoca quan estem parlant d'aquestes qüestions. I, per tant, l'establiment d'una veritat consensuada és absolutament fonamental, és quelcom que fins aquest moment no ha estat del tot possible establir en aquest país. Se'ns ha donat, sovint, l'argument que parlar de polítiques de memòria, parlar de memòria era reobrir velles ferides, i no em puc estar de dir que és tot el contrari –que és tot el contrari–, que les ferides no es poden tancar si no es recerca establir la veritat dels fets, si no es recerca imposar uns termes de justícia que satisfacin, també, les víctimes, i si no es procura reteixir aquell teixit social que al seu dia es va esquinçar. I crec que és innegable que la nostra societat d'avui en dia, per molt que hàgim avançat en molts aspectes, porta encara alguna d'aquestes ferides, té encara alguns teixits esquinçats provinents de l'època de la Guerra Civil i la dictadura. I hem de fer majors esforços, com els han fet en altres països..., i com nosaltres hauríem de voler estar a la punta de llança d'aquest tipus de mesures, de polítiques de memòria. Celebro, per tant, les iniciatives com les del banc d'ADN públic per localitzar les persones desaparegudes, per localitzar, també, aquelles persones que hagin pogut ser víctimes de la xarxa de sostracció de nadons que es va iniciar durant el franquisme i que va durar fins ben entrada la democràcia. Cal celebrar, també, iniciatives locals com la importació de les Stolpersteine en algun municipi de Catalunya. Crec que no m'equivoco si dic que Navàs va ser el primer municipi que ho va fer. Les Stolpersteine són unes plaques que recorden el lloc de detenció i el lloc on va morir una determinada persona deportada als camps de concentració. Es podria fer..., des de les polítiques públiques que pot impulsar la Generalitat de Catalunya, es podria impulsar alguna política similar, perquè hi va haver moltes persones que van ser detingudes, passejades, que van ser després internades en camps de treball, en camps de concentració del franquisme –que també n'hi va haver. Alguns d'ells ni tan sols mereixien el nom de «camp, o potser el mereixien més que res perquè eren senzillament una demarcació a camp obert on la gent havia d'estar a sol i serena. Podria haver-hi plaques en les obres públiques i infraestructures que es van construir amb mà d'obra forçada, explicant quanta gent hi va haver, explicant qui, amb noms i cognoms, va morir en la construcció d'aquestes infraestructures i obres públiques. Es podrien fer moltíssimes coses. Es podria millorar, com he dit, la Llei de fosses que tenim aquí a Catalunya, per facilitar la seva obertura i la recuperació dels cossos per part de les persones que s'estimaven aquelles persones que estan ara enterrades de qualsevol manera en fosses comunes. Tot això i molt més és el que hem de fer, perquè, com deia Saramago: «Som la memòria que tenim i la responsabilitat que assumim. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Procedirem ara al torn d'intervencions per a fixar el posicionament. En primer lloc, té la paraula la senyora Lorena Roldán, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Sí; gràcies, presidenta. Bona tarda. Bona tarda, conseller, diputats, diputades, i bona tarda, també, i gràcies, a les persones que ens acompanyen avui al públic. Deia el poeta grec Iorgos Seferis, que allà on la toquis, la memòria dol. I crec que en aquest cas en especial, la memòria dol moltíssim. Jo, que sóc nascuda en democràcia, no em puc ni imaginar el dolor que van patir les persones que van viure l'etapa més negra i més cruenta de la nostra història. Una guerra civil entre germans, i una dictadura posterior, com va ser el franquisme, amb gairebé quaranta anys de repressió. Per això, vull, des d'aquí, igual que ha fet abans el meu company, el José María Espejo, condemnar la dictadura franquista i condemnar, també, qualsevol altre règim totalitari. I vull també mostrar el nostre rebuig a qualsevol que vulgui coartar les llibertats i qualsevol que vulgui imposar la seva ideologia a través de la por, de les coaccions o de la violència. Dèiem que la memòria, allà on la toquis, dol. Però, a vegades, com quan es tira alcohol sobre una ferida, és un dolor que ajuda a curar, i, en aquest cas, és un dolor que serveix per ajudar a reparar les víctimes i les seves famílies, aquells que van patir la persecució i la violència durant la Guerra Civil i durant la dictadura, aquells que van patir injustícies, els que van perdre la seva llibertat, els que van ser empresonats, deportats, internats en camps de concentració, aquells que van perdre la vida, i, en definitiva, aquells que van patir l'horror de la Guerra Civil i les atrocitats de la dictadura. I tot i que la memòria dolgui, aquesta és necessària perquè –i permetin-me que utilitzi una altra cita, en aquest cas d'Aristòtil– gràcies a la memòria es dóna en els homes el que s'anomena «experiència. Experiència, de la qual cal aprendre; experiència per no tornar a cometre els mateixos errors; experiència i memòria per no tornar a viure en una societat dividida, on dir el que un pensava es pagava amb la vida. I creiem que en això la Transició va fer una molt bona feina, on persones que pensaven diferent van ser capaces de deixar de banda aquestes diferències per créixer com a societat i construir les bases de la democràcia en què ara vivim. I són aquestes dues idees de memòria, la memòria que repara i la memòria que ensenya, el que al nostre entendre pretenia i pretén la llei de memòria històrica, una llei on està present aquest esperit de la Transició al posar en valor el retrobament i la reconciliació de tots els espanyols, i una llei que recull peticions i demandes que eren legítimes i justes i que no podien quedar sense resposta, com queda palès a la seva exposició de motius, de la qual m'agradaria llegir-los un tros: «És l'hora, així, que la democràcia espanyola i les generacions vives que avui en gaudeixen, honrin i recuperin per sempre tots els que directament van patir les injustícies i greuges produïts, per uns o altres motius polítics o ideològics o de creences religioses, en aquells dolorosos períodes de la nostra història. Per descomptat, els qui van perdre la vida. Amb ells, les seves famílies. També els qui van perdre la seva llibertat en patir presó, deportació, confiscació dels seus béns, treballs forçosos o internaments en camps de concentració dins o fora de les nostres fronteres. També, en fi, els qui van perdre la pàtria en ser empesos en un llarg, esquinçador i, en tants casos, irreversible exili. Si bé és cert que aquesta Llei 52/2007, de 26 de desembre, la llei de memòria històrica, té aspectes a millorar, i és per això que avui el Grup Socialista ens porta aquesta proposta. Una proposta que vol incorporar aspectes no resolts en aquesta llei que esmentem, una proposta amb què nosaltres evidentment estem d'acord, i hi estem d'acord perquè, a diferència de la proposta que hem vist en el debat anterior –i aquí seré molt breu perquè em remeto al que molt bé ha exposat el meu company, en José María Espejo–, per nosaltres, per Ciutadans, és obligació dels poders públics la reparació íntegra de les víctimes i de les seves famílies, i ens sembla que són legítimes les demandes que se'ns fan. Però és que, a més a més, també és una proposta que és adequada en la forma, perquè la tècnica triada és la correcta, perquè tan important és la reparació de les víctimes com que realment aquesta reparació es pugui dur a terme. I això com ho fem?, això com ho aconseguim?, amb debats estèrils que no duen enlloc? No, així no; això s'aconsegueix amb propostes com aquesta, que porten les reivindicacions allà on realment es poden aprovar. A Ciutadans volem que aquestes reivindicacions es puguin debatre i transformar en realitat. Volem tancar ferides per poder mirar endavant. Volem honrar aquells que van trobar el patiment i fins i tot la mort per qüestions polítiques i ideològiques. I el que és més important, volem la reparació de les víctimes, de les seves famílies, sent conscients que cap reparació serà mai suficient i amb l'esperança que mai més tornem a viure un horror similar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. La proposta que avui ens porta el Grup Parlamentari Socialista, i que el company Pedret ha defensat des d'aquí, planteja bàsicament dues qüestions. La primera: anul·lar els judicis franquistes, o com bé ell ha dit, deixar més clar i de forma nítida, en la llei de memòria històrica, la clara anul·lació dels judicis franquistes. I, per un altre costat, també la reparació per a aquells que van patir deportació i presó als camps nazis. Nosaltres estem d'acord amb les dues coses i votarem favorablement la proposta que se'ns fa, perquè pensem que és adequada. Dir que en aquest moment el debat sobre la memòria històrica té tres moments o tres espais que s'han d'aclarir. El primer és que avui és una realitat que la judicatura, el poder judicial a l'Estat espanyol, amb connivència amb el poder polític, tant el poder executiu com el poder legislatiu, interpreta la Llei d'amnistia com una llei de punt final. Això és una realitat que els lluitadors i lluitadores antifranquistes, quan van lluitar per la Llei d'amnistia, no preveien, però avui dia molts jutges han citat la Llei d'amnistia per aturar que alguns exministres franquistes s'asseguin al banc dels acusats. I, per tant, cal llegir la Llei d'amnistia com una conquesta democràtica pensada pels lluitadors que durant quaranta anys van patir les represàlies del franquisme, no com una llei de punt final. Sobretot perquè els crims de lesa humanitat –robar nadons, torturar, fer desaparèixer de forma forçada les persones, deportar-les o cometre assassinats polítics– són crims que no prescriuen ni aquí ni enlloc del món, segons la legalitat internacional. I intentar interpretar la Llei d'amnistia com una llei de punt final és simplement un despropòsit. Per això, algunes organitzacions i algunes víctimes del franquisme han hagut de trobar la justícia que no han trobat a l'Estat espanyol a l'Argentina. I s'han trobat que quan la jutgessa Servini, a través de la Interpol, ha demanat al Govern espanyol i al Ministeri de l'Interior que col·laborin perquè alguns exministres franquistes puguin ser interrogats per la justícia argentina en base als crims que presumptament van cometre..., hem vist com el Govern espanyol i algunes institucions han girat la cara, i han citat la Llei d'amnistia com la llei que ha perdonat els crims d'aquests botxins. Per tant, aquest és un tema a aclarir, i tot el que sigui millorar la llei de memòria històrica del 2007 és un pas endavant al qual nosaltres donarem suport. Al mateix temps, dir que la llei de memòria històrica del 2007 va deixar fora d'una forma suficientment clara l'anul·lació dels judicis franquistes. En aquell moment se'ns va argumentar que anul·lar els judicis franquistes podia comportar una força, un element d'inseguretat jurídica que posaria en qüestió tota l'arquitectura jurídica del franquisme i els seus quaranta anys. Bé, l'únic que estem demanant és l'anul·lació dels judicis polítics, i això és imprescindible que quedi clar, i pensem que avui estem votant un pas endavant en aquest sentit. I també aquella llei va deixar fora la reparació dels que van patir, per exemple, els deportats i els presoners dels camps nazis. Per tant, aquest és un pas endavant. Un tercer element que també està pendent des del punt de vista de la memòria històrica són les fosses. A Catalunya s'han donat passos endavant molt importants i el darrer projecte d'ADN és un pas més en aquesta direcció, però a la resta de l'Estat vostès saben que hi han prop de cent mil persones enterrades a les cunetes del país i que no hi ha cap mena de voluntat del Govern de l'Estat, en aquests darrers temps, de, aplicant la llei de memòria històrica, aprofundir en l'obertura i identificació de les fosses. Evidentment, un país que té els seus morts anònims enterrats a les cunetes, s'ha de preguntar si és un país democràtic, o quina és la qualitat de la seva democràcia. I, evidentment, quan al Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, l'any 2014, el seu relator va requerir al Govern espanyol la nul·litat dels judicis polítics de la dictadura i l'obertura de les fosses, ho va fer des d'una institució internacional, i els poders públics estem obligats a donar passos en aquest sentit. Per tant, sí, no n'hi ha prou. S'han fet coses importants en memòria històrica, aquest mati ho debatíem; és cert, no ho negarem, però els puc assegurar que encara hi han molts més passos a donar. Els nostres grans es van morint. Arribarà un dia que els que van patir directament la tortura no els podrem reparar, però els puc assegurar que els seus fill i els seus néts no descansarem fins que la memòria dels lluitadors i de les lluitadores antifranquistes sigui degudament rescabalada. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputat Pedret, he notat en el seu to, doncs, un sentiment de forta emoció a l'hora de presentar aquest text, que jo crec que ve, per una banda, dels anys que fa [[l'orador riu]] que treballen en aquestes qüestions, i potser, per l'altra, de veure com aquest matí la bancada del Govern estava absolutament plena i ara que es debat exactament el mateix i, a més, algunes reparacions, falta tot el Govern menys tres consellers. [[Aplaudiments.]] Per no parlar d'altres àmbits d'aquest Parlament, que també estaven plens. I ara es debat el mateix. I jo vull saludar, en primer lloc, les persones que ens acompanyen. I el centre de la meva intervenció vol ser dir-los que poden comptar amb el Partit Popular catalán per demanar aquestes indemnitzacions, que s'havien quedat fora, fins ara, de les reparacions de la guerra i de la dictadura. Permetin-me una confessió personal. Per mi sempre és un honor, a vegades un honor dolorós, perquè els fets ho són, revisitar les avingudes de la memòria republicana. Durant quatre anys, la República va ser la meva pàtria intel·lectual. Cada matí, ho recordo bé, arribava a l'arxiu històric, deixava la motxilla, i aquell ascensor era com una mena de transbordador temporal, que et capficava de cop en una altra època, i a través dels diaris, de les cartes, dels llibres d'aquell període, podies copsar i et ficaves en la sensibilitat, en les pulsions, en les il·lusions d'un període, des de Solidaridad Obrera fins al Diario de Barcelona. I la Segona República em va sorprendre; em va sorprendre i em va captivar. Vaig assistir a aquell període que era, i encara ho penso, una mena de síntesi de tota la nostra història contemporània. Tot, tota la història contemporània d'Espanya, condensada allà; tots els conflictes territorials, temporals, religiosos, socials, tot allà condensat; totes les il·lusions, totes les pugnes. I vaig poder comprovar com el nou règim omplia d'esperança el cor de milions de persones; tot semblava possible. El canvi de sistema havia enderrocat allò que molts consideraven les barreres històriques del progrés, i així es podia procedir a reformes de tota mena, des de l'agrària, fins a la militar, passant per moltes altres. Però també vaig comprovar com aquesta esperança es barrejava a vegades amb el dogmatisme i la bel·ligerància. Vaig seguir, dia a dia –dia a dia–, durant aquells anys, com s'obria pas la democràcia amb força, com l'ideal de justícia i igualtat avançava amb fermesa, però també com aquells que havien portat el règim democràtic, ho sento, donaven un cop d'estat quan no els agradava el resultat electoral. Això és difícil de dir, això ningú ho vol dir, però jo no puc negar el que els meus ulls han vist i han llegit. «No es esto, no es esto, deia Ortega; «Un any de República; potser quan no la teníem ens l'estimàvem més que ara que la tenim, deien a La Humanitat. I, malgrat això, continuava l'obra republicana, d'educació, de reforma, de modernització, de redescobriment d'Espanya en el seu pluralisme; una obra històrica, una obra de profunda renovació de la societat catalana i espanyola; una obra, en molts àmbits, de civilitat, en altres potser no. Per tant, ho vull dir: honor sincer i degut als demòcrates d'aquell període; honor sincer i degut a tots aquells que van treballar per la llibertat i la justícia, des de postulats demòcrates. I jo voldria retre avui un homenatge especial als grans polítics del primer bienni, a aquells mateixos que van governar amb un republicanisme ple de conviccions, però també dur, bel·ligerant i sense concessions; els que havien advocat per vèncer i aclaparar els adversaris. Però ells mateixos, quatre anys més tard, a la primavera del 36, van ser el darrer baluard de la concòrdia republicana. Penso en Azaña, patriota sincer i amic de Catalunya, a més, que va fer mans i mànigues per reconduir la situació. Penso en Prieto, del Partit Socialista, que es va oposar als sectors més extrems que demanaven la revolució immediata. Penso en Companys, que va apostar, en un clima d'enteniment, per la Lliga. Allò de l'oasi català no ho va inventar el pujolisme, l'oasi es va inventar l'any 36 quan alguns van dir: «Aquí, a Catalunya, mentre a la resta d'Espanya hi ha un clima de confrontació i bel·ligerància creixent, aquí podem fer una mena d'espai de civilitat. És la mateixa línia que seguia Pi i Sunyer a l'Ajuntament de Barcelona, o Rovira i Virgili a les pàgines de La Humanitat. I tot ho va estroncar aquell cop d'estat maldestre i dissortat; un cop que nosaltres avui tornem a refusar i condemnar, encara que no surti a cap diari, encara que aquesta declaració no la reculli cap periodista. Un cop nefast, que va donar lloc a una terrible guerra civil i a una llarga dictadura; una dictadura que va deixar una petjada de dolor a molta gent, i avui en tenim testimonis, alguns d'ells ens acompanyen i els retem homenatge. Davant d'aquells que han patit la vulneració de drets humans, davant d'aquells que han estat víctimes de la injustícia, no podem ni volem fer altra cosa que descobrir-nos. I ens preguntem si podem reparar millor el seu patiment, no des de la lògica de la venjança, sinó des d'aquell esperit de reconciliació i reconeixement. Com he dit al principi, els vull dir a aquelles persones que van patir l'infern en els camps de concentració que nosaltres volem que es reconegui millor el seu dret a la reparació i a la memòria. Avui ens demana el Partit Socialista que estudiem fórmules per reparar aquelles persones que, fugint dels vencedors de la Guerra Civil, van acabar en camps de concentració nazis, van viure l'horror, i volem contribuir a embenar aquella ferida que mai podrem contenir del tot. Però aquests dies, des del poder polític i mediàtic a Catalunya, s'han presentat les propostes que avui discutim com una mena de novetat absoluta. És una clara i nítida manipulació interessada, perquè des de l'any 77 l'Estat ha aprovat moltes lleis i disposicions per reparar i indemnitzar les víctimes de la guerra i la dictadura. Penso, per exemple, en la mateixa Llei d'amnistia, tan bescantada, que restablia els càrrecs als seus funcionaris. Penso en el Decret llei del 6 de març del 78, de la UCD, pel qual s'atorgaven les pensions als republicans militars purgats. O en altres decrets llei, que concedien pensions a les víctimes republicanes de la guerra, aquell mateix any 78. O l'any 80, governant encara la UCD, dues lleis que garantien millor els drets dels antics militars republicans i dels ferits en bàndol republicà. O l'any 84, ja amb govern socialista, una nova llei completava la reintegració a l'exercit regular dels militars republicans. També el Govern socialista va establir una sèrie de reparacions econòmiques per a persones que havien sofert presó durant el franquisme. I durant el Govern, ja, del Partit Popular, el sindicats, els partits van recuperar els seus béns. I en la darrera llei de memòria històrica. Ja s'han explicat altres casos. Senyors i senyores diputats, podem aprofundir en les reparacions, avui iniciem un procediment per fer-ho, però el que no podem dir de cap manera, i ho estan dient des del Govern, sense faltar a la veritat de forma clamorosa, és que el Parlament de Catalunya és el primer a reparar les víctimes del franquisme. Acabo, presidenta. Reparem, per tant, millor les víctimes de la guerra i la dictadura, busquem els cossos que ens demanin els familiars; fem-ho a l'ombra d'aquell esperit que va permetre tancar quatre guerres civils i dos-cents anys de discòrdies; fem-ho sense frontisme, sense buscar el rèdit polític, amb una certa prudència. No oblidem mai, diputats, de mirar-nos al mirall abans d'aixecar el dit acusador i de proclamar l'anatema contra els altres. Potser el mirall o els arxius o les memòries ara silenciades poden posar en un compromís el nostre discurs absolut. Tots sabem bé el que va passar a la Guerra Civil, ho sabem bé. I tots sabem, en el fons, quan estem defensant una causa justa o quan estem utilitzant de forma partidista la memòria de les víctimes. No tinc absolutament cap dubte que el que es busca aquí és la defensa de la justícia. Avui escoltem el clam dels que van ser condemnats en judicis sumaríssims, però un altre dia podem sentir la remor d'aquells que dormen per sempre sense haver passat per cap mena de judici. Pensem en Andreu Nin, pensem en els diputats i membres de la Lliga. Algú se n'haurà de recordar algun dia, dels membres de la Lliga, diputats assassinats sense judici, també. Estem tocant les vivències de moltes famílies i de moltes persones, no fem amb la seva memòria una arma de combat. Reitero, senyores i senyors diputats, públic que ens acompanya, el nostre compromís amb la memòria i la reparació d'aquells catalans que van patir l'exili i la crueltat dels camps de concentració. Tenim ganes que aquesta ponència de llei sigui útil per a vostès. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Nosaltres serem..., en farem bastanta via, ara, en aquesta intervenció. Pensem que el projecte que realment centrava l'interès avui, doncs, és el projecte que han donat, que han generat i que d'alguna manera han construït les entitats, la majoria d'entitats memorialistes de Catalunya, el que d'alguna manera ha aconseguit també un ampli consens en aquest Parlament. I també perquè, amb el màxim respecte sobre el que és el contingut d'aquest text que ens sotmet el PSC, doncs, sabeu que nosaltres som poc valedors de les estratègies d'hipocresia parlamentària. És a dir que ens costa molt que quan algú ha governat, ha tingut la possibilitat de legislar en una determinada matèria, és més, ha legislat fent la primera llei en aquesta qüestió que hi va haver d'àmbit estatal, que després, al cap de pràcticament deu anys, vingui aquí a dir que fem una proposta com a parlament de Catalunya per enviar-la novament al Congrés per esmenar..., en un context en què ja no té precisament capacitat de govern, doncs, té un cert to de vella política, de quan governem no ho fem, però quan governen els altres reclamem que ho facin, no? En qualsevol cas, ens sembla que la proposta, i d'alguna manera recuperant en aquest sentit el fil, no?, del diputat Pedret d'aquest matí, que deia que no estàvem utilitzant la via correcta i que no estàvem d'alguna manera plantejant una via efectiva..., a mi m'agradaria deixar clar quina és l'experiència de tots aquells que vam participar fa pràcticament quinze anys, com a mínim, a intentar anul·lar aquests consells de guerra per la via jurisdiccional. Ho dic perquè, ja que es parla de vies efectives, no oblidem que el principal obstacle per a l'anul·lació dels consells de guerra no ha estat la Llei d'amnistia, que és un altre debat i que té a veure amb l'exigència de responsabilitats; però en l'anul·lació de consells de guerra la responsabilitat la té un organisme que es diu Sala Cinquena, Sala Militar, del Tribunal Suprem espanyol. Perquè, encara avui, l'encarregada de revisar els consells de guerra, i, per tant, l'òrgan encarregat de declarar la nul·litat d'aquests consells de guerra, és un tribunal militar, i aquest tribunal militar és la Sala Cinquena del Tribunal Suprem espanyol. Per tant, senyors del PSC, o vostès, que demanen efectivitat, plantegen fer fora d'una vegada els militars de la jurisdicció, i, per tant, possibilitar efectivament que es puguin dictar resolucions justes, o se'ns fa una mica difícil que precisament el que vostès plantegen a les institucions de l'Estat tingui algun tipus d'efectivitat. Per tant, nosaltres pensem que té més garanties d'execució precisament la proposta de resolució que s'ha presentat aquest matí, que té a més a més garanties d'aprovació, que no pas el text que vostès plantegen portar al Congrés dels Diputats. En qualsevol cas, com que és una matèria sensible, com que és una matèria en què nosaltres ens sentim propers a la seva posició, nosaltres ens abstindrem en la votació per permetre que aquest text arribi al Congrés dels Diputats, però no volem deixar de recordar el dolor de la decepció de molts descendents, familiars, amics i vinculats a les víctimes del franquisme que esperaven que quan va governar el PSOE, precisament el 2004, el 2005, en el moment de l'aprovació de la llei de la memòria històrica, el 2007, fessin aquest pas que avui plantegen en aquesta cambra. Jo crec que aquest dolor també l'hem de posar sobre la taula, perquè hi ha hagut víctimes en aquest sentit que han estat, primer, víctimes del franquisme i, després, víctimes de la decepció d'un PSOE que es va comprometre a anul·lar els judicis del franquisme i que quan va tenir aquesta possibilitat, pels motius que tots coneixem, de bunquerització del sistema, va optar precisament per no atacar-lo. Per tant, via lliure a aquesta proposta, però tenint clar que nosaltres no l'avalarem, perquè som conscients, precisament, que la millor manera d'homenatjar les víctimes del franquisme és demostrar que el seu esforç no va ser en va. I, d'alguna manera, com quan vam recuperar l'any 77 aquell fil de legitimitat republicana i aquest Parlament va començar a funcionar, les institucions de la Generalitat van començar a funcionar, fins i tot abans que existís la Constitució espanyola del 78, doncs, reprenent aquell fil de legitimitat, nosaltres tenim clar que la república que proclamarem en aquesta legislatura serà aquest autèntic espai de justícia, de memòria, de veritat i de reparació que vostès mai han aconseguit. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor David Bonvehí, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Conseller, consellera, diputats, diputades, diputats del Partit Popular –que avui, ara, aquesta tarda, sou quatre, al dematí éreu tres, i, per tant, ja heu millorat una mica la vostra assistència–, jo sóc un dels milers de néts a Catalunya que els seus avis van anar a lluitar, doncs, per mantenir les institucions catalanes a l'època de la República. El meu avi va anar a lluitar al front quan tenia divuit anys, i la veritat és que va tenir sort, perquè va tornar viu, però fins que es va morir, quan jo tenia quinze anys, ell mai no va voler parlar de la guerra. Avui, però, des d'aquí, jo em sento molt honorat que..., no directament a ell, però que en puguem parlar i retre homenatge a aquella generació de persones, doncs, que devien patir molt, perquè fins i tot després, de grans, no en volien ni parlar. Aquest dematí el nostre Parlament ha aprovat i ha substanciat una proposició de llei per declarar nuls i sense efectes jurídics tots els consells de guerra sumaríssims i les corresponents sentències, instruïts, per causes polítiques, a Catalunya pel règim franquista. Això que hem aprovat aquest dematí són bàsicament judicis emparats en una sèrie normativa que feien els franquistes. I eren judicis que es celebraven bàsicament en el Govern Militar d'aquí, a Barcelona, i en llocs, doncs, propers aquí, a Barcelona; però aquests judicis..., la majoria d'aquests judicis es van celebrar aquí, però també se'n van celebrar molts a Mataró, Sabadell, Terrassa, Vic, Manresa i Vilanova i la Geltrú, sobretot. Pel Decret d'1 de novembre del 36 es va establir que en les ciutats ocupades es crearien consells de guerra permanents, que jutjarien amb un procediment sumaríssim i d'urgència. I el 5 de juliol de 1938 recordem que Franco restablia la pena de mort després que la Segona República l'hagués abolit. Al recuperar la pena de mort, l'argument que es feia servir, que es va fer servir, és que la seva abolició, que no hi hagués pena de mort, no era compatible amb el bon funcionament de l'Estat. Aquest dematí hem presentat la proposició de llei tres grups parlamentaris, a instàncies de la Comissió de la Dignitat, que ho va demanar a tots els grups parlamentaris. Només tres, doncs, la vam firmar definitivament: Junts pel Sí, Catalunya Sí que es Pot i la CUP. I els altres grups parlamentaris, doncs, no la van voler firmar, o no van voler subscriure-la. Nosaltres, deixeu-me que us digui que entenem la postura del Partit Socialista, que per això ha presentat aquesta proposta de llei, doncs, per portar aquest tema al Congrés dels Diputats; però sí que ens ha sabut una mica de greu que quan la Comissió de la Dignitat demana empara als grups parlamentaris per fer una acció de nul·litat d'aquests judicis, el Partit Socialista –amb tota la legitimitat que tenen, només faltaria–, sí que hagin reobert aquest tema per portar-lo al Congrés dels Diputats, quan ells saben que han tingut molts i molts anys..., que aquest tema en el Congrés dels Diputats, doncs, es pogués solucionar. Ens sap greu, i com deia ara el portaveu de la CUP, doncs, que en èpoques que ells han tingut totalment la possibilitat de solucionar aquest tema i d'anul·lar els judicis no ho hagin fet. El Partit dels Socialistes, com dic, el que ha fet és situar aquesta qüestió al Congrés, i, per a aquest grup, de Junts pel Sí, i per a moltíssima gent d'aquest país, això és com quasi –quasi– xutar la pilota endavant sabent, doncs, que aquest tema no es vol solucionar. Tant de bo no fos així, a nosaltres ens agradaria que això no fos així, però de l'experiència dels quaranta anys que hem estat vivint ja en democràcia, doncs, això ha estat fins ara així. Nosaltres creiem que després de quaranta anys..., i per això ho hem presentat aquest dematí directament, perquè aquest Parlament declari la nul·litat dels judicis. Entenem que no hem de demanar permís a l'Estat per declarar els judicis nuls, sinó que el que hem de fer, doncs, és fer-ho directament des d'aquí, sense demanar permís a ningú més, ja que l'experiència ens ha demostrat..., que no ha estat bona. Què més hem d'esperar?, que en quaranta anys, que hi ha hagut possibilitat de solucionar-ho, i que no ho han solucionat. Hem d'esperar una altra llei de la memòria històrica de l'Estat? Ja vam viure l'elaboració de la Llei 52/2007, on, com he dit abans, la majoria del Partit Socialista, que tenia majoria a l'Estat, conjuntament amb altres partits que ho demanaven, no van solucionar aquesta qüestió. Hem d'esperar que la proposta aquesta que enviarem al Congrés dels Diputats tingui la mateixa sort que han tingut diverses proposicions, doncs, de diferents grups parlamentaris al Congrés dels Diputats? En citaré dos, només, i que no són del meu partit polític, però sí que són, doncs, de grups parlamentaris que ho han intentat al Congrés dels Diputats i no se n'han sortit –i recentment. Per exemple, la proposta que el Grup d'Esquerra Republicana i Iniciativa per Catalunya..., van presentar una proposició de llei, doncs, l'any 2011 i va ser refusada; o el Grup de la Izquierda Plural, que va presentar una altra proposta el 2012 i també va ser refusada. Per què ara, al cap de quatre anys, això tindrà major sort? Nosaltres no ho veiem, som escèptics. Però, en tot cas, per la profunditat de la matèria, per la sensibilitat, perquè en el fons el que diu aquesta proposta del Partit Socialista nosaltres ho hem de subscriure i ho volem subscriure, doncs, també donarem via lliure perquè aquesta proposta vagi fent el seu curs, si bé som conscients que per nosaltres la prioritat és el que hem fet aquest dematí i és la que tindrà efectivitat. Aquest Parlament també recordo que l'any 2012 va aprovar una moció sobre la memòria històrica, en què ja parlàvem d'aquests temes i que per àmplia majoria, doncs, vam manifestar la nostra disconformitat amb la publicació que havien fet el Tribunal Suprem, la Fiscalia de l'Estat i el Govern de l'Estat, que havien fet de la llei de la memòria històrica; especialment pel que fa a la negativa d'emprendre els tràmits necessaris per revisar i declarar nuls de ple dret els consells de guerra. I també en aquell moció fèiem esment –i recordo que el diputat Jaume Bosch hi va ficar molt èmfasi–, doncs, a l'especial gravetat que, pel seu simbolisme, tampoc no s'hagués volgut declarar nul el judici del president Companys. També hem d'esperar un altre cop que tornin a venir les Nacions Unides i ens tornin a ficar vermells? El 2014 recordem que el Grup de Treball sobre les Desaparicions Forçades de les Nacions Unides va presentar un demolidor informe en què enumerava una llarga llista de recomanacions i donava tres mesos al Govern espanyol perquè elaborés un pla de treball per implantar aquestes peticions. Suposo que el més calent, com diem, doncs, és a l'aigüera, i, per tant, no s'ha fet. I també aquell mateix informe de les Nacions Unides, doncs, es mostrava molt crític amb les accions que havien fet els governs espanyols durant els últims quaranta anys. «Els centenars –deia l'informe– «de familiars amb què es va reunir el grup de treball van manifestar una profunda frustració davant els obstacles administratius i les dificultats, fins i tot, per accedir a la informació necessària per aclarir els paradors dels seus éssers estimats. A més, aquell informe de les Nacions Unides també criticava la llei de la memòria històrica, una llei de memòria històrica limitada, que amb aquesta proposta, doncs, que ens fa el Partit Socialista milloraria, però, en tot cas, una llei de la memòria històrica molt limitada. Des de Junts pel Sí considerem que no ens volem esperar més. Per això aquest dematí, doncs, amb dos grups parlamentaris més, hem decidit tirar endavant aquesta proposta. Com he dit, les propostes del Partit Socialista d'aquesta tarda, en el fons, les compartim i, per tant, també hi donarem via lliure. Però han d'entendre que nosaltres amb això d'anar-ho a demanar a Madrid som molt escèptics i hem deixat de creure en aquest Estat i en la seva qualitat democràtica. Nosaltres hem optat per seguir la nostra via, crear el nostre propi model de país, el nostre propi país. Exercirem la sobirania amb totes les conseqüències, també amb aquesta, i les víctimes i els familiars i amics de les víctimes d'aquells judicis es mereixen aquest reconeixement i la seva reparació. Hi ha qüestions a la vida que hi ha un moment que s'han d'afrontar, no poden esperar més, i Catalunya avui ha fet un pas endavant: per memòria, per justícia, per democràcia i per dignitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Atès que no s'ha presentat cap esmena, la proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de modificació de la Llei de l'Estat 52/2007, relativa a la memòria històrica, i d'altres normes relacionades, continua la seva tramitació. [[Projecte de llei de l'arquitectura (debat de totalitat)]] [[200-00003/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és: debat i votació del Projecte de llei de l'arquitectura. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, ens avancem a l'hora de debatre aquesta Llei de l'arquitectura; ara suposo que s'incorporaran els degans i les deganes de diversos col·legis professionals, que han estat treballant conjuntament amb el Departament de Territori i Sostenibilitat per tal de poder tenir aquesta llei. Una primera reflexió: aquesta era una iniciativa, un projecte de llei que, vostès ho deuen recordar, es va incloure en l'ordre del dia d'una sessió d'aquest Ple del mes d'abril, i finalment vam optar per retirar-ne la seva tramitació; vam optar, tots els grups parlamentaris, a instàncies del Govern, per retirar la substanciació d'aquest punt de l'ordre del dia. Què és el que hem fet durant aquests mesos, i així ho hem compartit amb els diversos portaveus en aquesta matèria dels grups parlamentaris? El que hem mirat de fer és, justament, de refer el consens. El que hem mirat és de parlar amb els col·legis professionals, amb tots els col·legis professionals implicats en el procés arquitectònic; parlar-hi, veure com podíem refer un consens que aleshores no existia i que en aquests moments, en l'àmbit professional, considerem que sí que hi ha un consens suficient, o prou majoritari per avui iniciar la tramitació d'aquesta llei. De fet, en base a les converses que hem tingut amb diversos col·legis professionals, hem incorporat algunes esmenes que hem compartit amb tots els grups parlamentaris; algunes esmenes que ens han proposat, que ens han suggerit els mateixos col·legis professionals. De fet, avui debatem l'inici de tramitació d'un text que, ja d'entrada, tindrà millores, i millores molt substancials. A través del grup parlamentari que dóna suport al Govern, del Grup de Junts pel Sí, i dels altres grups parlamentaris que s'hi vulguin incorporar, millorarem aquest text. Per tant, hem volgut fer una feina d'artesania, si m'ho permeten, per tal d'aconseguir que el màxim nombre de sectors es poguessin sentir reflectits en aquesta llei. Aquesta no és la llei dels arquitectes, sinó la Llei de l'arquitectura. Recordem que, en cap cas, no entra en determinacions de reserves de competències professionals, tal com queda reflectit en el pròleg de la llei. És una llei..., intenta ser una llei inclusiva i, després de molt treball, el que proposem és una llei que sigui de tots els agents implicats. No podem pensar en l'arquitectura sense pensar en els diferents professionals que intervenen en tot el seu procés de creació. I aquest és un element bàsic i essencial que nosaltres volem subratllar. Per què necessitem aquesta llei? Per què Catalunya necessita una llei d'arquitectura? Els darrers anys hi ha hagut una creixent priorització dels aspectes econòmics i qüestions materials i normatives de l'edificació. I aquests aspectes estan prevalent per sobre dels valors immaterials i la dimensió social, mediambiental i cultural a l'hora de valorar les propostes arquitectòniques, i amb mecanismes d'actuació que prioritzen els resultats a curt termini, massa sovint allunyats del bé comú i la responsabilitat amb relació a les properes generacions. Per dir-ho d'una manera clara i que es pugui entendre: què és el que volem evitar amb aquesta llei d'arquitectura? Volem evitar que torni a passar el que va passar amb el projecte de la nova estació de Sagrera Alta Velocitat. Volem evitar que passi justament això. Recordin que és un projecte importantíssim, tant per a la seva dimensió com per al seu interès estratègic, tant pel que fa a la ciutat com per al conjunt del país. I s'ha adjudicat prioritzant clarament els requeriments econòmics per sobre dels qualitatius. Va ser un projecte, recordin, que va aconseguir uns nivells de consens en contra pràcticament impensables, inaudits. Va aconseguir mobilitzar pràcticament tots els col·legis professionals en protesta. El resultat del procés ha encès multitud d'alarmes per la pobra qualitat arquitectònica de la proposta guanyadora. I de casos com aquests, malauradament, n'hi ha d'altres. Això és el que volem evitar. En positiu, volem fer una bona llei de la qualitat arquitectònica. Hi ha un canvi de paradigma i nosaltres ens hi hem de poder adaptar. Cal que instrumentem mecanismes que ens permetin posar les persones com a centre a partir del qual es construeix la ciutat i l'arquitectura com una expressió genuïna d'això. Volem posar en valor la qualitat arquitectònica, trencant allò que els deia: la tendència que ens ha portat cada vegada més a prioritzar aspectes econòmics per sobre dels aspectes qualitatius. I volem posar de rellevància l'arquitectura com a servei econòmic de primera magnitud i estímul a la innovació i al desenvolupament tecnològic. El que s'està fent en matèria d'arquitectura és extraordinari, per part dels diversos actors, per part dels diversos agents, és extraordinari, i tot això d'acord amb la resolució del Consell d'Europa de 12 de febrer de l'any 2001 i les seves conclusions de 24 de maig de 2007. Què fa aquesta llei? Aquesta llei, per superar aquesta situació, fixa dos objectius. Primer, posar en valor l'arquitectura com a bé d'interès públic i distingir-la com a bé fonamental per garantir el benestar de les persones i la cohesió social; allò que els deia: les persones sempre al centre de la nostra actuació pública. I, segon, la llei també vol presentar i preservar l'arquitectura com a bé immaterial d'interès social i cultural. I com ho farem? Com ho fem? Com proposem de fer-ho? Per aconseguir aquests objectius, la llei, el Projecte de llei d'arquitectura instrumenta tres tipus de mesures: mesures de foment de l'arquitectura, mesures d'impuls de la qualitat arquitectònica i normes complementàries per a la contractació dels serveis de creació arquitectònica. D'aquesta manera, hi insisteixo, i aquest és, diguem-ne, el delenda est Carthago, l'element constant de referència d'aquesta iniciativa legislativa: criteris qualitatius, dimensió cultural, consideracions mediambientals i socials, vinculats a l'arquitectura. Per tots aquests arguments, necessitem una llei d'arquitectura. Permetin-me tot seguit que posi en valor alguns aspectes d'aquest projecte de llei. El primer, que és al que he fet referència a l'inici d'aquesta intervenció: la idea de projecte, de procés arquitectònic. Es reconeix i valora la participació simultània i coordinada de totes les disciplines professionals que participen en el procés constructiu, necessàries per garantir la màxima qualitat. Aquest és l'abast potent de la Llei d'arquitectura que interpel·la diverses disciplines vinculades amb el procés constructiu, amb el procés arquitectònic en ell mateix. D'altra banda, aquest és un projecte de llei pioner; és el primer que es preveu d'aquestes característiques que s'aprovi a l'Estat espanyol i és dels primers que hi haurà a Europa. França ens ha guanyat per poc, per molt poc. A Europa, com els deia, només l'Estat francès ens porta avantatge: justament aquest mes de juliol l'Estat francès ja va incorporar a la seva Llei d'arquitectura l'enfocament que nosaltres ara plantegem aquí. Tercer element: reforça la transparència, la concurrència i la publicitat en els processos de contractació pública, i obre l'opció a participar en concursos col·lectius a professionals joves, que fins ara trobaven moltes dificultats per accedir-hi. Quart: tot potenciant una visió completa del cicle de vida de les construccions i els seus requeriments mediambientals, potencia el valor econòmic de la qualitat en l'arquitectura i articula mecanismes que comportaran un important estalvi econòmic en les fases d'explotació i en les fases d'execució dels edificis. De fet, la tecnologia BIM, el building information modeling, que està implantant el Govern amb un treball previ molt important de diversos col·legis professionals, és una eina molt bona en aquest sistema de contenció econòmica, i és el que també ens permetrà parlar el mateix llenguatge que es parla a nivell internacional; invertint en el projecte estalviem en l'execució i estalviem en l'explotació dels edificis. Aquesta és una aposta estratègica important. El nostre objectiu és que arribi un moment que el BIM també sigui obligatori, com és obligatori a molts altres territoris d'Europa. Per exemple, l'any passat, justament, el Regne Unit ho va incorporar. Molt estalvi econòmic; posar èmfasi en el projecte, qualitat en el projecte. Entenem i podem entendre la preocupació que pot generar l'allargament del procés contractual si apliquem una major cautela en la part de creació, però evitarem allò que els deia, sobrecostos i dilatacions temporals en les fases de construccions. Ens agradaria que pogués desaparèixer o quedar minimitzat aquest concepte dels modificats. Aquesta Llei d'arquitectura també aposta perquè els criteris ambientals i de sostenibilitat siguin els valors principals a l'hora de ponderar la qualitat arquitectònica. Promou mesures d'impuls de la qualitat arquitectònica per part de les administracions públiques; per exemple, la creació del consell de qualitat arquitectònica de Catalunya o la possibilitat de clonar aquest instrument a l'Administració local. Durant la tramitació de la llei, haurem de ser..., i vostès, com a grups parlamentaris, hauran de ser molt sensibles a les competències de l'Administració local. I, per tant, des del Govern, estarem absolutament amatents al que es plantegin des dels grups parlamentaris. Es promouen també mesures de difusió, de sensibilització, educació i coneixement de l'arquitectura i el patrimoni construït, com promoure, en els currículums de les diverses etapes de l'educació, l'ensenyament sobre els valors arquitectònics i la seva incidència sobre la qualitat de vida de les persones. Es promou el paper de síntesi i capacitat d'innovació de l'arquitectura en el procés de desenvolupament sostenible. Estem parlant d'elements bàsics, que ja no són opcions, són imperatius en aquests moments: l'eficiència energètica, l'estalvi d'aigua o l'ús de materials adequats. En aquests moments, no es pot entendre tota la innovació que hi ha al darrere dels processos arquitectònics sense tenir en compte aquests elements. Aposta també per fer prevaldre, com els deia, aquests criteris qualitatius sobre els econòmics. I ho fem des de les administracions públiques, assumint així el caràcter exemplar que, en aquest sentit, ens correspon. En definitiva, és una llei que estableix, per damunt de tot, una màxima prioritat: qualitat arquitectònica com a garantia de benestar social, de comprimís mediambiental i de rigor econòmic. Aquests últims dies, representant la Generalitat de Catalunya, he pogut assistir a l'ONU Hàbitat, que s'està duent a terme en aquests moments a Quito, a l'Equador. S'hi està desenvolupant la nova agenda urbana que proposa l'ONU. La idea bàsica d'aquesta agenda urbana és dignitat de les persones. I el dret a la ciutat i el dret al territori. Aquesta és la idea bàsica i fonamental. Nosaltres, amb aquesta Llei de l'arquitectura, com també amb la llei del territori que estem desenvolupant, que estem tramitant des del Govern, volem posar-nos al davant del desenvolupament d'aquesta nova agenda urbana. De fet, el missatge que com a Generalitat de Catalunya vam explicar a les ciutats, a les regions, als estats, a Quito, va ser que la Generalitat de Catalunya, que Catalunya com a país es vol situar al davant, que nosaltres tenim molts bons exemples de bones pràctiques, des d'un punt de vista d'ordenació del territori, des d'un punt de vista de plantejar esquemes de reciclatge urbà i de rehabilitació urbana. Des de dalt, llei del territori; des de la concreció, Llei de l'arquitectura. És la nostra aportació més transcendent en aquest gran debat que és el debat de la humanitat per als propers anys i per als propers decennis. Acabo simplement agraint la molt bona predisposició de molta gent que ha participat en aquest procés. Agrair, avui, la presència aquí del degà del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, del degà del Col·legi d'Enginyeries Tècniques d'Obres Públiques de Catalunya, del secretari general de l'Associació de Promotors i Constructors d'Edificis de Catalunya, del director de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, del degà del Col·legi d'Enginyers Graduats i d'Enginyers Tècnics Industrials de Barcelona, de la vicepresidenta del Col·legi d'Aparelladors de Catalunya, del degà del Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports. També han participat en tot el debat d'aquesta llei el Col·legi de Geògrafs de Catalunya; de Biòlegs; el Col·legi d'Enginyeries Tècniques d'Obra Pública de Catalunya, al qual ja he fet referència; Enginyers Graduats i Enginyers Tècnics Industrials de Barcelona, i el Col·legi d'Economistes de Catalunya. Gràcies pel seu compromís. Gràcies a la Direcció General d'Ordenació del Territori i Urbanisme, i al seu director general, avui present, per haver fet aquest plantejament. Acabo. Això és un punt de partida. El Govern posa a disposició dels diputats i les diputades d'aquest Parlament una eina, un punt de partida. Vostès l'hauran de millorar. Estic convençut que després d'aquest debat tindrem una gran llei d'arquitectura. I aquest serà un nou compromís, inequívoc, d'aquest país al servei de la gent i al servei d'aquest gran repte que té la humanitat, que és ser capaços de deixar a les generacions futures un llegat millor del que nosaltres hem rebut en aquest àmbit, en aquest element material i immaterial que avui en el nostre país té l'arquitectura. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]] Tot seguit, procedirem ara al torn d'intervencions dels grups parlamentaris, per a fixar el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta; bona tarda. En primer lloc, volia saludar els representants dels col·legis professionals i les diferents entitats. Bé. Nos encontramos ante un proyecto de ley que tiene por objetivo establecer medidas de fomento e impulso de la calidad de la arquitectura, la calidad arquitectónica en los proyectos de edificación y de urbanización del espacio público. Y es un buen objetivo porque la arquitectura es fundamental en la configuración de los lugares donde habitan las personas a las que aquí, como representantes públicos, nos debemos. La calidad arquitectónica, desde el punto de vista patrimonial y cultural, no es fácil de definir. En un apartado del proyecto de ley, por ejemplo, se hace referencia a la ponderación objetiva de la belleza arquitectónica, pero la realidad es que el valor cultural de la arquitectura es un valor discutible en términos estéticos y filosóficos, y, por tanto, es un valor difícilmente determinable y de objetivar. Se puede valorar de forma objetiva la calidad de las construcciones y su coste, la seguridad estructural, la eficiencia energética, la salubridad y habitabilidad, así como su huella ecológica y la de los procesos urbanizadores. De hecho, ya existe una legislación que regula tanto los agentes y profesionales que participan en la proyección y ejecución arquitectónica, como las exigencias de las edificaciones. Está la Ley de la ordenación de la edificación, el Código técnico en edificación, la legislación urbanística y sus normas o el Decreto 141/2012, por el que se regulan las condiciones de habitabilidad. Es indiscutible que la calidad arquitectónica de las edificaciones y el espacio público, en las dimensiones técnica, funcional y artística y cultural..., son fundamentales para la calidad de vida de las personas y que el legado arquitectónico nos sirve también a nosotros mismos para comprendernos, para comprender a la humanidad y a la civilización. Así que bienvenido sea el debate sobre la arquitectura a este Parlamento, y hablemos de la calidad y de los valores en la arquitectura. Pero sí que quería lamentar una mala práctica legislativa, la del actual Gobierno de la Generalitat, que nos presenta un proyecto de ley con un texto que no ha sido consensuado entre los distintos agentes sociales y colegios profesionales; como también hay que lamentar que los acuerdos alcanzados por el Govern con los colegios de aparejadores e ingenieros industriales no se hayan trasladado a este proyecto de ley y los vaya a presentar el Grupo Parlamentario de Junts pel Sí en forma de enmienda. Estamos en un debate a totalidad en el que el Govern nos presenta un texto que redactó en la anterior legislatura y que no es el texto que quiere que sea aprobado. Nos presentan un texto que ha sido informado negativamente por el CTESC y por Competencia. ¿Les parece normal? ¿Les parece normal que este Gobierno nos presente un proyecto de ley que quiere enmendar? Desde nuestro punto de vista, de esta manera se está hurtando el verdadero debate a totalidad, que debería realizarse de acuerdo con el texto definitivo, y que debería haber sido modificado e informado de nuevo por los organismos a los que me he referido antes. Pero puedo imaginar que esta forma de proceder se deba a que el Govern té pressa por legislar algo antes de agotar esta legislatura de dieciocho meses, que acabará en unas elecciones autonómicas a las que el partido sin nombre –el del 3 por ciento, ya saben– se presentará con su programa electoral de 2012. Entiendo su necesidad, un partido con las sedes embargadas por corrupción y sin grupo parlamentario en el Congreso de los Diputados gracias a los ciudadanos, bastante ocupado está con la propaganda para mantenerse en el poder, tapar lo suyo y mantener los cargos de los que viven, como para pensar en actuar de forma rigurosa y atender las necesidades sociales, educativas, sanitarias y económicas de los catalanes. Pero volviendo a la crítica de la falta de consenso, he criticado esa falta de consenso porque en el proceso arquitectónico intervienen agentes, profesiones y conocimientos que se complementan y relacionan. El proceso arquitectónico es un trabajo cooperativo y multidisciplinar, y su calidad depende de cómo de fluida y coordinada haya sido esa colaboración. Colaboración, coordinación y cooperación, cada uno desde su ámbito de competencias, con las que se obtienen los mejores resultados, y muchos mejores resultados que cuando cada uno va por su lado. Lamentablemente, este proyecto de ley llega aquí sin que este Govern haya trabajado suficientemente por ese consenso, algo, por otro lado, comprensible, en un gobierno autonómico que persigue fragmentar la comunidad política y dividir a la ciudadanía, pasando por encima de las leyes y los derechos democráticos. Por tanto, que no haya trabajado por el consenso es algo que podemos criticar, pero no es ninguna sorpresa. En cualquier caso, no son los valores de los que habla la ley lo que nos preocupa, lo que nos genera serias dudas es su utilidad, porque al final una ley es una herramienta que debe regular para servir al interés general, y esta ley corre el riesgo de ser poco más que una declaración de buenas intenciones. Porque la formación académica y profesional de los arquitectos españoles es buena; nuestro nivel de conocimientos técnicos, nuestras atribuciones profesionales hacen que en el contexto europeo internacional los arquitectos españoles estemos muy bien valorados. Yo estudié en la ETSAB, en la Escuela de Arquitectura de Barcelona, y sé del prestigio que históricamente ha tenido esta escuela entre todas las escuelas españolas y en Europa. De la misma manera que conozco la contribución de la arquitectura racionalista del GATEPAC y también conozco la calidad de la formación de nuestros ingenieros –mis compañeros Marina Bravo o Francisco Domínguez son ejemplos de ello– y otros profesionales que intervienen también en la creación y construcción arquitectónica, que demuestran una gran solvencia. Pero la calidad de la arquitectura se pone en riesgo cuando este Gobierno no invierte lo que es debido en educación y universidades, cuando dificulta el acceso a la formación universitaria elevando las tasas, o cuando el modelo universitario que tiene este Gobierno condena a la precariedad a sus propios trabajadores y profesores. Les voy a poner un ejemplo de esa precariedad. Un amigo mío, compañero de promoción, fue profesor en la ETSAB, estuvo dando clases de proyectos arquitectónicos en la Escuela Técnica Superior de Arquitectura de Barcelona hasta que la universidad le comunicó que, debido a los recortes, si quería seguir dando clases tendría que ser gratuitamente. Qué piensan que va a contribuir más a la calidad de la arquitectura, ¿una ley que anuncie grandes principios o unas políticas públicas e inversiones orientadas a mejorar el funcionamiento de las instituciones y administraciones catalanas? ¿Una ley que anuncie grandes principios o una planificación urbanística y territorial que no responda a criterios especulativos sino a criterios sociales y ambientales? ¿Una ley que anuncie grandes principios o redefinir ese mapa complejo de fundaciones, consorcios y empresas públicas que buscan esquivar el derecho administrativo para acogerse al derecho mercantil? No es, por tanto, tan necesaria una ley como la necesidad de que ustedes cambien sus políticas. Uno de los aspectos que quiere mejorar el proyecto de ley es el de las condiciones de acceso y facilitar la participación de los arquitectos jóvenes en los concursos públicos. Y eso está muy bien, ese objetivo lo compartimos plenamente, pero ya existe una ley, la Ley de emprendedores de 2013, que establece medidas en esa línea, pero que son esquivadas en la contratación pública mediante procedimientos negociados o esquivando el derecho administrativo a través de empresas públicas, como les decía antes. Porque es conocido que han existido mecanismos que comportan discrecionalidad, mediante criterios subjetivos, en la contratación pública, una discrecionalidad que, mal entendida, se convierte en arbitrariedad, con la que se ha alimentado la corrupción y mordidas como las del 3 por ciento. Son, por tanto, las prácticas y los incumplimientos en materia de contratación más que el marco legislativo los que hacen que se limite la concurrencia y competencia en los concursos públicos por parte de un mayor número de técnicos. Unas prácticas que van en contra del interés general y suponen una barrera a la innovación, y que el Govern, actualmente, ya podría corregir. La arquitectura guarda relación también con las condiciones laborales y profesionales de los agentes que intervienen. Hoy en día las dificultades de mantener un despacho de arquitectura o ingeniería abierto son enormes. A la devaluación de los honorarios y la carga por el peso que tiene la cuota de autónomos y los seguros de responsabilidad civil se le añaden la lentitud de los trámites administrativos y esas barreras de acceso en los concursos públicos. Yo conozco esas dificultades en primera persona, porque antes de llegar a esta cámara monté mi propio despacho, y antes de eso también trabajé en despachos de terceros, y conozco lo que es la precariedad de los falsos autónomos, y también sé de las dificultades y esfuerzos de algunos amigos que han tenido que emigrar a otros países donde sí han encontrado una oportunidad. Pensemos en todo eso, también. Y, en todo caso, bienvenido sea el debate sobre la calidad de la arquitectura y sobre qué medidas puede llevar a cabo el Gobierno de la Generalitat para mejorar en esta materia. Y tengamos en mente algo en este debate: en la calidad de la arquitectura influyen las condiciones económicas y sociales de la sociedad en la que se produce. La calidad arquitectónica de los edificios y el espacio público en Pedralbes, por ejemplo, es superior a la calidad de los edificios en la Teixonera, y esto es porque las desigualdades sociales influyen de manera determinante en la configuración del espacio público, en su calidad y en la calidad arquitectónica. Así que permítannos el escepticismo ante este proyecto de ley, un proyecto de ley al que Ciutadans, no obstante, procuraremos contribuir para alcanzar sus fines, pero sin perder de vista que para empezar a mejorar la calidad de la arquitectura este Gobierno podría destinar los recursos que quiere destinar a la hisenda pròpia o a las delegaciones en el exterior a invertir en planes de mejora de barrios. Quizá no obtengan tantos titulares, pero estarán contribuyendo a mejorar la calidad de vida de la gente. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Consellers..., saludar també els representants dels col·legis professionals que assisteixen avui a la presa en consideració d'aquesta llei. Dir-li d'entrada, senyor conseller... –també a l'anterior del departament, amb el qual es va gestar una part d'aquesta llei–, dir-los que al Grup Socialista no li sembla malament la iniciativa d'impulsar accions, en aquest cas en forma de llei, per tal de promoure els valors de l'arquitectura i de la qualitat arquitectònica. De fet, el meu grup parlamentari valora els esforços i l'aposta que des de diverses instàncies, administracions o el mateix Col·legi d'Arquitectes, també altres professionals, s'han fet en els darrers anys a Catalunya. Els treballs que s'han fet, els esforços, l'aposta per la qualitat arquitectònica; treballs d'intervenció en edificis, en espais públics, treballs de dignificació, de rehabilitació, de creació, en són bons exemples. Però hem d'anar, des del nostre punt de vista, més enllà del concepte aquest que a vegades tenim, eh?, i que li he escoltat al conseller, sobre la qualitat arquitectònica. Avui, ara, jo crec que hem de pensar també, perquè hi han moltes raons per fer-ho, en el futur, en els problemes de les societats d'avui, que són problemes també de la nostra societat, que no som aliens a aquests problemes, i que formen part, o que han de formar part també d'allò que coneixem o que volem començar a definir com a qualitat arquitectònica. Bé. Els estic parlant dels temes ambientals, del canvi climàtic, que sense cap mena d'incertesa és el gran problema, és el gran repte que el planeta..., a què la humanitat s'enfronta i al qual hem de donar també des d'aquí solució; hem de posar el nostre gra de sorra per adaptar-nos a aquesta situació en què estem, no? Avui, per tant, la qualitat arquitectònica també passa en gran mesura per donar resposta a aquest repte. És veritat que aquesta llei no li donarà solució, eh? Hi han d'haver normatives sectorials que entrin plenament en aquest tema; la mateixa llei de canvi climàtic, que està en aquests moments en tràmit parlamentari –ha passat ja les compareixences i entrarem en el tràmit d'esmenes i de debat en ponència–, hauran d'abordar aquests temes. Ara, estaria bé que aquesta llei que comença avui també la seva tramitació, el seu camí en el Parlament, es fixés en aquests temes, perquè una part de la qualitat arquitectònica del futur també passarà per afrontar i donar respostes a aquest tema. O..., la qualitat també passarà per la rehabilitació del parc d'habitatges que tenim al país; milers d'habitatges construïts en altres èpoques que avui no passen el que tots convindríem que ha de ser la qualitat en la construcció, eh?, en termes, per exemple, d'eficiència energètica. Molts dels nostres edificis no estan preparats per afrontar aquests reptes i caldrà, doncs, entrar també en aquestes qüestions: equipaments, espais públics, però també edificis privats, que massa sovint no estan pensats per al que hem de fer en aquests edificis, és a dir, no estan pensats calculant què passarà amb aquests edificis en els seus anys de vida útil. I trobem que a vegades els costos de manteniment d'aquests edificis, siguin habitatges privats o edificis públics, el seu cost és absolutament superior o desorbitat respecte als costos de creació i als costos de construcció d'aquests edificis. Bé, en el concepte aquest de qualitat..., en totes aquestes qüestions, nosaltres creiem que caldrà reflexionar-hi i entrar-hi. Qualitat que amb tota seguretat no passa en exclusiva pels arquitectes, sinó per un conjunt de professionals, però que en són, els arquitectes, uns dels sectors fonamentals, uns dels actors principals. Per tant, des d'aquest punt de vista, els torno a manifestar la nostra conformitat, en termes generals, amb aquest projecte de llei, que és una llei de principis, una llei d'intencions. És cert, però, que hi han alguns aspectes que el Grup Socialista voldrà millorar en el tràmit parlamentari. N'és coneixedor el conseller Rull, perquè n'hem parlat, i ho sap també el mateix Col·legi d'Arquitectes, perquè també n'hem parlat, fa uns quants mesos que en parlem d'aquelles qüestions que el nostre grup intentarà millorar, no? Perquè si aquesta llei surt..., o segons com surti aprovada, des del nostre punt de vista, pot limitar l'actuació dels ens locals: pot imposar un determinat model als ajuntaments del país, pel que fa als criteris de valoració de proposicions tècniques, és a dir, tal com està en aquests moments, no veiem que una instrucció del Govern o unes instruccions del Govern puguin ser imperatives als ens locals o ajuntaments del país; podria posar en qüestió també la lliure composició de les meses tècniques i jurats dels ens locals. Opinem que caldrà afinar més per no entrar en conflictes amb la Llei de contractes del sector públic. Aquí volem fer..., obrir un parèntesi que el tancaré ràpidament. Faria bé l'Administració de l'Estat, cosa que no ha fet, a transposar les noves directives que en matèria de contractació ha dictat la Unió Europea –tanco el parèntesi–, perquè algunes són d'aplicació directa. Estaria bé que l'Estat fes els deures encara que tingui un govern en funcions, eh? Ara, farien bé també d'afinar més aquesta llei que avui comença el seu tràmit parlamentari, no fos que també entréssim, que nosaltres creiem que sí que hi entra, en alguna contradicció també amb aquesta mateixa directiva europea i amb altres directives europees que són contràries als monopolis competencials. Per tant, caldrà trobar la fórmula entre qualitat, preu..., per posar un exemple, eh? I hem d'evitar també més càrrega administrativa en un moment en què totes les administracions tendeixen a la simplificació, sense que això signifiqui menys garanties, no?, però hauríem de tendir a la simplificació i no augmentar més càrregues administratives. No veiem que els organismes consultius que la llei proposa crear..., el que no veiem és que els seus informes tinguin caràcter preceptiu i vinculant pel que fa a l'atorgament de llicències urbanístiques i al planejament derivat. Aquesta és una qüestió que des del meu grup parlamentari proposem o diem que caldrà reflexionar-hi més aprofundidament, i segurament acotar-lo en figures molt definides en els mateixos planejaments urbanístics generals. Aquestos són els principals «reparaments que el Grup Parlamentari Socialista té respecte a aquesta llei, crec que seran fàcilment acordables amb la majoria de grups parlamentaris, també amb el mateix Govern, en aquest tràmit parlamentari, o així ho espera el Grup Socialista. I, finalment, dir-los que estem disposats a treballar amb tots els grups parlamentaris des d'una vessant positiva, per tal de millorar el projecte de llei, perquè entenem que aquesta aposta per la qualitat arquitectònica s'ha d'impulsar des de..., no, des dels professionals, és evident, però l'hem d'impulsar també des del Parlament de Catalunya, perquè el que estarem fent és impulsar la mateixa qualitat del país. Gràcies, presidenta.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, donar la benvinguda a tots els degans i totes les persones que ens acompanyen avui dels diferents col·legis professionals; especialment també al Col·legi d'Arquitectura, al senyor Lluís Comerón, que ha tingut la paciència d'escoltar-nos, rebre..., en reiterades ocasions davant dels dubtes. També saludar els dos consellers: una mica, el conseller pare d'aquesta llei, el conseller Santi Vila, i el conseller Rull. Mirin, el 2012 el Govern va aprovar aquest projecte de llei, que jo penso que se'l va trobar una mica sobre la taula i que es veu que el conseller Santi Vila havia tancat una mica massa ràpidament, atès que no hi havia el consens suficient de tot el sector que intervé en el procés arquitectònic. En aquell moment, nosaltres vàrem presentar una esmena a la totalitat, pels motius que comentaré posteriorment, molts dels quals eren compartits per diferents col·legis professionals i encara ho són; malgrat els esforços que ens consta que ha fet el departament per incorporar-hi millores i per incorporar-hi aspectes que demanaven altres col·legis, encara queden qüestions que caldrà treballar durant la ponència. Nosaltres llavors, bàsicament, qüestionàvem la necessitat de la llei, la seva justificació pública i algun dels seus continguts. Valorem, sí, positivament que en aquell moment el Govern retirés la llei i iniciés aquest procés de consultes per millorar el text, per suavitzar-lo, per treure-li aquell marcat caràcter corporativista i fins i tot, jo diria, classista que tenia, i valorem sobretot la seva oferta, conseller, que estigui obert a millorar el text en tramitació parlamentària. Aquest és el compromís que ha estat determinant perquè no tornéssim a presentar esmena a la totalitat. Perquè no ens oposarem, conseller, que se n'iniciï la tramitació, tot i que avui el Govern ens presenta el mateix text –li ho deia el Sergio, el diputat de Ciudadanos–, suposo que per no haver d'iniciar el procediment des del començament. Però, clar, seguim mantenint un posicionament crític davant la llei, sobretot per això, pel sentit, per la necessitat i idoneïtat, més enllà d'acontentar potser un col·lectiu determinat, professional, que sabem que ha patit greument la crisi, que s'ha precaritzat, i de posar en valor la qualitat arquitectònica. I aquí ve un dels elements, no?: la qualitat arquitectònica, un concepte que apel·la a valors, que no és neutre, però que caldrà que definim, perquè, si no, la cosa pot quedar molt en intangibles. Però com que és una llei que no pot provocar efectes negatius, sinó ans al contrari, creiem que hi han aspectes, com els recollits al capítol III, les normes complementàries a la contractació, poden ser positius, nosaltres tirarem endavant i presentarem les esmenes. Sobretot el que volem és que aquesta llei no suposi una sobrecàrrega més administrativa, és a dir, que no afegeixi més complexitat burocràtica al procés arquitectònic, que ja en té, i que seria paradoxal, quan vostès el 2012 van fer totes les òmnibus, no?, parlant de la simplificació administrativa, que ara hi afegissin càrregues. I, sobretot, que serveixi no només per apoderar el col·lectiu d'arquitectes, sinó per apoderar també..., per canviar el model de les ciutats, per millorar la qualitat de vida. Perquè al final, en el preàmbul de la llei, es parla de qualitat arquitectònica, però nosaltres creiem que el preàmbul és una mica esbiaixat, no acaba d'agafar tot el sentit de la directiva europea. Perquè «qualitat arquitectònica, per nosaltres, és també qualitat mediambiental, és lluitar contra el canvi climàtic, és manteniment de la cohesió social, com a elements imprescindibles per fer un urbanisme i una arquitectura de qualitat. Parlar de qualitat arquitectònica, al final, és parlar de qualitat de vida a les ciutats i als barris –als barris degradats, a les urbanitzacions amb dèficits–, es parlar de rehabilitació, és parlar de..., és aportar solucions. I creiem que, paral·lelament, si no modifiquem altres normatives que regulen aquestes condicions mínimes d'habitabilitat, si no avancem en la transposició de directives europees, per exemple, pel que fa a l'eficiència energètica dels edificis, doncs, només amb aquesta llei no ho aconseguirem. Qualitat arquitectònica –i els ho recordava el company Terrades– és també la relació qualitat-preu en tot el procés arquitectònic del projecte, no?: des del projecte a l'execució, al manteniment posterior. Hem vist moltes vegades, sobretot des de l'Administració pública, no?, que diferents governs acabaven fent edificis molt costosos més per una qüestió d'autobombo de la grandeur, no?, que dirien els francesos, sense tenir en compte la relació cost-benefici o sense tenir en compte l'ús o els possibles usos que aquest edifici podrà tenir al llarg de la seva vida. Per tant, a nosaltres ens agradaria que la llei –i farem esmenes en aquest sentit–, quan parla de qualitat i de valors intangibles com la bellesa, doncs, pogués fixar alguns criteris objectius i objectivables, pogués fixar valors de referència per als professionals, per a les obres. Per exemple, en casos de contractació pública, com han fet altres països de la Unió, fixant, per exemple, unes forquilles de cost que ha de tenir un edifici, no? Una escola de tantes línies, quan pot costar? Més que re, perquè no se li'n vagi la pinça a ningun govern, municipal o no, o a algun arquitecte, i acabin fent una obra en què la relació cost-benefici no és adequada. També caldrà veure en aquesta llei com fem tota la transpo..., com adaptem els informes a les directives europees noves de contractació, que, a més –ens ho recordava l'informe de la Junta Consultiva de Contractació Administrativa–, el 18 d'abril de 2016 ja se n'havia d'haver fet la transposició. I, per tant, si no està feta, vostès saben que, en dret comunitari, és allò, serà la directiva europea la que manarà. Per tant, haurem de veure com ho incorporem en tot el capítol de contractació pública. Aquest capítol III, que per mi és substantiu, no?, perquè és el que ordena els concursos, el que evita la separació entre projecte i direcció..., que aquí haurem de veure..., perquè aquí tots no hi estem d'acord, ni tots els col·legis. Crec que hi ha un tema absent i que, per nosaltres, és un tema important i que caldrà veure com l'incorporem. I és el que fa esment, el que fa referència a les relacions i col·laboracions entre professionals, és a dir, entre els grans despatxos de renom o els consulting, que subcontracten arquitectes, que els precaritzen i els invisibilitzen, i que acaben degradant una mica també la professió. Creiem que aquesta part està absent a la llei, la regulació de la col·laboració entre professionals. Quins drets curriculars acaben tenint aquests arquitectes subcontractats que fan la feina a les grans firmes? Els arquitectes que contractin, que subcontractin, tenen l'obligació d'expedir o no comprovants de col·laboració? L'Administració, com valorarà aquests contractes en els seus concursos? Totes aquestes qüestions, que sabem que estan en el dia a dia, sobretot, d'arquitectes joves i que surten de l'acadèmia. Perquè està molt bé premiar l'arquitectura i el patrimoni construït, però cal afinar després, quan fem el reglament, quan fem el desenvolupament reglamentari..., per no aprofundir en les diferències entre professionals ja de prestigi i els nous que s'hi incorporen, no?; que, desgraciadament, molts dels que surten de les universitats, una mica, el futur que tenen és o l'emigració o la precarització i l'atur, excepte honroses excepcions de cooperatives com Lacol, que són un grup d'arquitectes joves i que estan treballant en una altra línia. Per acabar, perquè veig que em queda poc temps, nosaltres dèiem que ens costava trobar el sentit o la idoneïtat de fer una llei específica per aconseguir uns objectius que, com deia l'informe del Consell de Treball, Econòmic i Social, ja es podien aconseguir mitjançant altres normes i altres plans que existeixen, o que podien haver establert mitjançant decrets, per exemple, com el Premi Catalunya. Però nosaltres... O que, per exemple, per què no?, podia haver incorporat en aquesta llei de territori que està preparant –vostè n'ha parlat, d'aquesta llei, conseller–, perquè podia haver posat tot un apartat que tractés aquests temes de l'arquitectura a la futura llei de territori. I més quan vostè mateix diu, d'aquesta llei, que no vol que sigui un text refós, un afegit, sinó que el que vol és canviar el model, el paradigma, i sobretot que no sigui reglamentista, no? Però bé, ho han fet així; nosaltres hi estarem, i el que fem és que confiem i demanem al grup que dóna suport al Govern que en el debat de la ponència puguem incorporar tots aquests aspectes i altres per millorar la llei, perquè puguem fer una llei útil no només per a un sector professional, no només per a la professió, per al concepte de l'arquitectura, sinó sobretot per avançar, tal com vostè, que ha anat aquests dies a Hàbitat, no?, ha coincidit amb l'alcaldessa Colau..., per poder avançar en unes ciutats més equitatives, més sostenibles, que recuperin allò públic, el bé comú..., en fi, unes ciutats on tots i totes puguem viure i ser més feliços. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, consellers, consellera, permetin-me que valori especialment la presència del conseller Vila, no tant com a antecessor del conseller Rull en el Departament de Territori, sinó com a actual conseller de Cultura, perquè entenc, i crec que segurament no se n'ha fet suficientment referència..., aquest projecte de llei també té a veure quelcom amb la cultura. I, per tant, des d'aquest punt de vista faig aquesta valoració. Aquest és, per nosaltres, un projecte de llei d'aquest Govern, de l'anterior fins i tot, innovador i original. I fonamentalment ho és per dos motius, no? No és una llei de desconnexió, no és una llei d'estructures d'estat, no és una llei d'independència, fins i tot m'atreviria a dir que tampoc és una llei ideològica, almenys gaire ideològica, eh? –almenys gaire ideològica. Això sí: el conseller Rull ja ens ha deixat clar que és una llei de procés; arquitectònic, una llei de procés arquitectònic. I el segon motiu innovador és que és una llei que pretén recuperar i estimular la creativitat, i en aquest cas, concretament, la creativitat arquitectònica. Hem de recordar que, al llarg dels anys, precisament la creativitat arquitectònica ha estat signe d'identitat a Catalunya, en molts municipis de Catalunya. Particularment a Barcelona, on avui encara, i esperem que per molt de temps, continua sent una atractiu i un patrimoni de primer ordre de la ciutat i del conjunt dels catalans. És, per tant, entenem, aquesta, una iniciativa que pretén promoure la qualitat arquitectònica des de diferents punts de vista: l'intel·lectual, el cultural, com deia, i l'artístic. I, d'entre aquells valors que es descriuen en el mateix enunciat de la llei, en destaquem el que per nosaltres és més innovador i reflecteix l'objectiu de la mateixa llei, i està redactat en l'article 2, que és la bellesa, l'interès artístic i la seva aportació al debat de la cultura arquitectònica; cultura, en definitiva. I són valors que és imprescindible conjugar amb d'altres que segurament tenim més a l'abast, segurament tenim més d'ús quotidià, com la funcionalitat, l'accessibilitat, l'adequació a l'entorn, la sostenibilitat, sostenibilitat des del punt de vista transversal, tant des del punt de vista ambiental com des del punt de vista econòmic. I és precisament aquest conjunt de valors el que fa que la creativitat arquitectònica sigui una tasca pluridisciplinària des del punt de vista professional, i és precisament aquest caràcter pluridisciplinari el que ha generat certa polèmica entre els col·lectius professionals que s'hi senten directament vinculats i que, certament, són molts. Per la part que ens correspon com a grup parlamentari, res més lluny de la nostra voluntat que pensar que aquesta llei va adreçada a l'interès d'un únic col·lectiu, sinó que, al contrari, entenem que va adreçada a tot un conjunt de professions i professionals, però, sobretot, va adreçada a benefici del conjunt de la societat catalana. I, en aquest sentit, caldrà deixar-ho clar, en la redacció definitiva de la llei, si és que en aquest moment no queda suficientment clar. Tenia l'oportunitat de comentar, abans d'entrar a l'hemicicle, que segurament un dels pecats originals que comet el projecte de la llei és citar determinades activitats professionals que poden estar relacionades amb el procés arquitectònic, i evidentment n'han faltat, no és que en sobrin, al contrari –evidentment, n'han faltat. I, per tant, des del nostre punt de vista, cap objecció a clarificar i reforçar aquest caràcter pluridisciplinari de la creació arquitectònica. I intento no referir-me a cap disciplina en concret, ni tan sols a aquelles disciplines que pugui considerar pròpies, per evitar cap mena de susceptibilitat. Pel que fa al contingut del projecte de llei, cal diferenciar dues parts clarament identificables. Els capítols I i II, propositius de les intencions i que pretenen ressaltar l'interès del propòsit i els incentius que s'hi dedicaran, i poques coses segurament hi podrem afegir. Segurament, segur, alguna en proposarem, com, per exemple, incloure una versió jove del premi que s'estableix, per incentivar també els joves a participar en aquests processos de creació arquitectònica. I possiblement canviar el títol amb relació al fet que no faci, potser, una referència tan explícita a una determinada professió, sinó a un determinat objectiu, que és el de la creació arquitectònica. Era allò que comentàvem amb relació a la pluralitat de professions que intervenen en el procés de creació. I el capítol III, amb vocació més normativa, amb afectació sobre els mecanismes de contractació pública, i des del nostre punt de vista, amb major complexitat, perquè també caldrà conjugar l'objecte de la llei, que és aquest incentiu a la creació, amb els principis que han d'inspirar les actuacions públiques, la simplificació i l'alleujament dels tràmits administratius, ens ho recorden el Consell del Treball Econòmic i Social i també l'Autoritat Catalana de la Competència, però també la transparència dels actes de l'Administració, el respecte a la competència, el respecte a la concurrència i el respecte, també, a l'autonomia local. I, per tant, segur que en aquest capítol ens hi haurem d'entretenir força més, perquè allò que ara preveu el text conté, potser, algunes disfuncions –segur, algunes disfuncions– que caldrà corregir. I, com dèiem, l'Autoritat Catalana de la Competència fa tot un reguitzell de comentaris que, com a mínim, haurem de considerar durant el tràmit parlamentari. Per tant, la posició del nostre grup parlamentari és una visió més positiva d'aquest projecte de llei, més positiva de l'objectiu que persegueix aquest projecte de llei. Veiem algunes disfuncions, creiem que són perfectament corregibles, però, en la mesura que estem en sintonia amb els objectius que persegueix, vàrem optar des d'un bon inici de no presentar esmena a la totalitat, d'entrar en el debat en comissió i en ponència parlamentària, i, per tant, de corregir aquells aspectes que entenem que són perfectament corregibles perquè aquesta llei..., aquest projecte de llei arribi a complir amb la seva finalitat. Per tant, aquesta és la posició del nostre grup parlamentari. I com no ho he fet al començament, aprofito ara per saludar els degans dels diferents col·legis que ens acompanyen, i també els càrrecs del departament que ho fan. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Dir, d'entrada, que com a CUP - Crida Constituent estem completament a favor de la qualitat arquitectònica, igual que ho estem també, doncs, de la qualitat de l'alimentació, o de la qualitat de l'ensenyament, o de la qualitat del nostre sistema sanitari, bàsicament perquè entenem que els hàbitats que construïm formen part d'aquesta qualitat de vida global. I també és cert que, en general, podríem dir que tenim uns mal acabats, uns remats finals d'obra, diguéssim, que moltes vegades deixen molt a desitjar, i, per tant, és interessant fer-hi front des d'algun punt de vista. Ara bé, entenem que, d'entrada, aquesta llei ja planteja dos dubtes inicials, com diria. Per començar, un de semàntic i de contingut. Quan un veu aquest títol de «Llei de l'arquitectura pensa: «Bé, i per què de l'arquitectura i no de la biologia, o de l'enginyeria, o una llei, inclús, doncs, de la pastisseria o de la fusteria? Dius..., bé, eh? És un dubte que, d'entrada, no sabem quin contingut hi haurà dins d'aquesta caixa. Això recorda una mica la fi de l'època dels gremis, no?, o podria recordar una mica l'època de la fi dels gremis, quan tothom, doncs, defensava una miqueta intentar blindar quines eren les seues competències. I mos sembla a nosaltres que no estem en aquella època i, per tant, hauríem de començar a treballar en qüestions, diguéssim, de molt més calat. Un segon dubte inicial que se mos planteja és la qüestió de l'oportunitat d'aquesta llei. I la pregunta és: i per què la fem ara, al 2016? Per què no la vam fer el 2001, eh?, quan lo Consell d'Europa fa la resolució del 12 de febrer que diu..., no?, parla sobre la qualitat arquitectònica de l'entorn urbà i rural? O per què no la vam fer el 2005, quan aquestes recomanacions del Consell d'Europa es transposen a una directiva..., o s'adopten per part d'una directiva europea? Potser llavors estaven molt ocupats, no?, construint i urbanitzant de forma compulsiva i no tenien temps de reflexionar sobre la qualitat arquitectònica, que, com deia, doncs, deixa molt a desitjar. És a dir, quan tot anava bé, doncs, ningú, llavors, pensava en la qualitat arquitectònica, potser pensàvem en unes altres qüestions. Potser, d'entrada, també planteja el dubte, aquesta llei..., quan llegeixes lo títol i una mica més enllà fins i tot..., perquè de forma implícita, doncs, sembla que sigui una llei per donar ànims a un col·lectiu, que és, en aquest cas, sobretot, no?, hi pensem de seguida, Llei d'arquitectura, doncs, amb lo col·lectiu dels arquitectes, que, com d'altres col·lectius, doncs, estan molt tocats per la crisi i per l'esclat de la bombolla immobiliària i... Doncs, bé, són col·lectius que certament ho estan passant malament, amb molts joves arquitectes, doncs... –això, com s'ha comentat per part d'altres grups–, que han d'emigrar cap a d'altres parts per guanyar-se la vida amb aquella professió que un dia van decidir emprendre. I fent això, diguéssim, mirant només aquesta llei, d'entrada, i dient que per què no hi ha una llei, doncs, de la medicina, una llei de la biologia, una llei de la pastisseria o de la fusteria, doncs, clar, ara podria ser que darrere d'aquests vinguessin uns altres, no?, i comencéssim a tindre aquí tots los diversos lobbys de les diferents professions que volguessin la seua llei, no? Clar, un cop anem mirat la llei veuríem que això no acaba de ser ben bé així, sobretot amb les correccions que el Govern mos ha dit que volen introduir, i avancen en aquesta línia. És a dir, quan tu llegeixes aquesta llei, almenys tal com està redactada, que encara no incorpora aquestes millores que s'hi volen incorporar, doncs, te dóna aquesta impressió, eh? I després, doncs, certament, lo Govern ja, diguéssim, ha fet una primera correcció, que és entomar totes les aportacions que han fet alguns altres col·lectius professionals que també entenen o s'entén que formen part del procés de construcció, del procés de la urbanització, del procés, en definitiva, de fer una bona qualitat arquitectònica. També entenem que no hauria de ser una llei –no hauria de ser una llei– per passar pàgina d'aquest període, diguéssim, de construcció patològica, d'aquest procés de bombolla immobiliària; és a dir, passar de puntetes sense fer cap mena d'autocrítica de tot el que ha significat això i per què no han fet aquesta llei abans o per què no hem introduït aquest concepte de la qualitat arquitectònica abans, quan potser sí que era necessari, perquè ara podríem dir que el mal ja el tenim fet. En tot cas, ara podem treballar sobretot en fórmules de rehabilitació, recuperació i, en definitiva, que tot allò que comencem a fer a partir d'ara, doncs, ho puguem fer millor, però l'interessant potser hauria sigut fer-ho deu o quinze anys enrere, que és quan realment vam construir i vam urbanitzar una quantitat molt important d'hectàrees, com gairebé mai s'havia conegut al llarg de la nostra història. I, a banda d'aquests dubtes inicials, un cop ja llegida la llei, un cop assolim, no?, aquests coneixements i totes les aportacions i informacions que puguem anar tenint..., bé, se mos en generen d'altres, de dubtes. D'entrada, veiem que és una llei que té tres grans apartats, tres grans capítols. Dos parts, que estarien al capítol I i al capítol III d'aquesta llei, tracten aspectes que estan regulats ja per altres lleis, o almenys incidixen en qüestions que ja estan tractades en altres lleis. Per tant, és allò que jo sempre dic i m'ho heu sentit dir un munt de vegades, que Catalunya és un país que legisla molt, gestiona poc i avalua res, no? I dius: «Ostres, si ja tenim una llei o un conjunt de lleis que ja estan tractant aquesta qüestió, doncs, per què no les millorem? [[Veus de fons.]] Em fa que sí..., és que és així, tenim un munt de lleis! Dius: «Per què introduïm més elements de complexitat que interferixen en d'altres aspectes, quan, doncs, ja tenim una qüestió normativa que ja aborda aquesta problemàtica que es vol solucionar? En aquest cas, doncs, millorar tot lo que seria la construcció i la urbanització, sobretot pel que fa referència a la part pública d'aquesta construcció. Per tant, tenim un apartat que ja fa referència, des del punt de vista administratiu, de contractació pública, com dic, que ja està referit a aquestes lleis de contractació pública. Això mos ho deien les conclusions d'aquest informe de regulació de l'Autoritat Catalana de la Competència –no el programa de ràdio–, aquest ens que el que fa és assessorar el Govern i el conjunt de Catalunya, doncs, en matèria de qüestions relacionades amb la competència. Nosaltres no som molt de la competència, som més aviat de la cooperació; però, en qualsevol cas, es referix, aquest informe, que hi ha qüestions que entronquen amb normativa de la contractació pública, i que, per tant, diguéssim, aquesta llei podria ser contraproduent, podria aportar elements de confusió, etcètera. Per altra banda, també, doncs, com deia, en un moment de simplificació administrativa, tenim una llei recent, la 16/2005, de simplificació de l'activitat administrativa del Govern de la Generalitat i de les administracions locals o dels governs locals, i aquest projecte de llei de l'arquitectura pot tornar a introduir elements de confusió. És a dir, mentre per una banda anem simplificant totes les tramitacions administratives, per facilitar una mica la vida a la gent, doncs, per l'altra, introduïm aquests elements de confusió, de generar nova normativa, de complexitat, etcètera. Dins d'aquests blocs 1 i 3, i dins d'aquesta segona part, a la qual fa referència aquesta llei, se tracten aspectes urbanístics i paisatgístics, que són de competència autonòmica i que, com dic, tenim les nostres pròpies lleis, i també tracta aspectes de l'ordenació de l'edificació, o, més referides al Codi tècnic de l'edificació, que són de competència estatal. I, per tant, ja tenim legislacions en les quals lo contingut d'aquesta llei incidix en parts d'aquestes legislacions que ja tenim amb vigència. I, a més a més, estem en un procés d'elaboració de la llei de territori, que precisament una de les seues finalitats i voluntats entenem que és la de simplificar, des que fem un pla territorial general de Catalunya, passant pels plans territorials parcials, integrant tota la qüestió de la normativa urbanística, que la tenim una mica «desperdigada, certament, no?, amb una llei base del 2002, amb no sé quantes modificacions posteriors, inclús introduint-hi elements de qualitat paisatgística o referents al paisatge, i també qüestions relacionades amb lo litoral, fins i tot. És a dir, intentem fer una llei que simplifiqui, no?, aquest conjunt i aquesta amalgama de lleis que tenim, que al final acaben incidint en un mateix aspecte, que és com ordenem lo nostre territori, fer-ho a través d'una llei simplificadora. Però, en canvi, ara estem fent una altra llei, una llei nova que parla en part d'aquestes qüestions, que ja estan tractades en la Llei d'urbanisme, en la Llei de paisatge o en lo Codi tècnic de l'edificació. Per tant, i com que parlem d'arquitectura, lo que venim a dir és que tampoc podem començar la casa per la teulada. És a dir, en un moment que estem reconfigurant i repensant com ha de ser lo nou model de com volem desenvolupar lo nostre territori, és lògic fer-ho repensant una llei, la de territori, de l'any 83 –eh?, com sempre dic, ja ha plogut molt des de llavors–, repensant les mateixes lleis d'urbanisme, tot això refonent-ho en un únic text que tingui tota una coherència en si mateixa i que al final pugui introduir aquests elements de qualitat arquitectònica. Aporta dos qüestions més, que m'hi refereixo de forma ràpida, que, diguéssim, no sabem si val la pena fer una llei per introduir aspectes com el Premi Catalunya d'Arquitectura; és a dir, cal una llei per fixar un premi? És a dir, és una cosa que la podem generar a banda i que pot estar molt bé, però no sé si tampoc ha d'estar dins d'una llei. I després hi ha la qüestió de la qualitat arquitectònica, que és..., abans s'ha comentat, no?, hi ha una part tècnica –això s'ha de resoldre des del punt de vista tècnic, les coses s'han d'aguantar dretes–, i, per tant, ja hi ha uns coneixements tècnics que s'han de resoldre en aquest aspecte, però després hi ha una part subjectiva, que és tota la dimensió ètica. Això es deixa en mans d'un consell bàsicament format per col·legis professionals, i quan estem dient que aquesta llei ha de servir per a l'interès públic, ha de servir per a millorar la qualitat de la gent, on és la gent, en la participació d'aquesta qualitat arquitectònica? Per tant, i per anar tancant, creiem que és una llei o un projecte de llei que podríem dir que és poc oportú, que és vague, que és confús, que podria ser, fins i tot, injustificat i innecessari, que presenta aspectes d'incoherència, que introduïx dubtes més que no pas ne soluciona, que té una absència de mecanismes de control de la qualitat d'allò construït, al final, no? Allò que diem de l'avaluació, si no establim mecanismes d'avaluació mai sabrem si allò que hem fet, aquella llei, al final, és òptima o no, perquè els acabats que estem fent són bons. En definitiva, se mos presenta bastanta feina, la tramitació parlamentària d'aquesta llei, haurem de mirar de salvar allò que sí que és salvable, que entenem que hi han alguns punts que sí que es poden salvar d'aquesta llei, i, en tot cas, mirar de simplificar. I una proposta que ja fem, d'entrada, doncs, seria fer una transitòria en aquesta llei, que la deixi vigent mentre no existeixi la de territori, i que, en tot cas, un cop aprovada la de territori...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...la podríem incorporar en aquesta futura llei per acabar de simplificar i no introduir més elements de complexitat. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Roigé, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller Rull, conseller Vila, director d'Ordenació del Territori i Urbanisme, també saludar el degà del Col·legi d'Arquitectes, també la resta d'arquitectes que ens acompanyen. Em permetran que saludi especialment els que provenen de la demarcació de l'Ebre, del meu territori, que avui també estan aquí. També saludar i agrair la presència del degà del Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports, el degà del Col·legi d'Enginyers Tècnics d'Obres Públiques de Catalunya, el secretari general de l'Associació de Promotors i Constructors d'Edificis de Catalunya, el director de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, el degà del Col·legi d'Enginyers Graduats i d'Enginyers Tècnics Industrials de Barcelona i la vicepresidenta del Col·legi d'Aparelladors, i també tots els col·legiats que us acompanyen, dels diferents col·legis professionals, així com aquells que no han pogut assistir, però que també han participat d'este projecte de llei. Esta és una llei que, tal com ha expressat el conseller Rull, respon principalment al compromís de l'Administració pública del Govern de la Generalitat amb les bones pràctiques del procés arquitectònic. L'objectiu del text, per tant, és posar en valor l'interès públic en l'arquitectura. Amb aquest projecte, per tant, es pretén donar importància al que es construeix, al que s'està rehabilitant, des d'una vessant de la qualitat. Estem parlant de millorar els espais, els edificis, els llocs on ens trobem les persones, on ens relacionem, per tal de desenvolupar aquella activitat humana als diferents pobles i ciutats del nostre país. Aquest projecte, per tant, es preocupa de la correcta definició dels espais públics, de les dimensions socials, de les dimensions culturals, de les dimensions ambientals, dels carrers i de places també en relació amb els espais privats dels nostres municipis, i s'ocupa també, per tant, i repercuteix en els diferents espais que conformen el nostre territori. Per assolir esta situació el Projecte de llei d'arquitectura porta i posa en valor el procés arquitectònic com un bé d'interès públic i té com a finalitat preservar l'arquitectura com a tal. I per aconseguir aquests objectius, la llei, ja ho ha dit el conseller, instrumenta diferents prioritats: el foment de l'arquitectura, l'impuls de la qualitat arquitectònica i també estableix normes complementàries per a la contractació de serveis de creació arquitectònica. D'aquesta manera, la llei pretén canviar la situació que estem vivint en moltes actuacions públiques, fent que siguen prioritaris els criteris qualitatius sense oblidar, com hem dit, els criteris ambientals i els criteris socials, que han d'acompanyar sempre l'arquitectura i que moltes vegades no ho han fet. I aquest projecte es fa seguint aquelles resolucions que ens imposa, que ens estableix la Unió Europea i que aconsellen fomentar la qualitat arquitectònica com a eina de cohesió social, i destacant, com hem dit, també aquella vessant més cultural enfront d'aquella vessant més econòmica. El projecte instrumenta mecanismes per optimitzar els resultats del procés arquitectònic des del punt de vista qualitatiu, destaca també l'establiment de jurats i comitès d'experts que valoraran tots els elements qualitatius de les propostes dels processos de contractació, jurats que caldrà determinar com es configuren també amb les entitats locals, perquè entenem que aquesta llei ha d'anar també de la mà de les administracions locals, concretament dels ajuntaments del nostre territori. I s'ha especialitzat, ja s'ha expressat, que hem de vetllar per la qualitat, hi hem de vetllar al llarg de tota aquesta llei, i, per tant, en definim, dintre dels diferents capítols, el reconeixement, per tal de fer valdre la qualitat dintre d'aquesta disciplina. I creem amb aquest projecte de llei –jo crec que cal destacar-ho també amb certa rellevància– els Premis Catalunya, uns premis que, i ho destaco, no són només uns premis de reconeixement, sinó també suposen posar en relleu el que estem produint al nostre país, que moltes vegades és desconegut per la majoria de la població del nostre país, i, per tant, ho posem en rellevància i cada any podrem determinar-ho. També creem el Consell de Qualitat Arquitectònica, que assessorarà el Govern català també en aquesta matèria, amb la voluntat que hi hagi una estreta relació entre Govern, entre Administració i el sector. I també es reforça la transparència, amb aquest projecte, pel que fa a la publicitat en la contractació, vetllant per incorporar als plecs dels concursos d'obra pública, d'urbanització, d'edificació criteris de creativitat, de funcionalitat, de qualitat, que seran avaluables per un jurat. Igualment, el projecte també procura pels joves, per la promoció d'aquells joves titulats, en el marc de les polítiques de foment a l'emprenedoria i l'ocupació. Així mateix, també aposta per la formació de la ciutadania en el coneixement de l'arquitectura, que també és bàsic a l'hora de poder tirar endavant el futur del nostre país, i, per tant, de millorar, també, la construcció i la identitat de les nostres viles. I cal destacar, també com ha dit el conseller, que aquesta serà la primera llei pel que fa a l'Estat, pel que fa a una llei d'arquitectura, però també és una de les pioneres en el nostre entorn. Només França va una miqueta més avançada que nosaltres, i, per tant, una vegada més, Catalunya tornem a ser pioners pel que fa a legislar. Sabem que aquest projecte havia generat cert malestar o cert recel en alguns col·legis professionals, i volem expressar que això es troba molt lluny del que en el seu moment va voler el Govern i va voler també aquest grup parlamentari. No és només una llei adreçada a l'arquitectura, al sector del Col·legi d'Arquitectes, sinó que està pensada en el procés arquitectònic, i així estava pensat des d'un principi. Per tant, independentment del que comporti, ens adrecem i creiem que han de formar part d'aquest projecte totes les diferents professions que puguin participar o que puguin arribar a formar part d'aquest procés arquitectònic. I per això, recollint i contestant el que s'ha expressat en les diferents intervencions que m'han precedit, vam fer una aturada en el seu moment –el conseller així ho ha dit– per tal de poder reflexionar, per tal de poder arribar a més consensos amb tots els col·legis professionals, no només amb els grups parlamentaris, sinó amb tots els sectors professionals implicats. I això és el que hem fet, senyor Sanz, és arribar a consensos, i, per tant, portar aquí una llei..., no tornar a començar des del principi, perquè això ens suposaria un temps que no és necessari, tenint en compte que arribem a acords amb molts dels col·legis professionals, i, per tant, el que cal avui és continuar aquest consens amb els diferents grups parlamentaris, que és al que estem oberts. Per això, al llarg de les darreres setmanes, el mateix conseller, el director general han fet una tasca amb tots els col·legis professionals, i això cal reconèixer-ho, perquè ha estat una tasca d'un a un poder treballar conjuntament, per tal de veure què és el que ens estaven demanant, què és el que podia ajudar a enriquir esta llei, i això és el que hem fet, i, per tant, avui pensem ja, nosaltres, com a grup parlamentari, aportar aquelles millores que suposaran que tinguem un text que compti amb la confiança de tots. I, en aquest sentit, també agraeixo a la diputada Hortènsia Grau que hagués retirat en el seu moment l'esmena a la totalitat, agraeixo la seua confiança, amb la voluntat, com a grup parlamentari, de treballar plegats per tal d'arribar a una llei que ens la sentim tots nostra i que compte amb el màxim consens. Per tant, hem incorporat aquelles esmenes que hem anat consensuant amb els diferents col·legis professionals per tal d'anar millorant aquest procés. I, per tant, proposarem, ja, millores en la terminologia, especialment incorporant referències explícites a la inclusió de diverses professions. Proposarem afegir al preàmbul, expressament, els termes d'«arquitectura, d'«arquitectura tècnica, d'«enginyeria, d'«enginyeria tècnica, de «sociologia, d'«ecologia, de «geografia, d'«advocacia per tal que tothom se sente ben representat en esta llei. S'explicitarà al preàmbul que la llei ni afecta ni modifica en cap cas la reserva d'activitats professionals previstes a la Llei d'ordenació de l'edificació. També es donarà resposta als requeriments de l'Autoritat Catalana de la Competència, clarificant l'àmbit d'aplicació de la llei, circumscrivint-lo al que és l'àmbit del nostre país, per tant, a les administracions catalanes, que seran les obligades al seu compliment. L'informe dels organismes consultius de qualitat arquitectònica només serà vinculant quan expressament així ho prevalgue el planejament, i, per tant, com estem parlant de planejament urbanístic, aquest requeriment ja haurà comptat, també, amb un procés transparent, amb un procés participatiu. I, per tant, d'altra banda, també s'han alleugerit la necessitat d'obtenir informes, excloent aquelles obres menors o aquelles d'escassa entitat constructiva. També, a més a més, s'introduiran millores pel que fa a la redacció de la definició de les modalitats de contractació, sense canviar-ne l'esperit ni el concepte, i també s'introduiran, a petició, en aquest cas, del col·lectiu d'enginyeria, aspectes que permeten ampliar l'acreditació de la solvència tècnica. Per tant, comptarem, també..., quant als professionals que componen els jurats i els comitès d'experts, també creiem que cal obrir-ho, i, per tant, a més a més dels col·legis professionals, de les seves pròpies borses, ho obrirem també a aquelles associacions professionals previstes en la legislació corresponent. Per tant, des del nostre grup estem oberts, com he dit, a tot el que ens proposen si d'aquesta manera podem arribar a fer una llei que s'enriqueixi més, que compte amb la majoria del consens d'esta cambra parlamentària, perquè tots plegats ens la puguem sentit nostra. Creiem que hi podem arribar, que podem fer aquest pas. Creiem que és important comptar amb aquesta Llei de l'arquitectura, una llei que ens suposa fer un pas més, sobretot en l'àmbit de la qualitat, ens permet avançar més, ens permet donar aquest sentit que en alguns moments, als que estem també a l'altre costat, en el meu cas com a regidora d'Urbanisme, també ens aniria molt bé tindre una eina que ens puga donar aquesta rellevància pel que fa a la qualitat, a l'hora de poder portar a terme els projectes, i, per tant, és important i hem volgut avui portar aquesta llei i donar-li aquest suport. Vaig acabant. Per tant, creiem que aquesta llei és important en molts aspectes, segurament perquè fruit del moment que estem vivint o que hem viscut s'ha prioritzat de forma creixent el que són els aspectes econòmics enfront dels de la qualitat. I creiem que calia dotar d'esta qualitat i que estes qüestions materials no acabessen determinant tant les propostes arquitectòniques per tal d'anar prioritzant aquesta qualitat, com ha dit el conseller, no?: «Vetllar per aquelles generacions futures. I acabo, reiterant la bona feina del conseller Rull, del director Serra, de tot el seu equip, que ha estat treballant conjuntament, de la mà sobretot del Col·legi d'Arquitectes, i també del conseller Vila, amb qui començà aquest projecte l'anterior legislatura. Els agraeixo de nou la confiança a tots els grups parlamentaris i confio que al llarg del tràmit parlamentari que avui engeguem, fem tots plegats d'aquesta llei una llei que suposi millorar d'ara endavant tots els processos arquitectònics a les viles del nostre país. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Atès que no hi ha cap esmena presentada, el Projecte de llei de l'arquitectura continua la seva tramitació. [[Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària]] [[200-00011/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és la proposta de tramitació en lectura única del Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària. D'acord amb l'article 135 del Reglament, i a proposta del Govern, s'ha sol·licitat la tramitació en lectura única, per tant, es proposa al Ple de la cambra que el projecte de llei es tramiti en lectura única. A continuació, votarem la tramitació en lectura única del Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària. Cridem a votació. Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Perquè, d'acord amb el Reglament, el Ple ha de situar la seva posició, ha de votar, i jo vull explicar la posició del nostre grup. I crec que alguns altres grups també.
Vol explicar el sentit del vot?
Sí, sí.
Expliqui. [[Pausa.]] Senyor Coscubiela, es pot adreçar a la cambra.
Sí, sí, perfecte. Gràcies, senyora presidenta. Bé, el nostre grup, Catalunya Sí que es Pot, manifestem la nostra oposició a la lectura única d'aquest projecte de llei perquè creiem que no reuneix els requisits de simplicitat previstos a l'article 135 del Reglament, i que a més pensem que d'aquesta manera, amb la lectura única, s'està evitant el debat parlamentari, però sobretot s'està evitant la millora per part dels grups d'aquest projecte de llei. A més, tot apunta que no és un fet puntual. Vull recordar-los que l'altre dia, a la Junta de Portaveus, els quatre darrers projectes de llei presentats pel Govern es presentaven com a projectes de llei de lectura única, la qual cosa voldria dir que estem davant, molt em temo, d'una certa estratègia per part del Govern d'evitar que aquest Parlament pugui jugar la seva funció. Deixin-me que els digui que en un moment que el Parlament està reivindicant la seva funció i, fins i tot, que estem defensant-la davant del Tribunal Constitucional fent valer el principi jurídic del ius in officium, des de la nostra feina, no deixa de ser sorprenent que sigui el mateix Govern –i quan així ho acorda la Mesa– el que limiti aquesta funció del Parlament. El Reglament preveu els supòsits de lectura única, que són diferents dels del tràmit urgent, per a situacions molt excepcionals, i que el Govern ens presenti els quatre darrers projectes de llei per lectura única posa de manifest que estem davant d'un problema important. Ja hem pogut veure aquest matí que, a més, un d'aquests projectes de llei que s'anava a tramitar per lectura única era el Projecte de llei d'habitatge. Afortunadament, els lletrats del Parlament van donar la seva opinió contrària, i afortunadament el sentit comú de la presidenta d'aquest Parlament ho va entendre i, després de l'opinió dels membres de la Mesa, va decidir rebutjar, la Mesa, la lectura única del Projecte de llei d'habitatge i alhora –alhora– que aquest projecte de llei es tramités en tràmit urgent. És això el mateix que es podria fer, i encara li demano al Govern, representat pel seu vicepresident, que s'ho pensi. Si el que es vol és la urgència, hi han mecanismes parlamentaris per aconseguir la urgència, però una urgència que no eviti la possibilitat dels grups parlamentaris de fer esmena i millorar el seu projecte de llei, màxim tenint en compte que té una certa complexitat, des d'aquest punt de vista. El contrari ens portaria a pensar que no estem davant d'una voluntat d'accelerar o millorar el funcionament d'aquesta cambra, sinó d'una clara voluntat d'evitar que el Parlament de Catalunya jugui la seva funció de ser el veritable legislatiu d'aquest país. Acabo dient una qüestió: plantejar aquests projectes de llei en termes de lectura única és, a la pràctica, el mateix que plantejar-los com a decrets llei; amb una diferència, que el decret llei després, si es vol, es pot tramitar com a projecte de llei, i quan es fa en lectura única aquesta possibilitat desapareix. Senyor Junqueras, li demano que, per potenciar el valor d'aquest Parlament, per poder tenir més autoritat per defensar-lo davant de l'Estat espanyol i davant del Tribunal Constitucional, vostè accepti en aquest moment de retirar la petició de lectura única i ens doni l'oportunitat de discutir-lo en profunditat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí, en el mateix sentit que el senyor Coscubiela, també, per demanar...
Explicar el sentit del vot.
Exactament.
Endavant.
Bueno, por parte del Grupo de Ciudadanos nos adherimos a los razonamientos, en general, jurídico-políticos que se han expresado por el señor Coscubiela para pedir que esta ley no se tramite mediante el procedimiento de lectura única. Nosotros creemos que, en cuanto a la cuestión de la cesión de datos que se prevé en esta ley, afecta a derechos fundamentales de los ciudadanos por parte de instituciones que no tienen atribuida por ley la posibilidad de manejar estos datos de los ciudadanos, y, por tanto, legislar de forma, digamos, mediante la lectura única hurta a este Parlamento, a los representantes de los ciudadanos, la posibilidad de debatir en profundidad sobre aspectos que son muy importantes. Y como ha dicho el señor Coscubiela, el diputado Coscubiela, también en ese aspecto nos parece que por parte del Gobierno equivaldría casi a legislar mediante decreto ley, pero con la desventaja de que el decreto ley, mientras que luego se puede subsanar en una tramitación posterior, aquí nos quedaríamos con una ley que no ha sido en absoluto suficientemente debatida. Por lo tanto, nos oponemos a su tramitación por lectura única. Gracias.
Senyora Romero, per què em demana la paraula?
També, sobre la lectura única.
D'acord. Endavant.
Gràcies. Bé, sembla que ho han explicat també el senyor Coscubiela i el senyor Carrizosa, però volíem nosaltres també afegir-hi algun element. Mirin, vostès van presentar aquestes propostes que avui ens porten en lectura única el mes de juny, i si realment vostès tenien tanta urgència, era tan important modificar i aprovar aquestes petites modificacions que fan a alguns impostos i a alguna altra llei, en concret en són cinc, per què no ho van presentar abans?, per què no ho van presentar el mes de juny o el mes de juliol? Nosaltres només tenim una resposta per a això, que és que vostès no vulguin el debat; no vulguin el debat sobretot en l'àmbit de la política fiscal, com ja vam poder veure ahir, vicepresident. Perquè si vostè volgués debatre-ho, perquè si vostè hagués pensat que això era tan urgent i tan important, el que hauria fet és portar-ho aquí amb un projecte de llei, amb els màxims tràmits d'urgència, i hi hauria hagut, almenys, un cert debat, unes certes aportacions dels grups parlamentaris per millorar allò. Però el que nosaltres creiem és que vostè no vol fer això; vostè no vol entrar al fons de la política fiscal; vostè no vol entrar al fons del debat de l'impost de successions, per exemple, o de l'impost del patrimoni. Per tant, ho porta a corre-cuita, amb una lectura única perquè no tinguem possibilitats, més enllà d'intervenir deu minuts, de canviar les coses. Per tant, nosaltres no podem votar favorablement aquesta lectura única, perquè el que creiem és que amaga altres objectius, altres voluntats, que nosaltres no compartim.
Gràcies, diputada. Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta; en el mateix sentit, per explicar la nostra intenció de vot en aquest punt.
D'acord.
La nostra votació aquí serà negativa, i ens agradaria que s'interpretés no només com un no a la tramitació d'aquest projecte de llei en lectura única, sinó com una oportunitat al vicepresident del Govern, al vicepresident Junqueras, perquè rectifiqui i perquè retiri aquest projecte de llei avui, ara, abans d'entrar en el debat, i doni l'oportunitat, per tant, a tothom d'entrar en el debat d'aquest, perquè aquest no és un projecte de llei senzill, tal com diu l'article 135 del Reglament, que permet la tramitació en lectura única si la simplicitat i la naturalesa de la matèria ho permeten o ho aconsellen, sinó que és un projecte de llei que permet modificar, ni més ni menys, que cinc lleis d'una tacada. I jo crec que això permet perfectament entendre que el que ha de fer el Govern, si vol una modificació d'aquesta dimensió, és permetre el diàleg i el debat amb els grups parlamentaris. Per tant, en nom de la democràcia i del Grup Parlamentari Popular català, li demanem al vicepresident que retiri aquest projecte i que es tramiti per via ordinària –si vol, d'urgència, fins i tot–, per tal de garantir el debat i el diàleg necessari en aquesta cambra. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Els faig avinent que, en aquesta votació, la senyora Esther Niubó té el vot delegat en la portaveu del seu grup, senyora Eva Granados, i que la senyora Àngels Martínez té el vot delegat en el portaveu del seu grup, senyor Joan Coscubiela. Per tant, votarem la proposta de tramitació en lectura única del Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària. Comença la votació. La proposta de tramitació en lectura única del Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària ha estat aprovada per 68 vots a favor, 58 en contra i cap abstenció. Atès que s'ha acordat la lectura única, procedirem ara al debat, d'acord amb les normes establertes per als de totalitat, i, tot seguit, el conjunt del projecte de llei se sotmetrà a una sola votació. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda. [[Remor de veus.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci perquè puguem continuar la tramitació.
Bona tarda. Aprofito que van sortint, perquè m'és útil en la primera reflexió al voltant de la defensa d'aquest projecte de llei. Fa un moment, sentint parlar els portaveus d'alguns grups parlamentaris, semblava que aquesta fos la llei més important d'aquesta legislatura, i veig que l'interès que tenen per aquesta llei s'esgota un cop s'han sentit parlar vostès mateixos, i no tenen gaire interès a sentir-la per part del Govern, cosa que em sembla que situa el debat en el lloc on pertoca. En tot cas, també, en segon lloc, immediatament, procedir a agrair-los, al conjunt dels diputats, el fet que la llei es pugui tramitar en lectura única. I veurem, quan l'expliquem, que moltes de les prevencions que semblava que tinguessin, doncs, eren clarament injustificades, especialment per part de grups que no van tenir cap obstacle a tramitar per lectura única la modificació d'un article de la Constitució espanyola com el 135 en un malson d'una nit d'estiu, i, en canvi, per protegir els patrimonis de les persones incapacitades per llei sembla que no vulguin fer-ho o sembla que vulguin allargar la tramitació, quan estem parlant d'una protecció absolutament bàsica per a persones, hi insisteixo, que, per llei, han estat incapacitades –per cert, en aplicació de legislació estatal–, i que es tracta, senzillament, de fer-ne l'adaptació en el Codi civil, en gran mesura. Per tant, començo a exposar la llei, aquest projecte de llei, que recull aquest seguit de mesures en matèria tributària, que estaven incorporades, efectivament, en el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives i financeres del sector públic per a l'any 2016, que va decaure en la tramitació parlamentària. L'aprovació d'aquestes mesures, seleccionades entre les que incloïa aquell projecte de llei en matèria tributària, haurien d'entrar en vigor al més aviat possible –alguna raó ja us l'acabo d'exposar fa un moment–, atès el seu contingut i la seva finalitat, com, per exemple, aquest de la protecció dels patrimonis de persones incapacitades, declarades per incapacitat per llei. Es tracta de modificacions molt específiques, molt concretes, de caràcter tècnic que milloren els impostos afectats i el control de la lluita contra el frau. En concret, aquesta llei conté només cinc articles, cinc, –cinc–: un, dos, tres, quatre i cinc articles. El primer fa referència a l'impost sobre l'emissió d'òxids de nitrogen a l'atmosfera produïda per l'aviació comercial; el segon, a una modificació dels patrimonis protegits per incapacitació legal en l'impost de successions i donacions; el tercer, al mateix en l'impost de patrimoni; el quart, sobre l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, i el cinquè, finalment, sobre el subministrament de dades tributàries amb relació a la lluita contra el frau –sembla que no tinguin gens de pressa per assegurar-se'n. El primer d'aquests articles, el que fa referència a l'emissió d'òxids de nitrogen a l'atmosfera per part de l'aviació comercial. L'any 2014 el Govern de Catalunya, fent ús de les potestats tributàries que li atorga la normativa vigent i a partir de les recomanacions de la Unió Europea sobre la necessitat d'adoptar tributs de caràcter mediambiental, va crear un impost sobre l'emissió d'òxids de nitrogen a l'atmosfera produïts per l'aviació comercial. A la vegada, aquest impost dóna resposta també a la Llei de protecció de l'ambient atmosfèric, que estableix que el Govern ha d'establir un pla d'actuació per a aquelles zones declarades de protecció especial, caracteritzades per ser part del territori on es sobrepassen els nivells de qualitat de l'aire. A Catalunya només afecta dos aeroports: el de Barcelona - el Prat i el de Sabadell, que estan dintre d'aquesta zona de protecció especial de l'ambient atmosfèric, però l'aeroport de Sabadell en queda exclòs perquè no realitza operacions de trànsit comercial; per tant, només afecta l'aeroport de Barcelona - el Prat. L'objecte de l'impost és gravar les emissions contaminants d'òxids de nitrogen a l'atmosfera que es produeixen per l'aviació comercial de passatgers durant els cicles d'aterratge i d'enlairament, pel risc que provoca en la salut pública la deficient qualitat de l'aire en els municipis que estan dintre d'aquestes zones de protecció especial. Així, aquest tribut es configura des d'una doble vessant: tenint en compte els principis de la fiscalitat mediambiental, d'una banda, pretén orientar el comportament dels agents econòmics afectats amb la interiorització, la internalització dels costos no desitjats i de les externalitats negatives que generen en la seva activitat amb l'objectiu de contribuir a la millora i a la preservació del medi ambient; d'altra banda, el tribut esdevé també un instrument de política econòmica, i en aquest sentit no es pot obviar que concorre, també, a una finalitat fiscal, ja que s'obtindran ingressos addicionals que han de permetre incrementar, en part, les despeses i inversions públiques en matèria de medi ambient i, en general, en polítiques de foment de la preservació i la millora de la qualitat de l'aire. L'impost, creat l'any 2014, com dèiem fa un moment, va entrar en vigor el 2015; es va liquidar per primera vegada l'any 2016, amb un valor de recaptació de 2,6 milions d'euros. La IATA, l'Associació Internacional del Transport Aeri, va demanar un seguit de modificacions davant de la Unió Europea, i en aquest sentit es procedeix a aquestes modificacions, que han estat aprovades per la Comissió Europea. La primera és que se subjecten també a l'impost d'emissions d'òxids de nitrogen les aeronaus que realitzen vols no només de passatgers, sinó també vols de mercaderies. La segona és l'eliminació del topall dels vint mil vols realitzats durant un període impositiu. Hi havia un topall que establia que les companyies que operessin més de vint mil vols en el període impositiu quedaven excloses del pagament d'aquest impost. Es suprimeix aquest topall. Es modifica el tipus de gravamen, de manera que es passa de dos tipus impositius, un de general i un de reduït, a un únic tipus impositiu, de 2,5 euros per quilogram d'òxids de nitrogen emesos. Per tant, resumint aquest primer punt d'aquesta llei, les modificacions consisteixen a ampliar el fet imposable del transport aeri de mercaderies, es suprimeix el topall de la base imposable dels vint mil vols i s'estableix un únic tipus de gravamen. Primer article d'aquesta llei. Segon –veuran que és encara més curt. Pel que fa a l'impost sobre el patrimoni, la modificació que s'introdueix permet que els beneficis fiscals previstos per als patrimonis protegits de les persones amb discapacitat constituïts d'acord amb la normativa estatal es puguin també aplicar als patrimonis protegits constituïts d'acord amb el dret civil català. La raó de ser d'aquesta modificació és, doncs, la d'eliminar el greuge que es produeix en detriment dels patrimonis constituïts d'acord amb el Codi civil català. Hi insisteixo: patrimonis protegits de persones amb discapacitat. El segon article d'aquesta llei. El tercer fa referència a l'impost sobre successions i donacions, i també, pel que fa a la modificació que s'introdueix, és la que permet que els beneficis fiscals previstos per als patrimonis protegits de discapacitats constituïts d'acord amb la normativa estatal s'apliquin també als patrimonis protegits constituïts d'acord amb el dret civil català. En aquest impost també s'inclou, novament, l'ampliació del termini fins al 31 de desembre de 2017, per poder aplicar l'ajornament excepcional a dos anys, concedits pels òrgans de gestió de l'Administració tributària en els casos de manca de liquiditat de l'herència. Es tracta d'una mesura que atorga més marge de temps als contribuents per poder satisfer l'import de l'impost en aquells casos en què l'herència és difícilment liquidable. Aquest és el tercer article de la llei. El quart, amb relació a l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. Amb relació a les millores introduïdes en aquest impost, s'estableix una modificació en la modalitat d'actes jurídics documentats que grava l'escriptura pública de separació i divorci i d'extinció de parella estable, amb la finalitat d'incentivar que aquests tràmits es realitzin més per la via notarial i així aconseguir descongestionar els jutjats. En concret, s'estableix una bonificació del cent per cent de la quota de gravamen d'actes jurídics documentats que grava les escriptures públiques de separació o divorci de mutu acord i d'extinció de comú acord de la parella estable. La llei estatal que ho regula, la 15/2015, de 2 de juliol, de la jurisdicció voluntària, modifica, entre d'altres, els articles 82 i següents del Codi civil i permet que mitjançant escriptura pública es puguin formalitzar separacions i divorcis. La mesura pretén evitar un greuge comparatiu respecte d'aquelles separacions i divorcis que es formalitzen mitjançant sentència judicial, no subjectes a la modalitat d'actes jurídics documentats. I aquest és el quart article de la llei. El cinquè fa referència al subministrament de dades tributàries, perquè la llei vol completar la regulació de la comunicació d'aquestes dades obtingudes per les administracions tributàries a l'agència tributària, amb l'objectiu d'aconseguir un millor compliment de les competències en matèria tributària, en aquest cas, també, de la Generalitat de Catalunya i, alhora, detectar els possibles incompliments tributaris i impulsar la lluita contra el frau. Es pretén donar empara legal a la comunicació de les dades amb transcendència tributària obtingudes per les diputacions, els consells comarcals, en el cas que en les diputacions i els consells comarcals obtinguin aquesta informació dels ajuntaments com a conseqüència d'una encomana d'actuacions, com pot ser la delegació de competències, els encàrrecs de gestió o altres fórmules de col·laboració. Es tracta, doncs, d'una mesura que facilita el traspàs d'informació entre administracions, que permet millorar-ne el control i evitar el frau fiscal. Aquest és el cinquè i últim article d'aquesta llei, o d'aquest projecte, que insisteixo que abans semblava que vostès presentessin com si fos una enorme actuació que volia amagar qui sap què en aquest Parlament. Escolti, més clar, l'aigua; gairebé impossible. Per tant, a tall de conclusió, el Govern creu que aquestes mesures, que són de caràcter marcadament tècnic, com ha quedat, crec, amplíssimament demostrat en aquesta intervenció, són també, totes elles, positives, són mesures de caràcter marcadament tècnic i positives –protecció del patrimoni de les persones discapacitades, etcètera–, que van encarades en la línia d'aprofundir en la fiscalitat ambiental, de fer una mica més justos els impostos modificats i d'augmentar els recursos per a la lluita contra el frau fiscal. Atès que són modificacions de petita entitat, de caràcter tècnic i positives, com espero que hagi quedat demostrat en la intervenció, posem en consideració d'aquest Ple l'oportunitat que aquestes mesures puguin tenir validesa de la manera més ràpida possible, i per tot això demanem als diversos grups parlamentaris que tinguin a bé de votar a favor d'aquest projecte de llei que els acabem de presentar. Espero haver esvaït els dubtes que semblava que hi haguessin a l'inici del debat, i si és així, doncs, espero comptar amb el vot favorable de tots els grups, perquè és molt difícil, em sembla, no obtenir-lo, aquest vot favorable de tots els grups, en aquests cinc articles. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, procedirem al torn d'intervencions dels diferents grups parlamentaris per a fixar el seu posicionament. En primer lloc, parlarà el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Buenas tardes, señor vicepresidente y vicepresidenta, y señores y señoras diputados. Nos presentan un proyecto de ley de modificaciones urgentes en materia tributaria. Nos presentan cinco artículos que, si los analizamos, de urgentes no tienen nada. Mire, sobre el impuesto de emisiones de óxido de nitrógeno producidas por la aviación, déjenme decirles que lo que intentan es parchear la chapuza aprobada en 2014 y que se ha demostrado contraria al derecho comunitario, porque las discriminaciones que establecía suponían, de hecho, unas ayudas contrarias a los tratados europeos. Eso lo han corregido, pero siguen haciéndolo mal, siguen grabando el modelo de aeronave en lugar de lo que resulta más relevante desde el punto de vista de la contaminación, que es el tipo de motor. No todos los modelos tienen el mismo motor, y son los motores los que determinan la contaminación, no los modelos. Pero es que ustedes siguen errando –siguen errando. Mire, los catálogos de modelos de aeronaves a los que se remite la ley están incompletos –están incompletos, sí–, y no contemplan todos los que existen. Y si seguimos con las pifias, pues, voy a decirle una más sobre este tema. Resulta que en el preámbulo ustedes mismos reconocen que de lo que se trata es de que teníamos una anterior ley que suponía una ayuda de estado contraria al derecho de la Unión, y, por tanto, a lo que se exponen con ese redactado es precisamente a que haya en estos momentos muchísimas compañías que se estén planteando y que se vayan a plantear precisamente la denuncia del impuesto y que ustedes tengan, ¿eh?, la Generalitat tenga que devolver los impuestos cobrados hasta el momento. Fíjese qué bien que lo hacen ustedes. Señor vicepresidente, ¿quién le asesora? –¿quién le asesora? Es que, de verdad, es increíble. Bueno, luego, después, nos pone usted o intenta ponernos la trampa de tener que..., ¿cómo nos vamos a negar a mejorar la fiscalidad de los patrimonios protegidos de discapacitados? Naturalmente que no. Pero es que lo de ustedes –lo de ustedes– tiene su trampa, y ahora se lo voy a explicar, mire, se lo voy a explicar. Mire, yo he mirado el alcance de esta ley, y el alcance de esta ley es mínimo –mínimo–, casi irrelevante –casi irrelevante. Mire, si miramos las estadísticas de beneficios fiscales a la discapacidad, resulta que las aportaciones medias son de 251,45 euros –251,45 euros. ¿Sabe qué pasa? Que estas aportaciones ya no tributan en el impuesto de sociedades; por tanto, la verdadera razón no es favorecer a la mayoría de los patrimonios de discapacitados, no, no. Aquí lo que se encubre, porque eso también nos lo dice la estadística, es que hay aportaciones que suben mucho más cuando las rentas son superiores a sesenta mil. Por tanto... A sesenta mil euros, naturalmente. Y entonces la pregunta que surge automáticamente..., cuando uno ve esta realidad, dice: «¿A quién queremos beneficiar con esta medida, a quién queremos beneficiar? Y la respuesta es evidente: a rentas de más de sesenta mil euros, es decir, a rentas altas o muy altas. ¡Esto es así [[aplaudiments]] –esto es así–, esto encubren, ustedes! Bien, vamos a ver, mire, en cuanto a las bonificaciones por escritura de separación y divorcio y de extinción de pareja estable, hombre, pues, mire, usted, estamos absolutamente..., coincidimos plenamente en que se trata de una medida básica que tiene toda la lógica del mundo –tiene toda la lógica del mundo. Pero, señor vicepresidente, el redactado –el redactado– es técnicamente deficiente –deficiente. Y se lo voy a poner... Mire, se han empeñado ustedes en establecer una bonificación del cien por cien, y, claro, quizá no saben que establecer una bonificación del cien por cien es como operar una exención, y entonces aquí, pues, hay probabilidades de que tengan una impugnación. Hubiera sido tan sencillo –tan sencillo– como establecer un tipo de gravamen del cero por ciento; se hubieran evitado ustedes eso. Técnicamente es muy lamentable que a estas alturas tenga yo que decirles todo esto, ¿eh? ¿Qué le parece? También es verdad que a lo mejor ustedes lo que buscan es la confrontación, eso, para seguir victimizándose, que a lo mejor en esto son ustedes los campeones. [[Alguns aplaudiments.]] Bien, finalmente, en cuanto a suministro de datos tributarios, mire, esta es la guinda a la castaña, ¿eh?, jurídica que nos han traído, es una... Pretenden que las diputaciones cedan a la Agencia Tributaria de Cataluña la información que poseen sobre los contribuyentes. El problema, el gran problema es que esos datos no pertenecen a las diputaciones. De tal manera que ustedes pretenden conseguir a la fuerza –a la fuerza, ¿eh?– lo que no consiguen de forma voluntaria. Sí, sí, mire, mire, ustedes, en su camino, este, laberíntico, que antes les hemos dicho, pues, resulta que no reparan en violar los derechos, ¿eh?, fundamentales de las personas. Y resulta que esos derechos están amparados por la Ley orgánica de protección de datos, que ustedes están dispuestos incluso a saltarse a las bravas. Bien, entonces, y resumiendo, estamos ante un proyecto de ley que pretende revestir de urgente lo que no es. Estamos ante un proyecto de ley que técnicamente es muy deficiente –muy deficiente–, le he puesto ya unos cuantos ejemplos y le podría poner más: le podría decir que ni tan siquiera reconocen que es una reforma de tipo..., que también está en contra del artículo 48 de la LOFCA, que ni tan siquiera ponen que debe ser una reforma de ámbito autonómico. Entonces... Podría decir más, pero, en fin..., con eso. Estamos, por tanto, ante un proyecto de ley técnicamente muy deficiente y un proyecto de ley que pasa por encima de los derechos fundamentales. Naturalmente, y como consecuencia de eso, señor vicepresidente, lo único que puede esperar de Ciudadanos es un voto en contra, un voto en contra como una casa. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, vicepresident. Consellera, diputats, diputades..., bé, doncs, em sap greu, eh?, vicepresident, perquè vostè venia avui, aquesta tarda, aquí, no?, a fer una tramitació rapida, esperant el vot positiu de tots els grups, i em sap greu, però no es trobarà això; em sap greu, però no es trobarà això perquè en el fons, no sé si pretenien enganyar-nos, però, vaja, crec que això no serà així. Miri, tinc deu minuts, tampoc tinc molta estona, i voldria dir-li cinc coses, i, per tant, intentaré ser concreta en aquestes cinc coses. Miri, per començar, ens trobem aquí, davant aquest avantprojecte de llei, perquè vostès van ser incapaços d'aprovar el Projecte de llei de pressupostos i el Projecte de llei de mesures fiscals i financeres que ens van presentar el mes de maig. La seva responsabilitat era portar aquests projectes de llei al Parlament i la seva irresponsabilitat –ja els ho vam dir– era no tenir garantida l'aprovació d'aquestes dues lleis en el Parlament. Com que no van poder aprovar això, avui ens porten en lectura única, ràpidament, d'una manera urgent..., sense poder fer un debat com tocaria, serè i tranquil, de temes tan importants... Perquè vostè parla de coses tècniques? No, vostè està tocant impostos, i, per tant, en aquest Parlament, que hem parlat tantes vegades i hem dit tantes vegades que caldria fer un debat a fons sobre la política fiscal, vostè vol passar de puntetes dient que són modificacions tècniques. Home, doncs, miri, no. Creiem, com li he dit abans, que vostè no ho ha fet perquè no vol entrar al fons. De fet, ahir ho vam veure amb les respostes que ens va donar al Grup Socialista sobre la política fiscal: no ens va voler respondre, perquè no vol entrar al debat. Perquè en el fons nosaltres, i aquí agafo la línia del que deia el senyor Espinosa, el que creiem és que vostè no vol modificar impostos perquè no vol demanar més esforços als que més tenen; perquè no vol abaixar impostos a les classes mitjanes i treballadores, que són les que estan patint la crisi des de fa més temps i estan vivint moments i dificultats seriosos; perquè vostè no vol tocar la política fiscal que el Govern de la Generalitat manté des de fa més de cinc anys. Per això vostè, en comptes de presentar aquestes petites modificacions que en diu «tècniques, en comptes de presentar-les el mes de juliol amb un projecte de llei, amb els tràmits d'urgència, que ens hauria permès debatre, vostè ho atura –ho atura, ho atura–, no ho prioritza, perquè en cap Mesa del Parlament ni en cap Junta de Portaveus vostè prioritza aquest avantprojecte de llei; el podria haver prioritzat i, per tant, el podríem haver debatut al juliol. No ho fa, i ens el porta avui demanant-nos responsabilitat, que és el que sempre fa el seu Govern, i aprovem aquestes petites modificacions tècniques que ajudaran a millorar la vida de les persones i dels catalans. Doncs, miri, escolti'm, no. Vostè no..., creiem que no ha estat responsable, de nou, podria haver fet el que tocava, que era haver-ho presentat molt abans i haver permès un cert debat i unes certes aportacions. Però no vol aportacions, no vol debat, no vol diàleg, no vol compareixences... I això, nosaltres, doncs, no ho podem recolzar. I quan li deia que vostè no vol debatre a fons..., perquè dels cinc articles que vostè diu que es modifiquen, n'hi han quatre sobre impostos, n'hi han quatre que van referits a impostos, que a nosaltres ens agradaria entrar al debat de fons... Vostè deia: «L'impost de successions... Ja entenc que no ho vol fer, ja ens ho va deixar molt clar ahir, va dir que l'impost de successions era un impost que ara estava ben equilibrat, que abans no ho estava. Miri, senyor Junqueras..., i el que fa en aquesta modificació és el que diu, que és protegir..., que és modificar o bonificar els patrimonis protegits dels discapacitats. L'any passat, segons la seva memòria, hi va haver vint-i-dues autoliquidacions d'aquest tipus de patrimonis; importants, eh?, per als vint-i-dos; però, en fi, al final, estem aquí retocant una cosa molt petita. A nosaltres el que ens agradaria és parlar..., ens agradaria parlar a fons de l'impost. El que passa és que vostè no ho vol, ja ens ho va dir ahir. I, escolti'm, «equilibrat..., impost sobre successions. Si jo sóc un solter de trenta anys –soltera, és igual– i hereto béns per valor de 800.000 euros i el valor de la residència habitual del difunt era de 200.000, a Catalunya pago 9.796,8 euros; 9.000, rebent-ne 800.000. Molt equilibrat, eh? I, en canvi, a Astúries... –no poso altres...–, a Astúries paguen 162.618,9. Em sembla més just. El que rep 800.000 euros d'una herència que pagui 162.000, o 89.000, com a Castella i Lleó; o 82.000, com a Múrcia. És que aquí paguem 9.796,8. Això li sembla equilibrat, senyor Junqueras?, a una persona, dita d'esquerres, com vostè? Doncs, a nosaltres no. I nosaltres no només voldríem debatre sobre aquesta modificació amb relació al patrimoni protegit, voldríem entrar al fons de l'impost de successions, i vostè no ens deixa. I voldríem entrar a fons en l'impost del patrimoni, que vostè aquí només fa una modificació petita sobre el patrimoni protegit. Doncs, escolti'm, no, és que volem parlar de tot, i vostè no ens deixa, i creiem que presenta lectura única justament per això. Aleshores, parla d'un altre impost: l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. Escolti'm, ja vostè en el projecte de llei de mesures fiscals i financeres parlava de tres bonificacions. Vostè avui només ha citat la dels divorcis per fomentar, evidentment, el divorci per via notarial, i, per tant, descongestionar els jutjats. Hi estem d'acord. Però és que en el seu projecte de llei que presentaven el mes de maig n'hi havien tres, de supòsits per bonificar: aquest, la constitució per règim de propietat horitzontal, que seria, per exemple, els polígons industrials i permetria fer comunitat de propietaris dels polígons industrials, que molts a Catalunya viuen moments molt complicats, permetria generar uns estatuts amb drets i deures, pagar uns gravàmens, gestionar-se d'una manera més eficient... Això s'ho ha oblidat en aquest avantprojecte que ens presenta avui. Per què? No era una bona proposta, el mes de juny? Per què no ho és ara? Per què se l'ha oblidat? Hi havia una tercera proposta de bonificacions en aquest impost que s'ha oblidat, que era la subrogació de préstec o crèdit hipotecari atorgat per seccions de crèdit de cooperatives. Era una bona proposta. Ens semblava, a nosaltres, que milloraria substancialment les condicions financeres d'aquells que tenen crèdits de cooperatives. També se l'han oblidat. Doncs, escolti'm, ens sembla estrany, perquè si vostè agafa aquell expedient i el porta cinc mesos més tard per lectura única perquè és tan important, per què s'oblida aquests dos supòsits? Ens fa sospitar. I també li diré una altra cosa. Aquesta petita modificació que vostè diu que avui ens porta era una transposició, no?, o era una adaptació d'una llei que es va aprovar el juliol del 2015. Vull dir, hem tingut temps, també, de modificar-ho, no? Bé. Venim més d'un any més tard a fer aquesta modificació. Doncs, sincerament, no sabem per què han canviat d'opinió, no sabem per què aquestes dues bonificacions, que ens semblaven interessants i que vostès defensaven en la seva explicació en aquell expedient, avui no hi són. I l'última modificació que fan, que no fa referència a impostos, que és sobre les dades tributàries. Mirin, nosaltres sospitem molt..., ens fa sospitar que ens porti en lectura única una modificació d'un tema tan important. Que és que vostè demani..., home, dades tributaries als consells comarcals i a les diputacions, dels ajuntaments. És a dir, vostè demana dades tributàries dels contribuents als consells comarcals i a les diputacions, quan les dades tributàries no són d'ells, són dels ajuntaments. Els ajuntaments encarreguen la gestió dels impostos a la diputació o al consell comarcal, però no tenen..., no tenen per què tenir aquesta autorització per donar dades a un tercer, que és el que diu aquesta modificació d'aquest punt. Doncs, nosaltres creiem que aquest –aquest–, només aquest punt valdria la pena que el poguéssim mirar bé, el poguéssim debatre i poguéssim demanar informes, sí. Em sembla que demanar al consell comarcal i a la diputació, que és una administració de segon grau, que no té la responsabilitat de tenir aquestes dades tributàries, a nosaltres ens sembla que, sincerament, en lectura única, posada aquí, amb cinc modificacions tècniques, això, de tècnic, no en té res. Això..., jo crec, que té un fort... [[veus de fons]] , sí..., i un fons polític molt important que nosaltres no creiem que es pugui aprovar, aquí, amb cinc modificacions tècniques, com diu vostè, i amb deu minuts de debat. Per tant, ens sap molt greu, però no li podem aprovar aquest avantprojecte i el nostre vot serà que no. El dia que vostès vulguin, realment, debatre a fons la política fiscal, que puguem entrar a fons en els impostos que avui modifiquen, com diu vostè, tècnicament, doncs, aquell dia, en parlarem. Però la veritat, en política, hi ha molt poques coses tècniques; de fet, jo diria que no hi ha res tècnic. En política fem política. I el fet que vostè digui això, ja està fent política, que és que no vol modificar res a fons, modifiquem aquestes coses i apa..., a la llei de mesures, si cal, en modificaran algunes altres, però un debat a fons, una tramitació com toca, al Parlament, amb ponència, en què puguem, realment, debatre a fons els impostos, vostè no la vol. I, per això, doncs, avui ens trobem aquesta lectura única. I una darrera cosa: quan modifiquem impostos, nosaltres entenem que és per apujar o abaixar ingressos. Els impostos, al final, són un instrument que tenim per aconseguir més ingressos i que aquests ingressos ens permetin fer polítiques socials, educatives, sanitàries –ja li ho vaig dir ahir. Sap quants ingressos de més... –ho diu vostè, eh?, a la seva memòria, no m'ho invento jo–, sap quants ingressos de més tindrem amb aquestes petites modificacions tècniques? Tres-cents noranta-cinc mil euros. No és un augment massa significatiu. Nosaltres creiem que podria..., no que podria, que hi ha molt més marge i que podria haver-hi, aquí, molts més ingressos dels que ens estan plantejant. Per tant, totalment insuficients les seves propostes, totalment insuficients pels moments que vivim. I jo, de veritat, els demanaria que es plantegin a fons fer una reforma del sistema fiscal per..., no recaptar 395.000 euros de més, per recaptar 600, 700 o 800 milions d'euros. Vostès saben que tenen marge, el que passa és que vostès deuen saber també per què no modifiquen els impostos, per què no fan o no demanen un esforç més important a aquells que més tenen. Algun dia ho hauran d'explicar. [[Veus de fons.]] Ahir no ens ho va explicar, ahir, senyor Junqueras. Ahir no ens ho va voler explicar, però algun dia ho hauran d'explicar, perquè realment les modificacions que fan, tenint en compte les demandes i les necessitats que hi ha a la societat i en aquest país, fan una mica de riure. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, senyor vicepresident, el Govern ens presenta un projecte de llei, aparentment innocu, aparentment només tècnic, que suposa la reforma, encara que sigui parcial, de quatre figures impositives, i a més una reforma d'alguns elements de gestió tributària. Però ni en la memòria del projecte de llei, ni vostè avui, ha estat capaç de justificar suficientment per què presenta aquestes i no el conjunt de les coses que van quedar penjades de la llei d'acompanyament dels pressupostos del 2016. Però no només això, vostè avui no ha estat capaç d'explicar-nos per què això s'ha de tramitar inexorablement en lectura única. Fixi's vostè: la memòria, i vostè segur que ho coneix, és incapaç de quantificar l'impacte econòmic que per a la hisenda catalana tindran tres d'aquestes mesures –és incapaç de quantificar-ho. Se'ns està plantejant una cosa amb aquesta urgència –que no és urgència, després intentaré explicar perquè crec que és una altra cosa– i vostès ni tan sols poden quantificar-ho. Que no és urgència és bastant evident. Escolti, vostè sap que, per exemple, la modificació que plantegen amb l'impost sobre emissió d'òxid de nitrogen a l'atmosfera per l'aviació està prevista que entri en vigor l'1 de gener del 2017 i l'impacte recaptatori, el 2018. Què impedeix, doncs, tramitar-ho com..., de manera ordinària, urgent, però no amb lectura única? Estic donant-li voltes tots aquests dies, al cap i, després d'escoltar-lo, avui, a vostè, amb aquesta seguretat que sempre utilitza, he arribat a una conclusió: l'única explicació que vostè pot tenir perquè això es pugui discutir en lectura única és que a vostè no li entri al cap que ningú pugui millorar res del que vostè fa. Com a algú se li pot ocórrer pensar que es pugui millorar en tràmit parlamentari alguna cosa que fa el vicepresident Junqueras? És impossible! Per tant, amb lectura única. És l'única cosa que, sí, a mi se m'ocorre pensar-ho, perquè crec que de les intervencions rigoroses que s'han fet fins ara –intentaré no abaixar el nivell– s'ha posat de manifest que hi ha més chicha de la que vostè planteja. Miri, li ho tornem a dir: en matèria fiscal l'única cosa que només és tècnica són els programes informàtics de la declaració de la renda i, sobretot, els programes que tenen els evasors fiscals i els seus assessors per aconseguir l'elusió fiscal. És l'únic..., és l'únic tècnic que hi ha. Tota la resta té política i ideologia al darrere. I la seva també la té i algunes coses les podem compartir, però d'altres no. I jo li ho dic: el nostre grup té opinions diferenciades sobre algunes de les coses que planteja. I si ens permetés debatre-ho de manera ordinària li diríem en què estem d'acord, en què no i què podem millorar –si és que vostè creu que podem millorar alguna cosa la resta d'humans–, i aleshores, des d'aquesta perspectiva, podríem discutir, i al final podria sortir una cosa bé. Ara, molt bé, potser, vostè, és que s'està acostumant a tractar la seva política de la manera que «jo faig una cosa i els altres només tenen una oportunitat: firmar-me un xec en blanc o ser denunciats com a responsables de tots els mals de la humanitat. Ja ho ha intentat una vegada i molt em temo que li està agafant gustet a aquesta cosa. Anem a pams. A veure, reformar l'impost sobre l'emissió d'òxids de nitrogen a l'atmosfera? Nosaltres hi estem d'acord. Crec, de totes maneres, que algunes de les observacions que se li han plantejat sobre alguns requeriments tècnics per part del portaveu de Ciutadans s'haurien de tenir en compte. Però, ho torno a dir –ho torno a dir–: hi estem d'acord, però això està previst perquè entri en vigor l'1 de gener del 2017, amb efectes recaptatoris el 2018. Què li costaria a vostè acceptar un cert debat?, fins i tot, escoltar els senyors de Ciutadans, que crec que tenen algun argument a plantejar-li. Segona qüestió. Amb relació a l'impost de successions i donacions, que es planteja la possibilitat d'una pròrroga de fins a dos anys per liquidar un impost quan es tracta de l'herència de béns i líquids que no es poden realitzar. Nosaltres hi estem d'acord, però no estem d'acord que això es limiti a aquelles herències fins al 31 de desembre del 2017. Per què? Perquè aquesta realitat de gent que rep una herència, i líquida, i que té dificultats per pagar no està vinculada estrictament només a la crisi econòmica, que vostès ho plantegen així. Pot ser perfectament sense crisi econòmica. Passa sempre. Nosaltres estem disposats acceptar amb vostè que aquest plantejament de dos anys sigui una qüestió permanent d'aquest impost. Perquè allò important és que l'agència tributària recapti. I si cal ajornar durant dos anys el pagament d'aquest impost, es fa. Però vostè no ens dóna oportunitat de millorar la seva feina, no, perquè la seva feina és immillorable i ho ha demostrat vostè avui amb la seva intervenció. Insistim molt en aquesta qüestió, el mateix amb relació al tema de l'impost de patrimoni i de bonificació dels patrimonis protegits dels contribuents amb discapacitat. Estem d'acord amb una idea, amb la filosofia. Però ja li ha apuntat el portaveu de Ciutadans una cosa: ui!, aquesta bonificació ha de ser per a tots els contribuents, amb independència de quin sigui el seu patrimoni o quins siguin els seus ingressos? Doncs, no. A nosaltres ens agradaria poder passar uns llindars i permetre que aquelles persones que tenen un determinat volum de patrimoni i, a més a més, resulta que tenen obligació de fer-ho, que no són patrimonis petits, si tenen una situació de discapacitat puguin veure's beneficiats però que, això, puguem també discriminar en funció del patrimoni que té aquesta qüestió. És una qüestió, aquesta sí que és ideològica, senyor Junqueras, vostè m'ho deu acceptar a mi, no? Doncs, no. Vostè amb la lectura única m'impedeix, a mi, poder plantejar aquesta modificació. El mateix amb relació a la bonificació del cent per cent de les quotes de l'impost d'actes jurídics documentats, quan es tracta d'escriptura pública per posar al mateix nivell els casos que són per escriptures públiques que fa per jutjats en casos de comú acord de cònjuges i parelles. Estem d'acord a veure-ho. De tothom? Doncs, no ho sé, vull discutir-ho amb vostè, si és de tothom o no. Per què? Perquè el que per a alguns ciutadans són beneficis fiscals, per a la hisenda catalana són minoracions d'ingressos. I volem saber si això té una funció redistributiva, sí o no. I vostè no ens ho permet amb aquest plantejament de lectura única. Li he explicat suficientment per què podem dialogar amb vostè si vostè ho vol, però, en canvi, el que no acceptarem mai és que vostè ens demani anar firmant xecs en blanc? És que hi han molts arguments perquè nosaltres puguem millorar això. Després vostès poden dir que no accepten els nostres, però almenys donin l'oportunitat de plantejar-los. Després hi ha el tema de l'agència tributària. S'han dit algunes coses, però deixi'm dir-los que, des del punt de vista de l'agència tributària, és molt incomprensible que vostè ens hagi segregat aquesta qüestió d'aquí i, per exemple, no l'hagi posat dins de l'apartat del codi tributari que plantegen demà en aquesta cambra. No ho entenem, i això ens té desconcertats, com tot el que fa referència a l'agència tributària. Vostè ens ha arribat a reconèixer que el Govern al qual vostè va donar suport durant molt de temps, el Govern anterior, el Govern dels millors, va tenir sense desenvolupar l'agència tributària, fins al punt que Catalunya avui té el nivell de desenvolupament de l'agència tributària més ineficient de totes les comunitats autònomes. Mentre aquí es reclamava que no teníem competències fiscals, resultava que li hem plantejat, li hem donat les competències executives a l'agència tributària espanyola, i això ho fèiem mentre ens queixàvem que no teníem competències. I així absolutament en tot. Per això –per això– voldríem discutir d'aquesta qüestió. Demà ja tindrem oportunitat, també, de discutir sobre el tema del codi tributari de Catalunya. Però, miri, miri si les coses aquestes no són tècniques, que vostè demà ens haurà d'explicar, per exemple, per què una bona part de la proposició de llei que demà ens presentaran no està redactada ni per Junts pel Sí ni la CUP, i no està redactada ni tal sols pel mateix Govern: està redactada, pràcticament, literal, dels informes Deloitte i Pricewaterhouse –se'n recorda, el senyor Mas?–, una hisenda amiga dels contribuents, lo de amigos de les empreses, però ara dels contribuents. I ens haurà d'explicar per què els dóna la capacitat de dirigir l'estratègia de l'agència tributària als assessors fiscals d'aquest país. Aquesta, de veritat, és una qüestió tècnica que vostè no inclou en aquesta llei, però va demà..., i que té la mateixa filosofia de l'agència tributària? Doncs, la veritat és que no. I totes aquestes coses ens agradaria discutir-les. Molt ens temem que té raó una altra vegada la nostra amiga i companya Alicia Romero, quan diu que en el fons vostè ha plantejat això aquí perquè el que vol és eludir el debat de fons sobre la política fiscal. I deixi'm que li digui una cosa, senyor Junqueras: no continuïn dient que els catalans, així en genèric, paguem molts impostos, perquè no és veritat, i no continuïn dient vostès que el tipus de l'IRPF és un tipus d'IRPF alt, perquè no és veritat. Li vull posar dos exemples, que vostè segur que els coneix. A Catalunya, per uns ingressos de 20.000 euros –20.000 euros l'any–, el tipus mitjà està en el 12,39, molt per sobre del que hi ha a Extremadura, que és l'11,61. Això passa en les rendes baixes. En canvi, en les rendes altes –180.000 euros d'ingrés anual–, resulta que Catalunya té el tipus mitjà més baix, el 20,31, quan a Extremadura, que no són precisament rics des d'aquest punt de vista, té el 21,78 per cent. O sigui que aquí castiguem els que tenen 20.000 euros i premiem els que en tenen 180.000. I vostè diu que això no ho vol tocar! Suposo que no dirà que això és una qüestió tècnica, perquè, clar..., això té ideologia també al darrere. De successions, també podem continuar parlant-ne, perquè vostè, que ens porta una reforma de successions, ens ha de portar la reforma de veritat. Ha caigut, des de l'any 2008, des de 1.000 milions a 350. Però és que vostè sap que aquest any la recaptació de l'impost de successions està caient a un ritme de l'11 per cent amb relació a l'any passat! I vostè, malgrat això, no està disposat a tocar això, senyor Junqueras. Dels 10.000 milions de bonificació fiscal que reben els catalans, 1.200 corresponen a legislació catalana i, d'aquests, 980 corresponen a bonificacions que reben els contribuents amb l'impost de successions i donacions. Entre 0 i 980 no hi ha marge per poder fer reforma de l'impost de successions? Miri, senyor Junqueras, no, no estem davant d'una qüestió tècnica, estem davant d'una qüestió política i de molta envergadura ideològica, de model de país. Si vostè vol parlar d'aquestes coses, parlem-ne. I potser, molt probablement, ens podríem posar d'acord en algunes coses i en altres no. Però, si us plau, no ens demani xecs en blanc. Si hi ha algú que li'n vol donar, cadascú amb la seva responsabilitat. A Catalunya Sí que es Pot, en cap tema, ni molt menys en matèria pressupostària i fiscal, vostè tindrà un xec en blanc mai, i suposo que això ho pot entendre. Suposo que pot entendre que la seva feina algú la pot millorar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Enric Millo, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats, el vicepresident Junqueras ens deia fa un moment, quan quatre grups d'aquesta cambra –quatre grups d'aquesta cambra– li demanàvem que abandonés aquesta via de la lectura única i que obrís el debat amb els grups, ens deia que segurament..., que no teníem pressa per parlar d'aquests temes tan importants, ens deia, no?: «Però és que vostès no tenen pressa. No tenen pressa, vostès, deien. Home, jo diria que qui no té gens de pressa és vostè. Vostè no en tenia cap, de pressa. Vostè fa deu mesos que està al Govern, deu mesos! Si això era tan important i tan urgent, ja ho hauria pogut portar aquí des del mes de gener, febrer, març, abril... No ho va portar fins al Projecte de llei de mesures fiscals i financeres. I ho va portar. Però aleshores vostè ho va retirar voluntàriament, perquè el projecte de llei que va decaure va ser el de pressupostos, perquè l'esmena a la totalitat el va fer decaure, i vostè ja no se la va voler ni tan sols jugar en la de mesures fiscals i financeres. L'hauria pogut posar també a debat; ja no ho va voler. Per tant, qui no té pressa aquí és vostè. El que no sabem és per quin motiu ara ve amb aquestes presses. I ha quedat demostrat amb la seva presentació que la pressa, doncs, no sabem per què és, però la urgència no està justificada. Ho diu claríssimament el Reglament, però vostè ha volgut usurpar la capacitat que tenen els grups parlamentaris d'entrar en l'anàlisi i en el debat de les propostes del Govern, ens ho ha volgut prendre –ens ho ha volgut prendre–, no ens ha deixat ni presentar esmenes, re, és a dir, lo tomas o lo dejas. Si t'agrada, bé, i si no, doncs, com las lentejas, no? Home, jo crec que això no està justificat de cap manera, no? Perquè no és una llei de cinc articles, no, no: és una llei que modifica cinc lleis. Home, digui les coses pel seu nom, que no és el mateix! És una llei, projecte de llei, que pretén modificar cinc lleis, cinc. Sí, sí, una cosa petita de cada una d'elles, però, home, si vol fer un debat sobre la fiscalitat, no camufli el debat amb una qüestió que sembla de caràcter tècnic. No, això no es pot fer. Si vostè vol modificar cada una d'aquestes cinc lleis, permeti que la resta de grups parlamentaris opinem sobre cada una d'elles, perquè és possible, com deia fa un moment el senyor Coscubiela, que tinguem alguna idea interessant que vostè també la pugui valorar i prendre en consideració. O és que l'única modificació d'aquestes cinc lleis que es pot fer és la que vostè ens proposa? No. No. Per tant, fixi's..., fixi's si vostè s'ha equivocat, fixi's si l'error és gros, que en un tema tan important com el de la fiscalitat ha aconseguit posar d'acord quatre grups d'aquest Parlament que no defensem el mateix en matèria fiscal. [[Rialles i remor de veus.]] No defensem el mateix... No, no, no, en absolut [[remor de veus]] –en absolut. A vostè ahir l'acusaven que votava temes de fiscalitat amb el Partit Popular; no, alguns sí i altres no. Però és que en aquest tema, com que no podrem entrar en l'anàlisi i debat de cada una de les lleis que vostè vol modificar, doncs, no podrem debatre-ho. Però el que sí que és evident és que hi han quatre grups que en matèria fiscal mantenen posicions diferents..., i aquí s'ha vist ara, no?, i es veurà també en algunes qüestions que jo ara li explicaré, que no defensem pas el mateix, i, per tant, no li votarem que no pels mateixos motius quant al contingut, sinó perquè vostè això ho ha fet molt malament. Vostè ha volgut camuflar de qüestió tècnica un debat polític de fiscalitat, que, si el vol fer, fem-lo, però fem-ho bé, no d'aquesta manera, no? A més a més, no, vostè sap perfectament que, si realment hi havia una urgència, el que podia fer, perquè això la llei li ho permet..., escolti, fer un decret llei, i això ja estaria en vigor, i després ja vindrà aquí i farà el debat, ho debatrem, li ho convalidarem o no. Però vostè, si volgués..., o sigui, no ens vingui amb la trampeta: «Vostès no votaran en contra d'una bonificació que tal... Home... [[Veus de fons.]] Oh!, és clar, però ja ho sabem, que això és una trampa, perquè hi han cinc lleis i podríem estar d'acord amb alguna d'elles, però vostè ens diu: «Tot o re. És el seu estil de dialogar, i ja hi estem acostumats. Tot o re: 2012, pacte fiscal o pacte fiscal; 2014, consulta o consulta; 2016, referèndum o referèndum, i ara, cinc, lo tomas o lo dejas. Clar, això no és manera de dialogar, això no és manera de fer les coses, això només es fa quan un té voluntat de què? D'imposar. I vostès s'han acostumat a la imposició, i la imposició és el contrari del diàleg que altres grups parlamentaris defensem. I, per tant, doncs, aquesta és la nostra posició, no? I no votarem, òbviament, perquè, ja li ho dic, en algunes de les qüestions podríem haver entrat en el debat i ens hauríem pogut posar d'acord, segur, però altres és evident que no, eh? I, per tant, com que vostè ens obliga a tot o res, doncs, la negativa està garantida, no? Perquè l'impost sobre l'emissió d'òxids de nitrogen, vostè sap que quan es va debatre en aquest Parlament nosaltres ja hi vam votar en contra, perquè no estàvem d'acord amb l'existència d'aquest impost concretament. Ara vostè ens ve amb una modificació concreta a què l'obliga la Unió Europea. Per tant, vull dir, és un debat..., que aquest seria senzill, segurament, seria senzill, però ens el posa en el paquet perquè ens el mengem amb patates. I, home, no, no ens el pensem menjar amb patates, no. Ara, n'hi ha un altre molt interessant, que hauria estat el debat, no?, sobre l'impost de successions i donacions. Home, aquí la nostra posició és molt coneguda; la posició del Grup Parlamentari del Partit Popular en matèria d'impost de successions i donacions, que sempre hem estat partidaris de la seva supressió, o bonificació del 99,9 per cent, d'acord amb les competències que tenim, és àmpliament coneguda. Per cert, coincident amb l'extingida i «denostada Convergència i Unió, que en el seu moment també defensava això, també ho defensava. I fins i tot el 2011 vàrem aconseguir pràcticament, en una part important, reduir-lo a la mínima expressió. Quan? Quan el Partit Popular podia influir, clar; llavors els catalans pagaven menys impostos. Quan el Partit Popular deixa d'influir en el Govern de Catalunya i Esquerra Republicana s'apodera de Convergència i Unió, els catalans a pagar impostos, vinga, paga que paga, no? I aquesta és la realitat, no? Però, és clar, jo li vull dir: vostè parla aquí d'una reducció del 90 per cent, tal... Miri, hi ha un informe que li ho recomano –segurament ja el coneix–, del Panorama de la fiscalitat autonòmica i foral del 2016, que explica clarament que Catalunya està entre les comunitats que grava més per donacions entre vius dels grups parentius I i II, no? I literalment diu, eh? –ho llegeixo de l'informe, que el tinc davant–, diu: «En los grupos I y II se establece la bonificación del 99 por ciento en Madrid, del 99,9 por ciento en Canarias y en Extremadura del 99 por ciento –encara que aquesta només per al grup I. «En Castilla - la Mancha se aplica una deducción del 95 por ciento, a Balears només es paga el 7 per cent de la base liquidable, a Aragó existeix una reducció del 65 per cent, etcètera, no? A València, una bonificació, també, del 75 per cent, amb un límit de 150.000, etcètera, no? Catalunya i Galícia han establert una tarifa per a aquestes donacions entre parents propers amb tipus del 5 al 9. Però, per tant, clar, si vostè vol que parlem de l'impost de successions, parlem-ne, però la nostra posició sap quina és, no? Vostè abans deia: «No, és que vull aplicar la normativa de l'Estat... També semblava un petit parany, no? «Escolti –i ens mirava–, «la normativa de l'Estat, la... Doncs, escolti, si vostè vol adaptar a Catalunya el que passa a la resta d'Espanya, ho té molt fàcil: faci igual que a Madrid, que a Canàries, que a Extremadura, Castella - la Manxa... Ja està, no caldria fer aquesta petita modificació. Fem desaparèixer l'impost, perquè és un impost injust i desequilibrat, vostè ho sap perfectament. Per tant, busquem altres figures que siguin més progressives, que siguin més justes, més equilibrades. No és l'impost de successions. Perquè som dels pocs, a tot l'Estat espanyol, que paguem encara aquest impost. Per tant, aquesta seria la nostra posició. I aquell article que hi ha també en la proposta que vostè ens presenta avui, en què s'amplia en dos anys l'ajornament del període per liquidar l'impost de successions, doncs, el mateix, no? És a dir, si ens poséssim a nivell de moltes altres comunitats autònomes, no caldria fer aquesta petita modificació, perquè totes elles, pràcticament, ja l'han ficat en el cent per cent, aquesta bonificació, pràcticament. Per tant, ho tindria molt senzill. Aquesta és la nostra posició en aquesta matèria, no? Per tant, no és que no ens sembli bé aquesta petita, petitíssima modificació que fa; és que el debat és un altre. El debat és si els catalans hem de continuar patint l'espoli del Govern de la Generalitat o no. Aquest és el debat. I vostè, aquest de l'espoli dels catalans per part del Govern de la Generalitat, no el vol fer. Vostè sempre parla d'altres suposats espolis, però el que pateixen els catalans del seu Govern, d'aquest, no en vol parlar mai, no? O, per exemple, aquesta bonificació de la quota de l'impost d'actes jurídics documentats en l'escriptura pública atorgada per cònjuges que acorden la separació de mutu acord. Cap problema. Ara, és el mateix. Sí, sí, però és que, clar, fixi's, aquí a Catalunya estem pagant l'1 i mig per cent, mentre que a Madrid paguen el 0,75, per exemple. Home, doncs, anem directament a millorar la situació, no a fer un petit pedaç, aquí, que sí, home, està bé, però que no és aquest, el tema. Vostè vol camuflar de tècnica una qüestió que requereix i que vol un debat més aprofundit, no? I per acabar, sobre el pretext de la lluita contra el frau, ens encolomen aquí, como quien no quiere la cosa, no?, el tema aquest de la disposició de les dades de les diputacions en matèria d'informació tributària, sobre els contribuents, etcètera. Home, nosaltres entenem que es tracta d'un requisit indispensable per als seus objectius en matèria de convertir l'agència tributària catalana en una estructura d'estat per quan arribi l'anhelat dia de la desconnexió: poder tenir les dades que necessita. I vostè comprendrà perfectament..., no cal que m'estengui a manifestar l'entusiasme que ens produeix aquesta modificació, no? Per tant, i en resum, no pot comptar amb el nostre suport per tot el que li he explicat i perquè la forma que ha utilitzat no és la correcta. Si vostè vol fer un debat sobre fiscalitat i vol dialogar, si abandonen l'actitud de la imposició que els caracteritza en aquests moments i volen dialogar, aquí ens té per dialogar. Si volen fer un debat sobre la fiscalitat, fem-lo, però fem-lo sense complexos, fem-lo bé. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Abans d'entrar una mica en matèria, sí que a nosaltres ens agradaria fer dues prèvies, entenent que abans, amb tot el respecte, amb l'espectacle, en certa manera, que s'ha organitzat i que de tant en tant organitzem quan coses que es podrien haver dit en altres espais no es diuen, però que em sembla bé que cadascú reclami el que cregui que hagi de reclamar..., sí que, dues coses. Una és: és evident i és cert, i aquí compartim amb part dels grups que ho han dit, que últimament el Govern ha intentat fer un abús excessiu del concepte de lectura única. I això és evident, perquè fa una setmana i mitja teníem cinc projectes per lectura única i, per sort, ho hem rebaixat i ho hem reduït. Per tant, que vigilem també a vegades l'abús que fem de mecanismes legítims que té el Govern, que poden generar susceptibilitats, com s'ha vist que generen. I després també en aquest marc de quantitat de projectes de llei que anaven o que tenien voluntat d'anar per lectura única, també veiem com, quan convé, coses que van..., lleis com la llei d'acompanyament, les podem trossejar i intentar posar de diferents maneres. Per tant, també que vigilem en futures lleis d'acompanyament que no cal posar-ho tot, o que realment afinem què és allò indispensable per ser-hi allò que no cal que hi sigui, perquè hem vist que hi ha coses que després no és necessari que vagin allà. Entrant en aquest projecte de llei, és evident que en certa manera és una oportunitat perduda, però..., és una oportunitat perduda, però podem posar-hi les eines per solucionar-ho. I nosaltres entenem que amb aquesta oportunitat perduda de fer un debat, no sobre alguns impostos en concret sinó sobre la fiscalitat en aquest país, tenim temps –no excessiu, però tenim temps– de posar-nos mans a les obres, i que tenim temps de començar a fer-ho. Perquè, en el fons, no es tracta ni volem nosaltres entrar en un debat d'impost per impost, taxa per taxa, sinó que abordem de manera clara i decidida com recuperem els serveis bàsics i la despesa social, que és urgent, i com compensem l'esforç que han fet els sectors populars d'aquest país que han pagat la crisi fiscal postbombolla amb retallades, augments de taxes i impostos cada vegada menys progressius, en aquest cas l'IVA, que és evident que no és competència de la Generalitat, però que aquestes reformes d'impostos o aquests impostos cada cop menys progressius el que han fet ha estat anar directament afectant les classes populars i, per tant, aquells que a més a més amb les retallades han vist encara més minvada la seva capacitat adquisitiva o el seu accés als drets més bàsics. Per tant, cal que fem aquesta anàlisi, que aquest debat sobre el fet que pagar impostos..., sembla que a algú li agrada dir que pagar impostos és dolent; i és mentida, absolutament mentida si entenem que partim de la premissa que la política fiscal té la voluntat de transferir recursos d'aquells qui més en tenen a aquells que menys en tenen per finançar i per garantir uns serveis bàsics de qualitat i d'accés per a tothom, i aquest ha de ser l'objectiu de qualsevol debat fiscal que fem aquí o a qualsevol altre lloc, és a dir, com garantim els serveis bàsics d'aquest país. I a partir d'aquí abordem amb tota claredat quin és el panorama que tenim. Assumim de manera clara també l'infrafinançament de Catalunya, perquè això és indiscutible i això ningú ho pot posar mai en dubte, i no serem nosaltres qui li ho posem, però que aquesta excusa no ens serveixi per tapar d'altres coses. Existeix l'infrafinançament, sí. Tenim opcions de pal·liar aquesta situació? També. I, per tant, aquest és el debat que avui no tindrem, però que esperem que en les properes setmanes, els propers mesos puguem tenir tranquil·lament, obertament i on tothom posi sobre la taula allò que creu. Perquè, en el fons, hem d'abordar el debat que a vegades es fa amb certa, en el fons, al nostre entendre, demagògia, de què són rendes altes, què són rendes mitjanes i què són rendes baixes. Perquè, si agafem la liquidació... –i no perquè l'obsessió sigui tocar l'IRPF, no, però perquè serveix d'exemple i posa sobre la taula el repartiment de les rendes–, si mirem la liquidació de l'impost de renda del 2014, de 3.499.000 liquidacions, el 60 per cent era de la gent que cobra menys de 21.000 euros anuals –60 per cent. I si mirem a partir dels 60.000? El 3,80 per cent. Aquesta és la distribució de renda que tenim, però ja no dels imports que cobren, sinó poblacional: tenim el 3,80 que en cobren més de 60.000, i el 60 per cent que en cobra menys de 21.000. Aquesta és la realitat social que tenim en aquest país i aquesta és la realitat que hem d'abordar quan parlem de fiscalitat: com ho fem perquè aquests que cobren més contribueixin als servis bàsics per a aquells que cobren menys. I com treballem també, després, per anar revertint aquesta situació d'una acumulació excessiva de població que està patint les retallades, que està patint l'austeritat i que, any rere any, veu més minvades les seves oportunitats. Per tant, quan fem aquest debat sobre repartiment de rendes, el que hem de parlar és també de per a què..., o sigui, del que dèiem: per a què és la fiscalitat?, doncs, per a la sostenibilitat de la despesa pública; per reduir les desigualtats i el repartiment de càrregues; per reduir desigualtats i facilitar el repartiment de càrregues, o fer-ho de manera més igualitària o de manera que sigui més responsable per a tothom, i alhora també perquè serveix per generar una política anticíclica. Perquè a mi em fan gràcia certs grups parlamentaris que s'han convertit en els grans defensors –nosaltres també, eh?, a nosaltres ens sembla bé, però...– del fet que cal retornar a l'impost de successions de l'any 2008. Perquè, que jo sàpiga, la primera reforma a la baixa de l'impost de successions es va fer el 2009, quan ja estàvem en crisi econòmica, que començava, i quan governaven els mateixos que havien apujat l'impost de successions. Per tant, a vegades aquestes defenses aferrissades també cal que vagin acompanyades d'una certa autocrítica o una certa anàlisi del que va passar en aquell moment i per què es prenen certes decisions el 2009, quan ja hi havia una crisi econòmica, que ja començava a afectar i que es començaven a veure certes retallades que afectaven les classes populars d'aquests país. Per tant, que això també ho tinguem en compte quan parlem dels impostos. Però que, per tant, la política fiscal té a veure també amb quina política anticíclica generem i com anem generant una política que eviti que en situacions de crisi qui menys en té en pateixi més les conseqüències i que qui més en té segueixi tranquil·lament campant, com fins ara passa. Perquè entre els que cobren més de 60.000 i els que... –aquí sí que no estic d'acord amb el senyor Coscubiela; els programes informàtics dels que evadeixen..., no és una qüestió tècnica, també és política, [[veus de fons]] vull dir..., aquí, ni en això [[veus de fons]] hi ha tècnica, vull dir, també és política..., però que aquí també ho hem d'abordar. Per tant, com dèiem, per nosaltres, avui, malgrat que el senyor Junqueras parli de qüestions tècniques, que nosaltres no estem d'acord amb el fet que sigui la política fiscal tècnica, però que entenem una certa urgència en algunes d'aquestes mesures, d'altres no ens agraden, però entenem que hi ha una part que és necessari tirar-la endavant..., donarem suport a això, però esperant, demanant i exigint que aquest Parlament tingui un debat de política fiscal en la seva globalitat, que abordi totes les dimensions que cal per tal que hi hagi, realment, en la mesura de les possibilitats que tingui la Generalitat, una transferència de..., i una redistribució de riquesa, de manera que qui més té contribueixi a pal·liar la situació de qui menys té. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, conselleres, diputades, diputats, bona tarda a tothom. A veure, jo els he estat escoltant i tothom està d'acord amb les mesures d'aquest projecte, però votareu que no. [[Remor de veus.]] Bé –bé–, em sembla molt bé. Potser que deixem de fer postureig i que comencem a pensar en la gent. D'acord? [[Alguns aplaudiments.]] Ningú ha parlat del projecte de llei, excepte el vicepresident, repetiré moltes coses, però «yo he venido a hablar de mi libro, [[rialles]] lo que deien, no? Aquest projecte de llei de modificació urgent en matèria tributària que avui ens presenta el Govern, respon a la necessitat de regular un seguit de mesures de matèria tributària que ja estaven incloses en el Projecte de llei de mesures fiscals administratives, financeres del sector públic per a l'any 2007, que tots vostès van..., no van deixar tramitar. Aquestes modificacions, que si bé són de caràcter purament tècnic –i dic que sí, que són de caràcter purament tècnic–, tenen una incidència gens menyspreable en aspectes tan importants per a la nostra societat, com són el medi ambient, la protecció dels més indefensos i la lluita contra el frau fiscal. El projecte de llei afecta cinc àmbits ben diferenciats, per la qual cosa és forçós que ens referim separadament a aquests cinc gran temes, sols cinc –per això us dic que reiteraré moltes coses que ha avançat el vicepresident. En primer lloc, es modifica l'impost sobre l'emissió d'òxids de nitrogen a l'atmosfera, produïda per l'aviació comercial. I es produeixen tres canvis substancials: s'incorporen el vols de mercaderies, que fins ara no hi estaven subjectes; es suprimeix, en la base imposable, el topall que hi havia de vint mil volts i s'estableix un únic gravamen per a tots els casos, i se suprimeix la dualitat de tipus impositius, fins ara hi havia un tipus general i un de reduït, que ara s'unifiquen en un únic tipus de dos euros i mig per quilogram d'òxids de nitrogen emès. Les modificacions segueixen les indicacions de la Comissió Europea i tindran, sens dubte, conseqüències importants ja que, d'una banda, orientaran el comportament dels agents econòmics afectats, que són les companyies que operen a l'aeroport del Prat, i els faran conscients dels costos ambientals no desitjats i de les externalitats negatives que genera la seva activitat. I, d'altra banda, suposaran un increment de recaptació de 395.000 euros que, aquí, sembla que a algú li semblava poqueta cosa, però 395.000 euros anuals més a partir de l'exercici 2018. Si esperéssim, senyor Coscubiela, a..., ja seria el 2019, 2020..., eh? La recaptació... [[Veus de fons.]] Sí que ho ha dit, sí; no em digui que no, que jo he estat escoltant. La recaptació que s'estima ara per aquest exercici 2018 superarà els 4.300.000 euros, la qual cosa adquireix especial transcendència si tenim en compte que es tracta d'ingressos addicionals que permeten finançar despeses de caràcter mediambiental, per a les quals la Generalitat pateix unes mancances de recursos econòmics cròniques. El segon gran apartat del projecte de llei és el que preveu la modificació de l'impost de successions i donacions en el qual s'introdueixen dues mesures importants: en primer lloc, s'estenen als patrimonis protegits constituïts d'acord amb el Codi civil de Catalunya els beneficis fiscals previstos per als patrimonis protegits constituïts d'acord amb la normativa de l'Estat espanyol. Aquesta mesura és d'una coherència absoluta, ja que d'altra manera no s'entendria que Catalunya regulés, dins del seu dret civil propi, la figura dels patrimonis protegits i, després, discriminés fiscalment els constituïts en base a la seva pròpia normativa respecte als constituïts en base a la normativa de l'Estat espanyol. Ara com ara, el registre de patrimonis protegits a l'empara del dret privat de Catalunya conté 523 inscrits. Aquests patrimonis podran, finalment, acollir-se als beneficis fiscals que preveu aquest projecte de llei, ja que la finalitat de la mesura respon a una qüestió de principi, de coherència, de justícia i d'igualtat de tracte, de la qual no es pot defugir. El segon aspecte que es modifica d'aquest impost de successions i donacions té una importància superior al que sembla indicar la modèstia del seu plantejament. En efecte, el que es fa és que s'amplia fins al 31 de desembre del 2017 la possibilitat d'aplicar l'ajornament excepcional a dos anys per al pagament de l'impost que poden concedir els òrgans de gestió de l'Administració tributària en els casos de manca de liquiditat de l'herència. Es tracta d'una mesura que dóna aire als contribuents, que, malauradament, han passat en els darrers anys..., rebent herències que es componen majoritàriament de béns immobles. En altres conjuntures econòmiques aquest fet, rebre finques rústiques o urbanes de cert valor, no suposava grans obstacles per al contribuent, perquè el mercat immobiliari permetia la seva ràpida venda i l'obtenció dels diners líquids necessaris per a fer el pagament de les quotes tributàries que pertoquessin en cada cas. Com és de tots sabut, avui la situació no és la mateixa i proliferen els casos en què els hereus es veuen abocats a renunciar a llurs herències perquè el patrimoni que poden rebre no es pot convertir en líquid ni els permet obtenir crèdits per al pagament d'aquest impost. L'ampliació del termini d'ajornament permetrà, doncs, que els contribuents disposin de més temps per a trobar solucions a aquestes situacions de dificultat i maximitzarà, alhora, les perspectives de recaptació de l'agència tributària. El tercer tribut modificat és l'impost de patrimoni, al qual s'introdueixen per als patrimonis protegits constituïts a l'empara del dret civil català els mateixos beneficis fiscals previstos per als patrimonis protegits constituïts d'acord amb la normativa de l'Estat espanyol. Es tracta, doncs, d'una modificació que tendeix als mateixos objectius i que té el mateix significat que la que hem comentat abans respecte de l'impost de successions i donacions, per la qual cosa no m'estendré més sobre el tema. La quarta modificació legal es contrau a establir una bonificació del 100 per cent en l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats quan graven les escriptures públiques que atorguen els cònjuges en què acorden la seva separació o divorci de mutu acord; la possibilitat, en certs casos, d'accedir a la formalització de la separació o del divorci mitjançant l'atorgament d'una escriptura pública que reculli els pactes als quals han arribat els convivents per a regular la ruptura de la parella és una mesura que cal incentivar com a alternativa al divorci de mutu acord tramitat en seu judicial. No solament serveix per a descongestionar els òrgans judicials, sinó que també contribueix a normalitzar i desdramatitzar les situacions de crisi de les parelles, i agilitzar la seva solució, que en molts casos la llarga durada dels processos judicials només fa que dificultar. Resultava contradictòria amb aquestes finalitats el fet que l'escriptura notarial tingués un cost tributari per l'aplicació de l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, quan resulta que les sentències judicials, que és el que l'escriptura pretén evitar, no estaran gravades per l'impost, amb la qual cosa resol també un greuge comparatiu, i reben el mateix tractament fiscal les dos vies de formalització de les crisis matrimonials. Òbviament, la mateixa mesura s'aplica també en les parelles estables formades pels convivents d'acord amb l'article 234.4 del llibre segon del Codi civil de Catalunya. I, finalment, el projecte de llei recull una millora imprescindible per a la lluita contra el frau mitjançant la col·laboració entre les administracions i el subministrament de les dades tributàries entre elles. Es tracta de donar cobertura legal –que fins ara no existia– a la comunicació de les dades amb transcendència tributària que obtenen les diputacions i els consells comarcals a l'Agència Tributària de Catalunya, la qual cosa millorarà, evidentment, el control i evitarà el frau fiscal. La mesura és oportuna perquè veiem que cada any s'incrementa el volum de dades amb transcendència tributària en poder de les administracions supramunicipals de Catalunya com a conseqüència de les delegacions de competències en matèria de recaptació de tributs que cada cop més fan els ajuntaments catalans en les administracions locals supramunicipals. Aquestes dades no poden ser comunicades a l'Agència Tributària de Catalunya perquè no hi ha una llei que empari aquesta comunicació, situació anòmala que es resol amb aquest projecte de llei. És per tot això que el nostre grup parlamentari votarà a favor d'aquest projecte de llei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Iniciarem la votació. [[Pausa.]] Comença la votació. El Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària ha estat aprovat per 66 vots a favor i 58 en contra. Moltíssimes gràcies a totes i a tots. I suspenem la sessió fins demà al matí a les nou.