Bon dia diputats, diputades. Comença la sessió. [[Manifestació de condol per les víctimes de l'atac de l'11 de desembre a Estrasburg]] En primer lloc... [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau, comencem la sessió. En primer lloc, en nom meu i estic convençut que del conjunt de la cambra, manifestar el condol a les víctimes dels fets ocorreguts ahir a la nit a Estrasburg i mostrar tota la nostra solidaritat amb el poble francès. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. [[Interpel·lació al Govern sobre l'atenció a la població en situació d'emergència (retirada)]] [[300-00052/12]] Així mateix, els faig avinent que el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ha retirat la interpel·lació al Govern sobre l'atenció a la població en situació d'emergència que apareixia com a punt tretzè de l'ordre del dia. Abans de començar, també els recordo que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, les diputades Raquel Sans i Adriana Delgado, por motius de maternitat, han delegat el seu vot en el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, i que la diputada Mònica Sales ha delegat el seu vot, per malaltia greu, al diputat Albert Batet, portaveu del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Els recordo també que els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. Per altra banda, i finalment, donar la benvinguda..., o, de fet, ben tornat... [[veus de fons]] –exacte, ara no el veia–, al diputat Jordi Orobitg, que s'incorpora avui com a diputat. Benvingut, diputat, i molt bona feina; gràcies. Sí, senyor Carrizosa, ara sí, per què em demana la paraula?
Por una cuestión de orden, señor presidente.
Digui.
Para solicitar una alteración en el orden del día, consistente en que se lleve..., se proponga a votación la comparecencia del presidente, señor Torra, para explicarnos sus declaraciones acerca de la vía eslovena, y también su inacción como presidente al frente de los Mossos d'Esquadra. Y además solicitaría que, antes de que se proceda a esa votación, se dé lectura a la solicitud de comparecencia que presentó este grupo para que toda la cámara sepa, y los ciudadanos también, cuáles son las razones por las que nosotros solicitamos dicha comparecencia.
Digui'm, senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Sí, en el mateix sentit, president, el nostre subgrup també té demanada una compareixença del president de la Generalitat davant d'aquest Ple per tal d'explicar i argumentar els fets esdevinguts durant la setmana passada tant pel que fa a la desautorització dels Mossos d'Esquadra en diverses actuacions com també pel que fa a les seves declaracions des de Brussel·les amb relació a l'ús d'una via bèl·lica per aconseguir la independència de Catalunya. Creiem que l'actualitat exigeix que aquesta sol·licitud de compareixença pugui ser com a mínim substanciada, la sol·licitud, durant el dia d'avui, per una qüestió d'oportunitat en el moment. En la mesura en què és coincident amb la de Ciutadans, el que proposaríem és afegir-les en una única i substanciar-les conjuntament.
Senyor Rodríguez, els demano que precisin, també senyor Carrizosa, exactament per quina via reglamentària sol·liciten la modificació de l'ordre del dia. I, en tot cas, senyor Rodríguez, jo li faig avinent que la sol·licitud que ha formulat el senyor Carrizosa representa una cinquena part del plenari i, per tant, hi té legitimació; no és el seu cas, i, per tant, hauria de ser que una cinquena part del Parlament..., en fi, vostè demanava que es compactessin dues sol·licituds de compareixença, però no li correspon la representació d'una cinquena part del Parlament. [[Ferran Pedret i Santos i Carlos Carrizosa Torres demanen per parlar.]] Sí, primer el senyor Pedret i després el senyor Carrizosa. Sí, senyor Pedret, per què em demana la paraula?
Senyor president, atès que dos grups que havien formulat sol·licituds de compareixença amb un objecte material pràcticament idèntic al que el nostre grup parlamentari també havia sol·licitat, m'afegeixo a la petició de que es puguin substanciar, d'acord amb l'article 83.3 del Reglament del Parlament de Catalunya. I crec que també fora bona idea, per la connexió material, que es substanciessin totes plegades.
Digui'm, senyor Carrizosa.
El cauce reglamentario sería el del artículo 83.3 del Reglamento, y por nuestra parte no tenemos inconveniente en que todas se acumulen y que se entienda que somos, todos juntos, más de una quinta parte, aunque mi grupo por sí solo ya tiene esa quinta parte.
Per ser precisos, són les dues que ahir es van admetre a la Mesa, eh?, senyor Carrizosa? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs s'haurà de sotmetre a votació aquesta modificació de l'ordre del dia, eh? [[Carlos Carrizosa Torres intervé sense fer ús del micròfon.]] Digui'm? Perdoni? Lectura de...? [[Pausa.]] Ah, la lectura de la proposta. Molt bé. Doncs... Sí, hi ha dues propostes... Llegirà la proposta el secretari Pérez. Abans, però, cridarem a votació, secretari. [[Pausa. Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora Segovia.
Sí, per explicar el sentit del nostre vot, donat que no esperàvem això...
Jo li demanaria que, en tot cas, procedirem a la votació, i després, si volen...
D'acord, però també és una alteració de l'ordre del dia que no ens esperem, que no hi ha manera de poder debatre els nostres posicionaments, i volem fer una crida a que fer les coses d'aquesta manera tampoc és correcte.
Això és una valoració política, i jo li demano que després, si vol argumentar el seu vot, ho faci posteriorment, eh? Però ara cridarem a votació, i després farem justament la votació. Farem una única votació, perquè he entès que es compactaven les dues propostes. De tal manera que... [[remor de veus]] , escolti'm bé, de tal manera que votarem només una vegada la compareixença que s'ha proposat, les compareixences que s'han proposat, amb el benentès que, òbviament, també es compactarien i es faria una única compareixença en els dos àmbits que s'han sol·licitat. Per tant, farem una votació i seria una única compareixença. Passarem a la votació... [[Veus de fons.]] Perdó, sí, un segon, farem la lectura. En tot cas, precisar que el vot favorable és a favor de la modificació de l'ordre del dia; el vot en contra és en contra, desestimant aquesta modificació de l'ordre del dia. I ara sí, secretari Pérez, quan vulgui, llegeixi.
Moltes gràcies, senyor president. «A la Mesa del Parlamento. Carlos Carrizosa Torres, portavoz del Grupo Parlamentario de Ciudadanos, de acuerdo con lo que establece el artículo 172 del Reglamento del Parlamento, propone la siguiente comparecencia ante el Pleno del Parlamento. Cargo: presidente de la Generalitat, señor Joaquim Torra i Pla. Motivación: ante el irresponsable ejercicio de sus funciones, alentando a las acciones de comandos separatistas violentos, apelando a conflictos bélicos como forma de obtener objetivos políticos, incluso a través de los canales de comunicación institucionales de la Generalitat, e intentando someter al Cuerpo de Mossos d'Esquadra a sus órdenes políticas. Finalidad: someterse al debido control parlamentario y a la exigencia de responsabilidades políticas por los hechos anteriormente indicados. Palacio del Parlamento, 10 de diciembre de 2018. Carlos Carrizosa.
Molt bé. Passarem, doncs, a la votació. Comença la votació. La sol·licitud de compareixença queda rebutjada per 56 vots a favor, 61 en contra i 7 abstencions. [[Pregunta al Govern sobre les retallades en la universitat pública]] [[310-00070/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, el primer en aquest cas, que són les preguntes al Govern. [[La primera pregunta és sobre les retallades a la universitat pública, i la formula el diputat senyor Lucas Ferro, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Quan vulgui, diputat.]]
Gràcies, president. Senyora consellera, Catalunya, en un altre dels podis de la vergonya, inverteix menys en universitats públiques que els trenta-quatre països de la OCDE, amb unes retallades acumulades de més del 18 per cent. És la comunitat autònoma on les famílies han de fer un major esforç per al pagament de matrícules, amb un augment del 67,6 per cent, i la comunitat on més s'ha reduït el finançament públic per alumne, amb un 34,7 per cent. Les universitats públiques han expulsat, des del decret d'augment de taxes, més de deu mil estudiants universitaris. I a l'augment de taxes i a les retallades en universitats públiques hi hem de sumar la situació del professorat associat, que s'ha incrementat un 40 per cent, que cobreix places estructurals docents amb salaris inferiors a cinc-cents euros al mes. El Parlament ja va aprovar, per al curs 2016-2017, una moció que comprometia el Govern a reduir les taxes un 30 per cent, a abordar la precarietat del professorat associat i del professorat docent investigador, a revertir les retallades a nivells del 2011 i equiparar, en el Decret de preus i de beques, les famílies monoparentals a les famílies nombroses. La pregunta és senzilla: complirà el Govern, per al curs vinent, per al curs 2019-2020, els compromisos adquirits amb aquest Parlament? O continuarà maquillant més o menys les polítiques de retallades universitàries? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la senyora Maria Àngels Chacón, consellera d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, president. Diputat, el que és una vergonya van ser els més de 54.000 milions de deute que va heretar el Govern que en aquell moment va haver de gestionar aquesta reducció pressupostària, afegida al dèficit també en recaptació, doncs, causat per la crisi, i evidentment es va haver de reestructurar el pressupost. Això va significar que, dels 922 milions d'euros destinats a universitats l'any 2010, es va passar als 760; una reducció, per tant, de 162 milions d'euros. Miri, el cost dels graus universitaris a Catalunya és més alt, el cost, que la resta de l'Estat espanyol; sí, és cert, no només perquè tenim un sistema molt més complex de recerca i d'infraestructures universitàries, sinó perquè la qualitat de vida aquí també és diferent. D'aquest cost, els estudiants en paguen un 25 per cent; el 75 per cent del cost d'un grau universitari el paga la Generalitat de Catalunya. Per tant, és una inversió molt superior a la que es fa a altres zones de l'Estat espanyol en formació universitària. D'aquest 25 per cent que paguen els estudiants, d'aquest 25 per cent, no hi ha un preu únic –no hi ha un preu únic–, perquè som l'única comunitat que combina aquests preus i taxes amb un sistema de tarifació social, més equitatiu. En aquest sentit li he de dir: hi ha un gruix d'estudiants universitaris que paguen menys, molts, que si estudiessin a la resta de l'Estat espanyol. Els preus són més cars, però només per a les rendes més altes. Només les rendes familiars de quatre components superiors als 48.000 euros paguen el cent per cent de les taxes dels preus. I això és perquè s'ha prioritzat aquest sistema de tarifació social. Què s'ha fet, aquest darrer any? S'ha reduït en un 30 per cent el cost de les matrícules dels trams 1 i 2. Què volem fer, aquest any vinent? Seguir reduint el preu del cost de les matrícules dels trams 3, 4, 5, igualar els preus de grau universitari i de màster i començar a treballar en beques salari. Tots aquests temes els estem parlant, evidentment, amb el personal docent i amb el sindicat Ceucat.
Gràcies, consellera. Per repreguntar té la paraula el diputat.
Una matisació, senyora consellera: el deute de la Generalitat va augmentar més amb el Govern dels millors que amb els governs anteriors. Prenguin nota també de les conseqüències macroeconòmiques de les polítiques d'austeritat. Si les beques salari i les beques estudiant són suficients per compensar l'increment abusiu de taxes, per què s'ha expulsat deu mil alumnes de les universitats públiques catalanes? Jo li recomano que escolti els estudiants universitaris i que escolti el professorat universitari, que li demanen que no converteixi el sistema de beques en un sistema de beneficència pública, que la complementin amb l'abaixada de taxes i amb la progressivitat fiscal que asseguri l'accés universal de tots els estudiants a la universitat pública. Crec que escoltar-los és el millor favor que es pot fer aquest Govern durant aquesta tardor calenta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Els escoltem, i potser que també escolti vostè el fet que la disminució lineal d'un 30 per cent no afavoreix –no afavoreix– els estudiants que tenen rendes inferiors. El sistema de tarifació social afavoreix i té en compte els ingressos de renda i patrimoni. Aquest és el sistema que nosaltres, evidentment, defensem.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la situació del Cos de Mossos d'Esquadra]] [[310-00073/12]] La següent pregunta és sobre la situació del Cos de Mossos d'Esquadra, i la formula el diputat senyor Carles Castillo, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Quan vulgui, diputat.
Bon dia. Fa setmanes, conseller, en una altra pregunta parlamentària com aquesta, li deia que la seguretat a Catalunya es trobava encara en bona situació. Parlava d'«encara perquè els socialistes considerem que vostès s'estan carregant aquesta bona seguretat a força de jugar políticament amb el Cos de Mossos d'Esquadra. Mossos i mosses que estan més que farts, estan desesperats, ja, i que són, amb el seu treball i dedicació, els que han aguantat fins ara aquest nivell de seguretat del que gaudim. Explicava també el maltractament personal i laboral, la pressió i fins i tot la humiliació i l'estrès a què s'estava sotmetent la plantilla amb certes decisions operatives de caire exclusivament polític. I, esperant una reacció en positiu, senyor conseller, li preguntava que fins quan mantindrien aquesta situació. [[Veus de fons.]] Sí, senyor conseller, així és, esperava una reacció positiva; miri si som ingenus. Perquè nosaltres volem que li vagi bé, conseller, i voldríem ajudar-lo, perquè si li va bé a vostè vol dir que la seguretat de tota la ciutadania també va bé. Doncs bé, lluny d'aconseguir la reacció esperada i desitjada, ens tornem a trobar amb diversos episodis de clara utilització política dels Mossos. Perquè convindran amb mi, com a mínim, que segueixen en el «punyetero ull de l'huracà, i els primers que els hi posen són vostès mateixos. La consellera de Cultura es despenja, fa uns dies o unes setmanes, dient públicament que coneix detalls d'una hipotètica investigació policial en curs sobre ella mateixa i el seu departament, perquè, segons ella, l'hi ha dit el conseller d'Interior. Després, el president, que sembla que torna de gira d'Eslovènia especialment emocionat, dona un ultimàtum al seu mateix conseller d'Interior perquè faci una purga a l'estructura de comanaments dels Mossos entenent, de veure superficialment unes imatges de vídeo, que hi ha hagut una actitud «no d'acord –cito textualment– «amb una policia democràtica. El conseller d'Interior, expressament, fa seva aquesta afirmació i afirma que prendrà mesures. Arribat el termini donat pel president al seu conseller d'Interior, se'n desdiuen, i no passa absolutament res. Conscient del greu error comès cap al mateix Cos de Mossos d'Esquadra, el seu conseller d'Interior li demana disculpes, i diu que l'actuació va ser globalment correcta. I tampoc s'espera cap conclusió de cap investigació interna; així, sobre la marxa, una cosa i la contrària. És, conseller, la segona targeta groga que li traiem, i no el salva que hagi demanat disculpes. Si m'ho permet, vostè és el conseller d'Interior, no és un activista de carrer, és el conseller d'Interior del Govern de Catalunya. Pensa reaccionar ja, d'una vegada per totes, a la gravíssima situació que pateix el Cos de Mossos d'Esquadra quant a suport polític i suport de mitjans? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el senyor Miquel Buch, conseller d'Interior.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Em sobta molt aquesta preocupació que té vostè pels mossos d'esquadra quan durant sis anys no han fet res perquè la plantilla s'incrementés. De fet, jo des del primer dia vaig dir que teníem pocs mossos, eh? De fet, actualment en tenim menys dos mil dels que hauríem de tenir, i jo durant sis anys no els he sentit, a vostès, defensant, ni aquí, ni a fora, ni a Madrid, l'increment de plantilla que ens pertoca. Per tant, de res serveix que ara digui que els treballadors estan donant més del que poden, quan realment vostès en són responsables de que no tinguem els agents que ens pertoca. Vostès ens parlen de deixadesa de funcions, i, sobretot, missatges de Madrid, no? –de deixadesa de funcions. El seu partit parla de «deixadesa de funcions. Doncs miri, deixadesa de funcions és no pagar-nos els 800 milions d'euros que necessitem perquè el Cos de Mossos d'Esquadra tingui totes les eines que li pertoquin i que correspon a la professionalitat, i a l'alta professionalitat, del Cos de Mossos d'Esquadra; primera. Segona; deixadesa de funcions, per exemple, és no preocupar-se perquè tenim presos que han fet escrits de recusació al Tribunal Constitucional, que té trenta dies per respondre, el Tribunal Constitucional, i fa més d'un any que esperen. [[Remor de veus.]] I són gent que han hagut d'anar a una vaga de fam perquè el Tribunal Constitucional els hi respongui. I vostès, com a Govern [[persisteix la remor de veus]] de l'Estat espanyol...
Silenci!
...fan deixadesa de funcions. Deixadesa de funcions, també l'hi explico, és que a Catalunya hem tingut entre tres i quatre mil camioners tirats per tot el país, que hem fet esforços per donar-los de menjar, de buscar llocs i avituallaments perquè hi puguin estar, i el ministre d'Exteriors d'aquest Estat espanyol que no ha fet res, ni... Devia estar pendent de les accions, com pujaven i com baixaven, perquè no estava pendent de la gent que estava tirada pel nostre país. Que nosaltres vam haver de fer esforços i trucar fins i tot a la delegació del Govern per demanar-li que fessin esforços perquè els camioners no estiguessin tirats a Catalunya. I que ahir vaig sentir el seu responsable de grup com deia que a França se solucionen les coses. Doncs no, a França no se solucionen les coses. Entre vint i trenta persones han tallat permanentment el pas de la Jonquera, i entre vint i trenta persones han aconseguit un col·lapse de camions a Catalunya que el Govern de la Generalitat, des de Protecció Civil, des de Mossos d'Esquadra i des de totes les eines que tenim d'emergències han estat treballant per a aquestes tres i quatre mil persones que han estat tirades pel país.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Es mou entre el «i tu més i el «parole, parole, parole. Gràcies, conseller.
Per respondre, de nou, té la paraula el conseller.
A diferència de que jo em dec al Cos i vostès l'únic que fan és parlar i parlar i parlar.
La següent pregunta... [[Pregunta al Govern sobre la defensa del Parlament de Catalunya i del Govern de la Generalitat davant els intents d'ens privats d'atribuir-se'n les funcions i la representació]] [[310-00074/12]] ...sobre la defensa del Parlament de Catalunya i del Govern de la Generalitat davant dels intents d'ens privats d'atribuir-se'n les funcions i la representació, la formula el diputat senyor Ferran Pedret, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. Honorable consellera, quina és la naturalesa dels vincles i relacions del seu Govern amb l'ens anomenat «Consell per la República?
Per respondre, té la paraula la consellera Elsa Artadi, consellera de Presidència.
El Consell per la República és una entitat privada, de finançament privat, dins de la legalitat belga, que actua dins de l'espai lliure de Brussel·les, i la nostra relació, com amb moltes entitats impulsades per la societat civil a Catalunya, és clara, no hi ha finançament públic. I la nostra pregunta també és quin és el capteniment del seu partit polític en defensa de l'autonomia, de la sobirania del Parlament i de les institucions catalanes.
Per repreguntar, té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyor consellera, en principi, aquest és un debat de control del Govern i no de l'oposició. De totes maneres, precisament el títol de la pregunta que li fèiem anava enfocat en això. Tenim un ens privat, vostè m'ha definit la naturalesa de l'ens no pas de les relacions, perquè diu que és com en moltes altres associacions i entitats, però tanmateix no crec que totes tinguin l'oportunitat de presentar-se públicament al Saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat de Catalunya [[aplaudiments]] amb el desplegament de mitjans que es va fer des del mateix Govern. Vam veure des dels comptes de les xarxes socials del Govern com es publicitava l'acte, amb l'edició d'un vídeo que només podíem intuir que era un vídeo institucional quan arribàvem al final del vídeo i vèiem el logotip de la Generalitat de Catalunya, el segell de la Generalitat, i perquè venia d'un compte oficial del Govern, perquè, si no, hagués estat impossible escatir que allò tenia res a veure amb un vídeo institucional. Per tant, a més a més, vostès han estat a la presentació pública, en el Teatre Reial Flamenc, d'aquest ens, i han establert una sèrie de relacions molt estretes amb la presència de bona part del Govern en aquesta presentació pública, tant la que es va fer aquí al Palau de la Generalitat com la que es va fer a Flandes, i amb declaracions polítiques sobre la importància d'aquest ens, per exemple, en el mateix discurs d'investidura del president Torra. I certament ens preocupa –ens preocupa– com defensen vostès, o si estan disposats a fer-ho, el paper del Parlament i del mateix Govern, i de la mateixa presidència de la Generalitat davant d'un ens que, en les diverses branques en les que s'estructura, s'atorga la representació de la ciutadania de Catalunya fins al punt de pretendre impulsar fins i tot un procés constituent. És a dir, tenim un transsumpte d'un poder executiu i d'un poder legislatiu operant en plena cooperació, en plena connivència del poder executiu català. I això és certament un motiu de molta preocupació perquè nosaltres pensem que vostès haurien d'estar defensant les institucions catalanes, el Parlament, el Govern i la presidència de la Generalitat d'aquells qui pretenen substituir-les, emular-les, simular-les o, d'alguna manera, atribuir-se'n les funcions.
Gràcies, diputat. Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Si seguís el compte corrent del Govern, del compte... [[rialles]] –perdó–, en totes les ocasions no només quan hi ha Consell per la República –que sabem que li encanta, perquè fa sis setmanes també ho va portar en comissió–, veuria que fem molts actes en el Saló Sant Jordi. No l'he vist queixar-se, per exemple, quan es parla de la Fundació Pere Tarrés. Suposo que hi ha vegades que li molesta i hi ha vegades que no. La casa del Palau de la Generalitat està oberta a moltes entitats i a molts actes. La funció del Consell per la República, entre moltes altres coses, és representar la veu de part de la societat catalana, com ho fan altres entitats que són cíviques, a part de la veu de l'independentisme en l'espai lliure d'Europa, que és un lloc on el seu company de partit, el senyor Borrell, no pot actuar. El senyor Borrell que impedeix, per exemple, o que intenta impedir la feina de les delegacions amb les seves amenaces, que intenta impedir la presència de les institucions catalanes, aquelles que vostè sembla que estigui molt preocupat en fòrums internacionals, o la mateixa portaveu del seu partit, del PSOE, que amenaça amb el 155, o el seu company de partit, el senyor Lambán, que parla d'altres instruments i apunta a la Ley de Seguridad Nacional. Jo no sé si aquesta és la manera que té el PSOE de defensar les institucions catalanes. Jo sí que els demanaria reflexió, perquè si segueixen en aquest camí potser acaben com el Partit Popular a Catalunya. Tenim la sort que a l'espai lliure de Brussel·les el senyor Borrell no hi pot actuar. I, per tant, seguim per aquest camí d'intentar explicar-nos al món perquè, a més, sabem que té recorregut. La mateixa institució, el Reial Institut Elcano, que no és sospitós precisament de ser independentista, ens explicava les dades de com està canviant la percepció a Europa sobre el moviment independentista, tant des de com ha canviat el coneixement com també com hi ha la percepció dels diferents països sobre les actuacions del Govern espanyol –les actuacions del Govern espanyol–, que vostès ara estan encapçalant, de poc dialogant i de massa autoritari. Tots aquests conflictes...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...diplomàtics... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera de la Presidència i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
La següent pregunta és... [[Pregunta al Govern sobre la política de seguretat pública]] [[310-00077/12]] ...sobre la política de seguretat pública i la formula el senyor Xavier García Albiol, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Gràcies, president. Abans de traslladar la meva pregunta vull donar o traslladar el suport del Partit Popular de Catalunya al Cos de Mossos d'Esquadra per la seva feina i la seva defensa, i la professionalitat. A partir d'aquí, dir que hem pogut observar, senyor conseller, en els darrers dies com el president de la Generalitat, el senyor Torra, s'ha dedicat a desacreditar la professionalitat dels Mossos d'Esquadra, especialment pel que fa referència a les actuacions que van dur a terme a la ciutat de Girona i a la ciutat de Terrassa. Ahir coneixíem, també, que la fiscalia està investigant la inacció que es va produir amb motiu de l'assalt en els peatges i els talls d'autopistes d'aquest cap de setmana. Senyor conseller, com valora vostè la desautorització del president de la Generalitat a la professionalitat dels Mossos d'Esquadra? I, quin és el valor, quina és la seva valoració que fa sobre la investigació que sembla que ha obert la fiscalia amb relació a la inacció dels policies aquest cap de setmana amb els talls d'autopistes i l'assaltament, l'assalt de peatges?
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Bé; gràcies, president. Diputat gràcies, sempre preguntarà i, doncs, per tant, aprofito el primer torn per agrair i felicitar el Cos de Mossos d'Esquadra per la macrooperació que van fer ahir, per la que estan fent avui i per totes les operacions que fan cada dia que vetllen per la seguretat de totes i totes els catalans i que vostès no en parlen. Només en parlen quan els interessa, dels Mossos d'Esquadra, i només em pregunten quan els interessa. En tot cas, li nego la major: ni el president va tenir una ingerència política vers els mossos aquest cap de setmana, ni jo mateix, ni el president em va donar cap ultimàtum, ni em va donar un termini determinat d'hores. El que jo els puc dir és la conversa que vaig tenir jo amb el president i les converses que vaig tenir amb el president i altres coses que vostès poden saber a través dels mitjans. Jo els puc confirmar que en cap cas vaig tenir, ni el Cos de Mossos va tenir cap ingerència política per part del president, ni meva davant del cos.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Senyor conseller, si el president de la Generalitat a vostè no li ha donat cap instrucció ni ha fet cap tipus d'ingerència té un problema. I és que hi ha un doble del president de la Generalitat que corre per Catalunya, parla amb els mitjans de comunicació i fa comunicats dient que s'han de fer purgues a la direcció dels Mossos d'Esquadra. Perquè va sortir el president, públicament, fent aquest tipus d'explicacions. Per tant, li demano una miqueta de rigorositat, perquè a mi em sembla que el plantejament que hem dut a terme és un plantejament a la meva pregunta bastant seriós. A partir d'aquí hi ha una evidència, senyor conseller. Cada paraula del president de la Generalitat en relació amb els Mossos d'Esquadra és una humiliació a la dignitat de la Policia de Catalunya. Vostè, com a conseller d'Interior, si fes bé la seva feina, hauria d'exigir al senyor Torra, al president de la Generalitat, que es dediqui a fer la seva feina sense atacar la policia, perquè el que ha demostrat el senyor Torra durant tot aquest temps que ha estat al capdavant del Govern de Catalunya és que no és el president de tots els catalans, sinó que ben bé el que representa és un agitador, un revolucionari, un perill, a la fi, per a la convivència dels catalans. Deixin de voler contaminar la Policia de Catalunya, deixin de voler convertir la Policia de Catalunya en una policia de règim...
Diputat, se li ha acabat el temps. Per respondre, de nou té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Home, que vostè em digui això quan al seu líder, al senyor Casado, només li falta la bufanda i la bandera dient que s'apliqui el 155 i que vagi en contra de les institucions d'aquest país, i vostè ara representa que defensa una institució, en lloc de reclamar-li o trucar al senyor Casado dient-li: «Para ja d'atacar les institucions d'aquest país, fa gràcia. La veritat, a mi em fa molta gràcia que vostès aquí venen a fer una cara i a explicar segons què i després portes enfora el que volen és destruir totes les institucions d'aquest país, com ho van fer amb el 155, d'acord? [[Aplaudiments.]] Estan més preocupats pels Mossos d'Esquadra, però, per què ho estan? Per tapar el fenomen del comissari Villarejo i de tot el que van permetre quan vostès estaven al capdavant de la policia? Estan preocupats pels Mossos d'Esquadra o estan preocupats per l'avançament electoral que els fa Vox? Per què estan preocupats? Perquè vostès només es preocupen de les institucions catalanes quan els interessa, perquè quan volen les destrossen. I jo els demano: prou de crear el fals relat de la violència en aquest país. Prou. Si us plau, prou. Perquè al final qui en surt perjudicat són tots els catalans i totes les catalanes. Aquest país és un país pacífic, no violent. Per tant, prou d'atacar aquest poble i prou d'atacar les institucions catalanes, si us plau. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al Govern sobre la funció pública]] [[310-00075/12]] ...és sobre la funció pública i la formula la senyora Lorena Roldán, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Sí; gràcies, president. Señor Puigneró, a tan solo un día de la huelga de función pública convocada para hoy, ustedes ayer, in extremis, llegaron a un acuerdo con las partes interesadas. ¿Piensan cumplir y devolverles de una vez las pagas extras a los funcionarios o de nuevo les van a dejar tirados?
Per respondre té la paraula el senyor Jordi Puigneró, conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública.
Evidentment, sí, ho complirem.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Sí; gràcies, president. Bueno, pues me va a permitir, señor Puigneró, que yo ponga estas palabras en cuarentena, igual que seguramente también han hecho los funcionarios, porque ustedes han perdido toda la credibilidad. Ustedes ya se habían comprometido con los trabajadores a devolver en 2018 parte de esas pagas que se les deben, y estamos en diciembre y ¿qué ha pasado? Pues que ustedes no las han pagado. ¿Por qué? Pues porque ustedes tienen otras prioridades. Y cuando el señor Torra se va allí a hablar con su socio, el señor Sánchez, pues no le pide mejoras de financiación, no, no, eso no le importa, porque eso son temas menores, ¿verdad, señor Torra? Él lo que pide son indultos. Y no tienen ustedes reparo en volver aquí y decirles a los funcionarios que esas pagas que les quitaron en 2013 y en 2014, que esas pagas que ya se han devuelto en muchísimas comunidades autónomas, que esas pagas que ustedes se comprometieron a devolver en este año y en el siguiente, pues que lo van a hacer en el 2026, en el 2026, trece años después, señor Puigneró. Es que no me extraña que les hayan convocado una huelga, ¡es que ya está bien! Y, señor Puigneró, si tiene usted tentaciones de contestarme con el ya manido argumento de la Ley de estabilidad presupuestaria, pues, ahórreselo, porque es que, de verdad, que ya no les cree nadie. Hace una semana, la culpa era de Madrid, pero ayer usted pudo firmar un acuerdo sin ningún tipo de problema. ¿Que no ve su propia incoherencia? Y es que, además, el resto de comunidades autónomas también está sujeto a esta Ley de estabilidad presupuestaria, y le insisto que en muchísimas ya se ha devuelto la paga extra. Aquí lo que hay es una mala gestión de su departamento y del Govern de la Generalitat. Y no son solo las pagas, es también el elevado índice de interinidad, es la temporalidad, son las condiciones precarias con las que trabajan los funcionarios públicos, y a usted, con ese panorama, ¿qué es lo que se le ocurre? Pues, proponer que los festivos nacionales se puedan trabajar de manera voluntaria, ¿eh?, para seguir señalando a los funcionarios. ¿En quién se ha inspirado usted, en el señor Llach, que dijo que los funcionarios sufrirían? Ya está bien, señor conseller. Ustedes están muy tranquilos con sus abusos antidemocráticos y con su mala gestión, porque el señor Sánchez les debe el asiento, pero los servidores públicos no le deben su silla a usted, así que dejen de presionarlos para que se signifiquen políticamente y devuélvanles lo que les deben. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Senyora diputada, menys mal que ahir vam arribar a un acord, perquè no sé com hauria vingut vostè avui, eh? Vostès avui ja venien, allò, preparats. Jo sento que els haguem aixafat la guitarra. Ja venien preparats i contents perquè hi hauria aquí fora una manifestació en contra del Govern. Doncs, miri, ho sento molt, aquest Govern governa, aquest Govern arriba a acords, aquest Govern, des de que es va posar en marxa, ha arribat a més de sis acords amb els sindicats i tots s'estan complint. [[La diputada Lorena Roldán Suárez fa que no amb el cap.]] L'acord a què vostè fa referència, de les pagues... No, és així, senyor Roldán. No digui mentides, perquè, a més, per cert, veig que ni s'ha llegit l'acord. [[La diputada Lorena Roldán Suárez aixeca vuit dits.]] Vostè parla del 2026. L'acord a què vam arribar ahir amb els sindicats era per tornar les pagues en quatre anys, no en vuit, com vostè està aquí insinuant. [[Aplaudiments.]] Per tant, si us plau, vingui una miqueta més preparada al Parlament i llegeixi's, si us plau, els acords a què arribem. En tot cas, miri, aquest Govern té la voluntat de..., té la voluntat i continua tenint la voluntat de preocupar-se pels treballadors de la Generalitat, que és veritat que durant molts anys van patir la crisi. Així ho estem fent. Els acords a què estem arribant ho demostren. L'acord de què vostè ha fet esment també, i que vam anunciar la setmana passada, també va amb la voluntat de donar resposta a molts treballadors que volen treballar el dia 12 d'octubre i el dia 6 de desembre. I, per tant, nosaltres ens preocupem per tots els treballadors, no només per uns quants. I això ho farem possible, perquè el dia 12 d'octubre i el dia 6 de desembre hi ha molta gent d'aquest país que ja ha decidit que no hi ha res a celebrar, no hi ha res a celebrar i, per tant, farem tot el possible i posarem tots els mecanismes possibles perquè aquests treballadors també puguin exercir aquest dret durant l'any que ve. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al Govern sobre l'actuació del Cos de Mossos d'Esquadra]] [[310-00076/12]] ...és sobre l'actuació del Cos de Mossos d'Esquadra i la formula el senyor Carlos Carrizosa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor Buch, después de este último fin de semana y de esta jornada de control parlamentario en la que ve que todos los grupos de la oposición le estamos preguntando por lo mismo, ¿usted cree que sigue estando capacitado para estar al frente de los Mossos d'Esquadra? Gracias.
Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, senyor Miquel Buch.
Gràcies. Senyor Carrizosa, aprengui a sumar, si us plau, perquè quan diu «todos no són todos. En tot cas, són tres, i aquí hi ha més grups. I sí, estic capacitat i tinc ganes d'afrontar el repte, malgrat les ingerències que em puguin provocar vostès i altres partits.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Señor Buch, la preocupación que usted y el Gobierno del señor Torra están generando en cuanto a la seguridad y la libertad de los ciudadanos catalanes no tiene precedentes en Cataluña. Nunca nos hemos visto igual de indefensos y de preocupados en general por la acción de un gobierno al frente de los Mossos d'Esquadra, porque nosotros, muchos de nosotros pensamos que ustedes con una mano alientan la violencia y con la otra paran a los Mossos d'Esquadra y les maniatan para que no hagan nada. Porque, después de los altercados que hubo en Girona y en Terrassa, ustedes prometieron purgas, usted dijo que no les temblaría el pulso, y llegó el sábado y paralizaron la AP-7 y los Mossos no hicieron nada. ¿Usted les dio la orden de que no hicieran nada, señor Buch? Y si no les dio usted la orden, ¿usted consintió que los Mossos, seguramente maniatados por las amenazas de purga de ustedes, no hicieran nada? ¿Usted no tomó cartas en el asunto ante una Cataluña que asistía estupefacta a cómo se paralizaba una vía principal y los Mossos no hacían nada? Mire, usted, como mal político, se ampara en la honorabilidad de los Mossos, se esconde detrás de los Mossos, hace ver que es un ataque a la honorabilidad de los Mossos, que todos apoyamos, con su mala dirección política se esconde detrás de los Mossos. Hace ver que son ataques a los Mossos. No son ataques a los Mossos. Son el ataque a los políticos que está claro que no están haciendo sus funciones. Mire, su gobierno está aquí para llevarnos a la crisis y a la vía de los muertos de Eslovenia. Por eso necesitan hacer de los Mossos una policía política, pero los Mossos, señor Buch, son agentes libres y comprometidos con la seguridad y con la libertad de todos los ciudadanos. En nuestra televisión pública están ya diciendo, como si fuese una inducción a los altercados públicos, dónde, qué infraestructuras se van a paralizar el 21 de diciembre. [[L'orador mostra unes imatges a la cambra.]] Usted debería saberlo. Los catalanes no confiamos en que ustedes hagan nada. Por lo tanto, pedimos al Gobierno de España que Cataluña deje de ser un territorio donde no se respetan las leyes y se garantice el orden público...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...y que se aplique la Constitución... [[L'orador continua parlant sense fer ús del micròfon. Aplaudiments.]]
Té la paraula de nou el conseller.
Miri, aquí –ja l'hi vaig dir– els únics maniatados són els presos polítics, en aquest país. Ja no hi ha ningú més, maniatado. Vostè m'ensenya fotos. Com és que quan hi va haver la concentració de taxis a Barcelona i a Madrid vostès no van dir tot el discurs que han fet vostès?, com quan va ser a Castella i Lleó, com quan va ser a Andalusia, o fins i tot, fixi's vostè, eh?, la Setmana Santa d'aquest any –que suposo que vostès deuen tenir memòria, la Setmana Santa d'aquest any, perquè no fa massa temps–, quan aquí hi havia el 155, els Mossos d'Esquadra van tenir la mateixa actitud que van tenir aquest cap de setmana, exactament la mateixa. I jo a vostè no vaig veure'l intervenint, dient-li al ministre Zoido el mateix discurs que ha fet vostè. Per tant, vostès a uns ens tracten d'una manera i a altres els tracten d'una altra. [[Aplaudiments.]] I jo, miri, ahir vaig sentir com el seu oracle Albert Rivera deia que «esto en los países de Europa no pasa. Truqui'n a l'Albert Rivera, que miri la tele, que llegeixi el que passa a França. Si us plau, diguin-li, perquè és que està quedant molt malament, està quedant com un inculte. I aprofito, perquè jo ara a la senyora Arrimadas li faré un regal, després, quan acabi la sessió, i és un llibre, un llibre de la Maria Xinxó que es diu Jo també porto el llaç groc. Són cent persones, cent catalans i catalanes que expliquen per què porten un llaç groc. Jo tot això els hi dic perquè vostès, vostès, només s'adrecen a una part de la ciutadania, i com a responsables de la institució d'aquest país, que sàpiguen almenys què pensa una altra part. Prou de fer discursos a uns quants. Prou de fer discursos demagògics. Prou de mentir. Prou de crear un fals relat de violència a Catalunya. Prou d'explicar que l'únic problema del món és Catalunya. Prou. Perquè, vol que li digui una cosa?, la demagògia, el populisme que vostès expressen..., no tot s'hi val. I el que estan fent malbé és aquest poble de Catalunya. [[Remor de veus.]] I el que estan fent malbé és la institució del Parlament de Catalunya. I el que estan fent malbé és tot el que hem fet...
Silenci.
...al llarg de molts anys els catalans i catalanes, reclamant cívicament i pacíficament un procés democràtic. [[Persisteix la remor de veus.]] I vostès s'ho volen carregar amb un fals relat de violència que no existeix. [[Aplaudiments.]]
La pregunta següent és... [[Pregunta al Govern sobre el desenvolupament i la situació actual del projecte Castor arran de les darreres decisions judicials]] [[310-00071/12]] ...sobre el desenvolupament i la situació actual del projecte Castor arran de les darreres decisions judicials, formulada per la diputada senyora Teresa Pallarès, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, president. Si em permet, abans de formular la pregunta a la consellera d'Empresa, voldria manifestar el meu suport i solidaritat als companys empresonats i exiliats, així com també mostrar el més profund respecte per la decisió dels quatre companys que fa deu dies estan en vaga de fam, en protesta pacífica contra la injustícia d'un estat que no té cap més argument que la repressió. Tant de bo els grups d'aquesta cambra entenguin que si un dia poguéssim anar junts contra aquesta repressió faríem un gran favor a tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. [[Aplaudiments.]] Consellera Chacón, a l'inici de legislatura, els grups parlamentaris Junts per Catalunya, el Grup Republicà i Catalunya en Comú Podem vam poder registrar la Comissió d'Investigació del cas Castor. Com vostès saben, va iniciar la seva activitat com a dipòsit de gas davant les costes de Montsià i Baix Maestrat, l'any 2012, i poc després es va iniciar un registre molt important d'activitat sísmica que va causar alarma a la zona. A l'octubre del 2013 cessà l'activitat, a instàncies de la fiscalia de Castelló, i l'empresa concessionària va rebre 1.350 milions d'euros d'indemnització. El Tribunal Constitucional va declarar la indemnització anul·lada. El passat 26 de novembre, el síndic de greuges, senyor Rafael Ribó, ja va comparèixer davant de la comissió que, com li he dit, es va crear en el Parlament, que investiga els fets derivats, i va exposar la necessitat de reclamar que es facin efectives les sentències del Constitucional i també del Suprem. Recordem que la recent sentència del Suprem confirma els efectes retroactius de la nul·litat acordada pel Constitucional sobre els pagaments que ja s'han dut a terme. El síndic ha incidit, a més, en la necessitat de retorn de la compensació que va rebre l'empresa, vehiculada a través d'unes normes declarades en el seu dia inconstitucionals; per no parlar també d'altres peticions més tècniques, com una auditoria del projecte per cercar les relacions amb els moviments sísmics. Per tot això, consellera, des del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya li demanem: quin és el capteniment del Govern sobre el desenvolupament i la situació actual del projecte Castor, arran de les darreres decisions judicials? Gràcies.
Per respondre té la paraula la senyora Maria Àngels Chacón, consellera d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, president; gràcies, diputada. Evidentment, parlar del cas Castor, d'aquest dipòsit estratègic de gas natural, és parlar d'un conjunt de despropòsits. Començava amb aquest reial decret de l'any 2008; pensem que després de deu anys, que l'empresa concessionària estava ja tenint llicències de permisos d'investigació, per tant, coneixia perfectament la naturalesa del terreny..., deia, doncs, aquest decret de l'any 2008, on hi ha una concessió per a trenta anys a la societat Escal, participada, com bé s'ha dit en els mitjans de comunicació, en un 67 per cent per l'empresa ACS i un 33 per cert per l'empresa CLP. L'any 2012 acaben les obres. Com vostè ha dit, comencen també les activitats, les proves, i, amb això, els moviments sísmics. El juliol de 2014 es renuncia a aquesta concessió, i un reial decret llei de 2014, de mesures urgents del sistema gasístic, doncs, estableix que hi ha d'haver una indemnització de 1.350 milions d'euros d'Enagas a Escal. Deia «un conjunt de despropòsits, per què? Doncs perquè, evidentment, ni en les formes ni en el fons aquest era un projecte que tingués cap mena de sentit. Què va fer el Govern de Catalunya en aquest àmbit? Doncs, ja l'octubre de 2014 s'aprova, el Govern aprova un acord pel qual es decideix interposar recursos per tal de garantir els drets de consumidors, també de les empreses –recordar a tothom que un 60 per cent del consum del gas és per a ús industrial empresarial. També el 30 de desembre de 2014 la Generalitat interposa un recurs d'inconstitucionalitat, també el Grup Socialista del Congrés dels Diputats, i també el febrer de 2015 s'interposa un altre recurs al Tribunal Suprem. Per tant, com a resultat de tota aquesta activitat judicial, poc a poc se'ns va donant la raó, es va reconeixent tant, doncs, que la quantitat a indemnitzar queda anul·lada com també tot un conjunt de quantitats que caldrà anar compensant. Per tant, quin és el nostre capteniment? Evidentment, seguir defensant, d'una banda, els interessos dels consumidors i de les empreses per tal que aquests costos no es vegin revertits als seus rebuts i continuar les accions judicials per posar en evidència que això..., un conjunt de despropòsits, però amb un propòsit molt i molt concret.
Consellera... Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les arbitrarietats del Tribunal Constitucional en la defensa dels drets fonamentals]] [[310-00072/12]] La següent pregunta és sobre les arbitrarietats del Tribunal Constitucional en la defensa dels drets fonamentals, i la formula la diputada senyora Gemma Geis, dels Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Bé, bon dia, president. Honorable president, consellera Artadi, avui fa més d'un any que tenim presos, preses, exiliats i exiliades, i avui, 12 desembre, tenim tres consellers legítims del Govern de Catalunya –el conseller Forn, el conseller Rull, el conseller Turull– i el president del nostre grup parlamentari, Jordi Sànchez, en vaga de fam; avui és el seu dotzè dia. Els enviem tota la nostra estima i solidaritat. La vaga de fam és l'acció més pacífica i cívica que poden dur a terme des de la presó per denunciar l'arbitrarietat del Tribunal Constitucional; un tribunal constitucional que deixa en el calaix les demandes d'empara per garantir els drets fonamentals d'aquelles persones que es troben la pitjor de les condicions: la manca de llibertat; un tribunal que deixa passar el temps per prendre una decisió que obri la porta d'accés al tribunal de justícia europeu, al Tribunal Europeu de Drets Humans. On queda la urgència per garantir el dret a un procés just, el dret a la defensa, el dret a un procés sense dilacions indegudes? On queda complir els terminis que estableix la mateixa Llei del Tribunal Constitucional? Tenim un tribunal constitucional que incompleix allò mateix que la Constitució espanyola li ordena: ser el màxim garant dels drets fonamentals. Hem vist com el Tribunal Constitucional actua en funció dels interessos d'estat. Que no interessa respectar els resultats electorals del 21 de desembre i cal reunir-se un diumenge per dictar unes mesures cautelars per impedir la investidura del president Puigdemont? No hi ha dilacions, hi ha tota la rapidesa possible, no hi ha complexitat del cas, hi ha interès d'estat. Per tant i per això, consellera, li diem: una justícia lenta no és una justícia, però una justícia sense garanties tampoc és una justícia. Per això, consellera Artadi, li volem preguntar quin és capteniment del Govern en relació amb les arbitrarietats del Tribunal Constitucional, amb relació a la defensa dels drets fonamentals.
Per respondre té la paraula la senyora Elsa Artadi, consellera de la Presidència.
Bé; moltes gràcies, diputada, per permetre'm, en nom del Govern, doncs, poder denunciar aquí, en seu parlamentària, aquesta greu injustícia a través d'institucions de l'Estat, i en particular del Tribunal Constitucional. El 4 de desembre, el conseller Rull i el conseller Forn emetien un comunicat que deia: «La injustícia que patim, la lesió dels nostres drets fonamentals i l'arbitrarietat judicial amb què som tractats ens legitimen per prendre aquesta decisió, malgrat ser sabedors de l'impacte que pot tenir sobre els nostres organismes. Això ho feien per afegir-se a la vaga de fam que, tres dies abans, dos diputats d'aquesta cambra, i per tant companys de tots nosaltres, iniciaven; una vaga de fam que és una protesta legítima, que és la més emblemàtica de les protestes no violentes i que, per tant, en això s'emmarquen totes les accions també que es fan des de l'independentisme. Avui, dotze dies després, l'Estat espanyol té presos polítics, i té presos polítics en vaga de fam. I no els té en vaga de fam per defensar la independència, no els té en vaga de fam per defensar que els alliberin, dins de la seva innocència, sinó que els té en vaga de fam per denunciar que no tenen accés a la justícia i per remoure consciències. Com deia bé vostè, el Tribunal Constitucional hauria de ser garant de drets fonamentals; entre aquests drets fonamentals, hi ha el dret a un procés sense dilacions indegudes. I el Tribunal Europeu de Drets Humans ja ha condemnat Espanya anteriorment per no actuar amb suficient diligència. El Govern, la setmana passada, va fer una declaració institucional de solidaritat absoluta amb els presos polítics en vaga de fam. I per què ho fa? Ho fa perquè ells no tenen veu, i, per tant, nosaltres hem de servir d'altaveu; ells no tenen veu, perquè és la veu que l'Estat espanyol ha decidit silenciar, per les seves opinions polítiques. Què fa el Tribunal Constitucional? Doncs miri, el 2017 va haver-hi 6.286 recursos d'empara; en van admetre 70. I el 2016, 6.685; en van admetre 65. En el cas dels presos i exiliats polítics, el cent per cent, però no per resoldre'ls, sinó per mantenir-los en el calaix. El primer de tots, que és d'en Jordi Sànchez, company nostre, company d'aquesta cambra i diputat, porta 377 dies sense resoldre. No demanen que els resolguin a favor ni en contra, demanen que els resolgui, només que el Tribunal Constitucional no faci deixadesa de les seves funcions. Quan el Constitucional ha d'anar ràpid –i abans n'heu posat exemples, i també en tenim de Blanquerna–, que el Tribunal...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...que el Parlament Europeu... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]] [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la proposta de nova política agrària comuna]] [[310-00078/12]] La següent pregunta és sobre la proposta de nova política agrària comuna, i la formula el senyor Francesc Viaplana, en nom del Grup Parlamentari Republicà.
Moltes gràcies, president. Consellera Jordà, les polítiques de desenvolupament econòmic, social i de cohesió social van a la baixa a la proposta del nou marc financer de la Unió Europea, que s'ha d'aplicar a partir del 2021. Això redueix els diners previstos a la política agrària comuna, i ho hem de denunciar, perquè no és que hi hagi menys diners, ja que el pressupost global no es redueix: el que canvien són les prioritats, i l'agricultura és qui en surt més malparada. D'altra banda, tal com estableix la nova proposta de reglaments, des de la Comissió Europea es proposa l'aplicació de la PAC a partir d'un únic pla estratègic per a cadascun dels estats membres. S'entén que una planificació única per a tot l'Estat anirà en detriment de la simplificació i de la realitat del nostre país. Una reducció de fons destinats a la política agrària i de les polítiques de cohesió econòmica, social i territorial a favor d'altres programes significa una limitació de les polítiques de suport als agricultors i ramaders. Considerant l'increment de costos que representa per a les explotacions agràries el compliment del marc normatiu europeu, aquesta reducció pot representar un fre a la viabilitat de les explotacions i que el consumidor deixi de disposar d'aliments segurs i de qualitat, però també a la continuació d'un sector agrari resilient, sostenible i competitiu, que gestiona el territori i dona equilibri territorial i social al país. El sector agrari català és molt divers i requereix, per tant, una planificació a mida, ja que té unes necessitats específiques. Algunes condicions són adverses, com per exemple els secans rigorosos o les zones de muntanya, que requereixen unes actuacions coordinades per assegurar la viabilitat d'aquestes explotacions, que són elements clau per als nostres territoris. És imprescindible el suport a les petites explotacions, donada la seva aportació de llocs de treball al medi rural i la seva contribució al desenvolupament territorial. Un sector primari fort equival a alimentació suficient, de qualitat i segura i, finalment, sobirania alimentària. Un sector agrari dinàmic és clau per fer front a reptes tan importants com el de la protecció del medi ambient, la lluita contra el canvi climàtic o l'impuls de la bioeconomia circular. Consellera, davant d'aquests reptes, quina és la valoració del Govern de Catalunya amb relació a la proposta de la nova PAC?
Per respondre té la paraula la senyora Teresa Jordà, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Sí; moltes gràcies, president. Moltes gràcies, senyor diputat. Abans que tot –ho he de dir, perquè, si no, diguéssim, rebento–, està molt bé que algú en aquest Parlament es preocupi també pel futur dels pagesos, pageses, ramaders i ramaderes del país, ni que sigui un grup que dona suport al Govern, eh?, però és d'agrair –és d'agrair. [[Aplaudiments.]] Perquè mirin que n'hi ha, de preguntes, eh?, a la sessió de control, diguéssim. Abans de re, deixi'm dir també que vull posar en valor un acord, un acord valent, un acord en pro del sector, que dimecres passat justament vam tancar amb les organitzacions que estan representades a la Taula Agrària –em refereixo a Unió de Pagesos, a la JARC i a la Federació de Cooperatives Agràries de Catalunya–, coordinades, òbviament, amb el director de Desenvolupament Rural del departament i tots els seus equips, i voldria també, doncs, donar-los les gràcies per aquest esforç i, bàsicament, per aquest posicionament conjunt, aquest posicionament no només de departament, de la mà del sector, sinó també aquest posicionament de govern, eh?, de govern del país. Ho hem dit, eh?, també i no amaguem re ni descobreixo res, però, en tot cas, ho torno a dir avui aquí: la nova proposta de la PAC, doncs, no ens agrada, no ens agrada massa, per no dir gens. Tal com també apuntava vostè, amb la distribució de les prioritats del nou marc financer pluriennal proposat per la Comissió Europea, doncs, perdem fons, perdem fons de la PAC. Però no només perdem fons, sinó que també perdem capacitat des del país, des de Catalunya, de distribuir aquests fons, d'escollir com distribuïm aquests fons, diguéssim, de com distribuïm aquests fons d'acord amb la manera de fer i la manera de ser d'aquest país. En aquest sentit, ja ho hem explicat, ho hem dit al ministeri, ho hem dit –jo mateixa– al ministre d'Agricultura, que bàsicament el Govern de la Generalitat el que reclama és la racionalització d'aquests fons, i alhora, també, el que reclamem és que els plans estratègics s'estableixin a nivell territorial, amb l'objectiu, bàsicament, de fer una gestió més eficient i fer una gestió, òbviament, molt més eficaç d'aquests ajuts. Dir també que al costat de les organitzacions agràries, al costat del sector, volem fer un pas més, volem anar més enllà i fer un pla estratègic català, que ja avanço que desenvoluparem i explicarem, no només això, sinó també la nova política agrària, amb més detall, a la compareixença que aquest mateix dematí he demanat, per comparèixer a la Comissió d'Agricultura de la casa. I acabo, acabo recordant que vàrem aprovar també, aquest passat 3 de desembre, el pagament efectiu...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...del 95 per cent de... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]] [[Pregunta al Govern sobre l'aplicació del Decret d'escola inclusiva]] [[310-00079/12]] La següent pregunta és sobre l'aplicació del Decret de l'escola inclusiva, i la formula la senyora Mònica Palacín, en nom del Grup Parlamentari Republicà.
Moltes gràcies, president. Conseller, començo la meva pregunta expressant un enorme agraïment respecte als meus companys de professió i vocació –mestres, educadors, educadores, professors–, per la seva tasca dins i fora les aules, professionals que eduquen i preparen els nostres joves i infants, tal com marca la Llei d'educació, més enllà dels continguts purament acadèmics. És per això també que celebrem que el departament hagi recuperat la denominació de «Departament d'Educació. Cada alumne, cada nen, cada nena, noia, és diferent, com també és diferent un grup classe de l'altre. És per això que l'èxit educatiu d'un país ha de ser aquell que entengui l'èxit personal de cada alumne també des del respecte a la diferència, des de les diverses capacitats i des de l'adaptació de l'assoliment individual dels objectius. La diversitat, doncs, és part del mateix aprenentatge a les aules de les nostres escoles, i segurament els mateixos alumnes ens donarien a tots més d'una gran lliçó de respecte i tolerància envers la diferència. La diversitat és un element constitutiu de la societat i, per tant, de l'escola, i l'escola ha de respondre a aquesta realitat des d'una perspectiva inclusiva, no segregadora. La inclusió és el principi per lluitar contra la segregació educativa i que regeix l'atenció de tots els alumnes i, en particular, dels que es poden trobar amb barreres o dificultats associades a les seves condicions personals, familiars, socials, culturals o de gènere. Ara fa un any de l'aprovació del decret d'escola inclusiva, una molt bona eina per bastir un sistema on totes les escoles puguin atendre de forma adequada la diversitat de necessitats dels seus alumnes i que genera col·laboració i compromisos entre l'Administració educativa, els centres educatius i les famílies. Un decret que es donava quatre anys per al seu desplegament i que durant aquest primer any ha costat molt d'implementar, especialment arran de l'aplicació del 155 i de la pròrroga pressupostària. Les dificultats són grans, però les necessitats també. Per això la nostra pregunta, conseller, és: quin és el compromís del conseller i del Govern respecte al decret d'escola inclusiva? Gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Bargalló, conseller d'Educació.
Gràcies, president. Diputada, l'escola inclusiva és un dels reptes més importants que tenim com a país. Ho és la segregació escolar, però ho és, evidentment, la resposta a la segregació escolar, que és l'escola equitativa i l'escola inclusiva. I aquest és un compromís d'aquest Govern. És un dels objectius que ens hem fixat des del Departament d'Educació: promoure un sistema educatiu realment inclusiu, capaç d'atendre la diversitat de les necessitats educatives de tot el nostre alumnat. I hem de treballar, doncs, per una escola inclusiva que pugui donar resposta als alumnes amb necessitats educatives específiques; un col·lectiu que, en aquests moments, en el nostre sistema, és d'una xifra aproximada de 9.500 alumnes; tots ells molt diversos, amb necessitats específiques també molt diverses, per la seva pròpia personalitat, per les seves pròpies característiques, pel territori i pel seu àmbit familiar. Com vostè deia, fa poc més d'un any, l'octubre del 2017, es va aprovar el decret d'escola inclusiva, que és un decret amb un ampli consens en el món educatiu; és un decret esperat, i és un decret amb el qual el departament està absolutament compromès a desenvolupar-lo. També ho deia vostè: «L'aplicació del 155 i la pròrroga pressupostària ha impedit la planificació correcta del primer any del desplegament. S'han fet coses, en aquest primer any de desplegament, però clarament insuficients, perquè el pressupost prorrogat no ho permetia d'altra manera. Jo li puc donar xifres: s'ha incrementat en 41 unitats de suport intensiu a l'escola inclusiva en centres públics i 10 en concertats; 7 unitats d'aules integrals de suport als centres públics i 2 en centres concertats; 68 noves unitats de suport intensiu a l'escola inclusiva a la pública i 24 a la concertada; 6 noves aules integrals de suport; 4 nous itineraris formatius... Poden semblar xifres molt importants, però no ho són; són xifres clarament insuficients. Per desplegar el decret, de veritat, necessitem un nou pressupost. Només ho podem fer amb un nou pressupost que tingui les xifres corresponents. Jo li puc dir que el pressupost que el departament ha preparat té les xifres per començar a desplegar, de veritat, el decret –per començar a desplegar. Però per començar a desplegar, de veritat, el decret esperem tenir el pressupost i poder-ho fer. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'aval a l'actual model de seguretat i d'ordre públic]] [[317-00040/12]] Continuarem ara amb les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta, sobre la situació política i social, i la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, el senyor Carles Riera.
Gràcies, president. President Torra, el seu Govern està reproduint el model d'ordre públic que van fer servir els cossos de seguretat de l'Estat l'1 d'octubre. A la vegada que el seu Govern acata la legalitat de l'Estat i no fa ni un sol –ni un sol– acte de sobirania, sembla que vulgui demostrar que exerceix encara el poder mitjançant la duresa de la repressió i la sobreactuació dels mossos; impotència política i prepotència repressiva en matèria d'ordre públic. Un trist paper. D'altra banda, garanteixen la lliure expressió del feixisme i agredeixen les que, com a Girona i Terrassa, el combaten: organitzacions antiracistes, LGTBI, antifeixistes, que van ser atacades amb molta violència per part dels mossos. President, avala vostè aquest model de seguretat i d'ordre públic?
Per respondre, té la paraula el president. Quan vulgui.
Molt bon dia, diputat. Li respondré sobre quatre punts. Primer, els Mossos és la Policia Nacional de Catalunya. Segon, no podem caure en cap mena de provocació, i menys en les provocacions de la ultradreta. Tercer, com ha dit el conseller Buch i jo mateix, qualsevol actuació incorrecta i mala praxis de qualsevol mosso s'estudiarà. I quart, li plantejaré després les mesures de prevenció i la nova taula que posarem en marxa de diàleg amb les entitats i els moviments socials, conjuntament amb els Mossos.
Per repreguntar, té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies. President, ens trobem en moments de regressió de drets i llibertats, en un context de vagues i mobilitzacions pels drets polítics i socials i el seu Govern ha de garantir el dret a la protesta i la dissidència política. La lluita pels nostres drets col·lectius requereix un canvi en el model de seguretat, que no pot ser el mateix que el de l'Estat de la llei mordassa. El que hem vist, i ho ha vist tot el país, és una actuació absolutament desproporcionada per part de la Brimo: cops de porra de la cintura en amunt, ús de pistoles de foam sense respectar els principis d'oportunitat i proporcionalitat, agents sense la identificació reglamentària, persecució, monitorització i seguiment dels moviments socials, identificacions arbitràries en base a fitxers il·legals. I, davant d'això, quin és el missatge que vostès volen enviar des del Govern? És molt perillós, president, que les unitats antiavalots dels Mossos d'Esquadra encarregades de l'ordre públic sentin que les seves actuacions no estan sotmeses a cap tipus de control democràtic. Seguiran apallissant i reprimint les que lluiten, resisteixen i s'organitzen? Se sumaran a l'Estat en reprimir la desobediència i la mobilització? Ens pot confirmar, president, o desmentir que de cara, per exemple, a la jornada del 21 de desembre han estat mobilitzades totes les unitats dels Mossos? President, quines han estat les conseqüències del seu posicionament inicial crític amb les càrregues de Girona i Terrassa i de la seva posterior reunió amb el conseller Buch? Ratifica la valoració globalment positiva que el conseller va fer de les actuacions de la Brimo i la decisió, si més no per ara, de no dur a terme canvis en els comandaments ni en la línia política del Departament d'Interior?
Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Primer punt: Mossos com a Policia Nacional de Catalunya. A mi això em sembla essencial que ho entenguem. La seguretat de tots, la seguretat de tots en aquest país depèn de l'actuació dels Mossos. Ells..., gràcies als Mossos d'Esquadra, nosaltres podem fer la nostra feina segurs. Tota la ciutadania. Per tant, en el seu dia a dia..., en el seu dia a dia dels Mossos, és molt important que això ho tinguem en compte. Mirin, jo, arran dels atemptats del 17 d'agost, vaig tenir l'oportunitat de visitar unes quantes comissaries, les més directament afectades. I vaig poder agrair-los no només –no només– la seva actuació excepcional aquell dia, sinó el dia a dia, que em va semblar important de remarcar; el dia a dia dels Mossos, que ens permet a tots treballar amb seguretat i fer la nostra feina. Per tant, no posem els Mossos en el pim-pam-pum de la política, no els hi posem, cap de nosaltres. Dos: no caiguem en les provocacions. No caiguem en les provocacions de la ultradreta. No hi caiguem. No es poden atacar els cordons policials com es van atacar –no es poden atacar. No es poden llançar tanques com es van llançar –no es poden llançar. Fem una reflexió tots plegats sobre aquest punt –fem-la–, perquè ens hi juguem molt –ens hi juguem molt. Això és intolerable. A qualsevol país del món és intolerable. Per tant, fem aquesta reflexió. Tercer, tal com el mateix conseller i jo mateix hem reiterat: qualsevol –qualsevol– actuació al marge dels protocols establerts serà expedientada i serà sancionada; només faltaria, clar que sí. Hi van haver imatges que crec que a tots no ens van agradar. Doncs s'estudiaran, s'analitzaran, s'expedientaran i es prendran les decisions que calgui prendre. Per tant, és molt important que això ho tinguem present. Però, tercer, què ens està fallant? Les mesures preventives, potser, les mesures de mediació. Per tant, on nosaltres volem posar tot l'accent en aquests propers dies és en reforçar la unitat de...
President, se li ha acabat el temps.
...de prevenció. I crearem una taula d'interlocució a l'entorn de la mediació... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
La següent pregunta és també sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre si manté que la solució per a Catalunya és la via eslovena]] [[317-00041/12]] I la formula la senyora Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Sí; gràcies, president. President, es manté vostè en proposar la via eslovena per a Catalunya o rectifica? Nosaltres li demanem que si us plau rectifiqui .
Respon el president de la Generalitat.
Miri, diputada, bon dia. Jo vaig tenir l'oportunitat de fer aquest viatge a Eslovènia. Penso que aquest viatge a Eslovènia va ser un viatge en el que per primera vegada es trenca el mur de silenci sobre els catalans. És la primera vegada que un cap d'estat –un cap d'estat– d'un govern de la Unió Europea em rep. És la primera vegada que un president del Parlament i l'alcalde de Ljubljana, doncs, també em rep com a president de Catalunya. Penso que això és un fet importantíssim i penso que sobre aquest fet justament després han vingut una sèrie de discursos interessats que han volgut tapar l'èxit –l'èxit– de la internacionalització del cas català.
Per preguntar, de nou, té la paraula la diputada. Quan vulgui.
President, no hi ha manera que vostè contesti una sola de les preguntes que se li fa en la sessió de control, ja ens hi té habituades. Les comparacions són sempre falses, però és que, a més, en aquest sentit, no tenen trellat. Nosaltres no qüestionem l'èxit o no de la visita seva a Eslovènia. El que estem dient és que la via eslovena en cap cas pot ser la via per a Catalunya. I no estem parlant ni de morts, ni de ferits, ni de violència, ni d'exèrcit propi, que això hi ha gent que ho ha dit. Nosaltres el que diem és que la via eslovena va consistir en una secessió unilateral on més del 90 per cent de la població eslovena estava a favor de la independència, i no és el mateix cas del que estem vivint a Catalunya. Fa més d'un any de la declaració unilateral d'independència. Sí, molts de vostès han reconegut en públic –molts de vostès, en públic– que va ser un error, perquè no comptava amb el suport social necessari, perquè no es van mesurar bé els costos i perquè tampoc hi havia reconeixement internacional. Per tant, no ens estem inventant la via eslovena per a Catalunya. Ho ha dit vostè i ho ha recollit un tuit del Govern de la Generalitat. Per tant, no és que vulguem tapar l'èxit de res. President, Catalunya és un país extraordinàriament plural, on hi ha una majoria social que té sentiments nacionals complexos i que té importants vincles amb la resta de l'Estat i no poden tirar pel dret deixant-los i deixant-nos enrere. Així que mire menys a Eslovènia i mire més a Catalunya [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , perquè potser si ho fa no se quedarà tan sorprès de la tardor calenta de mobilitzacions de la gent als carrers per demanar una vida digna. I vaig acabant. Senyors i senyores d'Esquerra Republicana, no hi ha suficient amb dir que vostès aposten per la via escocesa. Formen part del Govern, i, per tant, han d'assumir també responsabilitats. Així que facen el favor de sumar-se a la nostra petició i exigència al president de la Generalitat de rectificació. Catalunya és un país mestís que necessita una via pròpia catalana, basada en la veritat i en el diàleg, que defense l'autogovern i el dret a decidir; una via on no caben les ocurrències i que planta cara amb estratègia i amb intel·ligència política davant d'aquells que volen segrestar el nostre autogovern i que ens volen implantar un 155. Per tant, nosaltres li demanem, president, que rectifique, i també li demanem a Esquerra Republicana que siga valenta i que tinga coratge. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; concretant una mica més. La via eslovena en què va consistir? Va consistir en unes eleccions democràtiques al Parlament, que guanya una coalició de partits, Demos, per majoria absoluta, i va consistir en una elecció a la presidència, que guanya el president Milan Kučan, que precisament vaig tenir l'ocasió de parlar amb ell durant tot aquest viatge. I aquesta aliança de legislatiu i de presidencial és el que dona la força per fer un referèndum d'autodeterminació, que es guanya per unes majories aclaparadores, i per declarar la independència. Aquí acaba la via eslovena –aquí acaba la via eslovena. Comença una altra via –comença una altra via–, però aquí acaba la via eslovena. Miri, jo..., no ho sé, però potser ho hem repetit centenars de vegades, però hi tornaré –hi tornaré–, perquè val la pena recordar-ho: que el camí cap a la llibertat de Catalunya és, ha estat i serà sempre cívic, pacífic i democràtic. [[Aplaudiments.]] Sempre. És, ha estat i serà, sempre. És que, entre altres coses, li diré que cap dels diputats independentistes que hi ha en aquesta sala, cap ni un no sabria fer-ho d'una altra manera, cap ni un de nosaltres sabríem fer-ho violentament. Perquè sabem el que és justament la repressió, perquè l'hem viscuda, perquè els nostres companys estan vivint aquesta repressió. Per tant, no es preocupi, nosaltres hi seguirem insistint, no sortirem mai del carril de la democràcia i de la justícia. No sortirem mai d'aquest carril. I el que els demanem, a vostès, al seu grup, és que se sumin a aquest carril de la democràcia i de la justícia, sumeu-vos a aquest..., perquè és l'únic carril. I aquí podem anar junts. Aquest és el carril que necessitem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta és sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre si se sent en condicions d'exercir de president de la Generalitat respectant la Constitució i l'Estatut]] [[317-00039/12]] I la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, en primer lloc, volia dir-li que ens felicitem i els felicitem com a Govern per l'acord al que han arribat amb els sindicats per al retorn de les pagues. Era possible fer-ho i, probablement, les mobilitzacions són les que ho han fet possible. I ara vaig a la pregunta: molt honorable president, se sent vostè en condicions d'exercir les seves funcions com a president de la Generalitat respectant la Constitució i l'Estatut mentre no siguin reformats amb les majories i a través dels procediments legalment establerts?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, diputat. Gràcies també per aquesta menció, ha estat obra de molts companys del Govern. Aprofito per felicitar el conseller de Polítiques Digitals, aprofito també per felicitar el vicepresident. Ha sigut un acord difícil, ha sigut un acord que venia d'un enquistament històric, eh?, el coneixen molt bé, millor vostès més que no pas nosaltres. Per tant, li agraeixo molt les seves paraules. Ho vaig dir el dia en què jo vaig presentar-me per ser avalat per tots vostès com a president de Catalunya, jo hem dec només a la lleialtat del Parlament de Catalunya, que és on rau la sobirania dels catalans. Per tant, sempre em mantindré fidel i estrictament fidel al que decideixi el Parlament de Catalunya.
Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Miri, amb la seva resposta ha demostrat que vostè difícilment pot ser el president de tots els catalans. La legitimitat de la presidència de la Generalitat rau en uns processos electorals emparats per la Constitució, l'Estatut i la LOREG, fora d'aquí no hi ha legitimitat possible. Però miri, la pregunta tenia també el sentit d'intentar aplegar aquelles qüestions sobre allò que ens ha preocupat de les seves actuacions o declaracions recents. Una primera, vostè va posar en dubte l'actuació dels Mossos d'Esquadra sense cap prova i sense haver reclamat primer cap investigació al respecte. Vostè es dedica a dir-los als CDRs que «apretin i després els hi envia els Mossos, per criticar els mossos quan actuen o bé demana els mossos que s'inhibeixin. Creiem que no és la manera d'exercir la presidència. També estem alarmats perquè ens hagi ofert com a sortida, com a via, la via eslovena. Però li diré, jo estic disposat a acceptar l'explicació que abans donava a la companya Jéssica Albiach, però li demano un favor, en els Balcans Catalunya no hi troba cap exemple per avançar. [[Aplaudiments.]] Després, president, i en aquest sentit també, per nosaltres només hi haurà una via, que és una via catalana basada en el diàleg, la negociació i el pacte. Diàleg, negociació i pacte Catalunya endins i també diàleg, negociació i pacte Catalunya enfora. Vostè ha donat credibilitat, versemblança institucional a entitats independentistes com el Consell per la República i aquesta república virtual a la que virtualment ens conviden. President, li torno a reclamar, o vostè cenyeix la seva actuació al marc legal vigent o no podrà comptar amb nosaltres per cap mena de diàleg, de negociació i de pacte. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, senyor Iceta, però, miri, resulta que quan nosaltres esperàvem que vingués la política a Catalunya resulta que potser el que ens ve és més policies a Catalunya. Perquè el que acabem de sentir per part del president Sánchez és que està disposat a enviar més policies a Catalunya. Tornem a la política, tornem al diàleg. Què se n'ha fet d'aquell interès del president Sánchez? Quan temps fa que no parla el president Sánchez de diàleg? [[Remor de veus.]] Què s'ha mogut, què ha mogut el president Sánchez cap endavant per fer efectiu aquest diàleg? Estem allà on érem. Estem exactament en el mateix punt on érem, senyor Iceta, quan el president Sánchez és escollit president del Govern amb els nostres vots. Perquè és clar que sí, perquè hi havia una oportunitat. Perquè aquest país es mereixia l'oportunitat de votar el president Sánchez per veure si efectivament érem capaços –érem capaços– catalans i espanyols, érem capaços de posar-nos d'acord en trobar una sortida dialogada, una sortida política al que és un conflicte polític. Perquè estem parlant d'això, perquè és un conflicte polític. A Catalunya no hi ha un problema de convivència, hi ha un conflicte polític. Hi ha un problema de democràcia i de justícia. Aquest és el problema que hi ha a Catalunya. I això és el que hem de debatre i hem de ser capaços perquè ens mereixem una oportunitat. Una oportunitat per construir una sortida en pau –en pau. Hem de ser valents, hem de tenir coratge –hem de tenir coratge. I ara veiem i ens alarma com el president Sánchez està agafant les mateixes tesis de la dreta. Està agafant les mateixes tesis de la dreta i, per tant... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments.]]
President, se li ha acabat el temps. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la resposta als moviments de l'Estat espanyol per a crear un relat fals sobre la violència a Catalunya]] [[317-00043/12]] La següent pregunta és sobre els darrers esdeveniments polítics i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. President Torra, avui li hem de preguntar sobre els darrers moviments que està fent el Govern espanyol i les estructures d'estat per crear un nou relat de falsa violència a casa nostra. La cançó ens la coneixem perfectament. Han canviat les cares però els fets i els passos que anem veient són els mateixos que ja hem viscut i això ens preocupa. Ho dic, òbviament, per les cartes que s'han enviat als membres del Govern català i per la investigació iniciada per la fiscalia contra els Mossos d'Esquadra, però també pel to i per les maneres d'aquest matí al Congrés. Només entenem aquest moviment del Govern espanyol com un moviment covard i electoralista davant de la pressió ultra de Vox i Ciutadans, i especialment després dels resultats de les eleccions a Andalusia. Si els resultats no els van bé no és culpa ni del Govern de la Generalitat, ni dels Mossos d'Esquadra, ni dels ciutadans catalans. S'espera més responsabilitat d'un govern, d'un estat que no pas la simple tàctica electoralista. Ni el PP va fer aquest gest d'aquestes característiques quan la Setmana Santa passada es va tallar l'AP-7, i recordo que Interior estava controlat pel seu estimat 155. Ja n'hi ha prou de criminalitzar un moviment que és democràtic i que és pacífic. Al senyor Sánchez li fem una pregunta molt clara: volen fer política o volen només titulars? I li exigim que no vinguin a fer un consell de ministres a Catalunya si no tenen cap proposta que vagi més enllà de la repressió i l'electoralisme fàcil. Si volen que parlem dels presos i les preses, dels exiliats; si volen que parlem d'autodeterminació, seiem en una taula, els esperem. Si no ho volen, no cal que vinguin com el virrei de visita a casa nostra. Una mica de responsabilitat, si us plau. El que és una evidència és que al Govern espanyol li manca valentia, fan veure que són diferents però acaben fent exactament el mateix que ja feia el Govern de Rajoy. Les cartes d'aquests darrers dies són d'una manca de respecte institucional flagrant. El Govern espanyol ha de replantejar-se què vol fer: si enfrontament amb el moviment independentista i persecució, com ja va fer Rajoy, o vol apostar pel diàleg i buscar propostes polítiques. Nosaltres hi posem paciència, però no infinita. I se'ns està acabant. I, dit això, president, el que voldríem saber és quina serà la resposta del Govern català.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyor diputat, perquè comparteixo, fil per randa, tot el que heu expressat. No puc estar-hi més d'acord, amb el plantejament, amb les peticions que heu fet de diàleg al Govern espanyol, i amb la mateixa sorpresa i, si em permeteu també –que és un adjectiu que utilitzem tots plegats, aquí, potser massa sovint–, amb la mateixa «estupefacció de rebre unes cartes que no ens esperàvem de cap de les maneres –de cap de les maneres–, perquè forma part d'un relat inventat. Del relat inventat de tornar a construir el relat de la violència i del descontrol a Catalunya, eh?, cara a una possible aplicació del que sigui: d'un 155 per als Mossos, d'un 155 més general, etcètera. I això ja ho hem viscut –això ja ho hem viscut. O no us recorda a tots, el dia de la conselleria d'Economia, aquella concentració amb els Jordis, cridant consignes de pau i de democràcia i de tranquil·litat i de que «aneu-vos-en a casa, i de que després, aquells fets van ser, d'alguna manera, adjectivats com a violents i com a rebel·lió. I els Jordis, el Jordi Sànchez i el Jordi Cuixart, porten més d'un any a la presó per aquell relat inventat! Home, és que tornem a caure... Volem tornar a caure en el mateix? Volem tornar a crear el mateix relat insensat i irresponsable? Per tant, jo demano a tots els que estan creant una altra vegada aquest focus per tornar a generar aquest relat inventat d'una suposada violència a Catalunya..., amb les conseqüències que això va arribar a tenir per al país! Però, per favor, però quina irresponsabilitat! Quina gravíssima irresponsabilitat tornar a construir el mateix relat! I, per tant, els demano, els demano a tots la màxima responsabilitat; la màxima responsabilitat en aquests moments. Això és el que demana el Govern de Catalunya: responsabilitat a tots. Nosaltres mantenim l'oferta, l'oferta de reunir-nos de govern a govern; que és el que ha de fer el Govern del president Sánchez si ve a Catalunya: reunir-se amb el Govern de la Generalitat. I plantejar els temes que s'han de plantejar: el tema del dret de l'autodeterminació, clar que sí; el tema dels presos i exiliats, clar que sí. Que tenim presos que porten tretze dies en vaga de fam. Per favor! Això és del que hem de parlar. I espero que el Govern Sánchez rectifiqui. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'acord assolit per al retorn de les pagues extraordinàries dels treballadors públics]] [[317-00042/12]] ...és també sobre els esdeveniments de l'actualitat política. I la formula el diputat senyor Albert Batet, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, senyor president Torrent. Honorable president Torra, en primer lloc, permeti'm donar ple suport, com a Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, en nom de tots els diputats i diputades, a les persones que estan a la presó, a les persones que estan a l'exili, als presos polítics, als exiliats polítics, i d'una forma especial al president del nostre grup parlamentari, al conseller Turull, al conseller Rull i al conseller Forn, que estan en vaga de fam des de fa dotze dies; una vaga de fam que vol denunciar les ingerències del Tribunal Constitucional, que vol denunciar la manca de justícia a l'Estat espanyol amb igualtat, una defensa, una vaga de fam que és per tots i per totes. Per tant, tot el suport als nostres quatre companys, que estan en aquests moments en vaga de fam. Un fet sense precedents a la història de la democràcia a Catalunya: vaga de fam de presos polítics. Però, tanmateix, president, avui ens hem de congratular de..., també manifestar un acord que hi va haver ahir entre el Govern de la Generalitat de Catalunya, entre els sindicats del Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública, en nom de tot el Govern, amb Comissions Obreres, amb UGT, amb USOC, per fer front a un acord per desencallar un pacte; un pacte amb tota la funció pública: que es puguin retornar les pagues. Un acord que és en quatre anys, de retornar les pagues extres de l'any 2013 i de l'any 2014, i també retornar el cent per cent de la productivitat. Un acord que és just, d'una reclamació legítima dels funcionaris de la funció pública, que, com hem vist, també n'hi han en altres sectors: en el sector de la salut, en el sector de l'ensenyament. Unes manifestacions i unes demandes legítimes dels treballadors públics, en un context de l'aplicació del 155, però també d'unes retallades, fruit d'un infrafinançament de la Generalitat de Catalunya, d'un encotillament premeditat de l'Estat espanyol. És al nostre entendre que aquest acord, aquest agrair..., agrair a totes les parts que hagin pogut fer possible aquest acord, agrair també l'esforç, durant tots aquests anys, de totes les persones de l'Administració pública, per mantenir-se, malgrat aquestes condicions, amb el seu compromís de servei públic, de servei al Govern de la Generalitat de Catalunya, que vol dir també el de tots els catalans i les catalanes. I és aquesta la pregunta que li volem fer: el capteniment al voltant d'aquest acord assolit ahir, que demostra que hi ha un govern que governa per a tots els catalans i les catalanes.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, diputat. I és així, i no pot ser d'una altra manera. Des del primer moment vam dir que aquest Govern posava les persones al centre de la seva actuació política. I això és el que hem estat fent tots aquests mesos. I, per tant, negociant amb tothom. Negociant amb els sindicats. I jo ja ho he dit abans: el meu agraïment a tots els que ho han pogut fer; també als sindicats –també als sindicats–, perquè eren unes reclamacions justes i legítimes dels funcionaris de Catalunya. Per tant, un tema històricament enquistat l'hem resolt. Com vam ser capaços de resoldre, també, el tema de la vaga dels metges. Parlant –parlant–, si voleu de manera discreta, perquè és com s'arriba als acords. Però vam aconseguir-ho. I vam tancar també un acord que suposa també per als metges i per a l'atenció primària 100 milions d'euros per resoldre... I, si Déu vol, aquest divendres, aquest divendres també desencallarem un altre tema que porta més d'un any encallat, com és el de la Fira de Barcelona. Perquè la fira és un projecte importantíssim per al país –importantíssim per al país–, i ens interessa resoldre'l. I, escolteu, hi ha altres dades. Portem seixanta-cinc mesos de reducció interanual de l'atur. En quin punt estem ara mateix de l'atur a Catalunya? Ens hem situat al 10,16 per cent. I quina és la situació a Espanya? El 14 i mig per cent, gairebé quatre punts més que el nostre. I és insuficient, hi hem de seguir-hi treballant. Però som aquí: seixanta-cinc mesos seguits, continuats, de reducció interanual de l'atur. I quants mesos portem creixent en aquest país? Doncs, vint trimestres consecutius, durant tot el procés independentista. A aquest país, la seva economia li ha anat millor que mai durant tot el procés d'independència, i d'aquests vint trimestres consecutius, creixent el PIB de Catalunya, 14 per sobre del 3%, catorze per sobre del 3%. Aquest octubre, com l'hem tancat? Amb la creació d'empreses augmentant un 10%; un 10%. Catalunya lidera les exportacions de l'Estat en un 25%, i el comerç està fent les estimacions que a l'octubre ha incrementat un 5,8%. Aleshores, amb totes aquestes xifres, i amb tota aquesta voluntat negociadora, no podem arribar a la conclusió que el país té un teixit social i econòmic potentíssim? Aleshores, quin és el problema? El problema és polític. El problema és de llibertat. El problema és de votar. El problema és de justícia. Aquest és el problema que té Catalunya. No el té l'economia, no el té la convivència, no el tenen en els índexs socials. És aquí, és aquí on tenim el problema. És aquí on tenim el problema. És un problema de llibertat. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els anuncis de mobilitzacions dels comitès de defensa de la República per al 21 de desembre]] [[317-00038/12]]
La darrera pregunta la formula la senyora Inés Arrimadas, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, los CDR han anunciado pública y reiteradamente que el próximo 21 de diciembre van a organizar cortes de carreteras, cortes en vías de tren, boicots a otros transportes públicos, cortes en peajes y asaltos a edificios públicos. ¿Qué le parece a usted, como presidente de la Generalitat, estos anuncios?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Nosaltres com a Govern garantirem sempre la seguretat de tothom, sempre, i garantirem sempre la llibertat d'expressió i de concentració de tothom, sempre.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
¿Esto es libertad de concentración? ¿Este caos que quieren hacer sus amigos de los CDR, esto lo ampara usted en la libertad de concentración? ¿No sabe usted distinguir el derecho de manifestación o el derecho de huelga, legalmente convocados, con este caos que quieren provocar en Cataluña? ¿Esto es todo lo que usted tiene que decir, usted, el que anima a apretar a los CDR? Me parece increíble, me parece increíble que el presidente de la Generalitat sea incapaz de hacer un llamamiento público para que no se convierta Cataluña en un caos. Se va a afectar otra vez a miles de catalanes. ¿Ustedes se dan cuenta de lo que va a pasar el 21? El día de antes, un viernes, de vacaciones, miles de familias meses esperando para irse con sus familias. Se va a poner en peligro la seguridad de los ciudadanos. Y usted lo que tiene que decir es que lo defiende como el derecho de manifestación. Se ven amparados los violentos en sus palabras, se ven animados los violentos en sus palabras, y usted está generando muchísima preocupación en los catalanes. Señor Torra, hoy se ha reafirmado en la vía eslovena. Y decía el otro día: «Los catalanes no tenemos miedo y estamos dispuestos a todo por la independencia apelando a la vía de Eslovenia. ¿Sabe a quién está usted generando mucho miedo? A millones de catalanes. Usted les genera muchísimo miedo y preocupación, anunciando purgas en los mossos después de haberse enfrentado a los violentos. Usted no gobierna, usted desgobierna. ¿Y qué quiere hacer de Cataluña? Un territorio sin ley en manos de los CDR siguiendo el ejemplo de los Balcanes, de la guerra de los Balcanes. Usted protege a los violentos, les anima, les da cobertura, incluso ahora mismo, si lo acaba de hacer, pero criminaliza a los demócratas, cuestiona a la policía. Usted es el mayor ataque que ha sufrido Cataluña a las instituciones catalanas, a la presidencia de la Generalitat y al Govern de Cataluña. Usted está dispuesto a todo. Pero usted es un peligro público para la convivencia y para la seguridad, y cuando millones de catalanes estamos en manos de un peligro público, lo que tiene que hacer el Gobierno de España es protegernos ante ustedes, porque... [[aplaudiments]] ...todo lo que pase, todo lo que pase en Cataluña, todo lo que pase en Cataluña va a ser responsabilidad de usted y del Gobierno de España que nos está dejando abandonados en sus manos.
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre té la paraula de nou el president de la Generalitat.
Sí, senyora Arrimadas. És una amenaça? És una amenaça. Està amenaçant-nos? [[Veus de fons.]] No, està amenaçant-nos? Eh? Perquè això sona a amenaça, les seves paraules.
Silenci.
Sí, sona a una amenaça. No, sona a una amenaça. I jo li agrairia, a vostès, a tothom, a la coalició de l'article 155, que deixi d'amenaçar-nos. No, deixeu-nos d'amenaçar. [[Remor de veus.]] Deixeu-nos d'amenaçar. [[Remor de veus.]]
Silenci.
Si puc continuar...
Continuï, president. Silenci.
Deixeu-nos d'amenaçar, perquè, sabeu què? Que hem perdut la por. Aquest país la por. Ha perdut la por per què? Ha perdut la por per tot el que ha passat aquests anys, perquè aquest país s'ha fet fort allà on s'havia de fer fort. S'ha fet fort en la democràcia, s'ha fet fort en la justícia, s'ha fet fort en els drets civils i en els drets humans. Estem més forts que mai. Ens entenen més que mai. Llegeixi's les dades de l'Institut Elcano. Llegeixi's les dades de l'Institut Elcano. [[Persisteix la remor de veus.]] Estem aconseguint que Europa, per primera vegada, la ciutadania europea entengui la causa dels catalans com una causa justa. Això és el que està passant. I perquè aquest país es mereix una oportunitat, la volem construir sempre des del carril de la democràcia i de la justícia, amb majúscules, de la democràcia i de la justícia, amb majúscules, que és el que li falla, és el que no tenim ara mateix en aquest país, és el que no tenim. I jo, per això, vaig allà on hi ha sobirania de Catalunya, i jo per això vaig a les presons, i jo per això vaig a l'exili, perquè allà hi ha sobirania dels catalans, allà hi han diputats escollits pels catalans, i per això hi vaig. I més que mai, i més que mai, i més que mai...
Silenci.
...amb presos polítics en vaga de fam, amb companys seus, amb companys seus en vaga de fam, que han arribat a fer una vaga de fam per demanar justícia. Però què més ha de passar? [[Aplaudiments.]] Demanin justícia al Tribunal Constitucional, vostès que tenen poder, vostès que tenen interrelació amb els seus partits de Madrid, si us plau, parlin amb ells, demanin-los que actuïn, que actuïn, que facin alguna cosa. I actuar és el 155? [[Remor de veus. Aplaudiments]] Actuar és el 155? Vostès ho permetran, vostès ho permetran. Apel·lo, apel·lo al Partit Socialista, apel·lo al Partit Socialista.
President, se li ha acabat el temps.
Tretze dies en vaga de fam. No ho permetin, no ho permetin... Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Compareixença del president de la Generalitat davant el Ple per a donar compte de la modificació en la composició del Govern]] [[350-00003/12]]
Acabada, la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la compareixença de la president de la Generalitat davant del Ple per donar compte de la modificació de la composició del Govern. D'acord amb l'article 172 del Reglament, i atès que el president de la Generalitat ha sol·licitat comparèixer davant del Ple per donar compte de la modificació en la composició del Govern, té la paraula el president de la Generalitat, molt honorable senyor Joaquim Torra.
Molt bon dia. Senyor president, senyor vicepresident, consellers i conselleres, diputats i diputades, Efectivament, compareixo a petició pròpia, en compliment també de la Llei de la Presidència de la Generalitat 13/2008, de 5 de novembre, que en el seu article 23.3 diu que el president o presidenta han de comparèixer davant del Parlament per donar compte de l'estructura i la composició que adopta el Govern en constituir-se i també de les modificacions posteriors, i aquest és el motiu d'aquesta compareixença. Quan es produeix una remodelació del Govern, en tots els governs, sigui petita o gran, és preceptiu que se'n doni compte al Parlament al més aviat possible, i jo, just el primer dia laborable després de la presa de possessió del nou conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, vaig signar la carta adreçada al president del Parlament per poder comparèixer davant de tots vostès i donar les explicacions oportunes. No és res de nou, això ja s'ha fet en el passat. Si anem al més recent, en els darrers catorze anys, veurem que el 2004, el 2006, el 2008, el 2011, el 13, el 15 i el 17, el president de la Generalitat, en aquell moment, va sol·licitar, per les mateixes raons que jo ho sol·licito avui, la compareixença davant de tots vostès per explicar-se. La Llei 13/2008 faculta el president de la Generalitat perquè mitjançant decret pugui modificar el nombre, la denominació i l'àmbit de competències dels departaments en què s'organitza el Govern. A continuació, doncs, passo a explicar tots els canvis que s'han produït aquestes últimes setmanes. Com saben tots vostès, el 23 de novembre va prendre possessió del càrrec de conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, l'honorable senyor Alfred Bosch, en substitució del senyor Ernest Maragall, que havia estat designat pel seu partit com a candidat a les eleccions municipals. Per tant, calia rellevar el senyor Maragall, a qui torno a aprofitar per agrair la feina feta aquests mesos al capdavant del departament. Després de l'aplicació del 155 i la devastació que va comportar per a l'acció exterior del Govern, amb el tancament de les delegacions i l'intent de la liquidació de la feina feta fins aleshores, per exemple, en el Diplocat, aquest era un àmbit que demanava una atenció especial per part del Govern, i al qual el conseller Maragall hi va posar tot l'esforç. Així, ara, el conseller Bosch reprèn la feina del conseller Maragall amb una part del camí ja recorregut en aquesta necessària tasca d'explicació al món dels interessos dels catalans. Però també en l'àmbit de la transparència i la participació, àmbits que potser no agraden gaire als nostres adversaris polítics, com hem pogut comprovar aquests últims anys, especialment el de la participació. Com vaig explicar el dia de la presa de possessió de Bosch, el nou conseller és un bon coneixedor de la figura de Nelson Mandela. En un article, ara fa cinc anys, el conseller parlava de la lliçó que havia deixat el líder sud-africà i deia: «Va combinar la fermesa amb el do de l'oportunitat i amb una disposició sempre a negociar sense renunciar a la veritat i a les seves conviccions. Aquesta va ser una lliçó política i moral de primer ordre: saber que hauràs de parlar i que t'hauràs d'entendre amb el teu rival, però sense renunciar a allò que és just i que ha motivat la lluita de tota la teva vida. Em sembla que és una magnífica lliçó per treballar a fons des de la nova responsabilitat que teniu ara assignada, conseller, i per tant us desitjo tots els encerts i us demano la màxima dedicació, en la consciència de viure un moment molt complicat i excepcional de la política catalana. El vostre currículum us avala, el vostre do de llengües, també; i fins i tot, si em permeteu, els magnífics llibres que heu escrit, molts dels quals guardonats. També vull destacar que s'ha modificat el Decret 1/2018 de creació, denominació i determinació de l'àmbit de competències del Departament de l'Administració de la Generalitat de Catalunya. Aquesta modificació recull, entre altres, la nova denominació del Departament d'Ensenyament, que passa a denominar-se Departament d'Educació. Aquest canvi de nom està en coherència amb la terminologia que s'utilitza en la Llei d'educació de Catalunya. D'aquesta manera, adoptant el nom de Departament d'Educació la Generalitat de Catalunya s'adapta a la terminologia institucional i acadèmica més utilitzada, ja que és la que remet a una concepció moderna de les polítiques educatives, les quals van més enllà de l'adquisició de coneixements acadèmics i ens parlen de la necessitat de tenir una visió integral de l'educació amb el principal objectiu de formar ciutadans lliures, crítics i compromesos, preparats per fer front als reptes d'una societat tan canviant i complexa com la del segle XXI. També, a través de la modificació d'aquest decret, el Departament d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència assumeix a partir d'ara les competències en el foment de la pau, que actualment tenia el Departament de Justícia. Altres modificacions que també els vull fer avinents. Finalment, algunes petites modificacions que són adaptacions terminològiques a les competències d'alguns departaments. En primer lloc, s'incorpora el terme «mobilitat dins les competències de transport del Departament de Territori i Sostenibilitat. En segon lloc, es modifica el terme «reinserció pel de «rehabilitació dins la competència de serveis penitenciaris, la rehabilitació i la justícia juvenil del Departament de Justícia. En darrer lloc, es modifica el terme «disminució pel de «discapacitat en les competències en les polítiques de les persones amb discapacitat i dependència del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. Aprofito per recordar que aquests mesos estem aprofundint en les adaptacions de les estructures departamentals a les necessitats d'aquesta legislatura. Un d'aquests canvis és la reestructuració del Departament de Salut amb la creació de la Direcció General de Professionals de la Salut. Aquesta nova unitat vetllarà per l'ordenació, la formació i el desenvolupament professional, així com per la planificació de necessitats dels professionals. El Govern ha aprovat reordenar l'estructura organitzativa del Departament de Salut per fer front a l'objectiu prioritari de reforçar les polítiques departamentals en matèria d'ordenació i desenvolupament professional. A partir d'ara, l'execució d'aquestes polítiques passa a concentrar-se en una unitat orgànica específica, la nova Direcció General de Professionals de la Salut, i, en aquest sentit, es desplacen a la nova direcció les funcions relacionades amb la direcció de les polítiques en l'àmbit de l'ordenació professional, de la formació en matèria de salut i el manteniment i la millora de les competències professionals; també les funcions d'autoritat sanitària, corresponents a l'acreditació i certificació de professionals sanitaris i de les activitats de formació que aquests duguin a terme. Acabo. Agraeixo la seva atenció i l'oportunitat d'haver pogut explicar els canvis realitzats recentment, d'acord amb allò que preveu i estableix la Llei de la Presidència de la Generalitat i del Govern. Són tots els canvis fets amb el convenciment de seguir treballant per millorar sempre el servei a la ciutadania i posar les persones al centre de la nostra acció política. Moltes gràcies.
A continuació, intervindran els representants dels grups parlamentaris, per un temps màxim de deu minuts per grup. La primera intervenció és, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, de la senyora Inés Arrimadas.
Buenos días; gracias, señor presidente; señor Torra... Bueno, cuando el señor Torra viene al atril del Parlament, al faristol, es porque está obligado, que lo sepamos todos. Hoy, el señor Torra estaba obligado a comparecer, si no, no tendríamos ese lujo de ver como usted como vuelve a leer un escrito. Pero, además, nos ha sorprendido, porque supuestamente hoy, usted tenía que explicar los cambios en el Gobierno, los cambios en el Gobierno, que está obligado por ley. Pero nos ha explicado muy poquito del próximo conseller. Creo que le ha nombrado por encima, ni siquiera nos ha dicho por qué está aquí, por qué piensa usted que es el idóneo para ocupar este puesto, un poco de..., no sé, de presentación de su currículum, de poder hacer un debate con él mismo y con los grupos parlamentarios, pero bueno. ¿Sabe por qué no importa? Porque usted está aquí por obligación. Le hemos pedido dos comparecencias más, dos comparecencias para que nos hablara, en el momento de las huelgas de funcionarios y usted se negó; se escondió, como suele hacer. Hemos pedido otra comparecencia para que usted nos explique aquí: ¿Qué es eso de que Cataluña tiene que seguir la vía de los Balcanes, la vía de Eslovenia? Pero usted y los suyos, que no tienen que tener muchas ganas de que usted venga aquí a un debate, le han vuelto a proteger, y le han dicho que no, que el señor Torra no puede comparecer. Y además usted comparece para hacer un cambio de Gobierno, pero que no responde a ninguna mejora de gestión. Es decir, el Gobierno de la Generalitat tiene graves problemas encima de la mesa, graves faltas y errores de gestión. Podemos hablar de listas de espera, podemos hablar de las reivindicaciones que todavía existen en el sector sanitario, no se olvide usted de otros colectivos profesionales sanitarios, señor Torra, que siguen con sus reivindicaciones. Tenemos un problema gravísimo con los barracones, la comunidad autónoma con más barracones; la comunidad autónoma con peores listas de dependencia, tenemos una grave situación, ahora que no está aquí el conseller, pero lo diré igualmente, con los menores no acompañados –usted lo sabe–; gestión de la deuda, huida de empresas..., ¿pero el señor Torra quiere hacer algún cambio en su ejecutivo para mejorar estas cosas? No. ¿Por qué está aquí este nuevo conseller? –que le doy la bienvenida, ya sabe que, con usted, a nivel personal, no tengo ningún problema–, porque es un cambio de cromos, dentro de Esquerra. Los cambios del Gobierno no son para mejorar la gestión, son por los problemas internos, ¿verdad?, en Esquerra y ese cambio de cromos que tienen que hacer con las municipales. En definitiva ¿por qué está el señor Bosch como nuevo conseller? Por un problema interno de Esquerra, que ahí no me voy a meter. Pero la verdad es que el señor Bosch cumple un requisito importante para ser miembro de este Gobierno, y es que defiende con radicalidad la independencia. Lo demás da igual, el currículum..., eso, para ser miembro del Gobierno no importa mucho, importa su radicalidad a la hora de defender la independencia, y en eso, usted lo ha demostrado sobradamente. Pero, además, es que cumple otro requisito para ser miembro de este Gobierno, porque no sé si lo saben ustedes, pero se está creando un club de fans aquí. Se está creando un club de fans de una cosa muy fea, que fue la Guerra de los Balcanes. Porque ya hemos visto que al señor Torra le encanta la vía de Eslovenia. En su república imaginaria, en el mátrix donde vive el señor Torra, no se produjo ningún muerto, en Eslovenia; no hubo guerra, sólo hubo un referéndum, ¿eh?, en esa república imaginaria del señor Torra, en las escuelas de esa república imaginaria, a los niños se les enseña que no hubo ningún muerto, porque eso es lo que dice el señor Torra. Pues sí, hubo muertos, y hubo una guerra, que dio origen, después, a un escenario bélico muchísimo peor. Pero ustedes son un poco nostálgicos, quizás, de la Guerra de los Balcanes, ¿no? Porque el señor que está sentado a su derecha, nada más y nada menos que el vicepresidente del Gobierno, es también un fan de la vía eslovena. Tiene un artículo, en el año 2013, hablando de «Una historia eslovena, como referencia para el caso de Cataluña. Por eso, como cumple ese requisito de ser un fan de la Guerra de los Balcanes, pues entonces el señor Aragonès puede ser vicepresidente del Gobierno. ¿Pero el señor Bosch está en este club? Sí, el señor Bosch, en el año 2013 –fue muy precoz en este sentido, todavía no habíamos ni escuchado hablar del señor Torra– pues también apelaba a la vía eslovena para Cataluña. Porque era una manera rápida, rápida. Los muertos, la guerra, eso son detalles sin importancia, pero era rápido, ¿verdad? Era rápido para conseguir la independencia. Como decía el señor Colomines, ¿no? Con muertos lo haremos más rápido, ¿no? ¿O alguna cosa así? Que estuvieran catorce años sin entrar en la Unión Europea, ¿qué más da? Era una vía rápida para conseguir la independencia. Ustedes no son un gobierno, son un club de fans de la Guerra de los Balcanes, eso es lo que son ustedes y eso es lo que ha creado el señor Torra para poner, ni más ni menos que el futuro de siete millones y medio de personas, en manos de un club de fans de la Guerra de los Balcanes, que eso es lo que son ustedes. Y, además, vamos a hablar brevemente, con el tiempo que nos queda, del departamento que usted va a asumir, porque es un departamento importante, sobretodo importantísimo para ustedes, porque es el departamento, yo diría, que el más procesista de todos. Usted tiene, digamos, la joya de la corona del procés en sus manos. Porque no lo utilizan ustedes para ninguna otra cosa. A ustedes las empresas catalanas les dan igual, si se les han marchado aquí a miles y no han puesto encima de la mesa un plan para retornar las empresas, incluso la consellera dijo que no les íbamos a dar encima un premio a las que se habían ido, ¿verdad? Claro, claro, no; hay que dejar que se queden fuera, ¿no? Hay que empobrecer a Cataluña, que así solucionamos el supuesto déficit fiscal, empobreciendo a Cataluña. Pues bien, ustedes van a utilizar este departamento, esta consejería, para lo de siempre. ¿Para qué? Para ser la conselleria del procés. Además, usted creo que tuvo un mal pie, si me lo permite, empezó usted con mal pie. Nos va a dar momentos gloriosos, yo y nuestros compañeros creemos que nos va a dar usted momentos gloriosos durante su mandato, pero empezó usted un poquito mal, porque claro, a usted no se le ocurre otra cosa que en la semana que se habían convocado las huelgas de funcionarios, de médicos y de otros profesionales sanitarios –por cierto, que hay otros profesionales sanitarios también en el sector–, a usted no se le ocurre otra cosa que anunciar que va a abrir una tercera tanda de embajadas por los cinco continentes. Mientras, el vicepresidente del Gobierno, el señor Aragonès, le estaba diciendo a los funcionarios que: «Es que no se podían recuperar las pagas extras, porque Madrid nos roba. No tiene usted otra idea que la misma semana que le está diciendo el vicepresidente económico que no se pueden devolver las pagas extras, porque Madrid no nos deja y Madrid nos roba, usted sale a bombo y platillo –supongo que tendría muchas ganas de hacer algún anuncio inicial de su mandato– a decir que van a abrir la quinta tanda de embajadas. ¿No le parece que es una falta de respeto para los funcionarios, para los servidores públicos que habían anunciado huelga para esa misma semana? Mientras tenían que escuchar al vicepresidente... –porque el señor Torra, de estas cosas ya saben ustedes que no habla–, pero el vicepresidente económico, diciendo que no había dinero. Usted empezó con mal pie, pero me espero cosas mucho peores. Y le voy a recordar, también una cosa, el departamento que usted va a dirigir se caracteriza por ser el más opaco del Govern. Y es una cosa curiosa, porque se supone que también los temas de transparencia deberían ser su responsabilidad. Fíjese usted cómo es el departamento, que esta Mesa del Parlamento, dirigida por quién está dirigida, y con la mayoría que tiene, nos ha tenido que dar amparo varias veces, porque su departamento –su ahora ya nuevo departamento– no nos daba información. Son ustedes el departamento más procesista, más opaco y que más despilfarra para el procés. Porque ustedes, eso de defender los intereses de los catalanes, nada. El señor Torra, creo que ha hecho una breve referencia a que tiene que servir para defender la causa catalana por el mundo, ¿no? ¿Causa catalana, cuál, la suya? ¿Qué pasa, que nosotros no somos catalanes? Su causa, la de Eslovenia, la de la independencia, es suya, no nuestra. [[Aplaudiments.]] ¿O no somos catalanes? ¿Nosotros no somos catalanes, señor Torra? Cuando usted dice que esta tanda de embajadas va a servir para dar más bombo internacional, con unos éxitos tremendos –tiene usted el nivel de exigencia, en esto, un poquito bajo, ¿eh?, porque unos exitazos, vamos, tremendísimos. Cuando dice que es la causa catalana, ¿a qué se refiere? ¿A que todos compartimos esa causa? ¿No se ha enterado usted de que nosotros no lo compartimos, una mayoría no compartimos la vía eslovena y sus ansias de independencia? ¿O es que no nos considera catalanes? ¿Que vamos a pagar de nuestro bolsillo, nuestros votantes tienen que pagar de nuestros bolsillos a todo un chiringuito en el mundo, para defender una vía que solo les representa a ustedes? ¿Eso es lo que usted le está diciendo, sin ningún tipo de pudor a los catalanes? Yo creo, sinceramente, que no se le puede permitir a usted ni un minuto más despilfarrar el dinero de todos los catalanes en una cosa que usted reconoce que es únicamente para ustedes, que es para la vía de la independencia, para la vía eslovena. Y, por último, su departamento, señor Bosch, también es una cosa muy curiosa, porque es la mayor agencia de colocación de fugados que tiene este Gobierno. Todos los fugados de la justicia, todos los que dejaron aquí a sus compañeros tirados sin avisarles, casi todos están encontrando un puestecito en esos chiringuitos que ustedes ejercen. Pues bien, la acción exterior de un gobierno serio, debería defender a todos los catalanes, debería servir para atraer inversiones, para ayudar a las empresas a exportar, para hablar bien de Cataluña y no dar imágenes de lo que ustedes quieren generar, por ejemplo, el 21 de diciembre, que no ayuda mucho a la imagen internacional de Cataluña. Pero no tengo ninguna esperanza en que usted pueda cumplir ninguna de esas obligaciones. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn del senyor Miquel Iceta. Quan vulgui diputat.
Gràcies, senyor president del Parlament; molt honorable president. Jo vull agrair-li la seva compareixença, sabem que és obligada, però vostè la fa i jo crec que una mínima cortesia és reconèixer-li. Li he de dir que jo no m'esperava alguns detalls que ha donat, de canvis en l'estructura i organigrama del Govern, que valorem, i m'havia preparat una intervenció molt centrada en el canvi de titular del departament, que em sembla que era l'objecte fonamental del nostre debat d'avui. Aprofito per saludar el nou conseller, l'Alfred Bosch, i desitjar-li tota mena d'encerts. És veritat que un canvi de titular, un debat d'aquestes característiques, no dona per molt, però potser voldríem aprofitar..., precisament, com abans no ha sortit endavant –entre altres coses per l'abstenció dels comuns al debat sobre la via eslovena– doncs, algun comentari faré al respecte. Perquè és cert que nosaltres mantenim alguna diferència important en l'enfocament del treball del Departament d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència. Nosaltres, li he de dir, tenim aquesta discrepància, però l'expressem des d'una certa legitimitat, d'haver participat activament en l'aprovació de la Llei d'acció exterior. I per tant, no se'ns pot dir que nosaltres no vulguem que la Generalitat desplegui una acció exterior, si no, no haguéssim votat aquesta llei. Però ens fa l'efecte que així com la Llei d'acció exterior el que proporciona són poderosos instruments a la Generalitat per defensar els interessos de Catalunya a la Unió Europea i arreu del món, per al que no l'habilita és per utilitzar aquests instruments en contra de l'Estat espanyol i del mateix Govern d'Espanya. I aquí és on rau una diferència molt gran. Abans la líder de l'oposició li ha dit: «No confongui vostè una causa política, que és legítima, amb l'interès del conjunt del país. Nosaltres creiem que en això té raó, nosaltres creiem que ens en sortiríem més des d'una perspectiva de més cooperació, que no pas des de la perspectiva de confrontació. Vostè mateix avui ha expressat –i ho entenem perfectament– la seva satisfacció per haver estat rebut, encara que de forma potser no oficial, però sí coneguda i pública, pel Govern d'Eslovènia. Però precisament això també posa en relleu les dificultats que, almenys des de l'any 2014, han tingut els successius governs de Catalunya per tenir una relació, per dir-ho així, normalitzada amb els governs i les institucions europees. I vostè em podrà dir, o em podria dir –i amb raó– que, efectivament, l'acció del Govern d'Espanya ha posat bastants obstacles a aquesta presència normalitzada. Però nosaltres li hauríem de dir que, lògicament, el Govern d'Espanya, a la que va percebre que l'actuació del Govern de la Generalitat a l'estranger no tenia només com a objectiu la defensa de legítims interessos de Catalunya, sinó la promoció d'un projecte polític, que és el de la independència, que vol trencar la integritat territorial d'Espanya, efectivament, no es van dedicar a posar catifes vermelles als representants de la Generalitat. Miri, jo no recordo des de quan, però vostès segur que ho tenen més en la memòria, quant fa que cap representant del Govern de Catalunya s'ha vist amb cap membre de la Comissió Europea? Probablement, no crec equivocar-me, des del 2014 això no es produeix. Certament, la raó deu ser que molts països de la Unió Europea, amb independència del que puguin pensar, no volen enemistar-se amb el Govern espanyol, que és membre de ple dret de la Unió. Per tant, tot bastant normal. Però això ens dona, des del nostre punt de vista, un argument addicional a la idea que, per la via de la cooperació, podrem defensar millor els nostres interessos, encara que això suposi oblidar la defensar aferrissada d'una causa que no és la de la majoria dels catalans. Però aquest departament té una altra funció que nosaltres volem ressaltar, la té per vocació i també, en fi, per la distribució de tasques que vostès han fet en el Govern, que és la funció d'impulsar les relacions institucionals i bilaterals amb el Govern d'Espanya, que tenen una multiplicitat de mecanismes però que troben, amb la comissió bilateral establerta a l'Estatut, el seu element, diríem, més central, més visible. Miri, president, vostè, si no ho recordo malament, i em sembla que ho recordo bé, el 10 d'octubre va dir: «A Pedro Sánchez se li ha acabat el crèdit. Avui, en canvi, li demana una reunió de govern a govern. Jo no he tingut la seva experiència com a president, però sí una certa experiència política. Jo crec que d'on veníem i fins on hauríem d'arribar en el millor dels casos, que és a una plena normalització, el trajecte serà llarg, complex, no estarà exempt de dificultats, i, si m'ho permet –i ho dic amb afecte, i crec que m'ho admetrà–, fins i tot amb algun estirabot, de banda i banda, m'és igual!, i, per tant, ens hem de preparar per treballar d'una manera que a vegades exigeix molta més discreció que creuament de declaracions. Però jo l'hi he de dir. Vostè diu: «No, és que el Govern Sánchez fa el mateix que el Govern del PP. Com que s'estava produint el debat al Congrés simultàniament al nostre, no l'hem pogut seguir, ningú, amb plenitud, però a mi m'han arribat alguns missatges. Escolti'm, si vostè sent o escolta la declaració o la intervenció inicial que ha fet el president Sánchez; però, sobretot, la intervenció que han fet altres grups, jo crec que el contrast d'aproximacions..., per exemple, hauria pogut escoltar el senyor Rivera dient-li al president del Govern: «Aléjate de Iceta, que te lleva por mal camino. Per tant, hauria vist com hi han unes visions molt diferents en el conjunt de forces polítiques espanyoles, sobre com s'ha de conduir el procés català. Vostè, per exemple, ha llançat una pregunta a l'aire, i diu: «Quan ha parlat de diàleg, Pedro Sánchez? Jo l'hi diré: avui mateix. Certament, ell parla d'un diàleg dins de la llei. És que té tota la raó, des del nostre punt de vista: si no hi ha un respecte a la llei i a les institucions, es malmet la possibilitat de diàleg. I, per tant, hauríem de ser capaços d'establir de quina manera aprofitem una disposició al diàleg, que probablement no és des de la coincidència, és des de la més absoluta discrepància, per fer avançar una mica l'agenda. I vostè diu: «Per què ens envien cartes? Miri, president, jo l'hi he de dir, i tindrien vostès raó i el conseller d'Interior també ho ha dit: de talls de carretera, se n'han produït diversos, a molts llocs, i no tots provoquen, diríem, aquesta preocupació. Per què, en aquest cas, hi ha aquesta preocupació? I l'hi dic amb tot el respecte del que soc capaç. És que com que vostè ha demanat als CDRs que «apretin, i són els CDRs els que per «apretar tallen carreteres, pot haver-hi una legítima preocupació del Govern d'Espanya, de dir: «Home, si els han animat a fer-ho és normal que després no els “despegin”. I quinze hores de tall d'una autopista és un element de preocupació. Jo li diré: hi ha un dret, que és el de la mobilitat, que el tenim tots els catalans, però també els espanyols i els europeus quan es tracta d'una carretera que forma part de la xarxa de comunicació transeuropea. Per tant, és normal que el Govern d'Espanya hagi dit: «Escolti'm, això no ho hem vist clar. Si el Govern de Catalunya, la seva resposta, que segur que farà arribar, li explica: «Escolta'm, és que l'apreciació professional dels Mossos en aquell moment va indicar o va recomanar... Escolti, res a dir, perquè hi ha una confiança amb la professionalitat del Cos de Mossos d'Esquadra. El que hi ha és una preocupació, l'hi he de dir amb tota sinceritat, amb el seu Govern. I això és el que s'ha d'esvair, perquè a vegades..., i potser vostè pot dir: «Home, potser és un prejudici. Potser té raó. Hem d'esvair. Però com esvairem aquests prejudicis o aquests «desencontres, potser alguns d'ells evitables? Només parlant. Llavors, home, jo crec que ens hem de prendre les coses tal com són. El Govern d'Espanya li diu: «Escolti, no he vist clar això. I li recorda una cosa que és evident: si per les raons que fossin el Govern de Catalunya no fos capaç de garantir el dret a la mobilitat, el Govern d'Espanya, entre altres coses per la seva responsabilitat constitucional i per la responsabilitat que té contreta amb altres països de la Unió Europea, ho hauria de fer. O amb els mitjans propis o utilitzant els de la Generalitat. És aquest el millor mecanisme? No. Nosaltres volem i ens sentim protegits pel Cos de Mossos d'Esquadra. El dret a la mobilitat dels catalans el protegeix millor que ningú el Cos de Mossos d'Esquadra. En aquest cas, no s'ha produït. Veiem el perquè i passem pàgina. Li tornava a dir el tema de la bona relació. Vostè va escriure-li una carta al president del Govern, el 26 de setembre, i n'enviava còpia a una bona colla de dirigents mundials. Jo aprofito la intervenció per preguntar si algun d'ells ha donat alguna resposta que mereixi, diríem, algun comentari o que la cambra en fos coneixedora. I acabo. Reunió del Govern del dia 21, del Consell de Ministres. Miri, jo crec que seria una bona cosa, que l'hi suggereixo... Vostè és president de la Generalitat, vostè és president de tots els catalans. Ha tingut coneixement que se celebra aquesta reunió. Si jo estigués en el seu lloc, i ho dic amb modèstia i amb respecte, diria: «Escolti'm, he conegut que es reuneixen a Barcelona, estaré encantat de donar-los la benvinguda al nostre país, al Palau de la Generalitat. Crec que és el que correspon, si volem normalitzar mínimament una situació. Si vostè entén que ho ha de fer d'una altra manera o que no ho ha de fer, està en el seu dret. Ara, recordi-ho: per llei vostè és el representant ordinari de l'Estat a Catalunya. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Ja sé que potser a vegades se li fa encara més feixuga aquesta responsabilitat que la mateixa de president de la Generalitat. Però, cregui'm, quan un accepta responsabilitats les accepta senceres...
Vagi acabant, senyor Iceta.
...per lo bo i per lo dolent. Acabo, president, amb unes paraules de desig de bona feina al nou conseller i que entre tots puguem respondre a aquesta apel·lació que vostè feia a altres. M'ho permetrà, senyor president: faci-se-la vostè mateix, també, per poder contribuir a tirar endavant.
Se li ha acabat el temps, senyor Iceta.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, és el temps de la diputada Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies, president. President, avui ens presenta la remodelació del Govern per la sortida principalment del senyor Ernest Maragall i l'arribada del senyor Alfred Bosch com a conseller d'Exteriors. Nosaltres li donem la benvinguda al senyor Bosch. Això sí, esperem que al Govern tingui l'altura de mires i la capacitat d'entesa que no va tindre quan estava com a regidor de l'Ajuntament de Barcelona, on sovint, per no dir sempre, va exercir un paper de bloqueig i de tap per a les polítiques socials i progressistes. Ho havíem de dir. Esperem que ací no passe el mateix. Però si som sinceres, president, ens hauria de confessar que a vostè la remodelació del Govern li és absolutament indiferent. Vostès no tenen cap intenció ni cap interès de governar. No ho ha fet fins ara, i dubtem molt que a partir d'ara ho comencen a fer. Catalunya està enmig d'una greu crisi trencada per la desigualtat després d'anys d'una dècada d'austeritat, de retallades que han empitjorat la vida de les persones treballadores. I, vostès, què és el que estan fent? Estan presentant uns pressupostos socials i expansius? Doncs, de moment, no. Estan redistribuint la riquesa proposant una reforma fiscal perquè el 2 per cent que més té, els rics, paguen més? Està per veure, però sembla que no. Aproven els pressupostos generals de l'Estat, que són els més d'esquerres, més progressistes i més socials de la democràcia? Doncs per ara tampoc. Al contrari, vostès el que diuen és que les llistes d'espera en dependència, la manca de professorat i els desnonaments són qüestions secundàries. I ho afirmen malgrat estar els carrers plens de persones, de gent mobilitzada que defensa una vida digna, que reclama blindar els serveis bàsics públics. Tan senzill com això. Comencen a assemblar-se al senyor Valls, al candidat de Ciutadans, que quan li pregunten quant costa un bitllet de metro o quant val una barra de pa diu que aquestos no són els temes importants. I a la fractura social per la desigualtat a Catalunya se li està afegint la desorientació i la frustració, perquè no sap cap a on va el seu Govern. President, els catalans i les catalanes no sabem quina és l'estratègia de govern, si és que en té alguna. Això ens ho hauria d'aclarir. No cal que repassi totes les declaracions contradictòries i les ocurrències que vostès han dit en els darrers mesos i les darreres setmanes. Només em quedaré amb les d'aquestos dies, perquè són especialment greus. La primera –ja ho hem comentat a la sessió de control–: la seua sobre la via eslovena. Ja n'hem parlat. Ja sap que allí hi havia més d'un 90 per cent, pràcticament un 95 per cent de la població que estava a favor de la independència, no com ací. Un any reconeixent que la declaració unilateral d'independència va ser un error, que no comptava amb el suport de majories socials, que era una manera de pressionar el Govern de l'Estat per dialogar, que va fracassar, i ara vostè torna i ho recupera amb la pitjor de les comparacions possibles. Els ho hem dit abans: qüestionem la via unilateral, no el pacifisme del moviment independentista, que estem convençudes que, en general, malgrat determinades excepcions, que sempre n'hi poden haver, en general és un moviment pacífic. Però és que no hi ha suport social per la via unilateral; no ens cansarem de repetir-ho. I la segona són les paraules del senyor Toni Comín, l'exconseller de Salut, que diu que el tram que queda fins a la independència serà dramàtic i que ha arribat el moment de pagar un preu alt. President, de què estan parlant? Necessitem que ens ho aclareixin. De què estan parlant? Facin el favor de ser clars, perquè ja no sabem si són rampells, si són ocurrències, que ja n'hem vist unes quantes que al final no acaben enlloc, o si aquesta vegada van seriosament. Perquè no sabem mai quan són rampells o quan van de veritat. Per tant, aclareixi cap a on van. I, senyors i senyores d'Esquerra Republicana, els ho hem dit abans: demanin una rectificació. És incoherent del tot parlar d'àmplies majories si el Govern parla de via unilateral, que és la via eslovena. Han de decidir entre la via eslovena d'un govern que està a la deriva o la construcció d'una majoria progressista nova. Vostès formen part del Govern i, per tant, també tenen responsabilitat en aquesta qüestió. Davant de paraules tan gruixudes, no podem seguir posant-nos de perfil. Deixin la calculadora electoral de banda i comencin a prendre decisions. Siguin vostès clars, també. La situació d'excepcionalitat democràtica que viu Catalunya és molt greu. Les conseqüències de la judicialització de la política són dramàtiques. Però, precisament, per aquestos motius, precisament per la situació tan greu que estem vivint, Catalunya necessita ara més que mai un govern que faça política, que siga clar i que lideri. I veiem que el Govern Torra-Aragonès no fa ni una de les tres coses: no governa, no lidera i no està sent clar. Ni resol la fractura social que està causada per la desigualtat i les retallades, ni treballa per la construcció de grans aliances i consensos del país a favor del dret a decidir. I afegiré un aspecte més: no estan sent conscients del perill que ve per l'extrema dreta. I ja no parlo de l'extrema dreta espanyola. Estic parlant de l'extrema dreta catalana, que ací també en tenim. Si creuen que es poden mantindre al marge, s'equivoquen. El que cal és construir un bloc social, ampli i de progrés, i tindre present que no hi ha millor antídot contra l'extrema dreta –no hi ha millor antídot– que les polítiques socials. Senyors i senyores de Ciutadans, no només s'equivoquen anant en contra dels amplis consensos que hi ha a la societat catalana. Fins i tot en el moment més àlgid del 155 l'any passat, vostès, malgrat haver guanyat unes eleccions, no van ser capaços de liderar res ni de formar un govern. Per tant, deixin d'insistir en el 155, perquè l'únic que fan és una estratègia irresponsable i alimentar l'extrema dreta de Vox. Així que facin el favor. I també l'hi dic al senyor Iceta i al socialisme català: davant de la situació excepcional que vivim, facin entendre a Pedro Sánchez que, si no escolta Catalunya, tindrà el mateix destí que Susana Díaz, i que l'aplicació del 155 seria un nou error històric que tancaria la finestra d'oportunitats del diàleg; una finestra que cada vegada es va empetitint més entre amenaces i ocurrències, però que encara no està tancada. Per tant, no vagin més enllà i no apliquin el 155, malgrat les pressions del trident d'Aznar. No pot ser que el Consell de Ministres vinga nomes el dia 21 a passejar-se a Barcelona. El que cal és una proposta política damunt la taula i tornar a reactivar les majories de la moció de censura. Ací ens trobaran sempre. I vaig acabant. No cal que es digui que aquest Govern està dilapidant a passos agegantats les majories de l'1 i del 3 d'octubre amb determinades ocurrències. Cada vegada tenim més present que no estem davant d'una crisi de govern, que estem davant d'un govern que està en crisi crònica, que fa aigües, que està en descomposició i que no hi estan posant remei, ni uns ni altres, per les baralles internes que tenen dins dels dos partits independentistes. No estem davant d'un govern que ha perdut el rumb, és que mai l'ha trobat. I començo a pensar que tenim un govern que ni vol governar ni vol aprovar uns pressupostos. Vostès estan demanant a crits una pròrroga pressupostària i no tenen cap intenció de gestionar. Estem en un moment en què demanar al Govern que governi s'acabarà convertint en quelcom revolucionari, però nosaltres hi insistirem. Catalunya mereix un govern que estiga a l'altura, que governi per a tot el poble i no només per a una part, i que posi les persones al centre. Han d'assumir que el canvi a Catalunya passa per acabar amb la retallada de drets i de llibertats a Espanya, i que no avançarem ací sense recuperar les majories de la moció de censura. Si la majoria catalanista, republicana i progressista no camina junta a Catalunya i no és conscient que necessitem aliats a la resta de l'Estat, seguirem en un bloqueig de frustració i de desigualtat. En aquesta cruïlla històrica, nosaltres volem ser garantia que aquest canvi pot produir-se sumant, malgrat les diferències a favor de la justícia social i de la democràcia. I ara només falta que aquelles forces que es diuen d'esquerres i progressistes siguen valentes, tinguen coratge, també vulguen participar en aquesta nova majoria de progrés i prenguen una decisió, perquè no podem seguir perdent el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Albiach. A continuació és el torn del diputat Carles Riera, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, president. Bé, president Torra, en primer lloc, volem donar-li la benvinguda al nou conseller i desitjar-li sort i encerts en la seva tasca. Tindrem ocasió de parlar-ne segurament en altres moments aquí a la cambra, però volem dir per endavant que li desitgem una tasca que nosaltres voldríem centrada en la defensa internacional del nostre dret a l'autodeterminació; en la denúncia de la regressió democràtica de l'Estat espanyol i de la seva vulneració dels drets civils i polítics; en la construcció d'aliances globals i en la incidència internacional en la denúncia del feixisme, i en la defensa dels drets democràtics i dels drets col·lectius dels pobles. Però, tanmateix, president Torra, pensem que vostè avui ha perdut una oportunitat per fer i presentar una remodelació més profunda, necessària i urgent del seu Govern. I m'explico. Començant per dir-li, president, que li donem l'enhorabona pel seu posicionament després dels greus esdeveniments repressius a Girona i Terrassa. El felicitem pel seu testimoniatge participant en la vaga de fam de solidaritat amb els presos polítics i denunciant la vulneració de drets fonamentals amb relació als propers judicis. També valorem positivament el seu gir discursiu defensant solucions democràtiques unilaterals al conflicte polític amb l'Estat espanyol, atesa la incompareixença de l'Estat per fer cap proposta sobre l'autodeterminació, donat el fracàs evident de la via del diàleg amb l'Estat espanyol, que avui, en boca de Pedro Sánchez, ha fet més evident que mai el seu aferrament als principis del règim del 78. Per cert, un règim, senyors i senyores diputades, que va ser imposat amb violència policial, militar i feixista, amb més de cinc-cents morts i sense reparar encara la violència i els morts provocats pel franquisme precedent. També, finalment, president, li volem donar l'enhorabona per la seva negativa a col·laborar en la celebració del Consell de Ministres el proper dia 21 a Barcelona. Tanmateix, president, com li deia, el seu Govern continua bloquejat en l'autonomisme, segueix apel·lant a una impossible negociació amb l'Estat, sense realitzar cap acte de sobirania; resta sense donar resposta satisfactòria a les legítimes reivindicacions socials que es mobilitzen al nostre país reclamant drets i justícia, com per exemple en l'àmbit de l'ensenyament, de la salut, de la infància o de l'habitatge. El seu Govern, president, aplicant el mateix, exactament el mateix model de seguretat i d'ordre públic de l'Estat de la llei mordassa, persevera en la repressió del moviment independentista, de les protestes socials, de les mobilitzacions antifeixistes, i, en canvi, segueix protegint els feixistes en les seves manifestacions públiques, amb un conseller d'Interior que ha fet cas omís de les seves demandes, que nosaltres sapiguem, i s'ha apressat a valorar positivament les actuacions de la Brimo a Girona i Terrassa, sense fer canvis en el seu departament i sense ser cessat. I, president, a propòsit de l'emplaçament que ens feia abans, certament no hem de caure en les trampes del feixisme de l'extrema dreta ni en la connivència de les clavegueres de l'Estat i d'alguns partits polítics en l'acció de l'extrema dreta. I precisament no caure en aquesta provocació és que els Mossos d'Esquadra, en lloc de protegir els il·legítims drets d'aquests partits d'extrema dreta, el que faci és protegir i legitimar i deixar lliure llibertat d'expressió i de manifestació a aquells i aquelles que lluitem i que lluiten a tot arreu contra el feixisme. Això és no caure en la provocació, que vostès no legitimin el feixisme i, en canvi, sí que donin llibertat d'expressió als antifeixistes. President, vostè té problemes greus a casa seva, des del nostre punt de vista, en el seu Govern i en els partits que li donen suport, amb famílies i corrents que fins i tot l'han desautoritzat en les darreres hores. I en els propers dies, setmanes i mesos la gent del nostre país reclamarà justícia i autodeterminació efectiva i s'organitzarà i es mobilitzarà per assolir-les, si cal depassant les institucions, autodeterminant-se amb o sense les institucions. I avui les institucions, ancorades en l'immobilisme i la claudicació davant l'Estat, no estan a l'alçada del moment històric. President, faci canvis profunds en el seu Govern, començant per la conselleria d'Interior; trenqui amarres amb els seus entorns sociopolítics i socioeconòmics més conservadors i reaccionaris; posi les institucions, i en especial el Govern, a l'alçada de les circumstàncies i al servei de la lluita per la justícia i l'autodeterminació efectiva i real. És urgent, i a una gran part del país se li acaba la paciència i es posa en marxa per fer efectius drets socials i polítics, inclòs el dret a l'autodeterminació, un dret que mai –mai– admetrem que sigui lligat a la violència, perquè autodeterminació és llibertat i drets per a tothom. Gràcies.
Gràcies, senyor Riera. A continuació és el torn del diputat Alejandro Fernández, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Muchísimas gracias, presidente. Sus últimas decisiones y viajes en acción exterior, señor Torra, me permiten recordar una frase que le trasladé hace un par de meses, y es que en el piso de su inmoralidad siempre hay un sótano más. Lo decía después de su arenga, que acababa con un intento de asalto en el Parlament. ¡Cómo me duele tener razón en ocasiones! Parecía imposible que pudiera usted caer más bajo, pero lo ha hecho, y no ha necesitado demasiado tiempo, reivindicando la vía eslovena, es decir, la guerra; una guerra corta, pero guerra en definitiva, con decenas de muertos y centenares de heridos. Hasta aquí hemos llegado, señor Torra. Quiero anunciarle, con serenidad pero con firmeza, que cuando volvamos a la Moncloa liderando el centroderecha español, que será muy pronto, porque va a ser muy pronto, le vamos a destituir. Y no es una amenaza, es una constatación y es un anuncio de lo que va a ocurrir, una descripción de la realidad. Le vamos a destituir porque los catalanes no queremos guerras, ni a la eslovena ni a la vietnamita; le vamos a destituir porque es un instrumento perfectamente democrático, legal y legítimo de proteger la democracia, como se hizo con su antecesor. Y yo soy plenamente consciente de que en la réplica usted se hará el indignado, agitará las extremidades diciendo que solo se debe al Parlament de Catalunya. No, no es cierto. Es muy importante saber distinguir lo que uno es de lo que uno cree ser. Usted no es el caudillo plenipotenciario de Cataluña que se puede permitir el lujo de amenazar a su población con guerras; usted es el máximo responsable de la Administración General del Estado; usted se debe a la ley y a la Constitución, y, si no, la democracia puede y debe protegerse de personajes que amenazan a su población, como señalaba ayer Alfonso Guerra, con el que estoy totalmente de acuerdo en su afirmación. Señalaba hace un momento que los catalanes no queremos guerras, ni a la eslovena ni a la vietnamita; por eso le vamos a destituir. ¿Y sabe qué es lo más curioso? Que nadie va a derramar ni una sola lágrima por su destitución. Sus socios de Esquerra Republicana, en privado, respirarán aliviados; la mitad de Junts per Catalunya, probablemente también, y más, si cabe, la inmensa mayoría de catalanes y el resto de españoles, porque sabrán que no permitimos que se iniciara una guerra, porque Cataluña no es Eslovenia, Cataluña es España. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments. Remor de veus. Pausa.]]
Em permeto recordar –i si no demanaré als serveis de la cambra que actuïn– que el públic té el deure de comportar-se adequadament quan segueix les sessions parlamentàries. Gràcies. Té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Em permetran que dediqui els meus minuts a parlar del canvi de Govern, i no d'altres coses. Per tant, començo –i no podria fer-ho d'altra manera– agraint la tasca de l'Ernest Maragall al capdavant de la conselleria al llarg d'aquest any, la feina feta per recuperar un departament que no només és útil, sinó que és necessari, que és imprescindible i que tots sabem que va patir més que cap altre probablement amb el 155. Un departament que per més que el nacionalisme espanyol decideixi posar-lo sempre en el seu punt de mira, mira i mirarà el món, i que treballa i que treballarà cada dia per tenir la millor de les relacions amb la resta de països. Un departament que és prioritat absoluta d'aquest Govern. Per tant, agrair-li a l'Ernest la feina feta i demanar-li que la visió que ha demostrat al llarg de la seva vida també la tingui a l'hora d'afrontar els nous projectes que ara se li obren. Gràcies i molta força, Ernest. Dit això, jo sí que vull fer quatre esbossos per defensar que tenim el millor conseller possible, i entenc que a la senyora Arrimadas no li interessés gaire el seu currículum i, per tant, se n'anés directament a altres assumptes; el currículum, per tant, ja el defensaré jo. Aquest és un canvi quirúrgic en un govern que ens ha de portar a continuar treballant amb la més gran de les ambicions i de la manera més clara pels catalans que viuen a l'exterior, per aquells que poden tenir necessitats més enllà de les nostres fronteres, i per demostrar una vegada més que podem governar i que ho podem fer bé. Això és el que li ha demanat el president, això és el que li ha demanat també Esquerra Republicana a l'Alfred Bosch, i estem segurs que ho farà, perquè té la capacitat, perquè té l'experiència i la formació per fer-ho, senyora Arrimadas. I li poso alguns exemples. L'Alfred parla català, castellà, anglès, francès, portuguès, alemany i italià. Ha fet de professor en universitats i centres d'estudis a Catalunya, però també arreu del món: a la Pompeu Fabra, a l'Autònoma, a la Rovira i Virgili, al Cidob, a la Universitat de Chicago, a Londres, a Ibadan, a Nigèria, a Sud-àfrica, a Washington... I ha presidit també el Centre d'Estudis Africans del 91 fins al 99, perquè ha estat vinculat a congressos i esdeveniments internacionals, com la Conferència d'Eurociutats-Euroempreses, l'encontre de ciutats mediterrànies, el Congrés Mundial de Metròpolis, la candidatura de Rio de Janeiro als Jocs Olímpics de 2004... Perquè, com tots saben, va estar implicat també en l'organització dels Jocs Olímpics de Barcelona 92 i perquè ja en els darrers temps a l'Àrea Metropolitana de Barcelona ocupava l'àrea internacional i de cooperació, per la seva experiència a la política espanyola, que també tots coneixen, i amb les relacions diplomàtiques que des d'allà va establir. En resum, té totes les habilitats, una llarga experiència; és coneixedor de les relacions internacionals. Però sobretot perquè també sap com són d'importants, en un moment com aquest, aquestes relacions internacionals, creiem i estem segurs que serà digne hereu de la conselleria que posa en marxa Raül Romeva, digne hereu de la feina feta per Maragall, i perquè continuarà treballant incansablement per millorar la vida dels ciutadans de Catalunya. Respecte als canvis en el departament, dir que per nosaltres també és important –i ho citava el president– l'adscripció al Departament d'Acció de tota la part del foment de la pau, entenent que aquest foment de la pau no només es circumscriu en l'àmbit català, sinó també en l'àmbit internacional, i nosaltres sempre volem tenir un paper actiu com agents de la pau arreu del món. Respecte al canvi de nom de la conselleria responsable de la política educativa del país, recordar-los només que ha tingut diversos noms al llarg de la història, que durant la República en deien conselleria «d'Instrucció Pública, que després durant moltes etapes, doncs, s'ha dit conselleria «d'Ensenyament, en una de curta ja es va dir conselleria «d'Educació. Segons el DIEC, l'ensenyament és l'acció d'ensenyar, l'acció, l'art d'ensenyar, i aquesta definició dona tot el protagonisme als docents, quan realment l'objecte i el subjecte de la política educativa han de ser els alumnes, que tenen reconeguts per la legislació nacional, estatal i internacional el dret a l'educació. I llegeixo –ho fèiem també abans-d'ahir al vespre– l'article 26 de la Declaració universal dels drets humans, que diu: «Tota persona té dret a l'educació. O la mateixa Llei de l'educació de Catalunya, la que ha de ser de referència per a nosaltres, on el terme «ensenyament clarament no hi encaixa, ja que en el pròleg estableix que l'educació és la porta obligada a la realització personal i al progrés col·lectiu, és la palanca que fa possible la superació dels condicionants personals, socials, econòmics i culturals en origen, és la clau de les oportunitats per superar les desigualtats i per descobrir i aprofitar tots els talents de la societat. La lògica, doncs, ens porta a entendre que aquest departament de Catalunya es digui a partir d'ara «Departament d'Educació i que porti un nom que realment remeti a la principal funció que té encomanada, i d'aquí la proposta de l'actual Departament d'Ensenyament de recuperar el nom de Departament d'Educació. Estem absolutament convençuts que en aquest cas el nom ens diu moltíssimes coses, i, per tant, per això per nosaltres també era important aquest canvi. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Ara és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Eduard Pujol.
Bé, moltes gràcies, president. Molt honorable president Torra, membres del Govern, il·lustres diputats, avui és dia 12, els 12 deus i titans de l'Olimp, els 12 cavallers de la taula rodona, els 12 treballs d'Hèrcules [[remor de veus]] , però, avui, no pretenc parlar ni de mites ni de símbols, desgraciadament. Avui, els recordo que fa...
Silenci... Silenci, si us plau!
Avui, els recordo que fa dotze dies, dotze, que Catalunya, que Europa té 3 diputats d'aquesta cambra i el conseller Forn en vaga de fam. És una vergonya que l'Estat ens hagi portat fins aquí. Tenim exili i 9 presos polítics, 4 dels quals s'han decidit a fer vaga de fam. Per què ho fan? Per convertir-se en herois o en mites nacionals? No, de cap manera. No volem herois, volem homes lliures. Estan en vaga de fam perquè busquen justícia. La seva causa és per a tots els presos polítics, per a tots. Fan vaga de fam per denunciar l'actitud del Tribunal Constitucional, l'actitud de la justícia espanyola, arbitrària, capritxosa i, per tant, injusta; és una actitud de dignitat i de denúncia. Fan vaga de fam per remoure consciències i per denunciar la deixadesa de funcions del Tribunal Constitucional. Deixadesa, sí, deixadesa de funcions de l'Estat de dret. No els sembla que ja n'hi ha prou? L'Estat no en té prou amb haver-los posat a la presó sense garanties; una presó preventiva que no és preventiva, perquè, senzillament, és presó. L'Estat del 155 encara no en té prou, no en tenen mai prou, no en té prou en haver-se carregat la separació de poders? Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull, conseller Forn, estem fermament compromesos amb aquesta causa justa, que és la causa de Catalunya. Avui el president Torra explica un canvi en l'executiu i diverses modificacions en l'estructura de Govern. Pel que fa al canvi a la conselleria d'Exteriors, remarcar la importància que té per a Catalunya l'acció i la projecció exterior. A l'exterior –a l'exterior– hi venem –a l'exterior, hi venem. De fet, ja hi veníem quan, per cert, la Llotja de Mar era la seu del consolat de mar, quan teníem sobirania comercial marítima, sobirania marítima catalana, dret marítim català, convertit, posteriorment, en dret internacional, quan encara, per cert, no hi havia la Constitució, que diu «que nos hemos dado entre todos. Però deia que l'exterior és el món, és el motor de la nostra economia. Necessitem l'exterior, com tantes vegades m'explica apassionada per la seva feina, la consellera d'Empresa, la consellera Chacón. El món és casa nostra i al món ens movem bé, buscant mercats, aportant valor, projectant talent i explicant al món que Catalunya és un país d'oportunitats, un país que pot ser estratègic per al creixement d'empreses amb vocació global. Però l'exterior també és –també ho és– aquest espai lliure on hem de portar la causa de Catalunya. Conseller Bosch, felicitats pel nomenament i molta sort. I recordi sempre, l'exterior és la caixa de ressonància, que alguns voldrien muda, del crit de llibertat i democràcia que fem des de Catalunya per a tots els ciutadans i ciutadanes de l'Estat espanyol. Perquè, que ningú s'enganyi, Espanya no viurà en democràcia si Catalunya no viu en democràcia. I, president Torra, té tot el suport de Junts per Catalunya en els canvis que avui ha explicat al Parlament, tot el suport. Però, bàsicament, té tot el suport de Junts per Catalunya a la seva acció de Govern. El país viu, tant si es vol com si no es vol, una situació d'excepcionalitat duríssima i n'hi ha que no la volen veure. Si aquest Parlament no pot recuperar la normalitat és perquè l'Estat no està disposat a respectar el mandat de les urnes del dia 21 de desembre de 2017. Això no és normalitat. I deixin-me també parlar del seu Govern. Vostè i els seus consellers se'n fan un tip de pencar, un tip de treballar. Vostès no paren. El seu Govern governa i governa bé. El Govern Torra, el Govern del vicepresident Aragonès, el Govern de la consellera Artadi governa bé. Però vostès tenen feines que, fins ara, cap govern de la Catalunya contemporània havia hagut d'assumir amb la urgència, l'extrema dificultat i duresa que a vostès els ha tocat viure. El Govern de Catalunya ha de fer front al sempitern problema de l'infrafinançament, que fa impossible arribar a tot arreu. Vostès han d'atendre, òbviament, l'ensenyament, la sanitat, la innovació, la pagesia i el camp, tots els sectors productius, han de fer la feina de Govern i la fan; però, a banda, els toca liderar la defensa de les institucions del país, la defensa dels drets polítics de Catalunya i l'intangible que suposa viure en democràcia i en una societat digne i lliure. Aquesta és la feina afegida a la qual el Govern ha de fer front. La llibertat i la democràcia se sap quan marxen, quan se'n van, però no se sap quan tornen. Per aquesta raó, la defensa de la democràcia és una feina, és un encàrrec central. Amb l'arribada del seu Govern es va aixecar el 155, però a vostès els ha tocat tornar a posar en marxa una maquinària institucional i administrativa, estratègicament adormida per l'Estat, immobilitzada per l'Estat i, a més, els toca ser el Govern del dia a dia. Vostès governen el país, que mai és fàcil, com passa sempre i a tot arreu; però també són el Govern que planta cara a l'onada de repressió més forta que hem patit des del 1975. I, ara, ens tornen a amenaçar. Ara envien cartes amenaçant-nos. I avui, el president del Govern espanyol, el senyor Pedro Sánchez, ha fet... –senyor Iceta, a mi m'han explicat una altra pel·lícula, he escoltat una altra pel·lícula–, avui el senyor Sánchez ha fet de Felip VI, la negra nit del 3 d'octubre de 2017, però al Congrés. Senyor Sánchez, així, no. El diàleg és tot, menys la frivolitat com avui ha parlat de Catalunya. Voldria, de fet, pensar que és un malson, que no passa ni passarà, però Espanya sembla decidida, sembla tossuda, sembla obstinada a tractar el país de Pau Casals, que és aquest, amb les eines de seducció i de diàleg pròpies del Cid Campeador. Som un moviment de pau. Som pacífics. La nostra cultura és, senyora Arrimadas, la nostra cultura és la pau i les urnes. La nostra cultura i el nostre moviment són pacífics, i els que han alimentat i condecorat i han posat medalletes a la carnisseria de l'1 d'octubre són vostès, i vostès ho volen negar. [[Aplaudiments.]] Doncs ves per on –doncs ves per on–, estem drets. L'Estat no s'ho esperava i no s'esperava que hi estiguéssim, de drets, com sempre hem fet, com sempre farem pacíficament i cívicament. Però, ara, ens tornen a amenaçar amb més..., no amb més política, amb més policies i amb l'ombra d'un nou 155. El PSOE ofereix... –ara quedaran perplexos–, el PSOE ofereix a Catalunya la mateixa proposta de diàleg que ens oferirien els senyors de Vox: la policia. Doncs, davant d'aquesta irresponsabilitat, demanem a tots els diputats del Parlament de Catalunya que defensin les seves idees, que estiguin disposats a divergir, a discutir, a raonar, a parlamentar, a parlar i a viure, sabent que, en democràcia, a vegades es guanya i a vegades es perd. Per això, demanem a tots els diputats d'aquest Parlament que es posin del costat de Catalunya, que oblidin sigles, estratègies electorals, ambicions personals i serveixen els seus electors, defensant la feina d'aquest Parlament, i que plantin cara a la repressió i a l'amenaça d'un nou 155. Pensin com vulguin, però pensin, pensin democràticament. Si us plau, no flirtegin amb la repressió –no flirtegin amb la repressió. L'Estat espanyol no pot ser un ionqui de la repressió. Per això, senyora Arrimadas, per això, senyor Fernández, per això, diem «no al 155. [[L'orador mostra a la cambra un full amb el número 155 i tot seguit l'estripa.]] Per això, diem «no al 155, una arma de repressió que no desitgem. [[Remor de veus. Uns quants diputats del Grup Parlamentari de Ciutadans també mostren uns fulls i els estripen.]] I acabo, molt ràpidament.
Silenci.
Senyor..., senyor Torra, una dita popular per acabar, per si un dia es troba el senyor Sánchez. Expliqui-li que «es cacen més mosques amb una punta de mel, dolça i llaminera, que amb un bidó de vinagre, empipador pel gust i agre de mena. Per si no m'he explicat: amb repressió, mala baba, males cares i xarop de bastó, l'Estat espanyol no convencerà mai Catalunya. No ens convenceran mai. Gràcies, president; i moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop intervingut els grups, és el torn, si així ho desitja, de resposta del president de la Generalitat.
Sí. Bon dia, de nou. Molt breu, perquè m'agradaria contestar, en concret, a la gent que s'ha centrat en el que era objecte d'aquest punt, que era estructura i composició del Govern. Penso que, per aquells comentaris que fan referència a aquest punt, sí que tinc el deure, doncs, de contestar per respecte, també, fins i tot, a la institució. Senyora Arrimadas, vostè ha posat en qüestió, m'ha semblat, el currículum del conseller Bosch. Jo penso que ha quedat prou explicat, per part del senyor Sabrià. I jo, un consell –un consell–: compri's algun dels llibres del senyor Bosch. Val la pena, entendrà millor també la història de Catalunya. Hi ha el cicle sobre 1714. Molts vam aprendre molt sobre la història del país, llegint els llibres d'Alfred Bosch. Però és que el seu aval internacional és, em sembla, inqüestionable, eh?, el domini de llengües, el prestigi i el domini sobre els temes africans, el pas per les universitats ha quedat palès. Em sembla un candidat idoni i estic enormement satisfet de comptar-lo com un més dels membres del Govern. Vostès tenen la tendència, sempre, a menysprear..., totes les institucions catalanes i parlen sempre de «xiringuitos i aquesta terminologia. Per a nosaltres, les delegacions i la gent que treballa a les delegacions ens mereixen un gran respecte, i, per a nosaltres són institucions catalanes a les quals devem un gran respecte. Saben què va costar tancar les onze delegacions, per ordre del 155? Doncs tres cops més del que val el funcionament d'una delegació durant tot un any. Saben que, amb el que va costar el dispositiu de l'1 d'octubre, dels 87 milions del cost dels «piolins que ens van enviar, saben quantes delegacions es podrien obrir, a Catalunya? Gairebé dues-centes noves delegacions. Per cada euro que el Govern de la Generalitat es gasta en servei exterior, l'Estat se'n gasta 200. El Govern de la Generalitat va gastar només 4 milions en les seves delegacions a l'exterior; 800 milions –els que coneixem–, el Ministeri d'Afers Exteriors del Govern d'Espanya, dedicat a l'acció diplomàtica, que té un ministre dedicat exclusivament a combatre l'independentisme. Per cert, no són ambaixades, són delegacions del Govern que donen serveis a la ciutadania, a les empreses i a la comunitat catalana a l'exterior, eh? I també em permetrà que, dintre de la seva terminologia, que ve utilitzant, doncs, no ens tracti de «club de fans dels Balcans, si us plau, eh?, en absolut. Nosaltres som del club de fans de la pau, de la democràcia i de la justícia, eh? [[Aplaudiments.]] I, vist el que s'ha vist aquí, entre vostès i el senyor Fernández, més aviat em sembla que el que sí que hi ha és un club de fans del 155. Al senyor Iceta, gràcies, també, per donar la benvinguda al senyor Bosch. Penso que nosaltres tota la responsabilitat la hi posarem en aquestes delegacions, que són delegacions al servei de tots els catalans, juntament amb les oficines d'Acció, que és un altre instrument potentíssim que té la Generalitat al servei de les empreses catalanes i al servei d'aconseguir noves inversions al país, i que, recentment, celebràvem els seus trenta anys d'existència i que penso que és un dels grans encerts del Govern. Preservem, eh?, les oficines d'Acció, tal com hauríem d'haver preservat les delegacions catalanes, que fan la mateixa funció de servei a la ciutadania catalana i de representació. I, per a la resta, gràcies als companys que donen suport al Govern, dels dos partits, per les precisions que heu fet també sobre les delegacions del Govern. Puc afegir poca cosa al vostre parlament, dels comuns, perquè no s'ha tractat massa aquest tema, diguem-ne. A l'amic Carles Riera, gràcies per les paraules positives i per les crítiques. I al senyor Alejandro Fernández, em permetrà que no li digui res.
Gràcies, president. És el torn ara, de nou, dels grups parlamentaris, per un temps màxim de cinc minuts. En primer lloc, té la paraula la senyora Inés Arrimadas, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, quien debe dudar mucho del currículum del señor Bosch es usted, porque en su presentación del cambio de Gobierno no lo ha explicado. Debe usted intentar ocultarlo. Ha tenido que salir un compañero de Esquerra Republicana, ¿no? Lo normal es que usted hubiera explicado su currículum. Pero ¿a usted qué más le da del currículum de sus consellers y conselleres? Sí, yo creo que a ninguno de estos señores y señoras los ha elegido usted, para empezar –a ninguno, a ninguno. A ninguno de estos señores y señoras del Govern, de los consellers y conselleres, los ha elegido usted. Y, además, si es que su currículum les da igual. Si ustedes lo que quieren es el mínimo de radicalidad –radicalidad– para defender la independencia. ¿Que es por la vía eslovena, verdad, señor Bosch? Que es superrápida, ¿eh?, la vía rápida, sin problemas, solo muertos, pero ese es un pequeño detallito, pues entonces tiene usted un asiento en el Gobierno de la Generalitat. ¿Que usted considera que los que hemos venido de otras comunidades autónomas somos colonizadores lingüísticos? Sí, señora consellera, usted tiene su silla aquí en el Gobierno. ¿Que el señor Pere Aragonès hacía campaña con el «España ens roba, hace unos cuantos años, estaba usted un poquillo más..., más jóvenes estábamos todos? Pero usted, en el Gobierno. Porque, además, apelaba a la vía eslovena, tiene usted su sitio aquí. Es una recopilación de radicalidades por la independencia. Que tiene usted la oportunidad hoy, señor Torra, de hacer un llamamiento a los CDRs para que no hagan de Cataluña un caos el próximo 21 de diciembre, y usted, lejos de decirles que no lo hagan, les ha dicho que sus acciones están amparadas por el derecho de concentración en Cataluña. Le he hablado de los cortes de carretera, de los cortes de servicios públicos, de las amenazas de asalto a este Parlamento, que están haciendo de manera pública, que incluso TV3 está informando de ello, de los cortes en las principales vías de movilización y de comunicación en Cataluña. ¿Y usted qué dice? Que están amparados por el derecho de concentración. Eso es lo que ha tenido que decir hoy el señor Torra ante una pregunta muy concreta y muy directa: «¿Qué les parecen a ustedes las amenazas de actos violentos de los CDRs? Y usted les ha amparado. Y usted hoy ha sido más insistente en poner en cuestión la labor de los Mossos si ha habido algún error que en decirles a los CDRs que no cometan actos violentos. Le hemos visto a usted, toda Cataluña, diciendo que aprieten, a los CDRs. Hoy usted tenía una oportunidad buenísima, histórica, única, para decirles a los CDRs que se dejen de violencia, que se dejen de amenazar a las instituciones catalanas con asaltar el Parlamento, que se dejen de cortar las carreteras en un día muy importante para miles de familias. Usted no se ha acordado hoy de los catalanes, porque usted está obsesionado con el procés. De hecho, las recomendaciones de libros que usted hace, del 1714. Salga de ahí, señor Torra, que está usted obsesionado, es monotemático. Le preguntamos por los funcionarios y sale usted con los presos. ¿No se da cuenta de que al frente de la Generalitat tiene que haber alguien con una mirada un poco más amplia del Govern y de Cataluña? Ha vuelto a insistir usted aquí, otra vez, en que las embajadas son para dar a conocer la vía catalana y las aspiraciones catalanas. Que Cataluña somos todos, señor Torra. Que usted no puede destinar un euro de dinero público en representar en el extranjero su ideología, porque solo representa a menos de la mitad de los catalanes. Usted no solo es que quiera únicamente dar voz a media Cataluña, ni siquiera a media Cataluña. Es que usted ignora que existe más de media Cataluña. El señor Pujol acaba de hacer una intervención reiterando las aspiraciones de Cataluña. ¿Que no somos catalanes nosotros, señor Pujol? Cuando usted habla de las aspiraciones de Cataluña, ¿a quién se refiere? Únicamente a su parte de Cataluña, ¿no? ¿O es que ni siquiera nos ve? Es que lo tienen ustedes tan interiorizado que se lo volvemos a decir una y otra vez, y sale otra vez el señor Pujol a decir que la vía catalana, que las aspiraciones de Cataluña, que la imagen de Cataluña en el exterior..., que ustedes solo representan al 47 por ciento de los catalanes, punto y pelota –47. [[Aplaudiments.]] Es mucho –es mucho–, pero no son toda Cataluña. No sois Cataluña. Cataluña somos todos. Y no podéis..., pueden, ustedes, utilizar el dinero público para dar la imagen de que Cataluña son únicamente ustedes. Porque la gente que se va a quedar sin poder coger un AVE, o un avión, o irse a otro país de vacaciones después de meses ahorrando, también son catalanes. Y a lo mejor no están de acuerdo con las actuaciones violentas de los CDRs. Solo les pedimos –fíjese que fácil, ¿eh?– que dejen de hablar de Cataluña como si en Cataluña solo existieran ustedes, porque Cataluña somos todos. Y el 21 de diciembre todo lo que pase va a ser responsabilidad suya, pero también del Gobierno de España, que se queda mirando mientras hay millones de catalanes en las manos de estos señores. Y, por último, y la última idea que le he repetido muchas veces: no confundan a Cataluña con ustedes [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] y no confundan a España...
Diputada...
...con el señor Sánchez. [[Aplaudiments.]]
És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialista - Units per Avançar, del senyor Miquel Iceta.
Moltes gràcies, president. President, molt breument: no confongui tampoc Espanya amb el senyor Rivera, amb el senyor Casado i amb els senyors de Vox. Efectivament, Espanya és molt plural i Catalunya és molt plural, i espero que vostè tingui una visió més fina que la d'alguns dels seus companys que no veuen diferència entre el PSOE i Vox. Li diré: entre el PSOE i el PP i Ciutadans hi ha fins i tot més diferències de les que hi han entre Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, és a dir, que hi ha un espai molt ampli. En segon lloc, vostè ha fet una lògica, vull compartir, amb la feina que fa Acció. I val la pena, perquè la gent que ens senti que vegi que no tot és un motiu de pena o de confrontació, sinó que hi han elements que ens uneixen i que fan les coses millor. Tercera cosa que li volia fer, li faré només el títol: un cert elogi de la moderació. Jo crec que darrerament la política sembla només premiar les actituds més extremes, les expressions, diríem, més percussores o més xocants, fins i tot les més feridores. Jo realment em declaro inútil en aquesta batalla, a aquest concurs jo no m'hi presento. I també l'hi diré: és veritat que a vegades toca apagar focs, però el millor és no encendre'ls. I jo crec que faria bé el Govern de Catalunya llançant missatges per la moderació, per la comprensió de l'existència de posicions polítiques diferents, d'interessos contraposats, que hi són. Però també la necessitat de trobar camins per conciliar-los, per negociar-los, per cedir. I jo crec que això és important sempre, però potser ho serà més i simbòlicament de cara a aquest dia 21 i a la celebració d'aquest Consell de Ministres. Jo crec que a aquestes alçades de la vida la gent sap que el Govern de Catalunya té una posició política radicalment diferent de la del Govern d'Espanya. Bé, ho sap tothom menys els senyors Casado i Rivera, que tampoc no ho saben. Però, en general, la gent sap que hi ha una diferència. El que passa és que jo crec que també molta gent aprecia que, constatant les diferències, el diàleg no sigui impossible. I jo crec que en política..., a la vida també, però en política especialment, les formes tenen valor i convé que el diàleg institucional no es perdi. Segurament vostè el voldria amb més contingut, amb més força, fins i tot havia plantejat la possibilitat d'aquesta reunió conjunta dels dos governs. Però hi ha una dita en castellà, que la dic en castellà, perquè no conec l'equivalent en català: «Quien quiere lo más, quiere lo menos. I, per tant, si no pot ser tot el que un vol, jo crec que seria molt bon missatge, Catalunya endins i Catalunya enfora..., aquesta visita institucional, aquesta rebuda formal, oficial, per part del president de la Generalitat a un govern d'Espanya que es reuneix a Catalunya, després de molts anys que no s'havia produït una reunió d'aquestes característiques. Crec, a més, que entre els consellers i conselleres que estan parlant amb els ministres a Madrid hi han temes que estan en marxa, alguns molt verds, massa, però altres, en canvi, més madurs. Per què no aprofitar i donar-los una empenta? Des del nostre punt de vista, acabar l'any amb una situació d'enfrontament o que s'hagi pogut escenificar una manca total i absoluta de diàleg seria molt negatiu per a ambdues parts. Jo crec que com que tindrem encara un ple i, per tant, podrem expressar desitjos de cara a l'any nou. Però un desig d'estabilitat política, de diàleg, de col·laboració amb resultats i d'avenços tangibles és un desig que podríem compartir molts. Alguns no, alguns no volen que es doni aquest diàleg, alguns només parlen de crispació, d'enfrontament i de divisió, però jo crec que encara, i afortunadament, som més, a Catalunya i en el conjunt d'Espanya, els que voldríem veure avançar posicions i elements de trobada. Faci el possible. Nosaltres, com que ens ha apel·lat directament i també algun dels altres portaveus que han intervingut, farem la nostra feina. El que no esperin és que defensem les seves posicions. Defensarem les nostres. Però des del respecte i amb la voluntat sempre de trobar camins per al diàleg, la negociació i el pacte. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. President, nosaltres sí que hem parlat de la recomposició i de la remodelació del Govern, el que passa és que ho hem fet per a qüestionar, perquè l'experiència ens ho ha dit així, no el currículum del senyor Bosch, sinó la seua capacitat d'entesa i la seua altura de mires. Perquè ens ho ha demostrat a l'Ajuntament de Barcelona, on sempre que ha pogut ha bloquejat les polítiques socials i progressistes que anaven en benefici de la ciutadania de Barcelona. Per tant, sí que hem parlat de la remodelació de Govern. I, president, hi insisteixo: és que jo crec que a vostè la remodelació de Govern li és igual, perquè vostès no estan ací per a governar, almenys no ho estan fent. No ho han fet fins ara i dubtem molt que ho facin a partir d'ara. Perquè tenim un govern que no lidera, que no governa i que no és clar. Un govern que està format per Esquerra Republicana i per Junts per Catalunya. I la culpa de que no governe, no lidere i no siga clar no només és seva, no només és de Junts per Catalunya, sinó que Esquerra Republicana també hauria de fer-s'ho mirar. President, no s'entén que amb la que està caient, amb la situació que hi ha a Catalunya, amb la manca d'uns pressupostos socials que són necessaris, amb les llistes de espera que tenim ara mateix en salut i en dependència, amb les taxes universitàries més altes de l'Estat, amb una Generalitat que no posa un euro, de moment, en les escoles bressol..., no té sentit que vostè tinga ací deu minuts o temps il·limitat per poder parlar de tot això que està passant i que vostè surti i només digui que vol parlar de la remodelació del Govern. Perquè el que està passant a Catalunya és greu. No hi ha només una fractura social per la desigualtat, sinó que a més hi ha una desorientació i una frustració perquè no estan donant una sortida al conflicte nacional que estem patint. I en lloc de vostès posar una solució, no mirant a Eslovènia, no mirant a Escòcia, mirant a Catalunya i proposant una via catalana pròpia, el que estan fent és dir ocurrències i més ocurrències. Tenim un govern que està dividit, que no té rumb, que uns aposten per la via unilateral, que els altres sembla que no, però que no ens ho acaben d'aclarir. Per tant, necessitem certeses i necessitem estabilitat. Li ho diem nosaltres, li ho diuen al carrer i li ho diuen els sindicats. Catalunya necessita estabilitat per poder tirar endavant, per superar les retallades, per superar l'austeritat, per recosir la fractura que tenim que, sempre hi insistim, no ve pel conflicte nacional, sinó que ve per la desigualtat i pel conflicte social. I vostès no estan sent capaços tampoc ni de presentar uns pressupostos socials i expansius. De moment no ens hem tornat a reunir i no tenim nova data. Li hem demanat abans: rectifique de la via eslovena i no em vinga amb que l'independentisme és pacífic, que ho sabem, ho hem dit. No hem qüestionat la via eslovena perquè siga violenta; hem qüestionat la via eslovena perquè és la via unilateral, i són situacions molt diferents. Més d'un 90 per cent amb un resultat incontestable en un referèndum que es va fer allí, i no és la mateixa situació que a Catalunya. Per tant, li demanem: no ens deixe enrere, perquè no només estaríem desconnectant de l'Estat, sinó que estaríem desconnectant de mitja Catalunya que també existeix. I, finalment, torne a fer la mateixa crida que he fet abans: les forces progressistes, republicanes i catalanistes plantem cara al 155, fem-ho amb estratègia política i fem-ho amb intel·ligència, sense ocurrències, si us plau. Al Partit dels Socialistes de Catalunya, hi insisteixo, el dia 21, el Consell de Ministres no pot només vindre a passejar-se per Barcelona. Està molt bé la pujada, per decret, del salari mínim a nou-cents euros, és imprescindible i vostès saben que nosaltres hem estat ahí per defensar-ho. Volíem mil euros, al final seran nou-cents; s'ha arribat on s'ha pogut. Però no només poden vindre a Catalunya a aprovar, per decret, la pujada del salari mínim, han de vindre amb una proposta política que ens ajude a desencallar la situació que tenim, perquè també és greu. Perquè no supeditem la qüestió social a la nacional ni la nacional a la social. I a Esquerra Republicana: valentia i coratge; si no, no en sortirem d'aquesta. Deixin la calculadora electoral i pensen en el país. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP-Crida Constituent, és el torn del senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó, president Torra, com li hem dit, i volem ara subratllar-ho, és urgent que prepari el seu Govern per donar resposta a les lluites socials per la justícia i la igualtat que creixeran en el nostre país en els propers mesos. És urgent, és una emergència que vostè prepari el seu Govern per a la unilateralitat, l'única via avui possible i realista per crear les condicions objectives que ens permetin exercir el dret democràtic a l'autodeterminació atesa la resposta de l'Estat espanyol, únicament repressiva. I avui, president, no els veiem –no els veiem– preparant-se per a aquests canvis, no els veiem preparant-se per afrontar aquests reptes, i és urgent, és una emergència que ho facin, que preparin el seu Govern per donar resposta als reptes i als objectius democràtics en matèria nacional i social que el nostre país requereix que vostès també afrontin i encarin. I una darrera qüestió, president: si us plau, no col·laborin en la criminalització dels moviments socials i del moviment que lluita contra el feixisme i per l'autodeterminació, el moviment que lluita pels drets civils i polítics. No col·laborin amb el discurs de la criminalització. Aquest discurs només ajuda a l'estratègia de la violència i la repressió de l'Estat; no caiguin en aquest parany. I, finalment, si vostè, president, vol sortir de la solitud –si vol sortir de la solitud política que alguns li atribueixen–, el camí és clar: posi el seu Govern al costat dels moviments socials que lluiten per l'autodeterminació i per la justícia en el nostre país. No cal especular amb quina és la solució final; ja la trobarem en funció de la lluita: serà la lluita popular, la lluita democràtica del poble per l'autodeterminació i la justícia, la que ens portarà a la solució final, a la solució per autodeterminar-nos. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidente. Bien, es la segunda vez, señor Torra, que decide no contestarme. Yo se lo agradezco. Como le dije en una ocasión, usted seguro que tiene grandes virtudes, pero es evidente que Dios no le llamó por el camino del parlamentarismo, y lo demuestra en cada sesión. En cualquier caso, no ha hecho referencia personal a mí, pero sí que la ha hecho al denominado –en el que incluye a mi partido– «club del 155. Y ha dicho una cosa que me ha sorprendido bastante: ha dicho que venimos nosotros a destruir las instituciones catalanas porque no nos gustan. Mire, le voy a explicar una cosa: yo he sido dos veces teniente de alcalde de mi ciudad, Tarragona, una en colaboración con la antigua Convergència i Unió y otra con el Partido Socialista, porque efectivamente, señor Iceta: se pacta cuando hay dos partes dispuestas a negociar, lo suyo es un poquito naíf, pero permítame que se lo diga. Pues bien, en esos doce años de mi vida, el Ayuntamiento de Tarragona es una institución catalana. Con mis aciertos, mis errores, dediqué lo mejor de mí mismo a servir a una institución catalana, con un apoyo muy relevante de miles y miles de tarraconenses. A continuación, formé parte del Gobierno de la Diputación de Tarragona, otra institución catalana. Se me encomendaron las tareas, la presidencia del Organismo Autónomo de la Sociedad de la Información, que tenía como objetivo, entre otras cosas, implantar tecnologías de la información y comunicación en los pequeños municipios que no tenían esa posibilidad. Con mis aciertos y mis errores, dediqué lo mejor de mí mismo a una institución catalana. Tengo entre mis compañeros al exalcalde de Badalona, que fue alcalde durante cuatro años y recibió un apoyo masivo para su reelección. ¿Por qué? Porque dio lo mejor de sí mismo al Ayuntamiento de Badalona, que es otra institución catalana. Nosotros solo somos cuatro, ahora mismo, aquí, pero le debo decir que debería usted vivir siete vidas para aportar lo que hemos hecho nosotros a las instituciones catalanas que asegura que queremos denigrar –siete vidas. [[Alguns aplaudiments.]] Y, mire, permítame que le diga que el que las denigra es usted, porque es usted el que amenaza y lanza arengas que acaban con intentos de asalto de esta institución, que es catalana. Es usted el que habla de vías eslovenas, que acabaron, por cierto, con los tanques rodeando una institución que tendría que ser, en teoría, según su visión, esta. Por lo tanto, no nos diga que odiamos las instituciones catalanas. Nosotros venimos aquí a defenderlas y a protegerlas y a dar lo mejor de nosotros mismos. Y en ocasiones –en ocasiones– intervenir para que vuelva la democracia es absolutamente necesario. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Senyora Arrimadas, a qui no li interessa el currículum de l'Alfred Bosch és a vostè i no al senyor Torra. I, de fet, em venen ganes de tornar-l'hi a llegir, però no ho faré perquè és molt llarg i no tinc gaire temps. Respecte al 155 i als numerets amb els folis: jo li diria que s'apliqués les seves paraules, no? En aquest país hi ha un 80 per cent de la gent que està en contra del 155, senyora Arrimadas; per tant, no parli en nom de tots els catalans, o digui que parla en nom de tots els espanyols. En tot cas, aclareixi's una mica: menys donar-nos lliçons i més aplicar-se vostè el cuento. Senyor Iceta, parlen molt de diàleg, i crec que és positiu que tots ho fem. Avui al Congrés –i és cert que no hem pogut seguir-ho tots amb la intensitat que voldríem– ens fa l'efecte que hem perdut una nova oportunitat. Nosaltres volem parlar d'allò que ens preocupa als catalans, volem buscar una sortida política a aquesta situació, volem parlar de presos, parlar de la fi de la repressió, parlar de dret a l'autodeterminació... No ens val que facin servir d'excusa les sensacions respecte a uns talls de carreteres que per vostès són diferents dels de la Setmana Santa passada, quan s'aplicava el 155, però que, en realitat, són exactament iguals. Sempre tenen una excusa per no fer efectiu aquest diàleg, i, per tant, el que nosaltres els demanem és que deixin de cedir a la pressió de Ciutadans i del Partit Popular, que siguin valents, que l'obrin de veritat, aquesta taula de diàleg, que deixi de dir-ho vostè en el Parlament de Catalunya però que després no es faci efectiva en la relació amb l'Estat. Obrim ja la taula de diàleg, i fem dels desitjos que plantejava vostè realitat. Siguin valents i, com deia vostè, defensin el que els sembli, però siguem valents i parlem en aquesta taula, parlem de tot. Per tant, passem dels desitjos a la realitat, i en això vostès hi tenen, si no molta, diria que gairebé tota la responsabilitat a hores d'ara, perquè la nostra disposició sempre hi ha sigut. Respecte als comuns, només un petit aclariment a la senyora Albiach. Li faig una llista de coses que s'han pactat a l'Ajuntament: vam votar la investidura –no està malament–, el PEUAT, el metro i... els pressupostos. [[Rialles.]] Apuntin. Respecte a les vies, la nostra és una... Vostès volien parlar de vies i jo crec que la nostra és una via pròpia, i per tant no l'adjectivaré per no contribuir a més polèmiques. És una via que treballa per aconseguir avançar amb majories àmplies –i em sembla que en això coincidim–, però que alhora no renunciarà mai a la via pacífica i democràtica que parla sempre de pau, que parla d'urnes, però que amb aquestes premisses tampoc renuncia a cap via per aconseguir-ho. I tampoc renunciem –tampoc renunciem– que vostès ens hi acompanyin, en aquesta via, i per a això sí que caldrà valentia, la valentia que en altres moments –que en altres moments recents– els hem trobat a faltar. I avui, i ja per acabar, que donem compte en el Ple d'un canvi de composició del Govern, només fer palès una altra vegada que cap carta, que cap amenaça, que cap 155 ens aturarà, que nosaltres mai renunciarem a governar-nos, que no renunciarem a autodeterminar-nos, que no ens cansem, que no defallirem i que no pararem fins a assolir democràticament i pacíficament la independència d'aquest país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Eduard Pujol.
Senyor president, president Torra. Qualitat i categoria. Aquest és un Govern, per als que ho vulguin escoltar, amb currículums impecables que podria fer una gran feina al país però que té dos problemes: l'infrafinançament i que ha de gestionar una situació de repressió enorme. [[Remor de veus.]] doncs, rebaixin la tensió, apostin per no continuar el camí de la repressió en aquest camí i veuran com aquest Govern es podrà dedicar exclusivament al dia a dia de la governabilitat del país. Senyora Arrimadas, sí que la veig –sí que la veig–. Li asseguro que la veig. El que passa, que a vegades la veig a vostè i veig els grisos, però aquesta és una altra qüestió. Li ho dic perquè hem parlat –hem parlat–, senyora Arrimadas... [[Veus de fons.]] Jo dic que avui hem parlat unes trenta vegades entre el conseller Buch...
No intervinguin mentre està intervenint un altre diputat, si us plau, diputats.
Senyora Arrimadas... [[Veus de fons.]] Senyora Arrimadas. Avui li he dit que a vegades el seu discurs és absolutament una bandera de la repressió, i que els grans garants de la repressió eren els grisos. [[Remor de veus.]] Estic fent estrictament historiografia d'aquest país. Tant de bo no haguessin existit els grisos i tant de bo no hagués existit la policia de l'1 d'octubre. Dit això, avui hem dit unes trenta, trenta-cinc, quaranta vegades, entre el president Torra, el conseller Buch, hem parlat –i jo mateix–, que som un moviment pacífic [[persisteix la remor de veus]] , que som cívics, que la nostra cultura és de la pau. I vostè es veu que no ho ha escoltat. Li ho torno a repetir: civisme, cultura de la pau i democràcia. I encara li diré més: això és un got –un got–, que alguns poden veure mig ple o mig buit. Aquests dies aquesta també és la imatge de l'acció de cultura no violenta de denúncia més potent que hi pot haver en democràcia, que és fer una vaga de fam. Tenim, guaiti [[alguns aplaudiments]] , aquests senyors que s'asseien al seu costat..., el diputat Sànchez, president del nostre grup parlamentari, els consellers Rull i Turull estarien aquí asseguts i estan fent vaga de fam per a la seva vergonya. Sí, sí: vaga de fam. Una acció –una acció– simbòlica potentíssima que denuncia una actitud d'una justícia que no vol ser justícia i que tanca l'accés a la justícia europea. Dit això, senyora Albiach, li agraïm la mà estesa, o aquesta oferta de treballar conjuntament en l'estratègia per parar, per aturar, per plantar cara al 155. Tant de bo ens en sortim tots plegats, perquè el 155 és una arma que fa mal a tots els catalans, pensin com pensin, visquin on visquin, parlin com parlin. I, senyor Iceta, parlant de gestos: de debò que tant de bo el senyor Sánchez abanderés la gestualitat política cap a Catalunya; tant de bo avui en lloc de parlar de policia hagués parlat de taules de diàleg; tant de bo quan se li va parlar de la possibilitat de fer una trobada, una cimera bilateral entre el Govern de Catalunya, els consellers del Govern Torra, i els ministres del president Sánchez, doncs, haguessin dit que sí, s'hi haguessin posat bé, i hauria estat una trobada de Govern a Govern per parlar. Això també hauria estat bé. Per tant, anar resumint. I després de les apel·lacions al 155, que fan posar els pèls de punta, si us plau, diputats de la dreta, siguin molt de dreta. Diputats de la dreta més dreta de les dretes, siguin molt de dretes. Diputats socialdemòcrates, sigueu tan socialdemòcrates com vulgueu, com pugueu, com sapigueu, però, sobretot, diputats del Parlament de Catalunya tots, servim, serviu la democràcia amb democràcia. Diputats d'aquest país, l'amenaça i la repressió fan més tristesa que por. Defensem sempre el dret dels diputats a sortir en aquesta tribuna i a parlar amb llibertat, que dir el que pensem no sigui mai una prova acusatòria d'un tribunal posteriorment embogit. Un Parlament amenaçat és, senzillament, un país amenaçat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Homenatge en memòria de l'exdiputat i exconseller Agustí Maria Bassols i Parés]] [[401-00006/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és l'Homenatge en memòria de l'exdiputat i exconseller Agustí Maria Bassols i Parés. I en aquest punt, aquest punt de l'ordre del dia, que és en memòria, com dèiem, de l'honorable senyor Agustí Maria Bassols i Parés, que fou diputat d'aquesta cambra durant la segona i tercera legislatures i conseller de Justícia i Governació de la Generalitat de Catalunya. Abans de passar a aquest homenatge, saludem la presidenta De Gispert, que avui ens acompanya; també volem saludar la vídua del senyor Bassols, la senyor Rosa Pascual, i la resta de la família que avui ens acompanya. Per fer aquest homenatge, té la paraula la diputada senyora Maria Assumpció Laïlla. Quan vulgui, diputada.
Molt honorable president del Parlament, molt honorable president de la Generalitat, honorables consellers i conselleres, molt honorable presidenta De Gispert, il·lustres diputats i diputades, família de l'honorable conseller Bassols, vicepresident d'Òmnium Cultural, amics i amigues... El passat 25 d'abril moria a l'edat de noranta-tres anys el qui fou conseller de Justícia i de Governació en diferents etapes del Govern de Catalunya i membre electe d'aquesta cambra, l'honorable senyor Agustí Maria Bassols i Parés. L'Agustí va néixer a Barcelona el 17 de juny de 1924. De ben petit ja va saber què era la por, la foscor, la presó, les bombes. No en va, el seu pare, en Claudi Bassols, que era metge pediatre, una eminència en aquella època, va ser detingut, engarjolat durant molt temps i, contra tot pronòstic, finalment, alliberat. I no va córrer la dissort del seu amic, en Manel Carrasco i Formiguera, que va ser afusellat. Com no podia ser d'una altra manera, el conseller Bassols ja de ben jove va implicar-se en la defensa dels drets, de les llibertats i del futur de Catalunya. Però també de ben jove va saber quina seria la seva vocació. Als set anys ja tenia clar que volia ser advocat, professió que va marcar-lo i acompanyar-lo tota la vida, i, de fet, ell deia: «L'exercici de la professió és molt bonic, és una carrera molt viva, i a més a més ajudes les persones, i alhora és una professió amb molta responsabilitat. El conseller Bassols va ser un home de família. La Rosa, la seva esposa, i les filles, Maria Lourdes, Montxi, Rosa, Cristina i Elena, i el seu fill Agustí, que avui ens acompanyen, però també els seus nets, els seus estimadíssims nets, sempre ho han explicat així. Els que el vam conèixer, els últims anys mai el vèiem sol, sempre anava acompanyat d'un o altre. Va ser una persona que va treballar molt. El sempre deia: «”Disfruto” anant a treballar, perquè la justícia i Catalunya s'ho mereixen. I va implicar-se socialment, civilment, més enllà de la seva professió, cosa que naturalment va treure-li temps a la família, una família de la que n'estava molt orgullós. Aquells que el van conèixer en l'exercici de la seva professió el consideren un mestre, una persona de profundes conviccions, una persona de paraula, un home de dret, un ciutadà responsable i conseqüent. Des d'aquest àmbit, des d'aquesta perspectiva, sempre defensà el dret i la justícia, i, de fet, una de les seves grans herències que ens deixa és en el món del dret, i és la seva implicació i visió a l'hora d'aprofundir i impulsar la codificació del nostre dret civil. El seu paper va ser clau sobretot en la culminació del Codi de successions. De la codificació deia que, «codificar, al capdavall, no és més que legislar amb un criteri unitari i sistemàtic respecte de tota una branca determinada del dret. I hi afegia: «És el recull d'un dret preexistent degudament esporgat, ordenat i amb aquelles innovacions que el mateix ús i la utilització d'aquell dret han fet imprescindibles. La seva feina i recorregut vital en el món del dret va ser reconegut amb la Creu de Sant Raimon de Penyafort l'any 1985. I també va ser membre de la Junta del Col·legi d'Advocats de Barcelona entre l'any 78 fins al 82. Aquells que el vam conèixer en l'àmbit polític hem perdut un referent. L'Agustí era una persona compromesa, compromesa amb el dret, però també, i sobretot, compromesa amb Catalunya. En paraules del mateix conseller: «Només de nosaltres i del nostre esforç depèn la transformació de Catalunya en un estat, un estat modern, democràtic i pacífic dins de la Unió Europea. I jo crec que aquest és el convenciment que va portar-lo a ser militant d'Unió Democràtica de Catalunya. El conseller Bassols va militar a Unió Democràtica de Catalunya durant més de seixanta anys –més de seixanta anys. L'any 1946 va prendre la decisió de militar a Unió, amb Anton Cañellas, en un moment en què qui portava el pes del partit era el que fou després honorable president d'aquest Parlament, el senyor Miquel Coll i Alentorn. Ho va fer amb vint-i-dos anys, començant la seva militància a les joventuts del partit, a la Unió de Joves. L'any 51, juntament amb Anton Cañellas, travessen la frontera i se'n van a Nantes, al Congrés del Moviment Republicà Popular, que era la trobada de totes les democràcies cristianes europees. I quan tornen es troben amb un consell de guerra que, gràcies a la intervenció de l'abat Escarré, queda en un no-res. En aquell moment, i tal com explicava el conseller Bassols, no eren més d'una trentena els militants d'Unió Democràtica, que es coneixien tots entre ells. I havia de ser així, pocs i coneguts, perquè no existien ni podien existir llistes de persones properes al partit, per evitar que la policia les detingués pel fet de formar part d'una entitat dissident que estava perseguida. Un partit que havia nascut el 31, havia subsistit durant la guerra i que estava, com és obvi, a la llista negra del règim. Era l'època del boca-orella, de la confiança, de la lleialtat, del compromís. Va ser una militància llarga, dura, convençuda, compromesa i coherent, de fet, com era ell, no podia ser d'una altra manera. Una militància que el va portar a assumir càrrecs interns dins del partit i que també el van portar a ser nomenat conseller de Justícia l'any 82, de Governació el 86 i un altre cop de Justícia el 88 fins acabar la legislatura. Jo abans deia que la seva militància a Unió va ser llarga, dura, convençuda, compromesa i coherent. I així va ser fins al final d'Unió. De fet, durant els últims anys d'Unió, el conseller Bassols va anar distanciant-se de la que en aquells moments era la direcció del partit, discrepant en tots els posicionaments d'Unió referents a la sobirania nacional i respecte també al funcionament intern del partit. El conseller Bassols, com molts altres, com molts de nosaltres, considerava que Unió ja no conservava l'esperit del 31, l'esperit que van donar-li els fundadors del partit. Una Unió Democràtica que defensés la justícia social i la llibertat de Catalunya sense matisos. Certament estic convençuda que la seva sortida d'Unió no va ser com ell hagués volgut, o com l'hagués imaginada després de més de seixanta anys de militància. Però sent ell com era tampoc em puc imaginar que hagués mantingut la seva militància discrepant fortament de la deriva que duia el partit. La seva marxa però no va ser cap al no-res. L'any 2015, ja amb noranta-un anys, es posa al capdavant de Demòcrates de Catalunya, partit que recull, com saben, els principis de justícia social i és netament independentista, i en va ser un dels fundadors i del qual va ser voluntari demòcrata fins a la seva mort. El compromís amb el país però no només l'exerceix des de l'àmbit polític sinó també i paral·lelament des de la vessant civil. El conseller Bassols va ser l'advocat que legalitzà Òmnium Cultural quan aquesta va fundar-se amb l'objectiu de promoure la llengua i la cultura catalanes, l'educació, la cohesió social i la defensa dels drets nacionals de Catalunya. I de fet va ser membre de la junta d'Òmnium entre el anys 67 i 77. També el 2009 havia fundat l'associació Sobirania i Justícia, que vol promoure la independència de Catalunya tot sensibilitzant la societat catalana sobre la necessitat i la viabilitat del seu assoliment per vies pacífiques i democràtiques. Va ser-ne president durant dos anys i va passar-li el relleu al senyor Quin Torra, ara president de la Generalitat. I molt abans també ja va ser vicepresident del comitè executiu del Congrés de Cultura Catalana entre els anys 75 i 77. I de fet també, com no podia ser d'una altra manera, el 2010, en reconeixement a la seva trajectòria, va rebre la Creu de Sant Jordi. El conseller Bassols és una de tantes persones imprescindibles per conèixer i entendre Catalunya, per explicar-nos i explicar el nostre país. Ja el 2011, deia: «Catalunya, com totes les nacions, gaudeix del dret a decidir i decidirà. La seva vida és una mica la història de tots: foscor i llum, esforç i compromís, passat i futur. L'Agustí va ser un militant de la paraula; va ser un militant del dret, de la democràcia; militant contra la injustícia i contra l'opressió; militant de Catalunya, de la seva, de la nostra independència. Com deia ell: «La independència de Catalunya és una exigència de justícia. Estimat conseller, la teva petjada és inesborrable. Com deies, «no podem renunciar a la llibertat perquè Catalunya és una gran nació, amb molta història, amb una llengua de cultura, un dret de profundes arrels, una voluntat de ser i uns deures a acomplir, i unes grans ales per poder volar sola i volar ben alt. Agustí, continuarem fidels al teu mestratge, radicalment compromesos, pacíficament revoltats, persistents, insistents i seguirem. Perquè, com deia Martí i Pol: «I, tanmateix, la remor persisteix. Et recordarem sempre, estimat conseller. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Gràcies, diputada. A la família i amics que avui ens acompanyen, els prego que acceptin el nostre més sincer sentiment d'amistat i de condol que avui manifesta el Parlament de Catalunya. I, a tots els diputats i diputades, els convido a guardar un minut de silenci en la memòria de l'honorable senyor Agustí Maria Bassols i Parés. [[La cambra dempeus serva un minut de silenci.]] Moltes gràcies. Seguim ara amb el següent punt de l'ordre del dia. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (article 49.2 del Reglament)]] El quart punt és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada, com ja saben, al Ple. Atès que la composició actual ha estat inclosa al dossier del Ple, que ha estat distribuït a tots els diputats i diputades, els prego que se me n'eximeixi de la seva lectura, sí? Per tant, donem per acomplert l'article 49.2 del Reglament. [[Decret llei 6/2018, del 13 de novembre, relatiu al tipus de gravamen aplicable a les escriptures públiques que documenten l'atorgament de préstecs o crèdits amb garantia hipotecària]] [[203-00006/12]] I passem directament al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre la validació del Decret 6/2018, del 13 de novembre, relatiu al tipus de gravamen aplicable a les escriptures públiques que documenten l'atorgament de préstecs o crèdits amb garantia hipotecària. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà per defensar aquest decret el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda per exposar les raons per les quals s'ha promulgat aquest decret. Té la paraula, per tant, el vicepresident i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, consellers, senyores i senyors diputats, el passat 13 de novembre el Govern de Catalunya va aprovar el Decret llei relatiu al tipus de gravamen aplicable a les escriptures públiques que documenten l'atorgament de préstecs o crèdits amb garantia hipotecària, que avui posem a debat del Ple del Parlament perquè, si així ho acorda, quedi convalidat. Com vostès saben, l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, en la seva modalitat d'actes jurídics documentats, grava el que són les escriptures amb relació, doncs, al valor del negoci jurídic, i en aquest sentit es grava també l'atorgament de préstecs o crèdits amb garantia hipotecària. Hi ha hagut una àmplia discussió, en les darreres setmanes, sobre qui havia de ser el subjecte passiu d'aquest impost. Tots tenim molt present el serial protagonitzat pel Tribunal Suprem setmanes enrere, quan la sala tercera va sentenciar en un primer moment que l'anomenat «impost de les hipoteques l'havien de pagar les entitats financeres, els qui presten els préstecs hipotecaris, en comptes dels hipotecats, que fins llavors eren els subjectes obligats a satisfer aquest impost. Es canviava el criteri de qui havia de pagar l'impost d'actes jurídics documentats. Les conseqüències d'aquest sentència, es va argumentar que tenien una gran repercussió econòmica i social, d'efecte sobre multitud de persones, empreses, entitats financeres i institucions. Per no allargar-me massa en aquesta qüestió de l'itinere judicial, que l'únic que ha fet és afegir més descrèdit sobre el Tribunal Suprem atesa la permeabilitat d'alguns sectors del poder judicial a la voluntat d'altres poders de l'Estat o poders financers, finalment, després de tot plegat, d'anades i vingudes, de plenaris del Tribunal Suprem, de canvis de criteri, de desautoritzacions de sentències, sense recursos presentats, es va retornar al criteri anterior, i finalment el Govern de l'Estat va decidir modificar la Llei de l'impost sobre actes jurídics documentats, per tal que qui hagués de pagar a partir d'aquell moment l'impost fos el prestador; per tant, les entitats financeres. Tota aquesta qüestió no ha estat un tema menor per a la Generalitat de Catalunya, perquè l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats és un tribut cedit a la Generalitat. En tenim el cent per cent de la recaptació cedida, en tenim les competències en gestió, liquidació, inspecció, recaptació i revisió d'actes dictats en via de gestió, i en tenim també competències normatives. Dins de les competències normatives, podem establir els tipus de gravamen aplicable, és a dir, el tant per cent que s'aplica en funció de quina modalitat d'actes jurídics documentats, doncs, sigui el cas, i, entre d'altres, aquest tipus de gravamen aplicable, els documents notarials. I també podem establir deduccions i bonificacions de la quota i entrar a regular aspectes de la gestió i la liquidació. Fins a l'entrada en vigor del Reial decret llei del Govern d'Espanya mitjançant el qual es modifica l'article 29 del text refós de la Llei de l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, i que estableix que a les escriptures de préstec amb garantia hipotecària és el prestador qui ha de pagar l'impost –per tant, abans d'aquest canvi–, la Generalitat tenia establert, a part del tipus general, altres tipus reduïts. Aquests tipus reduïts, que tenien lògica quan qui pagava l'impost era la persona que feia un préstec hipotecari, el client, i no pas l'entitat financera, aquests tipus reduïts tenien sentit, perquè havien estat aprovats en atenció a la capacitat econòmica i a determinades circumstàncies personals del que fins aleshores ha estat el contribuent de l'impost, el prestatari; en la relació bancària, el client. Els tipus reduïts tenien en compte la capacitat econòmica del contribuent i s'inserien en el marc de les polítiques de foment d'accés a l'habitatge per a determinats col·lectius. És evident que en el moment actual, en què ja no és el prestatari qui paga l'impost, sinó que és l'entitat financera, aquestes circumstàncies de capacitat econòmica ja no hi concorren. Per tant, s'ha fet necessari suprimir amb efectes immediats els tipus reduïts regulats en les lletres a i d de l'article 7 de la Llei 21/2001, que fixen un tipus del 0,1 per cent dels documents del préstec hipotecari atorgat per adquirir habitatges declarats protegits i del 0,5 per cent en el cas de documents que formalitzin la constitució i la modificació de préstecs hipotecaris atorgats a favor de contribuents de trenta-dos anys o menys o amb una discapacitat acreditada igual o superior al 33 per cent per a l'adquisició del seu habitatge habitual. És a dir, no concorren en la naturalesa de les entitats financeres ni l'edat, ni són persona física, ni es té en consideració la seva capacitat econòmica ni, evidentment, les circumstàncies sobre discapacitat, que sí que s'apliquen a persones. Per tant, la necessitat extraordinària i urgent que justifica les mesures proposades es troba en el principi de seguretat jurídica, que exigeix disposar d'una regulació coherent dels tipus de gravamen amb el nou règim de tributació derivat de l'aprovació del reial decret llei per part del Govern de l'Estat. La utilització de l'instrument del decret llei per part del Govern de la Generalitat es justifica en aquest cas en la necessitat urgent d'establir amb claredat el tipus de gravamen aplicable a les escriptures de préstec hipotecari que s'hagin formalitzat a partir del passat 10 de novembre i que requereix, tal com es reconeix també en el preàmbul del reial decret llei estatal, una acció normativa, una proposta legislativa, aquest decret llei, en definitiva, una acció immediata en un termini més breu al requerit en una tramitació normativa ordinària. Per totes aquestes raons, per la clarificació de la normativa en aquest àmbit, per la seguretat jurídica i per consolidar aquest canvi normatiu a favor dels clients de les entitats financeres i que siguin les entitats financeres qui n'assumeixin els costos, demanem que donin suport a la convalidació d'aquest decret llei. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor vicepresident. A continuació, passem a la intervenció dels grups parlamentaris per fixar la seva posició. En primer lloc, té la paraula el diputat Sergio Sanz, pel Grup Parlamentari de Ciutadans. El temps del que disposen és de deu minuts.
Gràcies, president. Seré breu, no crec que esgoti els deu minuts, perquè és una qüestió bastant senzilla. Diputats, diputades, conseller, consellers..., a nuestro entender, este decreto ley tiene sentido, porque, a partir de los cambios introducidos por parte del Gobierno de España en el impuesto de actos jurídicos documentados, en la inscripción de hipotecas el impuesto lo van a pagar los bancos, y no directamente los ciudadanos. Hasta el pasado 8 de noviembre y desde el año 95, el sujeto pasivo de ese impuesto, es decir, la persona que lo liquidaba, era el ciudadano que obtenía la hipoteca, y no el banco que la concedía. En el año 2007, la Generalitat introdujo, en unos apartados del artículo 7 de la Ley de medidas fiscales y financieras, una reducción del gravamen del impuesto para la adquisición de vivienda habitual por parte de ciudadanos menores de treinta y dos años o con una discapacidad acreditada de más del 33 por ciento. Al no ser ya el ciudadano el sujeto pasivo del impuesto, sino el banco, parece tener sentido que esos apartados sean suprimidos, como establece el decreto cuya convalidación nos propone ahora el Gobierno autonómico. No obstante, todos en este Parlamento somos conscientes de que esa modificación supone un incremento de recaudación por parte de la Generalitat, un incremento que se prevé que pueda ser de unos 16,5 millones de euros más en el próximo ejercicio, unos recursos que con el modelo anterior podían ser contabilizados como ayudas tributarias para la adquisición de viviendas por parte de esos colectivos que se estaban protegiendo, personas jóvenes o con alguna discapacidad, que además estas últimas suelen necesitar también hacer obras para hacer accesibles sus viviendas. Sin entrar a valorar el detalle de este tipo de ayudas, parece razonable que el incremento de recaudación sea destinado a políticas específicamente orientadas a facilitarles el acceso a la vivienda. Miren, así lo entendimos nosotros, y por esa razón el día en el que el Gobierno de la Generalitat aprobó este decreto desde Ciudadanos registramos unas propuestas de resolución para que esos casi 17 millones de euros que se van a recaudar de más se destinen a personas menores de treinta y dos años y personas con discapacidad superior al 33 por ciento, porque son además colectivos que tienen serias dificultades para acceder a la vivienda. Quiero recordar que más del 30 por ciento de las solicitudes de vivienda protegida son solicitudes cursadas por menores de treinta y cinco años y que las personas que tienen alguna discapacidad encuentran también problemas para acceder a viviendas, teniendo en cuenta que el parque de vivienda adaptado a las normativas de accesibilidad es inferior al 1 por ciento. Por eso, insisto, pensamos que es importante que el incremento de ingresos que va a obtener la Generalitat a partir de esa modificación se destine a los mismos colectivos que se beneficiaban de ella en los gravámenes tributarios anteriores. Por otro lado, cuando hablamos de impuestos, en este Parlamento resulta difícil abstraerse de cuál es la gestión global que hace este Gobierno de los recursos públicos. A nivel nacional, y, por mucho que digan los que imitan a la «Roma ladrona de la Lega Nord, todos los españoles pagan en función de su renta y reciben a partir de las transferencias del Estado en función de la población y de los niveles competenciales de las comunidades autónomas. A partir de ahí, los gobiernos autonómicos pueden elevar los tributos transferidos o crear nuevos tributos. Con este modelo actualmente Cataluña es una de las regiones españolas que disponen de más presupuesto público por ciudadano; efectivamente, debido también a que el Gobierno de la Generalitat ha elevado al máximo los tipos y gravámenes de los impuestos autonómicos, hasta tal punto que, en los impuestos a los que nos referimos, la adquisición de una vivienda protegida en Cataluña prácticamente tenía la misma carga impositiva que la adquisición de una vivienda libre en comunidades como Madrid, el País Vasco o Canarias. Y esto lo hizo el Gobierno de Convergencia y Esquerra Republicana –Convergencia o como se llamen ahora, porque siempre me lío. Por cierto, en la legislatura anterior les propusimos modificar el ITP para hacerlo progresivo, como en otras comunidades autónomas, pero lo rechazaron. Quizá porque prefieren seguir como hasta ahora, es decir, cargando con impuestos a los catalanes, para ir abriendo delegaciones de propaganda en el exterior, para seguir repartiendo los sueldos más altos de los cargos autonómicos, para seguir subvencionando a la prensa amiga o inyectando millones y millones en TV3. Eso sí, los trabajadores públicos, mientras tanto, llevan más de seis años esperando la devolución de las pagas extras. Y es que, a pesar de que Cataluña es la comunidad con los impuestos autonómicos más altos y de disponer de un presupuesto público por ciudadano de los mayores de España, la mala gestión de su Gobierno hace que no se traduzca en mejores indicadores de bienestar y en la calidad de los servicios públicos. Y es que ya lo dijo el actual presidente autonómico, el señor Quim Torra: solo le interesa la independencia, aunque sea a la eslovena. A nosotros nos gustaría que les interesasen otras cosas; por ejemplo, no tener las mayores listas de espera en sanidad, ni los mayores índices de fracaso escolar, ni los niveles de pobreza infantil más elevados, ni el mayor número de desahucios de toda España, que también los tenemos. Nos gustaría que les interesase todo eso, aunque para algunas de las personas que les dan apoyo hablar de eso sea «parlar de coses que no són essencials. Como decía al principio, parece que este decreto, cuya convalidación vamos a votar a continuación, tiene sentido, y por eso vamos a facilitar su convalidación. Pero, hablando de cosas esenciales, me quiero repetir: nosotros consideramos importante que ese incremento de recaudación lo destine la Generalitat a los mismos colectivos que se beneficiaban de ella, es decir, a las personas de edad igual o inferior a treinta y dos años y a las personas con discapacidad igual o superior al 33 por ciento. Y por eso presentamos nosotros aquella propuesta de resolución. Esperamos que atiendan a esos objetivos que les hemos planteado y que también le den apoyo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada Alícia Romero.
Gràcies, president. Bon dia, vicepresident, consellera, diputats i diputades. Com deia el vicepresident Aragonès, avui, porten a convalidar un decret llei, que és veritat que no deixa de ser la conseqüència del reial decret llei que va aprovar el Govern de l'Estat, ara, fa poques setmanes, després de la polèmica que va haver-hi sobre qui havia de pagar l'impost d'actes jurídics documentats, amb relació, doncs, als préstecs amb garantia hipotecària. Havia estat, des de l'any 95, el subjecte passiu, el prestatari, i és cert que, al mes d'octubre, la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem va canviar aquest criteri, establint que qui havia de pagar-lo, doncs, era el prestador, és a dir, qui donava o atorgava la hipoteca per a l'adquisició d'un habitatge. Al mes de novembre, just unes setmanes després, el plenari de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem canvia aquest criteri i estableix que torna a ser el prestatari. Això, evidentment, genera incertesa, clarament, eh?, una incertesa jurídica molt important i una inseguretat jurídica que un govern no es pot permetre –i, justament, en aquest Parlament n'hem parlat, sobre les incerteses i les inseguretats jurídiques que no es pot permetre un país–, sobretot, en aquell cas concret o en el cas concret del qual parlem, perquè afecta clarament els consumidors i vam viure aquell mes de novembre com es van reduir les hipoteques i com tot s'aturava. Per tant, el que va fer el Govern de l'Estat –nosaltres creiem que amb bon criteri– va ser prendre una decisió per aclarir i concretar i especificar, doncs, qui havia de ser clarament el subjecte passiu d'aquest aspecte, no? Bàsicament, perquè els jutges el que fan, sovint, és aplicar o interpretar la llei. Quan la llei no acaba de ser prou clara, és al legislador a qui li pertoca aclarir aquella llei, és a dir, establir, clarament, sense que hi hagi possibilitat d'error, doncs, qui, en aquest cas, havia de ser el subjecte passiu d'un crèdit amb garantia hipotecària. Per tant, es fa aquesta modificació, que comporta la conseqüència del que avui ens presentava el vicepresident Aragonès, que és aquest decret llei per eliminar el tipus reduït del gravamen en aquells col·lectius a qui beneficiava, no?, i crec que ho ha explicat ell molt bé. Evidentment, si canvia el subjecte passiu, ja no és la persona física, doncs, evidentment, perquè ara ho serà el prestador, doncs, evidentment, el que s'ha de fer és eliminar aquests tipus reduïts de gravamen. Això suposarà, i ho diu un dels informes, més de 16 milions d'ingressos complementaris per a la Generalitat. Evidentment, els impostos no són finalistes i menys, doncs, en aquest aspecte, però sí que són 16 milions i mig d'euros que crec que, no ho sé, ara, posaríem ràpidament una llista de prioritats, no?, però, justament, abans, que en parlava i que m'ha decebut molt la resposta de la consellera Chacón..., doncs, bé podrien anar a reduir les taxes universitàries, amb uns recursos que vostès no preveien fa tot just un mes i mig, perquè, el decret llei, el modifica el Govern de l'Estat i, per tant, aquesta seria una bona proposta, que el Govern se la plantegés, amb aquests 16 milions i mig d'euros. Vicepresident Aragonès, vostè ha corregut molt i fa bé el Govern de fer la feina, que és quan li toca eliminar, en aquest cas, doncs, uns aspectes on es reduïen els gravàmens, doncs, és fer-ho, no?, perquè el Govern el que fa o ha de fer és governar i, en aquest cas, ho ha fet bé. Ara, no puc estar-me de ser una mica crítica amb la seva gestió, perquè no sempre ho fa així i, a vegades, m'agradaria saber quin és el criteri que vostès fan servir. I, miri, li diré, el 21 d'abril de l'any 2016 vam aprovar una moció en aquest Parlament, en què dèiem..., aquest Parlament, que, per cert, deia el molt honorable president Torra que és l'únic òrgan que és sobirà i a qui atendrà en les seves responsabilitats, doncs, bé, deia que es va aprovar, el 21 d'abril de l'any 2016, una moció que en el seu punt 1.a deia: «Instar el Govern a revisar els diversos beneficis fiscals que aplica la Generalitat de Catalunya i eliminar els que són clarament regressius. Han passat dos anys i mig, no s'ha fet aquesta anàlisi i jo crec que podríem tenir celeritat en complir les resolucions d'aquest Parlament. Perquè, igual que vostè, avui, ens ve a eliminar aquestes reduccions dels tipus de gravamen, perquè ja no pertoca, no estaria malament que, després de dos anys i mig, ens presentessin en aquest Parlament, tal com es va aprovar en aquella resolució, un informe sobre els beneficis fiscals, que s'apliqui la normativa de la Generalitat i quins podríem eliminar perquè són clarament regressius. Perquè, segons diferents estudis que no són els que planteja la Generalitat, la majoria d'aquestes beneficis fiscals afecten i beneficien les classes més altes i amb més possibilitats econòmiques. En tot cas, el senyor Aragonès em diu que no, doncs, jo el que agrairia al vicepresident Aragonès és que ens porti aquest estudi, que vam votar aquí, que es va aprovar i que no estaria malament que vostès treballessin i ens l'ensenyessin i, així, podríem veurem tots quins són aquests beneficis fiscals, que, segons posa en els pressupostos de la Generalitat, augmenten a uns 10.000 milions d'euros que deixem d'ingressar, segurament, no tots tenen afectacions o no tots depenen de la normativa catalana, però estaria bé veure quins depenen de la catalana, quins no, quins ens estalviem, quins es podrien analitzar, perquè, jo els hi dic, hi han aquests beneficis fiscals segons estableixen els pressupostos de la Generalitat, però, després, no fem cap recapitulació, no analitzem quin és l'impacte, si està perseguint o complint els objectius socials que es plantegen... En fi, en definitiva, que vostès ho han fet bé aquesta vegada, ens han portat aquest decret llei amb celeritat per eliminar aquests tipus reduïts d'un gravamen que ja no té cap sentit, però el que els demanaríem des del Grup Socialista és, si us plau, que complissin les resolucions del Parlament, que fessin aquest estudi sobre els beneficis fiscals i la possibilitat d'eliminar aquells que són regressius i, si resulta que no n'hi cap de regressiu, doncs, també ens agradaria conèixer-ho, perquè, si no, és la paraula d'un contra la dels altres i, com que a nosaltres això no ens agrada massa, aquest tipus de diàleg bastant absurd, doncs, amb informació sobre la taula, segurament, en podrem parlar amb més claredat. Per tant, aquest suggeriment i aquesta felicitació per fer la feina ràpida i ben feta. Gràcies.
Gràcies, senyora Romero. A continuació, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat David Cid. Endavant.
Bé, bon dia a tothom. Començo amb una xifra, 60.600 milions d'euros és el que el Banc d'Espanya determina que ha perdut l'Estat, degut al rescat bancari; 60.600 milions d'euros, que es diu aviat. Jo diria que són més de 60.000 milions de raons que cauen sobre el Tribunal Suprem com la llosa de la vergonya. Jo vull recordar que tres sentències del Tribunal Suprem van resoldre que qui era el responsable de substanciar aquest impost d'actes jurídics documentats en els documents notarials d'escriptures de préstec hipotecari, el conegut com a impost sobre les hipoteques, eren els bancs i, en aquest cas, no els ciutadans i ciutadanes. Vull recordar, en aquest cas, que és un recurs presentat per l'Ajuntament de Rivas, pels companys i companyes d'Esquerra Unida i pels bons amics Curro García Corrales i Pedro del Cura, que són el tinent d'alcalde, en aquest cas, i l'alcalde de Rivas Vaciamadrid. I, a partir d'aquí, comença jo diria la vergonya, l'esperpent i, fins i tot, la degradació del Tribunal Suprem, la seva degradació definitiva, on ja no és només un tribunal polititzat, com estem veient també, en aquest cas, en el judici o futur judici, en aquest cas, sobre els exconsellers de la Generalitat, sinó també un tribunal al servei de la banca i dels interessos dels poderosos. La decisió finalment presa, liderada, en aquest cas, pel jutge Díez-Picazo, suposà un estalvi o ha suposat un estalvi per a la banca de 5.000 milions d'euros, en aquest cas, abans d'acabar l'any; jo diria que un bon regal de Nadal. 5.000 milions d'euros que s'ha estalviat la Banca, gràcies, en aquest cas, a la decisió del Tribunal Suprem. I també vull destacar que Díez-Picazo, en aquest cas, té vincles més que evidents amb la banca: el seu bufet familiar ha defensat en nombrosos litigis, per exemple, en les clàusules sòl, a la banca; ha fet seminaris també per a institucions vinculades a la banca..., per tant, estem davant, en aquest cas, d'una politització i, fins i tot, jo diria d'una col·locació del Tribunal Suprem al servei dels interessos econòmics i dels interessos dels poderosos, com deia. Finalment, el Govern de l'Estat, en aquest cas, el Govern de Pedro Sánchez, el 8 de novembre, aprovava un decret, doncs, en què situava que qui havia de substanciar aquest impost, qui havia de pagar aquest impost eren els bancs i no eren els ciutadans i ciutadanes de l'Estat. També, no se m'enfadin, però crec que es van quedar a mitges, eh?, perquè es podia haver aprovat el decret aplicant la retroactivitat i, per tant, no fent aquest regal de 5.000 milions d'euros a la banca, que és el que han aconseguit, doncs, no aplicant la retroactivitat per part de l'impost. Jo crec que el decret del Govern avança en la bona direcció, com s'ha explicat, es redueixen tres tipus que existien: per préstecs hipotecaris a menors de trenta-dos anys, habitatges protegits i persones amb discapacitat acreditada de grau 3 o superior. Si, per nosaltres –també vull dir-ho així– no tenia sentit aquest tipus de deduccions o bonificacions, perquè anaven orientades a la compra i nosaltres creiem que el gruix de les polítiques, en aquest cas, econòmiques de la Generalitat han d'anar destinades al foment del lloguer i no al foment de la compra, encara és evident que té molt menys sentit quan estem parlant que aquest impost ja no el pagaran els ciutadans i ciutadanes, sinó que, en aquest cas, el pagaran els bancs. Per tant, crec que és important també –no se n'ha fet, en aquest cas, menció, però estaria bé també– que el Govern de la Generalitat agafés el compromís que diferents organismes de la Generalitat com, per exemple, l'Agència Catalana de Consum vetllin perquè les entitats bancàries no repercuteixin aquest pagament de l'impost en els clients i, en aquest cas, en els ciutadans i ciutadanes que, ara, no hi hauran de fer front. També deia que l'impost d'actes jurídics documentats, pel que fa referència..., té una recaptació jo diria que no és menor en el pressupost de la Generalitat, estem parlant que l'any 2017 eren 460 milions d'euros i que està previst, segons les previsions del mateix Govern, que aquest any es recaptin 479 milions d'euros. Però, si deia abans que el Govern espanyol es quedava a mig camí, tinc la sensació que també el Govern català es queda a mig camí en aquest decret. Jo no li nego, en aquest cas, al conseller que Catalunya té, en aquest cas, dels tipus més alts, conjuntament amb altres nou comunitats autònomes, sobre aquest impost, que és, bàsicament, un tipus de l'1 i mig. Però torno al que deia al principi, estem davant d'una situació on els bancs, en aquest cas, li han costat a l'Estat, el rascat bancari li ha costat a l'Estat més de 60.000 milions d'euros, i també on és evident que els beneficis de la banca són cada vegada més ingents: «La Caixa, 1.768 milions d'euros els nou primers mesos d'aquest any, un nou creixement del 18 per cent; el Banc Santander, 3.713 milions d'euros en el primer semestre d'aquest any, un creixement dels ingressos del 17,5 per cent; el Banco Bilbao Vizcaya, 2.649 milions d'euros de beneficis els sis primers mesos d'aquest any, un 15 per cent més. En total, la banca, només en els sis primers mesos d'aquest any, ha aconseguit un benefici de 8.600 milions d'euros, que suposa un creixement de l'11 per cent respecte als beneficis de l'any passat. Per tant, la mesura que avui es presenta, que és cert que augmentarà la recaptació de la Generalitat, segons els estudis que fa el nostre grup d'economia de Catalunya en Comú Podem, són al voltant d'uns 12 milions d'euros, si sumem tot el paquet, són, suposo, aquests 17 que deia vostè de recaptació que tindrà, en aquest cas, la Generalitat per aquest concepte; per tant, suposa un augment de 12 milions d'euros, que no és menor, però suposa només l'1,6 més de la recaptació del total de l'impost. En tot cas, nosaltres també li fem una proposta. Ja que sembla que no estan disposats a pujar l'IRPF a les rendes més altes, no?, que sembla que això els costa; tenen un concepte de rendes mitjanes una mica sorprenent, perquè estem parlant de més de 175.000 euros..., jo li proposo, és a dir, per què no toquem el tipus d'aquest impost? Per què no augmentem, en aquest cas, per exemple, mig punt el gravamen d'aquest impost? Segons, com li deia, els estudis del nostre grup d'economia de Catalunya en Comú Podem, podríem augmentar, només amb aquest mig punt, pràcticament, 76 milions d'euros de recaptació de l'impost i, per tant, això no ho pagarien les classes mitjanes, que tant els preocupen, que a nosaltres també, sinó que no ho pagarien les classes altes, que sembla que vostès volen protegir, sinó que, en aquest cas, ho pagaria la banca. Per tant, nosaltres li proposem: per què no augmentem la recaptació d'aquest impost i que ho pagui la banca, que, com li he explicat, té un benefici de 8.600 milions d'euros més a tot l'Estat només els sis primers mesos de l'any? Miri, a mi m'agraden tres coses o a Catalunya en Comú ens agraden tres coses d'un govern, sobretot, que lluiti contra la desigualtat, que redistribueixi la riquesa i, sobretot, que sigui un govern fort amb els forts i sensible amb els febles. I jo, a dia d'avui, li dic que la veritat és que aquests atributs no els veig en el seu Govern. Jo tinc la sensació –també l'hi dic amb franquesa– que vostès han decidit ja anar a la pròrroga pressupostària. Sí, hi haurà pròrroga pressupostària; a aquestes alçades..., vostè sap que sense pressupost presentat, a aquestes alçades, amb el Reglament del Parlament..., vostè sap que començarem, per novè any consecutiu, tot i que vostè es va comprometre que no seria així, per novè any consecutiu començarem, en aquest cas, no?, l'any amb pròrroga pressupostària. I jo crec que passa perquè..., jo, sincerament, crec que no tenen interès real a negociar els pressupostos, bàsicament, per l'embolic que tenen entre vostès, entre altres coses, segurament, perquè no es posen d'acord amb els impostos i, especialment, sobre l'IRPF, com van expressar en públic. Però jo li dic també..., o sigui, nosaltres no parem de fer-li propostes per augmentar els ingressos i per blindar, en aquest cas també, els serveis socials i els serveis públics. Avui li tornem a fer una altra proposta: estan vostès disposats a augmentar un impost que no pagaran els ciutadans i ciutadanes, sinó que pagarà la banca? Són 76 milions d'euros més, que, en aquest cas, anirien directament a les arques de la Generalitat. Doncs, per tant, com veu, nosaltres treballem perquè sí que es puguin aprovar uns pressupostos, no només a Catalunya sinó també a l'Estat, amb la qual cosa també el tornem a emplaçar per enèsima vegada. I jo, l'hi dic, ho lamento molt, però tinc la sensació que realment vostès no estan negociant, no han estat encara capaços d'enviar-nos cap tipus de documentació sobre els pressupostos. I, per tant, en tot cas, tinc la sensació que vostès ja han decidit que segur que, com a mínim, aquest any el començarem, per novè any consecutiu, com li dic, amb pròrroga pressupostària, que jo crec que no és el que hauria de fer un govern que té l'obligació i la necessitat de governar per a tots els ciutadans i ciutadanes, i que té en aquests moments, jo diria, preocupacions equivocades. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó. Bé, per anunciar breument el nostre posicionament en aquest punt: nosaltres ens abstindrem en la votació. Estem parlant de la supressió d'unes bonificacions sobre un pagament que, com a tal, mai hauria hagut d'existir, perquè hauria estat la banca qui l'hauria d'haver pagat, i que, a més, forma part d'unes polítiques públiques errònies, orientades a fomentar el règim de la propietat en l'habitatge quan sabem que aquesta és la font de generació d'un model de mercantilització d'un dret bàsic, com és el de l'habitatge, que l'allunya de l'abast de les classes populars, en lloc de fomentar polítiques de lloguer social. Per tant, nosaltres no volem entrar en aquesta lògica i ens abstindrem en aquest punt. Que, a més, es dona la paradoxa que es produeix en un moment àlgid pel que fa a desnonaments a Catalunya; en un moment dramàtic, tràgic, pel que fa a la situació dels desnonaments en el nostre país –val a dir que, en un percentatge molt elevat, precisament–, per la manca d'unes polítiques públiques de lloguer social. Per tant, nosaltres impugnem i impugnarem les polítiques de mercantilització d'un dret bàsic com és el de l'habitatge. Volem aprofitar també per denunciar la complicitat entre la banca i el poder judicial. No només està polititzat, també està mercantilitzat, amb connivències estretes amb la banca, com hem vist en la recent resolució revisada del Tribunal Suprem. Quan parlem de règim del 78 parlem també d'això, d'aquesta connivència immoral entre la justícia i la banca. Per tant, desenvolupin polítiques públiques d'expropiació dels habitatges buits i posin-los al servei del lloguer social; intervinguin urgentment en el mercat de lloguer amb unes polítiques de lloguer social i de protecció a les persones que necessiten llogar un habitatge com a única via per poder accedir al dret bàsic de l'habitatge, i, si us plau, aturin aquesta sagnia, aquesta tragèdia social dels desnonaments. Aleshores, podrem parlar de polítiques d'habitatge. I, si us plau, també aprofitin amb urgència per tal que, des del nostre país, puguem recuperar amb urgència aquest rescat immoral, aquests més de 60.000 milions de l'estafa del rescat a la banca. I, per tant, desenvolupem polítiques fiscals que ens permetin augmentar els impostos a les seves activitats i recuperar, al més aviat possible, aquest espoli. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conseller, consellera, diputats i diputades, només com a recordatori: l'impost a actes jurídics documentats pels documents a les escriptures públiques de préstecs amb garantia hipotecària tenen una antiguitat de trenta-tres anys. Ho dic perquè sembla que ara hi ha algú que sembla que sempre ha defensat que aquest impost l'havien de pagar unes persones diferentes de les que el pagaven fins a aquest moment. És precisament en aquest any que sorgeix la polèmica fruit d'algunes sentències del Tribunal Suprem. I, sobretot, després de la rectificació del Tribunal Suprem amb relació a qui hauria de ser el subjecte passiu d'aquest impost, si aquell que rep el préstec o aquell que dona el préstec, vaja, el comprador o l'entitat financera que facilita l'adquisició d'un habitatge. En aquest sentit, el Govern dicta un reial decret pel qual canvia la llei, de l'any 95, i, per tant, el subjecte passiu deixa de ser qui rep el préstec i passa a ser immediatament l'entitat financera i d'aquesta manera es clarifica la situació i es clarifiquen també els dubtes fruit de les sentències contradictòries del Tribunal Suprem. Arribats en aquest punt, doncs, sembla lògic el decret llei que planteja el Govern, que és dir: «Escolti'm, en aquest impost, que és un impost cedit a la Generalitat, és un impost cedit a les comunitats, hi han una sèrie de bonificacions per beneficiar determinats col·lectius, com són els joves, com són persones amb discapacitat o com són els adquirents d'habitatge protegit, tenen uns beneficis, i en la mesura que el subjecte passiu ja no són aquestes persones, sinó que són unes altres entitats, que són, en aquest cas, les entitats financeres, doncs, té tot el sentit del món suprimir aquests beneficis. Bé, doncs, fins aquí nosaltres podem estar-hi d'acord. Ara, creiem que val la pena fer, com a mínim –com a mínim, com a mínim–, dues reflexions, no? Una primera: tenim totes les garanties per assegurar que aquest impost que ara pagaran les entitats financeres no acabarà repercutint en el client? No acabarà repercutint en el comprador? Doncs no. Per més que es vulgui intentar controlar que aquest cost no es repercuteix en el cost de les hipoteques, al final, escolti'm, això, d'una manera o d'una altra, acabarà passant. I, per tant, no és aquest el final que a nosaltres ens agradaria amb relació a aquest impost. És a dir, que ho continuessin pagant les persones que adquireixen l'habitatge, que ho continuessin pagant els ciutadans i que, a més a més, ho fessin d'una forma més o menys oculta. Per tant, aquest és un aspecte que a nosaltres no ens agrada, i que, tal com estan les coses, seríem partidaris, fins i tot, de suprimir aquest impost per a aquest tipus concret d'acte jurídic documentat, que són les escriptures de préstecs amb garantia hipotecària. Però permetin-me que els faci una altra reflexió aixecant una mica més la mirada, no? I és que hi feia referència algun altre diputat a la situació del conjunt de la fiscalitat que suportem els catalans fruit de les decisions d'aquest mateix Parlament, i, per tant, fruit de decisions del Govern de la Generalitat. Em sembla que és avui mateix que es farà públic un índex de competitivitat fiscal que elabora una organització que s'anomena Unión de Contribuyentes. No els diré cap novetat, simplement és un document més que posa en evidència allò que ja fa molts anys que diem des d'aquest faristol en el Parlament: des del punt de vista global de la fiscalitat que depèn de les comunitats, Catalunya està –oh, sorpresa!– en la darrera posició de totes les comunitats. És a dir, Catalunya és la comunitat amb menys competitivitat, des del punt de vista fiscal, amb relació a la resta de comunitats espanyoles. Però també fa referència específica a l'impost d'actes jurídics documentats, i també –oh, sorpresa!– en actes jurídics documentats..., aquí no estem sols, hi han altres comunitats que també estan en la darrera posició de competitivitat fiscal amb relació al conjunt de comunitats. Per tant, creiem que davant d'aquesta situació el que val la pena és una reflexió més àmplia i més profunda sobre la fiscalitat a Catalunya i sobre els efectes d'aquesta fiscalitat sobre la competitivitat, si és que això els interessa i no els distreu d'altres coses. I, per tant, el nostre grup no impedirà l'aprovació del decret, però tampoc no hi podrem donar suport. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Lluis Salvadó.
Gràcies, president. Diputats, diputades, bé, abans de portar a terme la intervenció que tenia prevista, algunes consideracions sobre algunes de les intervencions que s'han portat a terme per part d'algunes de les intervencions prèvies. Una mica d'explicació del que es va aprovar a la Llei de mesures de l'any 2017, perquè en algunes de les intervencions sembla que s'han obviat o s'obviaven moltes de les coses que es van fer en aquell moment, que són els darrers pressupostos que aquest Parlament ha aprovat. En aquella Llei de mesures, i parlo de memòria, senyora Romero, es van eliminar els beneficis fiscals que, després d'haver-se estudiat, tal com va aprovar aquest Parlament, es consideraven més regressius. I faig referència a dos, em sembla recordar que en van ser alguns més. Es van eliminar unes deduccions a unes inversions al mercat alternatiu borsari, que, per cert, havien estat aprovades en època de que el Departament d'Economia estava en mans del Partit Socialista. Es van eliminar, també, unes deduccions a les rendes més altes per a l'adquisició de l'habitatge. I també en aquella Llei de mesures del 2017 es va fer un increment important a l'IAJD, especialment en aquell segment de renúncia..., en aquelles empreses que renunciaven a l'exempció de l'IVA. Es va fer..., el diputat de Ciutadans, es va fer l'ITP progressiu, es va incrementar l'11 per cent en aquelles adquisicions que superaven el milió d'euros. Per tant, es va avançar en la progressivitat de l'ITP. Es van aprovar un bon grapat de nous impostos de caràcter ambiental. Se va incorporar..., hi va haver un increment substancial del que eren els impostos sobre les màquines escurabutxaques, que, si no ho recordo malament, estàvem parlant d'un centenar de milions d'euros. Per tant, a l'últim pressupost que aquest Parlament va tenir l'oportunitat d'aprovar, ja es van fer passos endavant; aquells beneficis fiscals més regressius ja van ser eliminats; hi va haver també un increment selectiu d'alguns impostos, especialment d'aquells que estaven directament implicats en l'àmbit de l'habitatge. En tot cas, alguna consideració més. S'ha fet la proposta de que aquest increment, que no s'aprovava avui, sinó que aquest increment el va aprovar el Partit Socialista a Madrid quan va fer l'aprovació del seu reial decret llei, aquests 16 milions d'euros. En tot cas, evidentment, no és un impost de caràcter finalista, i, per tant, suposo que el conseller d'Economia estarà absolutament encantat de poder debatre amb tots vostès en l'elaboració i tramitació dels futurs pressupostos d'on se destinen aquests nous ingressos. I, en tot cas, també, sobre algunes de les intervencions, em sembla que tots compartim el repte, davant d'un risc força elevat, de que aquest impost, que, a partir de l'aprovació del reial decret, per part del Govern del PSOE, finalment acabe sent transferit, acabe sent repercutit damunt dels clients. I, evidentment, és un risc que tots plegats ens haurem de conjurar per evitar; però que, òbviament, hem de ser conscients del risc que tenim damunt de la taula. I, en tot cas, una última consideració sobre la intervenció del diputat del Partit Popular. Quan se parla de competitivitat fiscal evidentment aquí hi han perspectives diferents, la que s'aplica a la majoria de països europeus i la que s'aplica als països més llatins. Com en alguna ocasió ja s'ha explicat en aquesta sala, la pressió fiscal de la Unió Europea està vuit punts, set punts, per damunt de la pressió fiscal a l'Estat espanyol. I, en este sentit, els països més desenvolupats, més progressistes, més avançats del nostre context sociopolític tenen pressions fiscals bastant més elevades. Per tant, el concepte de la competitivitat evidentment amaga darrere una càrrega ideològica molt important. En tot cas, com ha explicat el vicepresident fa uns moments, l'aprovació d'aquest decret és la conseqüència de tot un cúmul de circumstàncies, de despropòsits; d'un cúmul de contradiccions flagrants dins del mateix sistema judicial espanyol, i d'una pressió molt explícita del sistema bancari sobre la sala del contenciós administratiu del Tribunal Suprem. Un sistema judicial que encara que molts estoicament continuen resistint el discurs de que es tracta d'un estament de caràcter independent, em sembla que cada dia el sistema judicial s'esforça moltíssim per demostrar que d'independent no té absolutament res. I hem vist com la molt independent cúpula del Suprem acabava revocant una sentència de la seua sala tercera en una decisió inèdita dins del sistema judicial, i acaba assumint les pressions d'un sistema bancari, que òbviament veu, de forma directa, com les seues accions a borsa creixen d'una forma importantíssima i com s'estalvia una quantitat econòmica importantíssima, el 2016, aquest nivell global de tot el conjunt de l'Estat s'estalvien 1.800 milions d'euros. En tot cas, agrair al vicepresident i al secretari d'Hisenda que davant d'este caos algun estament treballi per reforçar la seguretat jurídica dels contribuents, i que treballi per intentar clarificar la interpretació de les normes fiscals. Agrair també al Departament d'Economia i Hisenda la seva celeritat en la seua reacció. El Govern de l'Estat aprova el seu Reial decret el dia 8 de novembre i el Govern català l'aprova només cinc dies després. I sobretot fer èmfasi que aquest decret, sobretot, clarifica la interpretació de la normativa, elimina alguns supòsits que ja no tenen cap sentit en estos moments, però que és un decret que, en cap cas, elimina beneficis fiscals ni als joves ni a persones discapacitades, perquè això ja ho fa –i ja es va fer de forma immediata– a partir del moment en què el Reial decret de l'Estat canvia el contribuent, i el contribuent passa a ser el banc, i, per tant, el banc no respon a cap dels supòsits que portava implícit el fet de poder tenir uns tipus reduïts, perquè el banc ni és jove ni és discapacitat. El decret elimina, en tot cas, aspectes desactualitzats de la normativa, i, per tant, és important que ho faci, perquè, davant del caos interpretatiu que se n'ha derivat de diverses sentències judicials, és important que el marc normatiu siga el més clar possible. En tot cas, també reconèixer que la resposta conjunta per part del Govern de l'Estat espanyol i també per part del Govern de Catalunya a tot aquest terrabastall generat pel sistema judicial ha servit per millorar la situació precedent, i, en tot cas, també, val la pena remarcar que s'ha solucionat sense abocar les administracions tributàries, entre altres la catalana, a un caos d'unes dimensions molt, molt significatives. Este canvi sobtat i radical de criteri per part del Suprem hauria obligat les administracions tributàries autonòmiques a retornar desenes de milers de liquidacions i tornar-les a liquidar una vegada més. Fins la sentència de la Sala Tercera del Tribunal Suprem, del 16 d'octubre passat, ningú no dubtava de qui era el subjecte passiu de l'impost sobre els actes jurídics documentats. És un impost que, com també s'ha comentat, està vigent des de l'any 1993, i des de llavors hi ha hagut desenes de sentències, tant per part de les institucions judicials com per part dels tribunals econòmics administratius, sentències i resolucions que avalaven la interpretació que era el prestatari, era el client, el comprador de l'immoble, sobre el qual s'havia de liquidar aquest impost. I ha estat una línia jurisprudencial que ha estat vigent durant vint-i-cinc anys i que s'ha mantingut constant, sense que ningú la posés en dubte, i, de fet, l'article 68 del reglament de l'AJD –un article que ha estat suspès, ha estat eliminat, per la sentència del Tribunal Suprem– deixava molt clar que quan se tractés d'escriptures de constitució de préstecs en garantia se consideraria l'adquirent el prestatari, i, per tant, el reglament ho deixava d'una forma molt clara. En tot cas, era un aclariment que tenia poc sentit, que entrava en contradicció amb el sentit comú. I en este sentit destacar que la sentència de la Sala Tercera del Suprem posa el focus en un element interessant, que val la pena tenir present, i que explicita el fet que ha de ser aquell que es beneficia d'un tràmit, en aquest cas el banc, siga el que acaba pagant l'impost. I el banc se'n beneficia en la mesura que la hipoteca, el fet de posar la hipoteca, que és el que estem gravant, a través del Registre de la Propietat, la seua incorporació al Registre de la Propietat, evidentment li permet al banc una major seguretat a l'hora de recuperar la seua inversió en l'àmbit de la hipoteca. I, per tant, com és el banc l'únic beneficiari d'aquest tràmit, ha de ser qui paga l'impost, en este cas, de l'acte jurídic documentat. En tot cas, simplement acabar fent referència que és obvi que el sistema judicial de l'Estat espanyol té molt que millorar; que té un gravíssim problema d'independència, de rigor i de credibilitat, i em sembla que és fonamental que tots plegats procurem per donar una major seguretat jurídica als nostres contribuents, ciutadans i institucions, que, segurament, de ben segur, se la mereixen. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Eusebi Campdepadrós.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, senyor vicepresident, senyora consellera... En primer lloc, felicitar la conselleria per la celeritat de dur a terme aquesta modificació per traslladar un benefici fiscal a la ciutadania. Evidentment, el proppassat 10 de desembre va entrar en vigor el Reial Decret Llei del 17/2018, del 8 de novembre, pel qual es modificava l'article 29 del text refós de la Llei d'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, i establia que en les escriptures de préstec amb garantia hipotecària és el prestador el subjecte passiu de l'impost. Per tant, a partir d'aquesta data són les entitats financeres que concedeixen els préstecs i a favor de les quals es constitueixen les hipoteques els subjectes passius de l'impost en la modalitat d'actes jurídics documentats. Per tant, les escriptures públiques que es formalitzen a partir del 10 de novembre estaran sotmeses a aquest règim de tributació. I per la seva part, a Catalunya, l'article 7 de la Llei 21/2001, del 28 de desembre, que regula els tipus de gravamen d'actes jurídics documentats, que estableix un tipus general i altres de reduïts, aprovats precisament en atenció a aquelles circumstàncies, com la capacitat econòmica i altres circumstàncies personals, que fins aleshores havia estat el contribuent el subjecte passiu de l'impost, aquestes circumstàncies, evidentment, ja no concorren en el cas de que el subjecte passiu sigui l'entitat bancària, l'entitat prestador, i, per tant, calia suprimir amb efectes immediats aquests tipus reduïts. Òbviament, la necessitat extraordinària i urgent que justifiquen les mesures es troba en el principi de seguretat jurídica, que exigeix disposar d'una regulació coherent dels tipus de gravamen amb el règim de tributació i, evidentment, la utilització de l'instrument del decret llei es justifica per la necessitat urgent d'establir amb claredat aquests tipus de gravamen i fer-ho amb la màxima brevetat possible. Ara bé, no podem deixar de considerar que aquesta modificació ve derivada, precisament, dels canvis sobtats de criteri, als quals ja s'ha fet referència en les anteriors intervencions, per part del Tribunal Suprem, en què, d'entrada, amb una resolució que era favorable als interessos del consumidor, que és favorable als interessos de la ciutadania, es va veure paralitzada davant d'una sentència ja dictada, cosa absolutament inaudita, es va paralitzar per tal de canviar de criteri, el que, evidentment, denota, en primer lloc, situa el tema en una total inseguretat jurídica. I, a més a més, denota el total control i politització del Tribunal Suprem per part dels òrgans polítics, que, a més, en aquest cas, com en molts altres casos, el que fan és precisament sotmetre's al poder de l'executiu i sotmetre's al poder, precisament, de les grans companyies, especialment els bans. I, per tant, resolen a favor dels bancs i en contra del consumidor. De fet, això va estar clar perquè només amb la sortida de la primera sentència favorable a qui havia de pagar els imports, que era la ciutadania, van provocar notables caigudes a la borsa –per cert, molt superiors que la declaració d'independència del 27 d'octubre– i, en canvi, immediatament van poder recuperar aquest valor en borsa amb el canvi de criteri per part del Tribunal Suprem. No ens ha de sorprendre aquest comportament del Tribunal Suprem si tenim en compte en la forma manipulada i polititzada designació del Consell General del Poder Judicial que encara tenim pendent. Però aquesta modificació d'avui, de l'impost d'actes jurídics documentats, l'hem d'emmarcar en una situació més general. Existeix la Directiva 93/13 de la Unió Europea, relativa, precisament, a la relació de les clàusules abusives i la transparència per la contractació, que com sempre l'Estat espanyol en el seu europeisme estrictament extractiu, però sempre, en canvi, amb una gran indolència a l'hora de transposar directives comunitàries que beneficiïn els consumidors. Tenim un estat que no protegeix els seus ciutadans i precisament els drets d'aquests consumidors en aquestes clàusules abusives en la contractació bancària, que no han estat objecte d'una regulació global per part de l'Estat. S'ha fet aquesta actuació puntual i derivada de totes les incoherències judicials, que hem comentat abans, però, en canvi, existeix tot un cúmul de clàusules abusives en tots els contractes hipotecaris que l'Estat ara hauria pogut tenir l'oportunitat de regular precisament a favor del consumidor i no ho ha fet. Aquestes clàusules abusives tots coneixem que hi ha hagut la clàusula més coneguda com la «clàusula sòl, que l'única correcció que ha hagut de venir és judicial. No hi ha hagut cap regulació per part de l'Estat en favor del consumidor i, precisament, en aplicació de les directives comunitàries. I així i tot recordem que la sentència del Tribunal Suprem, del 2013, que sí que va determinar que la clàusula sòl era nul·la i, per tant, s'havien d'eliminar els seus efectes, però, va limitar la seva retroactivitat a partir de dictar la sentència el maig de 2013 i també a una resolució en benefici de la banca, com sempre resolent en benefici de l'IBEX 35, va limitar aquesta retroactivitat. No va ser fins a una sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, del desembre de 2016, que va haver d'esmenar el Tribunal Suprem –com sempre la justícia europea ha d'esmenar les injustícies– que va dir que efectivament quan una clàusula es declara nul·la, que és quelcom que és a les beceroles del dret, no ha de tenir cap efecte i s'han d'anul·lar els efectes des de la imposició de la clàusula. Per tant, des de l'inici de la contractació. Per esmenar això van fer el pedaç del Reial Decret Llei 1/2017 que són les clàusules sòl que en lloc d'imposar a la banca l'anul·lació d'aquestes clàusules sòl i retornar els diners a tota la ciutadania i a tots els consumidors que havien pagat en excés, es va limitar a establir un sistema de pa sucat amb oli, que ha estat un absolut fracàs perquè deixava en absoluta voluntat de la banca el retorn. Cosa que òbviament no han fet en la immensa majoria dels casos. Perquè aquestes clàusules abusives són moltes més: interessos de demora abusius, el venciment anticipat només amb un únic pagament, comissions, despeses, impostos, entre ells el d'actes jurídics documentats que ens porta aquí. Que, a més a més, ha comportat que tota la càrrega de defensa dels seus drets i d'anul·lació d'aquestes clàusules hagi recaigut en la ciutadania i hagi recaigut en el consumidor que s'ha trobat desprotegit per part de l'Estat. A més amb relació a aquestes despeses hi han hagut també en els tribunals de primera instància unes sentències absolutament a vegades contradictòries, que han suposat en molts casos que, malgrat donar-se de vegades parcialment la raó al contribuent, no s'ha produït la condemna amb costes. I, per tant, els costos d'aquesta reclamació del seu dret ha acabat caient en molts casos en el consumidor. Això ha provocat el col·lapse judicial, s'han designat uns jutjats concrets, el 50 de Barcelona, el 8 de Tarragona. Un col·lapse judicial brutal, cosa que hem tingut ocasió de veure precisament a la Comissió de Justícia, que ocasiona retards en les resolucions en perjudici del consumidor del qual se'n beneficia la banca que no té el més mínim incentiu per resoldre-ho de forma amistosa. Tenim un estat que, ja ho sabem, el que vol són súbdits; que el que vol és –en terminologia tributària– subjectes passius, però, en canvi, el que no vol són ciutadans. I nosaltres continuem tenint aquest projecte de república de ciutadans lliures. I no podem deixar d'esmentar que arribem als quaranta anys, s'han commemorat recentment els quaranta anys de la Constitució de l'any 78. Una Constitució que va ser escrita a punta de sabre, una Constitució que ha estat simplement la continuació del règim dels quaranta anys anteriors i, en aquests quaranta anys, hi arribem amb presos polítics, amb vaga de fam per vulneració dels seus drets, més elemental i més fonamental, no ja per demanar la llibertat, que és el que pertocaria, sinó senzillament, i per a tots aquests que sempre s'omplen la boca del compliment de la llei i el compliment de la llei, doncs, que el Tribunal Constitucional compleixi la llei. I els recursos d'empara que el Govern, que són per a empara de drets fonamentals, i que els ha de resoldre en trenta dies i porten més d'un any sense resoldre, i els utilitzen no precisament per emparar els drets sinó per vulnerar els drets. Aquest és l'Estat que tenim. Però per això nosaltres insistirem en la nostra república de ciutadans lliures. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació d'aquest decret llei i que els vots negatius, en canvi, són favorables a la derogació. Passem, doncs, a votar la validació del Decret llei 6/2018. Comença la votació. Aquest Decret llei 6/2018 ha quedat validat per 61 vots a favor, cap en contra i 64 abstencions. D'acord amb l'article 158.4 del Reglament, un cop ha estat validat aquest decret, pregunto a la cambra si algun grup parlamentari vol que es tramiti... [[Remor de veus.]] Que es tramiti aquest decret llei com a projecte de llei. Hi ha algun grup? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs, atès que no hi ha cap petició, que aquest Decret llei es tramiti per llei, queda validat el decret. Suspenem la sessió fins a les quatre de la tarda. [[La sessió se suspèn a dos quarts de tres de la tarda i quatre minuts i es reprèn a les quatre i tres minuts. Presideix el president del Parlament, acompanyat dels vicepresidents primer i segon i els secretaris primer, segon i tercer. Assisteixen la Mesa el lletrat major, la lletrada Anna Casas i Gregorio, el lletrat Ferran Domínguez Garcia i l'oïdora de comptes.]]
Bona tarda, diputats, diputades, vagin seient als seus escons, si us plau... Reprenem la sessió. [[Projectes de pressupostos acumulats del Parlament de Catalunya i del Consell de Garanties Estatutàries, de la Sindicatura de Comptes i del Síndic de Greuges per al 2019]] [[230-00001/12 i 230-00002/12]] El següent punt de l'ordre del dia, el cinquè punt, és el Projecte de pressupost del Parlament de Catalunya per al 2019; un cinquè punt que veurem conjuntament amb el sisè, és a dir, el Projecte de pressupostos del Consell de Garanties Estatutàries, de la Sindicatura de Comptes i del Síndic de Greuges, també per a l'exercici 2019. La presentació dels pressupostos la farà el vicepresident primer, el senyor Josep Costa, i, un cop acabada la intervenció, farem una votació conjunta de totes les propostes de pressupost. Per tant, vicepresident, quan vulgui.
Bé; gràcies, president. Conselleres, conseller, una de les expressions de la sobirania d'aquest Parlament és l'aprovació dels seus pressupostos sense interferència i sense intervenció d'altres organismes o poders. Intervenc avui com a vicepresident primer del Parlament per exposar i defensar un acord de la Mesa Ampliada d'aquesta cambra, en concret la Mesa Ampliada del 26 de novembre, que va aprovar el projecte de pressupost per al 2019. I per anar entrant en matèria, tot i que és una mica farragós, faré un resum dels números i de les partides més importants, perquè tots vostès en tenguin coneixement. El pressupost del Parlament per a l'exercici 2019 puja a 61.179.004 euros, que suposa un increment de 7 milions i mig respecte del pressupost anterior, que és el del 2017. Hem de recordar que el 2018 no va haver-hi pressupost d'aquesta cambra, sinó que en aquests moments estam operant amb pressupost prorrogat. Això demostra que hem fet un esforç important de revertir el període d'austeritat que encara patim i que encara pateixen totes les institucions del sector públic. Tanmateix, en termes absoluts, els números no són encara comparables als millors pressupostos que hem tengut, com per exemple l'any 2008, que el Parlament va tenir un pressupost de 72 milions d'euros, és a dir, 11 milions més que el pressupost que presentam avui. És a dir, teníem aleshores, el 2008, fa deu anys, un 15,2 per cent més de pressupost, encara, del que tenim avui. Això vol dir que, amb l'increment que estam presentant, encara tenim unes partides pressupostàries, un pressupost molt per davall dels nivells anteriors als ajustos i al període d'austeritat. A què es destinen els recursos en aquest Projecte de pressupostos, bàsicament? Ho desglossaré per capítols i explicaré una mica, bàsicament, els elements que expliquen les variacions d'aquest pressupost. El capítol I és, evidentment, el més important, com sempre ho ha estat. És, de fet, el 51 per cent del pressupost del Parlament; estam parlant de 31 milions i mig d'euros. És un increment considerable, que es deu bàsicament a un parell de circumstàncies. La primera i més important és el fet que fa dos anys que no tenim pressupost; per tant, no ens ham de comparar amb el pressupost de l'any passat, sinó que ens comparam amb el pressupost de 2017, que a més té la circumstància que es va aprovar el 2016 sense preveure l'increment de salaris que havíem de fer per al 2017. Per tant, el capítol I –i aquesta és la dada important, el que fa que sembli que estam augmentant molt el capítol I i en realitat no sigui tant– incorpora l'increment de salaris del personal del Parlament de tres exercicis, de tres anys. Hi ha també dos elements que distorsionen o que podrien distorsionar una comparació del pressupost amb exercicis anteriors. Primer, hi ha un increment del capítol I del pressupost que deriva estrictament del compliment dels acords de Mesa que executen la disposició transitòria segona del Reglament del Parlament pel que fa a la reducció gradual i progressiva de les indemnitzacions que es paguen als diputats i es converteixen en salari de tots nosaltres. Per tant, això suposa un canvi del capítol II al capítol I d'aquestes retribucions. I suposa també el fet que aquestes retribucions hagin de cotitzar i hagin de tenir retencions fiscals, la qual cosa suposa un cost afegit pel Parlament, per tal que no suposi una disminució d'ingressos nets per als parlamentaris. I, d'altra banda, hi ha una altra partida important que s'inclou per primera vegada en el capítol I del pressupost, que és la dotació per pagar els coordinadors dels grups parlamentaris. El cost d'aquestos coordinadors abans estava en el pressupost general del Govern i, per tant, el fet que s'hagi traspassat ara a aquestes partides suposa que en el capítol I del Parlament hi apareix mig milió d'euros que abans no hi eren. També, com deia, hi ha increments que es refereixen a exercicis anteriors, no només a l'exercici del 2019. Per exemple, consoliden el 2019 increments de les retribucions del personal del Parlament del 2017 i del 2018, eh? Per primera vegada apareixen en el capítol I del pressupost el que seria l'increment de l'1 per cent corresponent a 2017 i l'increment de l'1,75 del 2018. Això comporta, evidentment, d'aquests dos exercicis que no estaven computats, també la qüestió de les antiguitats del personal i els crèdits corresponents a les cotitzacions socials. A banda d'això, hi ha una qüestió també, que és l'acord de la Mesa del 19 de març de 2018 que aprova l'estructura de portaveus de la dotzena legislatura, que, pel fet de tenir un nombre superior de grups parlamentaris, també incrementa el cost de l'estructura de portaveus. Pel que fa a increments del capítol que són estrictament de l'exercici 2019, hi ha un augment de les retribucions del personal d'aquesta casa, del Parlament, del 2,25, d'acord amb el que són els pactes retributius de la funció pública a nivell estatal, i que, en funció de determinades circumstàncies o variables, pot acabar sent del 2 i mig per cent. Per tant, amb relació a l'últim pressupost que va aprovar aquesta cambra, les retribucions del personal funcionari d'aquest Parlament, nominalment, són d'un 5 per cent. Naturalment, també hi ha les retribucions dels diputats, que feia ja molts anys que estaven congelades, després d'haver set, diguéssim, reduïdes a l'inici del període d'austeritat. Per primera vegada des de l'inici del període d'austeritat, per primera vegada, dic, es preveu un increment de les retribucions dels diputats que per a l'exercici del 2019 serà de l'1,75 per cent. Per tant, estam fent la primera pujada de sou dels diputats des de les retallades, des de les reduccions que varen patir aquests sous a principi del període d'austeritat, i que, en tot cas, és un increment que és inferior a la inflació, que és inferior a l'increment que es preveu per als funcionaris i que és també inferior al que han aprovat per a aquest exercici pròxim de 2019 al Congrés dels Diputats o al Senat. Per tant, diguéssim, mantenim una contenció, una austeritat, encara, pel que fa a les retribucions dels diputats, com també –després ho veurem– pel que fa a les subvencions dels grups parlamentaris. Dir, a aquests efectes, que els diputats que són portaveus o pertanyen a la Mesa d'alguna comissió, en aquests moments, després de l'ajust a l'alça que feim en aquest pressupost, mantenen una retribució equivalent a la que tenien l'any 2006. Els presidents i els portaveus de grups parlamentaris i els membres de la Mesa encara mantindran, aproximadament, la retribució que tenien l'exercici 2005. Evidentment, com no pot ser d'una altra manera –però, atès el que s'ha suscitat anteriorment, és important de manifestar-ho–, el pressupost preveu, lògicament, la retribució íntegra dels 135 membres d'aquest Parlament. Pel que fa al capítol II, estam parlant d'una mínima variació respecte del 2017. Aquest capítol són 10,3 milions d'euros, que representa el 6,87 per cent del pressupost, que s'incrementa lleugerament pel que fa a despeses de manteniment, d'instal·lacions audiovisuals i aplicacions informàtiques i en diversos serveis, també, sol·licitats pel Departament d'Informàtica i Telecomunicacions, i, per altra banda, es redueix en les indemnitzacions per viatges i desplaçaments dels membres del Parlament, que, com he explicat abans, es transfereixen al capítol I. El capítol IV són transferències corrents. La variació també és mínima, i representa el 26,4 per cent del pressupost, que bàsicament recull el que són les subvencions als grups i subgrups parlamentaris. En aquest sentit, vull recordar que a Catalunya l'única aportació pública que reben els partits polítics i els grups parlamentaris és la que prové del Parlament i que, diguéssim, això no passa a totes les altres institucions o tots els altres territoris però que, en qualsevol cas, és la partida més important d'aquest capítol. I dir també que el fet que hagi variat el nombre de grups parlamentaris d'aquesta cambra també ha suposat un lleuger increment d'aquesta partida però que ja està vigent, ja s'està, diguéssim, satisfent des del 6 de març de 2018, pel que es va acordar a la Mesa Ampliada, el que són les subvencions a grups parlamentaris. Per tant, aquest pressupost recull les partides per fer efectives en l'exercici 19 aquestes subvencions que ja estan aprovades i estan vigents. Pel que fa al capítol VI, finalment, aquest pressupost arriba a més de 3 milions d'euros. Es fa un important esforç, després de tota aquesta etapa d'austeritat. Encara som molt lluny de la partida d'inversions que teníem el 2011 i que teníem fins i tot el 2010. Ara no arribam ni tan sols a la meitat dels 7,7 milions que teníem el 2010, però, no obstant, sí que estam multiplicant per més de tres el que eren les inversions que havíem tengut els últims anys. L'increment d'aquesta tipologia de despesa és degut a projectes d'inversió que es volen dur a terme per part del Departament d'Infraestructures, Equipaments i Seguretat i del Departament d'Informàtica i Telecomunicacions. És evident que el període d'austeritat ha generat unes necessitats d'inversió acumulades que fan que no sigui possible ajornar més, ja, l'increment d'aquest capítol d'inversions. Entre els projectes d'inversió que està previst d'executar o d'iniciar durant el 2019, alguns d'ells de naturalesa pluriennal, en voldria destacar uns quants, perquè es facin una idea del que són aquestes inversions que s'inclouen en el pressupost. Hi hauria les obres de restauració, neteja i consolidació de la façana posterior; la reforma i adequació de la sala 10; la substitució de maquinària de climatització per adequació a la normativa vigent a les sales 5 i 6; l'adequació d'instal·lacions al despatx d'audiències; la substitució i reforma de mobiliari a les sales de comissions i reunions; instal·lacions exteriors relatives al perímetre i zona restringida de seguretat i accés al Parlament; adequacions a la xarxa de clavegueram, arquetes i sifons; obres d'impermeabilització, adequació de claraboia; inversions en equips de votació electrònica de les sales 1 i de grups, i, pel que fa a sistemes d'informació, es preveu que s'iniciïn diversos projectes relacionats amb la transformació de processos digitals, Administració electrònica, registre telemàtic i la gestió documental i el sistema d'informació de l'activitat parlamentària, o projectes com la renovació del Canal Parlament. Ja veuen que són moltes les coses per fer, i els recursos que dedicarem a totes aquestes inversions encara són insuficients per a la modernització i la renovació que necessita, al nostre entendre, aquest Parlament. Pel que fa, finalment, al que són els pressupostos de la Sindicatura de Comptes, del Síndic de Greuges i del Consell de Garanties Estatutàries, aclarir, com és conegut per tots vostès segurament, que es tracta de pressupostos que elaboren autònomament els organismes en qüestió, sense perjudici que nosaltres, al Ple del Parlament, hàgim de debatre i aprovar aquests comptes, tot i no haver participat en la seva confecció ni poc ni molt. En tot cas, el resum d'aquestes dades, d'aquestes institucions, eh?, seria el següent: el Projecte de pressupost de la Sindicatura de Comptes representa un increment del 4,36 per cent amb relació al 2017, assolint una xifra de més d'11 milions d'euros. Aquesta pujada del pressupost de la Sindicatura de Comptes es deu, sobretot, a un augment del personal derivat d'una modificació de relació de llocs de treball encara pendent d'aprovació. En tot cas, hi ha un ajust negatiu, que disminueixen, perquè el 2017 van ser excepcionalment altes per atendre el canvi de seu de la sindicatura en el que és el capítol d'inversions. Pel que fa al pressupost del Consell de Garanties Estatutàries, hi ha un increment del 3,44 per cent, assolint una xifra de més de 3 milions d'euros. L'increment de les remuneracions de personal correspon als augments de sou també dels treballadors, que no incloïa abans, el 2017 i 2018, per tant, consolida l'increment de sou de tres exercicis, i el creixement és molt lineal en la resta de capítols. Finalment, pel que fa al Projecte de pressupost del Síndic de Greuges, augmenta un 4,59 per cent, assolint la xifra total de 6,5 milions d'euros. En aquest cas, també, es consoliden els increments retributius dels exercicis 17 i 18, que no hi estaven inclosos, i s'incorpora per al 2019 l'Acord per a la millora de l'ocupació pública i les condicions de treball, de 9 de març de 2018. El número de places pressupostades es redueix en una dotació i la reducció acumulada de places des del 2010 és de vint-i-tres llocs de treball, segons consta en la memòria que ens ha fet arribar la sindicatura. Com deia abans, ni un servidor, com a vicepresident, ni la Mesa no han intervingut en la confecció, en l'elaboració d'aquests pressupostos, sinó que, com a entitats autònomes que són, hem de donar trasllat al Ple del Parlament per debatre i aprovar-les si ho considereu oportú. En resum, i per anar acabant, volia destacar que l'increment del pressupost del Parlament de 7,5 milions d'euros ens deixa encara lluny de les xifres que teníem abans del període d'austeritat. Per tant, hem d'aspirar a seguir aconseguint recursos per assolir el nivell de modernització i d'inversió que voldríem per a aquest Parlament, per fer front, diguéssim, a totes les inversions que tenim endarrerides i que són més necessàries que mai després d'aquesta etapa de més austeritat, però que fem una passa endavant amb aquest increment, que ens deixa lluny, com deia, dels 11 milions d'euros més que teníem encara el 2010. Aquest pressupost prioritza dos coses: prioritza les persones, prioritza els treballadors de la casa, i prioritza les inversions en infraestructures. Si hagués de fer un resum d'aquest pressupost diria que fa un esforç per cuidar el personal, per cuidar els funcionaris d'aquesta casa. De fet, hem fet un esforç de negociació amb el Consell de Personal per arribar a un acord, per tenir pau social, per tenir, diguéssim, el personal satisfet en les seves reivindicacions, perquè són una peça essencial de l'engranatge parlamentari, com no podria ser d'una altra manera en una institució com aquesta, i fa també un important esforç inversor per posar al dia molts equipaments, moltes infraestructures que tenim. En la resta, mantenim l'austeritat pel que fa a remuneracions dels diputats i a les aportacions als grups parlamentaris. És a dir, revertim la situació d'austeritat pel que fa a les persones que treballen al Parlament, als funcionaris del Parlament i a les inversions en infraestructures, i mantenim l'austeritat en la resta. Per tant, entenc jo que en la mateixa mesura que hi va haver consens en la Mesa Ampliada per aprovar aquest pressupost, tindrà també el suport d'aquest plenari. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Senyor Cid, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del pressupost del Parlament i per explicar el nostre sentit de vot.
D'acord. Estem cridant a votació. En tot cas, cridem a votació i... Farem votació separada, em demana, del pressupost del Parlament, i de la resta d'organismes? Conjuntament?
La resta d'organismes conjuntament, sí.
D'acord.
En el nostre cas, des del nostre grup parlamentari votarem de manera negativa al pressupost del Parlament, perquè, tot i que compartim, en aquest cas, que, evidentment, s'ha d'augmentar la inversió, que s'han d'augmentar les retribucions als treballadors i treballadores, i també compartim l'Acord de Mesa en aquest sentit perquè la paga deixi de ser una dieta i sigui en aquest cas sou tributat, nosaltres entenem, i ja ho vam expressar així també, que no estem d'acord amb l'augment salarial, en aquest cas, dels diputats i diputades, com tampoc vam estar d'acord en l'augment salarial del Govern de la Generalitat, i, per tant, votarem que no. Entenem, a més a més, sobretot en un context que, per exemple, els treballadors i treballadores públiques trigaran quatre anys per recuperar la paga, en aquest cas, les pagues retallades del 2013 i del 2014. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí. También para pedir votación separada y explicación de voto. Nosotros vamos a pedir votación separada de la sección correspondiente al Projecte de pressupost del Síndic de Greuges, y no apoyaremos el presupuesto de la Oficina del Síndic, por la enorme precariedad en la que mantiene al personal de su oficina.
Per tant, pel que he entès, hi ha votació separada, primer, del pressupost del Parlament; del pressupost del Consell de Garanties Estatutàries i Sindicatura de Comptes, per un costat, i del Síndic de Greuges, de l'altre. Sí? [[Pausa.]] És això correcte? [[Pausa.]] Molt bé. [[Pausa.]] Votarem, doncs, en primer lloc, la Proposta de pressupost del Parlament de Catalunya per al 2019, seguidament votarem la Proposta de pressupostos dels òrgans del Consell de Garanties Estatutàries i la Sindicatura de Comptes, i, finalment, la Proposta de pressupost per a la institució del Síndic de Greuges. Votem, per tant, primer, la Proposta de pressupostos del Parlament de Catalunya. Comença la votació. La proposta de pressupostos per al Parlament de Catalunya per a l'exercici 2019 queda aprovada per 116 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. Votem ara la proposta de pressupostos del Consell de Garanties Estatutàries i de la Sindicatura de Comptes. Comença la votació. Aquestes dues propostes de pressupostos queden aprovades per 124 vots a favor, cap en contra i 2 abstencions. Passem ara a votar, finalment, la proposta de pressupostos per la institució del Síndic de Greuges. Comença la votació. La proposta de pressupostos per al 2019 queda aprovada per 84 vots a favor, 1 en contra i 41 abstencions. [[Decret llei 7/2018, de 20 de novembre, pel qual s'estableixen mesures transitòries per continuar percebent la prestació per al manteniment de les despeses de la llar per a determinats col·lectius que regula l'article 20 de la Llei 13/2006, de 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic]] [[203-00007/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, és el punt vuitè, que és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 7/2018, del 20 de novembre, pel qual s'estableixen mesures transitòries per continuar percebent la prestació per al manteniment de les despeses de la llar per a determinats col·lectius que regula l'article 20 de la Llei 13/2006, de 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament intervé el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret. Té la paraula, doncs, el senyor Chakir El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Consellera, diputats i diputades, que queden a la sala [[rialles]] davant de la desbandada..., mirin, avui els venim a explicar el perquè hem resolt per via de decret llei l'actualització del topall d'ingressos per continuar percebent la prestació per al manteniment de les despeses de la llar per a determinats col·lectius, i perquè demanem la convalidació en el Parlament d'aquest Decret llei 7/2018. I, abans d'entrar en els arguments legislatius que han portat a aquesta actualització dels topalls d'ingressos, sí que els volia explicar un seguit de principis que com a Govern tenim i, per tant, seguim. En aquest sentit, el que està clar és que aquest decret respon a un fet que sempre volem situar i que tenim molt clar: fer de les persones el centre de les polítiques i de les intervencions socials en aquest país. Això vol dir que abans que les persones perdin una prestació per un motiu tècnic, que depèn de l'Administració, ens conjurem per evitar-ho. En aquest cas, venim d'una situació que comporta l'anomalia democràtica que va viure aquest país, que va generar la situació de no tenir pressupostos el 2018 més l'increment que s'acaba donant en les pensions estatals aprovat a principis de juliol d'aquest mateix any. Ha acabat generant una situació que és: molts ciutadans i ciutadanes catalans, que viuen i treballen a Catalunya, es podien quedar sense una prestació per superar els topalls fixats i no poder-los actualitzar via Llei de pressupostos. Per aquest motiu, i amb la idea de que l'Administració ha d'estar al servei de les persones, fins i tot quan per diversos motius s'altera la normalitat política que hi ha d'haver en un país, el que pretenem és actuar i actuar de forma que no es vegin perjudicats els ciutadans i les ciutadanes, i especialment els més vulnerables. Entorn de l'explicació legislativa, la Llei 13/2006, del 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic, un dels instruments de lluita contra la pobresa establerts per aquest mateix Parlament, estableix un conjunt de prestacions i actuacions que tenen com a finalitat donar suport adequat a totes les persones que ho necessiten i atendre les seves necessitats bàsiques de la vida. A més, assenyala la importància d'establir ajuts assistencials per a persones amb pensions molt baixes, una bona part de les quals són persones grans, i garantir uns ingressos econòmics dignes a aquestes persones en situació de necessitat. Una de les prestacions creades per aquesta llei és la prestació per al manteniment de despeses de la llar per a determinats col·lectius, per a les persones que no poden atendre amb els seus ingressos les despeses pròpies del manteniment de la llar habitual, pel fet de que aquella persona amb qui compartia aquestes despeses o de qui depenia econòmicament ha mort. L'aprovació de la Llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2018 no va ser possible i llavors el que ens trobem és que l'actuació es regula a partir de la Llei de pressupostos de la Generalitat del 2017, a partir de la disposició addicional 34, en la qual es limiten els ingressos totals anuals per al manteniment d'aquesta prestació. Això acaba generant una contradicció amb la disposició addicional 51.3, de la Llei de pressupostos generals de l'Estat, en la qual s'acaba incrementant supletòriament el 0,25 que va incrementar a principis d'any, un 2,75 més addicional entorn de les pensions contributives del Sistema de la Seguretat Social. Al final tenim un increment d'un 3 per cent de les plantilles mínimes de les pensions contributives, que pot acabar generant que algunes persones no tinguin, se'ls tregui, una part dels drets entorn d'aquesta prestació o fins i tot que puguin no tenir el dret a aquesta prestació. A partir d'aquí el que fem és aquest decret llei, que el que vol és evitar aquest problema. El que vol és modificar els topalls perquè cap persona, per aquest increment de les pensions, es pugui quedar sense aquesta ajuda. Els hi explico que aquest decret llei afecta a un col·lectiu de 27.999 persones. Així, pensem que és un decret llei, que s'entén el perquè utilitzem aquesta mesura: per la urgència i la necessitat, i el que és més important, acabarà assegurant els drets adquirits d'aquestes persones, que són persones en situació de vulnerabilitat i, dels quals, aquesta prestació de manteniment de les despeses de la llar acaba complementant els seus ingressos. Bàsicament aquest és el motiu d'aquesta presentació i sí que vull acabar situant els dos elements imprescindibles, que crec que tots i totes compartim aquí, que és fer de les persones el centre de totes les polítiques, i abans que els ciutadans i les ciutadanes perdin una prestació per un motiu tècnic aquest Govern farà tot el que faci falta per evitar-ho. I aquest n'és un exemple molt concret. A partir d'aquí demanem la convalidació d'aquest decret llei i poder evitar aquesta situació. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. És el torn ara dels grups parlamentaris per fixar la seva posició i inicialment té la paraula per un temps màxim de deu minuts i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans el senyor Martí Pachamé.
Diputats, diputades, senyors diputats i senyores diputades, membres del Govern, avui no estem aquí per parlar de qualsevol col·lectiu, estem aquí per parlar de conciutadans nostres que no arriben a fi de mes, persones, efectivament, molt vulnerables. D'aquesta gent el Govern se'n recorda avui, 12 de desembre; sembla que algú s'hagi despistat d'aquest tema. Ha passat quasi bé un any després de la pròrroga dels pressupostos del 2017 i gairebé sis mesos després de l'aprovació dels pressupostos generals de l'Estat. Vostès parlen de «efectes indesitjables; nosaltres parlem de «efectes pronosticables, falta de competència i solidaritat respecte a les persones més necessitades. El Govern ha portat a aquesta cambra el Decret llei 7/2018, de 20 de novembre, per a la seva convalidació, efectivament. Aquest projecte de llei tracta de la restitució a un col·lectiu especialment castigat per la crisi de les prestacions per al manteniment de les despeses de la llar. La mateixa descripció de a qui va dirigida la prestació ens dona idea de la importància de la problemàtica, no calen massa explicacions al respecte. Així doncs, estem parlant d'una part de la població especialment sensible i amb poca, sinó nul·la, capacitat econòmica. Com és que parlem d'aquest tema al mes de desembre? És que ningú hi havia pensat abans en aquesta situació? S'ha fet alguna acció amb els beneficiaris afectats per explicar-los el problema i com es solucionaria? S'ha fet quelcom? És que ningú ho va tenir en compte quan es va fer la pròrroga dels pressupostos del 2017 per al 2018 al no haver-se actualitzat la disposició addicional trenta-quatrena? És que ningú va tenir en compte les necessitats d'un part de la població mentre es malbarataven els diners de tots en partides processistes? Per a la seva informació –els ho recordo perquè amb tanta contractació de personal eventual igual ja no en porten el compte–, la web de la Generalitat diu que hi han 58 alts càrrecs i personal eventual a la Presidència que cobren gairebé 4,5 milions d'euros; 48 alts càrrecs i personal eventual a Vicepresidència que cobren al voltant de 3.700.000 euros; 24 alts càrrecs i personal eventual a Treball, Afers Socials i Famílies que cobren al voltant de 2 milions d'euros. Estem, per tant, parlant de cent trenta alts càrrecs i personal eventual de les tres conselleries més directament implicades que més o menys cobren, entre tots ells, 10 milions d'euros. El sou mitjà que ve a sortir surt per 80.000 euros, més o menys, encara que molts d'ells n'estan cobrant més de 100.000. Cap d'aquests alts càrrecs havia pensat en aquest problema? Llavors, per a què serveixen tots aquests càrrecs i assessors? A més de no preveure-ho quan tocava, doncs, quan es va fer la pròrroga dels pressupostos, la desviació del 0,25 per cent, el límit ja es va quedar a vuit euros del topall dels 9.500 euros, tampoc no es va fer res quan el Govern espanyol va aprovar els pressupostos generals de l'Estat per al 2018 incrementant el 2,75 per cent addicional. Els efectes indesitjables a aquestes persones afecten, segons les seves pròpies fonts, 15.590 beneficiaris del col·lectiu de receptors de la prestació per al manteniment de les despeses de la llar i 12.499 dels preceptors per a l'ajut del cònjuges supervivents. Les reduccions que han patit en les seves prestacions durant aquest període són d'un 44 i d'un 34 per cent respectivament. Si ho quantifiquem, estem parlant aproximadament de 5 milions i mig d'euros. Semblaria ser..., com si fos finançament gratuït, però bé. Què estaven fent tots aquests alts càrrecs en lloc d'atendre les necessitats dels col·lectius en situació més precària? Tenen potser altres prioritats? No pensen que amb aquests sous se'ls hauria d'exigir moltes més responsabilitats, molta més eficàcia? Això sembla que no té un altre nom que falta de competència i de solidaritat. I, per tant, demanem que es depurin les corresponents responsabilitats, i les demanem no sols per qüestions polítiques, que també ho podríem fer, sinó també per raons de responsabilitat ètica. El que vostès tenen és el que es denomina un problema d'agència, i és un problema derivat de la manca de governança a la Generalitat. Els problemes d'agència es presenten quan hi ha una divergència entre els objectius del Govern, de les organitzacions i els membres que en formen part, en aquest cas, la ciutadania, el poble de Catalunya, eh?, tots nosaltres. Vostès tenen l'encàrrec de la ciutadania catalana per administrar eficientment el Govern de la Generalitat i que no es produeixin situacions com les que estem debatent en aquest punt. Vostès han demostrat que no tenen els mateixos objectius que la gran majoria de la ciutadania catalana. Vostès tenen uns objectius divergents i, a més, completament allunyats de la realitat i de les seves competències. Vostès disposen d'ingents recursos i competències, competències per gestionar adequadament un pressupost al voltant de 34.000 milions d'euros. Però no són capaços de focalitzar adequadament i prioritzar els problemes reals de la ciutadania. I qui en té la culpa de tot això? Madrid? El rei? El 155? La Unió Europea? L'Imperi Galàctic? El que vostès saben fer molt bé és fer desistiment de les seves responsabilitats i no fer mai cap mena d'autocrítica. Com s'ha demostrat en recents declaracions, vostès fan recaure les responsabilitats no en els que prenen les decisions, sinó en els que les apliquen. En el món real, d'això en diríem un estil de direcció tòxica. Vostès són un govern que resulta tòxic per als catalans. On ens volen portar? El senyor Torra va explicar l'altre dia que li van dir al seu soci, mentre feien la reunió a Madrid, el president Sánchez, que tenia cinquanta-cinc anys, que «els meus fills són molt grans i que no tinc res a perdre, que el 90 per cent de la reunió van parlar de l'autodeterminació. «Aquest és el tema, i no em puc entretenir amb altres. És això el que ha passat amb aquest decret llei? Que hi havia altres temes més important? El monotema? Un altre cop, com va dir el senyor Eduard Pujol, aquestes qüestions són migajas, engrunes, peanuts? El que sí que va tapar de seguida és el forat de TV3. Li he de recordar que la primera mesura que van prendre va ser injectar-hi 20 milions d'euros. Per això sí que hi havia pressa, per això i per obrir ambaixades, per tornar a col·locar assessors a dit per tot arreu, per obrir un reguitzell de «xiringuitos per als seus prosèlits. Però pensar amb la gent que té dificultats per pagar la llum, el gas o l'aigua, per a aquests no hi ha pressa, mai hi ha pressa, sempre hi ha temps i a més poden esperar. Vostès sols es preocupen de les seves dèries, dels problemes que vostès s'inventen i fan créixer i créixer i créixer. Es dediquen a ser sempre part del problema i mai part de la solució, perquè el seu interès és que hi hagi permanentment mala maror. Ja s'ha dit abans que són un govern que resulta tòxic per la ciutadania, molt lluny dels problemes reals de la gent. En el Ple del passat 22 de novembre es va aprovar una moció presentada per Ciutadans en què en el seu punt segon es demanava: «Revisar les resolucions de denegació de la renda garantida de ciutadania, elaborar un informe amb informació sobre els possibles denegacions justificades indegudament i compensar la pèrdua de drets amb l'establiment d'un calendari de les mesures que calen per a resoldre els casos que se n'hagin detectat. S'ha fet quelcom al respecte? També haurem d'esperar que algú del seu Govern es recordi d'ells? I respecte al que obligava la disposició addicional setena de la Llei 14/2017 sobre elaboració d'informes sobre l'aplicació i efectivitat de la renda garantida de ciutadania durant els primers dotze mesos de vigència de la llei, havia d'estar feta abans de Cap d'Any. Ja el tenen preparat? Per cert, parlant d'oblits sistemàtics, com tenen el tema de la infrautilització del Fons de pobresa energètica? Tornarà a passar com sempre? Vostès no fan front als problemes reals de la gent, per vostès aquests problemes són engrunes respecte al gran projecte. Tota la resta no té cap mena d'importància. Vostès no fan polítiques social, fan màrqueting social. Vostès tenen una legió d'alts càrrecs i assessors tots ells dedicats a assumptes propis, i no fan allò per al qual la ciutadania els paga, i els paga molt, molt bé. Vostès viuen en un món paral·lel i la gent pateix les seves conseqüències en aquest món, en el món real. Senyors del Govern, facin allò per al que han estat elegits, governar i treballar per a aquesta comunitat autònoma, i deixin de fer volar coloms. Aquest decret l'aprovarem, però també els diem que el retard en la seva aprovació és fruit d'actituds com a mínim negligents, i de les quals esperem que es prenguin les mesures necessàries per depurar responsabilitats. I recordar-los que en el món real hi ha gent que no pot esperar ni dos dies ni sis mesos ni molt menys tot un any, no com altres que encara tenen el valor d'anar-ho dient en públic. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara és el torn, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, del diputat senyor Raúl Moreno. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellers, conseller Chakir El Homrani, diputats, diputades, el Grup Parlamentari Socialistes - Units per Avançar votarà favorablement a aquest decret que presenta avui el Govern en aquest Parlament. I abans d'entrar una mica en el contingut, que intentaré explicar per fer-lo entenedor, també m'agradaria fer-li una petició al senyor conseller, en aquest cas, que tal com fan altres companys seus de Govern, estaria bé que abans de l'aprovació d'un decret d'aquestes característiques, doncs, el departament reunís els portaveus, els diputats, reunís les forces polítiques per fer una explicació dels seu contingut. Aquest pot ser més o menys fàcil d'entendre, però si venen altres decrets, que esperem que vinguin, estaria bé, doncs, tenir aquesta deferència, hi insisteixo, com fan altres companys del seu Govern. Dit això, aquest és un decret que ve, d'alguna manera, donat per una acció positiva, que és la pujada de pensions. Les persones pensionistes del nostre país han vist apujades les seves pensions i, per tant, aquest fet ha provocat que algunes prestacions a què tenien dret, doncs, arribessin al topall i no poguessin cobrar-les, no? I el Govern vol mantenir la prestació a les persones vídues que depenien fonamentalment dels ingressos de la persona que ha mort per mantenir la seva llar. Quina és la situació abans de l'aprovació, si s'aprova, jo crec que sí, d'aquestes persones. Doncs fins ara les persones –majoritàriament dones grans i vídues–, amb uns ingressos inferiors a set-cents quatre –set-cents quatre– euros al mes rebien, si tenien aquesta prestació, una prestació de quaranta-cinc euros al mes per al manteniment de la llar. Aquelles que ingressaven entre set-cents cinc euros i set-cents quaranta-vuit euros al mes reben, si tenen aquesta prestació, una prestació menor que, en cap dels casos, pot ser inferior als sis euros. I aquelles que ingressaven més de set-cents quaranta-nou euros al mes no la rebien, no tenien dret a aquesta prestació. Com bé explica el decret, l'augment de les pensions mínimes contributives un 3 per cent de la Llei de pressupostos generals de l'Estat per a l'any 2018 ha col·locat la pensió de viudetat per a aquelles persones majors de seixanta-cinc anys en 655,9 euros al mes. Aquí cal dir que hi ha pensions de viudetat més altes, més baixes en funció de si es tenen càrregues familiars, si es tenen més o menys de seixanta anys, etcètera. Però el fet és que aquest augment, junt amb la no aprovació d'uns nous pressupostos de la Generalitat de Catalunya de cara a l'any 2018 i, per tant, amb la pròrroga, com dèiem abans, dels pressupostos de l'any 2017 no va permetre modificar el límit d'ingressos per accedir a aquesta prestació. I, per tant, aquelles persones, com dèiem, que han vist incrementada la seva pensió podrien perdre la prestació si superaven els límits establerts per llei per rebre-la. Així, el decret que avui convalidarem estableix que continuaran rebent aquesta prestació a què tenien dret durant aquest any 2018 aquelles persones amb ingressos inferiors als vuit-cents onze euros al mes. Per tant, passem dels set-cents quaranta-nou euros als vuit-cents onze euros al mes, aquelles que cobren menys d'aquesta quantitat poden tenir en el millor dels casos una prestació de quaranta-cinc euros al mes i en el pitjor dels casos, quan més s'apropen als vuit-cents onze euros, una mínima de sis euros al mes. Per tant, el Govern fa bé de presentar aquest decret per assegurar aquest dret i, per tant, el nostre grup parlamentari donarà suport. Ara bé, de la lectura d'aquest decret se n'extreuen algunes consideracions que m'agradaria compartir amb vostès, senyores i senyors diputats. Aquest decret només serà vàlid fins l'aprovació dels nous pressupostos, té lògica, per altra banda, però no garanteix que els propers pressupostos incorporin a més de l'increment del 3 per cent de l'any 2018, l'1,6 per cent que es preveu que augmentin les pensions contributives l'any 2019. I vull entendre que serà així, que ho contemplaran els propers pressupostos, però, en tot cas, volia deixar-ho clar. Enguany s'augmenta el límit per fer que aquelles persones que rebien la prestació la puguin percebre. Ara bé, el decret també assenyala que es manté el límit d'ingressos totals anuals que teníem per al pressupost de l'any 2017. Per tant, aquesta congelació implica que no hi hauran més persones que es puguin beneficiar d'aquesta prestació de les que ja la rebien, entre altres coses perquè caldria destinar més recursos que el Govern, pel que sembla, no hi destinarà. De quants diners estem parlant? Quant costa aquesta prestació? Actualment es destinen 8,3 milions d'euros a aquesta prestació, dels quals el Govern se n'ha gastat vuit. Per tant, sobren tres-cents mil euros. I des del nostre grup parlamentari creiem que tancar la porta que noves persones puguin beneficiar-se d'aquesta prestació, mentre no es gasten tots els diners destinats a la partida, marca clarament una voluntat per part del Govern de no apostar, en aquest cas, per aquest tipus de prestacions socials com a mecanisme per a garantir el manteniment de la llar al màxim nombre de persones possibles. Convindran amb mi, espero, que quaranta-cinc euros al mes com a màxim per al manteniment de la llar és ridícul; que és el mateix import que hi destinàvem fa vuit anys. I, per cert, aquests quaranta-cinc euros, quan a una persona li preguntes: «En què te'ls gastaries al manteniment de la llar?, la gran majoria de persones, pensen: «Doncs per pagar la llum, l'aigua, el gas... Doncs no –no–, aquests quaranta-cinc euros no són per pagar els subministraments. De fet, uns requisits per rebre la prestació és tenir pagats tots els subministraments, tenir-los al dia, a persones que ingressen menys de 748 euros al mes. És a dir, una persona vídua, per accedir a quaranta-cinc euros al mes, ha de ser vídua, demostrar que no té ingressos suficients per mantenir la seva llar i, a sobre, ha de tenir al dia el pagament dels subministraments bàsics. Aquesta prestació només la pot demanar una persona del nucli familiar. És una de les altres condicions, no sigui que arribem a un cert malbaratament, quaranta-cinc euros al mes! A aquesta prestació destinem, com hem dit, 8 milions d'euros l'any. Per a altres moments, per a alguns històrics, s'hi han destinat bastants més milions d'euros que per a aquest tipus de prestació. Si quaranta-cinc euros és poc, imaginin vostès el que significa una prestació de sis euros, que són aquells que cobren aquells que arriben a la bogeria, aquest any, de cobrar 811 euros al mes. És res. De fet, costa més el tràmit administratiu que l'import de la prestació. I, sincerament, em sembla ridícul. Valorem positivament que el Govern decideixi mantenir aquest dret a compatibilitzar la prestació amb l'apujada de pensions, però caldrà revisar a l'alça els límits per accedir a aquesta prestació si no volem que d'aquí un any o que d'aquí dos anys aquesta prestació sigui clarament insignificant. Tenen l'opció en els propers pressupostos d'augmentar significativament els 540 euros de prestació anual, que és aquesta prestació, més tenint en compte que els sobren diners a la partida. No podem exigir a les persones els esforços de constricció que no fa el Govern des de l'execució de les partides pressupostàries socials. Per tant, els proposem que si veritablement volen augmentar el nombre de persones que poden acollir-se a prestacions socials, que si volen donar més cobertura a les persones amb risc d'exclusió social, ho facin incrementant l'índex de renda de suficiència de Catalunya, que porta congelat des de l'entrada dels governs de dretes, amb la inestimable col·laboració d'Esquerra Republicana. Vuit anys de crisi ferotge, i cap modificació de l'índex de renda de suficiència de Catalunya. I aprofito per recordar una de les moltes promeses incomplertes d'aquest Govern heretades de governs anteriors: on és el mapa de prestacions socials?, la racionalització del nostre sistema de prestacions per fer-ho més àgil, més eficient i més conegut? Sincerament, considerem que l'Administració catalana ha de tenir prestacions de sis euros? És eficient? Sincerament, creuen que sis euros són suficients per canviar les condicions de vida de qualsevol persona? Jo crec que s'haurien de plantejar el sistema de forma global, tot i que entenc que no ho facin, donada la constant interinitat a la que ens tenen acostumats. Per tant, jo crec que davant d'aquesta modificació i d'aquesta prestació, que aprovarem –perquè només faltaria que a més a més ens poséssim en contra de poder aportar aquests quaranta-cinc euros al mes a aquestes persones vídues–, jo crec que cal fer una reflexió general de què fem amb les 177 prestacions diferents que existeixen a Catalunya, cadascú amb els seus requeriments, amb les seves condicions, amb els seus departaments, amb la seva finestreta, amb els seus fulls per omplir. Potser caldria fer una reflexió molt més global de que sis euros, fer una prestació, una gestió de sis euros al mes..., val més les hores, el temps d'aquell qui la gestiona, que no, finalment, el benefici que en pot treure la persona que la rep. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del diputat senyor Lucas Ferro.
Gràcies, senyor president. Senyor conseller, abans d'entrar en matèria i parlar específicament sobre el decret, m'agradaria fer una sèrie de reflexions sobre les polítiques de gent gran a Catalunya. Crec que avui vostè, igual que jo, haurà sentit vergonya veient el president de la Generalitat donant-se cops al pit recordant les dades de creixement econòmic a Catalunya, perquè si hi ha alguna cosa que no ha canviat a Catalunya, a Espanya i a la resta de països del sud d'Europa és que, si el creixement econòmic es basa en les devaluacions salarials, en l'austeritat fiscal i en les retallades de serveis públics, no es tradueix en un increment del benestar del conjunt de la ciutadania. I de fet enguany, a pesar del creixement econòmic que li permet al president donar-se cops al pit, el risc de pobresa ha augmentat entre la gent gran del nostre país, del 12,4 per cent l'any 2013 al 15,5 enguany, una pujada de tres punts, especialment dramàtica en el cas de les dones majors de seixanta-cinc anys, que es situa ja en el 19 per cent: una de cada cinc dones majors de seixanta-cinc anys en aquest país està en risc de pobresa. I aquí crec que hem de ser molt clars: les polítiques de retallades impossibiliten que el creixement econòmic es tradueixi en un creixement del benestar per al conjunt de la ciutadania de Catalunya. I les polítiques sobre la qualitat de vida de la gent gran són un element clau per avaluar l'estat de salut del nostre estat del benestar i són un element clau per avaluar el pacte intergeneracional en el nostre país, pel qual la gent que treballa cotitza amb sous dignes per assegurar les pensions i els serveis públics dels nostres pares i mares i dels nostres avis i àvies. I avui el que hem de dir a Catalunya és que les polítiques d'austeritat i de devaluació laboral han trencat l'estat del benestar al nostre país, i només han trencat el pacte intergeneracional, sinó que l'han invertit: avui una de cada quatre llars a Catalunya depèn de les pensions de jubilació d'algun dels seus avis per sostenir l'economia familiar, i avui una de cada tres llars a Catalunya depèn del cobrament d'alguna prestació, sigui de jubilació, sigui de viudetat o sigui d'incapacitat, per fer front a les despeses de la llar. El compromís amb la qualitat de vida de la gent gran d'aquest país no es demostra amb retòrica; es demostra amb el compromís en la defensa de l'estat del benestar i de les polítiques d'igualtat. I és en aquest sentit que mesurarem i avaluarem el compromís del Govern en la defensa de la qualitat de vida de la gent gran. Vull parlar avui, per exemple, d'un element fonamental per a la qualitat de vida de la gent gran, que és la sanitat pública. Hem vist aquesta setmana com els metges i metgesses de Catalunya assenyalaven les conseqüències que les retallades en sanitat han tingut tant en les seves condicions laborals com en la salut pública del conjunt de la ciutadania; un 16 per cent de retallades en el Departament de Salut, que set anys després encara no hem recuperat. I, si parlem de qualitat de vida de la gent gran, vull destacar avui especialment el 20 per cent de retallades en atenció primària, que crec que coincidirem que és un element clau per a la salut pública a Catalunya, i especialment de la gent gran del nostre país. Perquè el resultat d'aquestes polítiques és la desatenció sanitària de la gent gran a Catalunya i que Catalunya avui sigui la comunitat de l'Estat espanyol amb més pacients en llista d'espera per a una intervenció quirúrgica o la segona comunitat a Espanya en dies d'espera en llista per a qualsevol consulta o atenció sanitària; dos podis de la vergonya que haurien de treure els colors al Govern i no animar-los a donar-se cops al pit amb dades de creixement. Un segon element fonamental, probablement, són les polítiques de dependència a Catalunya. Una de cada tres persones a Espanya que estan en llista d'espera de dependència són catalans. Catalunya lidera, en un altre podi de la vergonya, les persones que, a pesar de tenir reconegut el seu dret a una prestació de dependència, no la cobren. És cert que l'abandonament de l'Estat en matèria de finançament de dependència ha sigut miserable i ha sigut vergonyós; i recordo que l'acord de pressupostos entre Unidos Podemos i el Partit Socialista incorpora un increment del 40 per cent. Però no és menys cert que el model de copagament a Catalunya fa que avui les famílies suportin el 23 per cent del finançament de la dependència i que la inacció de la Generalitat ha desemparat milers de ciutadans, de gent gran a Catalunya que avui mereixeria cobrar una prestació de dependència i no la cobra. De nou, les polítiques del Govern són incapaces de traduir el creixement econòmic en benestar per al conjunt de la ciutadania. O la renda garantida: quaranta mil expedients de renda garantida tancats en un calaix, que probablement cobririen de forma molt més eficient que l'actualització dels decrets la complementarització de pensions no contributives, pensions de viudetat i pensions per sota del llindar de la pobresa; una renda garantida que a més ens permetria no entendre els complements de pensions com una qüestió de benevolència, sinó com una qüestió de drets universals, i no de política de gestió de retallades. Aquests tres elements, la sanitat pública, la Llei de dependència i la renda garantida, juntament amb les pensions, són probablement els tres pilars que ens ajuden a entendre la qualitat i la salut del nostre estat del benestar. Però hi ha altres elements que crec que són clau i que avui m'agradaria posar en relleu. És una vergonya nacional que hi hagi 23.000 avis i àvies en llistes d'espera per accedir a una residència a Catalunya. I és una vergonya nacional que es retallessin 43 milions d'euros en aquesta situació, del pressupost en residències, per enfonsar l'oferta pública i obligar-los a escollir entre esperar-se quatre anys en llistes d'espera o derivar-los a l'atenció primària. I és una vergonya nacional que en aquesta situació el pressupost per construir noves residències d'avis a Catalunya sigui de zero euros, abocant les famílies a haver-se d'acollir a residències amb un preu mitjà de dos mil euros al mes. Siguem valents i siguem honestos, i exigim a tots els membres del Govern que es deixin de donar cops al pit amb dades macroeconòmiques i s'atreveixin a traduir-les en un augment de benestar de la ciutadania. Perquè el problema de l'austeritat és que no ens permet assumir cap dels grans reptes de país que tenim amb la gent gran. Els podis de la vergonya, en sanitat, en dependència, en renda garantida i en residències, ens aboquen directament al desemparament de la gent gran d‘aquest país i no ens permeten discutir, per exemple, del problema de la soledat entre els avis i àvies a Catalunya. Avui 300.000 avis i àvies es troben en situació de soledat, i no tenim instruments, ni pressupostaris ni administratius, per tenir la suficient força com per intervenir-nos. No podem acceptar que hi hagi un president de la Generalitat que es doni cops al pit i que no s'arromangui i es posi mans a l'obra en una situació de desemparament de la gent gran del nostre país. La gent que, a més, ha sigut un exemple de llibertat, de dignitat, en la conquesta de drets i llibertats i en aixecar un país des del treball visible, i també des del treball invisible, de cures i reproductiu. Cal escoltar la gent gran d'aquest país i donar-los seguretat i certeses davant d'un futur que els aboca al desemparament. I el cert és que avui veníem senzillament a discutir de transposar una decisió administrativament senzilla, que és que l'augment de les pensions no contributives no comporti que es perdin ajudes complementàries per al manteniment de les despeses de la llar. Però és que la llei d'acompanyament dels pressupostos generals de l'Estat es va aprovar el 3 de juliol, i estem a 12 de desembre i fins avui no ha aparegut el decret llei. Arriben tard, i el preu d'arribar tard és generar inseguretat en la gent gran, en els nostres avis i àvies. Estem d'acord amb el decret: cal assegurar que no s'exclogui ningú de les ajudes al manteniment de la llar perquè hagin augmentat les pensions no contributives i, sobretot, que es compensi garantint que la seguiran cobrant a pesar del desemparament que ha generat durant mesos el Govern de la Generalitat. Governar Catalunya no pot ser només ocupar una cadira i no pot ser només una batalla d'ocurrències setmana rere setmana, i no pot ser tampoc una batalla fratricida entre els dos grups de govern. Governar Catalunya és donar certeses i assumir de cara la necessitat de reconstruir el benestar a Catalunya davant del desemparament de l'Estat i del desemparament de la precarietat i la pobresa. Voldríem haver votat aquest decret al setembre, «si m'apura, com a correcció immediata, com a actualització, i no com a correcció d'una situació de desemparament. Aquest cap de setmana –i amb això ja acabo, senyor president– tornarà a estar en els carrers la Marea de la Dignitat dels nostres avis i jubilats de Catalunya. Fora bo que demanés al Govern de la Generalitat que per un dia es deixessin d'ocurrències i escoltessin la gent gran d'aquest país. S'ho mereixen ells i s'ho mereix Catalunya.
Diputat...
Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda a totes. Alguns reconeixements i algunes crítiques. Primer, de reconeixements: que s'hagi conjugat pròrroga pressupostària a Catalunya i un increment de les quanties mínimes de les pensions contributives d'un 2,75 per cent amb l'afegitó del 0,25 per cent, no és una situació gaire habitual. Podríem parlar, fins i tot, d'una certa excepcionalitat. Per tant, es fa necessari que no afecti els topalls de la prestació per al manteniment de les despeses de la llar. Nosaltres volíem fer aquesta primera consideració. La inacció, que també es podia haver donat, perfectament, hauria provocat que hi hagués hagut extinció de prestacions, per una banda, i, per una altra banda, reduccions, en aquells i aquelles que en el nostre país segurament tenen una situació de més debilitat des d'un punt de vista econòmic. Hauríem de recordar i hauríem d'insistir en el que significa aquesta prestació: són de sis a quaranta-cinc euros mensuals per a aquelles persones que no superen el llindar d'ingressos de 8.985,79 euros. Per tant, és d'això de què estem parlant. És per això també que aquest subgrup farà un vot afirmatiu per la convalidació del decret llei, però que fem un vot a favor no significa que no fem crítica sobre una qüestió molt concreta del decret llei, i tampoc que no fem crítiques sobre la mateixa prestació com estava regulada fins ara, encara que no és subjecte d'aquest decret llei. Primer de tot, l'acord podria haver anat molt més enllà de resoldre una situació per ara i, per tant, consolidar-se, i no tornar-ho a discutir en els següents pressupostos. No s'ha fet. Segona qüestió, i que per nosaltres és molt més important: el que significa aquesta prestació i allò que volem traslladar en positiu i d'una manera constructiva quan ens plantegem fer un gran catàleg de prestacions i es pogués fins i tot anar a discutir el conjunt de prestacions que avui dia tenim reconegudes com a competència pròpia. Per exemple, que aquesta prestació no es reconegui únicament a cònjuges o familiars de fins a segon grau, tenint ja una realitat per la qual la dependència econòmica o qui és el pilar econòmic en una unitat familiar va molt més enllà del segon grau. Però, fins i tot, al país ja tenim noves realitats de convivència que van més enllà de la família tradicional o de la família, i, per tant, aquesta prestació hauria de començar a resoldre aquestes noves realitats. Segona qüestió: que la prestació únicament la pugui percebre una persona per domicili, per llar. Això el que pot significar és donar-li una mateixa consideració als que resten, que poden ser una persona com que poden ser set persones. I quan estem parlant, evidentment, de prestacions que van dels sis als quaranta-cinc euros, el que suposa de més despeses el fet de sumar més persones a una mateixa llar pensem que hauria de resoldre's amb l'eliminació d'aquest element, d'aquest criteri que ho permet, únicament i exclusivament, per a una persona. Tercera qüestió: que es negui la prestació a qualsevol persona que no tingui regularitzada la seva situació administrativa. Estem parlant, evidentment, del permís de residència. No cal que ningú ens contesti que, evidentment, des d'un criteri de legalitat no es pot reconèixer cap prestació. Per nosaltres simplement és una qüestió d'opció política. I, per tant, ho continuarem denunciant, dia sí dia també, que hi ha a qui primer se'l priva de determinats drets, com és el dret de la residència i, després, evidentment, se'l fa fora de determinades prestacions. I la darrera de les qüestions, evidentment, la que fa referència a la quantia. Estem parlant de sis a quaranta-cinc euros, i pensem que, evidentment, es poden apujar, incrementar, les quanties, que són absolutament insuficients. Per qüestió de tancament, tant de bo no tinguéssim una discussió sobre pobresa els propers mesos i els propers anys, però el que sembla és que serà la discussió permanent a la nostra societat, perquè la pobresa la tenim cronificada. Tant de bo tinguéssim una discussió on la centralitat no la tinguéssim en com generem noves prestacions per donar resposta a la pobresa, sinó que la discussió la poguéssim tenir en com generem nous drets, noves realitats, perquè no tinguem pobresa o perquè la pobresa sigui una expressió mínima.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputades i diputats, tres coses en relació amb aquest decret llei. Una, l'objecte. S'ha reiterat per part del conseller i per part de la resta de portaveus en relació amb que, efectivament, l'increment de les pensions mínimes d'un 3 per cent per part del Govern de l'Estat ha provocat que hi hagin hagut, doncs, tot un grapat de persones que hagin superat el llindar, el topall, pel qual tenien reconeguda aquesta prestació social de caràcter econòmic, que és el que es coneixia com a complement de pensió. I, per tant, el que fa aquest decret és corregir d'alguna manera aquesta situació i dir: «Escoltin, doncs, encara que s'hagin incrementat les pensions, mantenim aquests complements de pensió. I, per tant, jo crec que l'objecte en si del decret llei és aquest, aquesta és la finalitat que persegueix i, per tant, tindran el nostre vot favorable en el decret. Ara, em permetrà que li afegeixi dos, si volen, anècdotes, o si volen elements que jo crec que estan a l'entorn d'aquest mateix decret llei, no? Una primera: la previsió que vostès fan, no? I això ho veiem en dos aspectes del decret llei. Un primer, en l'evolució del decret llei, des dels primers textos fins al final, en els primers textos apareixien les xifres dels topalls. Al final van optar per suprimir les xifres dels topalls. I el segon element, que jo crec que és el que delata quina és l'autèntica intenció de la desaparició de les xifres dels topalls, és el text «fins a l'entrada en vigor de la propera llei de pressupostos. Vaja, jo crec que el Govern ja es cura amb salut, per si de cas no hi han pressupostos l'any 2019, que almenys que aquestes persones, si hi torna a haver un altre increment de pensions, no perdin el dret a cobrar aquesta prestació. Jo crec que és el missatge subliminal que hi ha en aquest decret llei. Però em permetrà que hi ha una segona reflexió. El conseller, en la seva intervenció, ens deia: «La prioritat, les persones –la prioritat, les persones; la prioritat, les persones. Conseller, estic convençut que per a vostè la prioritat són les persones. Però jo el dubte que tinc és si, en realitat, la prioritat del Govern també són les persones. I, miri, li posaré només un exemple, i no els parlaré del procés ni els parlaré d'aquestes coses. Els posaré només un exemple. Miri, fixi's bé que aquest migdia, fa una estona, aprovàvem un altre decret llei del Govern, que havia estat necessari, també, perquè hi va haver un reial decret del Govern de l'Estat que modificava el subjecte passiu de l'impost d'actes jurídics documentats. Sap quant de temps ha trigat el seu Govern en emetre el decret llei per no perdre ingressos, és a dir, per recuperar 16 milions d'ingressos? Sap quant de temps ha passat, des que el Govern de l'Estat aprova el reial decret fins que el Govern de la Generalitat aprova el decret llei per aconseguir aquests diners? Cinc dies –cinc dies. Sap quant de temps ha trigat el Govern des que s'incrementen les pensions el 3 per cent fins que emeten aquest decret perquè totes aquestes persones, aquest 28.000 persones, no perdin aquesta prestació, ho tinguin garantit per llei? Cent quaranta dies. Aquesta és la diferència. La prioritat, segur que la seva, són les persones; la del Govern, no. I aquest jo crec que és l'exemple més evident. Quan es tracta de la pasta, correm-hi tots; però quan es tracta de les persones, cent quaranta dies d'incertesa per a totes aquestes persones, de saber si haurien o no haurien de tornar aquests diners que estaven percebent. I, afortunadament, amb el decret es resol aquesta incertesa, i a més a més es garanteix que no perdin ni una sola prestació de les d'aquest any, perquè hauria pogut ser perfectament l'exemple, però el decret llei preveu perfectament que no en perdin cap. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la diputada senyora Marta Vilalta.
Moltes gràcies, president. Avui debatem aquesta tramitació d'un decret llei necessari. Ja ha quedat palès aquí a la cambra, precisament, pel suport dels grups parlamentaris. D'entrada, pot semblar que és la tramitació d'un decret que és un simple tràmit burocràtic, però la qüestió que ens ocupa avui és molt més important. De fet, aquest Decret llei 7/2018, de 20 de novembre, pel qual s'estableixen mesures transitòries per continuar percebent aquesta prestació per al manteniment de les despeses de la llar per a determinats col·lectius, que regula l'article 20 de la Llei 13/2006, de 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic, aquesta qüestió, la tramitació d'aquest decret, és un exercici real per seguir garantint la justícia social al nostre país i per evitar la pèrdua d'un dret adquirit per part de les persones que perceben, que fins ara percebien i que la continuaran percebent, aquesta prestació social que ens ocupa. Per tant, d'entrada, dono les gràcies, donem les gràcies al Govern, i en especial al conseller d'Afers Socials i Famílies, per aquest decret, per aquesta tramitació. Un decret, per cert, que va aprovar el Govern el dia 20 de novembre i que va començar a tramitar-se a l'agost, de forma immediata, un cop es va saber l'ampliació de les pensions, l'increment de les pensions, i, per tant, es va veure aquesta afectació que podia tenir en el cas de les persones perceptores d'aquesta prestació. Per tant, ja fa temps que el Govern, de forma immediata, va començar a treballar-hi, i avui, doncs, donem el compliment per tal que això pugui ser una realitat. Anuncio ja també, com és evident, el vot favorable de la nostra formació a la convalidació parlamentària, perquè fer-ho és una acció de responsabilitat institucional i també de garantia d'igualtat d'oportunitats. Com bé ja ha explicat l'honorable conseller El Homrani, es tracta que la gent no surti perjudicada de decisions colaterals que podrien afectar els seus drets adquirits. Permeteu-me entrar un moment, i de forma breu, en el contingut del decret i també en la justificació que ha portat a haver-lo de tramitar i també d'aquesta manera. Tot parteix de la Llei 13/2006, de prestacions socials de caràcter econòmic, que estableix un conjunt de prestacions i d'actuacions que tenen com a finalitat donar suport adequat a totes les persones que ho necessiten, i també atendre aquelles necessitats bàsiques de vida de moltes de les persones que així ho requereixen. És, per tant, una eina, aquesta llei, la Llei de prestacions socials de caràcter econòmic, una eina de lluita contra la pobresa i amb especial atenció als col·lectius vulnerables, com ho és, per exemple, el de les persones grans. Una d'aquestes prestacions que inclou aquesta llei és la del manteniment de despeses de la llar per a determinats col·lectius, adreçada a persones que no poden atendre amb els seus ingressos les despeses pròpies del manteniment de la llar habitual. Aquesta és la prestació, aquest és el dret que ara es seguirà garantint gràcies a la convalidació d'aquest decret que el Govern va aprovar ja fa uns dies. Què ha passat, doncs? Ja s'ha explicat, però també m'agradaria tornar-ho a reiterar. Què ha passat, doncs, perquè hàgim de fer aquest decret per seguir garantint aquesta prestació? Justament aquestes dues circumstàncies que s'han anat comentant, unes circumstàncies extraordinàries que han compartit, diguéssim, temps. D'una banda, l'increment extraordinari de les pensions amb efectes retroactius a principis d'any; una qüestió positiva, evidentment –una qüestió positiva–, el fet que s'incrementin aquest 2018 les quanties mínimes de les pensions contributives del Sistema de la Seguretat Social. Ara bé, això, aquesta decisió positiva, aquest increment, el que podia suposar és que les persones perceptores de la prestació de què avui estem parlant superessin el límit d'ingressos i la perdessin en cas que això no es corregís. L'altra circumstància, que també s'ha donat en aquest últim any, és la pròrroga pressupostària de la Generalitat de Catalunya per a l'any 2018; una pròrroga, per cert, que ens va venir donada amb l'aplicació del 155 i amb la convocatòria d'eleccions del 21 de desembre de l'any passat. Aquest fet va provocar que no es pogués actualitzar en base a l'increment de les pensions el límit del topall d'ingressos totals anuals per al manteniment de la prestació de les despeses de la llar a aquells que n'eren perceptors. Aquestes dues circumstàncies conjuntes, que han coincidit, si no es prenia cap decisió, tenien un impacte negatiu i podien arribar a tenir un impacte negatiu, perquè podien deixar sense prestació diverses persones, atès que haurien superat aquest topall establert fins ara. Per tant, el que fa el Govern de la Generalitat a través d'aquest decret, i tal com diu i estableix el mateix decret en el seu article primer, el que fa és garantir que les persones que aquest 2018, a causa de l'increment de les pensions, hagin vist reduït o hagin perdut el dret a rebre la prestació per al manteniment de despeses de la llar, com a conseqüència de la superació d'aquest topall d'ingressos, la continuïn percebent; continuïn percebent aquesta prestació fins a l'entrada en vigor de la propera Llei de pressupostos de la Generalitat. Feta aquesta explicació, a més a més compartim la necessitat de fer-ho de forma immediata, de la forma més ràpida possible i, per tant, sense haver d'esperar a cap altre procediment legislatiu ordinari. I, per tant, trobem del tot encertada l'opció de fer-ho a través d'un decret llei, com ho estem fent en aquests moments. Acabo. El Govern governa. El Govern el que fa és governar, i pren les decisions que li toca prendre per al conjunt de la ciutadania, per al conjunt del país, per a totes les persones de Catalunya. I se'n recorda cada dia, de les persones. [[Se sent un soroll.]] Està bé? Sí? D'acord, perdó.
No ha passat res –no ha passat res. Diputada, continuï.
D'acord. És que des d'aquí no ho veig i no sabia si havia caigut ningú. Retorno. El Govern governa, i fa i pren les decisions que ha de prendre. Se'n recorda cada dia, de les persones. Abans ens comentava el diputat de Ciutadans que no se'n recordava, de la gent. No. El Govern governa, governa cada dia, per la gent, per la ciutadania i atenent les necessitats que la ciutadania d'aquesta país requereix. Prova d'això és aquest debat que estem fent avui, que és precisament aprovar un decret que el que fa és garantir aquests drets, treballar per la justícia social i per la dignitat de les persones del nostre país. Això és la feina que fa el Govern i la que seguirà fent, i la que volem que segueixi fent, a diferència dels diputats de Ciutadans, que ja hem vist que aprofiten qualsevol debat per fer demagògia i per barrejar moltíssimes coses i, sí, per parlar també ells del monotema. I no, no hi ha hagut negligència; en cap dels casos en la tramitació d'aquesta decret no hi ha hagut negligència. I el que hi ha és una acció positiva del Govern per garantir drets, per garantir la justícia social i per treballar per les persones. Ara sí, acabo com començava, agraint al Govern la tramitació del decret, amb efectes retroactius, amb efectes que farà que ningú perdi aquesta prestació que fins ara es tenia. I és evident que sí, que també cal seguir, que cal seguir millorant, que cal seguir debatent sobre el model, que ens queda moltíssima feia per fer, per atendre les persones vulnerables, i que, així, també aquest és el compromís del Govern i el compromís dels grups parlamentaris que donem suport al Govern. Però agraeixo, doncs, la tramitació d'aquest decret, el fet de que avui pugui sortir aprovada aquesta convalidació per seguir treballant, posant les persones al centre i per consolidar drets, per consolidar també prestacions, i per garantir la dignitat de les persones més vulnerables, perquè és la manera de combatre les desigualtats i per garantir la igualtat d'oportunitats per a tothom, que és el que volem per a la ciutadania del nostre país. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn de la diputada senyora Saloua Laouaji.
Moltes gràcies, president. Senyors, senyores diputades, conselleres, consellers, treballadors i convidades, bona tarda. Tal com assenyala l'esmentat Decret Llei 7/2012, que avui hem de convalidar, la Llei 13/2006, de 27 de juliol, de prestacions socials de caràcter econòmic, formula un conjunt de prestacions que tenen com a finalitat donar suport a persones que necessiten ajut per atendre les necessitats bàsiques de la vida. Entre d'altres, estableix ajut assistencial per a persones amb pensions molt baixes, una bona part de les quals són gent gran. Amb referència a les persones grans, no podem permetre que visquin en situació d'empobriment constant i de vulnerabilitat. S'ha denunciat en nombroses ocasions des d'aquest faristol que la pobresa s'està cronificant entre els col·lectius més vulnerables, i està clar que afecta profundament els infants, les dones, les persones migrades, però també la gent gran. No hem de perdre de vista que els anys de crisi han destruït molts llocs de treball i que moltes entitats socials han desaparegut. La recessió, o millor dit, les recessions han colpejat amb força la ciutadania, convertint moltes persones en més vulnerables, i han generat una sensació de depressió social i d'indignació. Moltes persones grans han estat contribuint amb els seus ingressos a les economies dels seus fills i filles; gent gran que fins ara havien anat aguantant, però la seva situació empitjora. Les dades més recents alerten d'una situació d'increment de les taxes de pobresa entre la gent gran. Segur que tots i totes coneixem situacions en les que es troben moltes persones grans, situacions de soledat i de baixes pensions que no permeten que puguin tenir una vida digna; situacions i dades que mereixen tota la nostra atenció, tota la nostra consideració i tota la nostra voluntat de resoldre-les. El 2016, gairebé 1,4 milions de persones tenien seixanta-cinc anys a Catalunya; d'aquestes, un 16 per cent es troba en risc de pobresa o exclusió social, segons dades de l'Idescat. Cal destacar un fenomen sobradament conegut el qual cal combatre amb força: la feminització de la pobresa en la gent gran, ja que nou de cada deu persones grans són dones. Les dones cobren pensions més baixes per dedicar-se a les cures, per comptar amb trajectòries laborals més curtes, intermitents i amb salaris més baixos. La injustícia de la pobresa requereix una resposta pràctica i poderosa per poder eliminar les seves causes i l'impacte sobre la vida de les persones. I per lluitar contra l'exclusió i la desigualtat social, totes les persones han de sentir que poden assolir canvis i millores. Tornant al tema del decret, una de les prestacions creades de la Llei 13/2006, de 27 de juliol, és la prestació per al manteniment de despeses de la llar per a determinats col·lectius que té com a destinatàries les persones que no poden atendre amb els seus ingressos les despeses pròpies del manteniment de la llar habitual, pel fet que el cònjuge o el familiar fins al segon grau de consanguinitat o afinitat amb qui compartien aquestes despeses, de qui depenien econòmicament, ha mort. La quantitat mensual d'aquesta prestació, així com el límit màxim d'ingressos per poder ser beneficiaris, s'estableixen anualment per la Llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya. Aquest any, l'aprovació de la Llei de pressupostos per a l'exercici 2018 no va ser possible i es va prorrogar la Llei de pressupostos per al 2017. I no va ser possible per l'esdeveniment que tots i totes hem anomenat i denunciat en multitud d'ocasions perquè no per això perden la seva transcendència. Estem parlant de l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola. Una aplicació injusta i arbitrària, inconstitucional, il·legal, malgrat que algunes defensen el contrari, desgraciadament. I, de fet, és una agressió envers la dignitat humana, envers el poble català: homes, dones, petits i grans. Aplicació que és conseqüència de la incapacitat de l'Estat d'encarar un problema polític amb política, amb democràcia, amb drets humans i amb llibertat d'expressió, demanant respecte a la voluntat de gent pacífica i de fer-ho amb tribunals; tribunals i justícia de parts –justícia de parts– i amb el Codi penal. En conseqüència, i no per la nostra voluntat, les quanties, els límits d'ingressos per poder accedir a les prestacions no han estat actualitzades i s'ha produït un desajust. La Llei de pressupostos generals de l'Estat per al 2018, tot i que va ser aprovada definitivament el 3 de juliol d'enguany, va establir un increment de les quantitats mínimes de les pensions contributives d'un 2,75 per cent addicional al 0,25 per cent, augment experimentat per aquestes prestacions el gener d'aquest any 2018. En total, estem parlant d'un 3 per cent. Aquest augment «extraordinari, entre cometes, reiteradament reclamat i necessari, de les pensions del Sistema de la Seguretat Social, sumat a la no actualització de les quantitats establertes a la Llei de pressupostos catalana, per descomptat, per algunes de les persones que percebien la prestació per al manteniment de les despeses de la llar, la reducció de l'import d'aquesta prestació o fins i tot la supressió de la mateixa, per això, per superar per ben poc el límit d'ingressos establerts a la Llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya de 2017. Per tant, el que farà aquest decret és resoldre aquest desajust. El desajust que s'ha produït per l'increment –benvingut, necessari i positiu– inclòs en el PGE per al 2018, en la pròrroga pressupostària de la Generalitat de Catalunya de 2017, que no preveia l'esmentat increment, evitant així que es produeixin situacions d'injustícia, situacions de pèrdua de drets adquirits. El Govern pretén, amb el decret, garantir que totes les persones que eren beneficiàries d'aquest ajut ho puguin continuar sent si les circumstàncies en la que es troben lamentablement són pràcticament les mateixes. Aquest decret és un canvi tècnic dels topalls d'ingressos perquè cap persona en vulnerabilitat es quedi sense recaptació. Considerem que és urgent prioritzar polítiques socials que ofereixin als infants i a les seves famílies oportunitats reals, i també polítiques socials que garanteixin a la gent gran una vida digna, i a tothom, a tota la ciutadania. Cal atendre i respondre com es mereixen totes i cadascuna de les seves nombroses diversitats, diverses necessitats i ho fem. Ho fem constantment. El Govern governaria millor si tingués les eines, les eines adients. I estem davant del fet imprescindible de satisfer una necessitat social de primer ordre amb celeritat. I aquesta necessitat no pot ser atesa recorrent al procediment legislatiu ordinari. És per això que es proposa la convalidació d'aquest decret llei. I com el tema d'avui és un tema de justícia social i de dignitat humana m'agradaria manifestar la meva solidaritat als meus companys, encara que ells no estan d'acord que ho faci, amb els meus companys presos polítics que estan patint a la presó a causa d'una situació d'injustícia i que s'han trobat amb l'obligació de fer una vaga de fam amb molta dignitat i moltíssima dignitat i coratge, per reivindicar amb relació al Tribunal Constitucional el seus drets que són violats arbitràriament. I, tal com va dir Mandela, «privar les persones dels seus drets humans és posar en tela de judici la seva pròpia humanitat. I moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a... [[Remor de veus.]] Aprofito ara, senyors diputats i diputades, per comentar-los que hi ha una petició per demà per canviar l'ordre de les interpel·lacions, i la proposta seria que la interpel·lació número 16 passés després de la 19. Si no hi ha inconvenient, passaríem la 16 després de la que ara és la interpel·lació 19. Correspon a l'horari de demà al matí. Si no hi ha inconvenient faríem aquest canvi, d'acord? [[Pausa.]] Molt bé. Passem ara, doncs, a la votació d'aquest decret llei. Segons l'article 158.3, com saben, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i que els vots negatius són favorables a la derogació. Passarem, doncs, a la votació de la validació del decret llei. Comença la votació. El Decret llei 7/2018 ha estat validat per 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. D'acord també amb l'article 158.4 del Reglament, i un cop validat aquest decret, haig de preguntar a la cambra si algun grup parlamentari vol que es tramiti aquest decret llei com a projecte de llei. No hi ha cap grup que ho demani? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs queda validat definitivament aquest Decret llei 7/2018. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 18/2017, de l'1 d'agost, de comerç, serveis i fires (debat de totalitat)]] [[202-00011/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el novè, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de modificació de la Llei 18/2017, de l'1 d'agost, de comerç, serveis i fires. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la senyora Yolanda López. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, que si han d'abandonar l'hemicicle ho facin ràpidament i en silenci. Gràcies.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., antes de nada, pediros disculpas, estoy muy acatarrada, y si no se me entiende muy bien..., pero, bueno, lo intentaré. Alrededor de 450.000 personas en Cataluña, en su mayoría mujeres, están condenadas a unos horarios laborales que se saltan todo tipo de contemplaciones a la conciliación familiar, personal y laboral. Estas personas están siendo privadas mayoritariamente de su derecho a la conciliación; son las que día a día están detrás de los mostradores, en las líneas de caja o reponiendo los artículos de los estantes de la mayoría de los comercios de Cataluña. En sectores laborales como el comercio, donde los horarios son extensos, prevalecen las jornadas a turnos partidos, trabajo de fines de semana, rotaciones de turnos –que esto otro día también tendremos que hablarlo–, etcétera, la conciliación se vuelve imposible en la mayoría de casos; una situación que además repercute en el agravamiento de la brecha de género y el aumento de la vulnerabilidad de las mujeres en el mundo laboral, además del empobrecimiento femenino. «Es necesario disponer de tiempo para compartir, para participar socialmente en todo lo que nos haga crecer como persona. No lo digo yo, no son palabras mías: estas palabras, señoras y señores del Govern, son de Carles Puigdemont, unas palabras que escribía en el documento que realizó del Pacto para la reforma horaria, objetivo 2025. Sin embargo, parece que ustedes todavía, en esta legislatura, no han tenido mucho tiempo para dedicarlo a esto. Y, señoras y señores del Govern, vamos tarde, pero que muy tarde, y cada día ustedes alargan las acciones sobre este tema; es un día menos para la conciliación de los trabajadores y trabajadoras, es un día más en que las mujeres tienen que renunciar al trabajo, a la conciliación familiar, a tener tiempo propio para ellas, es un día más sin medidas para la corresponsabilidad de las tareas entre hombres y mujeres. No puede ser posible que vayamos a finalizar el año 2018 y la única acción en esta materia por parte de este Govern haya sido la tramitación para la creación de la oficina para la reforma horaria, es decir, que un año después de la creación del documento y compromiso sobre la reforma horaria ustedes solo tengan puros trámites y poquito más. Señores del Govern, ya es hora de que comiencen a trabajar, que comiencen a gobernar, que comiencen a tomar medidas en el asunto, que comiencen a poner en marcha las acciones que se recogen en el Pacto para la reforma horaria, que se pongan medidas que nos hagan avanzar para que podamos cumplir con los objetivos marcados para 2025. Si no, quedará, como en otras leyes, todo en papel mojado. No queremos una Cataluña a la cola de Europa, queremos una Cataluña como ejemplo para Europa. Por eso es hora de que se comience a tratar la cuestión de los tiempos de trabajo, desde una perspectiva respetuosa con el cuidado y la corresponsabilidad, y no como un instrumento para el incremento de la flexibilidad empresarial, como ahora ocurre. Es hora de que se trabaje para ir desarrollando hábitos de consumo y de oferta comercial que mire por ello. Es hora de establecer una nueva cultura de los tiempos, más eficiente, más responsable, respetuosa y sensible con los trabajadores y trabajadoras del comercio, que contribuirá a mejorar la conciliación de la vida personal y laboral. No olvidemos que detrás del mostrador hay gente que tiene derecho a volver a sus casas temprano, en un horario razonable, tienen derecho a poder tener trabajo, familia y tiempo propio. Debemos garantizar la desconexión del trabajo y, en definitiva, la conciliación y la corresponsabilidad de la vida personal, familiar, así como la igualdad real y efectiva entre hombres y mujeres. Y por otro lado, y no menos importante, necesitamos proteger al pequeño comercio, que, ante la subida de los alquileres desmedidos, por no decir indecentes, y unos horarios liberalizados, provoca que estos pequeños comercios sufran una competencia desleal y desmedida, imposible de asumir, y tiendan a desaparecer, como ya está ocurriendo. Y esto tampoco podemos permitirlo. El pequeño comercio es una de las esencias del territorio catalán; son muchas las familias que viven de ello, familias que también necesitan tener unos horarios de trabajo dignos, que les permitan conciliar y seguir manteniendo sus negocios. En la legislatura pasada, hace justo un año, se consiguió una pequeña mejora para las condiciones laborales de los trabajadores y trabajadoras del comercio, que concordaba con la Ley de igualdad y el Pacto nacional para la reforma horaria, para avanzar en unos horarios más racionales y en la mejora de la conciliación de la vida laboral y personal de trabajadores del comercio. Durante estos meses, hemos podido ver cómo esta aplicación del horario no ha tenido ningún efecto negativo para el comercio, ni en relación a las ventas ni en relación a la ocupación, más bien todo lo contrario. Hemos podido observar cómo los consumidores se han adaptado perfectamente a estos horarios, que han beneficiado, sobre todo, al pequeño comercio y a las personas que trabajan en este sector económico. Por eso hoy mi grupo, el Grupo Parlamentario Catalunya en Comú Podem, traemos la voz de trabajadoras y trabajadores del sector comercio a este Pleno. Y digo la voz de trabajadoras y trabajadores, porque se han unido y han recogido entre ellos más de once mil firmas para reclamar un horario comercial que favorezca la conciliación laboral durante todo el año, y no solo durante ocho meses, como está regulado actualmente, porque las mejoras de los horarios no pueden ser algo parcial; la mejora de los horarios debe ser de forma gradual, pero completa. Por ello hoy pedimos ante esta cámara la modificación de la Ley 18/2017, del 1 de agosto, de comercio, servicios y ferias, para que demos un paso más en el avance de la conciliación familiar, para conseguir que la ciudadanía catalana y, en especial, los trabajadores del sector de comercio disfruten de unos horarios más racionales y saludables, equiparando Cataluña a los indicadores europeos –y tengo que beber otra vez agua, porque tengo... [[Pausa.]] Para ello proponemos en esta cámara que se haga una modificación del artículo 36.2 de la Ley 18/2007, de comercio, servicios y ferias, para que este recogiese una regulación en la que los establecimientos comerciales deban permanecer cerrados entre las 21 horas y las 6 horas, durante los doce meses del año. Es necesario que sigamos caminando en esta senda sin detenciones, planificando y fomentando políticas que mejoren la conciliación de la vida laboral y personal, desde todos los ámbitos. Es nuestra responsabilidad. Muchísimas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, i per defensar la seva posició, atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, tenen la paraula els grups parlamentaris, començant pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula la diputada senyora Laura Vílchez.
Gràcies, president. Bona tarda a tothom. Hoy, con esta proposición de ley que nos presenta Catalunya en Comú Podem, vamos a debatir sobre una contradicción que supone perder el tiempo hablando del tiempo otra vez. El tiempo pasa inexorablemente, dicen, además, y no hay remedio para evitarlo. Pues, si esta afirmación la trasladamos al tema que hoy nos ocupa, el tiempo también pasa para el sector del comercio y, con él, los avances tecnológicos, el conocimiento de nuevas fórmulas de fomento del comercio, adaptados a nuevos hábitos de consumo y de vida de nuestra sociedad. Que esta ley que hoy modificamos nacía desfasada, ya lo sabíamos. Que esta ley nacía con artículos inconstitucionales a sabiendas, que solo iban a traer inseguridad jurídica al sector, también lo sabíamos. Que esta ley mostraba ya entonces las carencias de un gobierno que no estaba dispuesto a abordar los retos que se le presenta al comercio en pleno siglo XXI, ya lo sabíamos. Y que esta ley nacía con un artículo sobre horarios comerciales sin pedir opinión a nadie, sin consensuar con el sector y fuera de toda lógica comercial y laboral, ya lo sabíamos. Lo sabíamos hace escasamente un año y medio, que fue cuando se aprobó esta ley y cuando se aprobó este artículo, entre ellos, con su apoyo, con el apoyo de su grupo, con el Partido Socialista y los partidos que daban apoyo al Gobierno. Nosotros no, pero ustedes apoyaron ese artículo. Hoy nos traen esta proposición de ley para volver al modelo anticuado, desfasado y restrictivo en el que ya hoy muy poca gente cree. Esto ya no va de cerrar las grandes superficies para proteger al pequeño comercio; ese debate se podía haber dado hace una década, pero no hoy, no en la actualidad. El gran reto del pequeño comercio ya no es el pequeño comercio versus la gran superficie, sino que el gran el reto del pequeño comercio es su adaptación a la irrupción de grandes plataformas de comercio electrónico. Y para ello no sirve de nada restringir aún más el horario, más si cabe, el horario del pequeño comercio, del comercio en general, cuando detrás del articulado de horarios comerciales se aprueba una retahíla de excepciones, algunas hechas a medida para algunos municipios, que liberan en muchos casos de la obligación de cumplir el horario que al resto se les impone. Y ustedes también aprobaron esto, también aprobaron todas estas excepciones, siendo una gran contradicción, insisto, en su planteamiento que hoy nos traen aquí. Si alguna obligación tenemos como legisladores es la de tener y mantener la capacidad de analizar los datos que hoy tenemos a nuestra disposición y, en este caso, sobre comercio, para poder optimizar y la capacidad de prever cómo van a afectar en un futuro las tendencias en materia de consumo y hábitos de consumo que tenemos ya a día de hoy. Con esta simple proposición de ley, a nuestro entender, ustedes no tienen esa capacidad e ignoran todos los datos que tienen ya a su disposición. Y haciendo esto nos reafirman en la opinión que hoy tenemos sobre su modelo de comercio, porque solo hay que mirar a la ciudad de Barcelona, que es la ciudad donde ustedes gobiernan, para ver que tienen a todo el sector del comercio y la hostelería enfadados con sus políticas. Reducen la inversión en comercio, tanto en ejes comerciales como en comercio de proximidad; inversión que serviría para la modernización, la actualización, la digitalización, la organización de ejes comerciales, las asociaciones, formación en comercio electrónico para optimizar las ventas a través de portales web, en la era del big data. Tienen además una magnífica oportunidad para dinamizar el comercio de las áreas de promoción de economía urbana, las llamadas «APEUs o los BIDs. Ya sabemos que esta ley los menciona de pasada –fue una mención «bienqueda del Gobierno–, pero es que ustedes, que gobiernan, tampoco lo están poniendo en marcha. Dos proyectos de pruebas piloto que tienen, que servirían para la reactivación de muchas zonas de la ciudad, están completamente dormidos, a día de hoy, en un cajón. Multas a la hostelería, enviando a la Guardia Urbana a desmantelar terrazas; multas a comercios por tener flores en la puerta. Retrasan o eliminan en algunas zonas el alumbrado de Navidad, con las correspondientes quejas del sector. Ese es su modelo. Por si fuera poco, no olvidemos que tenemos a los CDRs cortando vías como la AP-7, nada más y nada menos, que es la vía que conecta a España con el resto de Europa, y tenemos que aguantar que el Govern además lo trate casi como una chiquillada. Por si esto fuera poco, además, hoy vivimos bajo la amenaza, y el comercio también, de que los comandos para el día 21 van a organizar unas acciones que hacen que el comercio tema por sus campañas navideñas, que quizá son las campañas más importantes del año en cuando a ingresos y la viabilidad de sus negocios, y por tanto que pueden llegar a cargarse puestos de trabajo y proyectos de vida. Y con todo esto, a ustedes lo único que les preocupa es cerrar una hora antes. Pues bien, nosotros vamos a dejar que esta proposición de ley avance, y que se cree esta ponencia para que puedan, para que podamos volver a escuchar a expertos, para que volvamos a escuchar a representantes del sector explicando lo que realmente nos preocupa a todos: cómo potenciar el comercio presencial, teniendo ya encima un fenómeno global como es el e-commerce. Cómo prever y cómo darle solución a los posibles conflictos laborales que pueden surgir durante toda esta adaptación. Recordemos que la competencia en inspección laboral es íntegramente de la Generalitat, i que por tanto se puede hacer mucho más a nivel autonómico. Es nuestra obligación proteger a los trabajadores y preservar sus derechos siempre –siempre. Pero eso es totalmente compatible con una actividad económica abierta al progreso. Cuanto más dinámico y más fuerte sea nuestro comercio, que no olvidemos que supone un 7% del PIB catalán, más sólido y menos precario será el empleo en el sector. No podemos pretender homogeneizar un sector tan dinámico y tan cambiante como es el comercio, porque lo que tampoco podemos olvidar aquí son los consumidores, al que un horario comercial más amplio le supone una gran ventaja a la hora de poder decidir con mayor libertad cuándo acudir a los comercios, especialmente aquellas personas que solo disponen del fin de semana, por ejemplo, para poder realizar sus compras, y también hablando en términos de conciliación. Y en esos términos de conciliación, también los comerciantes poder establecer con mayor eficiencia y mayor libertad cuándo abrir sus establecimientos en los horarios que ellos determinen en función de los datos que manejen de ventas, en cuanto a su estrategia de márquetin, para poder optimizar mejor también sus recursos. Y todo eso sin descuidar las condiciones laborales, que para eso tenemos competencias, que puede ayudar a que un modelo más abierto sea un éxito. Que, por cierto, usted ha mencionado la reforma horaria, y le tengo que recordar que en la ponencia de la reforma horaria fue el propio sector del comercio el que nos pidió no ser el tractor de políticas en temas de horarios. Tenemos en España el ejemplo de la Comunidad de Madrid. El balance tras la aprobación de unos horarios más flexibles resulta que han creado 15.500 empleos. Seguramente, con margen de mejora. Pero, además, el informe de analistas financieros internacionales, la comunidad ha sumado 2.682 millones extras del PIB. En definitiva, nos traen una modificación de ley para que solo la cumplan unos cuantos –solo la cumplan unos cuantos. Conocen toda la retahíla de excepciones que vienen detrás. No la van a cumplir los establecimientos de menos de ciento cincuenta metros cuadrados; no la van a tener que cumplir los municipios turísticos, entendiéndose, ojo al dato, como municipio turístico cualquier municipio que disponga de un área comercial de gran afluencia, incluso algunas zonas de la ciudad de Barcelona. Entonces, ¿quién tiene que cumplir esta ley, al final? ¿A quién beneficia realmente y a quién protege? Como habrán intuido, nosotros compartimos estrategia con Europa, donde una gran parte de países europeos disfrutan ya de una mayor flexibilidad, como es el caso de Suecia, Portugal o Reino Unido, siendo esa ya una tendencia a nivel europeo en la actualidad. En definitiva, sean conscientes del siglo en el que viven, prevean –prevean– lo que está por venir, sean coherentes con las propuestas que presentan, desenchufen ya el fax, y trabajemos por un comercio del siglo XXI. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes - Units per Avançar de la senyora Alícia Romero. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conselleres, bona tarda a tothom; també al secretari general i a la directora general de Comerç que avui ens acompanyen. Bé, avui parlem d'un sector, el sector comercial, que és un sector important i que probablement li dediquem menys temps en aquest Parlament del que es mereix, per la importància que té en la nostra economia. Deien abans algunes xifres que m'agradaria recordar. En aquests moments tenim, segons les dades del 2017, 73.890 empreses, que representen quasi el 12% de l'economia catalana, i aquest sector és un sector que té contractades 325.000 persones, també el 10% dels treballadors en el país. Per tant, són xifres importants, i sobretot veiem en les últimes dades que hi ha hagut un cert repunt. Des del 2008 i 2009 no augmentaven les empreses, no augmentaven els establiments comercials, i veiem com aquest 2017 comença a haver-hi un petit repunt pel que fa a les dades del sector comercial, i aquest és un aspecte important, tenint en compte que portàvem deu anys d'una crisi molt dura que ha patit clarament el sector comercial, per la falta i la pèrdua de consum, però també per altres elements probablement lligats a la seva mateixa competitivitat. Per tant, parlem d'un sector important i a vegades ens n'oblidem, perquè sembla que sigui un element secundari. Crec que valdria la pena que li donéssim la importància que té, no només econòmica sinó també social. El sector comercial té una funció molt important a les ciutats, els comerços estan a les plantes baixes de les nostres ciutats i municipis, generen una dinàmica social molt important. Molt sovint és la persona que hi ha a la botiga la que coneix les veïnes, la que les saluda, la que pregunta com està, i la que de vegades se n'adona que hi ha una persona que fa cinc dies que no passa per allà, i no sabem si està malalta o li ha passat alguna cosa. El que genera el comerç socialment i econòmicament és molt important, i molt sovint no li donem la importància que té, i crec que en aquest Parlament en parlem insuficientment. El juliol del 2017, s'ha comentat, es va aprovar la Llei de comerç, serveis i fires, una llei que va arribar tard –ja ho vaig dir en el seu moment. La portàvem demanant feia molt de temps. Hi havia un compromís del Govern per portar-la el 2013 i no va ser així, vam haver d'esperar uns quants anys, i la veritat és que després que arribés tard la vam fer amb molta pressa, i se'n recordarà la directora general que està avui aquí, perquè ho vàrem dir. Va ser feta amb massa pressa. Després de tant de temps sense comptar amb una llei que calia i que havia d'abordar els reptes importants que encara avui té el comerç, i alguns els apuntaven les diputades que m'han precedit, doncs la vam haver de fer massa a correcuita. Probablement perquè sospitaven que s'acabava la legislatura i havíem de posar certesa a alguns elements comercials, però es va fer massa ràpid, i no vam poder abordar molts temes, que ens hagués agradat, amb profunditat: la precarietat en el sector; les noves plataformes de venda; la probabilitat de formats comercials que en aquests moments tenim al país; els nous hàbits de compra; la logística, com ha agafat un paper molt rellevant la logística al país, i això té una repercussió molt clara en la mobilitat; els nous perfils professionals que neixen també de tots aquests canvis del sector... És veritat que cal que els abordem, i la llei no va permetre que els abordéssim tots. Ara valdria la pena, després d'un any i mig, que ens hi poséssim, no? De fet, hi ha una cosa que sí que deia la llei i que ens obligava, obligava el Govern, que és que en divuit mesos calia presentar un projecte de llei sobre les APEUs, sobre les àrees d'excel·lència comercial. Els divuit mesos s'acaben al gener, consellera, i nosaltres esperem que ens ho portin al gener, i si no, al febrer, però es va comprometre el Govern a fer-ho en divuit mesos com diu la llei, i això sí que valdria la pena que ho poguéssim complir. Els altres temes de moment no els hem pogut treballar més, però aquest ens agradaria que pogués venir aquí, perquè creiem que podria abordar alguns d'aquests reptes –no vull dir problemes– que en aquests moments viu, i vull dir-ho així, el comerç urbà, sobretot, i per tant també el comerç de gran format, però el comerç urbà en particular, i, per tant, seria bo que al gener o al febrer aquesta llei ens arribés al Parlament. Avui el grup de Catalunya en Comú Podem, tan criticat per part de Ciutadans, que, no ho sé, semblaven vostès el dimoni, perquè, escolti, li ha fet una crítica la senyora Vílchez, que jo els vull dir, els vull agrair que hagin portat aquesta proposició de llei per modificar l'horari comercial, perquè si d'una cosa ens hem adonat en aquest any i mig que porta en marxa és que aquest nou horari no va funcionar. I ho dic jo, que el vaig acordar amb el Govern, eh? Però vull dir una cosa: els únics grups parlamentaris que van fer esmenes per modificar els horaris comercials i adaptar-los més a la reforma horària vam ser la CUP, Catalunya en Comú –en aquell moment Catalunya Sí que es Pot– i el PSC. Som els únics que vam intentar fer un gest simbòlic per intentar posar o racionalitzar els horaris comercials. Vam ser els únics, sí, i m'he repassat les esmenes, que les tinc allà, que es van presentar. Per què? Perquè ens semblava que podíem, amb un discurs de reforma horària, amb un pacte per arribar el 2025 a ser un país diferent, doncs, potser valia la pena en aquest aspecte avançar. I és veritat que vam aconseguir una cosa, doncs, probablement tímida, que era dividir l'horari en estiu i hivern, i tancar a les 9. Vam aconseguir a l'hivern una hora abans. Bé, no era el que volíem, però és veritat que avançava una mica. I probablement ens hem adonat, també perquè ens ho han dit, doncs, diferents sectors en l'àmbit comercial, no només els establiments o les entitats sinó també els treballadors i els consumidors, que no era una bona..., no va ser una bona solució, això de l'horari d'hivern i l'horari d'estiu, i per tant el que tocaria és un únic horari tot l'any. I aquesta proposta que està avui sobre la taula i que ens permetrà modificar això és gràcies a Catalunya en Comú, i, per tant, Podem, i, per tant, senyora Vílchez, doncs, miri, gràcies a ells podrem tenir un nou horari, esperem, per a l'any 2019, no? I resoldrà almenys aquest problema que genera una incertesa entre els consumidors, que tampoc saben mai quan comença l'estiu, i l'hivern, i això genera molts problemes també en els mateixos establiments comercials, perquè tampoc..., jugar amb aquests horaris i amb els canvis horaris amb els treballadors tampoc és el més positiu, i, per tant, aquest element s'ha de canviar sí o sí. Després, entraríem en l'altre aspecte, que és a quina hora tanquem. Hi havia: nou i deu. La proposta que fa Catalunya en Comú Podem és tancar a les nou. Jo el que crec que hauríem de fer en aquesta ponència és intentar generar el màxim consens possible en tots aquells elements que juguen en el comerç, que són els consumidors, les persones que hi treballen, també les associacions comercials i els establiments comercials, però hauríem d'intentar generar un cert consens amb això que hem dit de preservar el model comercial català, que jo ja no sé si és tan model, però en tot cas l'hauríem de preservar, i, per tant, veure si són les nou, o és una mica més tard, o és una mica abans. A mi hi han algunes coses que em generen una certa contradicció, i ho vull dir aquí. Mentre estem aquí parlant de les nou, o dos quarts de nou, o dos quarts de deu, resulta que el Pacte per la reforma horària està treballant amb moltes proves pilot a tot el país intentant, doncs, que els comerços facin campanyes per un comerç slow, per un comerç que tanqui abans, per una conciliació, i hem vist com ara fa poc a Lleida, per exemple, doncs dos-cents deu establiments han signat l'adhesió a Lleida, no? Ciutat, diguéssim, de la conciliació i de la reforma horària, i durant uns dies han tancat a les set de la tarda. Tots contents, suposo que els consumidors al final s'acaben adaptant, però això comença a generar adeptes, és a dir, que cada vegada hi ha més gent que diu: «Per què no tanquem abans? Però també és veritat, per l'altra banda, que si només ho fa el comerç, doncs, no ens en sortirem, perquè si resulta que sortim de treballar a les vuit i el comerç tanca a les set, si els nens i els infants fan activitats extraescolars i acaben a les set, i res s'adapta al que fa només el comerç, estem perjudicant un sector. Això tampoc em sembla que sigui de rebut, i per tant, si fem una reforma horària, que ja la vam allargar fins al 2025, doncs, hauríem de veure com tothom va prenent algunes mesures per avançar els horaris. Si només ho fan uns, jo crec que els estem perjudicant. Tot i així, ja dic que nosaltres ho vam fer en aquell moment, creiem que som partidaris d'anar ajustant una mica més els horaris, perquè quan se'ns diu: «Home, és que som en un país llatí, i aquí fa molt bon temps, dic: «Sí, i a Itàlia i a Portugal també, i les botigues tanquen a quarts de set. Quina diferència hi ha entre Lisboa o Venècia i nosaltres?, o Florència?, doncs no n'hi ha cap pel que fa al clima, i resulta que ells sí que tanquen abans, però també tots els seus horaris van abans. Per tant, és un canvi cultural que ha d'haver-hi en tots els àmbits del nostre país, no només en el comerç. Tampoc se'l pot castigar, però crec que vivim en una constant contradicció que hauríem d'anar resolent, i el 2025 em sembla fiar-ho massa tard. Però, en tot cas, si hem de fer gestos, i hem de fer propostes, que siguin en molts àmbits. Ara, en tot cas, aquest Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem ens proposa els horaris comercials. Jo els ho agraeixo, perquè crec que toca un únic per a tot l'any. Veurem si és a les nou o no. Nosaltres ja havíem fet la proposta de les nou inicialment, però crec que és important que tots entenguem, i li ho he dit a la senyora Vílchez, perquè no tot és blanc o és negre. Vivim en aquesta contradicció que explicava, i crec que entre tots, doncs, hem d'intentar arribar a un consens per ni perjudicar el sector comercial, ni perjudicar el treballador ni els consumidors. Que, també l'hi dic, ens adaptem a tot, perquè els mesos, aquests mesos d'hivern que tanquem a les nou, doncs, ningú està anant a comprar més tard. És veritat que el sector diu, però, que els horaris de màxima afluència són entre les onze i la una del migdia i les set i les nou del vespre, però la gent s'hi ha acostumat. És a dir, que també a tot ens acostumem. Però jo crec que val i cal un debat una mica asserenat, que si el podem fer en comissió, millor, i que intentem arribar al màxim consens entre tots els actors del sector, perquè crec que és un sector molt important, al que de vegades no li donem prou importància. Un sector que a més a més de tant en tant parla, i justament avui ha fet un comunicat dient que, si us plau, el 21 de desembre posem calma, perquè la gent ha de fer compres, ha de gastar, els comerços han contractat persones per aquesta temporada de Nadal. I, per tant, el que millor que podríem fer per la nostra economia és calma i que fem la feina que ens toca, que és preservar la seguretat i preservar els drets dels nostres ciutadans. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, del senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda. La discussió que tenim en aquest punt, formalment és sobre si entre els mesos de juny i de setembre els establiments comercials de caràcter general no poden romandre oberts i amb activitat de venda entre les vint-i-una i les sis hores, conjuntament al període que ja teníem d'octubre a maig. Dic que això és la discussió formal perquè de fons, segurament, i com a mínim, se'n deriven tres grans discussions. La primera, i pot cridar l'atenció, és sobre qui té la sobirania: si la sobirania la tenen algunes de les grans empreses de distribució o el que el poble vota. O, vist des d'un altre punt de vista, si la sobirania la tenen els cent trenta-cinc diputats i diputades que acabaran votant, si és que avui continua en tramitació, i sembla que sí, evidentment, aquest canvi normatiu, o si, per contra, qui mana és aquell gran centre de distribució que fins i tot ens diu quan comença la primavera. Aquesta és la primera discussió que tenim. Segona discussió. La segona discussió és amb relació a quina protecció fem amb relació al petit comerç. És cert que al final això a qui acaba afectant, i ha de ser així, són als grans centres comercials, als centres de distribució, a les grans cadenes de distribució; però el fet que tinguem uns horaris tan amplis com els que hi ha fins al dia d'avui a qui afecta, fonamentalment, d'una manera negativa, és al petit comerç. I afecta al petit comerç perquè, des d'un punt de vista humà i des d'un punt de vista organitzatiu, el petit comerç, el de tota la vida, és impossible que aguanti sota paràmetres de no ultrapassar encara més l'autoexplotació aquests horaris que a dia d'avui tenim. Tercera discussió. Quina és la realitat dels treballadors i les treballadores del sector. Per cert, quan parlem del sector no únicament hem de pensar en el sector, des del punt de vista de l'ocupador o l'ocupadora, sinó també en el sector, des del punt de vista dels treballadors i les treballadores, que són majoria, que són la majoria en aquesta societat i els que gaudeixen o pateixen de la regulació d'aquest. Sobre els treballadors i les treballadores, quan ampliem o reduïm horaris comercials, evidentment, també afecta amb relació a les seves vides. Hi ha com un discurs, molt generalitzat per desgràcia, i és el gran dogma neoliberal, és que d'ampliar horaris, això genera feina. Jo l'únic que demano és que algú porti dades no concretes sinó globals dels llocs en els quals s'han ampliat horaris, quantes hores més, no quantes contractacions, sinó quantes hores més s'han generat, i que també portin les hores menys que s'han destruït a través del petit comerç. Per tant, no es pot fer únicament l'anàlisi amb relació a contractacions, sinó que fonamentalment s'ha de fer l'anàlisi en les hores que es generen de feina en el petit, que es destrueix, i en el gran, que pràcticament no es genera. I pràcticament no es genera per què? Per una qüestió ben simple, perquè ampliar els horaris comercials el que provoca no és en generar una tendència a nova contractació, sinó una tendència a la desregularització laboral: jornades que eren estables a jornades que passen a ser precàries. També un efecte indirecte, i ja l'avançàvem, l'efecte indirecte que significa la destrucció d'ocupació derivada de l'eliminació del petit comerç. Suposo que no se li escapa a ningú la tendència que hi ha hagut en els darrers trenta anys amb relació a eliminació i destrucció del petit comerç en paral·lel a ampliar horaris comercials i a l'establiment, més que ampliar horaris comercials, de grans centres de distribució. I, per últim, un efecte de caràcter general, de com volem que siguin els nostres barris. Si algú pensa com era un barri obrer fa trenta anys quant a pluralitat del comerç i com són ja la majoria dels barris obrers del nostre país, doncs, el comerç, el comerç plural, el comerç de tota la vida –no parlo ni tan sols de comerç tradicional–, doncs, està en via absoluta d'extinció. Hi ha un únic tipus de comerç, per no parlar de dos, que, evidentment, és el d'un determinat monocultiu i d'una determinada realitat. I, per tant, que pensem també com influeix tot això amb relació a la vida dels nostres propis barris: si volem barris vius i amb vida o si volem únicament determinats barris i ciutats dormitori. I, per últim, per la concreta modificació normativa que es proposa, nosaltres hi estem a favor, ja ho avancem, i a la discussió parlamentària així ho direm. Volem també recordar que la nostra proposta no era per a les 21 hores, era per a les 20.30, i així vam fer esmenes en l'anterior tramitació. Però encara així, agraïm la proposta que s'està fent, des del grup de Catalunya en Comú Podem perquè pensem que és un camí per apostar, per una banda, pel petit comerç, i, per una altra banda, per l'estabilitat i els drets dels treballadors i les treballadores del comerç.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Consellera, diputades i diputats, el nostre grup no estem d'acord amb el plantejament d'aquesta proposició de llei. Perquè se'ns fa una proposició de llei bàsicament des de l'únic i exclusiu punt de vista de la racionalització horària. I jo crec que quan parlem de comerç, evidentment que podem parlar de racionalització horària, però també hem de parlar de competitivitat del comerç. I, per tant, aquesta proposició de llei es fa, únicament i exclusivament, des d'un punt de vista, i entenem que no és el punt de vista oportú. Ara bé, també estem d'acord que la redacció actual de la llei quant als horaris de tancament, aquesta dualitat d'horaris segons sigui estiu o hivern, ha generat confusions, ha generat malentesos i és una demanda del sector d'intentar unificar els horaris. I, per tant, nosaltres abordem aquest debat, aquesta proposició de llei sense esmena a la totalitat amb la voluntat d'entrar a debatre quin ha de ser l'horari, però amb l'objectiu i la intenció que l'horari siguin un per tot l'any i que no siguin dos horaris diferents, que l'únic que fan és contribuir a la confusió. Ara bé, dit això, i parlant de reforma horària, conciliació de vida laboral i familiar, però també tenint en compte els efectes sobre la competitivitat, escolti'm, el primer que és imprescindible perquè puguem conciliar la vida laboral i familiar és que hi hagi vida laboral. Si adoptem mesures que el que fan és retreure l'ocupació, estem anant contra una part de la vida laboral. Per tant, jo crec que hem de tenir molt present que segons quines mesures el que poden tenir és un efecte contrari sobre la vida laboral, sobre l'ocupació, sobre el creixement i sobre la generació de riquesa, i, per tant, és un element imprescindible a tenir en compte. Però hi ha un element important, també, pel que fa als horaris comercials, i és que la llei no obliga ningú a tancar a l'hora límit, no s'obliga. És un marge, és un límit. Si hi ha establiments que volen tancar a les set de la tarda, com deia la diputada Alícia Romero, doncs, perquè consideren que han de tancar a les set de la tarda són perfectament lliures de fer-ho. Si jo crec que l'avantatge de no posar obligacions és precisament aquesta: que cada establiment comercial pugui adaptar-se a un horari que és el que considera més adequat per als seus propis interessos i per als interessos dels seus propis clients. Si això és..., jo crec que és l'element principal dels horaris comercials: permetre aquesta llibertat en els establiments per poder servir. Perquè al final, si imposem masses restriccions en aquests horaris, hi ha un altre element fonamental per al bon funcionament del comerç, que som els consumidors, que la llibertat la tenim –la llibertat la tenim. I la llibertat la tenim vint-i-quatre hores al dia i 365 dies a l'any. I això cada vegada d'una forma més intensa. I amb aquests no els estem limitant horaris. I, per tant, en la mesura que limitem horaris del comerç convencional, el que estarem fomentant és desviar consumidors cap a un altre tipus de comerç que no té les mateixes limitacions, que ja està passant, que no estic explicant que en el futur passaran coses rares, hi hauran naus espacials... No, no, això està passant ja. Tots portem la botiga a la butxaca –tots portem la botiga a la butxaca–, i amb serveis increïblement ràpids. Per tant, jo crec que a l'hora de determinar quines limitacions posem en els establiments comercials, val molt la pena tenir en compte la competitivitat dels establiments comercials, en quin entorn es mouen i quines són les eines i els elements que el que poden aconseguir és afavorir els establiments comercials sense, evidentment, en la mesura del que sigui possible, perjudicar els horaris i afavorir la conciliació de la vida laboral i familiar. Gràcies, president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat Jordi Orobitg.
Bé; moltes gràcies, senyor president. En aquest cas, no puc fer arribar el meu agraïment, que no seria cortesia parlamentària, al president Torrent precisament per les seves amables paraules de benvinguda aquest matí, i aquest agraïment el vull fer extensiu a tot el personal del Parlament, que sempre m'ha rebut amb l'amabilitat, la cordialitat i la professionalitat que sempre els ha distingit. Bé. Torno a aquesta cambra legislativa i torno amb un cert déjà vu perquè, precisament, aquesta temàtica va ser una de les més importants que vam viure la darrera legislatura. En aquest cas vaig tenir l'oportunitat de treballar conjuntament, en aquest cas, amb la senyora Alícia Romero en la ponència d'aquesta llei, conjuntament, pel que fa al meu grup parlamentari, amb els diputats Joan Ramon Casals i Fabian Mohedano. I, des d'aquest punt de vista, pel que respecta a la redacció actual d'aquest article i la millora que certament va suposar respecte a la regulació anterior –millora que és d'agrair que en aquest cas el grup dels comuns faci palesa en la part expositiva d'aquesta proposició de llei–, ens trobem amb el de sempre, eh?, la victòria té cent pares i la derrota és òrfena. I, en aquest cas, la senyora Alícia Romero reivindicava que aquesta millora horària obeïa, precisament, a les seves esmenes. No li negaré la realitat d'aquesta esmena, però, com comprendran vostès, tenint en Fabian Mohedano en el grup parlamentari, evidentment, qualsevol pressió en aquest sentit sortia de la seva boca i en soc testimoni directe. Bé. Amb aquesta proposició de llei i amb els comuns compartim moltes coses més enllà dels refredats. Som perfectament conscients que no s'està donant resposta a una necessitat de conciliació familiar i laboral, que, en aquest cas, aquesta reivindicació que vostès ens fan arribar, que té a veure fonamentalment amb la veu dels treballadors del comerç, és del tot respectable, és lícita i que és necessari actuar-hi. Però també és cert que cal conciliar tots els interessos, perquè, veritablement, la nostra tasca com a legisladors és la de mirar el punt d'equilibri, la centralitat, amb aquelles lleis que beneficiïn en la majoria i, per tant, de causar el mínim greuge possible. El que sí és cert és que existeix un consens generalitzat. El consens és que tothom creu que l'horari ha de ser uniforme i que, per tant, aquesta disparitat horària que vam preveure entre les temporades d'estiu i d'hivern hauria de deixar d'existir. En aquest cas, els treballadors del sector creuen que aquest horari hauria d'estar limitat a les nou del vespre. La patronal de la petita i la mitjana empresa ja ens ha fet palès que entenen que hauria de ser a les 9.30. La nostra voluntat, com sempre he dit, és la de consensuar, conciliar i mirar de trobar l'entesa entre tots. És evident que el grup de Ciutadans ha fet palès que aquesta no és la seva realitat ni la seva necessitat. Ens han deixat ben evident, ens han fet palès que ells no creuen en el comerç de proximitat, i que, per tant, tot el comerç d'aquest país ja pot abaixar la persiana, pot tancar la paradeta i tots ens podem posar a comprar en plataformes online. De la mateixa manera que, com acaba d'exposar el senyor Rodríguez, pel Partit Popular, sembla que aquí hem de viure al western, no hem de tenir cap mena de regulació i allò que se'ns diu sempre: el mercat s'autoregularà i, per tant, els drets laborals, els drets dels treballadors i els drets socials, són els últims a arribar sempre amb aquesta eterna promesa de que quan tinguem la plena ocupació per la desregularització és quan podrem assolir totes aquelles batalles socials. Si algun perjudici ens causa aquesta proposta que ens porten a dia d'avui és que, com vostès bé saben, la Llei 18/2017 va ser objecte d'un recurs d'inconstitucionalitat per part del Gobierno del Estado, que, en aquest cas, sortosament i, pel que ens consta, per un error o un accident, sortós, doncs, aquest article en concret, l'article 36.2.a no va ser objecte de recurs, però el que sí que ho va ser és la limitació dels horaris al nombre màxim de setanta-cinc hores mensuals. Entenem que aquesta proposició de llei, el resultat d'aquesta, pot generar, en aquest cas, una nova oportunitat del Gobierno del Estado, per poder interposar un recurs d'inconstitucionalitat, en tant que és evident que si estàs delimitant la franja horària d'obertura estàs fent una incidència en l'horari màxim setmanal. Recordem que precisament la regulació que es va dur a terme la darrera legislatura al Parlament venia propiciada, doncs, pel fet que l'estimació del recurs d'inconstitucionalitat, en aquest cas contra la Llei de comerç de Catalunya, comportava que ens n'anàvem a la franja de noranta hores, que és aquella que proposava la legislació estatal; que arran d'un acord tàcit i no escrit, doncs, les grans superfícies acceptaven aquest topall màxim de setanta-cinc hores, que és aquell que preveia la Llei de comerç, enfront de les setanta-dues de l'anterior regulació, i que, per tant, aquesta solució, que a dia d'avui no sembla bona a ulls de ningú, eh?, que és aquesta disparitat entre els horaris d'hivern i estiu, en aquell moment, en aquell context, en el marc d'una discussió legislativa molt més àmplia que la que té a veure estrictament amb la d'horaris comercials, semblava una decisió salomònica que té el que tenen totes les decisions salomòniques, que no agraden a ningú, eh?, perquè tothom es segueix fent fort amb els seus arguments i criteris. Per tant, celebrem la presentació d'aquesta proposició. Entenem que tindrem bastant més temps, en tant que els senyors del PSC i del PSOE no aprovin un 155 per poder seguir discutint, no només d'aquesta cosa, sinó de moltes altres coses, en bé de la nostra societat, del nostre comerç i dels nostres treballadors, i, per tant, hi insisteixo, aquest ànim de diàleg, de conciliació i de concertació, que és el que crec que ha de presidir la política en aquesta cambra, i que és, si més no, l'ensenya que el Grup Republicà, al qual pertanyo, vol enarborar, doncs, han de ser les eines que ens han de servir per trobar precisament una solució a aquesta problemàtica, que, és evident, existeix. També posant el focus en una qüestió a la qual vostès fan omissió en la seva proposició de llei, però que és lícit recordar. Tothom es posa a la boca la reforma horària i tothom parla de conciliació horària, però tothom oblida les eines per arribar a aquesta conciliació, i en aquest sentit crec que és just reconèixer que el comerç té raó quan exigeix o reclama que no tot el pes de la conciliació recaigui sobre ell, i quan dic «el comerç em refereixo, evidentment, a la patronal de la mitjana i petita empresa. És cert que la reforma horària, el Pacte de la reforma nacional per la reforma horària parla de la necessitat de conciliar, però també parla de mecanismes per fer-ho possible. I no només parla de reduir els horaris d'obertura dels establiments comercials, sinó que també parla que, en el marc de les negociacions col·lectives, eh?, que tenen a veure amb les empreses, es puguin trobar mecanismes que facin possible que es pugui incidir en els hàbits de consum, en definitiva, dels consumidors, dels ciutadans, en tant que és lògic pensar que, si tothom surt abans de la feina, és més fàcil que avancin el seu horari de compra, i, per tant, que puguin gaudir a posteriori, doncs, d'un temps d'oci, un temps familiar molt més ampli, no? Per tant, crec que ens equivocaríem si en aquesta proposició de llei focalitzéssim exclusivament, no només les ponències, eh?, crec que hauríem d'anar més enllà, que l'objectiu hauria de ser, precisament, de fer incís no només en l'horari estricte dels establiments comercials, hauríem de ser més ambiciosos i, per tant, en el marc d'aquest Pacte nacional per la reforma horària trobar els mecanismes i les eines que ens permetin incidir en aquelles propostes de l'eix 7.5, si no recordo malament, i l'eix 8.6, que, precisament, entre d'altres mesures, proposaven aquest, eh?, el d'incidir en l'àmbit de la negociació col·lectiva. Per tant, hi insisteixo, treballarem fermament i de costat amb vostès per fer realitat aquest propòsit. Moltes gràcies, senyor president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Per finalitzar aquest torn de posicionaments, té la paraula la diputada Teresa Pallarès, pel Grup Parlamentari Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, president. Consellera, secretària d'Empresa i Competitivitat, directora general de Comerç, diputats, diputades, i vull saludar especialment els representants del sector que avui també han decidit acompanyar-nos. Mirin, això d'intervindre en l'últim lloc..., possiblement repetiré alguns conceptes, però jo no vaig ser partícip de la ponència i, per tant, segurament per mi..., he trobat moltes novetats, no? Però el que sí que tinc clar i que crec que podem compartir tots els membres d'aquesta cambra és que parlar de comerç a Catalunya suposa parlar d'un sector econòmic que és un element vertebrador, com s'ha dit, a les nostres ciutats; més que això, és..., jo diria, forma part del moll de l'os de la nostra societat, i, fins i tot, de la nostra configuració com a país, és un dels elements que ens caracteritzen dins de la configuració del país en el que volem viure. És una eina també important de cohesió social, per l'intercanvi, pel seu dia a dia en els barris, en les ciutats, i, evidentment, un motor econòmic. Pensem que constitueix la raó de ser de molts emprenedors i autònoms de casa nostra que han vist com s'ha anat configurant el comerç des de formats diferents que es van articulant en funció de les necessitats de compra dels usuaris i els consumidors i, com veurem, i com sabem, són molt canviants. Però cal ressaltar que la suma del comerç al detall i a l'engròs suposa un impacte de gairebé el 16 per cent d'aportació al PIB català. No parlem, doncs, d'un caprici sinó de la regulació d'una important activitat econòmica i social, també, perquè suposa gairebé l'aportació d'un 15 per cent en llocs de treball, gairebé mig milió de persones, de treballadors i treballadores de Catalunya. Per tant, per responsabilitat és molt important que atenguem aquest sector. Mirin, en el cens d'establiments comercials tenim una eina estadística, que elabora la Direcció General de Comerç i el Consell General de Cambres, que ens permet disposar d'informació actualitzada de l'activitat comercial arreu del territori, a partir de xifres estadístiques, com poden ser nombre d'establiments, superfície de venda o fins i tot l'oferta. Doncs, segons aquest cens, Catalunya compta amb 103.214 establiments –dades del 2017–, que suposen un increment de gairebé el 2 per cent, un 1,87, respecte al 2016, i una densitat comercial mitjana de 13,66 establiments per cada mil habitants, xifra que també representa un augment de l'1,4 per cent respecte al 2016. Aquest mateix cens posa de manifest que aquests comerços, la majoria, tenen menys de seixanta-cinc metres quadrats, i que nou de cada deu estan situats dins la trama urbana consolidada, que és un tret característic del nostre model comercial i del nostre model de ciutat a Catalunya. Veiem que és una bona notícia, s'ha incrementat, com també s'ha dit, el nombre d'empreses. Això és una bona notícia, sobretot per als del Grup de Ciutadans que normalment ens parlen que tenim aquesta crisi econòmica tan gran. Les dades ens remeten a un altre sentit. Crec que podem, doncs, coincidir que és una informació important que ens porta a emprendre polítiques públiques de regulació sempre al costat del sector, a diferència del que també s'ha comentat abans, sempre al costat del sector. Mirin, el comerç s'ha afrontat a reptes molt importants. Un d'ells, se n'ha parlat, que penso que és aquest canvi, els entorns tecnològics que ofereixen noves experiències de compra i aquesta idea d'aquest usuari omnicanal, n'hem parlat jo crec gairebé tots. I això vol dir que també el comerç s'ha d'adaptar en aquests canvis i l'Administració ha d'estar al costat del comerç en aquesta adaptació. Hem d'avançar plegats en la digitalització i en el big data. Crec que tots coincidim que això és important. Passa també per una intensa tasca de formació. Per tant, crec que aquí és important estar al costat l'Administració i la conscienciació dels empresaris i els mateixos treballadors per formar part d'aquesta esfera tecnològica que evidentment ens planteja a tots reptes importants que no són de futur sinó que són ja de present. Però també el comerç s'ha hagut d'enfrontar a un altre repte important que ha sigut la irrupció del «top manta que sovint ha posat en entredit estratègies locals comercials, sobretot en zones de més afluència turística o grans nuclis d'afluència comercial, com pot ser la ciutat de Barcelona. Cal apuntar que aquesta és una realitat que hem d'afrontar també plegats, afrontar i avançar en la regulació per no perjudicar la competitivitat de tots aquells que fan les coses com s'han de fer i tenen cada dia la responsabilitat d'aixecar la persiana dels seus establiments. Demanem també fermesa a tots els grups per fer front a aquelles polítiques que sorgeixen per protegir la nostra idea de model comercial català. Voldria ressaltar la importància de l'aprovació que va tindre el passat 2017, l'agost 2017, de la llei. He pogut llegir el Diari de Sessions, i havia quedat sorpresa de la bona sintonia entre els ponents. La senyora Vílchez ho ha posat una mica en entredit, però a mi em va semblar amb la lectura del Diari de Sessions que hi havia hagut molt bona sintonia. De totes formes crec que serà molt interessant tornar a obrir aquest debat gràcies al Grup de Catalunya en Comú Podem, perquè nosaltres hi serem i crec que serà molt interessant que tornem a parlar d'aquests temes. En tot cas vull dir que la convivència i la connivència de l'activitat comercial, la prestació de serveis i l'ús residencial del sòl representa una aposta guanyadora en la conformació d'un model de comerç propi, competitiu i sostenible, des del punt de vista econòmic, com hem vist, també social per l'impacte damunt del treballador i treballadora i de la cohesió social, i també mediambientalment parlant, sobretot tenint en compte adopció de criteris de gestió urbana i estalvi de recursos. I aquí m'encantaria tindre temps per poder parlar del paper rellevant de les àrees de promoció econòmica urbana, que espero que també tinguem oportunitat de fer-ho. Segurament, i com es desprèn de les exposicions que m'han precedit i les que van tindre en el Diari de Sessions, van quedar temes importants per continuar treballant. Temes que són i seran fruit dels constants canvis socials i tecnològics els quals no seran aliens al sector del comerç, però penso que des de la responsabilitat parlamentària cal que ens plantegem i modifiquem quan sigui necessari. Les lleis s'han de modificar quan toca i a demanda de qui ens ho demana. Tant de bo es pogués fer això també amb la Constitució. Això sí, sempre i en aquest cas, amb l'acompanyament del sector que és, en definitiva, qui millor coneix les necessitats dels consumidors i els canvis que cal aplicar i regular per tal que aquesta activitat continuï sent una marca pròpia a casa nostra. Com a resposta, diguem-ne, del nostre grup parlamentari, però crec, consellera, que puc parlar també en nom de les converses que he tingut amb el Govern, ara ens trobem aquí amb aquesta proposició de llei de modificació en la qual també a nosaltres ens hi trobaran. Restem oberts a escoltar les propostes de les diferents compareixences que hi podran haver amb el sector, sobretot atenent la demanda de compactar un únic horari, jo crec que en això estarem tots d'acord. I cercar aquella fórmula que sigui més adient per fer compatible els criteris de competitivitat amb la conciliació familiar, tal com ja es va manifestar en aquesta cambra amb el Pacte per la reforma horària amb un ampli consens parlamentari. I vull acabar com he començat, parlar de comerç vol dir parlar de futur i d'un dels pilars econòmics importants de la construcció del nostre país. Per responsabilitat, com deia, de la nostra tasca parlamentària i també de la responsabilitat del Govern estarem al costat de les millors mesures que es proposin per excel·lir en un model propi de qualitat, servei, cohesió i atenció a les persones. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Pallarès. Acabat el debat i atès que no hi esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa legislativa pot continuar la seva tramitació. [[Procediment relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2015]] [[257-00003/11]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt número 10, relatiu al debat i votació del dictamen de la Comissió de la Sindicatura de Comptes sobre el procediment relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2015. Abans de començar, permetin-me saludar, en nom de la cambra, l'il·lustre senyor Jaume Amat, síndic major, i tots els membres de la Sindicatura de Comptes que avui ens acompanyen. D'acord amb l'article 185.5 del Reglament, inicia la presentació de l'informe sobre el Compte general de la Generalitat l'il·lustre senyor Jaume Amat, síndic major de la Sindicatura de Comptes, en aquest cas sense límit de temps. [[Pausa.]]
Bona tarda, president. Senyores diputades, senyors diputats, comparec davant del Ple d'aquest Parlament per presentar l'informe de la Sindicatura de Comptes sobre el Compte general de la Generalitat corresponent a l'any 2015. D'acord, com ja ha dit el president en anunciar-ho, d'acord amb l'article 185 del Reglament d'aquesta cambra. Aquest informe va estar aprovat pel Ple de la sindicatura el 13 de setembre de 2017. El Ple de la sindicatura avui ja ha aprovat el compte de l'exercici següent, el Compte general del 2016 i la intervenció general de la Generalitat ha lliurat, ha retut a la Sindicatura de Comptes, dins de termini, el compte del 2017, que és amb el que la sindicatura ara ja està treballant per fiscalitzar-lo. El compte general del 2015, formulat i presentat per la Intervenció General de la Generalitat, es composa de tres grans paquets: el Compte general de l'Administració de la Generalitat, el compte anual del Servei Català de la Salut, del CatSalut i de les entitats autònomes administratives, i els comptes anuals dels consorcis adscrits a la Generalitat. Això és un canvi respecte als altres comptes i fins i tot respecte a allò que determinava l'article 80 de les lleis de finances públiques de Catalunya. Per què? Perquè abans es parlava que s'hauria..., en el compte de la Generalitat s'hi afegia el compte de les entitats gestores de la Seguretat Social. D'aquestes, l'ICASS ja no existeix, perquè s'ha diluït dins del departament corresponent; l'ICS s'ha requalificat com una entitat de dret públic, aleshores es presenta dins del que seria la llista, a nivell de pressupostos i a nivell de comptes, de les entitats de dret públic, i el CatSalut es suma, s'afegeix a les entitats autònomes. Això fa que la presentació del compte variï. Respecte al tercer compte, els consorcis, sobretot a partir de la Llei 27/2013, de racionalització i sostenibilitat de l'Administració local, on s'estableix obligatòriament que els consorcis s'adscriguin a una entitat determinada, tant sigui local com de caràcter..., com és la Generalitat, aquesta adscripció fa, a més, en la mateixa llei, que aquests consorcis afegeixin el seu compte en el compte de l'entitat en què està adscrita. Arran d'aquesta modificació, hi ha un tercer apartat d'aquest compte general que són tots aquells consorcis que en la data en què es va tancar el compte estaven adscrits a la Generalitat de Catalunya. Després, al final, en parlaré una mica, perquè n'hi han alguns que encara no..., són consorcis que no tenen pare i mare, per dir-ho així, encara no estan adscrits a cap lloc. Però bé, això era la primera part del desenvolupament de la llei. Dit això, d'aquests tres comptes, que són els que ens ret la Intervenció de la Generalitat, la sindicatura uneix, a aquests, uns altres, que són els comptes de les entitats autònomes de caràcter comercial, els comptes de les empreses públiques, els comptes de les altres entitats de dret públic, i, encara, perquè en el 15 encara es fa, unim els comptes generals de les quatre diputacions catalanes, que ja, més d'una vegada en aquesta mateixa seu, hem dit que no deixa de ser una reminiscència, atès que les diputacions catalanes, lògicament, són administració local, però, històricament, es retien dins del compte de la Generalitat. Això ara ja s'ha modificat, però en el 15 encara la norma obligava a unir-ho i a retre'l conjuntament amb el compte de la Generalitat. L'objectiu d'aquest informe? L'objectiu del compte general, de l'informe, és verificar l'adequació de la informació econòmica i financera dels comptes retuts, els principis comptables i també el compliment de la legalitat, i així facilitar l'aprovació del compte general per aquest Parlament, i com també he dit més d'una vegada, tancar el cicle pressupostari que va començar l'11 de març del 2015, que és quan es va aprovar el pressupost del 2015. En aquest informe també parlem de limitacions, unes limitacions que també s'arrosseguen de fa temps, que probablement la més important és el fet que la sindicatura nota a faltar la manca de presentació de memòries justificatives de costos i rendiments de serveis públics i del grau de compliment d'objectius programats, els quals obligatòriament haurien de preparar-se conjuntament amb el compte, si seguim la normativa aplicable, i que ens permetria, a tots, poder fer auditories de gestió o auditories operatives, atès que si no es coneixen els objectius i no es coneixen els costos, difícilment es pot auditar quin és el resultat de la gestió aquesta. Aquesta limitació és la que fa que l'informe no vagi més lluny en tot aquest àmbit, que seria l'àmbit de l'auditoria operativa. En el centre de la conclusió de l'informe hi tenim l'opinió, l'opinió de la sindicatura. En aquest cas, l'opinió de la sindicatura el que expressa és: que accepta pels possibles efectes de les limitacions descrites, i en aquest cas són les observacions 6, 15, 18, 20, 24 i 25, i pels efectes descrits en les observacions 11, 16, 21 i 22, el compte general auditat, amb l'abast descrit en aquest informe, expressa, en tots els aspectes significatius la imatge fidel del patrimoni de la situació financera de la Generalitat a 31 de desembre del 2015, i també dels resultats dels fluxos d'efectiu i de la liquidació pressupostària corresponents a l'exercici anual finalitzat en aquesta data, d'acord amb el marc normatiu, del qual n'és aplicació. D'aquesta llarga opinió en surten vint-i-vuit observacions, que són el marc, aquelles observacions, d'allò que la sindicatura creu que o no va bé, o s'ha de millorar, que és aquest concepte d'observació que utilitzem a tots els informes que fem a la sindicatura. D'aquestes observacions, com vostès han vist, moltes són recurrents d'anys anteriors. De fet, n'hi han cinc d'incorporades noves, i dues de modificades. Les altres són actualitzades. Lògicament, les dades del 15 no són les mateixes que el 14, i el que han fet és actualitzar les dades. També he de dir, i és important dir-ho, i vull reclamar-ho, que en l'informe també es fan notar sis millores, millores importants introduïdes pels responsables de la comptabilitat del compte, en aquest cas per la Intervenció General, respecte al compte anterior, és a dir, que hi ha hagut una resposta en positiu a observacions anteriors, que han suposat, doncs, sis millores importants respecte al compte retut, l'anterior, el del 2014. Si anem directament a fer un resum del que són aquestes vint-i-vuit observacions, la primera, les necessitats de finançament de l'exercici 2015, calculades d'acord amb criteris SEC, van ser de 5.879 milions d'euros. Això suposava un dèficit del 2,87 per cent del PIB de Catalunya, davant de l'objectiu del 0,7, és a dir, que no es va complir l'objectiu del 0,7, atès que del 2,87. Respecte a l'objectiu del deute públic. L'objectiu era el 34,5 i es va estar una mica per sobre, el 35,7. Tampoc es va complir l'objectiu, però en aquest cas, el marge és relativament petit. I respecte al tercer objectiu, que és el de la regla de despesa, aquí tampoc es va complir l'objectiu, atès que l'increment va ser del 10,3 per cent, quan el marge estava situat a l'1,3 per cent. Segon. D'acord amb els criteris establerts també en el SEC, la IGAE, la Intervención General del Estado va ajustar 1.536 milions del saldo pressupostari de l'exercici 2015, perquè va considerar que determinats drets de superfície de l'Administració de la Generalitat, formalitzats en anys..., molts anys anteriors, havien de ser considerats inversió pública. A més d'aquests 1.536, també hi han 419 milions de l'ATM, de l'Autoritat del Transport Metropolità, perquè es van considerar financers una sèrie de contractes d'arrendament de trens, que en principi apareixien com a operatius. Com altres anys diem, les liquidacions del pressupost de l'Administració de la Generalitat i sobretot del CatSalut no inclouen una part de la despesa realitzada durant l'exercici per la manca de crèdit pressupostari suficient. La despesa realitzada en l'exercici 2015 i no comptabilitzada va ser de 1.331 milions, 726 dels quals corresponien al CatSalut, mentre que el 2014, la reconeguda el 2015, va ser de 2.917. L'Estat de romanent de tresoreria consolidat no distingeix entre el romanent afectat del no afectat. El romanent de tresoreria consolidat a 31 de desembre del 15 va ser de 2.408 milions negatius, que representa un increment del 20 per cent respecte al 2014. I, lògicament, això genera tensions de tresoreria. L'import del risc viu d'avals concedits a 31 de desembre el 2015 va ser de 3.785 milions, nombre que, tot i que és més baix que altres anys, segueix sent elevat. L'Administració de la Generalitat en el 2015 va continuar aplicant el Pla general de comptabilitat pública de la Generalitat aprovat el 1996, però sí que és cert, avui en dia, que a posteriori, el juny del 2017, s'aprova el nou Pla general de comptabilitat pública de la Generalitat, que és el que ara s'està executant. És a dir, en el 15 encara vivíem del pla de comptabilitat del 96, i en els nostres informes reclamàvem aquesta actualització del pla de comptabilitat, tenint en compte que l'Administració de l'Estat en el 2010 ja tenia un nou pla de comptabilitat, ara, avui en dia, podem dir que en el 17 ja es va aprovar un nou pla de comptabilitat, que és el que segueix l'Administració de la Generalitat. Allò que deia abans dels consorcis: només 38 dels 67 consorcis analitzats tenien adaptats els seus estatuts a 31 de març del 17. Totes les adaptacions s'han realitzat amb posterioritat al 31 de desembre del 2014, que era la data límit que marcava la llei. Com a conclusió d'aquestes observacions? Doncs, la sindicatura recomana que s'adoptin les mesures correctores per esmenar les deficiències detectades, que segueix constatant la delicada situació financera de la Generalitat a 31 de desembre de 2015, tenint en compte les necessitats de finançament, el romanent de tresoreria negatiu, els fons propis negatius, i l'elevat endeutament financer, així com l'Estat de compromisos de despesa a càrrec d'exercicis futurs. Si, breument, parlem de dades concretes del que seria el compte de l'Administració de la Generalitat, que és el més gran de tots els comptes que he explicat abans, a la liquidació del pressupost del compte presentava uns drets liquidats, és a dir, uns ingressos, de 36.022 milions d'euros, i unes obligacions reconegudes, despeses, de 35.853. A 31 de desembre del 2015, el personal de la Generalitat era de 123.614 efectius, davant dels 121.306 de l'any anterior, del 2014. El personal funcionari va experimentar una reducció del 2,9 per cent, el personal laboral indefinit va augmentar en el 13,9, mentre que el personal interí va augmentar en el 17,4. Durant l'exercici 2015, la Generalitat va continuar utilitzant diferents mecanismes extraordinaris de finançament creats per l'Estat –no podia fer una altra cosa–, entre els quals destacar la formalització d'un préstec ICO respecte al FLA, el Fons de Liquiditat Autonòmica, per valor d'11.293 milions d'euros. Seguint amb el FLA, del total del deute financer de la Generalitat a 31 de desembre del 2015, que era de 63.840 milions d'euros, d'aquests 63.840, el deute corresponent als fons de finançament creats per l'Estat, era de 43,343, és a dir, ja ocupaven el 68 per cent del deute financer total de la Generalitat. L'estat de compromisos de despesa adquirits amb càrrec a exercicis futurs es va elevar a 103.521 milions d'euros, en l'exercici 2015, amb un increment de l'1,9 respecte a l'exercici 14. Pel que fa a la contractació administrativa, un altre dels apartats que en el compte general també s'hi dedica una part al seu estudi, la contractació duta a terme per la Generalitat i per tot el seu sector públic durant el 2015, es va adjudicar un total de 34.663 contractes per un valor conjunt de 2.529 milions d'euros. Ja per acabar, l'informe va estar aprovat, com sempre, una vegada analitzades i contestades les al·legacions presentades a aquest informe. I ho poden veure en la seva presentació, s'hi acompanya un vot particular. També he de dir que en data d'avui, la Sindicatura de Comptes, conjuntament amb el compte general del 2015, té aprovats divuit informes puntuals, o determinats, del sector públic Generalitat corresponents a l'exercici 2015. És a dir, aquests són els que, d'alguna manera, compensen el que seria el compte general, que és el compte global, amb informes concrets, d'àrees concretes, totes, en aquest cas, respecte a l'exercici 2015. Vull concloure aquesta intervenció reiterant, com en altres ocasions, la necessitat de resoldre les observacions que, any darrere any, anem assenyalant en els informes del Compte general de la Generalitat, i que, malgrat les limitacions dels recursos nostres i de tots, en tot allò que sigui a les nostres mans seguim treballant per millorar, escurçar els terminis, i donar el màxim de qualitat possible a aquest informe i a tots els que presentem davant d'aquesta cambra. Moltes gràcies per la seva atenció.
Gràcies, senyor síndic major. Per fixar el seu posicionament, en nom dels grups parlamentaris, té la paraula en primer lloc el diputat José María Cano, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Consellera, vicepresident..., diputadas, diputados, síndic major y equipo que le acompaña, público asistente, muy buenas tardes a todos. Hoy el señor síndic nos presenta en este Pleno el informe de la Sindicatura de Cuentas sobre la contabilidad de la Generalitat correspondiente al año 2015. En primer lugar, quiero agradecer al síndic major y a todo el equipo de la sindicatura el trabajo que han realizado. También quiero constatar que se han acortado los plazos de elaboración de este tipo de informes, lo cual les agradezco, y les animo a seguir en esa línea. Decir, por otra parte, que este informe entró en esta cámara el 15 de noviembre del 2017, como bien decía el síndic, y quiero denunciar que lo vemos hoy, cuando ya ha pasado más de un año desde su entrada. Un ejemplo más de la parálisis y el bloqueo al que la bancada separatista ha sometido y somete a este Parlament, donde algo tan transcendente como el informe del año 2015, aquel que analiza si la información económica y financiera de ese año se adecua a los principios contables, tarda más de un año desde su presentación por la sindicatura en tratarse en este Pleno. También debe ser fruto de que no pueden estar muy orgullosos del resultado de este informe, ¿no? La foto que nos muestra es una foto terrible sobre la situación económica y financiera de las cuentas públicas. Decir que también es objeto del informe el análisis del cumplimiento, ni más ni menos, de la legalidad de las cuentas, un principio de legalidad al que estamos sometidos todos los poderes públicos, y garantiza, en este caso, que cualquier actuación de la Generalitat esté prevista y amparada por la legalidad vigente, una legalidad que protege a los ciudadanos de los abusos de poder. Por lo tanto, reconocer el papelón de la Sindicatura teniendo que analizar las cuentas de los que dieron un golpe a la democracia, de los que se saltaron la Constitución, el Estatuto de autonomía y el Consell de Garanties, de aquellos que pisotearon los derechos de más de la mitad de esta cámara, de aquellos que se metieron en nuestras casas y nos quisieron cambiar el pasaporte, y que a día de hoy siguen intentándolo, y sobre todo, entiéndanme, las cuentas de aquellos que tienen causas abiertas, precisamente, por malversación de fondos públicos. Entrando en el contenido del informe, la sindicatura nos alerta de veintiocho limitaciones a su fiscalización. La gran mayoría son recurrentes, que repiten en los informes, como bien nos decía el síndic, año tras año, sin respuesta ni voluntad alguna de solucionarlas por parte del Govern, un govern que debería tomarse en serio estos informes y, en un ejercicio de transparencia, tendría que solventar todas estas limitaciones. Esa sería la mejor muestra, a nuestro modo de ver, de agradecimiento y de reconocimiento al trabajo de la sindicatura. Decir que lo primero que nos muestra el informe es la falta de rigor y honestidad del Govern a la hora de calcular y gestionar los presupuestos, falta de rigor a la hora de cumplir con los objetivos que ellos mismos se marcaron. Quiero recordarles que los presupuestos del 2015 los presentó Convergència, tarde, como siempre, eso sí, y se aprobaron con el apoyo de Esquerra Republicana. Eran los presupuestos que el señor Pere Aragonès definió como los de la transición nacional. Esa falta de rigor que les comentaba los llevó a incumplir todos los requisitos de la Ley de estabilidad presupuestaria, incumplieron el tope de déficit, incumplieron los límites de endeudamiento, incumplieron la regla de gasto. Cuando aseguraban que el déficit sería del 0,7 por ciento, el resultado final fue cuatro veces superior, fue del 2,87 por ciento, y estiraron más el brazo que la manga en casi 6.000 millones de euros. Y esas necesidades de financiación implicaron, evidentemente, un mayor endeudamiento que acabaremos pagando entre todos, y unos más que probables intereses futuros que conllevarán tener menos recursos para implementar políticas sociales. La deuda pública de la Generalitat alcanzó ese año los 64.000 millones de euros, una deuda que en la actualidad ya supera los 77.000 millones. Es decir, cada catalán tenemos una parcelita de deuda en las cuentas de la Generalitat que supera los 10.000 euros. Una deuda que está calificada como bono basura y que solo podemos refinanciar a través del fondo de liquidez autonómica, a través del FLA. En definitiva, lo que demuestra el informe de la sindicatura es que las críticas que hizo el Grupo Parlamentario de Ciutadans a los presupuestos del 2015 eran acertadas. Los hechos nos han dado, desgraciadamente, la razón. En su día les alertamos de que los presupuestos que presentaban en el 2015 eran un fraude, eran falsos, y los dos grupos que los apoyaron, Convergència y Esquerra Republicana, eran perfectamente conscientes de que no iban a poderlos cumplir. Por lo tanto, con esos presupuestos, en definitiva, lo que hicieron fue engañar directamente a la ciudadanía. Además, eran unos presupuestos que se enmarcaban dentro del periodo de los que aplicaron los recortes más antisociales de la historia, con recortes por encima de los 700 millones de euros en sanidad, y por encima de los 400 millones en educación. Y es que, además, esos recursos no tenían como objetivo principal dotar de medios económicos a las mejores políticas públicas, no iban destinados a políticas que garantizaran los derechos y las libertades de los ciudadanos, que mejoraran la justicia social y que potenciaran la igualdad de oportunidades. No iban, en definitiva, destinados a políticas adaptadas a la situación económica de ese año, un año, el 2015, con la crisis muy presente, donde muchas familias lo estaban pasando mal y que por desgracia lo siguen pasando en la actividad, donde la actividad económica no acababa de remontar y necesitaba un presupuesto que se ocupara de incentivarla, pero, sobre todo, como ahora, necesita que no le pongan palos en las ruedas. En definitiva, necesitaba unos políticos que pensaran en los problemas de los ciudadanos, en su bienestar y en la mejora de la economía y del empleo. Pero en vez de eso nos encontramos con unos políticos que, en vez de centrarse, como les decía, en esos objetivos, se centraron y se centran en la desconexión, hipotecando, a la vez, a las generaciones futuras. Prefirieron priorizar sus estructuras de estado, antepusieron y anteponen su construcción nacional a los intereses y el bienestar de la ciudadanía. Y gobernar implica priorizar, elegir el destino de los recursos del presupuesto, que son recursos limitados y que se nutren de los impuestos que pagamos todos. Y ustedes priorizaron, y en este caso continúan priorizando, la separación del resto de España a las políticas sociales. Priorizan hacer propaganda contra España, con las embajadas y el Diplocat, a contribuir a la reactivación económica. Priorizan las subvenciones a medios de comunicación afines a cumplir con sus compromisos y pagar las pagas extras de los funcionarios. Y priorizan, en definitiva, los chiringuitos, a acabar con los colegios que tenemos en barracones. Todas esas son sus prioridades reales. Y cuando hablaban en aquel presupuesto, por ejemplo, de la hacienda propia, no se referían a mejorar la lucha contra el fraude, que tendría que ser nuestra prioridad; no se trataba de coordinarse con la Agencia Tributaria española para ser más eficientes y eficaces; todo se limitaba a dilapidar recursos en un intento de clonar la Agencia Tributaria española con el único interés de usurparle sus funciones. Recortaron y despilfarraron los recursos públicos. Y ante ese despilfarro no quisieron ni quieren evaluar sus políticas, y por eso, como bien decía el síndic de cuentas, no incluyen en la cuenta general otra de las reclamaciones históricas de la sindicatura: una memoria de costes y rendimientos de los servicios públicos y del grado de cumplimiento de los objetivos programados. Sus políticas son un coladero que nunca evalúan. Nunca analizan ni las alternativas ni los resultados. Y ese coladero lo empeoran con grandes desastres de gestión, como el ATLL, como Spanair o como la línea 9 de metro. O con una política de amiguetes como la de colaboraciones opacas publicoprivadas que merecen incluso un voto particular en el informe, donde los beneficios se privatizan y las pérdidas las acabamos pagando entre todos. En definitiva, millones y millones de euros que se van por su coladero. Tampoco se plantean una reforma de la Administración que elimine las duplicidades y los chiringuitos, y cuando les faltan recursos para mantener su modus vivendi, se endeudan y meten la mano en los bolsillos de los catalanes. Y, al final, ese gran coladero los lleva a hablar de financiación, a hablar de recursos insuficientes, de la relación entre la Generalitat y la Administración general del Estado, como queja constante. Pero, sin embargo, optan por no representarnos, optan por no defender su visión sobre la financiación, dejando vacía la silla de nuestra comunidad autónoma en las reuniones del Consejo de Política Fiscal y Financiera. Y, no nos engañemos, lo hacen porque no tienen ningún espíritu de suma. Lo único que les interesa es que su discurso sustente su proyecto de separación, su proyecto de división, un discurso que no tiene por objetivo mejorar la financiación, solo pretende construir coartadas. Ya me queda poco tiempo, y aprovecharé este informe para ser constructivo y aportar soluciones a la situación de quiebra que nos muestran estas cuentas. Miren, las cosas no cambiarán, las cosas irán a peor. Las cosas irán a peor si persisten en su proyecto de división que deja a fuera a más de la mitad de los catalanes. Vayan a las reuniones del Consejo de Política Fiscal y Financiera. Vayan con espíritu de suma. Dejen de dilapidar los impuestos y evalúen sus políticas eliminando duplicidades. Y dedíquense a priorizar las políticas sociales y de reactivación económica. Nuestro voto, dadas las dificultades que tiene la sindicatura para la realización de su trabajo, será el de abstención. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació té la paraula el diputat Òscar Ordeig, pel Grup Parlamentari del PSC Units per Avançar.
Gràcies, president. Conseller d'Economia, vicepresident, consellera, membres del departament, a l'equip de la sindicatura, una salutació. Bé, des del Grup Socialista Units per Avançar, farem una valoració positiva de l'informe, com fem sempre, però també posarem de manifest mancances importants que creiem que es repeteixen i es repeteixen, no només a la Comissió de la Sindicatura, sinó també en els informes del compte general d'un any rere l'altre, i que gran part de la responsabilitat de poder posar fil a l'agulla és del Departament d'Economia. Moltes repetides el 2018, moltes repetides no només el 15, sinó els anys anteriors, a l'informe que estem debatent. Per tant, primer de tot, evidentment, agrair al conjunt de la sindicatura la feina feta, com sempre. També, demanar al Govern que prengui mesures concretes. Hem fet propostes també per intentar que el Departament d'Economia faci un llistat de tots els elements, recomanacions, observacions que es van presentant per millorar el control de les finances públiques també de la Generalitat, perquè no hàgim de repetir tantes vegades el mateix i, per tant, ho tornarem a repetir avui, aquí. En segon lloc, voldríem assenyalar alguns comentaris previs a entrar en la profunditat i el detall de l'informe, i és que, dirigint-nos directament al conseller Aragonès, tenim un problema. En tenim diversos, però és que les finances de la Generalitat no poden seguir la trajectòria, la foto que tenim el 2015 i que gran part s'ha anat repetint els anys anteriors i també els anys posteriors. Cada any la mateixa història de falta de control en alguns aspectes, de tensions de tresoreria en d'altres, que es van modificant, es van modulant, però, evidentment, tenim un problema important, de creixement preocupant del dèficit, del deute, del romanent negatiu, de la consolidació de les retallades, i entrem en aquest cercle que no hi ha manera que en puguem sortir. Cal augmentar el nivell d'ingressos i cal prendre decisions perquè això sigui possible. Al nostre entendre, l'estructura financera de la Generalitat no dona per tal de poder garantir l'estat del benestar i els ingressos necessaris per garantir els serveis en salut, educació, serveis socials, etcètera. Nosaltres creiem que en el fons està atrapat entre els seus socis de l'antiga Convergència, PDECAT, Junts per Catalunya o també la CUP i, per tant, si ens movem cap a un costat o ens n'anem a negociar cap a l'altre, com que llavors hi ha tensions, fa que ens quedem com estem, per tant, que no avancem amb nous ingressos, amb noves negociacions. I amb un nou finançament? No, aquest no és el seu projecte. Millorar el finançament actual? No, aquest no és el seu projecte. Nou pressupost amb més de 2.200 milions d'euros per a Catalunya? No, no és el seu projecte. Flexibilitzar el dèficit amb més de 500 milions més? No, no és el seu projecte. Per tant, dic, escolta, com ho pensen fer per aconseguir més ingressos? I, per tant, diu, escolti, no ens podem quedar igual, perquè quedar-nos igual és anar enrere, és anar a pitjor i, com estem veient, evidentment això afecta no només els serveis públics sinó l'economia i el dia a dia. D'on venim? Què passava el 2013 o el 2014? Doncs, de retallades socials, com deia, també dèficit disparat, parlàvem del deute descontrolat, parlàvem de la venda de patrimoni com el pitjor dels negocis que ha fet els darrers anys la Generalitat –catorze immobles venuts per sota del preu de cost–, i tenim també un informe pendent de debatre del 2018, de la síndica Balseiro, que també ens diu que no sabem ni el patrimoni que tenim, no tenim ben inventariat el patrimoni de la Generalitat i de les entitats dependents. Per tant, ens caldria treballar molt millor en aquest sentit, com també un pot estar a favor de privatitzar o no privatitzar determinats serveis, però el que està clar és que hi ha hagut una nefasta gestió de la privatització d'Aigües Ter-Llobregat, un error descomunal, més enllà de valoracions ideològiques sobre quina és la millora manera de donar aquest servei, si des d'un punt de vista públic o privat, sinó, a més a més, llavors, les indemnitzacions i els problemes judicials que ens ha comportat. Com també la privatització dels túnels de Vallvidrera i el Cadí, cap negociació, com ja hem dit, de la millora del finançament autonòmic, i, per tant, una gestió, en definitiva, creiem, per dir-ho d'una manera fina, molt millorable. Sobre el compte general i el que ens ha comentat el síndic major, dels 36.000 milions d'euros, són molts, són pocs, és el pressupost més alt dels que hem debatut fins ara, més alt que, fins i tot, abans d'entrar a la crisi econòmica, i, per tant, 36.000 al 15, el mateix el 16, 37.000 el 17; per tant, hi ha més diners que abans de la crisi, una altra cosa és com intentem que encara en siguin més o com intentem gestionar-los bé. Com hem dit, impossible gestionar amb condicions, si tenim un dèficit de més de 5.800 milions d'euros, un 56 per cent d'augment respecte al 14. Ja s'ha dit: 2,8 per cent de dèficit. Un deute de 74.000 milions d'euros, quan al 2010 era de 28.000 milions. Quan estem dient que el tripartit va deixar tant deute, tant deute..., encara que haguessin deixat el deute a zero, el 2010, tindríem un deute de més de 40.000 milions, ara. Romanent de tresoreria? Que sí que és veritat que havíem millorat una miqueta, però, el 2015, també ha empitjorat amb menys..., amb 2.400 milions d'euros negatius. El sostre de despesa, ja s'ha dit, el 10 per cent. O, evidentment, hem hagut de fer provisió de fons per a les possibles indemnitzacions de les Aigües Ter Llobregat. En definitiva, conseller, és evident, tots hi coincidirem, que no és la millor de les circumstàncies financeres per gestionar una autonomia. I, per tant, així no podem seguir, i ens caldria replantejar les finances, pensar com es poden enfocar les finances per als propers anys, com es pot millorar en ingressos, com es pot millorar..., i, aquí, evidentment, hi ha diverses línies, com ja hem apuntat, de flexibilització de dèficit, de millorar el sostre de despesa, de millora del finançament actual. En definitiva, cada grup parlamentari ha d'escollir la seva fórmula, però també hem de demanar al Govern que també tingui la seva, que la defensi i que la tiri endavant. Observacions i deficiències que es repeteixen un any rere un altre any. Home, la majoria, com ja s'ha dit ja, eren a l'informe de l'any passat. Per tant, demanem, si us plau, a la conselleria: facin els deures, prenguin nota, solucionin, corregeixin els problemes que es repeteixen un any rere l'altre, i ens estalvien de venir l'any que ve, aquí, a repetir una vegada més que els comptes no estan consolidats, que no es fa la conciliació dels saldos comptables, que s'ha comptabilitzat incorrectament el mètode alemany o altres fórmules de finançament, fons europeus, pagaments de cànons, etcètera, les memòries justificatives. Si hi ha unes normes, s'han de complir; si es ve aquí, al plenari del Parlament, i es fa el detall, doncs, home, s'espera que es prenguin les mesures oportunes de gestió, perquè això no es repeteixi. I, evidentment, també altres informes que hem vist també a la sindicatura d'irregularitats manifestes i greus i repetitives en procediments de contractació, en control dels concursos públics, en control de concerts econòmics. Això, qualsevol dels companys que estem a la Sindicatura de Comptes diu: «Home, quan ja es repeteixen i, sobretot, quan són imports molt grans i, sobretot, en l'àmbit de la sanitat..., home, prenguem mesures. I s'han fet propostes, en aquest sentit, per intentar millorar l'eficiència del control. Noves observacions del 2015 que no hi eren anteriorment. Home, també es diu que divuit consorcis no han presentat el compte general; per tant, estirada d'orelles. Dels seixanta-set consorcis analitzats, només trenta-vuit tenen els estatuts adaptats. I, amb això, lligo el vot particular que fa el síndic Pons: hem de ser més estrictes en el control, l'avaluació dels consorcis, entitats, fundacions que reben diners públics. Perquè, ja ho veu, eh?, allò que estem o no estem al sector públic, doncs, mira, per una banda, ens n'escapem, per l'altra, no. Però, escolti, les normes són molt clares, un es pot despistar un any, però, un cop ja s'ha fet un informe i es diu que s'han de fer d'una determinada manera, doncs, des de la Intervenció de la Generalitat –però, evidentment, també des del Govern–, s'han de prendre les mesures necessàries perquè això no torni a passar. Altres aspectes de millora respecte al 14. Com ja hem dit, s'anul·la l'impost de dipòsits bancaris de 680 milions d'euros; pèrdues, es comptabilitzen pèrdues per la compravenda de 4 finques, venem per sota el preu de cost –venem per sota del preu de cost–, mal negoci, una altra vegada, i provisió de 380 milions d'euros. Sobre el vot del síndic Pons, nosaltres, com que estem cansats ja de veure, que em sembla que portem vuit anys amb les mateixes recomanacions..., home, doncs, algunes ja les vèiem, però jo crec que sí que ens faria falta fer una anàlisi més detallada de les despeses futures, les que venen a partir del 2010 i les que venien anteriors al 2010. Si ens és igual! Tot ha canviat molt i ens cal fer una anàlisi més detallada de la col·laboració publicoprivada, quan està justificat i quan no, de la remuneració del personal, de com concretem els compromisos futurs de despesa. I, per tant, totes les recomanacions que fan, que creiem que ho presentarem, per tal de fer un estudi més detallat. En definitiva, nosaltres ens abstindrem, facilitarem que s'aprovi, però no podem justificar la gestió política que s'ha fet. Creiem que no arriba la república, però hem d'intentar que arribin els diners de l'autonomia, i la millor manera per fer-ho és tenir un govern amb ganes i amb capacitat perquè es pugui fer una millor gestió financera dels recursos de la Generalitat. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Ordeig. A continuació, és el torn del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, i té la paraula el diputat Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Moltes gràcies, als membres de la sindicatura. Crec que parlar dels comptes de l'any 2015 és parlar del final d'una etapa, és parlar del llegat, probablement, nefast del president Artur Mas, i crec que aquest és el major interès que té avui parlar tard i a deshora de l'informe de 2015, és poder passar comptes amb el Govern dels millors. I té un interès doble, després d'aquesta tardor calenta que hem vist, que és passar comptes amb aquells que ens van dir que, per contenir la despesa i el dèficit públic, calia aplicar fórmules d'austeritat fiscal, calia retallar i privatitzar serveis públics, perjudicant el conjunt de la ciutadania i dels treballadors públics, calia devaluar les condicions de vida dels treballadors i calia, sobretot, posar una catifa vermella a les rendes més altes del país, oferint-los oportunitats de negoci en els sectors públics privatitzats i oferint-los bonificacions i baixades d'impostos en successions i ens els trams alts de l'IRPF. I avui em permetreu que, en un moment en què la discussió pressupostària i la discussió sobre el model de gestió pública a Catalunya està sobre la taula, passem comptes amb la Catalunya del Govern dels millors, que ha portat els serveis públics i la ciutadania d'aquest país a una situació límit. Passar comptes i assumir responsabilitats és, probablement, l'única forma que tenim avui per fer un diàleg honest sobre l'impacte de les polítiques d'austeritat i de retallades a Catalunya, i és, probablement, l'única forma de tenir un diàleg honest sobre como reconstruïm, pressupostàriament i políticament, l'estat del benestar a casa nostra. El Govern dels millors, que alliçonava l'Estat espanyol sobre com es retallava a Catalunya, mentre enviava els joves d'aquest país a Londres a servir cafès, justificava –i, avui, ho ha fet també la consellera d'Empresa i Coneixement– les polítiques d'austeritat fiscal, bàsicament, per dues raons: la necessitat de devaluar salarialment les condicions dels treballadors de Catalunya per guanyar en competitivitat, que ens va portar que el partit majoritari del Govern, en aquell moment, donés suport a les dues reformes laborals, i la necessitat de contenir la despesa pública. De la primera part, de la devaluació salarial, crec que és millor ni parlar-ne. Crec que veiem l'èxit que ha tingut en les condicions de vida i el benestar de la ciutadania, en les condicions laborals i en la sostenibilitat de l'estat del benestar. Em faltarien, inclús, paraules per felicitar-los per les dues reformes laborals. Però, en el que té a veure amb la contenció de despesa, crec que avui el debat és interessant, especialment, a dos nivells: en el seu vot favorable, en aquest cas, de Convergència i Unió, a la Llei d'estabilitat pressupostària del Partit Popular, que ha sigut, precisament, el mecanisme per la intervenció financera de la Generalitat, l'any passat, i que ha sigut i segueix sent una llosa per planificar pressupostos expansius, que ens permetin reconstruir l'estat del benestar a Catalunya. Crec, honestament, que se'ls agraeix poc a Catalunya haver votat favorablement el seu suport a la Llei d'estabilitat pressupostària. I, abans d'entrar en l'anàlisi de la despesa, m'agradaria recordar al conjunt de consellers i conselleres, que, en totes les discussions sobre pressupostos ens recorden la Llei d'estabilitat pressupostària, que, amb la mateixa voluntat i fermesa amb la que van anar al Congrés a donar-hi suport, poden demanar disculpes per fer-ho i treballar per esmenar-la, però, parlant estrictament del deute. El que veiem en aquest pressupost és que la retòrica que les polítiques d'austeritat i retallades eren necessàries per contenir el deute i per contenir el dèficit han sigut un engany i han sigut un fracàs. Avui, el deute públic de la Generalitat de Catalunya, el del 2015, que apareix en l'informe, respecte al del 2011 es va incrementar un 41 per cent, el major increment de la història democràtica de Catalunya. I és cert que hi ha elements que tenen a veure amb la fiscalitat autonòmica, que són importants i que cal posar en relleu; però, inclús, en la petita recuperació dels pressupostos que hem tingut aquests anys i, sobretot, en l'exemple de les ciutats del canvi, que han fet pressupostos expansius, a la vegada que reduïen dèficit i que reduïen deute públic, veiem el major exemple no d'una política fiscal autonòmica regressiva, sinó, sobretot, del fracàs d'una aposta econòmica, com va ser l'austeritat, que s'ha emportat per davant l'estat del benestar al nostre país. Això sí, avui, encara hi ha qui ja no es dona cops al pit sobre l'important i positiva que va ser l'austeritat. Probablement, ja no està de moda donar-se cops al pit, alliçonant sobre com es retalla a Catalunya. Però encara hi ha, avui, membres al Govern que bloquegen tot debat sobre una fiscalitat progressiva, que ens hauria de permetre començar a sortir de la situació límit en la que estan els serveis públics en el nostre país. No entraré en excessiu detall sobre les conseqüències de les polítiques d'austeritat sobre els serveis públics de Catalunya. Crec que aquesta tardor la ciutadania de Catalunya se'n pot haver fet una bona idea. Però sí que m'agradaria destacar tres o quatre elements que considero que són claus: una retallada d'un 21 per cent del pressupost d'educació entre 2010 i 2014, una retallada del 16,7 per cent del pressupost de salut entre 2010 i 2014 i una retallada del 61 per cent del pressupost d'habitatge en un moment d'emergència habitacional extraordinari en la història de Catalunya i unes retallades d'un 40 per cent en el Servei d'Ocupació, en un moment d'emergència laboral sense precedents en el nostre país. Crec que aquestes retallades i el model de gestió que es va imposar són encara avui una llosa, a Catalunya. I ho demostra el fet que, en la majoria de conceptes –en educació, en sanitat, en habitatge– encara estem a la meitat del camí per recuperar les dades macroeconòmiques que teníem abans de la crisi. I aquest és el retrat de l'informe del 2015: un 2015 en el que el FLA estava al zero per cent d'interès i va permetre, després de tres anys de destrossar l'estat del benestar a Catalunya, prendre una mica d'aire i poder sortir una mica d'una política econòmica i fiscal desastrosa, ineficient i erosiva per al benestar dels treballadors públics i, sobretot, de la ciutadania de Catalunya. I, avui, que parlem de pressupostos, encara que sigui dels del 2015, però que estem en un moment en què caldria estar parlant dels pressupostos del 2019, no m'agradaria deixar de fer una referència al vot particular del síndic Jordi Pons, perquè crec que marca dos elements de gestió que són prioritaris en una discussió sobre el futur pressupostari i de model a Catalunya. Diu, textualment: «La Generalitat hauria d'efectuar una anàlisi profunda de l'estat dels compromisos de despesa adquirits amb càrrecs a exercicis futurs. Els famosos «peatges a l'ombra, que es van profunditzar durant la cultura política i pressupostària de la bombolla immobiliària i que permetien no comptabilitzar com a deute la despesa en inversions públiques. Un mecanisme de finançament que, avui, fa que Catalunya tingui un deute ocult d'uns 30.000 milions d'euros, que, especialment, podríem destacar en obres públiques com la famosa línia 9 del metro, que va passar d'un pressupost d'uns 2.400 milions d'euros a un pressupost estimat de quasi 16.000 milions d'euros. Temps enllà queda el senyor Artur Mas, quan era conseller en cap del senyor Jordi Pujol, posant-se un casc d'obra i inaugurant les obres a la línia 9 del metro, aprofitant per fer campanya per ser candidat a la presidència. Hi ha llegats que poden durar una dècada, però crec que caldria assumir que el llegat de les retallades i dels sobrecostos injustificats a Catalunya caldria que tingués un punt final. I el segon vot particular que fa, que considero que és crucial: «La sindicatura hauria d'analitzar les fórmules de col·laboració publicoprivada, fiscalitzar si s'ajusten a la legalitat i valorar en cada cas la seva idoneïtat davant fórmules alternatives, i fer una seriosa advertència sobre el cost que té la seva utilització. Creiem que aquesta recomanació, juntament amb l'auditoria pública dels deutes, ha de regir el compromís de la Generalitat d'ara endavant. La privatització total o parcial dels serveis públics no només ha sigut un niu de corrupció; també ha sigut una via per devaluar els treballadors públics i la qualitat dels nostres serveis públics. Avui cal dir-los, als que encara avui des del Govern defensen el llegat de les retallades, les privatitzacions i la precarietat com a model per a Catalunya, que prenguin nota de l'expresident Mas i facin un pas al cantó, o dos, i ens permetin reconstruir l'estat del benestar en aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara per al Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, diputades, diputats, síndic, síndica, el compte general és el tràmit, és el darrer tràmit que tanca tot el cicle pressupostari, després de l'elaboració, l'aprovació en el Parlament, l'execució i, finalment, doncs, la liquidació. El compte general d'alguna manera ve a ensenyar la foto final d'aquell pressupost i, per tant, és allò que permet, ens permet avaluar el compliment dels pressupostos, el compliment pressupostari. I el 2015, una vegada més, no s'han complert les previsions, ni molt menys; no s'han complert. Ni s'han complert les previsions pressupostàries ni s'han complert els objectius d'estabilitat, que una cosa és votar que hi hagi una llei d'estabilitat, però l'altra és després aplicar-s'ho i complir amb els objectius d'estabilitat que uns mateixos són els que van impulsar-ne l'aprovació. Doncs no, això, ni un, cap; hi han els tres fonamentals, i no se'n compleix absolutament ni un. És sorpresa? No, no és absolutament..., per nosaltres, almenys, no és sorpresa. De fet, com m'imagino que totes les persones que han intervingut, deuen haver repassat les intervencions en el debat de pressupostos, el debat de totalitat dels pressupostos del 2015, i allà com a mínim el Partit Popular ja vèiem d'una forma clara i nítida que aquells pressupostos que presentava el conseller Mas-Colell en aquell moment, aquells pressupostos eren una estafa, perquè res del que es deia que es compliria en aquells pressupostos es podia complir. I ara veiem el compte general i veiem que, efectivament, res del que ens deien es compleix. Per exemple, objectiu de dèficit –i això li deurà sonar també al conseller Aragonès, perquè en el que va de legislatura ja n'hem parlat en diferents ocasions–, objectiu de dèficit per al 2015, previst: 0,7 per cent del PIB. I el conseller ens deia: «Escolteu, és que ens tocaria l'1,62 per cent. La realitat: 2,87. És a dir, si el problema no és l'objectiu de dèficit, el problema no és l'objectiu del dèficit que vostès voldrien tenir per gastar més del que tenen! El problema és que a l'hora de la veritat no compleixen ni una cosa ni l'altra –ni una cosa ni l'altra. Res, una petita desviació de 5.900 milions de més despeses que no pas d'ingressos. Endeutament previst: 67.200 a final del 2015, segons el pressupost. Real: 74.500 milions, conseqüència dels dèficits, òbviament, dels dèficits acumulats. En percentatge de PIB, l'objectiu d'endeutament era el 34,5; el real ha estat el 35,7. Bé, anem desviant-nos. Regla de la despesa. Objectiu: incrementar com a màxim l'1,3 per cent del PIB. La realitat: la despesa s'incrementa un 10,3 per cent més del PIB. I després ens venen consellers a dir-nos: «Escoltin, és que no els podem pagar la paga extra als treballadors perquè no complirem la regla de la despesa. Però és que si no la compleixen igualment!, si el problema està aquí! El problema no són les limitacions a la regla de la despesa; el problema és que el Govern és poc rigorós amb els seus pressupostos, és poc rigorós amb les seves despeses. Clar, i per això ens trobem en aquesta situació. Conseqüències de tot això: deteriorament dels romanents de tresoreria. Si l'any 2014 els romanents de tresoreria eren de 2.000 milions d'euros negatius, l'any 2015 són 2.500 milions d'euros negatius. És una conseqüència inevitable de la manca de rigor pressupostari. Inversions. Ho cito perquè jo crec que posa xifres a la dimensió, eh?, de la tragèdia en matèria d'inversions. Inversions reals executades pel Govern de la Generalitat, any 2015: 330 milions –330 milions. Pagaments d'inversions anteriors, diferides: 430 milions. Però, clar, després que no ens vinguin de Podem a dir-nos: «És que això està mal fet, no sé què no sé “quantos”. No, però si tot aquest pagament era d'un govern d'Iniciativa, era un govern dels anteriors a Podem. Si estaven ells al govern!, igual que el Partit Socialista. Aquesta és la factura del tripartit, 430 milions d'euros és la factura del tripartit. Despesa desplaçada: 1.330 milions; ha millorat sensiblement. Ressaltem dos coses, i acabo ràpidament. La importància –ho ha dit el síndic major, ho reiterem– de la memòria de cost i rendiment dels serveis per poder-ne fer una avaluació. I després, com a conclusió: poc rigor en l'elaboració de pressupostos, poc rigor en l'execució; i posar en evidència allò que també es posa en evidència en l'informe de la sindicatura: la delicada situació financera de la Generalitat, conseqüència d'aquesta manca de rigor en l'elaboració de pressupostos i conseqüència de la manca de rigor en l'execució. El nostre grup s'abstindrà...
Diputat...
...–acabo expressant el sentit de vot, president–, s'abstindrà en l'aprovació del compte, però votarem a favor de l'informe de la sindicatura i de les recomanacions que fa la sindicatura que van adreçades al Govern. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Antoni Castellà.
Gràcies, president. Consellera, vicepresident, síndic major, síndics, diputats, diputades, de fet el debat d'avui i el motiu de la votació és sobretot el compte general, si el compte general és fidedigne i, per tant, l'informe també de la sindicatura. Per tant, això és el que farà aquest diputat i, de fet, donar resposta a les diferentes observacions que fa la sindicatura. Abans d'entrar-hi, però... Ho dic perquè en el debat que hem tingut previ, que ha estat més un debat pressupostari de liquidació que no de compte general en termes de com l'estem debatent en funció de l'informe de sindicatura. Però en qualsevol dels casos no deixa de ser sorprenent que, per una banda, hi hagin crítiques profundes respecte a austeritat i retallades, a la vegada que es critica el no compliment del dèficit, tot sabent –i s'obvia– que els pressupostos del 2015, superant un 70 per cent, era despesa social. Per tant, o una cosa o l'altra. I per descomptat el que queda constatat és que sí, clar, què descobrirem ara?, el Govern de la Generalitat, l'Administració de la Generalitat està mal finançada. I en una situació de recessió mal finançada, intervenció de les finances públiques, limitació de despesa, però manteniment d'un pressupost que el seu 70 per cent és despesa social. Per tant, o una cosa o l'altra. Però en qualsevol dels casos m'hi referiré, i pel poc temps que tenim, en les observacions. L'important és que des del nostre grup parlamentari anunciarem per endavant el nostre vot afirmatiu tant als comptes com a l'informe de la sindicatura i a les seves recomanacions. De fet, el rellevant –ho ha dit el síndic major– és que els comptes mostren una imatge fidel del patrimoni, de la situació financera de la Generalitat a 31 de desembre del 2015, però sí que fan una sèrie d'observacions. I de fet s'està reclamant si es fan els deures, i jo els anuncio que sí, s'estan fent els deures. De fet, si repasso ràpidament les observacions, amb la número 3, constatar que el compte general del 2016 ja inclou el pendent de pagament dels censos emfitèutics de l'Administració general, del CatSalut i del consolidat. Per tant, això ja s'ha estat fent. Respecte a la superació del termini màxim legal de trenta dies, previst en la normativa sobre morositat, que és l'observació número 12, constatar també que el compte general del 2016 recull una provisió per responsabilitat per l'import de les reclamacions per la via administrativa d'interessos de demora, i també s'han registrat com a despesa meritada els imports reclamats per la via judicial. D'altra banda, cal destacar que en el període de l'exercici 2016 aquests dies de morositat són 28,9 dies; per tant, molt més baixos o una important reducció davant dels cinquanta-quatre dies del 2015. Constatar també que al compte general del 2016 s'han integrat els préstecs subrogats del Túnel del Cadí. I respecte a l'observació número 15, respecte a la manca de distinció entre el romanent afectat i no afectat en l'estat de romanent de tresoreria consolidat, constatar també que en el compte general del 2016 s'incorpora un nou apartat en la memòria de l'Administració general relatiu als codis de despeses amb finançament afectat i finalista, amb el detall dels drets reconeguts nets i les obligacions reconegudes netes en cada codi de finançament, i s'identifiquen les corresponents desviacions positives i negatives de finançament, que queden també reflectides oportunament en el resultat pressupostari i en el romanent de tresoreria. S'ha fet referència, es fa referència en l'observació número 19 al nou pla de comptabilitat, que, com vostès saben, va ser aprovat per l'ordre del 29 de juny del 2017 i que ha entrat en vigor aquest 1 de gener d'aquest any. Respecte a la recomanació de revisar la comptabilització dels deutes pendents amb l'Estat de la liquidació negativa dels exercicis 2008 i 2009, relativa a la participació en els ingressos de l'Estat, també constatar que s'ha registrat el deute pendent en el compte del 2016. Aquestes són algunes de les observacions, entenem, solucionades el 2016. Hi han, per altra banda, altres observacions que, si bé no solucionades, sí que s'avança en les millores en el mateix sentit. La primera i més important és l'observació en l'àmbit de..., la número 6, que té a veure amb les operacions publicoprivades, el sistema alemany. L'any 2015 a instància de la IGAE, com vostès saben, s'ajusta el resultat en temes de comptabilitat nacional per un import de 1.945 milions d'euros. Això, evidentment, va afectar el dèficit –no hem parlat dels canvis de criteri en aquell moment. Cal tenir en compte, però, que en els exercicis successius, i fins a la finalització de cadascun dels contractes, s'ajustarà la despesa pressupostària derivada de cada contracte per la part que es consideri imputable a l‘amortització de l'actiu, segons el mateix model financer calculat per la mateixa IGAE per a cada operació. Però, més enllà d'això, i amb referència al vot particular del síndic Pons, vostès saben que s'han introduït mesures de fiscalització prèvia a qualsevol operació que sigui susceptible de ser considerada associació publicoprivada. I això es va fer amb la modificació de l'article 76 de la Llei de mesures fiscals del 2017. Tanmateix, pel que fa a la necessitat de registrar en la comptabilitat economicopatrimonial aquests actius, es preveu la seva integració coincidint amb l'entrada en vigor que va estar aquest any en el nou pla comptable el 2018 i, per tant, en aquest exercici. Respecte a la despesa no imputada, que majoritàriament està en l'àmbit de la salut, malgrat que compartim que es tracta d'una pràctica inadequada, cal dir que es tracta de despeses identificades que consten en el registre de factures i la comptabilitat financera de la Generalitat i es tenen en compte, evidentment, en el càlcul del dèficit en comptabilitat nacional corresponent a l'exercici en què es realitzen. En l'observació número 18, que fa referència a la manca recurrent d'elaboració de la memòria justificativa dels costos, la comptabilitat de costos, també fer la reflexió que la intervenció general és prou conscient de la necessitat d'aprofundir en la comptabilitat de costos i, de fet, amb aquest objectiu preveu impulsar l'actual mòdul de prova que s'està gestionant al Departament d'Interior i en alguns organismes autònoms. Però és veritat que, fins que no es disposi d'una aplicació de caràcter obligatori al conjunt de l'Administració, no es podrà disposar d'una memòria de costos completa. Malgrat dir això, el nou redactat de l'article 81 de la Llei de finances públiques ja no preveu aquesta memòria. Això no treu la voluntat del Govern i de la intervenció d'avançar en el desenvolupament d'una comptabilitat de costos analítica. En l'observació número 20 s'és conscient –i la Intervenció General ho és– de la necessitat d'avançar en la integració dels inventaris gestionats per la Direcció General de Patrimoni i la comptabilitat, i té previst intentar una major integració entre la informació econòmica de l'inventari i els registres comptables. També saben els senyors diputats que, respecte a la manca de concordança entre l'àrea d'immobilitzat material i patrimoni del Servei Català de la Salut i de l'ICS, entenem que cal també posar en relleu la feina de conciliació feta fins ara en el marc de la Comissió de Comptabilitat constituïda a tal efecte en el seu moment i que ha avançat pel que fa, com els deia, a la consolidació entre..., la manca de concordança, com els deia, amb el Servei Català de Salut i l'ICS, especialment. Finalment, dues observacions més en les quals aquí probablement tindríem discrepància. És la 24, respecte a la referència a que l'Administració de la Generalitat no té registrat cap passiu per cobrir el dèficit del contracte programa amb l'ATM, l'Autoritat del Transport Metropolità. Caldria comentar que les obligacions, en la nostra opinió, no es generen per acords dels beneficiaris de les transferències. No existeix cap obligació de registre d'un passiu fins que no es produeix l'acte administratiu corresponent, en aquest cas, per part de l'Administració de la Generalitat. I per últim, en l'observació 25, amb relació a l'impacte comptable que puguin tenir compromisos derivats de les modificacions contractuals en els eixos viaris de la C-31, la C-32 i la C-33, en aquest cas la intervenció general entén que no procedeix registrar una provisió, atès que, possibles modificacions que hi poguessin haver, l'Administració les compensaria mitjançant l'atorgament d'un període addicional de durada de contractació i, per tant, molt probablement no implicarà cap tipus de desemborsament. En qualsevol dels casos, senyor president, constatar que votarem, com he dit a l'inici, l'informe i les recomanacions, tot havent anunciat que la majoria d'aquestes recomanacions o bé estan resoltes o bé estan en la línia de millora de fer-ho possible. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Narcís Clara.
Moltes gràcies, president. Vicepresident, consellera, membres del Parlament, síndic major i altres membres de la Sindicatura de Comptes, després d'haver assistit a diverses reunions en comissió parlamentària, puc manifestar que els informes que presenta la sindicatura denoten un excel·lent treball i una gran professionalitat. Atès que el Compte general de la Generalitat està correlacionat amb l'economia del país, d'entrada analitzaré molt breument quin va ser el context econòmic a Catalunya el 2015, i després, en una segona part, faré més referència pròpiament al que és el compte general, intentant no solapar els arguments que ha donat el diputat que m'ha precedit, tot i que no serà del tot senzill. A nivell mundial, el preu del petroli aquest any, el 2015, baixà considerablement i l'euro es deprecià respecte al dòlar, i ajudà d'aquesta manera a la competitivitat de les empreses catalanes enfront de les estrangeres. Després de la crisi que esclatà la tardor del 2008, les dades macroeconòmiques del 2015 exhibiren una millora respecte a les dels anys precedents. L'economia catalana, amb un creixement del PIB d'un 4,1 per cent, evidencià un major dinamisme que l'espanyola i la mundial; en l'actualitat, per cert, augmenta a raó d'un 3,1 interanual, respecte a un 2,5 de l'espanyola. La indústria creixé a un ritme del 2,7 per cent; en l'actualitat ho fa a un 2,0, respecte a un 1,3 de l'espanyola. Les exportacions de béns i serveis s'incrementaren un 4,8; en l'actualitat ho fa a un 1,8, respecte a un 3,2 de l'espanyola, encara que cal remarcar que el 2017 les exportacions catalanes representaren un 25,57 per cent de les exportacions de tot l'Estat, i el percentatge de la població va ser només del 16,1. La despesa dels turistes augmentà un 4,1 –estic parlant, òbviament, del 2015–, però a l'actualitat ho fa a un ritme d'un 6,3, respecte a un 2,7 de l'espanyola. Finalment, l'atur baixà un 9,1 respecte al 2014; a l'actualitat, la taxa d'atur ha baixat un 16,5 i és d'un 10,63, per un 14,55 per cent de l'espanyola, gairebé quatre punts més. A Catalunya un dels fets més rellevants, aquell any, va ser la restauració de la paga extra, que va significar uns 600 milions d'euros extres de despesa, amb un augment salarial mitjà del 6,4 per cent, que, sumat a un 1,6 per cent que suposava el retorn de la quarta part de la paga extra del 2012, significà un augment salarial mitjà del 8 per cent per al personal del sector públic. És a dir, hi hagué un gran esforç. En l'apartat relatiu a l'estabilitat pressupostària, expressar que el dèficit del 2015, certament, fou del 2,87 del PIB, i va sobrepassar el llindar prefixat. Ara bé, a qui és imputable aquest desviament? Gairebé la meitat de la desviació respecte del dèficit previst fou deguda a l'ajust extraordinari de les inversions en associacions publicoprivades d'exercicis anteriors, que està relacionat amb el pagament en diferit d'inversions. Aquest procediment no només permet posposar el pagament, sinó també no comptabilitzar-lo com a despesa pública fins que es paga en el futur. Els compromisos per serveis futurs es poden mitigar o fins i tot anul·lar, però, en canvi, els estructurats són compromisos amb la inversió executada, i és molt més difícil de pal·liar-ne els efectes. Només un exemple: la concessió de la C-17, que tenia una clàusula de responsabilitat patrimonial de l'Administració. Al pagament per inversions estructurades hi hem de sumar les operacions no recurrents, com ara el Pla únic d'obres i serveis de Catalunya, que van generar en anys anteriors al 2010 convocatòries d'ajuts que no estaven sostingudes en previsions de crèdit pressupostari. Resumint, el 2015 es van imputar a la Generalitat desviacions amb un origen llunyà en el temps. La conclusió és que, sense aquests dos factors, el dèficit recurrent seria gairebé el mateix que el 2013. En l'àmbit fiscal, l'Estat va sabotejar tots els intents de la Generalitat per aconseguir nous ingressos a partir de nous impostos, amb l'objectiu manifest de tenir el monopoli de la fiscalitat, de manera que el Govern de la Generalitat es veiés en l'obligació de fer més ajustos i, en canvi, el de l'Estat pogués fins i tot augmentar la despesa. A dia d'avui sabem que la tendència del dèficit públic és clarament positiva, donat que el 2016 fou del 0,95 per cent del PIB i el 2017 del 0,58, és a dir, unes reduccions del 67 per cent i del 39 per cent respecte a l'any anterior, respectivament. El dèficit públic s'ha anat reduint amb molt d'esforç, disminuint les despeses corrents i amb un fort control pressupostari. Una altra possibilitat, gens figurada, sinó molt real, seria incrementar els ingressos, perquè el nostre país, Catalunya, genera aquests recursos. Tots vostès han entès que estic parlant de les balances fiscals, és a dir, la diferència entre el que rebem en transferències, infraestructures o serveis i els impostos que paguem els ciutadans i les empreses de Catalunya. Aquesta diferència, sempre negativa, provoca que el dèficit fiscal de Catalunya s'hagi convertit en estructural. Hi ha diversos mètodes per calcular-ho i, en conseqüència, tot i avaluar el mateix concepte, ho fa calculant amb algorismes diferents. El llenguatge natural, el que cadascun de nosaltres fa servir per relacionar-se i comunicar-se amb el seu entorn, no sempre està en correspondència biunívoca amb el llenguatge tècnic, i aquest n'és un cas. El mètode del flux monetari amb el dèficit neutralitzat és un mètode molt objectiu, ja que considera que l'únic beneficiari de la despesa és el territori on es fa. A més, és molt creïble, atès que l'usen la Unió Europa i els Estats Units d'Amèrica, per exemple. Amb aquest mètode la Generalitat va fixar un dèficit fiscal per al 2014 en 16.570 milions d'euros, és a dir, un 8,4 per cent del PIB. En dades de 2018, i suposant que es mantingués aquest percentatge, el dèficit seria d'uns 18.746 milions d'euros. Emprant la dada, tot i que desfasada, de 2014, cada dia de Catalunya marxen uns 40 milions d'euros. Només que paréssim aquest flux durant dues setmanes, podríem construir prou centres educatius com per eliminar tots els mòduls prefabricats. Després d'aquesta breu descripció sobre l'estat econòmic del nostre país, i abans de passar a analitzar sumàriament el compte general del 2015, voldria expressar un record emocionat pels presos i exiliats polítics, i en especial per en Joaquim Forn, en Josep Rull, en Jordi Turull i en Jordi Sànchez, quatre homes íntegres [[aplaudiments]] –tres són consellers i tres són diputats– que han decidit davant de tanta injustícia, i des de fa dotze dies, declarar-se en vaga de fam. Com ja he dit abans, un sentit record per a tots ells. Respecte, pròpiament, al compte general del 2015, ja se n'ha dit molt; voldria afegir potser, doncs, que s'han resolt quatre observacions del 2014, del 2016 se n'han corregit set, així com parcialment una altra. Es van millorant, any rere any; potser no a la velocitat que tots desitjaríem, però l'esforç i els resultats hi són. La complexitat de la comptabilitat permet afirmar que progressar adequadament és ja un valor molt important. Potser no s'ha comentat, i ho diré explícitament: l'informe també esmenta millores que s'han realitzat respecte a l'informe anterior. S'han inclòs les bestretes reemborsables de l'Administració general de la Generalitat de Catalunya. Dos: s'ha anul·lat l'import corresponent a l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit. Tres: s'han incorporat a la comptabilitat de la Generalitat els préstecs subrogats de Tabasa, Infraestructures.cat i Serveis de Mobilitat. Quatre: la intervenció general ha registrat la pèrdua financera produïda l'exercici 2014 per la compravenda de quatre finques. Cinc: el CatSalut ha reclassificat en l'epígraf «Creditors no pressupostaris 271 milions. I sis: la intervenció general ha dotat una provisió de 380 milions per fer front a possibles indemnitzacions que es poguessin derivar si s'hagués de resoldre el contracte amb l'actual concessionària de la gestió de serveis públics de la xarxa Ter-Llobregat. Bé, algunes altres millores que s'han implementat durant el 2016 i 2017 són que s'està procedint a l'ajust corresponent dels compromisos pluriennals corresponents a les quotes pendents d'arrendaments d'equipaments, així com s'han consolidat obres per valor de 850,3 milions, i només queden per conciliar les obres de l'Hospital Trias anteriors a 2018. Per acabar, reiterar que el nostre grup parlamentari dona suport a totes les recomanacions i observacions que fa la sindicatura per tal de millorar el Compte general de la Generalitat de Catalunya. Aquest és el camí a seguir. Evidentment, afegir que votarem afirmativament els comptes i l'informe de la sindicatura. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Acabat el debat, procedirem a la votació. Estem cridant a votació. Senyor Rodríguez, demanava votar separadament, entenc que el punt 1.a per una banda i la resta, eh? [[Pausa.]] Molt bé. [[(Pausa llarga. Marina Bravo Sobrino demana per parlar.) Digui'm, senyora Bravo.]]
También para pedir votación separada, pero sería el 1, por un lado –o sea, 1.a, 1.b, tendrá que ser–, y el 2, por otro.
D'acord. Per tant, atenent a això, farem tres votacions: 1.a, 1.b i 2. [[Pausa.]] Passem a la votació, doncs. Votarem els dos subpunts i el punt separadament; és a dir, primer votarem el punt 1.a. Comença la votació. El punt 1.a del dictamen sobre el Compte general de la Generalitat corresponent a l'exercici 2015 ha estat aprovat per 61 vots a favor, cap en contra i 56 abstencions. Passem ara a votar el punt 1.b. Comença la votació. El punt 1.b ha estat aprovat per 81 vots a favor, cap en contra i 36 abstencions. Passem ara a votar el punt 2. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per unanimitat, és a dir, 117 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. No hi han més punts a votar. Passem al següent punt de l'ordre del dia. Abans, però, agrair la presència i la feina a la Sindicatura de Comptes i al síndic major. Moltíssimes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació de les plantilles dels cossos de mossos d'esquadra i bombers]] [[300-00050/12]] El següent punt de l'ordre del dia, l'onzè, és la interpel·lació al Govern sobre la situació de les plantilles de cossos de mossos d'esquadra i bombers, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. L'exposa el diputat senyor Joan Josep Nuet. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, bona nit ja, diputats i diputades... «Sou uns colpistes. Sou uns botiflers. Sou uns herois. Sou uns traïdors. Això m'ho deia fa pocs dies un mosso d'esquadra, i em deia a continuació: «Nosaltres només som mossos i volem fer la nostra feina. Aquest és un petit resum d'un mosso, però segur que podríem parlar amb molts dels mossos que s'han manifestat aquesta tarda a la Gran Via de Barcelona, i ens dirien possiblement coses semblants. Els mossos d'esquadra estan en el punt de mira. És un fet i és una realitat. I en aquesta interpel·lació, conseller, en vull parlar sota dos punts de vista. El primer, el fons polític, aquest matí l'hem tractat una mica, val la pena aprofundir-hi. I l'altre, la situació laboral dels mossos i dels bombers, que no sé com ha anat la reunió que han tingut amb els diversos departaments a la Generalitat aquesta tarda, i segur que ara ens en pot informar per veure si hem avançat una mica en les seves reivindicacions. Anem al fons polític. Fa pocs dies es va presentar aquest llibre a Barcelona. El llibre es diu La nostra policia. L'autor és el company Jaume Bosch, que és una persona que coneix profundament la història dels Mossos d'Esquadra i les polítiques de seguretat i la seva evolució en els diversos anys a Catalunya. En aquest llibre el company Jaume Bosch ens recorda la història dels Mossos d'Esquadra, i ens diu que no sempre els Mossos van ser com ara, hi va haver un temps que no hi eren. I en aquells temps que els Mossos no hi eren hi havia un debat a la societat catalana, Mossos sí o Mossos no, si els Mossos s'havien de constituir en la policia de Catalunya o a Catalunya la policia havia de seguir sent la Policia Nacional i la Guàrdia Civil. A Catalunya hi havia ja llavors, fa trenta anys, opinions minoritàries que deien que els Mossos no eren el futur, i també opinions més majoritàries a l'Estat espanyol que no volien Mossos a Catalunya, volien a Catalunya Policia Nacional i Guàrdia Civil. Alguns deien Mossos en to folklòric sí, per rebre el president del Parlament o el president de la Generalitat, i Mossos potser a l'interior de Catalunya també, però això de Mossos a tot Catalunya com a policia integral del país, de cap de les maneres! I, per tant, tots els que estem aquí, diputats i diputades, però també el Govern i els diversos consellers que al llarg d'aquests darrers trenta anys han estat consellers d'Interior porten a la seva esquena aquesta història, perquè de mica en mica els Mossos es van convertir en allò que no eren, però avui sí són, la Policia de Catalunya, potser el que diu el títol d'aquest llibre que té diverses intencions: La nostra policia. Per tant, aquest és un fet amb què alguns no hi estan còmodes. Alguns voldrien tornar als models policials de fa trenta anys que heretàvem de l'època del franquisme, una policia repressiva i una policia militaritzada. I, a vegades, ens ho ha recordat gestions com les del senyor Jorge Fernández Díaz davant del Ministerio del Interior del Govern del Partit Popular creant una policia política i aïllant els Mossos del CITCO i també de l'Europol en plena alerta 4 antiterrorista. Quina irresponsabilitat més gran! Ara bé, senyor conseller, no entenem –i li ho dic amb tota la sinceritat del món–, no entenem que enmig d'aquest debat assistim a declaracions públiques del president de la Generalitat i del conseller d'Interior posant en qüestió la professionalitat de les actuacions dels Mossos d'Esquadra. Perquè aquestes declaracions alimenten el desprestigi planificat i premeditat, ho repeteixo: planificat i premeditat, contra el cos de nostàlgics que voldrien la pèrdua d'aquestes competències per part del Govern de la Generalitat, sigui via 155 o sigui tornant al model policial de fa trenta anys que a l'extrema dreta tant li agrada. Per tant, s'ha de vigilar molt el que es diu, conseller, sent conseller d'Interior i sent president de la Generalitat quan parlem de polítiques de seguretat pública s'ha de comptar fins a cinc abans de fer declaracions controvertides. Això no li ha passat a vostè, li ha passat a més consellers, i li passa a diputats i diputades. Per tant, és un error humà, i celebro que vostè mateix, davant dels comandaments del cos i el mateix president de la Generalitat hagi reconegut aquest error i hagin fet una rectificació pública perquè de savis és rectificar. I, per tant, els Mossos, hem de recordar que van aconseguir dues coses. En els atemptats de Barcelona i de Cambrils, el món sencer els va reconèixer com una policia eficaç, i els Mossos davant del món es van convertir en una policia integral, també davant de molta gent que posava flors als cotxes dels Mossos d'Esquadra i que aquest llibre, si posa aquest títol de La nostra policia és perquè molta gent va dir a finals d'agost que aquella era la seva policia. Però li he de dir que a molta gent això li va fer molta enveja, i que alguna gent de Madrid que encara acaronaven la idea que potser un dia els Mossos no hi seran i tornarà la Policia Nacional i la Guàrdia Civil es van prendre un bon «xasco. I també l'1 d'octubre, perquè l'actuació proporcional en què va prioritzar la convivència per part dels Mossos també va llançar un missatge arreu del món, i el missatge era: «A Catalunya hi ha una policia democràtica, i, en canvi, n'hi ha una altra que estomaca la gent que vol votar que no és democràtica. I això li ho puc assegurar que a molta gent també li va fer molt de mal i molta enveja. I hi ha gent que no els perdona, als Mossos, aquestes coses. I si el major Trapero i altres comandaments dels Mossos d'Esquadra estan com estan és per això, per un model d'èxit, per unes coses ben fetes. I, per tant, si us plau, que aquest Govern no faci cap error a l'hora de contribuir a posar els Mossos en el centre de la diana, que això ja ho faran altres forces polítiques i altres interessos. Nosaltres, amb la nostra policia i a defensar els Mossos d'Esquadra, a pesar que, evidentment, els Mossos d'Esquadra poden cometre errors. Ara m'hi referiré. Ordre públic, és responsabilitat del Govern de la Generalitat. Ordre públic, no l'hem de veure com un tema repressiu. L'ordre públic en una societat democràtica és la garantia de drets i llibertats, i la policia té l'obligació de garantir drets com el de reunió, com el de manifestació o com el d'expressió. I l'«a por ellos és tot el contrari de la garantia de drets i llibertats, és concebre la policia i les forces d'odre públic com un element de control i com un element polític de control de les opinions de la gent. I, per tant, evidentment, això no ho podrem permetre. El Partit Socialista que no s'equivoqui, intervenint els Mossos d'Esquadra s'enfonsarà ell i enfonsarà el conjunt de la societat catalana. Aquesta no és la solució. Me n'alegro que, de l'intercanvi de cartes entre el ministre i el conseller, hagi reeixit el diàleg i hagi reeixit l'acord, com no podia ser d'una altra manera. I, per tant, desfem aquest camí de la tensió a la qual mai hauríem d'haver arribat. Els operatius del 29 de setembre, 1 d'octubre, Girona i Terrassa han se ser revisats. Però els mossos tenen protocols i procediments interns per fer això. I, per tant, que es faci –que es faci– amb la mà delicada necessària. I, si hi han mossos que han de ser apartats del servei, que se'ls aparti, perquè no ho han fet bé. Com en tota feina, si no fas bé la feina, tens problemes. Ara, posar i dir que el conjunt del Cos de Mossos d'Esquadra és el problema és un error greu, o fer-ho entendre encara que no es vulgui dir. Perquè d'aquesta forma no ajudem el servei. A la meva segona intervenció parlaré de situació laboral de mossos i bombers, perquè no m'ho vull deixar, i perquè és un tema molt important, però en aquesta primera volia posar el focus en aquesta història. Qui perd la història dels Mossos d'Esquadra no sap ni on és ni cap a on va, i de cap de les maneres aquesta història la pot desconèixer el Govern de la Generalitat.
Diputat...
Començo amb aquest primer paquet. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Respon el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. De fet, la prova que no ens hem trucat és que jo vaig xerrar més. Primer parlaré, perquè m'estendré una miqueta en els acord que tenim laborals, enunciar-los, explicar-los. I, en tot cas, jo després faria la valoració política. En tot cas, a la nostra arribada al Departament d'Interior, el passat mes de juny, ens vam trobar amb dues negociacions laborals ja obertes: les corresponents a l'àmbit de bombers i les de l'àmbit de mossos. Malgrat la precarietat de la situació pressupostària i abans de sortir del 155 i amb un tancament de caixa que es va produir tot just després d'aquest estiu, vam reprendre aquestes negociacions aturades ja feia mesos. Després de tot un seguit de reunions amb els representants sindicals d'aquests col·lectius, la situació a data d'avui és la següent, i la hi detallo –la reunió amb bombers va ser ahir, precisament–: pel que fa als bombers, el Departament d'Interior va presentar ahir mateix als representants sindicals del Cos de Bombers una proposta o relació de condicions laborals de bombers funcionaris de la Generalitat de Catalunya. La d'ahir ha estat la dissetena reunió d'un grup de treball de negociació de l'acord entre representants de la direcció general i els representants sindicals. En aquesta línia de negociació, jo mateix, com a conseller d'Interior, el conseller de Polítiques Digitals i Administracions Públiques, així com els secretaris generals d'Interior i Departament de la Vicepresidència i d'Economia i d'Hisenda, hem assistit a alguna reunió. La proposta presentada parteix del reconeixement de les greus mancances del cos, i té com a objectiu la normalització de la situació del Cos de Bombers d'aquí a l'any 2022. Mitjançant l'ingrés de mil nous efectius, la implementació d'altres millores de caire organitzatiu i laboral, i també de la renovació del vestuari i dels equipaments, el parc mòbil i les infraestructures. El Govern es compromet a realitzar dins del marc pressupostari corresponent i durant els propers quatre anys, convocatòries d'accés al Cos de Bombers de la Generalitat, concretament, 250 places cada any fins arribar a les 1.000. En la mateixa línia, proposa la cobertura de la promoció interna a diverses categories: 216 places de caporal, 98 de sergent, 100 d'oficial, 25 de sotsinspector, i 7 d'inspector. La proposta inclou altres mesures de caire organitzatiu, com la derogació tàcita del Decret 74/2014, de jornada i horari del Cos de Bombers. Respecte a la jornada laboral, es proposa mantenir la jornada anual de 1.688 hores per als propers tres anys, amb el compromís d'assolir les 1.640 anuals, l'any 2023. Per compensar el dèficit d'estructura existent, es proposa la realització voluntària de jornades addicionals a la jornada obligatòria, en tres trams, per escollir per cada treballador, amb una retribució per una hora addicional d'un 17 per cent per sobre de la jornada o de l'hora ordinària. La proposta també contempla aspectes com la millora de la retribució de les hores extraordinàries, la carrera professional o la reactivació de la Comissió de la segona activitat, entre d'altres. Tot i que aquests no siguin àmbits d'inclusió en l'Acord de les condicions de treball, Interior acompanya aquesta proposta amb el compromís d'adequació i renovació del vestuari, el parc mòbil, els equipaments i la infraestructura i realització d'obres en infraestructures diverses, que, aprofitant demà que tenim una sessió similar, suposo que podré explicar-me més i millor en aquest capítol. Aquest conjunt de mesures permetrien implementar el projecte Bombers 2025, de la Direcció General de Prevenció, Extinció d'Incendis i Salvaments. Els representants sindicals dels Bombers van assumir el compromís de traslladar la proposta al cos i donar una resposta al més aviat possible. Aquesta és la proposta que els vam fer. Per part nostra, entenem que aquesta proposta és el resultat del treball conjunt de tots els negociadors, representants del Departament d'Interior, com de les organitzacions sindicals de Bombers, amb la voluntat compartida de superar una etapa en la gestió complexa i recuperar estàndards de qualitat en les instal·lacions i equipaments que, com a conseqüència de la crisi dels darrers anys, s'han vist afectats. Així, també, considero imprescindible agrair la col·laboració i l'esforç del Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública, i de la Vicepresidència, Economia i Hisenda, que han participat en tota la negociació. Pel que fa al Cos de Mossos d'Esquadra, i amb la mateixa voluntat amb la que hem plantejat les negociacions amb els sindicats de Bombers, vam realitzar des del primer moment un conjunt de negociacions per tal d'arribar a un acord que donés resposta a les situacions generades després d'aquests anys de contenció. Des de la nostra arribada, hem realitzat un total de trenta-set reunions de negociació amb diferents formats i representants del Departament d'Interior, amb els representants sindicals dels representatius del Cos de Mossos d'Esquadra. El passat mes de setembre, el Consell de la Policia celebrat aquell mes, els representants sindicals van presentar una proposta conjunta de negociació, composada per quinze reivindicacions relacionades amb les condicions laborals del col·lectiu. D'aquestes quinze reivindicacions, n'hi havia algunes que eren competència directa del Departament d'Interior, però n'hi havia d'altres, la gran majoria, que no podien ser resoltes pel Departament d'Interior, només. Malgrat aquesta realitat, el Departament d'Interior va assumir com a pròpia la plataforma reivindicativa i va proposar treballar conjuntament amb els sindicats per tal que aquesta realitat de quinze punts se'n fes una solució. Des de llavors s'han realitzat un seguit de reunions per tal d'avançar en alguns d'aquests punts, i, d'altra banda, el Departament d'Interior ha impulsat, directament, amb la col·laboració o actuació d'altres departaments del Govern, les accions necessàries per tal de fer realitat aquesta plataforma reivindicativa. A data d'avui, puc informar que la situació d'aquests quinze punts de la plataforma és el següent. Pel que fa a les matèries la solució de les quals no depèn directament del Departament d'Interior, les que no depenen de nosaltres, però tenen una afectació directa al Cos de Mossos d'Esquadra: jubilació anticipada als cinquanta-nou anys. El Departament d'Interior es va adreçar a la Secretaría de Estado de la Seguridad Social per tal d'activar un procediment per permetre aquesta jubilació, seguint el model que s'està tramitant a altres policies, per exemple, les policies locals. Aquesta secretaria ha donat resposta comunicant que estan treballant en els informes, i una informació que ens han de fer arribar, i que nosaltres, tal qual, hem transmès als sindicats. Respecte a la manca d'efectius. El Departament d'Interior, juntament amb els departaments del Govern que estan vinculats a aquest procés, ha iniciat els tràmits per incorporar al pressupost la convocatòria d'accés de 750 places per al proper any, una oferta pública que confiem que sigui una realitat ben aviat. Va acompanyada de la petició que vam fer al ministre en la Junta de Seguretat del mes de setembre. Participació dels sindicats representatius dels Mossos d'Esquadra en la Mesa General de la Funció Pública. Aquesta petició ha estat traslladada als òrgans competents del Govern, encara que a hores d'ara no és una realitat, en qüestionar-se, per part d'aquests òrgans, la possibilitat que en el marc legal vigent els Mossos puguin formar part directament d'aquesta mesa. No obstant, el Departament d'Interior continuarà treballant perquè aquesta presència pugui ser una realitat al més aviat possible. Del segon capítol, de matèries de competència al Departament d'Interior, puc dir-li que el pagament del dispositiu Àrea, va ser pagat –3,5 milions d'euros– aquest mes de novembre, i aquest mes de desembre s'abonaran els imports corresponents als inspectors. Pel que fa al pagament del darrer tram d'equiparació retributiva pendent de l'acord 2008, està en fase de compliment, d'acord amb el previst en aquest acord, atès que s'ha produït ja la incorporació al pressupost de 6,7 milions d'euros per fer-ho efectiu l'any que ve. Establiment d'un quadrant Q5 per a tot el cos –una petició més que tenien: està tancat i ja signat amb els sindicats. De fet, era l'especialitat de trànsit qui faltava entrar en el Q5, i ja hi és. Així mateix, s'està treballant l'acord per a l'Àrea l'ARSET, l'Apen, l'ARIC que estan pendents de signatura. Compensació de nits i festius. El Departament d'Interior està pagant la nocturnitat al preu establert als acords i compensació de caps de setmana a l'acord del 2017. Es va proposar compensació específica per a l'USC, la Unitat de Seguretat Ciutadana, depenent del treball efectiu, i treball en tots els torns, especialment rebutjada per tots els sindicats, però es manté oberta la negociació. Per al pla de carrera professional d'unitats de seguretat ciutadana. El compliment d'aquesta reivindicació, compartida amb el Departament d'Interior, és de complexa aplicació, atès que cal efectuar un estudi a fons de la qüestió i disposar de disponibilitat pressupostària. A hores d'ara s'han iniciat els treballs de l'estudi a l'espera de concretar la disponibilitat pressupostària, però és un compromís del departament i d'aquest conseller, de tirar endavant aquest pla de carrera i increment de l'import de l'hora extraordinària. A data d'avui, hi ha una proposta d'increment del 32 per cent pendent de l'autorització dels òrgans competents del Govern. Tercera. Matèries que afecten de forma conjunta tots els funcionaris i funcionàries de la Generalitat –era el de la tercera branca aquesta de les peticions que ens feien. El cent per cent de les retribucions en cas d'IT, recuperat des del 19 d'octubre. La recuperació de les pagues extraordinàries del 13 i el 14, aprovada per la Mesa General de la Funció Pública, la recuperació de la paga de 2013, als anys 19 i 20, i paga del 14, en els anys 21 i 22, amb possibilitat de reducció a tres anys, com va ser anunciat ahir. La recuperació del fons d'acció social, pendent d'acord de la Mesa General de la Funció Pública. Complement de productivitat, aprovada per la Mesa General de la Funció Pública, la recuperació els anys 2021 i 2022. Vals de menjadors: pendent de l'acord de la Mesa General de la Funció Pública. Assumptes personals: en negociació a partir d'una possible solució específica interna per al Cos de Mossos d'Esquadra. En resum, més enllà de les posicions públiques que algú pugui plantejar, considero que els fets que avui represento són clars; no són paraules, són fets en aquests cinc mesos, i demostren la voluntat negociadora dels representants sindicals de Bombers, del Cos de Mossos d'Esquadra i del Departament d'Interior. Aquesta és la proposta amb la previsió de recursos per al pressupost 2019 que tenim. No és la que jo voldria, evidentment, ni la que voldrien els sindicats, però és un pas més, i ara mateix tot dependrà de les aportacions que puguin fer vostès.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, és el torn, de nou, del diputat.
Gràcies, president. Conseller, sap que aquesta intervenció queda gravada, eh?, i que dintre de pocs dies recuperarem l'acta, ens tornarem a asseure amb el conjunt de sindicats i de mossos no sindicats, perquè vostè sap que hi ha un moviment molt important, podríem dir, de «mossos emprenyats, per dir-ne d'alguna manera, que és el que està, d'alguna forma, estirant part d'aquestes mobilitzacions. Primer missatge: ha d'acordar, ha de negociar i ha d'acordar, i per poder acordar calen calers, per tant, cal suport del conjunt del Govern, perquè, evidentment, hi han aspectes que traspassen les pròpies competències de la conselleria d'Interior. Però, al fet polític que abans explicava, si li sumem el fet que després de sis anys de congelació de plantilles i de retallades, això ho sumem, tenim un còctel Molotov. I hem de desactivar aquest fet, perquè estem davant d'un element, els Mossos d'Esquadra i els Bombers de la Generalitat, que són una estructura fonamental, que està en el punt de mira polític. I, per tant, no un esforç, han de fer un sobreesforç. Evidentment, dels quinze punts de la plataforma sindical, podríem dir, ara li podria recordar algunes coses, i les hi vaig a recordar. Anem a fer un seguiment, perquè no tot ho podran aconseguir, però no poden sortir amb les mans buides d'aquesta negociació. Han de tenir la garantia que a les properes setmanes es pot tancar un acord, i que el Govern garantirà aquest acord. I, evidentment, per part d'aquest grup parlamentari, en aquest aspecte pressupostari, tindran tot el nostre suport. Perquè ja portem una càrrega i de compromís, que evidentment, el conseller Jané, en el seu dia, va intentar tirar endavant, l'aplicació del 155 ho va aturar, i en aquest moment hem d'agafar aquest testimoni, perquè sis anys és molt de temps. Evidentment, estem parlant de les pagues extres no cobrades. Això, no només els mossos i els bombers, sinó el conjunt de funcionaris. Estem parlant de la retallada d'hores per assumptes propis, que és una cosa que empipa molt a la plantilla. Estem pagant el preu de les hores extres, vostè ja ha fet una proposta, no m'hi referiré, és una negociació i acabar-ho acordant, perquè necessitem hores extres. I fins que no tinguem la plantilla d'aquests 750 mossos, que no ens arribarà ara, sinó que la començarem a tastar dintre d'un any, hem de pagar hores extres, perquè encara estem en alerta 4 antiterrorista, i amb una plantilla que té uns efectius molt més menys, fins i tot, que els mossos operatius, perquè en tenim molts de baixa i en situacions que no poden estar treballant. Estem treballant amb 14.000 mossos, una mica més, quan necessitem més de 18.000 mossos, i això vol dir que estem, ja, en molts llocs del territori, en situacions de col·lapse. I que quan hi han tres accidents, els Mossos potser en poden atendre un o dos, no tres, perquè ja no hi arriben. I, per tant, aquest temps d'espera vol dir que a la plantilla de Mossos i Bombers li demanarem un any, o dos, o tres, per arribar a un punt de normalitat en la seves relacions laborals. Com els farem aguantar un, dos o tres anys en aquestes condicions? Amb un acord, que són aspectes econòmics de millora de les seves condicions laborals. Que a aquest mosso, que té una granota que fa dotze anys, que l'ha cosit mil vegades, li donin una granota nova. No demana res més que li donin una granota nova, perquè se la mereix per fer la seva feina. Que aquest mosso, que quan al matí puja al cotxe de Mossos, i aquest cotxe ja té les rodes que es poden llepar, i que no passaria la ITV, tingui un cotxe nou a la comissaria, perquè és imprescindible per fer la seva feina. I aquest mosso, que li truquen i li diuen a qualsevol hora: «Has de venir, has de fer un torn, has d'anar aquí, has d'anar allà..., tingui compensacions per a aquests dies festius i per aquests horaris absolutament esbojarrats, amb una situació d'una plantilla insuficient. I els bombers, el mateix. Manteniment dels parcs de bombers. Imprescindible. Alguns estan molt fotuts, conseller. Ja ho sap, eh? Vehicles i material, però també casc, guants, pantalons, sabatilles, equips d'aire. Coses que semblen petites i que no valen tants calers, però que un bomber, si no les té en condicions, doncs, realment, es troba molt malament. Evidentment, vostè sap que els mossos demanen l'equiparació salarial amb els bombers. Ho haig de dir. I vostè sap que en el pla estratègic aprovat l'any 2016, en el tema de bombers prevèiem una inversió de 207 milions. Ja no parlo de comissaries noves, ja no parlo de nous parcs de bombers, que serien paraules majors, però que també n'hauríem de parlar. Però aquestes coses són necessàries. I acabo. El sindicat de periodistes ens fa una reivindicació que també els operatius de Mossos d'Esquadra pensin que hi han treballadors que són fotoperiodistes, i que no hi ha dret que rebin per estar al mig d'un conflicte fent la seva feina i fent bones fotografies. Conseller: «Fets i no paraules...
Diputat...
És el que li demanen els mossos, ja ho sap. I, per tant, aquesta frase dels mossos la faig avui meva. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per a la rèplica, és el torn del conseller, de nou.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. «Fets i no paraules jo crec que és el que he intentat explicar, no? Dels quinze punts de reivindicació, concretament en el cas de Mossos, dotze ja estan resolts o estan en vies de resolució, i tres ens queden, i són precisament els tres que..., tres que no depenen de nosaltres. O sigui, quan ens van fer la proposta dels quinze punts, vam separar-los en tres: un que depenia de nosaltres, d'Interior; un segon que depenia del Govern de la Generalitat, i un tercer que depenia d'altres, per exemple, de l'Estat. Dels que depenen de nosaltres, d'Interior, tots estan resolts o en vies de resolució. I ens en queden tres, que n'estem pendents, que depenen d'altres i altres decisions que abans li he intentat detallar. Jo..., li he de dir la veritat, tal com ens ho vam trobar, estava molt, molt complicat, i tal com ens ho hem trobat està molt complicat, i més quan hem tingut l'oportunitat de gestionar el pressupost des de Sant Joan d'aquest any fins al 3 d'octubre, que hi va haver el tancament de caixa. Per tant, diguem-ne que hem tingut poc, poc temps d'execució, no?, temps d'execució pressupostària. Tot i això, hi ha una xifra que la recordo, que és de 5.300.000 euros, que hem invertit en un mes; la de Mossos no la recordo, però no hem estat parats; per tant, hi ha hagut fets. Per tant, davant de les reclamacions laborals hi han hagut fets; davant de les reclamacions de material, que no només són reclamacions laborals, perquè sinó podríem dir que el Cos de Bombers i el Cos de Mossos només pensa en el seu sou. No és cert. Pensa en el seu sou, però pensa també en totes les necessitats que tenen i en tota la infraestructura que els hi cal per donar un millor servei als catalans i a les catalanes. Per tant, ells estan preocupats, ells i elles estan preocupats, evidentment, per les condicions laborals, però també per tot el material i les eines que necessiten. Jo li admeto de que és veritat de que aquí durant molt de temps s'està posant en qüestió sobretot el Cos de Mossos d'Esquadra. I, si s'hi fixa, diguem-ne que portem molt de temps que hi ha grups polítics, sobretot de l'Estat espanyol, que ataquen quatre pilars d'aquest país, no?, que són: l'escola, l'ensenyament, l'idioma i els Mossos d'Esquadra. I, per tant, que s'han sentit sols durant molt de temps. És més, ara mateix tenim setanta-quatre policies encausats judicialment per l'1 d'octubre, d'una forma injusta, crec jo. Però ja saben que sobre aquest tema, jo miro de no intervenir-hi, igual com el que va passar ahir amb la fiscalia, amb la denúncia aquesta o aparent denúncia que hi ha, perquè crec que li faig un flac favor al Cos, i aquí no miro d'entrar-hi, només ho recordo. Però sí és ben cert de que, si fossin jutjats els cossos de seguretat i d'emergència d'aquest país, de Catalunya, els Mossos d'Esquadra i els Bombers fossin jutjats per la feina que han fet i la precarietat que han tingut al llarg d'aquests anys, jo crec que el que hauríem de fer és posar-nos tots dempeus i aplaudir-los a tots i a cadascun d'ells i elles, perquè han fet un esforç amb una pressió espectacular. Deixi'm afegir-hi també les policies locals, les policies locals i la gent de protecció civil. Gent que, igual que com nosaltres, són servidors públics però que ells fan un plus més, que és que ells estan disposats a donar alguna cosa més de la que donem nosaltres cada dia, que és la seva seguretat vital. I ells són..., ells i elles són capaços d'afrontar les situacions adverses i complicades avantposant la seva vida per salvar la dels altres. I això ho han fet al llarg d'aquests anys amb una situació laboral precària, amb una situació d'eines i d'instruments que necessiten per fer la seva feina, precària, i a més hi han sigut i han donat la cara, i han tingut tota la pressió mediàtica, inclús judicial en el cas de Mossos d'Esquadra, espectacular, i hi han sigut i han continuat donant la cara. I ells i elles són les persones que avui en dia garanteixen la seguretat de tots i cadascun de nosaltres per molt que alguns, i ho he dit aquest dematí, vulguin crear el fals relat que són policia política o que són un sistema d'emergències polític, no és així –no és així. Són gent que estan al servei de tots i cadascun dels catalans i catalanes i dels quals jo, personalment, me'n sento orgullós. Però crec que tots nosaltres ens hauríem de sentir molt orgullosos i donar-los infinitament les gràcies a tota aquesta gent que ha donat la cara per nosaltres, que ha salvat les nostres vides, que vetlla per la nostra seguretat amb una situació en la qual l'Administració no ha estat a l'alçada. Per tant, a tots ells moltes gràcies; i gràcies per la pregunta que m'ha fet. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. No hi ha cap més punt a tractar avui. Suspenem la sessió fins demà a dos quarts de deu del matí. Moltes gràcies.