Zahvaljujem na reči. Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici i narodne poslanice, svoje pitanje ili traženje objašnjenja upućujem ka ministru prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, Žarku Obradoviću. Ovo pitanje ne upućujem u smislu neke usiljene kritike, već kao pokušaj da iniciramo raspravu o jednoj temi koja je veoma bitna za državu Srbiju i za društvo u Srbiji. Naime, želim da postavim pitanje o povezanosti nauke i politike u ovoj zemlji, odnosno, jednostavno, narodski rečeno, kako da upotrebimo svu pamet koju imamo u ovoj zemlji za državni interes? Ranije sam o tome pričao i dalje ću postavljati ovo pitanje kao neki refren, jer o čemu se zapravo radi? U državi Srbiji imamo čitav niz naučnih instituta, veoma kvalitetnih, na njima rade veoma kvalitetni naučnici, rade na naučnim projektima koje finansira upravo Ministarstvo prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Ti naučnici dođu do određenih rezultata iz različitih oblasti, kao što su sociologija, ekonomija, političke nauke, prirodne nauke, fizika i ostale i dešava se da država ne koristi te rezultate. Zapravo, moje pitanje je o tome, kako da država iskoristi ono što sama finansira? Veoma često, sve to što se radi na naučnim institutima ostaje u mraku neke biblioteke, štampaju se naučni zbornici koje retko ko i čita i težak je put između toga što su realni rezultati državnog interesa. Dozvolite mi da ovo pitanje proširim konstatacijom da u našoj politici, u svim strankama, nemamo dovoljno pametnih ljudi. Danas nam je problem u Srbiji što pametni ljudi neće da ulaze u politiku, jer neće da se spuštaju u živo blato koje politika veoma često kod nas i jeste. Jedan od osnovnih zadataka treba da nam bude da privučemo pametne ljude u politiku, da otklonimo negativnu selekciju koju veoma čestoimamo i da pokažemo da se uvažava mišljenje pametnih ljudi. Najbolje ćemo to postići ukoliko damo svim onim ljudima koji su naučnici, koji negde tamo istražuju, vredno i marljivo rade, da im damo važnost. Srbija ne sme i ne može da se pretvori u "Velikog brata" i "Farmu". Sa takvim emisijama puštamo glupost u medije, ako hoćete da tako kažem. Puštamo one ljude koji su neobrazovani, puštamo one ljudi koji su cirkuzanti, umesto da u medije, pa čak i tu, molim vas za malo pažnje, mislim da ovo nije baš nebitno pitanje, svoje kolege. Molim da pokušamo da pametnim ljudima damo šansu. Mislim da se iz ove krize ne možemo izvući ako pametnim ljudima ne damo šansu, ako damo šansu kojekakvim "Farmama", "Velikim bratovima" i ostalim rijaliti šouima, i da će Srbija uskoro da se pretvori u jedan veliki rijaliti šou. Svoje pitanje konkretno upućujem o tome, da li postoji mehanizam da sva istraživanja, koje rade naučnici na institutima, budu dostupna državi, parlamentu, za konkretne državne odluke? Da li ta istraživanja mogu da se iskoriste za formulisanje javnih politika? Da li mogu da se iskoriste za formulisanje državnih strategija? Imamo odlične institute, recimo, Institut za međunarodnu privrednu politiku, imamo Institut za političke studije, imamo Institut evropskih integracija – da li ćemo da osvetlimo sve te ljude koji su obrazovaniji deo društva i naroda, ili ćemo i dalje da puštamo glupost u društvo, da kamere usmerimo ka "Velikom bratu", da kamere usmerimo ka raznoraznim "Farmama", i da od ove države pravimo cirkus, jer onda ćemo da imamo cirkuzantske rezultate? Dozvolite mi još da iznesem jednu tezu. Država treba da počiva na prosveti i nauci. Neko će reći da sam nerealan. Neko će reći da imamo i većih problema, kao što je standard, nezaposlenost, i slažem se, ali ne možemo da izađemo iz ove krize ako državu ne postavimo da prosveta i nauka budu njen temelj. U svim uređenim državama, bez obzira da li je to zapad ili istok, da li je to Kina ili SAD, da li je to Nemačka ili Turska, u svim uređenim državama, prosveta i nauka su u centru državne politike. (Predsedavajuća: Vreme.) Završavam ovo pitanje sa konstatacijom da moramo da povežemo nauku sa politikom i damo šansu pametnim ljudima. Hvala vam na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Izvolite.
Hvala vam, potpredsednice, koleginice i kolege, moje pitanje neće biti usiljena kritika, ali će biti konstruktivna kritika. Danas je poslednji četvrtak i treba da propitujemo Vladu. Vlada je nametnula javnosti da će to biti o Kosovu, što znači šta? Da će u medijima sutra i večeras biti samo ono što je rekla Vlada? U redu. Iskoristiću ovih pet minuta da postavim pitanje o Kosovu, jer poslepodne šanse za to neće biti. Nadam se da će doći premijer, pa njega ništa ovom prilikom neću pitati. Približavaju se istorijski trenuci. Očekuje se sporazum u dijalogu sa Kosovom. Šta znamo o dosadašnjem toku razgovora? Nažalost, ništa. Umesto sednice plenarne, o kojoj bi se razgovaralo o dosadašnjim razgovorima i rundama pregovora, mi imamo fingiranu priču o Kosovu danas posle podne. Svi ste svedoci različitih izjava i predsednika Vlade i predsednika države ovih dana i glasnog ćutanja prvog potpredsednika Vlade. Znate šta? Neko je ovih dana uporedio našeg pregovarača sa De Golom, sa Čerčilom, to je neozbiljno. Svakako da je neozbiljno. Imamo mi mnogo bližih primera, na primer Tuđmana i Mesića. Kad pogledamo predsednika koji je za prvo tromesečje potrošio budžet koji mu je namenjen za odlikovanja, i verovatno očekuje rebalans koji je neizbežan ove godine, kada ide na ustoličenje pape, a kaže da ide na beatifikaciju, odnosno na proglašenje pape za sveca, ne kažem da papa Franja neće nekada u budućnosti biti svetac, ali sumnjam da će Nikolić taj trenutak dočekati na mestu predsednika, mi vidimo da je tu više ima Tuđmana, nego Mesića. Čini mi se da se od Srbije očekuje neki Mesić. Možda je Ivica Dačić bliži Mesiću, nego De Golu svakako, ali zato prvi potpredsednik Vlade Srbije ćuti i sumnjam da će danas posle podne biti ovde. Zato imam pitanje za njega. Pre šest meseci je evropskim zvaničnicima obećao da će se videti sa prvim potpredsednikom Vlade Kosova Slobodanom Petrovićem i rekao je da će to biti u roku od nekoliko dana ili nedelja. Prošlo je šest meseci. Pa, pitam gospodina Vučića da ne nabrajam sve one funkcije, jer je vreme ograničeno - kad će se videti? Ne znam da li znate da Slobodan Petrović je učestvovao u poslednjim rundama razgovora jer njega njegov premijer vodi na te razgovore. Da li će se Vučić videti sa Petrovićem na sledećoj rundi razgovora, ako ga Dačić povede? Vidim da se prilično opire prvi potpredsednik Vlade da u tome učestvuje. Izgleda da bih hteo da u budućnosti sprovede sledeću taktiku – ne bih ja ovo sprovodio nego to je prethodno Vlada dogovorila. Da li vam je to poznato? To slušamo sedam meseci. Ne bi mi ovo sprovodili, ali to je Borko dogovorio. Izgleda da se sprema mnogo učenika tog Borka. Svi su na kraju Borko, ali tako se ne menja Srbija. Ne menja se tako što se kaže – ovo moramo da sprovedemo jer su oni prethodni izdajnici to uradili. Mi to nikad ne bi, ali moramo da sprovedemo. Srbija se menja tako što se kaže – to je dobro za građane Srbije, to je dobro za građane Kosova, pogotovo za Srbe sa Kosova. Tako se menja Srbija. Tako se menja raspoloženje u društvu. Tako se menjaju zablude ljudi koji su 20 godina trovani. Od koga? Od nas ne. Dakle, kada Dačić kaže da se lagalo, a još mi nije odgovorio ko je lagao, 10 godina da je Kosovo deo Srbije, on u stvari šta kaže? Kosovo nije u Srbiji. Da li to kaže? Kaže. Elem, mislim da odgovornost za menjanje ljudi i mišljenja ljudi koji su 20 godina trovani pogrešnom politikom pripada valjda i potpredsedniku Vlade, a ne da sutra Dačić bude Borko. Ne branim ja Dačića, gospodo iz SPS. Želeo bih više da bude Mesić nego Tuđman, pošto ovaj predsednik više liči na Tuđmana sa tim odlikovanjima i stvarima koje radi. Dakle, pitanje za Vučića – kada će se videti sa Petrovićem? Drugo pitanje, hoće li Ministarstvo spoljnih poslova reagovati na intervju ruskog ambasadora jer pričati u našoj zemlji o drugim zemljama zaista ne spada u dobru diplomatsku praksu?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Konstantin Arsenović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, imam pitanje uslovno za Ministarstvo pravde. Postavio sam pitanje 1. marta 2013. godine u vezi sa rešavanjem spora oko ostvarivanja prava vojnih penzionera na povećanje od 11,06% od 2008. godine i danas sam dobio odgovor Ministarstva pravde u kome je meni jasno. Što se tiče Ministarstva pravde i njegove nadležnosti sam zadovoljan njegovim odgovorom, ali ne mogu da budem zadovoljan sa stavovima koji su izneti, a vezani su za odgovor Upravnog suda. Ustavni sud je obavezao Upravni sud da u roku od dva meseca postupi po odluci Upravnog suda. U odgovoru se kaže da ta odluka nije obavezujuća za Upravni sud već da je instruktivna. Mogu da prihvatim i tu varijantu, ali to vreme od avgusta do danas je osam meseci. Pored toga, navodi se da je izrađen nacrt tzv. pilot presude radi ujednačavanja sudske prakse, a za koju će se Upravni sud izjasniti na sednici svih sudija koja je zakazana za 11.3.2013. godine. Danas je 28. mart 2013. godine. Ta pilot presuda nije poznata javnosti. Ne vidim razlog, ako je o njoj raspravljano, zašto ne bi bila poznata čime bi problem bio delimično razjašnjen i jasan. Vezano za to pitam i molim preko Ministarstva pravde, mislim da mi je to jedini put, da mi Upravni sud da odgovor – kada će ta pilot presuda biti poznata u javnosti? Ne mogu da se složim sa odgovorom da predmeti na koje se odnose poslanička pitanja biće rešavani u razumnom roku. Da li vojni penzioneri imaju pravo na usklađivanje i da li će procenat usklađivanja iznositi 11,06 su činjenice o kojima će sud odlučivati po sprovedenom postupku. To mi tražimo. Ništa drugo. Vodeći računa o poštovanju prava stranaka i javnog interesa u skladu sa zakonom, ali sa sledećim citatom ne mogu da se složim, zbog čega se u javnosti ne treba vršiti pritisak i prejudicirati odluka Upravnog suda. Ne vidim da je moje poslaničko pitanje vrsta pritiska na Upravni sud. Moja je želja da se ovaj problem što pre reši i na taj način učini jasnim – da li vojni penzioneri imaju pravo na to ili ne? Time bi se izbegli veliki sudski troškovi. Dug koji iznosi oko osam milijardi će samo da raste i to će ići na teret svih poreskih obveznika. Znači, u interesu je države da se ovo pitanje što pre učini jasnim i na taj način bar prekinu tužbe. Do sada je podneto oko 20.000 tužbi. Te takse nisu ni malo male. Ne vidim razlog zašto to ne bi bio jedan od prioriteta, da se bar zna u kom pravcu će to da ide. Zbog toga insistiram da na ovo pitanje dobijem odgovor što je moguće pre – kada će ova pilot presuda biti poznata javnosti, odnosno kroz nju ćemo znati u kom pravcu će se to kretati i kako da se ponašaju korisnici vojnih penzija. Ne bih želeo da sa ovim, uslovno rečeno, procesom ili tužbama prođemo kao što smo prošli sa dugom iz 2004. godine. Dug koji je bio 4,5 milijarde narastao je na 13 milijardi, a bojim se da će ovaj dug od osam milijardi narasti na preko 30 milijardi. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Đidić.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege poslanici, poslanička grupa Zajedno za Srbiju ima pitanje za ministarku za regionalni razvoj i lokalnu samoupravu, gospođu Vericu Kalanović, koja je istovremeno zadužena za izgradnju autoputa Pojate - Preljina. Do pre par meseci, u žiži javnosti je bilo da počinje izgradnja autoputa Pojate – Preljina. O tome sa na veliko govorilo i bilo je rečeno da će izgradnja tog autoputa početi marta ove godine. Danas je kraj marta, a od početka izgradnje autoputa nema ničega, čak se prestalo o tome i govoriti. Autoput Pojate - Preljina trebalo bi da poveže Koridore 10 i 11, odnosno da prođe pored nekada velikih industrijskih centara, kao što su Kruševac, Kraljevo i Čačak. Od velikog značaja bi bilo da taj put što pre bude završen, jer se ovi gradovi, kao i uostalom drugi gradovi u Srbiji, nalaze u velikim problemima. Najveći problem ovih gradova, jeste ogromna nezaposlenost i odlazak mladih ljudi iz tih gradova. Izgradnjom autoputa bi se pokušalo da se privuku novi investitori, jer bez toga teško da će se iko usuditi od ozbiljnih investitora da dođe u ova tri grada. Nije samo pitanje ovog autoputa, Pojate – Preljina. Mislimo i smatramo da država Srbija treba što pre da počne, ne da razmišlja, nego da počne da gradi i druge autoputeve kroz Srbiju. Pre svega, mislim na put Paraćin - Zaječar, odnosno povezivanje Zaječara i Bora sa Koridorom 10. Zatim, na put Niš – Prokuplje - Kuršumlija, koji je od izuzetnog značaja. Dakle povezivanje Kuršumlije i Prokuplja sa Koridorom 10, kao izgradnja autoputa Koridor 10 - Šabac, jer je taj put u jako lošem stanju i izgradnja autoputa Ruma - Šabac. Dakle, izgradnja ovih puteva je od vitalnog interesa za građane Srbije, jer bojim se da će, ukoliko to ne bude brzo bilo u izgradnji, ovi gradovi zapasti u još veće teškoće, nego u kojima se sada nalaze. Mislim i smatram da je izgradnja infrastrukture samo jedan od preduslova za regionalni razvoj Srbije, a pre svega mora da se krene sa ravnomernim regionalnim razvojem, koji zaista u ovom momentu ne postoji u Srbiji i sa suštinskom decentralizacijom. Bez toga Srbiji bolje biti neće. Sa tim u vezi bih postavio nekoliko pitanja ministarki Kalanović. Prvo – kada će biti potpisan ugovor za izgradnju autoputa Pojate - Preljina i kada će konačno početi izgradnja tih puteva? Drugo pitanje – da li Vlada razmišlja, i kada namerava da krene sa projektom izgradnje i onih drugih puteva o kojima sam govorio, a pre svega mislim na put Niš – Prokuplje - Kuršumlija, jer je to od vitalnog značaja, ponavljam za zemlju Srbiju, jer se ljudi iseljavaju sa tog prostora i moramo sve učiniti da ih tamo zadržimo? Sledeće pitanje – kada će se početi sa ravnomernim regionalnim razvojem, jer jug jako zaostaje u odnosu na sever Republike? Mislim da je krajnje vreme da neko time počne ozbiljno da se bavi. To su pitanja za ministarku od koje očekujem konkretne odgovore, ali ne samo odgovore, nego da se krene sa realizacijom ovih projekata koji su dugo najavljivani u javnosti, ali za sada od toga nema ništa. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Postaviću jedno pitanje na koje sam ukazivao ranije, a kao jednu velika opasnost za gašenje preostalih medija u Srbiji. Naime, mediji u Srbiji su privatizovani po opštem Zakonu o privatizaciji i bukvalno su kupovani kao krompiri na pijaci. Uglavnom su kupovani od ljudi koji nisu imali nikakvo iskustvo u medijima, niti ikakvu ideju šta bi sa kupljenim medijima mogli da rade. Kao posledicu toga imamo gašenje niza štampanih, elektronskih, televizijskih i radio stanica. Više nemamo kragujevačku "Svetlost" koja je postojala više od 70 godina, nemamo Televiziju Čačak, nemamo Televiziju Kraljevo. Nemamo mnogo lokalnih i regionalnih televizijskih i radio stanica. Nemamo više Ibarske novosti, nemamo Televiziju Vranje. Zahvaljujući takvoj lošoj medijskoj slici u Srbiji, Ministarstvo kulture je 2011. godine donelo Strategiju da celu teritoriju Srbije pokrije sa regionalnim javnim servisima, koji bi se finansirali sa 1% opštinskih budžeta čiju teritoriju pokrivaju regionalni javni servisi. Međutim, svi smo bili svedoci da se iz beogradskih medijskih interesnih lobija vrši snažan pritisak na Ministarstvo kulture da se medijska strategija ne poštuje, a saglasnost na medijsku strategiju je dala i Evropska komisija. Dobili smo Nacrt zakona o javnom informisanju. U njemu se vidi da medijski beogradski interesni lobiji imaju preimućstvo u odnosu na usvojenu strategiju Ministarstva kulture, a na koju je saglasnost dala Evropska komisija. Reakcije javnosti su zaista žestoke. Niko ne može da veruje da su mnogi mediji preživeli Miloševićevu diktaturu, a da neće preživeti tzv. demokratiju i evropski put. Oglasio se i beogradski "Studio B". Poznata radio-televizijska stanica, koja ima dugu tradiciju i koja svakodnevno informiše dva miliona građana Beograda o specifičnim temama, a koji su od interesa za grad Beograd. Oni smatraju da je predložen Nacrt zakona o javnom informisanju suprotan Ustavu, što je i moje mišljenje, da ukida pravo i ovlašćenje gradu Beogradu i lokalnim samoupravama da budu osnivači javnih glasila, da se ukida sloboda i osnovno ljudsko pravo da u skladu sa zakonom lokalne samouprave osnivaju novine, medijske kuće i ostala javna glasila. T Takođe, oglasio se i Savez vojvođanskih Mađara, smatrajući da se dostignuti nivo ljudskih prava nacionalnih manjina predloženim Nacrtom zakona dovodi u veliku opasnost i verovatno snižava. U Kragujevcu je 26. marta održana debata po ovoj temi, a na kojoj su učestvovali predstavnici Televizije Kragujevac, Televizije Pančevo, Televizije Niš i mnoge ugledne i javne ličnosti. Jednodušna je ocena da ne možemo više zarad interesa, finansijskih, beogradskih lobija… Ne zaboravite da sve televizije, pre svega televizije sa nacionalnom frekvencijom, posluju u Beogradu, da je Srbija u velikoj opasnosti da uđe u medijski mrak, jer ekonomsko stanje u Srbiji je takvo da sve privatizovane, pre svega ako pričamo o televizijama, televizijske stanice moraju da budu finansirane iz nekih drugih izvora, jer na tržištu ne mogu same da opstanu. Moje pitanja Vladi i Ministarstvu kulture su sledeća. Zašto se posle katastrofalne privatizacije medija ide putem gašenja preostalih medija u Srbiji? Zašto se ne poštuje Ustav? Zašto se vrši beogradizacija medijskog prostora cele Srbije? Zašto se ne poštuju dogovorene medijske strategije? Zašto je Ministarstvo kulture prekršilo više puta meni dostavljen pismeni odgovor da će se u predloženom setu medijskih zakona naći najbolja rešenja kako bi se građani sa teritorije cele Srbije pravovremeno, objektivno i svakodnevno informisali o informacijama specifičnim za njihovu životnu i radnu sredinu?
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite da u vaše i u svoje ime pozdravim studente Fakulteta za inženjerski menadžment, a koji trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Molim da aplauzom pozdravite goste. Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik dr Nikola Jovanović.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je upućeno Ministarstvu pravde. Naime, posle Drugog svetskog rata, veliki broj građana Srbije je proglašen krivim, bilo da su to pripadnici Ravnogorskog pokreta, bilo da su bogati ljudi, a mnogi su proglašavani narodnim neprijateljem, iako su bili streljani od strane okupatora na stratištima u Kruševcu, Kraljevu, Kragujevcu. Godine 2004. Skupština Republike Srbije donela je Zakon o izjednačavanju prava ravnogoraca i partizana. Posle donošenja tog zakona veliki broj ljudi pokrenuo je postupak za rehabilitaciju članova porodice, čisto kao jednu moralnu rehabilitaciju, i veliki broj presuda donet je u korist optuženih, da su bili narodni neprijatelji. Odluka presuda kojom se neko proglašavao tada narodnim neprijateljem, bila je vezana i za materijalnu korist države. Normalno, sva pokretna i nepokretna imovina ljudima koji su proglašavani narodnim neprijateljima je konfiskovana. Brojne rehabilitacije, koje su posle 2004. godine donete, su bile moralna satisfakcija. Moje pitanje Ministarstvu pravde je – šta sa konfiskovanom imovinom? Konfiskacija nije zakon. Konfiskacija je mera koja određenoj osobi, zbog učinjenih dela, oduzima svu pokretnu i nepokretnu imovinu. Postavljam jedno praktično pitanje. U poslednje vreme brojni osuđenici se osuđuju i konfiskuje im se imovina. Ako bi u ponovnom postupku došlo do oslobađanja, da li ta konfiskovana imovina postaje njihovo vlasništvo? Moje pitanje je – konfiskovana imovina ljudima koji su optuženi kao narodni neprijatelji 1946, 1947, 1948, 1950. i rehabilitovani posle 2004. godine, da li se ta konfiskovana imovina vraća?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, ja ću danas postaviti tri pitanja. Prvo se tiče vas, odnosno predsednika parlamenta, tiče se poštovanja Poslovnika. Članom 286. poslanicima je data mogućnost da postavljaju pitanja i da u roku od 30 dana dobiju odgovore na ta pitanja. Prošle godine, 7. novembra, sam postavio pitanje koje se tiče isplate zaostalih zarada radnika koji su tužili državu u Strazburu. Vlada je prošle godine, marta meseca, donela uredbu kojom se obavezuje da će isplatiti te zaostale zarade. Uredbom je regulisano da se pokrene procedura evidentiranja svih presuda koje su radnici podneli i koje su izvršne. Septembra meseca je ta uredba produžena do decembra. Do dana današnjeg nisam dobio odgovor na to pitanje – šta će biti sa tim zaostalim zaradama i kada će država to isplatiti? Radi se o više od 5.000 radnika Elektronske mašinske industrije "Jastrebca", "Niteksa", "Građevinara" iz Niša i mnogih drugih radnika širom Srbije. Moje pitanje je, prvo, da se poštuje Poslovnik, da se odgovara u roku koji je predviđen Poslovnikom, a drugo pitanje je upućeno Ministarstvu ekonomije i Vladi – kada će ovo pitanje biti rešeno? Sledeće pitanje se odnosi na "Fijat". Naime, država Srbija je, ugovorom sa "Fijatom" 2008. godine, formirala zajedničku firmu između države i italijanskog investitora, u taj fijat uložila više od 700 miliona evra kroz razne stvari, da li kroz čist novac ili kroz infrastrukturu, fabrike i slične stvari. U toj zajedničkoj fabrici država Srbija učestvuje sa 33% vlasništva. Prošle nedelje je otvoren Sajam automobila u Beogradu i čuli smo od ministra ekonomije da će Vlada Republike Srbije subvencionisati novi model "Fijata" sa 3.000 evra po komadu i da će cena, sa tih subvencionisanih 3.000 evra, biti 10.990 evra. Postavljam pitanje Vladi i Ministarstvu ekonomije, da nam da kalkulaciju – kako je moguće da sa 3.000 evra subvencionisanih direktnih u svaki prodati "Fijat 500 L", mi plaćamo 10.990 evra po automobilu, dok je taj isti automobil, sa svim carinama, troškovima prevoza i porezima, u Češkoj 10.400 evra? Kakva je to računica, da građani Republike Srbije plaćaju, uprkos subvenciji od 3.000 evra, uprkos ulaganjima od 700 miliona evra u "Fijat", veću cenu nego što je to regularna izvozna cena u Češkoj? Da li je moguće da se posle toliko uloženih para i dalje dere koža sa leđa našeg potrošača, našeg kupca? Dokle ćemo više da izdvajamo pare iz budžeta, da otimamo pare od poreskih obveznika, da ulažemo u "Fijat" i da opet imamo najskuplje cene? Zašto taj model nismo primenili na druge domaće proizvode? Uništili smo Elektronsku industriju koja je pravila najbolje televizore u bivšoj Jugoslaviji. Zašto tada nismo subvencionisali te televizore, da danas nemamo ugašenu fabriku, izgubljeno desetine hiljada radnih mesta i, naravno, na tržištu samo strane televizore. Zašto nismo subvencionisali domaće veš mašine koje smo takođe pravili npr. u Nišu, izgubili stotine radnih mesta i opet imamo "Gorenje" ili druge uvozne brendove koji prodaju ovde i skidaju kajmak za te proizvode, a mi subvencionišemo upravo u njih, da bi prodavali stranu robu i zarađivali pare na našim građanima. Treće pitanje se odnosi na "Srbijagas". Državna revizija je utvrdila da su bile ogromne nepravilnosti u "Srbijagasu", pa postavljam pitanje predsedniku Vlade i čitavoj Vladi – šta će uraditi, obzirom da je Vlada postavila direktora "Srbijagasa", a ispostavilo se da su bile ogromne nepravilnosti, radi se o milionskim sumama, više od 20 milijardi dinara je utrošeno bez javnih nabavki, više od 30 miliona dinara za reprezentaciju, više od 50 miliona dinara … (Predsedavajuća: Vreme.) … za troškove reklame. Pitam se – šta "Srbijagas" reklamira za 50 miliona dinara ili za 500.000 evra?
Hvala gospodine Lapčeviću. Reč ima narodni poslanik, dr Janko Veselinović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, poštovani gosti na galeriji. Imam dva pitanja. Jedno je za ministra Milutina Mrkonjića i predsednika Vlade, a tiče se činjenice da je pre oko mesec dana, na auto-putu kod Novog Sada, život izgubila tridesetogodišnja Bojana Mušikić iz Vrbasa, kada je automobilom naletela na neobeleženi betonski stub buduće naplatne rampe za Novi Sad. Samo dva dana ranije, na taj isti stub, odnosno to neobeleženo mesto, naleteli su pevači "Zvezda Granda" i po tome je, generalno, taj slučaj postao poznat. Pitanje da li bi ikad javnost o tome i progovorila na pravi način. Dakle, to je neobeleženo isključenje za Novi Sad, bez svetlosne signalizacije i ta signalizacija je postavljena tek dva dana nakon te nesreće. Usput, na suprotnoj strani, na ulasku iz Subotice, odnosno, isključenju za Novi Sad, i dalje je neobeleženo isključenje, i dalje to isključenje čeka neku novu žrtvu. Posle ove tragedije, direktor Javnog preduzeća "Putevi Srbije", Zoran Drobnjak, podneo je ostavku ministru Mrkonjiću. Makar smo o tome bili obavešteni kroz medije. Kroz medije smo obavešteni o tome da su vršeni pritisci na javnog tužioca u Novom Sadu, da ne podnese prijave, odnosno da ne podigne prijavu protiv odgovornih za ovako nepropisno obeleženu saobraćajnicu i izazivanje nesreće sa smrtnim ishodom. Iz medija smo ovih dana saznali i da ministar Mrkonjić, dakle, ni Vlada Republike Srbije, nisu prihvatili ostavku gospodina Drobnjaka koji je, u salvi svojih neukusnih izjava, medijima rekao posle ove nesreće – pa šta ako je bio mrak, te stubove bi video i ćorav vozač. Moje pitanje ministru Mrkonjiću i predsedniku Vlade Republike Srbije – da li će direktor "Puteva Srbije", Zoran Drobnjak, biti smenjen ili oni lično podržavaju ovakav način vođenja javnog preduzeća i na taj način ponašanje direktora? Danas smo kao čestitku iz ovog javnog preduzeća dobili najavu da će narednih dana poskupeti putarina, a ovo javno preduzeće samo za režijske troškove na godišnjem nivou planira 168 miliona dinara. Drugo pitanje je za predsednika Republike Srbije. Moj kolega Milivojević je pre neki dan postavio to pitanje, a ja ću još jednom da ga ponovim, jer je pre tri ili četiri dana amnestiran doktor Inić, lice koje je osuđeno na zatvorsku kaznu zbog primanja mita, i to ne od bilo koga, nego primanje mita od invalidnog lica. Dakle, lekar koji je pod Hipokratovom zakletvom, primio je mito od invalidnog lica. Predsednik Srbije ga je pomilovao. On je bio nula dana u pritvoru, nula dana u zatvoru. Pitam predsednika Republike Srbije, pitam predsednika Vlade, pitam prvog potpredsednika Vlade, gospodina Vučića – da li je to ta nulta tolerancija na korupciju, da se za ovakva dela kažnjava sa nula dana zatvora i da li je to ta borba o korupciji o kojoj govorite? Da li će eventualno biti odlikovan, pošto sam čuo da je ponestalo sredstava za odlikovanje, da li će možda dr Ostojić biti još i odlikovan? Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala, predsedavajuća. Moja poslanička pitanja su upućena Ministarstvu finansija i Ministarstvu zdravlja. Slična su i tiču se rada Komore medicinskih sestara i zdravstvenih tehničara, budući da su i Ministarstvo zdravlja i Ministarstvo finansija nadležni za rad ove komore. Naime, Zakonom o komorama zdravstvenih radnika regulisano je da se moraju biti članovi Komore i da se obavezno izdvaja članarina u visini od 0,6%, što u Komori medicinskih sestara i zdravstvenih tehničara iznosi blizu dva miliona evra na godišnjem nivou. Komora medicinskih sestara i zdravstvenih tehničara broji oko 80 hiljada članova. Pravna akta Komore su neusaglašena sa Zakonom o komorama, a rad Komore je problematičan jer tri skupštine nisu održane zbog nepostojećeg kvoruma. Pravna akta se menjaju prema potrebi i želji rukovodstva. Što se tiče toga, delegati su se obratili i Ustavnom sudu da se utvrdi koliko su pravna akta usaglašena sa Zakonom o komorama. Delegati Komore medicinskih sestara i zdravstvenih tehničara takođe su do sada više puta upozoravali na zloupotrebe i nenamensko trošenje članarine. Svima je jasno da zarade zdravstvenih radnika ne mogu biti veće jer je država siromašna, ali da li je moguće da zakonom uređene i obavezne komore mogu biti mesta gde se taj novac troši bez ikakve kontrole nadležnog ministarstva, konkretno Ministarstva finansija? Komore imaju tačno poverene poslove i u tom delu mogu biti samostalne, ali u nekontrolisanom trošenju novca iz članarine podležu kontroli Ministarstva finansija. Što se tiče Ministarstva zdravlja, imam sledeća pitanja. Zašto su komore zdravstvenih radnika formirane ako niko nije nadležan za njihov rad? Zašto Ministarstvo zdravlja ne vrši nadzor nad zakonitošću rada Komore? Zašto je Ministarstvo potpisalo povećane članarine za 100% ako nije nadležno za njen rad? Zašto svi dopisi koje delegati šalju Ministarstvu ostaju bez odgovora? Zašto je tek nakon sedam meseci odgovoreno predsedniku Republike nemušto citirajući članove Zakona o komorama? Što se tiče Ministarstva finansija, pitanja bi bila – zašto Ministarstvo finansija za ovih šest godina, otkako su komore zakonom osnovane, nikada nije izvršilo nadzor nad finansijskim radom? Zašto Ministarstvo finansija nije odgovorilo ni na jedan dopis kojim su se obraćali delegati Komore? Zašto medicinske sestre i zdravstveni tehničari ne mogu svoja prava da ostvare kroz redovne institucije sistema i zašto se Zakon o komorama zdravstvenih radnika, član 49. i član 50. ne poštuje? Hvala.
Hvala. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da je sprečena da sednici prisustvuje narodna poslanica Vera Paunović. Nastavljamo načelni pretres o 6. tački dnevnog reda – PREDLOGU ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O RADU. Da li se neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodna poslanica Dubravka Filipovski. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je nesumnjivo izmena zakona koji će omogućiti bolju zaštitu trudnica i porodilja. U toku dosadašnje rasprave izmena ovog zakona nailazi na podršku kolega i koleginica, s obzirom da rešava jedno važno pitanje. Dve najbitnije izmene ovog zakona su da se porodiljama i trudnicama ne može ukinuti, odnosno prekinuti ugovor i radni odnos, kao i da porodilje dobijaju 90 minuta pauze u toku svog radnog dana da posete svoju decu. U jučerašnjem obrazloženju predsednika parlamenta, koji je u stvari rekao motive za predlog ovog zakona, a to su desetine slučajeva koje je on čuo od radnica trudnica, porodilja koje su na jedan beskrupulozan način od svojih poslodavaca ostale bez posla. Javnost Srbije je bila podjednako zgrožena i sa izlaganjem Bojane Petrović, koja je ostala bez posla šest dana pred porođaj u aleksinačkoj policiji kao higijeničarka, koja se obraćala svim nadležnim moleći za pomoć, ali i Sunčice Aleksić koja je iz Kikinde, u četvrtom mesecu ostala bez posla i koja je, da stvar bude još teža, dobila potvrdu i od suda da ostaje bez posla. Moram da podsetim građane Srbije i prisutne kolege i sa činjenicom da je 2007. godine predsednica SO Knić Snežana Banković Đokić kao predsednica skupštine trebala da bude smenjena, jer su predlog za njenu smenu podnele kolege odbornici, samo zato što po njihovom mišljenju ona kao predsednica skupštine nije mogla da zakazuje sednice, iako potpredsednik skupštine na to ima pravo. Dakle, to je bilo jedno alarmantno upozorenje državi Srbiji da kod nas ne postoji niti dovoljno svesti, niti efikasnih mehanizama da se zaštite prava žena, roditelja i dece. U demokratskom društvu činjenica da neko može da bude smenjen nije problem, ali problem je što neko treba da bude smenjen zato što je žena, odnosno majka. Jedan od razloga zbog čega je neophodna bila izmena ovog zakona je i činjenica da već godinama, odnosno decenijama unazad Srbija se suočava sa niskim nivoom nataliteta. Svima nam je poznato da u Srbiji nestane na godišnjem nivou jedan grad od 35 hiljada stanovnika. Takođe, mi smo najstarija nacija u Evropi, prosečna starost građana Srbije je 42 godine. Prognoze su surove i ukazuju na to da ćemo 2051. godine, ako nastavimo sa ovakvom populacionom politikom, biti nacija čija će prosečna starost biti 60 godina. Takođe, alarmantna su i upozorenja iz Ministarstva prosvete, da je u 2012. godini upisano 2.000 manje đaka prvaka, u odnosu na prethodnu godinu, kao i činjenica da se u Srbiji izvrši 200.000 abortusa, na godišnjem nivou. Nažalost, sve strategije koje smo do sada imali su ostale mrtvo slovo na papiru. Moje mišljenje je da je ekonomski uzrok i razlog zbog toga što te strategije nisu implementirane na pravi način. Bez obzira na činjenicu što Republika Srbija svim porodiljama uplaćuje roditeljske dodatke i što mnoge opštine i gradovi u Srbiji daju podsticaje porodiljama, i uopšte za rađanje, to nažalost nije dovoljno. O tome moramo dobro razmisliti koje ćemo korake povući. Moje mišljenje je da ekonomske prilike diktiraju poteze koje ćemo povući, a da je izmena ovog zakona jedan prvi i važan korak u ovoj oblasti. Neko je juče u raspravi od kolega rekao da sumnja da ne trebaju nova ekonomska sredstva za primenu ovog zakona. Moje mišljenje je da, s obzirom na tako mali broj dece koja se u Srbiji rađaju u ovom trenutku, da nam ne trebaju nova budžetska sredstva. Tačno je da poslodavci diskriminišu koleginice i da one ostaju bez posla zbog toga što su u drugom stanju ili su porodilje. Moram da ovde iznesem podatak Asocijacije za evropske integracije. Po njihovim podacima, porodilje dobijaju otkaz u 93% slučajeva zbog bolovanja, u isto toliko slučajeva inspekcije neće da prime usmenu prijavu porodilje, dok tek svaka deveta žena rešenje suda na tužbu čeka kraće od šest meseci. Upravo ovi podaci ukazuju na neophodnost donošenja ovog zakona, ali smatram da će i po njegovom usvajanju vrlo važan biti inspekcijski nadzor i kontrola ovog zakona. Takođe smatram da je cilj ovog zakona psihička stabilnost majke, kao jedan od uslova očuvanja porodice. Kada je u pitanju diskriminacija od strane poslodavaca, koji pre svega treba da imaju društvenu odgovornost, iskreno sam uverena da će se donošenjem ovog zakona stvari popraviti na bolje. Ukoliko budemo otišli jedan korak više, u smislu da ti poslodavci u svom okruženju naprave i neku prostoriju za majke sa decom ili urede vrt ili park koji bi im poslužio da, kada dovedu svoju decu na tih sat vremena, ako ne mogu da odu do kuće, učine zadovoljstvo i sebi i deci, verujem da ćemo, kao društvo, pokazati humanost. Volela bih da svi ovi poslodavci shvate da oni pre svega daju otkaz svojoj koleginici. Mislim da će se, primenom ovog zakona, na neki način podići svest ljudi da moramo biti humano društvo i društvo koje će posvetiti dodatnu pažnju i porodici i majkama i deci jer je to, na kraju krajeva, i naša ustavna obaveza. Dakle, NS će u danu za glasanje podržati izmene ovog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, mi ovde danas pričamo o izmenama Zakona o radu i o dve odredbe koje se menjaju. Odmah da kažem da poslanička grupa Zajedno za Srbiju podržava izmenu ovog zakona. Mislim da svako proširenje prava, uključujući i ovakvu vrstu izmena zakona, može naići samo na pohvalu. Odmah bih da ukažem na nekoliko problema sa kojima se naše trudnice i naše porodilje susreću u svakodnevnom životu. Ovo je jako lepa stvar. Mislim da mi možemo da idemo još dalje i da to neće puno da košta državu, ali da ukažemo na neke stvari koje se dešavaju u svakodnevnoj praksi. Te su stvari u principu najviše u nadležnosti Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike, a u isto vreme i Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje. Imamo situaciju zloupotreba. To što smo mi danas, ili očekujem da ćemo usvojiti ove izmene propisa,dali neka veća prava i učinili zaštitu najosetljivijim kategorijama našeg društva, sa druge strane ne znači da će njima od toga biti bolje, zato što mi ovo radimo da bismo zaštitili njihova primanja. Složićete se da ove isplate naknade zarada idu na teret države, odnosno idu na teret Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, odnosno na teret Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike. Šta da radimo kada taj novac ne stigne onome kome je namenjen? Šta da radimo sa situacijom kada te trudnice i te porodilje koje očekuju tu naknadu zarade, kolika god ona bila, činjenica je da ona danas zaista nije nešto velika, da li taj novac zaista stigne do njih? Bio sam svedok nekoliko slučajeva, a siguran sam da to može da posvedoči svako, prvo, da te isplate kasne, drugo, da poslodavci zadržavaju taj novac, dakle, zadržavaju i koriste novac koji dobiju od države po nekoliko meseci, koriste se tim novcem, a onda ga sa kašnjenjem isplaćuju trudnicama. Tu su često i neka uslovljavanja, poput – dobićeš deo, daćemo ti dve trećine, nešto ćemo zadržati za sebe i slično. U velikom broju slučajeva se desi da taj novac trudnice i ne dobiju. Apelujem da bismo možda mogli da razmislimo o izmenama Zakona o radu, u delu kontrole. Imate situaciju da Ministarstvo rada, odnosno inspekcije rada uopšte nisu nadležne da kontrolišu isplate. Često se oglašavaju nenadležnima. Imate situaciju da poslodavci, pošto znaju da stvari tako funkcionišu, kako funkcionišu, odluče da uvećaju zaradu trudnici onog trenutka kad saznaju da je ostala u drugom stanju. Ona će ostati da radi, njoj će biti uvećana zarada, ali ona neće dobiti ni dinara tog novca. Taj novac će završiti kod poslodavca. Time će biti opljačkana država, trudnice neće ništa poboljšati u svom položaju. Tamo će na nekom papiru koji je ona sama potpisala da dobija, ona primiti naknadu zarade, ali taj novac neće završiti kod nje. Taj novac koji je preko potreban i služi za razvoj porodice, služi za neku bolju budućnost, završiće u rukama poslodavca, a mi kao država nismo sposobni da iskontrolišemo tok novca. Apelujem na podnosioca izmena i dopuna ovog zakona da probamo da učinimo sve da poboljšamo propise, da poboljšamo Zakon o radu i da zaista ovu priču, koja je dobra, zaokružimo tako što ćemo se postarati svi zajedno da novac koji je namenjen trudnicama i porodiljama zaista tamo i završi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nebojša Stefanović. Izvolite.
Kao što sam juče istakao, moja namera, prilikom predlaganja ovih izmena i dopuna Zakona o radu, bila je da u ovom relativno uskom segmentu pre svega zaštitimo trudnice i porodilje, naročito one koje imaju ugovor na određeno vreme, da se nakon isteka tog ugovora ne mogu otpustiti ako su u drugom stanju ili su se tek porodile, do isteka dvanaestog meseca. Naravno da se slažem sa vama da postoje mnoge zloupotrebe i u sadašnjem Zakonu o radu, ne samo u ovoj oblasti. Naravno, ohrabrujem sve da nam pomognu da svi zajedno radimo na tome da promenimo i druge odredbe zakona. Koliko sam upoznat, mislim da ministarstvo radi sveobuhvatno promene Zakona o radu u ovom trenutku u nekim segmentima i kada to dođe pred parlament, nadam se u narednih mesec dana ili dva, da ćemo onda imati prilike da i sve te druge izmene uvrstimo. Naravno, potpuno sa pravom podržavam vašu zabrinutost. Cilj ovoga što sam predložio upravo je bio da se u potpunosti zaštite majke, trudnice i porodilje, da se ne dešava ni da ih neko zakida, ni da ih neko maltretira na bilo koji način, da im osporava pravo da se zaposle samo zato što nameravaju da rađaju decu ili da im, prostom činjenicom da im je istekao ugovor o radu, konstatuju da su faktički izgubile posao. Međutim, hvala na ovim sugestijama i nadam se da ćemo zajedno imati priliku da menjamo i budući zakon o radu.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milorad Mijatović. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, imamo jedan veoma human zakon i izmene Zakona koji će značiti da žene koje su odlučile da rađaju ili koje su rodile imaju mnogo povoljniju poziciju nego što su imale do sada. Uvaženi narodni poslanici su već govorili o svim problemima koje imaju žene u Srbiji, kada se odluče da rađaju. Najteže od toga je kada neka mlada žena dobije posao i kad poslodavac traži od nje da potpiše da više neće rađati. U zemlji koja ima manje stanovnika svake godine za 35.000, u zemlji gde nestaje jedan osrednji grad svake godine, ovakve mere moramo podržati. Socijaldemokratska partija Srbije će u potpunosti podržati ove izmene i dopune Zakona o radu i staće iza toga i to iz više razloga. Jedan od najvažnijih razloga da se država interesuje za ovu oblast i da teret koji će finansijski biti, on neće biti na račun poslodavaca. On će biti na račun države i samim tim država šalje jasnu poruku, konkretnu poruku, da žene koje se odluče da rađaju, da imaju decu, da zaista to i čine, jer će imati punu podršku države. Pošto sam i sam pre nekoliko meseci postao ponosan deda jednog mališana, hoću da kažem i sledeće, da je to zaista veoma hrabar čin, veoma važan čin i država to mora podsticati. Mora podsticati iz prostog razloga jer zaista veoma mnogo sredstva i vremena je potrebno da bi jedno mlado biće, odraslo, da bi se stvorio jedan čovek, koji će moći sutra ovoj Srbiji, ovakvoj kakva jeste, da živi i da radi. Zbog toga će Socijaldemokratska partija u potpunosti podržati ove izmene i dopune zakona. Mi smo se dotakli jednog sistemskog zakona, a to je Zakon o radu. Uvaženi predsednik Skupštine je već rekao da je potrebna celovita promena ovog zakona. Socijaldemokratska partija se s time slaže. Slažemo se da vreme u kojem živimo je sasvim drugačije od onog vremena kada je taj zakon donet, a on je donet 2005. godine. Imao je samo malo izmene. To je jedan od krucijalnih zakona za svet rada i opšte za razvoj jedne države i zbog toga Socijaldemokratska partija smatra da mi moramo krenuti u izmene i dopune ovog zakona i to celovite iz prostog razloga što želimo da radno mesto bude mesto gde će čovek raditi i zarađivati za sebe i za svoju porodicu, a gde neće biti teret, gde naši sadašnji poslodavci, u situaciji kada imamo liberalnu ekonomiju, gde oni isključivo vide profit, a mi nemamo mogućnost da radnik radi, zaradi i da na osnovu toga što je zaradio može pristojno da živi. Kada govorimo o tome, želim da kažem nekoliko stvari. U javnosti se stvara lažna dilema, da ovakav kakav je Zakon o radu, koji je donet 2005. godine je zakon koji sprečava strane direktne investicije i uopšte investicije. Dalje, javljaju se lažne dileme, da naš radnik nije vredan, sve sa ciljem da on zaista radi za minimalnu platu, platu od koje ne može živeti. Danas, sutra zaseda i Socijalno-ekonomski savet i on raspravlja o minimalnoj ceni rada. Molim vas, imamo cenu rada koja je od 115 dinara, radnik za puno radno vreme dobija 20.800 dinara i radnika se o sumi od 2.500 dinara. Naši bajni poslodavci smatraju da će to biti veoma opasno za njih, da oni to neće moći da plaćaju. Postavljam obrnuto pitanje – da li neko ko radi puno radno vreme može da živi od 22.500 dinara, koliko treba da bude minimalna cena rada? Da li taj radnik može da izdržava sebe i svoju porodicu i da li je to milje gde čovek mora da ide na posao, sa jednim zadovoljstvom, da zna da će zaraditi i da će moći da izdržava svoju porodicu? Očekujem da će danas na Socijalno-ekonomskom savetu biti dogovorena ta minimalna cena rada koja je samo rast u odnosu na inflaciju za prošlu godinu i ništa više. Mi čak ni to ne možemo da postignemo, onda vidimo u kakvoj zemlji se nalazimo i šta mi imamo. Isto tako, želeo bih da kažem još nekoliko stvari. Mi često govorimo samo u individualnim pravima i korpusu individualnih prava. Naravno, ona su veoma bitna. Ali, postavljam pitanja – a zašto ne govorimo o kolektivnim pravima? Zašto ne govorimo o industrijskoj demokratiji? Mi govorimo o političkoj demokratiji i govorimo o ljudskim pravima, mi govorimo o pravima manjinskih zajednica, a nikada u ovom parlamentu ne dajemo punu pažnju o pravima zaposlenih, o industrijskoj demokratiji, o tome kako radno mesto učiniti privlačnim, ne da budete mesto gde vi idete pod moranje, već sa zadovoljstvom da radite, da se iskažete kao čovek i da zato dobijete adekvatnu nadoknadu, da izdržavate sebe i svoju porodicu. Mi moramo graditi taj milje u ovoj zemlji ako želimo da Srbija ide dalje. Naravno, ništa novo ne govorim. Imamo anglosaksonski model koji smo krenuli posle 2000. godine, koji je isključivo gledao samo profit, gde radnik nije postojao, gde je morao da radi i gazda što više da zaradi. Naravno, rezultate takvog načina, takvog razvoja vidimo 2013. godine. Miimamo evropski model. Taj evropski model koji imamo, mi njemu i težimo. Neću da naglašavam kako je u jednoj Šveskoj, kako je u jednoj Nemačkoj, kako je u jednoj Danskoj. Mi smo daleko od toga, ali mi moramo ka tome težiti. Ili, možda hoćemo afrički model, koji će značiti da praktično radimo, a da ništa ne dobijamo. Jer, to bi izgleda naši poslodavci najviše voleli, da radimo za njih besplatno, a da bi oni svoje bogatstvo, svoje vile, svoje skupe automobile ili svoje jahte, koje se odmah u našoj siromašnoj zemlji na sajmu preprodaju, najskuplji automobil odmah bude prodat, a radniku postavljamo pitanje – zašto se drznuo da traži da minimalna cena rada bude samo za 2.500 veća, iz prostog razloga da bi on mogao da preživi i da može da kupi hleb i mleko za svoju porodicu, jer čak i ono mleko koje ima aflatoksin, ili čak ni to mleko više ne može da kupi. Prema tome, moramo se boriti za tako jednu poziciju da rad ima punu podršku svih nas. Kada govorim o kolektivnim pravima, ovim individualnim pravima, u Zakonu o radu postoji mnogo instituta koji su prevaziđeni. Mi govorimo o otpremnini, naravno da ako radnik dobije otpremninmu kod jednog poslodavca, za taj period ne može tražiti kod drugog poslodavca. Sindikati su s tim saglasni. On će podržati tu izmenu Zakona o radu iz prostog razloga, za isti period ne možete dobiti duplu sumu sredstava. Dalje se govori o radnom vremenu. Određeno radno vreme. Vi znate da određeno radno vreme je do godinu dana, strani poslodavci traže da to bude do tri godine. Mislim, da se tu može razgovarati i pregovarati i da se tu može napraviti jedan dogovor koji će biti kompromis između jedne i tri godine i da to možemo završiti. Dalje, pitanje godišnjih odmora je jedno pitanje koje se stalno nameće, a to su pitanja bolovanja. Molim vas, čovek se razboli, ode kući i zato dobija 65% svoje plate. Obzirom da on često je jedini koji radi u porodici zato što se razboleo njegova porodica postaje socijalni slučaj. Sticajem okolnosti sinoć sam bio kod lekara i razgovarao sa lekarima gde su mi naglasili da ljudi sada čak i kada su bolesni i kad moraju da idu na bolovanja ne žele da idu na bolovanje. Dolaze bolesni na posao sa željom da dobiju punu platu. Lekari su u situaciji da moraju bolesne ljude da teraju na bolovanje, jer tako se može jedino izlečiti. To je jedno od pitanja, to je lik nekog bivšeg vremena kada smo mi živeli u nekom socijalizmu gde se išlo na bolovanje da bi se radilo…. (Predsedavajuća: Gospodine Mijatoviću dužna sam vas zamolim da se vratite na temu.) U temi sam i govorim o Zakonu o radu. Želim još nešto da kažem, a koristim svojih dvadeset minuta. Hvala vam za to upozorenje. Oko Zakona o radu, a želim da njegova izmena ide na vreme, mora da bude mnogo toga rešeno. Pitanje reprezentativnosti učesnika u socijalnom dijalogu, pitanje participacije u upravljanju. Molim vas, mi smo imali ranije samoupravljanje, sada smo došli u situaciju da je radnik isključivo onaj koji je na radnom mestu i koji radi ono što radi, a nemamo savete zaposlenih. Jedna Nemačka, jedna Švedska ima savete zaposlenih i radnik ukoliko radi u firmi mora da zna šta ga čeka u toj firmi. Šta da očekuje u toj budućnosti i gde poslodavac želi da čini i radi za njega da bude bolje. Dalje bih želeo da kažem i oko sudova rada koje mi nemamo, a oni su dali dobre rezultate. Ovako, radnik kada izgubi svoje pravo, pa bio čak i porodilja, on ne može da ostvari, jer sudovi rada ne postoje, a radni procesi su veoma dugi i posle pet, šest godina kada radnik dobije svoju presudu, za njega ona više nije bitna. Odmah da vam kažem, SDPS će u potpunosti podržavati izmene i dopune Zakona o radu, podržavati, ali u ovom smislu kada on bude dogovoren na Socijalno-ekonomskom savetu gde se poslodavci, sindikati i država budu usaglasili oko svih ovih pitanja. Mi smatramo, ako nema kompromisa i nema dogovora da treba ići na pojedinačne izmene tamo gde postoji konsenzus, jedino na taj način ćemo imati Srbiju koja će ići napred gde će socijalna prava biti mnogo više poštovana i gde će Srbija postati jedna socijalna država i gospođo predsedavajuća, naša grupa će pokloniti svojih devet minuta. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Jelena Travar Miljević. Izvolite.
Zahvaljujem poštovana predsedavajuća, poštovane kolege i koleginice, poštovani predlagaču, mislim da je ovo još jedan korak koji poslanici čine za rešavanje problema nataliteta i prvi put je ovaj saziv dao podršku u rešavanju ovog problema kada je izglasan zakon kojim se omogućuje povraćaj PDV na bebi opremu i iskoristiti priliku da napomenem da će se zahtevi za povraćaj PDV na bebi opremu moći podnositi od 1. do 15. jula u ovoj godini i od naredne godine će postati još jedan period od 1. do 15. februara i mislim da je to jedan dobra možda mala mera, ali dobra mera u smislu napretka populacione politike. Nemam razloga da danas ne spomenem da namere nas iz URS postoje kada je u pitanju povećanje nataliteta i to smo pokazali kada su gradonačelnici i predsednici opština iz URS iz svojih budžeta počeli da izdvajaju sredstva za svako novorođenče, iako to nije bila zakonska obaveza. Naravno da socijalna politika i briga o natalitetu jeste jedna tema o kojoj treba da se razgovara u parlamentu, jeste jedan okvir koji mora da pruži država i državna politika. Imamo mi različite mere kao što je dečji dodatak, roditeljski dodatak, koji već može da se ostvari, ali to svakako nije nešto što je dovoljno i moje kolege su već govorile o određenim problemima, a poslednji rezultati popisa jesu nešto što treba svakoga od nas da natera da počne da razmišlja veoma ozbiljno i veoma sveobuhvatno, kada je populaciona politika u pitanju. Ako kažemo da u 1.000 naselja u Srbiji ima manje od 100 stanovnika, ako kažemo da svake godine Srbija gubi između 35.000 i 40.000 građana, onda možemo reći da su ovi rezultati alarmantni i nedvosmisleno ukazuje da je natalitet najveća briga Srbije. Kada isto tako kažemo da je broj stanovnika smanjen za 4,15% i da je prosečna starost 42, 2 godine, da stariji od 65 godina imamo 17,4%, a mlađih od 15 godina,14,3%, a da je nivo rađanja čak 30% i ispod potreba prostog obnavljanja stanovništva, uz napomenu da se ne suočava samo Srbija sa ovim problemom, već ima 60 zemalja u svetu koji imaju istu ili sličnu problematiku. Isto tako moram da naglasim da se po ženi u republičkom, da je stopa fertiliteta u Srbiji koja pokazuje broj rođene dece, po ženi, u reproduktivnomperiodu, trenutno iznosi 1,4 a ide se ka stopi od 1,3 a nama za prostu reprodukciju treba stopa fertiliteta od 2,1. Onda nas sve ovo tera na jedno razmišljanje. Vratiću se upravo na one mere na lokalnom nivou. Loznica koja izdvaja pomoć od 15.000 dinara za prvo rođeno dete, 20.000 dinara za drugo, 30.000 dinara za treće i svako sledeće, za blizance 40.000 dinara, trojke 50.000 dinara. Naravno, tu su Požarevac, Kragujevac o čemu ćete više čuti od moje koleginice. Takođe, ne mogu da ne spomenem ni Zaječar koji izdvaja 20.000 dinara kao jednokratnu pomoć za svako novorođenče i 15.000 dinara svakog meseca do prve godine detetovog života, za one koji su nezaposleni, a od skorije to radi i grad Zrenjanin. Isto tako, Niš i ne mogu da ne spomenem da se u Nišu realizovao jedan veoma dobar projekat, a to je "Trudnoćom do posla", gde su pravo na subvenciju poslodavcima koji zasnuju radni odnos na neodređeno vreme, davane iz budžeta i u saradnji sa Nacionalnom službom za zapošljavanje. Naravno, kada govorimo o sistemskom rešavanju ovog problema, isto tako moram da iskažem svoje žaljenje što je strategija za rađanje ostala samo kao mrtvo slovo na papiru. Naravno da moram da izrazim svoje žaljenje, što nekada neko nije uspeo više od toga da uradi. Da li smo zakasnili? Ne bih rekla. Da li je dobro da ovakav jedan zakonski predlog usvojimo? Svakako jeste, jer ovo su sve mali koraci i svakako nedovoljni, ali mogu doprineti povećanju nataliteta.Bila bih neiskrena kada ne bih spomenula da ovaj zakon treba da pretrpi dodatne promene i veće promene i zaista se nadam da ćemo mi u ovom parlamentu razgovarati na jedan sveobuhvatniji način o izmenama i dopunama Zakona o radu. Isto tako ne mogu danas da ne spomenem i da ne iskažem svoja nadanja da ćemo jednog dana razgovarati o problemu nezaposlenih trudnica, da ćemo na jedan ozbiljan način razgovarati o poljoprivrednicama, kada je u pitanju materinstvo, jer svakako su i one te koje ne doprinose natalitetu, a pitanje njihove zaštite i tokom trudnoće i tokom porodiljskog, na koje one nažalost, nemaj još uvek zakonsko pravo. Naravno, kada bi razgovarali o pitanju povećanje nataliteta, teško je ne spomenuti činjenicu da imamo potpuno dijametralne probleme, kada je u pitanju radno vreme vrtića i upis dece u vrtićima. To je svakako jedan problem sa kojim se mi iz URS suočavamo kada razgovaramo o ravnomernom razvoju Srbije, gde sa jedne strane imate Beograd i Novi Sad koji nema dovoljno mesta u vrtićima i postoje određeni uslovi koji moraju da se ispune, a tu prioritet imaju upravo oni roditelji koji imaju radno vreme na neodređeno. Sa druge strane, imate u najnerazvijenijim opštinama problem sa radnim vremenom vrtića, koja je možda od osam do 16 časova, gde nema dovoljno dece za grupu, pa u grupama imate dece različitih uzrasta i to je nešto što ja očekujem od svih mojih kolega i koleginica da otvorimo kao temu. Sa druge strane, moram spomenuti, da kada govorimo o poslu i zapošljavanje žena, ne smemo zaboraviti da brigu o starima u porodici uglavnom vode žene i to je jedan od segmenata na koji treba da obratimo pažnju. Nekada se dešava da one ne traže posao, samo zato što imaju mnoštvo obaveza u kući i oko kuće što bi se reklo. Naravno, da je ovaj zakonski predlog dobar i ja lično možda imam neke nedoumice kada je u pitanju ova pauza za dojenje, a juče je to spomenula moja koleginica i predlagač je dao odgovore da će to zavisiti na neki način od dogovora i volje poslodavaca, da li će se to dojenje odvijati u prostorijama kod poslodavca ili će imati pauzu da izađu sa radnog mesta. Mislim da bi tu mogli i državni poslodavci da načine jedan napor i pokažu prvi jedan valjan signal upravo u ovom smislu. Kada govorimo o povećanju nataliteta, svakako ono što je već spominjano jeste mreža zdravstvenih ustanova i prilika da se ostvari pravo na zdravstvenu zaštitu, počevši od primarne zdravstvene zaštite. Mislim da je i to jedno pitanje o kome bi mogli da razgovaramo u narednom periodu. Naravno, nakon svega izrečenog, mislim da nema razloga da mi ne podržimo ovaj zakonski predlog i posebno je zadovoljstvo kada čujemo i kada prvi put od kada sam ja u ovom parlamentu, a to je pet godina, vidim nalisti prijavljenih da će svi govornici govoriti u posebnom smislu, kada je ovaj zakon u pitanju. Zaista je zadovoljstvo kada je oko ove teme stvoren tako širok konsenzus i kada ne postoje nikakvi preduslovi ili uslovi koji kažu – mi ćemo podržati ako; nego je, prosto, na prvi mah, svi su rekli - da mi shvatamo da je ovo problem Srbije i tu stojimo svi zajedno jedni pred drugima, u želji da ga rešimo na što bolji način. Da li je ovaj zakonski predlog mogao biti bolji? Verovatno. Koji će efekti biti njegove primene? Pa, videćemo kada počnemo da ga primenjujemo i rado se odazivam želji predlagača da svi mi pratimo implementaciju ovog zakona. Naravno da sam svesna siromaštva našeg društva i veliko je pitanje finansiranje ove obaveze. Ali, isto tako sam uverena da je ona neophodna, a svakako nedovoljna i zaista mislim da treba ubuduće veoma često da razgovaramo na ovu temu. Još jednom bih ponovila da mi iz URS smo svesni problema sa kojima se građani Srbije susreću, svesni smo da moramo da radimo na ravnomernom regionalnom razvoju i svesni smo da ovakva rešenja treba podržati. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospodo poslanici, pred nama se danas nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu, koji, u formi u kojoj je predložen, ima kao zadatak ili cilj jedan vrlo konkretan deo populacije koji je vrlo osetljiv i utiče na jedno veoma osetljivo stanje. Zato je i naša pažnja prema ovom zakonu kod svih povećana i ona je takva s razlogom. U suštini, ovim predlogom zakona menjaju se dva člana. To je konkretan predlog da se dopuni član 93. novim članom 93a i 187, gde se menja stav 2. i dodaje novi stav 3. Sa ovim naizgled malim promenama postiže se značajan efekat, a to je poboljšanje položaja žena u toku trudnoće i porođaja, odnosno u toku čuvanja i nege deteta u prvoj njegovoj godini života. Kad pogledamo suštinu, vidimo da je dat osnov u obavezi i odgovornosti države da uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti radnih odnosa, zaštite na radu, zapošljavanja, socijalnog osiguranja i slično. Drugi ključni termin jeste u stvari pojam - majka. Ona, kako to Ustav kaže, zaslužuje ili uživa posebnu zaštitu u skladu sa zakonom i prema kome se majci pruža posebna podrška i zaštita pre i posle porođaja. Ovo stoji i u obrazloženju predloga, ovo stoji i kao opomena svima nama da su u stvari te dve ključne stvari za nas kao orijentir i kada govorimo o ovom predlogu zakona, ali i kada se bavimo i razmatramo pitanje populacione politike moraju biti, svakako, u središtu pažnje. Najzad, iz obrazloženja vidimo da su ovi predlozi dati u cilju doslednog sprovođenja navedenog i ustavnog načela, kao i primene Konvencije MOR 183, o zaštiti materinstva, što je takođe dobra praksa, da konvencije koje se usvajaju iz oblasti MOR ili i neke druge, u stvari postaju deo i našeg zakonodavstva i postaju deo života koji hoćemo da usklađujemo u naš sistem ovde. Konkretno, ovim malim promenama dobijamo dva rešenja. To je opšta zaštita od otkaza ugovora o radu, koji je postignut za rad na određeno vreme. Ovo podvlačim zbog toga što on ne podrazumeva i obavezu poslodavca da po isteku bolovanja tog radnika primi da radi u redovnom radnom odnosu na neodređeno vreme i u tom smislu je on samo socijalna kategorija. Takođe, obezbeđuje određenu zaštitu žene u toku radnog vremena za ono doba kada treba da doji dete. Ovo su, svakako, veoma dobri razlozi i štiti se žena, majka i dete i porodica od socijalne ugroženosti u najosetljivijem periodu života. Vrlo konkretno, pred nama se nalazi inicijativa koja omogućava da se ženi ne ukine socijalno obezbeđenje za vreme porodiljskog odsustva, ako je imala ugovor o radu na određeno vreme. Pri tome, želim da podsetim da je po sadašnjem važećem Zakonu o radu, kod nas predviđeno da postoji ugovor na određeno vreme do godinu dana, a da se, kao što smo od predstavnika SDPS, gospodina Mijatovića čuli, a to je prisutno i poznato nama koji pratimo ovaj deo zakonodavnih aktivnosti, razmišlja da novi zakon o radu predviđa rad na određeno vreme, koji će biti moguć i do tri godine. Sa tog stanovišta smo u obavezi da preciznije i sa povećanom odgovornošću, u budućem vremenu, i kada je reč o donošenju ovog zakona, kao i rešavanju i donošenju ukupnih mera populacione politike, u odnosu na sve ono što je zaštita žena, majke i deteta, imamo neprekidno budnu pažnju. Do sada je sa prestankom ugovora u radu postojalo takvo rešenje da je majka gubila pravo na nadoknadu zarade koje imaju sve žene koje su zaposlene, sa ugovorom o radu na neodređeno vreme. Svakako da ću ovakvu jednu ideju, svakako da ću i lično ovakav predlog ili slične sve predloge, lično podržavati uvek i svakako da će i SPS u ovom delu, kada raspravljamo o ovom zakonu, sa zadovoljstvom prihvatiti ovakvu jednu inicijativu koja rešava jedan veoma ozbiljan problem. Najzad, moram da na pomenem, takođe, da je, kada posmatramo samu sudbinu Zakona o radu od 2000. godine, on menjan do sada sedam puta. Svaki put su promenama, ili bolje reći novim rešenjima koja su ponuđena, smanjivana prava zaposlenih, pa samim tim i prava majki i deteta. Moram takođe da podsetim da je 1996. godine Zakon o radu imao razrađen sistem mera koji je štitio u većoj meri majku, dete, naročito u njegovoj prvoj godini života, odnosno pružao podršku majci za drugo, naročito treće dete. Imao je obavezni dečji dodatak, osiguranu naknadu zarade od 100% za vreme odsustva sa rada, na celoj teritoriji Republike, što sada nije slučaj. Mislim da nismo kao poslanici imali dovoljno hrabrosti kada smo usvajali Zakon o budžetu i budžet za ovu godinu, da se izjasnimo i tada za inicijativu koja bi obezbeđivala ovakvu jednu primenu u praksi, za koju mislim da bi sve majke veoma podržale i koja bi daleko snažnije ekonomski podržale upravo ovu osetljivu kategoriju stanovništva. Nadam se da ćemo uskoro biti u prilici, odnosno već kod narednog planiranja, odnosno usvajanja budžeta, da ovu kategoriju na vreme predvidimo, da obezbedimo ekonomske uslove i da ona postane samim tim i održiva. Zato bih, u stvari, postavila svima nama pitanje – zašto nismo imali smelosti da uz ovaj predlog zakona ne obuhvati i ranije dat predlog, upravo na ovo 100% zarada da se obezbedi, zašto nije sagledao potreban makar minimalan nivo podrške samohranim roditeljima, a to su najčešće žene i majke koje su ostale sa decom, koje su u veoma teškoj kategoriji, jer su često i bez posla i u svakom smislu im je povećana društvena podrška veoma značajna? Zašto nije dao veću podršku deci, majci i porodici dece sa specijalnim potrebama, itd? Zašto nije razmatrao mogućnost smanjenja cena, odnosno PDV za proizvode za decu u cilju šire borbe za natalitet? Zašto nije sistemski predložio mere za aktivnu borbu protiv bele kuge u Srbiji, jer ovo je samo jedan detalj - idemo sistemom korak po korak. Smatram da bi bili svi zadovoljniji da smo bili u prilici da razmatramo o više tema, da razgovaramo o tome koji je obuhvat njihov danas moguć sa stanovišta njihove održivosti i da u tom pravcu naša politika ovde bude zastupljena. Takav sveobuhvatan predlog bio bi sigurno adekvatniji onome što nazivamo populaciona politika i suštinski bi rešavao i položaj i zaštitu majke i deteta. Bio bi time i celovitiji odgovor na problem i posledice depopulacije stanovništva. Na ovaj način menjamo samo delić i traže se sigurno pozitivni efekti u javnosti koji bi nama bili podsticaj u ohrabrivanju svake slične buduće inicijative. Ubuduće se svakako više zalažem za sveobuhvatne predloge koji bi bili dati, jer na ovaj način oni predstavljaju odgovoran čin svih nas na jedan problem koji je vrlo prisutan i o kojem govorimo sve češće i sve više s razlogom. Napomenula bih ili istakla ovom prilikom svoju ličnu bojazan da ne dođemo u situaciju da, menjanjem pojedinih delova zakona, u ovom slučaju ovog, u nekom slučaju nekog drugog zakona, gde nam je pažnja usmerena na samo jednu pojavu, pa tako u nizu zakona pojavu po pojavu da regulišemo, da ne dođemo do toga da nam je sistem nedovoljno uravnotežen u pojedinim njegovim segmentima, a onda proizvedemo u jednom detalju evropske standarde, a u nekom drugom detalju ostavimo, uslovno rečeno, balkanske standarde. Ovde kada govorimo o tome navodim čisto kao ilustraciju neusaglašenosti nekih delova sistema, koji se, recimo, kao eklatantan primer pojavio pre mesec dana ovde, kod pojave afla toksina u mleku, gde smo doveli standard za mleko na jedan nivo, a nivo stočne hrane ostavili na sasvim drugom nivou. Ovakve pojave se događaju i na mnogim drugim mestima. Ne valjaju zato što proizvode negativne efekte, a od nas traže obavezu da ih postavimo u jednoj ravni koja će obezbediti u svim detaljima i tačkama da sistem bude funkcionalan i adekvatan onome što želimo i kako želimo da nam država postoji i kako želimo da funkcioniše. Htela bih da kažem da naša primena zakona i opšte zakonske regulative mogu da boluju od još jednog problema, a to je da se zakoni donesu, da nisu urađena adekvatna podzakonska akta i da samim tim ponašanje i primena zakona, o čemu je i predlagač ovog zakona takođe izrazio osetljivost ili bojazan i nadam se da do toga naravno neće doći i da će ovaj zakon imati svoju primenu u praksi, jer je logično da svi podržimo ono što je zaštita žene, majke i deteta, ali smatram da ponašanje koje znači nepoštovanje zakona, mora u stvari da bude sve manje praksa, sve manje prisutno, sve manje vidljivo, jer na taj način izražavamo sopstvenu odgovornost prema onome što se u praksi mora oceniti kao jedna odgovornost za oblik i način odnosa i ponašanja u državi i odgovornosti za poštovanje sistema u svim njegovim segmentima. Kada je reč o položaju žene, majke i deteta u ovom sistemu i zaštite materinstva, ovde se predviđa i apeluje na veliku odgovornost poslodavca i odgovornosti inspekcije. Moramo imati u vidu da je ovde, kada je reč o inspekciji, da su oni sami skrenuli pažnju da postoji sedam mera koje treba preduzeti, koje nisu striktno predviđene samim zakonom, a to je, na primer, hitno postupanje inspekcije po zahtevima koji se tiče zaštite materinstva. To je nešto što proizilazi iz samog života i iz prakse. Zatim, rigorozna kontrola inspekcije, čak i državnih službenika, koji postupaju po ovim zahtevima, formiranje, na primer, posebnog odeljenja inspekcije rada nadležnog za zaštitu materinstva. Dakle, ovo ukazuje na problem u primeni, u ponašanju, čak možda i u pojavi mobinga na radnom mestu čak i u ovim slučajevima. Ovo su, na primer, pojave koje su u istraživanju pravnog tima bile prisutne. Takođe, u istraživanjima druge vrste prisutno je da u 90% slučajeva inspekcija rada odbija da primi usmenu prijavu porodilje, da u 83% inspekcija prekrši bar jedno ljudsko pravo porodilje, u 87% sudski postupak zastareva, u 77% porodilja je žrtva zlostavljanja na radu. Ovo su činjenice, kažu, iz života. Pred svima nama je pitanje kako probleme rešavati, kako stabilizovati društvo, obezbediti sigurnost i zaštitu pojedinca, ali i porodice, naravno, u skladu sa mogućnostima države u svim oblastima i segmentima života i rada i zapošljavanja i zaštite i obrazovanja i kulture? U okviru toga je i sistemska obaveza na reagovanje i stvaranje populacione klime i politike koja bi bila celovita. Ovde bih možda samo segmentom dala komentar na sumnju izraženu koleginice Travar, da li smo zakasnili u tom delu, skoro da jesmo, jer piramida starosne strukture u Srbiji u ovom trenutku je veoma nepovoljna i ukazuje da je teško iz ovog stanja preći u ono pozitivno, kojom bi obezbedili ponavljanje stanovništva. To treba da nam bude onajključni reper, jer sve drugo što radimo postaje besmisleno ako nas sutra ne bude. Moramo biti svesni da to u ovim uslovima danas u kojima smo nije jednostavno, jer za poslednjih deset godina mi smo bili očevidci i akteri da demokratske promene nisu dovele do očekivanih promena i dala očekivane rezultate. Naime, danas se na sceni u životu dogodilo nešto što bi mogli možda da nazovemo vulgarni prvobitni ili liberalni kapitalizam i kod stvaranja, odnosno donošenje novih zakona često prepisivanjem modela iz raznih evropskih zakonodavstava, nemam ništa protiv toga, ali imam kada oni nisu usklađeni sa mogućnostima koje može da pruži naša država i onda su faktički ostavljeni da vise u vazduhu. U tim procesima olako smo napuštali modele i rešenja koja smo imali nekada u državi, a koja su bila dobra. Da ne elaboriram dalje, navešću primer Slovenije, koja mnoge zakone iz Socijalističke Jugoslavije i rešenja nije odbacila, a mi jesmo i to vrlo brzo i vrlo lako. Ovde govorimo o tome da li će se kod poslodavca stvoriti uslovi majci da doji dete, a podsetiću da smo mi u preduzećima imali vrtiće koji su štitili decu dok je majka na radnom mestu, što smo, uvođenjem prethodnog sistema, olako odbacili i rekli da preduzeće nije odgovorno, nije socijalna institucija, nego je to država i da sve to što je zaštita žene, majke i deteta, treba da bude državna obaveza. Da li je sada u ovim uslovima lako i jednostavno vratiti se na to da je to obaveza ili i svest i odgovornost i poslodavca ovakvog kakvog mi u Srbiji danas imamo. Sve ovo smatram da nije stranačko pitanje ni jedne političke stranke. Ovo je ljudsko, stručno, moralno pitanje i pitanje odgovornosti. Vreme za improvizacije mislim da je prošlo. Ovo je vreme opšte i lične odgovornosti svih i treba da pokažemo da je imamo. Mora se brzo stvoriti društvena klima, da je dobro biti vredan, pošten, častan, čestit, rodoljub, obrazovan, solidaran, bez kalkulacije bilo koje vrste. Sa ovom Vladom ti procesi su započeli i kako dolazimo do onog što nam je cilj duhovnog, ekonomskog, moralnog, nacionalnog, pravosudnog i ukupnog oporavka, dolazimo ustvari do prve rečenice u ekspozeu predsednika Vlade da nam je populaciona politika prvi cilj, da bi svi ovi kasnije mogli da budu ostvareni i da bi mogli da stvorimo državu koja bi bila zadovoljni model države u kojoj bi naša deca sutra mogla da odrastaju. Model države u kojoj žele i da ostanu, a ne da žele da odu u beli svet, model države koji će oni sutra s razlogom i sa ponosom naslediti od nas. Dakle, ako sve ovo imamo u vidu još jednom ću ponoviti makar to bio korak po korak, i SPS i svakako lično ću se uvek rado uključiti u realizaciju ovakvih ciljeva i ovakvih zadataka. Lično smatram, dakle, još jednom da bi bili svi zadovoljniji kako je to rasprava pokazala, da su sve ove mere i predlozi bili i hrabriji i sveobuhvatniji, a mislim da je ta odgovornost pred nama, da tu hrabrost ubuduće i pokažemo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Lučić. Izvolite.
Hvala gospođo predsedavajuća. Poštovane kolege, pred nama je zakon za koji su neke kolege, a ja se sa tim apsolutno slažem, rekle da je to zakon dobrih namera. Međutim, već na prvi pogled, kod prvog čitanja meni se čini da je on koncepcijski protivurečan. Naime, on ima dva člana. U prvom članu se ženama koje imaju pravo na odsustvo po rođenju deteta do godinu dana kaže – da mogu i pre isteka tog roka da se vrate na posao, i da će im biti omogućene pauze za dojenje deteta, a u drugom članu se kaže – ženama koje rade na određeno vreme - iskoristite do kraja svoje porodiljsko odsustvo i odsustvo radi nege deteta, nemojte se vraćati, niko vam ne može dati otkaz. Koncepcijski protivrečne dve poruke se šalju. Šta se ustvari htelo izmenama ovog zakona, a šta se dobilo i koji su problemi mogući u eventualnoj primeni ova dva člana pokušaću da pokažem analizom sadržaja predloga koji su pred nama. Dakle, u Zakonu o radu menjaju se samo dva člana, i to po hitnom postupku, iako svi znamo da svaka mera koja treba da ima pronatalitetnikarakter treba da bude pažljivo i precizno utvrđena, pa, ako imamo sreće da smo dobro i stručno obavili posao dobre posledice takve mere osetićemo tek u godinama koje su pred nama. Tako da stvarno ne vidim razlog da po hitnom postupku raspravljamo o dva člana ovog zakona. S druge strane zbog brzine, dakle, brzine donošenja, predlaganja ovih rešenja koja su sada pred nama, ima mnogo nedoumica koje će efekte ta rešenja proizvesti i da li će, a slutim i tu mogućnost neke od tih posledica biti sasvim suprotne dobrim namerama predlagača ovog zakona? Rekli smo već menjaju se samo dva člana Zakona o radu, ako ne računamo član 3. koji govori o stupanju na snagu ovog zakona. To je dosta čudno, jer Vlada od početka mandata najavljuje ozbiljne izmene Zakona o radu, a resorni ministar, dakle Ministarstva rada je pre neki dan na Odboru za rad i socijalnu politiku rekao da nažalost, taj zakon ne možemo imati ovde u parlamentu pre kraja godine, dakle, očekivanja predlagača koji je danas ovde izneo da ćemo za mesec, dva imati taj predlog zakona, prosto nisu realna. Iz rasprave koja se sada vodi o radnoj verziji izmena Zakona o radu posebno sa sindikatima vidljivo je da te izmene pre svega iniciraju poslodavci i strani investitori, da su predlozi vrlo restriktivni po već dostignuta prava zaposlenih, a da sindikati imaju ozbiljne rezerve. Iz toga proizilazi da će biti teško kroz socijalni dijalog uspostaviti konsenzus po obimu i karakteru izmena koje se planiraju. Nadam se da nema potrebe da naglašavam koliko je važno da se postigne, dakle, jedan socijalni konsenzus posebno kada se radi o pravima zaposlenih, jer bez tog konsenzusa nema uspešnosti ekonomskih i socijalnih reformi koji su pred nama. Zašto na ovo podsećam? Zbog toga što ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu koji je pred nama, poslanika Stefanovića, makar se radilo o samo dva člana, nije za ove promene konsultovan socijalno ekonomski savet Vlade, a posebno ne sindikati. Kako ne postoje standardi i preporuke EU koji se odnose na normativni sadržaj ovih propisa, predlagač se u obrazloženju zakona poziva na implementaciju, domaće zakonodavstvo odredbama o majkama dojiljama iz Konvencije MOR-a broj 183 o zaštiti materinstva koju je donela Međunarodna organizacija rada. Mi smo tu konvenciju ratifikovali 2010. godine. Pažljivo sam još jednom pogledala konvenciju i nisam videla koji njen član već nije implementiran u naše zakonodavstvo, a odnosi se na zaposlene majke koje doje decu. Kada je reč o Konvenciji broj 183, rekla bih da nam pre nedostaju jasne zakonske odredbe, da zaposlena žena ima pravo da se vrati posle porodiljskog odsustva i odsustva radi nege deteta, na isti ili odgovarajući posao, sa istom zaradom kao i odgovarajuće mere da materinstvo ne bude izvor diskriminacije u oblasti rada. Sindikati kada govore o Konvenciji MOR-a, broj 183, naročito i sa pravom ukazuju da nam trebaju zakonska rešenja gde teret dokazivanja, da razlozi za otpuštanje nemaju veze sa trudnoćom i porođajem, snosi poslodavac, ali i da se zadrži postojeći nivo zaštite materinstva uključujući i trajanje porodiljskog odsustva i odsustva radi nege deteta. Predlog zakona kolege Stefanovića se uopšte ovim temama ne bavi iako se poziva na Konvenciju MOR-a. razumela bih potrebu za članom 1 ovog predloženog zakona, ako bi se tim članom predložilo da zaposlene majke imaju pravo na dnevne pauze ili skraćenje radnog vremena radi dojenja, kada su se nakon korišćenja zakonom propisanog odsustva od godine dana, vratile na posao, ali žele da nastave da doje dete. Takvo rešenje bi imalo veze sa ovom Konvencijom MOR-a na koju se gospodin Stefanović poziva, ali u članu 1 se uopšte ne radi o tome, nego o zaposlenim majkama koje će pre isteka roka koji im zakon daje, od godinu dana, da se vrate na posao. Evo šta se stvarno predlaže članom 1. Poslodavac je dužan da zaposlenoj ženi koja se vrati na rad pre isteka godine dana od rođenja deteta, obezbedi pravo na jednu ili više dnevnih pauza u toku dnevnog rada u ukupnom trajanju od 90 minuta ili na skraćenje radnog vremena u trajanju od 90 minuta itd. Naknada zaposlenoj po tom osnovu korišćenja pauze ili skraćenja se isplaćuje u visini osnovne zarade uvećane za minuli rad. Nigde u zakonu ne stoji i potpuno je nejasno ko to plaća? Poslodavac ili Republički budžet? Predlagač zakona nas ostavlja tu bez odgovora, ali pri tom nam ne kaže koji su to razlozi za prekid porodiljskog odsustva odnosno odsustva radi nege deteta? Koji su to razlozi povratka na posao - lični razlozi karijere, pritisci poslodavca ili nešto treće? U Ministarstvu rada i zapošljavanja, iz čijeg budžeta se refundiraju zarade porodilja u iznosu od 100% i da kažem svim porodiljama na teritoriji Republike Srbije, u Ministarstvu rada ne postoje informacije da žene prekidaju porodiljsko odsustvo i odsustvo radi nege deteta i vraćaju se na posao pre isteka zakonom propisanog roka. Takođe ne postoje ni istraživanja da li je neki značajan postotak žena koje bi prekinule odsustvo i vratile se na posao, ili možda postoji pritisak poslodavaca da se vrate na posao pre isteka zakonom propisanog roka. Moguće je da se htelo usvojiti neko rešenje koje karakteriše neke zapadnoevropske zemlje, gde se žene ranije vraćaju sa porodiljskog odsustva i odsustva radi nege deteta, ali u tim zapadnoevropskim zemljama 100% naknade zarade žene dobijaju samo za vreme porodiljskog odsustva i samo tri meseca. Kod nas isto porodiljsko odsustvo traje tri meseca. Naknade zarade koje se odnose za onaj period, koji je obično kraći, za negu deteta, sve primaju isto, bez obzira kolike su im stvarne zarade pre otvaranja bolovanja. Tako imamo slučaj da one žene koje primaju niske zarade ostaju ceo rok odsustva, a one žene koje inače više zarađuju se odlučuju na prekidanje tog dela odsustva koji je namenjen nezi deteta. To uopšte nije praksa koja je primenjiva ovde. Ponavljam, kod nas sve zaposlene žene na celoj teritoriji Republike Srbije primaju 100% naknade godinu dana, i za porodiljsko i za negu deteta. Tamo se žene odlučuju da mogu kraće koristiti odsustvo za negu deteta jer im se to finansijski isplati. Ovde, kod nas, žene za to nemaju motiv. Zato mi se čini da kada već nemamo ozbiljna istraživanja, relevantne informacije iz Ministarstva rada, stavove sindikata, Uprave za rodnu ravnopravnost, uključujući i ekspertsku javnost, da bi usvajanje rešenja koje je poslanik Stefanović predložio, moglo otvoriti niz pitanja, kao što su npr. da li treba menjati ovo osnovno pravo da zaposlena žena treba da koristi odsustvo od godinu dana od rođenja deteta? Da li je to predugo odsustvo sa rada? Da li su žene u našem radnom zakonodavstvu prezaštićene i tako nekonkurentne na tržištu rada? Ova pitanja postavljam zato što su ona već otvorena. To su teme koje su prisutne u nekim delovima neoliberalne stručne javnosti, ali kod poslodavaca i stranih investitora, naročito kada se sada raspravlja o izmenama Zakona o radu. Pri tome, treba imati u vidu da je zakonom predviđeno, a to se potpuno zaboravlja u ovom Predlogu zakona kolege Stefanovića, da zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo i pravo na odsustvo sa rada radi nege deteta za treće i svako naredno dete u ukupnom trajanju od dve godine. Dakle, važeći Zakon o radu snažno štiti materinstvo u Srbiji, a na godišnjem nivou se samo za naknade zarada porodilja izdvaja skoro 25 milijardi dinara. Stvarno ne sumnjam u dobre namere predlagača, i svi poslanici su u tom duhu govorili, i mi poslanici iz DS imamo razumevanja i za zaposlene žene koje imaju ozbiljne profesionalne karijere i žele da se ranije vrate, da ne iskoriste celu godinu, ali napominjem da postojeći zakon nije nikakva prepreka da one to i ada urade. Ako uvedemo ovu mogućnost i zakonski, stvarno se otvara breša da neka vlada, neka buduća skupštinska većina počne da razmatra pitanje skraćenja i umanjenja ovih osnovnih prava. Kriza je tu i možda će neki ministar finansija da kaže – imamo veliki deficit, ovde se 20, 30, 35 milijardi troši na ovo, u zapadnoj Evropi su ta odsustva kraća, žene su nekonkurentne na tržištu radne snage zbog takve zaštićenosti i hajdemo to da menjamo. Kada se radi o prvom članu ovog zakona, stvarno se otvaraju mnoge dileme. Postavljam pitanje – da li je on potreban? Ne vidim ozbiljne razloge da se on uvodi u zakon. Takođe, hoću da podsetim da ovako dobra zaštita materinstva koja postoji u aktuelnom Zakonu o radu, da je ona rezultat, rekla bih, ozbiljnih istraživanja i promišljanja, ekspertskih istraživanja i stavova koja su prethodila u donošenju ovog zakona, rekla bih i stavova nekih međunarodnih organizacija, kao što je npr. UNICEF ili Svetska zdravstvena organizacija, koje naglašavaju od kakvog je presudnog značaja za detetov ukupan razvoj da po rođenju bude što duže uz majku. Stvarno ne vidim ni na tom planu ni jedan razlog da se uvodi ovaj prvi član. Kada se radi o članu 2. kojim se zaposlenoj ženi rok za koji je ugovorom zasnovala radni odnos na određeno vreme produžava do isteka korišćenja prava na porodiljsko odsustvo ili odsustvo radi nege deteta i posebne nege deteta, on je, takođe, na prvi pogled prihvatljiv jer predstavlja zaštitu zaposlenih žena, jer po važećem zakonu za vreme trudnoće, porodiljskog odsustva, odsustva radi nege deteta i odsustva radi posebne nege deteta, može prestati radni odnos po isteku roka za koji je zasnovan. Predlagač s pravom navodi da bi se sa ovako posebnog ugla mogla štititi pozicija trudnica, jer su one izložene većem riziku da po isteku ugovora o radu on ne bude produžen, nego žene koje su već na porodiljskom odsustvu, budući da naknadu zarade refundira i odgovoran je budžet Republike a ne poslodavac. Čini mi se da ni ovde nisu dovoljno ozbiljno istražene i odvagane opasnosti, da se ovakvim jednim rešenjem možda pre doprinosi, sasvim nesvesno, diskriminacija žena pri zapošljavanju. Ovim rešenjem se poslodavcu unapred kaže da bez obzira što je zaposlio ženu na određeni rok, ona će ostati zaposlena dokle god je trudna, odnosno potom koristi porodiljsko odsustvo radi nege deteta, a hipotetički će ona ostati zaposlena i ako u toku tog odsustva ponovo ostane trudna, pa sve dok i drugo dete ne navrši godinu dana. U javnom sektoru to nije problem i podržavam ovakvo rešenje. Mogli bismo reći da država i treba poreskim sredstvima svih građana da pomaže mladim ženama da se odluče na materinstvo, da makar dve, tri godine budu u tome finansijski podržane i osigurane. Međutim, skoro sam sigurna da će ovakvo rešenje potpuno obeshrabriti poslodavce u privatnom sektoru da zapošljavaju mlade žene, a za tu vrstu diskriminacije sutra ne možemo da okrivimo privatne poslodavce nego ovakvo zakonsko rešenje koje ćemo doneti. To su sve potencijalni rizici člana 2. Predloga zakona, jer i u ovom predlogu, očigledno, nisu prethodila nikakva istraživanja ili procene do kakvih eventualnih posledica ovakvo rešenje može da dovede. U članu 2. me brine još jedna nedorečenost i nepreciznost. Naime, pravo na naknadu za vreme porodiljskog odsustva i odsustva radi nege deteta i posebne nege deteta je uređeno važećim Zakonom o radu i Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom i to u iznosu od 100% zarade koja se isplaćuje iz republičkog budžeta. U pomenutim zakonima se nigde ne definiše pravo na naknadu zarade za vreme trudnoće, ako vam je ugovor o radu prestao da važi, a pre mogućnosti da otvorite porodiljsko bolovanje i odsustvo radi nege deteta. Čak i u obrazloženju, kolega Stefanović lakonski navodi da ovom izmenom poslodavac neće biti oštećen jer se isplata zarada za vreme porodiljskog odsustva, odsustva radi nege deteta i posebne nege deteta vrši na teret budžetskih sredstava, sa pozicije Ministarstva rada itd. Dakle, ni reči o tome ko će isplaćivati zaradu trudnice koja je, npr, u četvrtom mesecu trudnoće i ističe joj radni odnos na određeno vreme, poslodavac ne može da joj da otkaz i to je odlično, ali ko joj nadoknađuje zaradu, to ne znamo iz ovako predloženih dva člana. Imamo pravnu prazninu koja će se u realnom životu možda prevazilaziti tako što će u tom trenutku inače zdrave trudnice sve otići na trudničko bolovanje. Čekaju porođaj i onda otvaraju porodiljsko, odnosno druga odsustva koja idu na teret budžeta. Ako bi se na taj način ova pravna praznina rešavala, a verovatno hoće, onda se otvaraju i drugi problemi. Naime, po Zakonu o zdravstvenom osiguranju kada ste na bolovanju u vezi sa održavanjem trudnoće prvih 30 dana zarade isplaćuje se u visini od 100% i to na teret poslodavca. Znači, poslodavce uopšte nismo konsultovali oko ovih izmena. Nakon prvog meseca bolovanja zarada se isplaćuje u visini od 65% zarade na teret zdravstvenog osiguranja i tek od 1. januara 2014. godine na teret zdravstvenog osiguranja će se isplaćivati 65% zarade a na teret sredstava budžeta 35%. Poštovane kolege, imamo dva člana zakona, od kojih je prvi dosta kontroverzan, jer ne znam koga štiti, a otvara mogućnost da u nekoj neposrednoj budućnosti to pravo bude dramatično umanjeno za naše žene, a drugi član ima probleme oko isplate zarade ženi trudnici kojoj je istekao ugovor o radu. Poslodavac ne može da je otpusti. Naknadu zarade treba da obezbedi budžet do odlaska na porodiljsko bolovanje. Nijedan zakon ne poznaje tu vrstu naknade. (Predsedavajuća: Vreme.) Mislim da su rešenja dosta ishitrena, da nisu dorađena i da mogu imati posledice koje su sasvim suprotne namerama predlagača, a to su poboljšanje zaštite materinstva zaposlenih žena. Naglašavam zaposlenih, a kao što znate, mnogo je veći broj nezaposlenih žena, nažalost, i one se suočavaju sa mnogo većim problemima u ostvarivanju materinstva. Zato se kao parlament i Vlada...
Hvala vam gospođo Lučić, pošto već pola minuta duže pričate. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalaze izmene i dopune Zakona o radu koji treba da unapredi položaj žena, da doprinese promovisanju rodne ravnopravnosti u oblasti rada i politike jednakih mogućnosti. Mada bih ja kada sam malo dublje razmislila o svim posledicama koje ovaj zakon i ove promene treba da donesu, rekla da je ovde više reč o nekoj pozitivnoj diskriminaciji, ali ne na način na koji se to radi recimo u Rusiji, gde je pre nekoliko meseci potpisan ukaz predsednika Putina prema kome nijedna majka koja ima dete do tri godine ne može ostati bez posla, nijedan otac koji je nosilac porodice koja ima više dece ne može ostati bez posla, a za to se brine država. Dakle, država obezbeđuje sredstva u budžetu za taj deo. Bojim se da mi ovde malo veći deo kolača prebacujemo na leđa poslodavcu i u tom smislu takođe DSS ima zamerke da se nisu konsultovali oni koji su akteri rada i prostora rada na ovom prostoru, a to su sindikati i poslodavci i zaposleni i, sa druge strane, ministarstvo i onda bi se u tom dijalogu možda pronašao način da svako preuzme deo svoje odgovornosti i da zakon zaista ima primenu. Ovako, mi moramo da kažemo da smo mi i do sada imali jako dobar Zakon o radu koji je štitio prava zaposlenih trudnica i porodilja. Ta prava su dostignuta. Ne znam zbog čega zanemarujemo taj podatak. Sa druge strane, Srbija ima Zakon o rodnoj ravnopravnosti, Zakon o zabrani diskriminacije. Godine 2008. Srbija je usvojila odličnu strategiju za podsticanje rađanja, ali zvaničan stav države je da se stopira primena ove strategije jer država godinama ne obezbeđuje sredstva u budžetu za sprovođenje ove strategije. Dakle, imamo neka dokumenta koja su vrlo važna. Imamo mere koje i te kako podstiču i obezbeđuju prava trudnica i porodilja, ali na neki način ne kontrolišemo primenu ovog zakona i sprovođenje ovih mera. Sa druge strane, kao član DSS moram da kažem da DSS ima odličan program demografske ogromne Srbije i mi tu predviđamo takođe niz mera koje se nalaze delom u Zakonu o radu, ali mi i te kako govorimo o tome da se u tom dijalogu, i taj dijalog je za nas ključan, moraju pronaći modeli da se zakon sprovodi i da se dostignuta prava obezbede. Nama je takođe jasna namera predlagača. Potpuno nam je jasan kontekst u kome se zakon donosi, ali smo takođe očekivali da će da se pred nama nađe kompletan Zakon o radu, potpuno reformisan Zakon o radu, novi, koji treba da promeni okolnosti i da donese boljitak. Ovo je mali deo toga. Nismo sigurni da će nešto da se promeni definitivno. Sa druge strane, moramo da kažemo da imamo potvrđen podatak iz Ministarstva rada da postoji dopis briselske administracije kojim je traženo od našeg ministarstva da se u taj novi zakon unese i deo koji se odnosi na to da se posle 90 dana, tri meseca posle porođaja, žene vrate na posao. To ima logiku u nekim većim gradskim sredinama gde žene prate karijeru i sve ostalo. Mogu da zamislim nivo diskriminacije koji bi sledio posle toga ako bi se takva odredba usvojila, jer ako postoji mogućnost, privatni poslodavac će staviti ženu pred svršen čin – vratićeš se posle tri meseca ili tvoje mesto zauzima neko drugi. Imamo situaciju da se svi oni apeli i pozivi Vlade da se žene trudnice i porodilje ne otpuštaju jednostavno pretvorila u potpunu suprotnost i da je potpuno suprotan efekat. Svi smo svedoci jer čitamo po raznim medijima da se jako veliki broj žena trudnica i porodilja otpušta. Imamo taj naš nesrećni problem o tome kako izgleda demografska situacija u Srbiji, da smo najstarija nacija, to su govorile i kolege pre mene, ne bih o tome govorila, jer ima mnogo stvari koje bih volela da kažem. Moram da napomenem da postoje brojna sociološka istraživanja koja se odnose na tržište rada i koja govore o tome da su žrtve tranzicije samo žene i da one najlakše ostaju bez posla a najteže se zapošljavaju, da postoji veliki broj podataka o tome da su različita primanja žena i muškaraca na istom radnom mestu i ona se razlikuju poprilično, da samo kada su u pitanju žene koje se zapošljavaju, koje su kandidati za posao, poslodavci, i to naročito privatni poslodavci, postavljaju pitanja o privatnim planovima, o formiranju porodice, o broju dece itd. Imamo podatak da 53% žena je prošlo kroz tu torturu da im neko traži privatne planove, kako planiraju da svoju porodicu oforme. Imamo i podatke da žene jako malo napreduju u hijerarhiji preduzeća. Tu negde do sredine postoji neki nivo do kojeg mogu da napreduju. Imate podatak da su samo 20% menadžera u Srbiji žene. Da li je to toliko teško da to žene ne mogu ili je malo komplikovana procedura pa ne shvataju? Trudnoća i materinstvo su razlozi diskriminacije za one žene koje rade i svaka treća žena koja je tokom istraživanja radila a bila u drugom stanju je bila diskriminisana. Neke od oblika diskriminacije da su dobile otkaz, da su premeštene na neodgovarajuća radna mesta, obavezno manje plaćena, da prevremeno prekidaju porodiljsko odsustvo zato što su uslovljene da to moraju da urade ili imaju neredovnu isplatu nadoknade za porodiljsko. Jako mnogo žena, mislim da skoro sve žene u ovoj sali koje su majke su doživele takvu situaciju. Sama sam primer. Rezultati istraživanja zatim kažu da se više diskriminišu žene koje rade u privatnom sektoru, 64% žena, nego u javnom sektoru i da je mnogo veća diskriminacija onih žena koje rade na crno nego onih koje imaju posao na neodređeno vreme. Uticaj ugovora je takođe vrlo značajan. Žene koje su bile zaposlene na određeno vreme su bile više izložene diskriminaciji, a njih je 57%. U okolnostima kada u Srbiji vlada bela kuga, kada imamo ogroman demografski problem, kada je stanje takvo kakvo jeste po pitanju upisa u škole, gde imate sve manji broj prvaka i sve ostalo što sledi iz toga, vi diskriminišete žene samo zbog toga što žele da rađaju. Država je donela zakone i mere unapređenja i stimulisanja rađanja, ali se stiče utisak da su ove mere ostale na marginama, da su one samo načelno dodate, da su deklarativne. Reći ću primer koji je ovde neko pomenuo potpuno u drugom kontekstu. Vidim ga onako kako on zapravo jeste. Kada je premijer Dačić u svom ekspozeu rekao da će se ova vlada pozabaviti demografskom politikom i demografskom obnovom Srbije, DSS se zaista obradovala, ali onda su usledile mere da se ne ukida PDV na bebi opremu, nego će se vratiti u nekom periodu, pa žene samo treba da nabave džakove da skupljaju svoje listiće od računa, i to će im se nekada vrati, ako ne i pre. Trudnice se žale da u Srbiji lako dobijaju otkaz, a čak i ako ostanu u radnom odnosu ne mogu da ostvare pravo na primanja odgovarajuće nadoknade. To navode i inspektori rada, to su njihovi podaci. Roditeljska udruženja, već duži period, upozoravaju na jedan problem koji je takođe diskriminacija, o kome mi poslanici DSS govorimo i kada su u pitanju i penzioneri, i kada su u pitanju porodilje i trudnice. Postoje gradovi u Srbiji, njih je dva, koji isplaćuju 100% zaradu, ali trudnice zapravo imaju nejednaku visinu plata tokom trudničkog bolovanja. Samo dva grada u Srbiji isplaćuju 100% zaradu. O tome se radi kada govorimo. Zašto bi neko u mom Valjevu imao manje prava nego neko ko je u Beogradu ili u Jagodini koji to isplaćuju? Poverenica za ravnopravnost polova upozorava da je najčešći način otpuštanja ne produžavanje ugovora o radu kada se sazna za trudnoću. Naime, mnoge žene su zaposlene na određeno vreme, neke imaju ugovor o delu, i onda kada saopšte poslodavcu promene u svom statusu, ugovor ističe i one prestaju da rade. Da se radi o diskriminaciji vidi se po jednostavnoj činjenici što za vrlo kratko vreme poslodavac na isto radno mesto zaposli drugu osobu. Znači, potrebna mu je osoba na tom radnom mestu. Iako po zakonu poslodavac ne može da otpusti zaposlenu trudnicu, niti može da je stavi u nepovoljan položaj, da je prebaci na nepovoljnije radno mesto, ipak je u realnosti drugačije. One se i otpuštaju i prebacuju na mesta koja su ne odgovarajuća i imaju manju zaradu. Kazna za tako nešto je prema postojećem zakonu do milion dinara za poslodavca. Moram da postavim pitanje, zaista dok sam se spremala za ovo tražila sam podatke, koliko je poslodavaca platilo kaznu od milion dinara ili uopšte kaznu zbog ovoga? Stvarno nisam uspela da nađem podatak. To ne znači da ga nema, prosto nisam uspela da nađem taj podatak. Šta hoću da kažem? Hoću da kažem da država ima mehanizme, postoje inspektori rada, oni se proglašavaju nenadležnim. Evo primera. Imam dva primera. Jedan je iz Razvojna banke Vojvodine, gde je tridesetak porodilja i trudnica tražilo da ih izvršni odbor ove banke zaštiti od otkaza. Međutim, dobili su odgovor da odbor nije nadležan. Zatim su dobili tihu, kratku poruku od kadrovske službe da ako potpišu saglasnost o otkazu mogu da dobiju neku nadoknadu od 2000 evra, a ako ne potpišu, otići će na tržište rada bez svega toga. Najinteresantniji komentar rukovodstva banke je da je radno angažovanje trudnica, porodilja, zaposlenih koji odsustvuju zbog nege deteta ili posebne nege deteta moralno, humano i socijalno logično, ali inspekcije ćute, a žene ostaju bez posla. Drugi slučaj je još drastičniji. Žena koja radi u jednoj beogradskoj pekari, koja je trudna, ne može da overi svoju knjižicu, jer poslodavac ne uplaćuje doprinose. Tada se umeša inspekcija rada, koja uspe za dva meseca, i žena dobije zdravstvenu knjižicu, ali onda ne dobije nadoknadu za svoje bolovanje, jer inspekcija nije nadležna. Inspekcija postaje nadležna onog trenutka kada se ovaj slučaj pojavi u medijima. To pokazuje da država ne koristi svoje mehanizme i da se svesno odriče svog prava da interveniše. Prema podacima poverenice za ravnopravnost u 2012. godini je stiglo 20 pritužbi koje su se odnosile na trudničko, odnosno porodiljsko bolovanje i radno pravni status žena. U prva dva meseca 2013. godine već ima 10 takvih primera. Hoću da kažem da žene ili postaju svesnije, pa traže svoja prava, ili taj broj svakog dana raste. Poverenici se uglavnom obraćaju dve kategorije budućih majki, a to su one koje rade po ugovoru na određeno vreme i one koje su stalno zaposlene. Ova prva kategorija, po ugovoru na određeno vreme, poslodavac zakonski može da prekine radni odnos onda kada istekne ugovor, ali nekako taj ugovor uvek ističe u trenutku kada žena ostane trudna i kada na kraju ne može da ostvari neka svoja druga prava zbog toga što je otpuštena a koje druge zaposlene žene imaju. Pošto se na taj način ne krši, formalno, Zakon o radu, onda nema ni intervencije i diskriminaciju je mnogo teže dokazati. Morate je dokazivati posredno, da li je žena radila dugo vremena na tom radnom mestu, da li je primljen neko drugi. Druga kategorija i druga grupa problema se odnosi na žene koje se posle porodiljskog bolovanja vraćaju na posao i tada dolazi do degradacije ili otkaza. Opet, čeka ih novo radno mesto koje je manje plaćeno i sl. Država se postavlja kao da je potpuno nemoćna u ovoj stvari, a nije nemoćna u ovoj stvari. Država mora da interveniše. Ona ima inspekcije koje treba da rade svoj posao. Kada inspekcija bude radila svoj posao, onda će i poslodavci shvatiti da moraju da ispunjavaju svoje zakonske obaveze. Sada još jedno pitanje – zašto rade ovo poslodavci? Hajde da pokušamo da odgovorimo na pitanje – da li su poslodavci toliko nesvesni, da li su to društveno neodgovorni ljudi, da li su to ljudi kojima samo profit stoji u prvom planu? Nije. Poslodavci imaju svoju logiku, ali sa njima mora da se dogovara. Ovo je bio idealan prostor da se sa poslodavcima razgovara. Kontaktirali smo unije poslodavaca i od njih smo dobili jako dobre predloge kako će stvari da se razreše, da trudnice i porodilje imaj usvoja prava koja su im zakonom garantovana, to su dostignuta prava, a sa druge strane da ne bude poslodavac na šteti. Ako je on na šteti, nema potrebu da vodi socijalnu politiku. Socijalnu politiku u državi vodi država, a ne firme. Ne tražite valjda da vam fabrike vode socijalnu politiku. To treba da radi država. Naša najveća zamerka je u tome što poslodavci nisu konsultovani, što sindikati nisu pitani, što se nije razgovaralo o ovome. Ovo je prostor za socijalni dijalog. Nećemo biti protiv ovakvog zakona, ali smo vrlo uzdržani. Pratićemo primenu ovog zakona zato što se bojimo da će dovesti do mnogo otvorenih situacija, a koje će biti na štetu porodilja i trudnica i njihova garantovana prava, u ovom trenutku, biće ugrožena. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Katarina Rakić. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega želim da kažem da mi je, sa jedne strane, žao što uopšte postoji potreba da jednu ovako važnu životnu stvar uređujemo zakonom, a sa druge strane, nažalost, postoji nedvosmislena potreba da se ona na ovakav način reši. Ubeđena sam da niko od nas u ovoj sali, a verujem i mnogi van nje, ne mogu da pretpostave sa kakvim se sve problemima susreću oni koji pokušavaju da pronađu posao, a sa kakvim još gorim i težim zahtevima susreću kako bi taj isti posao zadržali. Među njima najteže prolaze žene, i to one koje planiraju da se ostvare kao majke. Mnogo puta sam od svojih prijateljica čula da mnogi poslodavci prilikom obavljanja razgovora za posao skoro uvek pitaju, direktno ili indirektno, za njihove planove po pitanju dece i porodice. Neki od poslodavaca traže od kandidata za posao da popune upitnike sa gomilom pitanja koja duboko zadiru u privatan život kandidata. Neka od tih pitanja glase – ko vam čuva decu, jesu li vam živi roditelji, koliko dugo ste u braku, da li vam dete ide u privatno ili državno zabavište? Mnogi poslodavci do tih informacija dođu i putem neformalnog razgovora, iako se takvo njihovo delo može kazniti i sankcionisati, ali većina žena to ne želi da prijavi jer na takav način ostaje bez šanse da dobije posao za to mesto na koje je konkurisala. Međutim, često sam imala priliku da čujem skoro istu rečenicu od mnogo žena koje su konkurisale na radna mesta, pa bile razočarane posle obavljenih razgovora za posao, a ta rečenica glasi – nije što se poslodavcima hoće da se tako ponašaju, nego im se i može. Zaista, ta rečenica je imala smisla, jer su one ostajale bez posla, a poslodavci zapošljavali one koje su po njihovoj meri, po njihovom kalupu, one koje njima odgovaraju, često i sa nižom stručnom spremom i sve to uz izgovor da se drže zakonskih okvira. Jednom sam čula jednog poslodavca koji je rekao da njemu ne trebaju mnogo pametni radnici, jer će znati da tumače zakon u svoju korist. Ono što mene kao ženu i kao nekoga ko planira da ima svoju decu posebno brine, jeste što veći broj žena u Srbiji bira između toga da rodi i da radi. Ova priča se retko odnosi na one žene koje su imale sreće da se zaposle u javnim preduzećima i državnim institucijama. Međutim, nisu retki slučajevi da poslodavci u privatnom sektoru, skoro kao uslov za potpisivanje ugovora na neodređeno vreme, od radnika, a posebno žena, zahtevaju da unapred potpišu blanko otkaze ili nešto slično tome, što kao predstavlja njihovu volju, a uglavnom predstavlja volju poslodavaca i njihov interes. Nisu retki ni slučajevi kada poslodavci zapošljavaju radnike isključivo po ugovorima na određeno vreme, kako bi bili sigurni da se neće dogoditi nešto što bi bilo u korist zaposlenog, a na njihovu štetu. Sa druge strane, žene koje se odluče da rade i u toku trudnoće ostanu bez posla, nakon preživljenog stresa često gube razlog da budu srećne što će biti majke, jer su svesne da postaju ekonomski zavisne od supruga i porodice. Takve žene neretko se susreću sa gubitkom samopouzdanja i često postaju žrtve porodičnog nasilja, a verovatno im je najteže kada ostanu bez odgovora prema samima sebi. Zašto im se to događa i da li je moguće da niko ne može da ih zaštiti? U ovom trenutku oko 36.900 porodilja u Srbiji nada se da će ih sačekati radno mesto nakon porodiljskog odsustva. Zemlja smo sa najstarijim stanovništvom i najnižim natalitetom u Evropi, a poslodavci u našoj zemlji sve ređe praštaju trudničko ili porodiljsko odsustvo. Šokirao me je primer žene iz Kikinde koja je posle programa vantelesne oplodnje "Prva šansa" dobila bebu, a zatim izgubila posao. Možete zamisliti kakva su se osećanja borila u ovoj ženi i kakvo je njeno mišljenje o državi koja govori i radi na podsticanju rađanja, a onda nema pomoći kada ostanu bez posla. Izmene i dopune Zakona o radu idu u prilog tome da se zaštite žene koje su ostale u drugom stanju i to izmenom stava 2. u članu 187. koji kaže da žena, iako je zaposlena po osnovu ugovora o radu na određeno vreme, posle isteka tog vremena, koje je navedeno u ugovoru o radu, vreme se produžava do isteka korišćenja prava na odsustvo, te da je otkaz od strane poslodavca ništavan, ukoliko je poslodavac bio upoznat da postoji činjenica da je žena trudna ili mu ona to u roku od 15 dana potvrdi, odnosno donese potvrdu od lekara da je trudna. Ovom izmenom poslodavac neće biti oštećen jer se isplata zarada za vreme porodiljskog odsustva vrši na teret budžetskih sredstava, sa pozicije Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike. Poslodavac je dužan da vrši isplatu samo za prvi mesec, nakon čega se ovaj iznos refundira. Drugi segment pomoći ženama, tačnije porodiljama, koji je predviđen ovim predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu, jeste u članu 93a, a govori o tome da, ukoliko se žena iz bilo kog razloga vrati na posao pre isteka vremena koje je predviđeno za porodiljsko odsustvo, poslodavac je dužan da joj obezbedi dnevnu pauzu u trajanju od 90 minuta ili da joj skrati radno vreme za 90 minuta. Takođe je predviđeno da se ta pauza ili skraćeno radno vreme računa u radno vreme, a da se naknada po tom osnovu isplaćuje u visini zarade. Jedan od osnova za donošenje ovakvih izmena i dopuna, već postojećeg zakona, sadržan je i u Ustavu, koji u načelu kaže da u Republici Srbiji majka uživa posebnu podršku i zaštitu pre i posle rađanja. Osnov za donošenje izmena i dopuna Zakona o radu u skladu je i sa odredbama Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 138. o zaštiti materinstva, koje propisuju da ženi treba obezbediti pravo na jednu ili više dnevnih pauza ili skraćenje radnog vremena, kako bi mogle da doje svoje dete, te da joj se plata i vreme računaju kao redovno radno vreme. Ova dopuna se odnosi na slučaj kada zaposlena žena, na lični zahtev, prekine porodiljsko odsustvo i vrati se na posao ranije. Iskreno mi je žao što sam, kao kritike ovog predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu, čula komentare u smislu – hoće li se novac koji je potreban za ovu svrhu izdvojiti iz budžeta ili će ići na teret poslodavca? Zar je to sada jedino bitno? Zar nije najskuplje da bude na račun nečijeg života? Zar nije najskuplje da bude na račun toga da se žena odrekne materinstva? Ono što bih ja volela da verujem i da vidim u budućnosti jeste dosledno sprovođenje ovih izmena i dopuna Zakona o radu o kojima se danas govori, a tiče se, pre svega, zaštite žena i porodilja. Ne bih volela da žene i dalje žive u strahu, da budu nemoćne, same i zaboravljene i kada svest poslodavaca nije bilo nešto na šta smo mogli da računamo, hajde da verujemo da će ovaj zakon doprineti da zaštitimo ono što je najvrednije. Hvala.
Hvala. Prelazimo sada na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
Hvala poštovana predsedavajuća. Pre svega ću pozdraviti predlog gospodina Stefanovića, pre svega zbog njegove namere koja je nesumnjivo dobra, ali i zbog činjenice i hrabrosti da je sam stao i potpisao se ispod ovog predloga zakona, što je, naravno, politički mudro i ubiraju se tako politički poeni, naravno, ukoliko dolazite iz najveće pozicione stranke, a s nama koji pripadamo opoziciji tako nešto nije slučaj. Baziraću se, pre svega, na nekim sugestijama, jer pohvale je izneo moj kolega Mirko Čikiriz, ali ja sam zadužena ovde za kritike. Naime, ustavno-pravni osnov za donošenje ovog zakona nalazi se u odredbama člana 97. i to tački 8) Ustava Republike Srbije, kojim je uređeno da država uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti radnih odnosa, zapravo, zaštite na radu, zapošljavanja, socijalnog osiguranja i svih drugih oblika socijalne sigurnosti, kao i na član 66. i to st. 1. i 2. Ustava Republike Srbije, prema kome majka u Republici Srbiji uživa posebnu zaštitu i to u skladu sa zakonom i prema kome se majci pruža posebna podrška i zaštita, kako pre, tako i posle porođaja. Ali, ovaj član 66. Ustava Republike Srbije treba sagledati u njegovoj celosti, pa je otuda indikativno zašto se izvlače pojedine odredbe u pojedinom kontekstu koje uopšte nemaju nikakvih dodirnih tačaka sa konkretnim odredbama o radu, osim onih koje se odnose na to da deca mlađa od 15 godina ne mogu biti zaposlena, kao ni mlađa od 18 godina, da ne mogu da rade na poslovima štetnim po njihovo zdravlje ili moral, što i nije tema ovog predloga zakona. Predlagač, čini mi se da izbegava činjenicu postojanja nekih drugih odredbi u ovom Ustavu, recimo, člana 48. stav 2. koji određuje da deca, trudnice, majke tokom porodiljskog odsustva, samohrani roditelji sa decom do sedme godine i stari ostvaruju zdravstvenu zaštitu iz javnih prihoda, ako je ne ostvaruju na drugi način, opet u skladu sa zakonom. Potreba za implementacijom u domaće zakonodavstvo odredaba o majkama i dojiljama iz Konvencije broj 183. o zaštiti materinstva, koju je donela Međunarodna organizacija rada i koju je ova Skupština ratifikovala tvrdnjom da ista nije bila razmatrana prilikom donošenja Zakona o radu, je naime netačna. Iako je ova konvencija pomenuta, o zaštiti materinstva, ratifikovana 2010. godine i time postala sastavni deo našeg pravnog sistema, ista je bila upravo poznata predlagačima već navedenog zakona iz 2005. godine. Samim činom ratifikovanja takve jedne konvencije, ona je postala sastavni deo našeg pravnog sistema, te otuda nema nikakve posebne potrebe za njeno ugrađivanje u bilo koji zakon, pa ni u Zakon o radu. Pomenuta konvencija daje pravo predlagača da u Zakonu o radu predloži da se posle člana 93, a koji se nadovezuje na član, kako 91, tako i 92, predlaže i nov član 93a. Kao dobronamernu preporuku ovog člana koji neću sad čitati, nemam toliko vremena, možemo razumeti da se skrati radno vreme za 90 minuta, ali ne možemo da shvatimo odredbu o jednoj ili više dnevnih pauza u toku dnevnog rada i to u ukupnom trajanju od 90 minuta, u kojem intervalu će zaposlena žena dojiti svoje dete. Odredbe iz člana 10. Konvencije upravo navedene, o zaštiti materinstva, koju je donela Međunarodna organizacija rada, određuje da ženi treba obezbediti pravo na jednu ili na više dnevnih pauza ili na skraćenje radnog vremena, kako bi mogla da doji svoje dete. Stav 2. istog člana određuje da vreme u kome se dozvoljavaju pauze za dojenje ili skraćenje radnog vremena i njihov broj, trajanje pauze i postupak za skraćenje radnog vremena, propisuje se domaćim zakonom i praksom. Ove pauze ili skraćeno radno vreme računaju se kao radno vreme i plaćaju se u skladu sa tim. Svakom poznavaocu međunarodnog prava, u šta ne sumnjam da je magistar Nebojša Stefanović, to i jeste, nije promakao stav 2. ovog člana, odredbe koje govore da se zapravo postupak propisuje domaćim zakonom i praksom, pa je u tom smislu i dat predlog da jedna ili više dnevnih pauza u toku dnevnog rada budu u ukupnom tajanju od 90 minuta, u kom će zaposlena žena i dojiti svoje dete. Međutim, ono što se zaboravilo da se u ovakvom predlogu zakona navede, jeste da je u našoj zemlji 30% ljudi bez posla, da je nacionalni dohodak po glavi stanovnika najniži u Evropi, dok o standardu građana neću ni da govorim. Naravno, budući da nemam još mnogo vremena, što se tiče člana 187. i njegovih izmena kojim se ovi predlažu, zalažemo se za to da za vreme trudnoće, porodiljskog odsustva i odsustva radi nege deteta poslodavac ne može zaposlenom otkazati ugovor o radu i u slučajevima kada se radi o ugovoru kojim je zasnovan radni odnos na određeno radno vreme, ali nam nije jasno zašto se poslodavac, bez ikavke namere i nemam nikakve simpatije prema bilo kom poslodavcu, unapred osuđuje i zašto mu se nameću obaveze za koje on objektivno ne mora da zna. Budući da mi ubrzo ističe vreme, u cilju poboljšanja ovog zakonskog rešenja, predložila sam neke amandmane, za koje se nadam da će ih predlagač bar pročitati. Sa druge strane, moram da ukažem da treba da budemo svesni i one činjenice da Evropska komisija upravo od nas zahteva formiranje jedne posebne agencije koja će se upravo baviti pitanjem istraživanja krađe beba u našim porodilištima, a o čemu sve možemo čitati u današnjoj dnevnoj štampi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada u ovaj visoki dom dođe bilo koji predlog zakona, izmena i dopuna zakona ili kada predlažemo naše amandmane, moramo biti svesni da mi time bitno utičemo na menjanje svesti i na menjanje odnosa prema određenim problemima koji se tiču svih nas. Dakle, mi bitno menjamo nečije živote i to je ono što nas obavezuje da o svakom ovakvom predlogu zaista odgovorno, onako kako to dugujemo građanima koji su nas birali, odlučujemo i raspravljamo. Obzirom da su deca naše sutrašnje sudije, mi treba da o predlogu zakona koji je pred nama, odnosno o izmenama i dopunama Zakona o radu koji je pred nama zaista vrlo humano i vrlo pozitivno raspravljamo. Ono što je ohrabrujuće, to je da su svi prijavljeni govornici na spisku rekli da su za ovaj predlog zakona. Izneli smo nešto kritičkih opaski, izneli smo i bojazan da će biti teško primeniti i sprovesti ovaj zakon u praksi, ali koji zakon do sada nije imao problema da bude sproveden u praksi? Koji zakon do sada ljudi nisu pokušali da izigraju u onom našem čuvenom maniru da nađemo rupe u zakonu, kroz koje ćemo provući neke naše lične interese? Ali, zakoni postoje, naravno, da nas kanališu i da društvo funkcioniše bolje i u korist svih građana podjednako. Dakle, ono što smo shvatili, ovo je prvi korak na jednom dugom putu da se nešto u odnosu društva, u svesti svih nas promeni prema našoj budućnosti i prema natalitetu. Konstatujemo probleme u natalitetu, konstatujemo da nam svake godine jedan grad od 35.000 stanovnika nestane, konstatujemo da imamo manje dece u školama, konstatujemo da Srbija odumire, da Srbija nestaje u svojim selima, ali još se sa tim problemom nismo do kraja uhvatili u koštac. Ovo je jedan korak na putu od 1.000 milja, ali jedan je korak ipak skratio taj put da se taj problem počne rešavati. Lično smatram da ova vlada, da neka sledeća vlada mora da sedne i da napravi jednu dugoročnu politiku o tome kako da sačuva živu Srbiju. Ništa mi nemamo od toga, ništa građani Srbije nemaju od toga da mi samo konstatujemo koliko nas godišnje umire, koliko nas godišnje oboleva od neizlečivih bolesti, koliko nam se dece manje rađa. Ništa nemamo baš ni od tih pokušaja da sporadično rešimo probleme nataliteta. Videćemo koji će efekti tog zakona biti, jer imaćemo otpor poslodavaca, čak i nemogućnost poslodavaca u mnogo slučajeva da izađu u susret. Imaćemo i zloupotrebe od strane poslodavaca. Upravo dok traje ova rasprava dobila sam informaciju da je jedna mlada žena, zaposlena pet godina na crno kod poslodavca, inspekcije ne znamo da li rade, kada je primljena tri meseca na određeno, kada je saopštila da je trudna, ona je otpuštena. Dakle, ima puno toga što će biti zloupotrebljeno, jer ljudski faktor je takav faktor. Kažu da su ljudi najlakše kvarljiva roba i to se upravo u ovakvim slučajevima vidi. Nije samo profit u pitanju, mnogo toga mora u društvu da se uredi da bi se poboljšala upravo ta slika i taj odnos naše svesti, naše odgovornosti prema tome kakvo društvo mi želimo. Već rekoh, deca su naše sutrašnje sudije i to je ono čime moramo da se rukovodimo u ovom zakonu, kao i u svim zakonima koji se tiču nataliteta. Raspravljali smo o "Marijinom zakonu". Da li mi želimo zdravo društvo, to je ono što je pitanje koje mi postavljamo. Dojenje, koje treba da bude u stvari imperativ ovog zakona, jeste kontakt majke i deteta. Dojenje je ne samo biološka hrana, dojenje je pre svega emotivni kontakt i garancija jednog budućeg zdravog čoveka. Dakle, dojenje je višestruko važno za svaku jedinku. To je ono što u ovom predlogu zakona treba da ispoštujemo. Sve konvencije i sve ostalo jeste ono što to podstiče, ali dojenje je nezamenjivo u životu deteta i treba ga na svaki način pokušati realizovati, pa čak i nekoga naterati da omogući da dete ima taj bliski kontakt sa majkom. Dakle, ono ima višestruku ulogu. Pre svega, ako govorimo o imunom sistemu, nezamenjivo je. Ako govorimo o emotivnom odnosu sigurnosti deteta koje ono stiče u tom periodu, nezamenjivo je. Dakle, vidim taj predlog zakona kao rešenje, odnosno pokušaj rešenja jednog problema i mogućnosti jednog koraka da idemo ka tome da društvo bude zdravije u svakom pogledu. To je ono što su pokušale i neke lokalne samouprave, o tome je danas govoreno, da reše na načine na koje su mogle u okviru sredstava koje imaju. Siromašna je Srbija i ne može se to uvek rešiti na najbolji način i na željen i potreban način, jer uvek su potrebe daleko veće od naših mogućnosti, ali je svakako dobra namera i treba je pozdraviti. Svaku dobru i pozitivnu nameru lokalne politike treba podržati, prepisati ako je to moguće i primeniti na drugom mestu. Treba zaštiti maksimalno prava svih. Uz to uvek idu i zaštite nečijih interesa. Ovde će se malo sukobiti prava i interesi, ali zaista se nadam da ćemo, vodeći jednu socijalnu politiku, naći način da prevaziđemo i to, ili da pomirimo te dve krajnosti i da u periodu koji je pred nama, kada budemo primenjivali ova slova zakona i kada se bude preuređivao Zakon o radu, koji će biti jako teško preurediti i dovesti u neku ravan da bude opet najveći broj građana njime zadovoljan, o tome se isto mnogo govorilo, to je jedan od najosetljivijih zakona, da ovaj segment o kojem danas na ovaj način raspravljamo i koji ćemo sada urediti bude, ostane, zaživi na zadovoljstvo svih nas. Jer, mi smo u ranijoj praksi, ja sam jedna od majki koja to pamti, imali vrlo pozitivan odnos prema materinstvu u društvu. Majke su bile zaštićene zaista. Imali smo mi na treće dete dve godine boravka sa njim. To je nezamenjivo. Društvo je osiromašilo i našli su se razni načini, privatizovalo se dosta toga. Zaštićene su još jedino žene u državnim institucijama. Možda je i to jedan od razloga zašto je takva navala na državne institucije, kada je u pitanju zapošljavanje u državnim institucijama, a nemoguće je. Ono što svakako apelujem, a opet je ohrabrujuće da smo svi za ovaj zakon, jeste da njegovu primenu pratimo vrlo pomno i da vidimo nedostatke koji možda u praksi nestanu, da ga samo usavršimo do kraja u našem životu, jer to zaslužuje naša budućnost, a budućnost su naša deca. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vesna Milekić. Izvolite.
Poštovane kolege, prijavljena sam, kao i svi ostali koji govore, da sam za, ali isto tako se slažem sa većinom primedbi koje su iznele koleginica Lučić, Vojić Marković i Olgica Batić. Ali, takođe, svi mi znamo da mi živimo u zemlji paradoksa. Poznato je da svuda u svetu, u najsiromašnijim porodicama, uvek se rađa najviše dece, a najsiromašnije zemlje, po pravilu, imaju najveći natalitet, dok u razvijenim, bogatim zemljama, natalitet srazmerno opada i njihovo stanovništvo je u proseku znatno starije. Kod nas je slučaj veoma neobičan. Mi jesmo jedna od najsiromašnijih zemalja Evrope, ali takođe smo i zemlja sa najstarijim stanovništvom i sa najmanjim natalitetom. Rezultatiposlednjeg popisa stanovništva dokazuju da natalitet treba da bude jedna od najvećih briga Srbije. Do 2050. godine, prema prognozama, Srbija će imati jedva šest miliona stanovnika. Znamo mi svi da negativan prirodni priraštaj nije specifičnost samo Srbije. Slično je i u zemljama okruženja, kao i u većini razvijenih zemalja sveta, ali je kod nas izražen više nego u drugim državama. Bogate zemlje, sa druge strane, ovaj problem rešavaju na različite načine. One stimulišu rađanje, mlade bračne parove, liberalizuju doseljavanje mladih i dalje razvijaju strategiju za povećanje nataliteta. Neke su više, a neke manje uspešne u tome. Koleginica Vojić Marković je pomenula Rusiju, a nije zgoreg da i ja pomenem, zato što je Rusija jedna od zemalja koja se ozbiljno uzela u koštac sa ovim problemom i konačno je zemlju dovela, iz stanja velikog negativnog priraštaja, u stanje stabilnog pozitivnog rasta broja stanovnika. Oni su imali niz mera, među kojima su i tzv. majčinski kapital, što je zapravo 10.000 evra koje je dobijala svaka majka koja rodi drugo, treće ili svako sledeće dete, a koje porodica može da utroši na školovanje deteta, popravljanje životnih uslova i slično. Zatim, svaka ruska porodica, prilikom rođenja trećeg deteta, besplatno dobija građevinski plac za izgradnju kuće i niz drugih akcija. Nažalost, u našoj trenutnoj finansijskoj situaciji, teško da možemo da podržimo takve akcije. Ali, postoji niz stvari koje nisu usko vezane za novac, a koje bi znatno olakšale porodicama da se odluče na rađanje bar još jednog deteta. Jedna od stvari je i ova, mala izmena Zakona o radu. Većina nas poznaje bar neku mladu ženu koja se u svom životu i radu susrela sa različitim vidovima diskriminacije, zato što su majke ili zato što će tek biti majke. Nažalost, nije urbani mit o onim fantomskim ugovorima koje mlade žene moraju da potpisuju sa poslodavcima, da neće rađati decu u narednih nekoliko godina, a ti poslodavci nisu samo mala ili srednja preduzeća u privatnom vlasništvu, nego i velike svetske korporacije, firme ili banke koje posluju na našem tržištu. Žene su prinuđene da sve češće prihvataju poslove na crno, po ostajanju u drugom stanju često su proglašavane za tehnološki višak, a po povratku sa porodiljskog odsustva raspoređuju se na niža i manje plaćena radna mesta. Sve smo to već čuli. Poslodavci, naravno, žele da se zaštite i od nove trudnoće i od čestih bolovanja zbog nege deteta. Imamo mi i onu negu koja nije samo u prvih godinu dana, nego se susrećemo, naravno, i sa našom decom koja se razboljevaju i poslodavci su jako zabrinuti zbog onih izostajanja majki koje moraju da neguju bolesnu decu. Poseban problem je za majke koje su zaposlene na određeno ili su pod ugovorom o autorskom ili ugovorom o delu, jer takve ugovore naše zakonodavstvo ne prepoznaje kao ekvivalent ugovora o radu i ovakve osobe ne mogu uopšte da ostvaruju svoja prava. Iako za kršenje Zakona o radu, po ovim osnovama, poslodavac može da plati i do milion dinara, takođe ni ja nisam pronašla ni jedan slučaj da je neka majka, oštećena ovakvim odnosom, iz dugogodišnje naporne i skupe sudske bitke izašla kao pobednik. Ima više razloga zbog kojih je potrebno da svi podržimo izmene i dopune Zakona o radu, naravno, bez obzira iz kojih političkih opcija dolazimo. U obrazloženju ovog zakona navedeno je da mi imamo obavezu da u naše zakonodavstvo unesemo odredbe o majkama dojiljama iz Konvencije 183 o zaštiti materinstva, koju je donela Međunarodna organizacija rada, kao i da Ustavom proklamovano načelo o posebnoj zaštiti majki i dece i obezbedimo u zakonima koje mi ovde donosimo. Konvencija je, čuli smo već više puta, ratifikovana pre gotovo tri godine, ali se ipak stiče utisak da mi, kao odgovorna država i društvo, kakvi bi trebalo da budemo, uvek nekako zatajimo i zakasnimo baš u ovim najhumanijim stvarima koje se tiču zaštite majke, ali isto tako, ne samo zaštite majke, nego zaštite i prava dece. Svakako je dobro da bar danas imamo na dnevnom redu ovakav predlog zakona, jer predloženim izmenama i dopunama obezbeđujemo pravo onim majkama koje se odluče da prekinu svoje porodiljsko bolovanje i ranije se vrate na posao, da bez straha od sankcionisanja od strane poslodavaca, u određenom vremenu izađu i podoje svoju decu, kao i to da bar u periodu dok koriste odsustvo zbog trudnoće ili porodiljsko odsustvo budu bez straha da će ostati bez posla i tako bez mogućnosti da izdržavaju svoju novostečenu porodicu. Čuli smo više puta da ni poslodavac neće biti oštećen jer sredstva iz nadoknade idu iz budžetskih sredstava. Sigurno da nije dovoljno samo ovo, da bismo mogli da otvaramo novine bez straha od onih naslova koji glase "Nikad manje prvaka u školama", "Godišnje se gasi ceo jedan grad", "Naša nacija je najstarija u Evropi", "Mi smo narod koji izumire" itd. Možda ovo jesu mali koraci, znamo da su potrebni mnogo radikalniji i krupniji zahvati, ali verujem da će i ovo vratiti veru i nadu bar nekim mladim ženama, koje se možda baš sad premišljaju da li da se uopšte usude da svetu podare još jednog stanovnika. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ranka Savić. Molim vas, prijavite se samo.
Gospodine predsedniče, koleginice i kolege, potpuno sam sigurna da ćete se svi vi složiti sa mnom da ove predložene izmene Zakona o radu koje se odnose na određenu veću zaštitu trudnica i porodilja nesporno kod svih nas izazivaju niz emocija. Kao jedna potpuno normalna posledica svega toga, u ovom parlamentu neće biti u danu za glasanje nijedan poslanik koji će glasati protiv ovih predloženih izmena. Međutim, nadam se da ćete se složiti sa mnom da donositi jedan zakon ili izmene zakona samo na osnovu emocija takođe nije dobro, pogotovo što, barem neki od nas imaju određene zamerke. Te zamerke, pre svega, odnose se na hitnost donošenja predloženih izmena zakona, na nekonsultovanje onih koji su direktno zainteresovani za ove izmene, pre svega poslodavaca, ali i sindikata. Takođe, moramo uvažiti i činjenicu dabih pre svega ja danas bila mnogo srećnija da se u parlamentu pred narodnim poslanicima nalazi predlog, dakle, novi zakon o radu, a ne samo njegove parcijalne izmene. Govoriti o jednom zakonu na osnovu emocija nije dobro, ne zato što vi nećete glasati za te promene i nećete te izmene podržati, već zato što znate da predložene izmene nisu dovoljne da bismo rešili ogromne probleme sa kojima se danas susreću trudnice, porodilje i žene uopšte. Zato ove izmene ili predlog ovih izmena i shvatam samo kao prvi korak u rešavanju ogromnih problema sa kojima se danas žene u Srbiji susreću i moram dodati, ne samo žene, nego građani uopšte. Ovo shvatam kao jedan prvi korak o podizanju svesti, o jednom ozbiljnijem pristupu ovom problemu, u cilju njegovog sistemskog rešavanja. Danas su u parlamentu mnogi govorili o tome, ali nije na odmet podsetiti da mi danas živimo u državi u kojoj je sve manje beba, da živimo u državi u kojoj je, između dva popisa, negde oko 311.000 građana manje, ali moramo podsetiti da to nije samo zbog pada nataliteta, nego i zbog pada ekonomskog, odnosno socijalnog standarda i potrebe, pre svega mladih ljudi, da napuštaju Srbiju i odlaze iz pre svega ekonomskih razloga u zemlje Evrope i sveta. Moram da podsetim da je i prosečna starost današnjeg prosečnog građanina u Srbiji 42,5 godine, što samo po sebi dovoljno govori. Inače, kada govorimo o natalitetu, onda je ključna reč u ovoj priči upravo posao. Zbog posla mnoge žene danas odlažu materinstvo, rađaju umesto u ranim dvadesetim, u poznim tridesetim godinama i to ne slučajno. U onom prvom periodu, one traže posao, u drugom periodu pokušavaju da zadrže taj isti posao. Nažalost, toga su potpuno svesni i poslodavci. Tako da, radeći svoj posao u sindikatu, često sam se susretala sa tim da mnogi poslodavci, da bi primili ženu, uslovljavaju je potpisivanjem jednog dokumenta, kojim se ona obavezuje da u određenom vremenskom periodu neće ostati u drugom stanju. Ali, mlada žena se susreće i sa tim da mora da potpiše dokument kojim daje blanko ostavku i samim tim dobija otkaz onog trenutka kada ostane u drugom stanju. To su sindikati, dugo vremena, pokušavali da reše. Asocijacija slobodnih i nezavisnih sindikata je ogromne napore uložila da ovo pitanje reši, obaveštavali smo inspekcije, apelovali na poslodavce, podsećali na njihovu društvenu odgovornost, ali nažalost u tome smo imali jako malo uspeha. To zapravo i ne čudi u današnjoj Srbiju, u kojoj socijalni dijalog je na izuzetnom niskom nivou, u kojem o radu Socijalno-ekonomskog saveta malo koji građanin danas zna. To su činjenice, a upravo Socijalno-ekonomski savet i jeste i morao je biti mesto gde bi se ovo pitanje postavilo i gde bi se rešavanje ovog pitanja pokrenulo. Sada, zbog svega ovoga, ma koliko se ja slagala sa mnogim danas poslanicima koji su govorili, ma koliko se slagala sa kolegom Đurićem, koji je sinoć govorio o Predlogu izmena Zakona o radu, a pre svega, se sa njim slažem u jednoj velikoj opasnosti i bojazni posredne diskriminacije, koja se odnosi na jednu veliku bojazan da posle usvajanja ovih izmena zakona, mlade žene će još teže dolaziti do posla. Ipak,smatram da ove izmene i Predlog ovih izmena moramo da prihvatimo, da moramo da ih shvatimo, kao što sam već rekla, kao jedan korak napred u pokušaju sprečavanja diskriminacije kojom su žene, u ovom prethodnom periodu, ne sporno, bili izložene. Izmene Zakona koje se odnose na nemogućnost prestanka radnog odnosa trudnice i porodilje, daju ženi sigurnost, barem u tom periodu, u kojem traje trudnoća, u kojem traje porodiljsko bolovanje i nega deteta. Upravo, kada ovo konstatujemo dolazimo i do onog presudnog momenta, o kojem mi moramo i danas u ovom parlamentu, ali i u buduće neprekidno govoriti, a to je ekonomska sigurnost i nezavisnost žene. Kada to govorimo i spomenemo onda se ponovno vraćamo na državu i moramo neprekidno upozoravati državu da ima obavezu da otvara radna mesta, normalno ne samo za žene, nego za građane Srbije, da školuje mlade za poslove koji su potrebni tržištu, da uspostavi sistem i institucije sistema koje funkcionišu, u kojima se svi mi osećamo mnogo sigurnije i prijatnije, jer smo zaposleni, jer imamo solidne zarade i imamo mogućnost da kada izgubimo jedan posao pronađemo drugi. To je ono što jeste osnova, znam da ovo nije lako ostvariti, znam da će još dosta vremena proći dok mi ne dođemo do ovoga, ali ova moja diskusija išla je u pravcu i u želji da apelujem na to da moramo da idemo ovim putem. Kada izgradimo ovakvu ekonomsku Srbiju, onda ćemo imati i mnogo manjih problema ove vrste.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branislav Jovanović. Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, za donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu sadržan je u članu 7. tačka 8. Ustava Republike Srbije. Prema ovom članu Ustava Republike Srbije, pored ostalog, uređuje se obaveza i obezbeđuje sistem u oblasti radnih odnosa, zaštite na radu, zapošljavanje, druge ekonomske i socijalne odnose i oslanja se na član 66. stav 1. i 2. Ustava Republike Srbije, prema kome majka u Republici Srbiji uživa posebnu zaštitu i prema kome se majci pruža posebna podrška i zaštita pre i posle porođaja. Izmene i dopune važećeg zakona se predlažu iz razloga zaštite majki pre i posle porođaja, kako bi smo postigli neophodan civilizacijski standard o zaštiti materinstva i prilagodili naše radno zakonodavstvo međunarodnom. Razlog za izmene i dopune zakona jesu i sistemska reakcija na reagovanje građana upućenih Narodnoj skupštini u kojima se traži zaštita materinstva, kao i sprečavanje zloupotreba od strane poslodavca koji prilikom zapošljavanja diskriminišu ženu, u smislu njihovog ostvarivanja kroz uloge majke ili ih otpuštaju neposredno po porođaju. Problem nataliteta mora postati prioritetno nacionalno pitanje. Krajnji je trenutak da Srbija prepusti čelno mesto najstarijem stanovništvu i da se setimo perioda s kraja 19 veka i početka 20 veka kada smo imali najmlađe stanovništvo u Evropi sa prosekom od 19 i po godina starosti. Imali smo zlatni dinar kao pokazatelj privredne snage društva. Sredinom prošlog veka stanovništvo Srbije spadalo je u mlađe populacije u Evropi, a danas je u grupi demografski izrazito starih populacija i to ne samo u Evropskim nego i u svetskim okvirima. Srbija se danas suočava sa ozbiljnim demografskim problemima starenja stanovništva koji postaje sve očigledniji i ekonomski i socijalni problem. U našoj zemlji po prvi put u istoriji živi više stanovnika starijih od 65 godina, nego dece mlađe od 15 godina. Svake godine nestane grad kao što je Ćuprija ili Ivanjica. Stručnjaci tvrde da ako se ovakav trend negativne stope prirodnog priraštaja nastavi do 2030. godine ćemo imati 700 hiljada stanovnika manje, nego sada i biće nas oko 6,8 miliona. Ovi dramatični podaci su uznemirili samo demografsku stručnu javnost. Nisu se preduzimale korenite mere za ublažavanje podsticaja, tj. nije se sistemski delovala na uzroke problema koji po svemu sudeći je umnoženo i umnožava mnoge ekonomske i socijalne probleme. Da bi smo kao društvo mogli da krenemo u revitalizaciju moramo najpre zaštiti naše temelje, naše majke, rođenu i još nerođenu decu. To se može i na ovaj način izmena i dopunama Zakona o radu radnika. Starenje stanovništva ide ruku pod ruku sa visokom stopom ekonomske zavisnostii negativnim ekonomskim bilansom. Grupa zemalja sa ubrzanim starenjem i visokom stopom ekonomske zavisnosti stanovništva obuhvata Španiju, Italiju, Grčku, Portugal. Kao što vidimo to su zemlji u kojima eskalira ekonomska kriza, koje su u ekonomskim problemima i u stalnim političkim nestabilnostima. Članom 1. Predloga zakona dopunjuje se deo Zakona o radu koji uređuje zaštitu materinstva u skladu sa odredbama konvencijama Međunarodne organizacije rada koji propisuje da ženi treba obezbediti više dnevnih pauza ili na skraćenje radnog vremena od 90 minuta kako bi mogla da doji svoje dete i da se pauza i skraćenje plaćaju kao redovno radno vreme. To se odnosi i na slučaj kada zaposlena žena dobrovoljno prekida porodiljsko odsustvo. Članom 2. se zaposlenim majkama ili roditeljima koji koriste odsustvo radi nege ili posebne nege deteta pruža opšta zaštita od otkaza ugovora o radu za vreme trudnoće, porodiljskog odsustva, odsustva radi nege deteta ili posebne nege deteta. Ovom izmenom poslodavac neće biti oštećen, jer se isplata zarade za vreme porodiljskog odsustva, odsustva za rada, radi nege ili posebne nege deteta vrši na teret budžeta sa pozicije Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike. Poslodavac je dužan da vrši isplatu samo za prvi mesec, pri čemu se ovaj iznos refundira. Obaveza poslodavca je takođe vremenski ograničena do isteka korišćenja prava na odsustvo. U izmenama i dopunama zakona, porodiljama kao i roditeljima koji koriste odsustvo radi ili nege ili posebne nege deteta, ne može biti raskinut radni odnos, a da će oni kojima u tom periodu ističe ugovor, imati zakonsku zaštitu. To znači da će njima ugovor morati da bude produžen po sili zakona i to sve dok traje porodiljsko, trudničko ili odsustvo zbog nege deteta ili posebne nege deteta. Javna je tajna da mnoge trudnice i porodilje u Srbiji dobijaju otkaz upravo zbog toga što su odlučile da postanu majke, mada i sadašnji Zakon o radu predviđa da u tom periodu ne mogu dobiti otkaz. Praksa je sasvim drugačija i potrebno je zakonom precizirati i u kojim slučajevima i pod kojim uslovima poslodavcima dozvoljeno da otpuste trudnicu ili porodilju. Porodilje koje su zasnovale radni odnos na određeno vreme produžava se ugovor do isteka korišćenja prava na odsustvo. Predlaže se donošenje ovog zakona po hitnom postupku kako bi se što pre sprečile, izostavile štetne posledice depopulacije, negativnog prirodnog priraštaja stanovništva i starenja stanovništva u Srbiji. Zaštita materinstva predviđena zakonom podrazumeva zaštitu žena od poslova koji mogu štetiti zdravlju, teških tereta zračenja, štetnih vibracija temperatura, takođe, se buduće majke štite od noćnog i prekovremenog rada. Predlažem usvajanje izmena i dopuna zakona, da ispovest jedne Novosađanke ne bi bio učestao primer –Majka sam četvoro dece. Juče mi je isteklo porodiljsko odsustvo od dve godine. Rodila je blizance. Inače, ovo je prvi put da koristim porodiljsko. U ovoj firmi radi se o privatnom biznisu, radi već devet godina, od toga sam sa prijavom pet godina. Juče u 17,00 sati me je pozvao direktor i rekao mi je da sam dobila otkaz, tj. da je došlo do reorganizacije i da moje radno mesto kao takvo više ne postoji. Kaže, izaći će mi u susret još za godišnji odmor i to je to. U šoku sam, sa "bebac foruma" 24.2.2011. godine. Hvala.
Pre nego što nastavimo sa radom, dozvolite mi da u vaše i u svoje lično ime, pozdravim 65 mladih iz Bujanovca, Preševa i Vranja, koji trenutno prate deo današnje sednice sa galerije velike sale. Molim vas da aplauzom pozdravimo naše goste. Hvala. Reč ima narodni poslanik Bojana Božanić.
Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice, narodi poslanici, u obrazloženju ovog zakona stoji da se zakon donosi po hitnom postupku kako bi se zaustavile štetne posledice depopulacije, pada nataliteta i životnog standarda. Svakako, to su neki ciljevi za koje svi mi treba da se založimo, na kojima svi treba da radimo zajednički, ali kroz sveobuhvatnu reformu kako radnog zakonodavstva, tako i sistema zdravstvene zaštite, i uopšte ostalih zakona koji se tiču porodilja i trudnica, u svakom slučaju i lično smatram da, ako ne budemo tako radili, da će nam Srbija ostati prazna, nećemo imati dece, nećemo imati za koga ni da pišemo ove zakone, niti će imati ko da ih primenjuje. O ovim stvarima govorio je i premijer u svom ekspozeu, kada je Vlada formirana i upravo je rekao da je najveći problem sa kojim se Srbija suočava demografsko pitanje, a sada ću citirati: "Vlada Srbije će najhitnije izaći sa konkretnim merama za zaustavljanje biološkog nestanka Srbije". Ipak, moje je mišljenje, da tako nazovem, da ove kozmetičke promene neće dovesti do ostvarivanja ciljeva koje sam navela, a koje stoje u obrazloženju ovog zakona, a isto tako i rešavanja problema negativnog prirodnog priraštaja u Srbiji. Naime, čuli smo danas dosta o problemima i ja bih možda malo nešto govorila i o mogućim rešenjima, naravno da i član 1. i član 2. ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu će nekim grupama i porodiljama i trudnicama doneti nešto dobro. Mi se ne protivimo, svakako, ali smatramo da je ovo trebalo sveobuhvatnije uzeti u obzir, pa zašto te žene ne ostaju, trudnice ne ostaju tokom čitave godine na porodiljskom odsustvu ili ukoliko je to neophodno i potrebno, možda produžiti porodiljsko odsustvo još šest meseci, na neki način to definisati u zakonu. Naravno, rekla sam, prilagoditi sistem zdravstvene zaštite porodiljama i mogućnost da one imaju u svakom trenutku dostupnu zdravstvenu negu da ne moraju da uzimaju dan sa posla da bi morale možda da podoje svoje dete, nego da to mogu da učine popodne. Mislim da je veliki problem zbog toga što ove žene žele da skrate svoje porodiljsko odsustvo, osim toga što poslodavci možda zahtevaju to od njih i isto tako što je 65% nadoknada zarade za trudničko bolovanje, ukoliko neke žene moraju da održavaju trudnoću, a onda kada dođe do porodiljskog bolovanja, odsustva, takođe ta nadoknada je u iznosu od 100%, ali se računa prosek u odnosu na period kada su one primale 65%, tako da im se umanjuje zarada, dakle, nije na nivou kako bi one primale inače. Verujem da je taj finansijski momenat ustvari najznačajniji u čitavom ovom procesu. Imamo tu i koleginicu koja dolazi iz Niša, da li ona ima račun za sat i po vremena da ode i da se vrati, da podoji svoje dete? Verujem da nema, ali ne moramo da govorimo o Nišu, možemo da pričamo o Višnjičkoj Banji, da li neka od koleginica ili osoba zaposlenih na Novom Beogradu, za sat i po vremena može da dođe do Višnjičke Banje i da se vrati. Verujem da će ovo produženje radnog odnosa za sve one žene koje su na trudničkom ili porodiljskom bolovanju svakako doneti poboljšanje, neće morati da brinu do tog trenutka, dok se ne završi to njihovo odsustvo o nekom, kakvom takvom izvoru prihoda, ali verujem da, odnosno znam da će te žene svakako nakon isteka tog ugovora o radu na određeno vreme da dobiju otkaz, što je veliki problem. Naš zajednički cilj ovde u parlamentu i Vladi treba da bude da pružimo sigurnost majkama, da pružimo sigurnost njihovim porodicama i da nagradimo te majke zato što rađaju, a ne da ih kažnjavamo na neki način. Mi treba tu grupu našeg stanovništva, majke, dakle, trudnice da izdignemo i da stavimo ispred ostalih, svakako da im damo neka bolja i veća prava, jer one pune u stvari ovu našu Srbiju. Predlažem, npr, da neko ko rodi drugo dete, a i to je danas postalo deficitarno, dobije stalni posao tamo na tim mestima gde je zaposlen, da zabranimo otpuštanje, npr. žena koje su se porodile sa svakim detetom u naredne dve, tri godine od kada su se porodile, da obezbedimo stalnu platu za svaku ženu koja je rodila treće, četvrto i ostalu decu do 18 godine života tog deteta. To bi npr. bila rešenja koja bi mi trebali inkorporiramo u Zakonu o radu, a tiče se trudnica. Verujem da mlade, zdrave, udate devojke se hvataju za glavu kada zatrudne u današnje vreme. Dolazimo u takav problem da one prvo kada dođu kod poslodavca da se zaposle, one imaju uslov tamo, pa ih pitaju - da li biste vi u narednih 10 godina da zatrudnite? One jadne da bi se zaposlile moraju da kažu verovatno – ne; i ako zatrudne, one dobijaju otkaz jer pre toga imaju obavezu da potpišu određeni ugovor da neće zatrudneti u tom periodu, što je zaista jedan veliki problem. Onda, kada se i te žene porode, dolazimo u situaciju da mogu da budu ostavljene bez te svoje naknade za porodiljsko odsustvo, jer ide prek poslodavca. Možda bi bolje bilo da se prima roditeljski dodatak preko države, odnosno preko lokalne samouprave, znači preko tih državnih organa, a da ne ide preko poslodavca, jer poslodavac uzme to za sebe, ostvari to pravo, a ženama ne daje ništa. One jadne ako su zaposlene kod privatnika ne smeju ništa ni da kažu da ne bi ostale bez posla. Onda tu dolazimo do administrativnih procedura koje ih maksimalno iscrpljuju, zato što mora da se podnese 86 različitih papira, da bi se ostvarile te naknade. Prema analizama određenih stručnih službi, moguće je i šest papira samo podneti, to podnose i porodilje i trudnice i poslodavci, naravno dolazi do problema, odnosno, ne žele prosto da se upliću u sve te administrativne procedure. Mi naravno posebno treba zaista da obratimo pažnju na trudnice i na porodilje, ponavljam, da izdignemo iznad ostalih, da povedemo računa o nezaposlenim ženama, obzirom da i one povećavaju natalitet u Srbiji i zaista moramo da vidimo kako i na koji način i njima pomoći, dati određeni podsticaj. Mi danas imamo, o tome su govorile i moje koleginice, dečiji dodatak za one koji su socijalno ugroženi, imamo roditeljski dodatak koji se tretira samo do četvrtog deteta, ništa peto dete. Mislim da je i to problem i to treba promeniti. Mi u Zlatiborskom okrugu imamo i dodatke kao i u drugim opštinama, roditeljske dodatke koji iznose od opštine do opštine različito. U opštini Čajetina, npr, 20.000 je za prvo, 25.000 za drugo, 30.000 za treće, za četvrto i svu ostalu decu, hvala Bogu, međutim, tao je isto negativan prirodni priraštaj. Rodilo se 103 dece, a umrlo 163 ljudi, što opet dolazimo do problema, iako je neka bogatija sredina, mnogo malo dece se rađa. Mislim da naš cilj treba da bude da mi tim ženama ne samo omogućimo osnovne uslove, već da im damo da one što više, da im damo tu mogućnost da one kad rode, da budu srećne, zadovoljne i privilegovane. Treba da budu privilegovane zato što je kod nas negativan prirodni priraštaj. Znači, zaista treba da ih izdignemo iznad ostalih. Imali smo slučaj pre nekoliko godina, da npr. žene preduzetnice i porodilje bivale su dva puta oporezivane. To mislim da je veliki problem, to je ukinuto, nije sporno, ali dok god nemamo konzistentan sistem, pomoć i podršku trudnicama i porodilja, mi možemo da imamo problem. Mladi se danas sve manje odlučuju da pokrenu sopstveni biznis. Kada znaju da može da se desi nešto, pa na godinu i po dana ili dve, pa da se to promeni, ostaje svakako šteta. Oni se sada još manje odlučuju i plaše se, jer ne postoji sistem i konzistentnost u našoj brizi o porodiljama, trudnicama ili bebama. Država, npr, daje naredbu da se isplaćuju ne znam, jubilarne nagrade za zaposlene u prosveti ili u ne znam, ustanovama kulture, a ne daju im pare za to. Zašto onda država ne bi naredila da se isplaćuje i ovih 35% od zarada na trudničkom bolovanju isto lokalnim samoupravama. Mislim, jesu nam prazne kase, ali biće nam prazna Srbija ako ne budemo tako nešto radili. Mislim da trebamo da promenimo svest. Prosto, dolazi, veliki je jaz u ravnopravnosti između žena i muškaraca, da tako kažem, bez obzira što mi sada, prolazi 50 godina od uspostavljanja jednakosti između plata muškaraca i žena. Mi i danas imamo taj platni jaz. Na primer, 7,5% je u javnom sektoru, a 11% je u privatnom sektoru. Takođe, dolazimo u situaciju da te žene nisu diskriminisane na istim radnim mestima, već prosto zbog brige o porodici, o deci, one dolaze u situaciju da ne mogu da idu na službena putovanja, samim tim da koriste te dnevnice, da rade prekovremeno, da odatle prihoduju ili da dobijaju zaradu na osnovu rada tokom vikenda, itd. Takođe, statistika i u publikaciji "Rodni barometar" definiše da npr. 70% muškaraca retko ili nikada ne kuva, 65% ne sprema kuću, 78% ne pegla, 80% kaže da u slučaju nekih problema mogli da računaju na podršku svog partnera. Zamislite, 25% muškaraca samo smatra da bi politika bila bolja da žene odlučuju, a i 57% žena, što mislim da je to veliki problem. Složila bih se sa Nebojšom Stefanovićem, da je udar na porodilje udar na državu, ali mi moramo da se pozabavimo sveobuhvatno ovim problemom, moramo da radimo na tome. Realizacije prava deteta nije stvar dobre volje i humanosti i milostinje, već obaveza društva i države. Mislim da je krajnje vreme da nakon devet meseci rada Vlade vidimo šta je to Vlada iznedrila, šta je to Vlada donela na svet merama populacione politike, da bi imali više novorođenčadi. Koliko više imamo dece nakon devet meseci rada Vlade, jer jesu nam prazne kase, ali ponavljam još jednom biće prazna Srbija, ostaće nam samo beogradski pašaluk i Užička Republika ako budemo ovako nastavili. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu, koji se danas nalazi na dnevnom redu, ja bih okarakterisao sa jednom rečenicom – mala promena, a velika poruka. O samom Predlogu zakona i uopšte o poruci koja je najavljena kroz obrazloženje ovog zakona, govorila je naša uvažena koleginica, gospođa Dragaš, priznajem, insistirajući uz podršku Predloga zakona, na sveobuhvatnom rešenju ovih pitanja, nama suzila prostor da možemo da govorimo. Ipak bih još nekoliko detalja izneo. Sama promena odnosi se u stvari na dve stvari. Jedna je dopuna vezana za pravo na odsustvo radi dojenja deteta, druga je zaštita trudnica, majki i porodilja, onih koji imaju radni odnos na određeno vreme, insistirajući, propisujući da ne može da joj se prekine, da ne može da joj prestane radni odnos iako je istekao ugovor o radu na određeno vreme, do okončanja prava svih koje ima kao trudnica, kao majka porodilja i prava na negu i posebnu negu deteta. Ono što je takođe karakteristično, još jedna odredba koja je neka vrsta dodatne zaštite, da ako nije tako, da se akti smatraju ništavnim, što mislim da je dobro i mislim da treba u Zakonu o radu na mnogo mesta da se pojavi ta zaštita. Kada je problem rada na određeno vreme, samo vrlo kratko, to je jedan opšti problem, ne samo kada su u pitanju majke trudnice, na njih se najviše odražava taj problem, već inače problem u zakonu, pre svega zbog velikih zloupotreba u vezi sa tim, jer imamo i rad, ne ono kako je polemika da li je godinu dana ili tri godine, nego imamo i na deset godina, na više godina, itd. Kada su trudnice u pitanju, bilo je mnogo ovde iznetih primera, da se ne zadržavam na tome, skoro da smo došli u situaciju, a nije valjda da je tako, da trudnoću posmatramo kao greh, kao problem, a ne nešto lepo, plemenito ili jednostavno zbog toga "greha i problema" preti joj da izgubi posao ili da ga ne može dobiti. Sve su to razlozi o kojima je inače bilo reči, da se da podrška u ovom Predlogu zakona. Želim da se osvrnem na poruku, poruka mi je još bitnija, poruka je iz izlaganja predlagača, predsednika Narodne skupštine se tačno nagoveštava, čak mnogo puta je ponovio reč "prvi korak, početak, itd." nagoveštava se spremno da se kao država suočimo sa problemom i pokazuje jasnu nameru da se na organizovani sveobuhvatan način upustimo u rešavanje svih problema demografske politike, naravno i posebno materinstva, ali i pitanja rada i radnih odnosa. Ako je tako, naša je puna podrška. Kratko ću se zadržati i na jednom i na drugom, materinstvu i radnom odnosu. Kada je u pitanju materinstvo, moram da napomenem, odnosi se na dve kategorije, jedno su trudnice, drugo su porodilje i majke. Sve mere koje su podrška, podsticaj ovim kategorijama, SPS će podržati, a opet i tu imamo tri kategorije, nezaposlenu trudnicu, trudnicu na radu na određeno vreme, što je sad predmet ovog zakona u smislu zaštite i naravno one koje su majke porodilje u radnom odnosu. Kad posmatramo sve to, želim da istaknem da posmatramo iz dva ugla: jedno je materijalna podrška, finansijska podrška tim kategorijama, a drugo je podrška u sferi radnih odnosa. Kada je u pitanju materijalna podrška, finansijska podrška, za trudnice je najveći problem što to reguliše Zakon o obaveznom zdravstvenom osiguranju, što trudnice kad ih zaštitimo ostaju na nivou od 65% a ne 100%, dok majke porodilje koje i za vreme dok imaju negu deteta i posebnu negu deteta, one su već regulisane jednim drugim zakonom, finansijska podrška o porodici. I jedan i drugi zakon treba da se izmeni u ovom osnovnom cilju u kome smo govorili, da podstaknemo i podržimo materinstvo. Kada je u pitanju podrška trudnicama, želim da navedem da imamo problem nejedinstvene politike u Srbiji. Mi u ovoj oblasti imamo primera, ja sam govorio mnogo puta i sad ću reći, Beograda, Jagodine, čuli smo juče, i još nekih gradova, gde su sami gradovi dodatno izdvojili sredstva da bi trudnice koje su na trudničkom bolovanju dobile 100%. Svestan sam da to nisu mala sredstva. Kada je Beograd u pitanju, samo prošle godine to je preko 800 miliona dinara za prosečno 3.420 mesečno, ali Beograd je pružio pomoć i nezaposlenima, tako što je i za to izdvojio sredstva preko 245 miliona a obuhvatio 4.914, dodeljujući jednokratnu pomoć od 50.000. Ističući ovaj pozitivan primer, želim da ukažem da to mora da bude jedinstvena politika u Srbiji, da se sve trudnice u Srbiji osećaju ravnopravno. Pozdravljam promenu Zakona o zdravstvenom osiguranju koja će to omogućiti. Drugo što želim da kažem, to je oblast radnih odnosa. Šta mi imamo sada u Srbiji, najkraće rečeno, telegrafski – neadekvatno rešenje prava radnika iz radnih odnosa, narušavanje stečenih prava radnika, crno tržište radne snage, izbegavanje obaveza prema državi i radnicima, antagonizam poslodavaca i sindikata i jedan veliki raskorak između njih. Imamo jednu situaciju da nas poslodavci stalno bombarduju kako mora da se krše ta prava jer to otvara prostor za zapošljavanje novih, kako to mora da bude u uslovima krize, itd. Mislim da država tu mora da stavi tačku i da kaže – stop, ne može više. I nije tačno da je smanjivanje radničkih prava rešenje za krizu. Uostalom, uopšte smanjivanje radničkih prava ne može biti rešenje za tu oblast. Godine 2001. donet je Zakon o radu koji je potpuno premestio klatno prema poslodavcima, isforsirao poslodavce, u prvi plan doveo profit. Evo, posle toliko godina, vidimo da nije privreda ojačana, nezaposlenih je još više, itd. Dakle, nije tačno da radnička prava ometaju i razvoj privrede i veći profit poslodavcu, itd, itd. Želim da kažem da suočavajući se sa tim problemom, Srbija mora da se suoči sa još jednim, a to u ovom trenutku čak ima veze i sa ovim zakonom. Mislim da je potrebno da se suoči sa jednom reči koja je postala razorna u Srbiji, a to je – trošak. Sve nam je iz ugla profita postalo trošak. I tako radnik više nije čovek nego trošak. Trudnica nam takođe nije čovek nego trošak. I kada sve to tako posmatramo, uvek nalazimo razloge da ne može i ne sme sve da bude trošak, jer jednostavno radnik je čovek koji dostojanstveno radi i želi da ima pristojnu zaradu, da živi od svog rada. Šta mi mislimo da je rešenje? Mi mislimo da je rešenje da se sagleda stanje u oblasti radnih odnosa, celovito, i da se izvrši promena Zakona o radu. Ja prosto upozoravam. Od 2001. godine, kada je donet prvi, 2005. pa nadalje, stalno se išlo na uštrb radnika. Moram da izrazim zadovoljstvo da smo 2005. godine kao poslanička grupa SPS sprečili dalje derogiranje tih prava kad su bile izmene Zakona o radu, podnoseći 22 amandmana od kojih je većina usvojena. Ali, ne treba da posmatramo izmene zakona tako – šta će ko da dobije, a šta će ko da izgubi. Jer, danas je karakteristično da poslodavac insistira na promeni zakona da bi dobio, a radnik kad čuje za promenu zakona, on gleda, jadnik, šta će još da izgubi. To mora u državi da se zaustavi. Zato smatramo i insistiramo na samo socijalni dijalog socijalnih partnera, jer su to partneri. Ne treba da bude na račun ikoga. Znači, samo socijalnim dijalogom, ravnopravno, u kome nema pobednika i pobeđenih, koji se vodi na ravnopravnoj osnovi, čiji rezultat omogućuje, s jedne strane, fleksibilnost kapitalu, a s druge strane, neophodnu sigurnost radnika. Dakle, to je dijalog koji u jednakoj meri uvažava zakone tržišne ekonomije, ali i štiti socijalne interese za radnika i zaposlene. Svaki dogovor koji postignu socijalni partneri u tom dijalogu Socijalistička partija Srbije će u potpunosti podržati. Kratko samo još jedno pitanje. I ovde se postavlja pitanje, kada je u pitanju primena ovog zakona, da li će moći da se primeni, da li će da se sprovede i da li će neko hteti ili neće hteti? Naveo sam mnogo kršenja zakonskih propisa. Želim samo da završim svoju diskusiju sa sledećim. Mi smo protiv toga da kršenje zakonskih propisa koji regulišu prava iz radnog odnosa ili sužavanja tih prava, postane ono što je postalo, nešto normalno u Srbiji. To ne sme da bude normalno. To je nešto što je neprihvatljivo i ne sme da bude prihvatljivo. To što se često obrazlaže da u uslovima ekonomske krize da je to neumitan uslov za napredovanje ekonomije itd. nije tačno. To se pokazalo i mi smo protiv toga. Niti će "pravo" da se krše prava zaposlenih podstaći i pojačati interes investitora da ulažu, niti principi tržišne ekonomije podrazumevaju prava poslodavaca da uskraćuju zakonom zagarantovana prava iz rada i po osnovu rada. Završio bih ovo svoje izlaganje uz još jedno pominjanje da ćemo dati punu podršku ovom predlogu zakona i insistirati na sveobuhvatnim rešenjima u ovoj oblasti. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Dame i gospodo, slika konteksta u kome se predlažu ove izmene i dopune Zakona o radu i koji će sasvim sigurno biti usvojen, počeću kratkim komentarom o slobodnom citatu predlagača ovih izmena i dopuna Predloga zakona gospodina Nebojše Stefanovića, koji je juče izjavio da bi voleo da vidi 50% žena u parlamentu. Komentar je zbog toga da odmah uzvratim da je to jako lako dostići. Istim autoritetom kojim je unet ovaj zakon, unese autoritetom predsednika Skupštine izmene i dopune Zakona o izboru narodnih poslanika, gde stoji da se dodaje stav u članu koji definiše liste: "Na listi susedni kandidati moraju biti različitog pola". Ne košta novaca. Ako ima volje, to možemo da uradimo čim pre, čak i po hitnom postupku. Uzimam ovaj komentar kao ilustraciju za to da kontekst o kojem govorim… Čujem da ima podsmeha na predlog da se unese amandman kojim se menja. Ako želite zaista da bude promena, onda se morate odlučiti – ili ćete se rugati promenama ili ćemo sprovoditi promene. Ako neko izjavi da bi voleo 50% žena u parlamentu, uzvraćam da je mehanizam za to dostupan, jednostavan, lak i da će imati podršku verovatno natpolovične većine, pri čemu uopšte ne sumnjam i u dobre namere i u iskrenost predsednika Skupštine. On je dokazao podrškom raznim idejama za promene u ovom parlamentu, da zaista ozbiljno shvata ono što kao javnu reč izgovara. Za sve druge koji se rugaju ideji da žena bude 50%, mogu da uzvratim pitanjem - da li se isto tako rugate kada govorite i o ženama koje su trudne i koje rađaju decu, ili je licemerstvo prema ženama rezervisano samo za političku reprezentativnost? To jeste tema koja je vrlo zahvalna za jednu dobru debatu među nama u ovoj instituciji, a inače i u društvu. Zašto sam ovim komentarom započela sliku svog konteksta u kome je predlagač sa sasvim sigurno najboljim namerama dao predlog zakona kojim se menjaju odredbe Zakona o radu? Zato što postoje dve volje za promene. Jednu volju za promenama nosi sama volja,drugu nosi novac. Govoriću kroz ova dva člana, i o novcu za promene i o volji za promene, u pokušaju da kroz taj kontekst oslikam koliko je u našim rečima, u našim javnim stavovima, a onda u našim propisima diskriminacije i licemerja, kada je u pitanju rađanje i kada je u pitanju zaposlena žena. Ovim zakonom se u stvari radi o zaposlenoj ženi. Radi se o tome da je za zaposlenu ženu dilema posao ili rađanje deteta. Radi se o tome da je za zaposlenu ženu problem, da uskladi svoju volju da bude ekonomski nezavisna koliko god imala zarade i volju da postane majka. Radi se o tome da je tema zaposlena žena, jer samo zaposlena žena ima tu dilemu. Zaposlen muškarac nažalost, nema tu dilemu. Volela bih da sam ovde mnogo više slušala diskusija koje bi se odnosile na to, na koji način možemo da pomognemo, da i otac kao roditelj deteta, učestvuje u rešavanju dileme koju ima svaka zaposlena žena. Znam da se u odredbama koje je gospodin Stefanović predložio, radi isključivo o statusu žene koja je zaposlena, i o zaštiti njenih prava ako radi na određeno vreme, odnosno o njenom pravu da napravi pravo na izbor. Ali ako nećemo da budemo licemerni, onda je centralna tema, s moje tačke gledišta, kontekst ovog zakona je da zaposlena žena ima izbor. Zaposlen muškarac nema takvu dilemu i nema takav izbor. Jednom kratkom digresijom ću vam ilustrovati koliku dimenziju to ima u našem društvu. U jednim od prvih dana u ovoj skupštini u danima 2001. godine jedan od prvih novinara koji je nekoliko nas žena koje smo i tada bile članice parlamenta želeo nešto da pita, pitao je - kako usklađujete svoje porodične i poslovne obaveze? Ja sam uzvratila pitanjem, što nije pristojno, ali ponekad je neophodna tehnika da ljude lakše dovedete realnosti, pitajući - da li pitate naše muške kolege kako usklađuju svoje porodične i poslovne obaveze? Na šta me novinar pogledao, zaista zaprepašćeno, i kaže - pa oni nemaju porodične obaveze. Kako pobogu nemaju porodične obaveze? Svi mi koji imamo porodice imamo valjda i porodične obaveze. Taj stav da ako si žena koja darom tog pola ponavljam, darom tog pola, može da ostaje u drugom stanju, može da nosi dete i može da ga rodi, i može svojim telom da ostvari taj proces, da ta žena ima dilemu - da li ću da se zaposlim, da li ću moći da se zaposlim, da li ću da ostvarujem karijeru ili ću da ostvarim svoje pravo na to da imam dete? Nismo mi jedino društvo koje na takav diskriminatorski način i vrlo često licemeran način, dižući na rečima u nebesa ulogu majke i pravo i izbor da se rađaju deca, a u suštini imajući svakodnevne diskriminatorske tehnike prema ženama. Čuli smo mnogo raznih podataka od koleginice Dubravke Filipovski i Vesne Milekić, i Milice Vojić Marković, i koleginice Ljiljane Lučić, raznih podataka o tome kroz brojke kroz šta sve žena prolazi ako hoće da radi, i ako hoće da rađa. Dakle, nismo mi jedini niti posebni. Podsetiću vas da je do 1975. godine u Zapadnoj Nemačkoj bio na snazi zakon kojim je muž morao da potpiše saglasnost da se žena zaposli, da je do sedamdesetih godina 20. veka u Australiji, svakoj samohranoj majci dete silom oduzimano. Nedavno se premijerka Australije izvinila desetinama hiljadama dece koja su oteta od majki zbog toga što je društveno pravilo bilo da to dete ne treba da bude sa jednim roditeljem. To je kontekst u kome gledam ova dva člana. Koliko god vam možda izgledao širok, verujte mi on se u stvari, kada je u pitanju volja za promenama, u mojim rečima je mnogo uži nego što bi moglo da se priča o odgovoru na pitanje – kako kao zaposlena žena da radim, jer želim da imam platu, želim da imam karijeru i kako da rađam, jer želim da imam decu, jer želim da imam porodicu koja podrazumeva i moje obaveze? To je uloga društva i uloga države, ako društvo i država zaista želi da ne bude licemerna i da ne bude da svi mi u državi samo slušamo šta nam bilo ko od nas iz države priča, nego da gledamo šta država radi. Sada ću zato o volji za novcem. Koliko će sve ovo da košta i ko će to da plati, odakle će da uzme novac, ako uopšte ima odakle? Najbolje se razume koliko novca za nešto treba kada uporedimo neke stvari koje znamo koliko koštaju i tada dobijamo svest o tome koliki iznos novca će biti neophodan da bi zaista zaposlena žena bar jednu brigu od dileme koju ima, da rađam ili da radim, hoće li me otpustiti ili da rađam, da ne rađam, da se samo bavim poslom. To ću uporediti sa iznosima koje smo čuli ovde od koleginice Ljiljane Lučić, o ukupnim iznosima koji se izdvajaju, a koji su negde oko 25 milijardi dinara iz budžeta Republike Srbije ili oko 250 miliona evra, ako dobro računam. Sa čime ću to uporediti? Uporediću sa vešću koju slušamo ovih dana, o tome da će za svaki Fiat 500l biti subvencija od tri hiljade evra. To ćete reći nisu uporedive stvari. Ne poredim to kao da uzmeš od ovih pa daš ovima, za mene su to dve dobre stvari. Subvencije odnosno ulaganje u razvoj ekonomije u bilo kom delu Srbije i izdvajanje iz budžeta za zaposlenu ženu koja hoće da radi, a kojoj našim zajedničkim novcem treba da joj bude obezbeđena bar neka sigurnost. Ako poslušamo Čezara Ferara iz Fijata, koji je rekao da je od jula prošle godine do današnjih dana proizvedeno i izvezeno 43 hiljade komada vozila i ako poslušamo njegove reči da će ih biti ove godine ukupno od 120-180 hiljada, da samo uradimo grubu procenu, neka ih bude 10 hiljada mesečno, i ako tih 10 hiljada mesečno iako ih je do sada bilo šest hiljada, ako pet hiljada bude za domaće tržište, sa subvencijom od tri hiljade evra, sami računajte. To je 15 miliona evra, na godišnjem nivou sami računajte. Ukupan iznos koji od svih nas dajemo u budžetu da bi zaposlena žena imala jednu brigu manje – hoću li da radim ili da rađam, je manji od iznosa koji ćemo dati za subvencije. Obe stvari su dobre, ali je pitanje političke volje da odredimo koliko novca ima za čega? Niti zagovaram da se oduzme jednima, niti zagovaram da se oduzme drugima. Smatram da je dobro da odgovorno gledajući u budžet tačno znamo o kolikoj količini novca govorimo, na godišnjem ili na mesečnom nivou za sve potrebe koje imaju zaposlene žene koje žele i da rađaju. Briga države i društva se vidi kroz novac i to je ta volja za novcem koji će se izdvojiti našom zajedničkom odlukom kroz društvenu zaštitu, kroz podršku unutar lokalne zajednice svakoj majci koja odluči da se zaposli i koja odluči da rađa dete. Ako imate ustanove za decu koje ne primaju decu pre jedanaestog meseca, onda morate da znate da majka koja je zaposlena, koja je odlučila da rodi, mora da ima neku podršku, ako želi da radi do tog detetovog jedanaestog meseca. Licemerno je i neistina je da takva vrsta izdvajanja iz budžeta ugrožava investicije, ili da ugrožava, ili tera investitore, ili da pravi štetu ukupnom ekonomskom stanju zemlje. Znam da će biti u budućim godinama priličan broj, na prvi pogled, vrlo argumentovanih tekstova kojima ćemo biti prinuđeni da razgovaramo da smanjimo ova prava kojima predlagač zakona želi da garantuje da žena ne može biti otpuštena, da ne može biti prekinut ugovor o radu, a da ona ima pravo na izbor. Kada ženi dajete odredbom zakona pravo na izbor, onda to pravo na izbor mora da ima kontekst u kojem se može ostvariti. Ako ona želi da se ranije vrati, mora da postoji kontekst šta joj je garantovano time što se ranije vraća, kako je na šteti time ako se ranije vraća na posao. Po meni, uz opaske koje je koleginica Ljilja Lučić, dala, najveća manjkavost i ovog predloga zakona i generalno naše diskusije je što mi ovde sedimo i razmenjujemo informacije o tome kako se zakon ne primenjuje. To slušam od kada sedim u Skupštini i mnogo burnih rasprava, neprijatnih dijaloga sam imala sa raznima iz izvršne vlasti, bez obzira da li sam ih podržavala u dva mandata kada smo bili deo vladajuće većine ili sam bila opozicija u dva mandata kada smo bili opozicija. Znate, u našem Ustavu piše da mi kontrolišemo i nadziremo Vladu. Licemerno je da bilo ko od nas ovde ima spisak rečenica kojima se žali da inspekcije rada ne rade svoj posao. Licemerno je da bilo ko od nas govori o tome da su žene diskriminisane i da rade na crno zato što nema načina da se kazni onaj ko krši zakon jer smo mi zakone doneli, bez obzira ko bio. Manje-više nismo imali spora o tome. Zabranjena je diskriminacija Zakonom o zapošljavanju, zabranjena je antidiskriminacionim zakonom. Imate sjajne odredbe u Zakonu o radu, bez obzira na kontekst u kojem je 2005. godine donet, što može biti posebna tema, ali je nebitna za ovu raspravu. Dakle, kada sledeći put za tri meseca ili za šest meseci ovaj zakon bude u primeni, molim vas da uložimo toliko samokontrole da niko od nas ne kaže – evo šteta, ipak je bilo otkaza ugovora o radu, evo šteta, ipak nismo uspeli da zaštitimo trudnice. To u prevodu znači da nas 250 ne radi svoj posao. Znam tačno koliko je neprijatno sukobiti se sa ministrom kog podržavaš, sa predsednikom Vlade, sa predsednikom države. Znam tačno koliko je neprijatno sukobiti se sa drugom ili trećom linijom onih koji su oko ministara ili oko drugih mesta u izvršnoj vlasti. Znam tačno koliko vam treba integriteta da biste tako nešto učinili, ali bez toga nema funkcije ove Skupštine, bez kontrole i nadzora. Najveći paradoks je u tome da, ako to ne radimo i kad smo vladajuća većina i kad smo opozicija, svi zajedno trpimo štetu. Forma u kojoj ćemo naterati one koji su dužni za primenu zakona, koji je predložio Nebojša Stefanović, je tema našeg dogovora. On može imati različiti oblike, ali ta naša odluka je volja za promene. Naša odluka da ih zaista nateramo da je primene je ta volja za promene, o kojoj sam govorila u prvom komentaru, ako želimo 50% žena, 50% muškaraca u parlamentu, da jedan amandman, jedan stav može ako se želi. Ukoliko to ne odlučimo sada, odlučićemo za godinu dana, ali ćemo izgubiti vreme. Ukoliko ne odlučimo za godinu dana, odlučićemo za četiri godine i izgubićemo još više vremena. Strašno smo vešti u tome da gubimo vreme i da upotrebljavamo licemerje govoreći da – eto, super je zakon ali se ne primenjuje, da ne spominjem trenutak u kome je ova Skupština bila ponižavana od zaposlenih u poreskoj upravi dva puta, zato što joj se može, u poreskoj upravi,. da ona tumači kako će da tumači predlog, odnosno propis kada je preduzetnica u pitanju, pa ide na porodiljsko bolovanje, odnosno na negu deteta. Moja želja je taman toliko da unesem sliku konteksta u kojem su predložene ove izmene i dopune. Taman toliko kritična i, sasvim sigurno, u jednakoj količini puno dobre namere kao i predlagač ova dva člana. Bez obzira na to što imamo primedbe koje su zaista potkrpljene brojkama, kao kroz govore mojih kolega i koleginica, kao i ovim slikovitim - koliko šta košta u Srbiji, sigurna sam da, bar ja hoću, a mislim da će i moje kolege iz poslaničkog kluba DS i kao što je gospođa Ljiljana Lučić i napomenula, mi ćemo naravno glasati za ovaj zakon. To nas ne sprečava da na kraju uputim molbu predlagaču, mada on ništa nije odgovorniji za primenu ovog zakona nego bilo ko od nas. Molim da to bude sasvim jasno, kad stavljaš prst na "zeleno", deliš odgovornost sa svima onima koji stavljaju prst na "zeleno", jednako tako ako te etička dilema tera da kažeš protiv, odnosno "crveno". Moja je molba, koja mislim da je svima nama u interesu, da ovaj zakon koji je presedan po mnogo čemu, po tome što ga predlaže predsednik Skupštine svojim autoritetom, po tome što se podnosi jer zakon koji je na snazi nije dovoljno dobro primenjen i imamo zabeležene probleme kod mnogih žena koje žele da budu zaposlene i žele da rađaju i kod toga da je jedan od onih zakona, retkih, bivalo ih je, za koji ćemo svi glasati - za. Moj lični zahtev je, neka to bude zakon kojim ćemo stvarno početi da kontrolišemo, da nadziremo kako se zakon primenjuje. Forma - ostavljam vladajućoj većini da ponudi i da odredi. Ali neka to bude zakon kojim ćemo preći liniju gde, kada podržavamo vladajuću većinu, kažemo – dobro, vidimo da ne valja šta rade, ali naši su, nemoj, to jako ružno izgleda u stvarnosti. To neka bude linija kojom ćemo, kao opozicija, preći na stranu da samo zajedno, sa vladajućom većinom, možemo zaista da kontrolišemo i da nadziremo da li se neki zakon primenjuje. Koliko je to važno? Onoliko koliko su nam svima puna usta da nam nedostaje dece u Srbiji. Koliko je to važno? Onoliko koliko smo svi na rečima spremni da govorimo o ravnopravnosti žena i da okrenemo glavu kada vidimo da je neka žena diskriminisana na mestu gde radi, ili bilo gde. Koliko nam je važno, videćemo već po reakcijama ljudi u našim gradovima, u našim lokalnim zajednicama koje će videti promenu. Videće da li je poslodavac, bez obzira da li je u javnom ili u privatnom sektoru, koga svi okolo znaju da krši zakon, da diskriminiše ženu, da li je kažnjen, da li je prijavljen, ili je naš, pa ga nemoj dirati. Ne može oba. Ne može – naš je, pa ga nemoj dirati. Ne može. Hoćemo da zaposlena žena ima garanciju da ne može da bude otpuštena i da ima slobodu da odlučuje o tome hoće li rađati istovremeno sa svojim zapošljavanjem, svojom ekonomskom nezavisnošću. Moja molba je direktno predlagaču, bez obzira što on za to nije ni odgovoran, niti verovatno ima odgovornost, ali ima moć, pozicija predsednika Skupštine je ipak moć. Ono što bih molila uz taj zahtev, da se konačno Skupštini dostave prave brojke i da vidimo koliko je samohranih roditelja, koliko je samohranih majki. To se ne vidi. Nijedna statistika to ne vidi. Da vidimo koliko je majki ili mladih žena koje rade na crno i koje time sebi brišu prava, da vidimo statistiku a ne samo da stojimo na brojci od oko 75.000 dece koja se godišnje rode u Srbiji. To je 75.000 majki. Izuzimam onu predivnu grešku, što u toj brojci ima majki koje su rodile blizance, trojke ili više dece, ali 75.000 dece se godišnje rađa već godinama u proseku u Srbiji. Polovinu od te dece najviše rode majke koje su zaposlene. Vratiću vas na brojke koje izdvajamo za subvenciju. Za 500 el. To je maksimalno 35.000 hiljada žena koje žele da rade i da rađaju decu. Kada budemo zaista imali pred sobom one koji su zaduženi da sprovode ovaj zakon i koji nas snabdevaju ovakvim podacima i kada budemo zaista razumeli da je naša zapisana ustavna uloga i uloga zakona Narodnoj skupštini da kontrolišemo da li primenjujemo, to će biti jedini način da otklonimo sve sumnje koje je iznela koleginica Ljiljana Lučić i razne druge i koleginica Milica Vojić Marković i drugi, a koji se tiču zaista dobrog efekta ova dva člana zakona. Nemam nikakvih sumnji, da ako postoji volja za promenama te vrste u radu ove skupštine, da nam neće trebati novca za tu promenu nađemo, jer nam taj novac i ne treba. Treba nam samo volje da zaista ono što kažemo u ovoj skupštini, a tiče se prava zaposlene žene koja želi da rađa i koja ima pravo na izbor da joj kažemo - garantujemo tvoje pravo na izbor i garantujem ti neka prava ako si odlučila da budeš zaposlena i da rađaš decu. To je tvoje žensko ljudsko pravo. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nebojša Stefanović. Izvolite.
Hvala kolegama koje su do sada govorile o predlogu izmena i dopuna Zakona. Sama činjenica da većina ili gotovo sve poslaničke grupe najavljuju da će glasati za zakon govori da je zakon u osnovi dobar. Valjda niko ne bi glasao za loš zakon. Drago mi je da je prihvaćeno da postoji svest u ovom parlamentu da promena položaja žena, pogotovo zaposlenih žena majki, trudnica i porodilja je mnogo važnija od stranačke boje. Bilo je ovde kritika različite vrste. Jedan od njih je da nisam konsultovao Socijalno-ekonomski savet Vlade. Nisam. Pravo da vam kažem uopšte ne osećam dužnost da konsultujem Socijalni-ekonomski savet Vlade. Poslao sam ovo Vladi.Vlada je na sednici donela odluku da prihvati ovaj predlog zakona, a inače mislim da Narodna skupština mora da počne da se ponaša kao Narodna skupština. Svaki od vas narodni poslanik je onaj koji odlučuje šta se radi u ovoj zemlji. Mi glasajući za zakon odlučujemo u kom pravcu se radi i zbog toga smatram da Narodna skupština kao telo koje mora imati prvoklasnu ulogu u ovoj zemlji mora da preuzme i odgovornost za ono što radi. Konsultacije naravno, ali ako mi da majke, trudnice i porodilje su važna stvar, a smatramo, onda u tome niko ne može da nas zaustavi. Spreman sam da glasam sam, da budem potpuno usamljen i jedini čovek u parlamentu koji će da glasa za tako nešto i od toga me niko neće odvratiti. Srećom, to neće biti za ovaj zakon, ali sam i na to spreman i neću dozvoliti da me sa tog pravca bilo ko skrene. Bilo kakvi argumenti u slučaju kada poboljšavamo pravo majki, trudnica i porodilja mislim da u ovom trenutku nisu opravdani, a sve drugo što možemo da popravimo, ljudi popravljajte. Ima kolega u ovoj skupštini koji su bili u vlasti u prethodnih mnogo godina i tada to nisu radili, nisu predlagali da se zaštite majke, trudnice i porodilje, nisu predlagali da se promeni Zakon o radu, nisu donosili sveobuhvatne promene, suštinske, ogromne. Nisu to radili. Poslušno su dizali ruke. Nisu čak predlagali zakone koji nisu prolazili i to je njihovo pravo, ali o tome će građani suditi i građani će ceniti da li kao narodni poslanici, vlast i opozicija, imamo pravo da se suprotstavimo i onima koji su iz naših redova danas u izvršnoj vlasti a možda ne misle kao mi i na tome ćemo ceniti jačinu ovog parlamenta. Iskreno mislim, taman da radimo i rebalans budžeta zbog ovog zakona, da se to isplati, da je to važno, jer mi treba da pošaljemo signal da su nama deca važnija od svega drugog i to je stvar oko koje mislim da postoji konsenzus u ovom parlamentu, zbog čega sam ponosan što sam predsednik parlamenta u ovom trenutku. Hoću da vas sve zamolim da nastavite sa radom na tome. Iskoristio sam da kao narodni poslanik SNS predložim ovaj zakon, ali to može i bilo ko drugi. Nas 250 ima pravo da budu predlagači zakona. Imamo pravo da razgovaramo o tome. Da li će biti novi Zakon o radu u narednih mesec ili dva? Trenutno ne mogu da odgovorim kao predstavnik Ministarstva za rad i socijalna pitanja. Ja mislim da hoće. Mi treba kada i to bude na dnevnom redu da sednemo sa tim ljudima, da razgovaramo šta sve drugo može da se primeni, da bude korisno i šta sve možemo da popravimo u položaju radnih ljudi pa i dodatnoj zaštiti žena i majki. Da li su one prezaštićene? Pitajte one žene koje ostaju na ulici zbog toga što se koriste rupe u sadašnjem zakonu. Pitajte one žene koje sa devetomsečnom trudnoćom ostaju bez posla, one žene koje sa dve male bebe ostaju na ulici zato što im je istekao ugovor o radu. Pitajte njih da li su prezaštićene i kako se danas osećaju. Mislim da nisu dovoljno zaštićene ni ovim izmenama, ali ovo je prvi korak i čvrsto ću stajati na toj ideji. Svaki put kada bude trebalo da se radi na tome spreman sam da budem deo bilo čijeg tima, uopšte me ne interesuje koje je boje ili stranke, da radimo zajedno i pravimo nove stvari. Ponosan sam što predsedavam Odborom za prava deteta u kome se odluke donose jednoglasno zato što se u tom odboru radi o kvalitetu borbe za bolji život deteta. Tu nema partijskih boja. Isto tako mislim da je važno što smo Srbiji uputili poruku da kada se radi o pravima majki, trudnica i porodilja, njihove dece, ovde svi možemo da glasamo zajedno, ne zato što je predlog podneo Nebojša Stefanović, nego zašto što je materija iz tog predloga takva da zaslužuje vašu podršku, na čemu sam vam iskreno zahvalan. Hvala.
Narodni poslanik Jelena Mijatović.
Zahvaljujem. Poštovane kolege narodni poslanici, s obzirom da je ovo moje prvo obraćanje Narodnoj skupštini Republike Srbije, želela bih prvo da se predstavim. Moje ime je Jelena Mijatović. Ja sam poslanik SNS i majka dvoipogodišnjeg Bogdana i petomesečne Angeline. Ovo ističem zato što bih želela da danas ne samo kao poslanik već i kao majka podržim predložene izmene i dopune Zakona o radu, a koje se tiču unapređenja položaja zaposlenih trudnica, majki i roditelja. Danas neću iznositi nikakve statističke podatke, niti ću pratiti položaj žena kroz istoriju, prosto ću izneti svoje neko viđenje problema i diskriminacije žena. Mislim da je ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu veliki korak u suzbijanje diskriminacije žena, veliki pomak u rešavanju problema pada nataliteta i depopulacije i mislim da će nakon donošenja ovog zakona mnoge žene u Srbiji se lakše rešavati na materinstvo. Ne znam ko je i kada napravio podelu na slabiji i jači pol. Ne vidim smisao, niti značenje te sintagme. Ne vidim smisao podele na muške i ženske poslove jer danas u svakodnevnom životu možemo videti žene koje obavljaju tzv. muške poslove sasvim dobro kao i muškarci i ne verujem da bi priroda dozvolila nekom slabijem polu da može, da ima mogućnost da iznedri novi život. Ta slabost se ogleda u tome što smo mi baš ponešeni tim tvrdnjama, koje su godinama i decenijama unazad non stop proklamovane da su žene slabiji pol, počele i same da verujemo u to. Danas zato imamo problem zaposlenih trudnica, majki i porodilja, problem diskriminisanja žena. Zato danas poslodavac na trudnoću gleda kao na posebno stanje u smislu da je žena onesposobljena za rad. Žena nije onesposobljena za rad. Trudnoća nije bolest. Trudnoća je jedno prirodno stanje koje je svojstveno ženi i kao takvo treba da se prihvati i da se posmatra. Nama je potrebno prilagoditi određene uslove za rad i mislim da nije nikakav problem i da se to veoma lako može uraditi. Imala sam sreće da je moja trudnoća protekla bez nekih zdravstvenih komplikacija, tako da sam radila punih devet meseci. Danas sam na radnom mestu pet meseci nakon porođaja. U svakom trenutku sam imala punu podršku u svom poslodavcu, tada SNS, danas u Narodnoj skupštini Republike Srbije i razumevanje od strane svih mojih kolega koji su me danas pustili da govorim pre njih, kako bih mogla da se bavim i majčinskim dužnostima, jer sam pored toga što sam porodilja i dojilja i ponosno to izjavljujem. Želela bih da svaka porodilja u Srbiji oseća ovu sigurnost koju ja osećam i mislim da će ovaj zakon, o kome danas govorimo, u stvari doneti tu sigurnost. One žene koje žele da svoje porodiljsko odsustvo skrate, odnosno da počnu ranije da rade, ne vidim zašto bi to bio problem. Treba da im se pomogne da se neki uslovi za rad konkretizuju, tako da npr. odredbom člana 93a, čije se usvajanje i predlaže, gde je i propisano da je poslodavac dužan da zaposlenoj ženi koja se vrati na rad pre isteka godinu dana od rođenja deteta obezbedi pravo na jednu, ili višednevnih pauza u toku dnevnog rada, u ukupnom trajanju od 90 minuta, ili na skraćenje dnevnog radnog vremena u trajanju od 90 minuta, kako bi mogla da doji svoje dete, ako dnevno radno vreme zaposlene žene iznosi šest i više časova. Znači, ako ja, kao porodilja, želim da se vratim ranije na posao, ne vidim zašto bi to bio problem? Ovo je jedna olakšica koju meni poslodavac daje da ja mogu svoje radno vreme da skratim i da mogu da izađem da koristim te pauze, kako bih svoje dete podojila. U slučaju žena koje zbog nekih različitih zdravstvenih problema koji se dešavaju u toku trudnoće, ili one koje jednostavno žele da iskoriste celokupno svoje porodiljsko odsustvo, sve je lepo uređeno i propisano u članu 187. stav 2, gde jasno stoji – zaposlenom iz stava 1. ovog člana rok za koji je ugovorom zasnovao radni odnos na određeno vreme, produžava se do isteka prava na odsustvo. Mislim da je to pravo žene da odlučuje da li će koristiti svoje porodiljsko odsustvo i da li će se vratiti ranije. Takođe, verujem da će ovo zaista pospešiti, da će pružiti mogućnost ženama da se odluče lakše na materinstvo. Dodala bih i da majke, trudnice, porodilje, uopšte žene, mi ne tražimo neko sažaljenje, ne tražimo da nam bilo ko radi neke ustupke iz sažaljenja. Mi, prosto, tražimo da se razume naše stanje i da se ispoštuje naše stanje. Mi smo to razumevanje i poštovanje upravo dobile od gospodina Nebojše Stefanovića. Ja vam se ovom prilikom zahvaljujem u svoje lično ime i u ime majki koje poznajem. Verujem da će ova inicijativa biti podstrek i svim ostalim društvenim činiocima da slede vaš primer. Hvala vam puno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branislav Mitrović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Stefanoviću, jedno od najčešćih pitanja koje se danas u Srbiji čuju jeste pitanje kako doći do posla, ali sa druge strane i pitanje kako sačuvati posao za sve one koji su imali sreće da taj posao i dobiju? Ako je za utehu, nije to samo pitanje koje se čuje u Srbiji, i neke bogatije, razvijene zemlje danas postavljaju ta pitanja, ali veoma teško dolaze do odgovora, i što je svojstveno raspravi i današnjoj temi, do tog odgovora još teže dolaze pripadnice ženske populacije u našoj zemlji. Siguran sam da niko danas ni u ovoj sali, a ni van ove sale u celoj Srbiji, nema problem sa tim da shvati kolika je pogubnost smanjenog nataliteta, kolika je pogubnost sve manjeg broja rođene dece i svedoci smo da danas širom Srbije, čak i u onim većim, gradskim celinama, a da ne pričamo o onim manjim opštinama, selima i rubnim područjima naše zemlje, sve više ostajemo bez stanovništva. Dolazim iz Užica, iz grada koji prema statistici spada u prvu kategoriju razvijenih opština i gradova. Međutim, i u samom gradu Užicu postoji trend sve manjeg broja novorođene dece, samim tim sve manji broj dece koja se upisuju u školu. Postavlja se logično pitanje – da li država Srbija posvećuje dovoljno pažnje i brige materinstvu u Srbiji? Ceo ovaj problem možemo posmatrati sa dva aspekta. Jedan aspekt jeste zakonski i da postavimo pitanje da li je zakonska regulativa danas u Srbiji dovoljno dobra i da li dovoljno brine i štiti majke, a sa druge strane, aspekt realnog života, kakvo je stanje u realnoj stvarnosti? Bilo bi najbolje da se ova dva aspekta poklapaju i da imamo dobre zakone i da se svi ti zakoni dosledno sprovode u svakodnevnom životu. Što se tiče zakonske regulative, već više puta je danas spomenuto da počev od našeg najvećeg, najvažnijeg državnog akta Ustava Republike Srbije, posvećuje se dužna i jedna značajna pažnja majkama, ženama pre i posle porođaja. Zatim, od 2010. godine ova skupština je usvojila Deklaraciju pod rednim brojem 153, koja se brine o materinstvu, a i sam Zakon o radu, o čijim izmenama i dopunama danas govorimo, u jednom svom značajnom delu se brine i podržava materinstvo u Srbiji. Što se tiče Zakona o radu, počev od člana 12. koji garantuje posebnu zaštitu zaposlenih žena za vreme trudnoće i porođaja, kao i garantovanja prava na posebnu zaštitu nege dece. Takođe u članu 14. je zabranjen svaki vid diskriminacije prilikom zapošljavanja, uzimajući u obzir i rasu i boju kože i starost i zdravstveno stanje, invalidnost, nacionalnu pripadnost, veroispovest, političko uverenje, imovinsko stanje, ali uzimajući u obzir i trudnoću i bračni status. U samom Zakonu o radu, posebno poglavlje, posebnu oblast, čini zaštita materinstva, gde se predviđaju načini zaštite materinstva u pojedinim situacijama. To svakako jeste jedan aspekt, a drugi aspekt koji jeste aspekt realnog života jeste malo suroviji. Tridesetšestogodišnjoj SR nasmešila se sreća kada je saznala da će postati majka, ali radost su ubrzo zamenili problemi nastali kada je njen poslodavac saznao da njegova radnica odlazi na trudničko bolovanje. Zato je prema rečima SR učinio sve kako bi umesto trudničkog bolovanja, buduća majka, dobila otkaz. Samo jedan od novinskih napisa, i ne samo novinskih, već i u svakodnevnom razgovoru sa našim poznanicama, sugrađankama saznajemo da imaju slične probleme. Naravno, nije dobro što se ovakve stvari dešavaju u realnom životu, ali sa druge strane dobro je da ima hrabrosti kod tih žena da javno iznesu te probleme, suprotstavljajući se svemu onome što ih može očekivati u onom strahu da nikada neće dobiti posao, ako u javnost izađu kritikujući sve one poslodavce koji se ponašaju na ovaj način. Mogli bi reći da sve ove slučajeve i sve probleme žena koje se, rekao bih, odvaže da na svet donesu novo biće, sve te probleme možemo staviti u tri kategorije. Prva kategorija jesu one žene koje traže posao. Drugu kategoriju čine žene koje imaju posao ugovorom na određeno vreme. U treću kategoriju možemo svrstati sve one žene koje su, kako se to kolokvijalno kaže, za stalno zaposlene, a koje imaju probleme nakon povratka sa trudničkog odsustva. Žene koje traže zaposlenje danas u Srbiji, prilikom razgovora za dobijanje posla sa eventualnim poslodavcima, pored uobičajenog razgovora o stručnosti, o referencama, o prethodnom profesionalnom iskustvu, taj deo razgovara provode upravo govoreći o emotivnom, bračnom statusu i o namerama i planovima za sklapanje braka i o roditeljstvu. Neretko imamo, naravno, što je za svaku osudu, situacije da se od kandidatkinja za posao zahteva da potpišu blanko ugovore o otkazu u slučaju da, ako dobiju posao, ostanu u drugom stanju, kako bi im se uručili ti otkazi i kako bi oni ostali bez posla. Drugu grupu čine one žene koje i tretiraju današnje izmene zakona, a koje su zaposlene na određene, a kojima poslodavci odmah posle isteka tog staža na određeno uručuju otkaze i na njihovo mesto primaju neke druge osobe. Na taj način, trudnice kada im je najpotrebnije, dobijaju otkaz. Na kraju, osobe koje su zaposlene, da kažem, za stalno, po povratku neretko dobijaju premeštaj na neka druga radna mesta, jer je u međuvremenu neka druga osoba dobila šansu da radi na njihovom radnom mestu i na taj način bivaju kažnjavane zbog toga što su rodile dete. Što se tiče samih izmena i dopuna zakona, oba člana, ne bih posebno govorio o tome, više puta danas je o tome govoreno i naravno da prihvatamo, pohvaljujemo i podržaćemo ove odredbe ovog zakona i odredbu koja se tiče davanja mogućnosti svim majkama koje su se ranije, posle 365 dana, vratile na posao, da u roku jednoj radnog dana, ukoliko je njihovo radno vreme veće od šest časova, imaju mogućnost da u trajanju od 90 minuta se posvete svom detetu, ali i činjenicu da ovim drugim članom se onemoguće poslodavci da nakon isteka rada na određeno vreme uruče otkaz trudnici, porodilji ili majci koja je odsutna zbog brige deteta. Takođe, smatram da je bitno da kažem da poslodavci neće snositi nikakav finansijski trošak i podržavam sve one kolege koje su ukazale da i u ovim razgovorima, pored toga što od poslodavaca tražimo da budu društveno odgovorni, da ih uključimo u donošenje odluka, ali s druge strane da iskoristimo sve mogućnosti kako bi poslodavcima pomogli da na što lakši način i na bolji način obavljaju svoju delatnost. Jasno je da će ove izmene povećati sigurnost i smanjiti neizvesnost žena koje donese odluke da rađaju decu, a svi ćemo se danas složiti da je to Srbiji u ovom trenutku jako bitno, ali ono na šta želim posebno da stavim akcenat danas jeste da je, pored donošenja ove zakonske regulative, isto toliko bitno sprovođenje ovog zakona i jedan ozbiljan, dosledan, agresivniji rad inspekcijskih službi, najpre mislim inspekcije za rad, ali i rad našeg pravosuđa, znači, bez ozbiljnog rada inspekcijskih službi i bez ozbiljnog rada pravosuđa, koje bi sankcionisalo sve te negativne pojave. Naravno, sve ovo o čemu mi danas govorimo može samo da ostane mrtvo slovo na papiru. Takođe bih iskoristio priliku da pozdravim sve one lokalne samouprave koje, i pored značajnih problema u funkcionisanju, velikih šupljina u njihovom lokalnom budžetu, iznalaze mogućnost da podrže trudnice, da podrže porodilje, i naravno da je za svaku pohvalu kada to čini i Beograd, koji naravno ima prilično novca u svom budžetu, u svojoj kasi i naravno Kragujevac, Zaječar, Loznica i niz drugih gradova širom Srbije, ali za pohvalu su najpre i one, namerno neću reći, male opštine, poput opštine Žitište, koja od prošle godine izdvaja za svako novorođeno dete po 20 hiljada mesečno i sve one opštine koje, još jednom kažem, imaju značajne probleme u svojim budžetima, ali ipak su shvatile ozbiljnost situacije i neophodnost da se pomogne majkama i materinstvu danas u Srbiji. Na samom kraju, mnogo je problema, najpre finansijskih, danas u Srbiji. Mnogo je oblasti koje nisu dovoljno uređene danas u Srbiji, ali oblast materinstva smatram oblašću koju najpre moramo urediti, kojoj moramo posvetiti dužnu pažnju, jer prosto to je temeljna teža. Hvala.
Ovim je poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije iskoristila vreme koje joj je na raspolaganju. Sledeći prijavljeni narodni poslanik je narodni poslanik Aleksandar Pejčić, a posle njega narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo poslanici, uvaženi gospodine Stefanoviću, predlagaču ovog zakona, na početku moram konstatovati jednu činjenicu, da od 35 govornika, kad su u pitanju izmene i dopune ovog zakona, moram reći da je 16 muškaraca, što govori da i mi koji smo nečiji očevi, roditelji, supruzi, itekako mislimo na vas žene i itekako ćemo podržati ovaj predlog zakona. Već dva dana raspravljamo o izmenama i dopunama ovog Zakona o radu, čiji je predlagač naš uvaženi kolega, gospodin Stefanović koji je rekao i ohrabrio nas da ubuduće i sami iniciramo neke zakone. Moram podsetiti ovaj visoki dom da je poslanička grupa DSS u prošlom mandatu predložila 24 zakona, nijedan nije bio na dnevnom redu, što znači da ipak privilegiju imaju oni poslanici koji, 32, evo, ispravljaju me, imaju privilegiju poslanici koji su u vlasti. Ideja samog zakonopisca, da se pomogne porodiljama i trudnicama koje su zaposlene, je itekako dobra ideja i oko te ideje ćemo se svi saglasiti, postići ćemo konsenzus da ipak toj ženskoj kategoriji trebamo pomoći. Naime, s obzirom da u Srbiji hara bela kuga, kako rekosmo, i da, gledajući poslednji popis, Srbija ima 300.000 manje stanovnika, to je jedan grad Niš, da je naša nacija jedna od najstarijih nacija u Evropi po strukturi stanovništva, četvrta u Evropi, gospodine Stefanoviću, možda niste znali, a deseta u svetu. Dakle, država mora jednim kvalitetnim zakonom, pre svega, da pomogne i da motiviše mlade ljude da stupaju u bračne zajednice, da motiviše žene da rađaju što više, da ostavljaju pokolenja, da da jednu sigurnost ženama koje su zaposlene i da one shvate materinstvo kao poklon, a ne kao greh i da će država stati iza njih. Bilo je mnogih primera i mnogih diskriminacija. Same žene su se žalile mnogim asocijacijama, inspekcijskim organima, sudijama, da su marginalizovane, da su otpuštane dok su bile na tom trudničkom bolovanju. Bilo je primera, recimo, da su se žene po povratku sa trudničkog bolovanja vraćale na neka niža radna mesta, sa nižim koeficijentom i nisu mogle da prehrane svoju porodicu. Dakle, radi se o jednoj društvenoj neodgovornosti poslodavaca. Sama asocijacija evropskih integracija, obraćam se vama, gospodo evropejci, je konstatovala da je 93% žena izgubilo posao dok je bilo na trudničkom bolovanju, da inspekcijski organi uopšte nisu reagovali jer su bili, tako se kaže –u dobrim odnosima sa poslodavcima, i da sudovi nisu promptno reagovali, već su određene presude donošene tek posle šest meseci. Takvih primera imam i ja u Leskovcu. Ja dolazim iz Leskovca, tamo je otvorena jedna fabrika za proizvodnju kablova "Jura". Ona upošljava veliki broj radnika. Međutim, sigurnost žene tamo, kada ode na trudničko bolovanje, nije nikakva. Pre svega, tamo su fiktivni sindikati i oni ne reaguju na otkaze koje daje poslodavac. Sindikati ne reaguju, ne reaguje država, i ja, u kontaktu sa tim ženama, upravo želim da prenesem vama svima ovde da ipak imamo problema u Leskovcu i nadam se da, posle donošenja ovakvih izmena i dopuna zakona, da ćemo te probleme rešiti. Očekujem, kada se donese celokupan Zakon o radu, da će određeni mehanizmi tog zakona biti mnogo oštriji i konsekventniji prema poslodavcima, prema onim poslodavcima koji se ne ponašaju korektno prema trudnicama i prema porodiljama. Zapravo, mi moramo, donoseći takve zakone, da menjamo i svest poslodavca. Ovaj zakon predviđa, kao što rekosmo, pomoć ženama, naročito trudnicama i porodiljama, dok su na porodiljskom bolovanju. Takođe im daje jednu sigurnost, relaksira ih na jedna način, kad se vrate sa tog trudničkog bolovanja, da mogu da iskoriste tu pauzu od 90 minuta da nahrane svoju decu, da budu pored svog deteta, što je i te kako dobra situacija. Međutim, mi smo ovde hteli da pričamo da postoji još mnoge stvari koje nismo uzeli u obzir. Mnoge moje kolege su govorile o tim primerima, pa želim i ja da ukažem šta smo mogli i na koji način smo mogli da razmišljamo. Zapravo, mogli smo da razmišljamo d,a po povratku sa trudničkog bolovanja, sama žena se dogovori sa poslodavcem da dobije bolovanje, još šest meseci odsustva, šest meseci sa smanjenom platom od 60%. Mogli smo da govorimo o ženama koje žele da idu na veštačku oplodnju, jer biološki ne mogu da dobiju pokoljenje, pa da se njima obrati pažnja, da se sklone od nekih težih poslova koji obavljaju. Iz tih razloga, gospodine Stefanoviću, trebalo je biti javne rasprave što se tiče ovog zakona. Trebalo je uključiti i one određene asocijacije, ustanove, referentne ustanove, koje bi možda dale određene inpute, sugestije da ovaj zakon i ovaj predlog zakona bude kvalitetniji. Takođe, trebali smo otvoriti jedan socijalni dijalog sa poslodavcima, kako ovaj zakon ne bi bio mrtvo slovo na papiru i kako bi ga oni ubuduće poštovali. Da bi se država suprotstavila toj beloj kugi sigurno mora da reši određene socijalno-ekonomske probleme. Država mora da reformiše svoj socijalni i zdravstveni sistem, da poveća dečije dodatke, a naročito za manju decu. Znam da država u ovom trenutku grca u dugovima, ali država mora da se sama reformiše. Donoseći jedne kvalitetne zakone moramo pomoći ovoj kategoriji žena, koje su stvarno u jednom nezavidnom položaju. Demokratska stranka Srbije, kao što znate, reagovala je amandmanski na ove izmene i dopune zakona. Očekujem, gospodine Stefanoviću, da ćete vi naše amandmane izanalizirati, jer mi sa predlogom amandmana nismo hteli da ulazimo u sukob sa vama, nismo hteli da polemišemo, nismo hteli da vam se suprostavljamo, već da odredimo određene zakonske odredbe koje preciziraju izmene i dopune ovog zakona. Nadam se da ćete i određene naše amandmane prihvatiti. Takođe, moramo naglasiti ovde, poštovane dame i gospodo, da usvajanjem ovih izmena i dopuna zakona mi usklađujemo naše radno zakonodavstvo sa Konvencijom o materinstvu, Međunarodna organizacija rada - Konvencija 153, koju je ova skupština izglasala još 2010. godine. Na kraju, gospodine Stefanoviću, moram reći da je ovo možda jedan mali korak ka poboljšanju trudnica i porodilja. Međutim, da bi se promenila demografska slika u Srbiji, mi moramo načiniti stotinu ovakvih malih koraka da bi Srbija ubuduće imala veći natalitet. Neprimereno je da mi već dve godine čekamo Zakon o radu da uđe u skupštinsku proceduru, s obzirom da su se mnoge okolnosti promenile i u samoj državi i s obzirom da smo izgubili mnoga radna mesta. Da bi sačuvali ova radna mesta, mi moramo menjati Zakon o radu. Zahvaljujem se.
Iskorišćeno je osam minuta i 15 sekundi od vremena poslaničke grupe, a na raspolaganju je još sedam minuta. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Đorđu Milićeviću, obaveštavam Narodnu skupštinu, saglasno članu 27. i članu 87. stavovima 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, s obzirom da je danas poslednji četvrtak u mesecu, odnosno dan za postavljanje poslaničkih pitanja članovima Vlade, a u vremenu od 16,00 do 19,00 časova. Pauza će biti određena kada završimo raspravu u pojedinostima, a prema prijavama za reč o tački dnevnog reda koja je u toku. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević, a posle njega narodni poslanik Branislav Blažić. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospođo Čomić, gospodine Stefanoviću, sam pokazatelj da oko ovog pitanja i teme kojom se danas bavimo postoji jedan opšti konsenzus, rekao bih svih relevantnih političkih činilaca na političkoj sceni Srbije, sasvim dovoljno govori i o opravdanosti i o važnosti teme o kojoj danas govorimo. Gospodin Petronijević je u svom izlaganju rekao jednu rečenicu koju ću ja ponoviti: "Promena jeste mala naizgled, ali poruka koja se šalje ovom promenom i ovim izmenama jeste velika". Naravno, podržavajući ovaj zakonski predlog, odnosno podržavajući Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu poslanici SPS pre svega žele da podrže cilj koji se želi postići usvajanjem ovog zakonskog predloga, a to je bolja zaštita i sigurnost za porodilje i trudnice. Borba protiv bele kuge, između ostalog i zaštita porodilja i trudnica, kao što je rečeno i u ekspozeu premijera Vlade Republike Srbije, gospodina Dačića, jeste jedan od prioriteta Vlade Republike Srbije i prioriteta države. Ovaj zakonski predlog, složio bih se sa koleginicom koja je malopre govorila, jeste jedan korak napred, jeste jedan kvalitativan pomak u rešavanju jednog značajnog pitanja, da se stane na put diskriminacije trudnica, majki, jer mnogo je primera da su mnogo puta do sada bile u neravnopravnom položaju. Mnoge trudnice i porodilje, o tome je već bilo reči, dobijaju otkaz upravo zbog toga što su odlučile da postanu majke, iako i aktuelni zakon predviđa da u tom periodu ne mogu dobiti otkaz. Realnost je, nažalost, sasvim drugačija i zato je veoma važno dodatno precizirati, dodatno regulisati ovo izuzetno značajno pitanje, tako da poslodavci ne mogu da zloupotrebljavaju zakonske propise, već da na pravi način budu svesni odgovornosti koju u tom pogledu imaju. Ovaj zakonski predlog upravo treba da usmeri poslodavce da se drugačije ponašaju prema ženama koje koriste trudničko i porodiljsko bolovanje. Žene treba da imaju ravnopravan položaj u društvu, odnosno ravnopravnost u društvu. Slažemo se u potpunosti da je važno da se stvore uslovi za usklađivanje porodičnih obaveza, na jednoj strani, a na drugoj strani profesionalnih obaveza žena. Ponoviću još jednom, SPS će podržati ovaj zakonski predlog, jer podržavamo cilj koji je u potpunosti opravdan, ali ono što želim da kažem jeste da ćemo usvajanjem ovog zakonskog predloga dati odgovor na jedno izuzetno važno pitanje koje se tiče postojećeg Zakona o radu. Ono što je neophodno i što jeste urgentno, jeste neophodnost davanja odgovora na sva ona otvorena pitanja problema koji postoje, a tiču se važećeg Zakona o radu. To je podjednaka odgovornost svih nas, svih 250 poslanika u republičkom parlamentu. Mislim da za to u ovom trenutku postoji i politička volja, ali i saglasnost socijalnih partnera. Zato je važan ekonomsko-socijalni dijalog poslodavaca i radnika, ali mora se uvažiti i Ustav Republike Srbije kada je reč o principu socijalne pravde u društvu. Naravno, pri tome ne mislim na samoupravljanje, ali ne mogu radnici da budu lišeni onih osnovnih prava.Kroz divlji kapitalizam koji je bio na delu radnicima su brojna prava uskraćena, a sindikati se, čini mi se, nažalost, u tom periodu nisu snašli na adekvatan način. Nekako je uglavnom izostajao taj ekonomsko-socijalni dijalog. U ovom trenutku neophodan je odgovor u vidu izmena i dopuna Zakona o radu, koji će zaštiti prava radnika, ali i doprineti boljoj poslovnoj klimi, boljem poslovnom okruženju u Srbiji. Dakle, poštovati prava radnika, naći rešenja koja neće biti na njihovu štetu, ali na drugoj strani pomiriti interese i poslodavaca i investitora. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je četiri minuta i 50 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, a posle njega narodni poslanik Milan Lapčević. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je ova izmena i dopuna Zakona o radu gospodina Nebojše Stefanovića. Odmah u startu možemo da kažemo da ona zaslužuje sve pohvale. Ovde se na jedan način pokušavaju zaštiti kako trudnice, tako porodilje, tako deca, tako i jedna borba protiv bele kuge koja neprekidno hara Srbijom. Da bi napravili neku analizu ovoga zbog čega je značajno doneti ove izmene, želim da dam samo neke od demografskih podataka. Ispravna demografska politika svakako je značajna za opstanak ove zemlje. Broj stanovnika Srbije je 7.120.000, a to je oko 5% manje nego što je bilo 2002. godine. Samo zbog smanjenog prirodnog priraštaja izgubili smo 377.000 ljudi za devet godina. Prosečna starost stanovništva je oko 42 godine. U narednih 25 godina Srbija će ostati bez 1.200 sela. U prvih 15 godina izgubićemo 700 sela, a sledećih 10 godina još 500. Znači, ostaće ulice, ostaće kuće, ostaće drveće i tarabe, groblja, neka sećanja i uspomene, ali ljudi biti neće. Prema tome, taj pad prirodnog priraštaja uslovljen je, s jedne strane, egzistencijalnim problemima o kojima svakako ne treba govoriti, u kakvoj teškoj ekonomskoj i socijalnoj situaciji se zemlja nalazi, ali takođe i zapadnom kulturom koja nam nudi neke druge vrednosti, koja nam uništava porodicu i koja ispred zadovoljstva za imanjem deteta stavlja zadovoljstvo zaimanjem nekih stvari, da hedonizam i komformizam postaju najvažniji ljudski odnos. To je jedan od elemenata koji je značajan za shvatanje donošenja ovih izmena. Druga stvar o kojoj treba govoriti je da ove izmene predlaže jedan poslanik, u ovom slučaju i predsednik Skupštine, ali u svakom slučaju poslanik, a očekivali smo da ovako nešto treba neko drugi da predloži. S pravom se pitamo ovde, gde je sindikat? Gde je danas i gde je bio svih ovih godina? Gde je, na kraju krajeva, država i gde su poslodavci? Kada govorimo o sindikatu, kojih ima nekoliko hiljada, njegova uloga, kada je u pitanju zaštita radnika, praktično ne postoji. Oni čekaju da se nešto dogodi, oni ne izvršavaju svoju funkciju. Njihova uloga je samo da imaju neko svoje lično zadovoljstvo i da nađu svoje lične privilegije, tako se osnivaju, pa ih sada imamo nekih 25.000, što reprezentativnih, što nereprezentativnih. Dijalog socijalni je u krizi. Dijalog između sindikata, poslodavca i države takođe ne postoji. To su sve elementi koji su pogubni, kada se govori o pravima i zaštiti radnika i nikad i nigde verovatno prava radnika nisu bila više ugrožena nego danas ovde u Srbiji. Čak i solventni poslodavci ne isplaćuju plate, kupuju jahte, izvlače novac napolje, a radnici ćute i rade, da ih zaštiti nema niko. Ovde nije reč o tome da neko želi da spreči proizvodnju ili da zaustavi razvoj privrede, naprotiv. Želimo da sprečimo eksploataciju radnika, u ovom slučaju onog najvrednijeg što imamo, a to su trudnice i to su porodilje. Prema tome, SNS, s jedne strane, maksimalno podržava ove izmene, a sa druge strane očekuje da ovaj novi Zakon o radu, koji će biti donet do kraja ove godine, očekujemo i tražimo da pokrene socijalni dijalog između sindikata, države i poslodavaca. Samo zajednički na taj način možemo doći do novih rešenja jer izmene Zakona o radu, normativa u radu mora da bude neprekidan proces. To ne može da se donese danas i da važi za sledećih deset godina, to se mora donositi kontinuirano, neprekidno, zato što novo vreme nalaže i nova rešenja. Hvala lepo.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i 50 sekundi. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović, a posle njega narodna poslanica Teodora Vlahović.
Poštovana predsedavajuća, gospodine predsedniče Skupštine gospodine Stefanoviću, dame i gospodo narodni poslanici, kao poslanik SPS, nalazim reči za pohvalu i svakako i ja i cela poslanička grupa, još jedanput da naglasim, podržavamo ovakav jedan zakon jer takvi zakoni su nam svakako potrebni. Oni su potrebni državi Srbiji, potrebni su građanima, ako razmišljamo dalekosežno i strateški o svojoj budućnosti. Naravno, slažem se sa konstatacijama koje su ovde iznete od mnogih, pa i od samog gospodina Stefanovića, ali i sa izlaganjem naše predstavnice poslaničke grupe gospođe Mire Dragaš, koja je govorila šire o ovom zakonu, da zapravo ovaj zakon rešava jedan delić u moru problema koje mi imamo u vezi sa ovom temom i sa ovim pitanjima. Naravno, nije za potcenjivanje jedan takav pokušaj, pogotovo što se time i naše zakonodavstvo usklađuje sa međunarodnim dokumentima koja nas obavezuju, a koja smo mi potpisali. Međutim, treba konstatovati da je praksa pokazala da, i pored Ustavom zagarantovanih jednakih prava, postoji niz primera diskriminacije žena, kada je reč i u oblasti rada i o pravima iz radnih odnosa. Istraživanja u Srbiji pokazuju da u mnogim slučajevima postoje prioriteti prilikom zapošljavanja za muški deo populacije. Takođe, istraživanja pokazuju da su veće zarade u proseku za muški deo populacije, i to za iste poslove. Žene se često uslovljavaju u periodu svog reproduktivnog vremena, kada treba da rađaju, time da mogu da zasnivaju radni odnos, ali da nije poželjno da planiraju porodicu u tom periodu. To su veoma poražavajući rezultati takvih istraživanja, koja ruše i dostojanstvo žene, ali, rekao bih, i društva u celini. Mi moramo drugačije da se odnosimo prema ovim pitanjima, naravno, i mi ovde u Narodnoj skupštini, sa promišljanjem u tom pravcu i da svu energiju i snagu usmerimo u pravcu toga da ova pitanja rešimo na adekvatan način. Ali, mislim da bi trebalo da gradimo jedan celovitiji sistem koji rešava niz problema u ovome što je celina. Kada govorimo o ženama trudnicama, o porodiljama, to se neminovno dodiruje sa onim, pored toga što rešava ovaj zakon pa i druga pitanja u Zakonu o radu, ali je to jako blizu i onoga što su socijalna davanja i rešavanja za trudnice i za porodilje. To je veoma blisko. Upravo je to ta celina. Dakle, kada govorimo o ovim problemima, moramo da razmišljamo i o drugim zakonima i o drugim rešenjima koja treba da daju jedan celovit sistem koji to rešava na jedan valjan način. Dakle, mi imamo različito tretiranje trudnica i porodilja u Beogradu. To je za svaku pohvalu kako je to Beograd rešio. Ali, na takav način jedan Petrovac na Mlavi, Žagubica, Trgovište ili ne znam neke druge opštine ne mogu to da reše. Eto, i tu imamo diskriminaciju i različit položaj žena u istoj državi. Ponoviću reči našeg poslanika Miše Petronijevića, da mi nemamo jedinstvenu socijalnu politiku, a moramo da nađemo mehanizme da ona bude jedinstvena i da svi budu jednaki. Naravno, ostaviću vremena i drugima da pričaju, pošto ima interesa u našoj poslaničkoj grupi, sa jednom konstatacijom da moramo zajedno da radimo na ovom planu, da je žena veoma važan subjekt u jednom društvu, pa i u našem društvu, da je ona stup, kako se kaže, porodice, ali i šire. Drugo, sva ova pitanja nepovoljno utiču na proces depopulacije, na proces uvećavanja gradova, kao što je Beograd, to se kaže beogradizacija, ali u celini uzev, to svakako ide protiv onoga što je jedna perspektiva jedne ozbiljne države, a naš cilj treba da bude ozbiljna država u kojoj postoji prosperitet i zagarantovana egzistencija ne jednak način za sve, a naravno i za žene. Socijalistička partija Srbije glasaće za ovaj zakon.
Iskorišćeno je šest minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Teodora Vlahović, posle nje narodna poslanica Jelena Budimirović.
Poštovana potpredsednice, poštovani predsedniče u svojstvu predlagača, uvažene kolege narodni poslanici, moram da izrazim zadovoljstvo što imamo priliku da razgovaramo na ovom nivou o jednom izuzetno važnom pitanju, o pitanju položaja zaposlene žene, o materinstvu i istovremeno o roditeljstvu. To je jedno veliko zadovoljstvo. Takođe bih htela da izrazim zadovoljstvo što je jedan zakon koji je predložio narodni poslanik sa takvom brzinom ušao u proceduru i uspeo da obezbedi mišljenje Vlade, s tim što u ovom slučaju ne mogu da odvojim da je predlagač istovremeno i predsednik Narodne skupštine, pa bi moje zadovoljstvo, a verovatno i većine narodnih poslanika i onih koji prate rad Narodne skupštine, bilo još veće kada bi i drugi predlozi narodnih poslanika sa istom brzinom došli na dnevni red i obezbedilo im se mišljenje Vlade. Na ovo posebno ukazujem, s obzirom da imamo zakone koje su čak u istovetnom tekstu predložili nekoliko različitih poslaničkih grupa, još u decembru mesecu, a do dana današnjeg na njih nije stiglo mišljenje Vlade. Izgleda da su se mnogi delovi obesmislili, obzirom da je to trebalo da bude hitan postupak, a ni u izmenjenom obliku izgleda da neće još dugo ući u proceduru. Zalažem se da, bez obzira iz koje poslaničke grupe dolazi predlagač, da svaki akt ima isti tretman, a na narodnim poslanicima jeste da sude da li su predložene izmene dobre ili nisu, da li su prihvatljive ili nisu. Sa druge strane, kažem da mi je veliko zadovoljstvo što je ovoliki broj kolega narodnih poslanika diskutovalo na ovu temu, jer se do skoro mislilo da je pitanje materinstva i roditeljstva isključivo pitanje žena. Istovremeno, molim sve moje kolege narodne poslanike da sve ove lepe reči o ženama koje su izgovorili za ova dva dana za govornicom pretoče u aktivnost, odnosno da svaki put brinu o tome kada donosimo nove zakone ili izmene zakona i istovremeno da nakon donošenja zakona zajedno svi pratimo kako se ovi zakoni sprovode. Ovo posebno insistiram na sprovođenju ovog zakona, jer mislim da će on otvoriti mnoga pitanja i da naša aktivnost u kontroli sprovođenja zakona će biti veoma bitna. Znamo da zapravo naša najveća slabost nije u donošenju zakona, zakoni se donose i imamo kvalitetna rešenja, ali ono što nam je zapravo velika boljka jeste što se ti zakoni ne primenjuju u punom smislu i onako kako je predviđeno. Konkretno, govoreći o ovim izmenama, smatram da će ove predložene izmene doprineti u određenom delu da se žene lakše opredele za materinstvo, da će pomoći određenoj grupi žena da nastavi karijeru, ali, istovremeno, moram da iskažem i svoju bojaznost da će sa druge strane poslodavci biti rigidniji u posmatranju mladih žena prilikom zapošljavanja i bojim se da će tu biti problema. Iako su danas žene u određenim godinama starosti u lošem položaju na tržištu rada, treba da obratimo pažnju na sprovođenje ovog zakona, upravo da ova kategorija mladih žena koje planiraju decu ne budu još više ugrožene, odnosno da poslodavci izbegavaju da ih zaposle. Ono na šta bih posebno htela da ukažem i ono što nismo primetili ili dobili na vreme, da bi kao narodni poslanici podneli određene amandmane, sugerišem da matični odbor uvaži mišljenje Poverenice za ravnopravnost, gospođe Nevene Petrušić. O tome su i drugi narodni poslanici govorili i ja bih htela samo da podržim to, a to je da se napravi takav amandman koji bi uz saglasnost predlagača postao sastavni deo ovog zakona, da se uredi pitanje na drugačiji način za žene odnosno majke koje rode blizance ili više dece, kao i za roditelje koji usvoje dete, da bi dobili ravnopravan tretman. Na taj način bismo stvorili ravnopravni odnos za sve grupacije žena i roditelja, da ne dovedemo u neravnopravan položaj druge roditelje. Smatram da je sve ovo veoma logično, s obzirom da je ovo predloženo u delu koji se odnosi na zaštitu materinstva, a znamo da je član 93. osnovni član koji govori o tome da su ista prava iz člana 91. i 92. ovog zakona i da imaju ista prava i usvojilac i hranitelj i staratelj deteta. To znači da sva prava koja se odnose na roditeljstvo imaju istovremeno i usvojilac, hranitelj odnosno staratelj deteta, tako da smatram da je umesno, s obzirom da je i predloženo, imamo i konkretan predlog, da Odbor može da na odgovarajući način u ovoj fazi razmatranja da amandman na ovaj zakon. Čitajući obrazloženje uz donošenje zakona i slušajući pažljivo obrazloženje koje je predlagač dao videlo se da se praktično konsultovao sa velikim brojem žena, mladih žena koje su u poziciji ili da očekuju svoje sretne trenutke roditeljstva ili su neposredno iza njih ti dani i imaju ta iskustva. Ono što mi u pripremi ovog zakona nedostaje jeste taj razgovor koji je trebalo biti obavljen sa poslodavcima i sa sindikatima, s obzirom da se išlo na brzinu donošenja ovog zakona, mislim da taj deo nije odrađen. Smatram da bi trebalo nakon donošenja ovog zakona upravo usmeriti razgovor na poslodavce i na razgovor sa sindikatima. Jer, bez takvog razgovora ove izmene zakon mogu da ostanu samo lepe napisane želje, a ne konkretne sprovodive izmene zakona. S druge strane, ono što bih htela da kažem zasigurno i ove izmene kao delimične samo u jednom delu zakona doneće do toga da u veoma brzom periodu, znači narednih meseci, moramo izmeniti još neke delove zakona. Ono što ohrabruje jeste da u javnoj raspravi jesu izmene i dopune Zakona o radu, a istovremeno i pismo koje je Ministarstvo rada, zapošljavanja i socijalne politike, Sektor za rad, uputio Narodnoj skupštini, odnosno gospodinu Nebojši Stefanoviću, predsedniku Narodne skupštine, u vezi sa ovim, da su u pripremi izmene Zakona o radu i da se oni nadaju da će do kraja godine biti u parlamentu na razmatranju. Smatram da samo ovako izdvojeno ostaćemo uskraćeni za realizaciju ovog dela. I htela bih još da kažem da bi trebalo još razmišljati posebno pošto se jel, osnovno nam je da unapredimo ostvarivanje prava žena, prevashodno, a zatim je to unapređivanje prava ne samo materinstva već i roditeljstva, jedna od velikih razloga i potreba za donošenje ovog zakona jeste i depopualizacija Srbije, odnosno mnoga naša naselja ostaju pusta. Međutim, ono na šta bih ja skrenula, jeste kategorija žena koja nije u radnom odnosu, mnogo težem od žena koje su zaposlene, i na koje bi posebno trebali da razmišljamo o načinu na koji bi mogli da podstičemo materinstvo, roditeljstvo u takvim sredinama. S obzirom da dolazim iz kraja koji se prevashodno bavi poljoprivredom, sa puno sela, ali u istoj situaciji su veliki broj sela u celoj Srbiji, jeste da ne spominjem težak položaj žena sa sela, ili koliko malo žena ostaje na selu, to je poseban problem, i da bi trebalo tim ženama na neki način, naći neki modus, svakako ne kroz Zakon o radu, ali moguće kroz jedan fond, pomoći i podrške i materinstvu za druge žene koje nisu u radnom odnosu i koje su u izuzetno teškoj situaciji. I na kraju bih završila s time, jako je bitno za svaki zakon koji mi donesemo da možemo da ocenimo njegove rezultate. Znači, bilo bi jako dobro, s obzirom da je ovo poslanički zakon, da sebi damo jednu obavezu da u sprovođenju ovog zakona kontrolišemo kako se on sprovodi, da vidimo i da merimo rezultate ovakvih rešenja. Upravo da bi mogli da pospešimo ne samo ovaj zakon, nego uopšte da pospešimo i da ostvarimo one ciljeve koje smo donošenjem ovakvog zakona koje smo postavili. Zahvaljujem se.
Dvanaest minuta iskorišćeno od vremena poslaničke grupe, reč ima predlagač akta, narodni poslanik Nebojša Stefanović.
Svakako ne mislim da je ovo rešenje jedino što možemo da učinimo i da postoji prostor da se i u Zakonu o radu i nekim drugim zakonima, poboljša položaj žena i ne samo žena, uopšte građana Srbije. Na kraju krajeva, tome služi i parlament. Ovo što ste rekli potpuno se slažem da Skupština mora značajnije da preuzme svoju ulogu u nadzoru sprovođenja zakona, ne ovog zakona, svih zakona koji su doneti, ne samo u ovom sazivu, nego i u prethodnim sazivima. Da vidimo, da li su ti zakoni imali pozitivne efekte po građane Srbije ili ne, u kolikoj meri su bili pozitivni, ko ih je podržavao itd. Dakle, Skupština Srbije mora da preuzme svoju kontrolnu ulogu i mora da pokaže da ovo telo ima svoju samostalnost i nezavisnost. Mislim da je to važan element. Što se tiče jednakosti narodnih poslanika, podsetiću vas da je prvi zakon koji je predložio jedan narodni poslanik u ovom sazivu, a usvojen i stavljen na dnevni red, ja sam ga stavio na dnevni red, bio zakon koji je usvojen 8. novembra 2012. godine, zakon koji je predložio vaš kolega iz poslaničke grupe, gospodin Srđan Miković i time smo pokazali jednu bitnu razliku. Znate, u prethodnim sazivima nije mogao amandman da se usvoji opozicije, amandman, ne zakon. U ovom slučaju ovo je samo prvi od mnogih zakona opozicije koji će se naći na dnevnom redu o kojima će ova skupština raspravljati, koji će dao Bog biti usvajani i mislim da smo time pokazali kvalitativnu razliku u odnosu na prethodne sazive, kada su se neke druge većine prilično ignorantski se ponašale prema opoziciji, prilično ignorantski govorile o svemu tome, a da ne pričam, ne želeći da ovaj duh pozitivne rasprave o ovom zakonu koji treba da štiti žene, pretvorimo u nešto drugo. Međutim, budite uvereni, dok sam ja predsednik Narodne skupštine, da sve ono što budem smatrao i u razgovoru sa svojim kolegama na Kolegijumu, što budemo smatrali da je korisno za građane Srbije, niko me ne može sprečiti da to stavim na dnevni red. Kako će Narodna skupština glasati, ja to ne mogu da kažem. Ja mogu da kažem kako ću ja da glasam. Što se tiče Vlade, mogu da utičem, ali ne mogu da odredim Vladi da li će o nečemu da se izjasni ili neće. Nemam takvu moć. Mogu da im tražim, mogu da insistiram, mogu sa vama da vršim pritisak na njih, ali nažalost ne mogu da odlučim da li će se Vlada o nekom zakonu izjasniti ili neće. Podržavam vaša i naša nastojanja, kao i nastojanja svih poslanika da od Vlade što pre dobijamo izjašnjenja o svim zakonima, a da li su to poslanički zakoni ili zakoni koje predlažu neki drugi ovlašćeni predlagači. Ohrabrujem sve narodne poslanike i pozivam ih da zajedno radimo na izmenama i dopunama zakona i sveobuhvatnih i manje sveobuhvatnih, koji će faktički pomoći unapređenje života građana Srbije. U ovom slučaju, učinili smo jedan korak napred ka poboljšanju položaja majki, trudnica, porodilja, njihove dece, upozorili poslodavce da pored onoga što im je zakonska obaveza, da će Narodna skupština oštro nadzirati sprovođenje ovog zakona i hoćemo da pokažemo da nam nije svejedno da li je neka žena odlučila da pored svoje karijere koju gradi, odluči da rodi i dete i da nam nije svejedno, da li će imati platu u tom periodu i da nije svejedno da li će to dete imati normalan život ili ne. Da li je to sve dovoljno? Siguran sam da nije, siguran sam da moramo da kao Srbija radimo još mnogo više, da pojačamo ekonomsku moć naše zemlje, da poboljšamo zapošljavanje i mladih ljudi i muškaraca i žena i da omogućimo da oni svojim platama imaju kvalitetan život. Ne da im obezbedimo samo platu koja možda nije adekvatna, sa kojom oni ne mogu danas lepo da žive, ne mogu normalno da žive, ali za to moramo da se borimo svi zajedno. Zato se zahvaljujem svima onima koji podržavaju ovaj prvi korak u toj borbi i nadam se da će ih biti još puno, u kojima ćemo zajedno učestvovati sa istom ovakvom većinom. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Jelena Budimirović, a posle nje narodni poslanik Zoran Kasalović.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege, prvenstveno bih želela da pozdravim inicijativu predsednika Skupštine našeg kolege Nebojše Stefanovića za izmene i dopune Zakona o radu, koje će obezbediti sigurnost trudnicama, svim majkama, svim budućim majkama na stubu naše države, a u pogledu ostvarivanja osnovnih ljudskih prava koja su ustavom zagarantovana, a to je pravo na rad. Nažalost, svedoci smo da se ta prava često krše i svako od nas poznaje bar jednu ženu koja je po osnovu trudnoće bila žrtva diskriminacije. Godinama unazad prava porodilja se masovno krše, a poslodavci su do sada koristili svaku priliku da izigraju zakonske obaveze koje se tiču zaštite materinstva. Iz prakse možemo navesti mnogo primera diskriminacije porodilja. Imamo situacije da su trudnice dobijale otkaz neposredno pred porođaj, imamo situacije da porodiljama koje su imale ugovor o radu na određeno vreme, taj ugovor nije produžen nakon porođaja, situacije da su žene nakon porođaja vraćane na niže radne pozicije i sa znatno manjim primanjima. Svi ovi problemi svakako da nisu podsticaj da mlade majke osnivaju porodicu i da rađaju decu, iako je u Srbiji još 2009. godine stupio na snagu izglasan Zakon o zabrani diskriminacije, žene se i dalje stavljaju u neopravdano nepovoljan položaj i kada žele da stupe u radni odnos, često se susreću sa pitanjima, da li planirate porodicu, da li planirate da rađate? Iz ekonomskih razloga da bi sačuvale posao, žene su sve češće primorane na abortuse. Prema podacima Instituta za javno zdravlje, u Vojvodini se godišnje obavi 1000 namernih prekida trudnoće, odnosno abortusa i to bez podataka privatnih klinika. Iz tog razloga nam je prirodni priraštaj negativan i bela kugajeste veliki problem Srbije, a ja ću kao primer navesti mesto odakle dolazim. Dolazim iz mesta Martinci kod Sremske Mitrovice, koje je pre mnogo godina važila za jedno od najvećih sela sremsko-mitrovačke opštine. Podaci statistički su zastrašujući i govore da je u poslednjoj deceniji od popisa do popisa ovo stanovništvo umanjeno za 814 stanovnika, jer stanovništvo je pretežno staro. Usvajanje ovih izmena, predstavlja brigu države o ženama i podsticaj da rađaju. Predloženim izmenama i dopunama zakon će biti usklađen sa Konvencijom 183. o zaštiti materinstva koju je Srbija ratifikovala 2010. godine. Predložena rešenja će omogućiti bolju zaštitu materinstva. Predloženim rešenjima onemogućiće se da trudnicama koje su zaposlene na određeno vreme bude prekinut ugovor o radu. Dakle, smanjiće se rizik od gubitka posla zbog trudnoće i suzbiće diskriminaciju na radu po osnovu trudnoće i roditeljstva. Takođe bih želela da kažem da ove izmene predstavljaju korak napred u ostvarivanju politike jednakih mogućnosti za muškarce i žene, što podržavam i kao član Odbora za ravnopravnost polova i kao neko ko bi u skorijoj budućnosti želeo i trebao da se ostvari u ulozi majke. Rado ću podržati ovaj zakon, drago mi je da je oko ovih izmena i dopuna zakona postignut najširi mogući konsenzus. Zahvaljujem.
Hvala. Tri minuta i 30 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović, posle njega narodni poslanik Igor Bečić. Na raspolaganju poslaničkoj grupi SPS šest minuta i 30 sekundi. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, naš najveći i najteži problem sa kojim se suočava suočava je demografsko pitanje, zaustavljanje biološkog pada, izumiranje nacije i stvaranje uslova za porast životne snage naroda, stvaranje svih preduslova za podsticanje nataliteta, a između ostalih i veću pomoć trudnicama i porodiljama. Ovo su reči aktuelnog premijera, gospodina Ivice Dačića, koje su iznete u julu mesecu u ekspozeu i ja želim da kažem da zbog svoje suštine predlog izmena i dopuna Zakona o radu su na liniji ove politike, koja je na ovaj način definisana u ekspozeu premijera, gospodina Dačića i svakako, zbog te činjenice one zaslužuju podršku SPS. Naravno i u strategiji podsticanja rađanja, koja je više puta ovde spominjana iz 2008. godine, predviđene su i određene mere, odnosno specifični ciljevi koji predviđaju usklađivanje rada i roditeljstva i to je još jedan dodatni razlog u prilog tezi da ove izmene i dopune Zakona o radu treba prihvatiti. Moj kolega, gospodin Petronijević, rekao je – mala izmena, ali velika poruka. Ova poruka zaista može na više načina da se iskaže i čini mi se, pre svega, da ona mora da bude jedan poziv, a poziv pre svega zbog toga što se u Srbiji svake godine rodi 40.000 beba manje nego što je broj umrlih. Svaki šesti građanin je stariji od 65 godina, a demografi tvrde da kada broj starih preko 65 godina starosti bude veći dva i po puta od broja mladih, nastupio je kraj jednoj naciji, a nažalost u određenom broju opština u Srbiji, to se već desilo. Od 165 opština u Srbiji, bez KiM, samo je u osam zabeležen pozitivni prirodni priraštaj i naša zemlja je jedan od 10 najstarijih zemalja u svetu. Ovi pokazatelji naravno moraju sve nas da zabrinu i kažem, poruka može da bude i jedna vrsta poziva. S druge strane, ovom problemu ne sme se prilaziti sa jednom dozom improvizacije. Treba biti svestan i činjenice da se rezultati u domenu populacione politike i efekti, ne mogu brzo ni lako videti. Potrebno je vreme i zbog toga neka političari pokušavaju da kratkoročno te mere predstave nepopularnim i da se ne bave njima. Na svu sreću, ova vlada na čelu sa gospodinom Dačićem ne misli tako i određene korake već preduzimamo. Smatram da zaista u tom smislu, suočavajući se sa vrlo značajnim problemom, postepeno treba vršiti značajnu preraspodelu nacionalnog dohotka u korist rađanja i podizanja dece, jer ovde je već bilo reči, dugogodišnja depopulacija ne ostavlja mogućnost da mi treba da ciljamo treće dete, već zbog dugogodišnje depopulacije, potrebno nam je i četvrto dete u porodici koje bi zaustavilo pad nataliteta, ali u doglednom periodu omogućilo obnavljanje stanovništva. Želim da kažem i u ovom trenutku izneo bih svoj jedan lični stav, uvažavajući činjenicu i ove probleme sa kojima se suočavamo i koji su ovde u raspravi više puta pominjani, da nema značajnijeg zadatka od jedne humane reprodukcije, obnavljanja biološkog stanovništva. Zbog toga, svakako ja želim da predložim našoj Vladi, mojoj Vladi, da se ozbiljno razmisli o jednom osnivanju fonda za obnavljanje stanovništva i utvrđivanje njegovog načina alimentiranja, nekog svojevrsnog dečijeg dinara, koji bi se i zakonski i dobrovoljno punio, i po mogućstvu utvrditi zone u Republici gde je stopa umiranja veća od stope rađanja i zavisno od toga predvideti određene podsticaje i obrnuto. Više puta sam u raspravama povodom poreskih zakona, budžeta, rebalansa i svih tema koje su bile u tom pravcu, iznosio i svoje mišljenje i stav. Ovoga puta želim da kažem da takođe je neophodno razmotriti mogućnost uvođenja poreza na neženje i na brakove bez dece. Smatram da je i ona danas aktuelna i moguća, mogla bi doprineti punjenju ovog jednog fonda za obnavljanje stanovništva. Svakako da bi takva jedna mera iskazala dodatnu odlučnost i želju države da se suoči sa ovim problemom i da sigurno takva jedna mera ne bi bila kazna, već samo izraz jedne društvene solidarnosti. Često smo ovde danas pominjali da li je ekonomski činilac važan za opredeljenje za materinstvo o roditeljstvo ili ne, želim da kažem da postoje određena istraživanja koja ne idu baš u prilog toj tezi, već nasuprot govore da su tri petine bele kuge uslovljene čisto psihološkim, tzv. "psihološkom cenom roditeljstva", odricanja od nekih planova, aspiracija, zadovoljstva i svega ostalog, a da svega jedna petina otpada na medicinske razloge ili uslovljene ekonomskim razlozima. Zbog svega toga, na ispitu treba da bude i vaspitno-obrazovni sistem, jer se postavljaju novi izazovi u vremenu koje dolazi. Pominjana je ovde i lokalna samouprava, koja svakako mora da se uključi u demografskoj populacionoj politici, kako bi izrazila određene specifičnosti u tim područjima. Mislim da su i ovde navedeni dobri primeri Jagodine i Beograda. Kada je u pitanju odnos i vrednosni sistem u našem društvu, nažalost, mladima često imponuju poruke nekih šund idola da treba da žive za sebe, da se treba boriti za što više novca, pošto više novca znači više sreće, radosti, uticaja i ugleda, što svakako nije tačno. Mediji u tu problematiku treba da se uključe, a davno odgovor na takvo jedno pitanje odavno je dao veliki Tolstoj, koji je rekao – postoji samo jedan način da budemo srećni, da živimo za druge. Zahvaljujem.
Ovim je iskorišćeno vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi SPS. Reč ima narodni poslanik Pavle Markov, posle njega narodna poslanica Vesna Rakonjac.
Poštovana predsedavajuća, kolege poslanici, dnevni red ove Druge sednice redovnog zasedanja Narodne skupštine, osim predloga zakona o posebnim merama za sprečavanje i vršenje krivičnih dela protiv polne slobode prema maloletnim licima, upotpunjen je još jednim više nego humanim Predlogom zakona o radu, koji ima isti cilj, a to je donošenje preventivnih mera u cilju posebne zaštite materinstva. U trenutku teških ekonomskih odnosa u našoj zemlji, predložena zaštita i povećanje prava trudnica, predstavlja doprinos rešavanju osnovnog, alarmantnog problema društva, a to je pad nataliteta građana Srbije. Nepotrebno je naglašavati da je postojanje države uslovljeno postojanjem naroda, te smo dužni učiniti sve u cilju donošenja hitnih mera, kao što je ovaj predlog zakona o radu, kojim se unapređuje položaj trudnica i budućih majki, a posebno onih strateških, prvenstveno podizanje ekonomske moći stanovništva, radi obezbeđivanja pozitivnih demografskih kretanja u Srbiji. Posebna podrška i zaštita budućih majski je nedvosmisleno predložena dopunom člana 187. Zakona o radu, time što se poslodavac obavezuje da za vreme trudnoće, porodiljskog odsustva, odsustva sa rada radi nege deteta, osim zabrane otkaza ugovora o radu i dodatna obaveza produženja ugovora o radu na određeno vreme do isteka korišćenja prava na odsustvo, čime se ovoj kategoriji zaposlenih pruža opšta zaštita od otkaza ugovora o radu. Treba napomenuti da ovom izmenom poslodavac neće biti oštećen jer se isplata zarada za vreme porodiljskog odsustva vrši na teret budžetskih sredstava sa pozicije Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike, čime država preuzima teret obaveze. Novododatim stavom 3. člana 187. Zakona o radu, posebno se naglašava i pruža dodatna zaštita zaposlenog u slučaju da poslodavac prekrši zabranu otkaza o ugovoru o radu za vreme trudnoće, porodiljskog odsustva, odsustva radi nege deteta, a time što se takav akt proglašava ništavnim i time u startu ukida bilo kakvo dejstvo ovakvog akta. Predložene zaštite ovog zakona prate i trendove visoko razvijenih zemalja iz ove oblasti i u domaće zakonodavstvoimplementiraju odredbe o majkama iz Konvencije broj 183 o zaštiti materinstvo, koju je donela Međunarodna organizacija rada, a koju je Narodna skupština Republike Srbije ratifikovala 2010. godine. Zbog osetljivosti teme ovog zakona moraćemo posebnu pažnju obratiti na sprovođenje istog i dalje unapređenje, a tu osetljivost, osim države, mora imati i široka društvena zajednica, posebno mislim na medije. Iskoristiću ovu priliku da ukažem i na prevelik problem glomazne birokratije koje majke moraju ispunjavati od trenutka kada saznaju da su trudne do prvih meseci odrastanja deteta, pa, evo, kao primer ističem da je za roditeljski dečji dodatak potrebno sakupiti 15 dokumenata. Još pamtimo sliku majke iz Beograda koja je slikala svoju bebu od tri meseca sa 52 dokumenta, koja su joj bila potrebna u cilju dobijanja samo dela onoga što joj po zakonu pripada i time na jednostavan način pokazala svu apsurdnost države po pitanju unapređenja nataliteta i zaštite najmlađih. Na kraju želim pohvalno istaći ovu inicijativu predsednika Narodne skupštine, koji je kao predsednik Odbora za prava deteta odreagovao na brojne pritužbe građana upućenih Narodnoj skupštini u kojima se traži zaštita trudnica zaposlenih na određeno vreme, kao i zabrane zloupotrebe od strane poslodavca i svojim Predlogom zakona po hitnom postupku dao primer odgovornog i jasnog ponašanja države prema svojim građanima. Hvala vam lepo.
Iskorišćeno je tri minuta i 55 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Vesna Rakonjac, a posle nje narodna poslanica Jasmina Obradović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege, u trenutku kada nas po poslednjem popisu ima 300 hiljada manje pokušavamo da Predlogom zakona o izmenama i dopunama zakona o radu jednim malim potezom pera ostavimo najbolju moguću promociju i podsticaj dojenja, promociju i podsticaj rađanja i smanjenje namernih prekida trudnoće. Dobrobit za majke i decu u zdravstvenom smislu, a osvrnuću se na ovaj predlog zakona, su ogromne. Ako znamo da sve svetske studije govore o značaju dojenja kao jedne od preventivnih mera za sprečavanje nastanka karcinoma dojke kod žena, jer specifični i jedinstveni hormonski mehanizmi u toku dojenja nesumnjivo imaju zaštitni efekat, a potpuno su besplatni, dobrobit za bebe je višestruka, jer nijedna veštačka mlečna formula ne može u potpunosti da zameni majčino mleko, pa tako decakoja su bila na prirodnoj ishrani imaju bolju startnu poziciju, emotivno su stabilnija, imaju bolji imunitet, a samim tim su otpornija na mnoge infekcije u kasnijoj životnoj dobi i imaju manji rizik od obolevanja od dijabetesa, gojaznosti i mnogih drugih hroničnih masovnih oboljenja, koja danas poprimaju epidemijski karakter. Dobrobit za poslodavce može se definisati i kao ulaganje u budućnost. Majka koja ima pravo na skraćeno radno vreme ili pauzu za podoj bebe je u emotivnom smislu opuštenija, rasterećena i samim tim produktivnija u poslu, a u kasnijem periodu bi trebalo da manje odsustvuje s posla zbog bolesti i negovanja deteta, jer su dojena deca otpornija na razne infekcije zbog kojih majke i najčešće odsustvuju s posla. Izmenom člana 187. stav 2. ispravljena je višegodišnja nepravda, gde žena koja želi da se realizuje kao majka, bude stigmatizovana i da događaj koji ona i njena porodica očekuju kao najradosniji događaj, mora da krije kako bi bar neko vreme odložili gubitak posla ili degradaciju u poslovnom smislu. Još u nepovoljnijoj poziciji su samohrane majke koje su se odlučile na rađanje. Njihova pozicija će izmenom ovog zakona biti znatno popravljena, jer će imati barem neki vid sigurnih prihoda u prvim mesecima nakon porođaja. Psihički mir i ekonomska stabilnost u toku trudnoće veoma su bitni kako za zdravlje majke, tako i za zdravlje deteta. Često smo u prilici da slušamo o tome kako mnoga oboljenja imaju korene ne samo u ranom detinjstvu, već i u intrauterinom životu deteta i koji su uzrokovani raznim stresovima u toku trudnoće i mogu da se ogledaju kroz ekonomsku nesigurnost, a samim tim i neadekvatnom i lošom ishranom u trudnoći. Na ovaj način samo želimo da čvrstom zakonskom regulativom definišemo na nedvosmislen način zaštitu trudnica, dojilja i njihovog potomstva, a sve u cilju podsticaja rađanja i podizanja zdravog potomstva. U toku dosadašnje rasprave mogli smo da čujemo da će najveći teret podneti poslodavci. Između ostaloga, mislim da će i oni izmenama ovog zakona biti na dobitku. Znamo da je najteže napraviti prvi korak. Zato i pozivam sve poslodavce da, pored zakonom predviđenih obaveza, pojačaju i društvenu odgovornosti i humaniji odnos prema zaposlenima, a kolege poslanike pozivam da u danu za glasanje damo podršku ovom zakonu. Hvala.
Iskorišćeno je četiri minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Jasmina Obradović, a posle nje narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege poslanici, rasprava o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o radu koju danas vodimo podrazumeva, kao i sve rasprave do sada, da imamo pravo na različite stavove, ali kada je u pitanju izjašnjavanje o ovom zakonu, čini mi se da ćemo ovde postići široki konsenzus i da će on biti ogromnom većinom usvojen. Ono što je moj stav kao poslanice, žene i, pre svega, majke troje dece je da su ove izmene u Zakonu o radu nužne. Kao neko ko ima 33 godine radnog staža iza sebe prošla sam kroz razne vrste reformi koje su se ticale i dela u zakonu kojim je definisano materinstvo. Uvek je to bilo više deklarativno, nego suštinsko. Setimo se zakona gde je bilo definisano kao podsticaj rađanju da se za treće dete dobijala još jedna godina staža. Mnoge žene su se uverile da to nije tačno. On jeste upisan kao poseban staž u radničke knjižice, ali to nije radni staž i to nije značilo da se može otići godinu dana ranije u penziju. Predlagač je vrlo argumentovano obrazložio razloge zbog kojih je uputio ovaj predlog zakona, a to su: pad nataliteta, koji naša država ima i koji je iz godine u godinu sve veći, odricanje od prava na materinstvo, a zarad dobijanja, a kasnije i zadržavanja posla. Činjenicu da trudnice i porodilje ne mogu i ne smeju da budu briga samo porodice, već i društva, ne smemo zanemariti, jer ako budemo gradili društvo u kome će biti razvijena svest o značaju rađanja kao preduslova da ostanemo i opstanemo, onda imamo i budućnost. Nema sumnje da se ovim izmenama i dopunama Zakona o radu sprečava jedan od oblika diskriminacije, jer ako zakon na jednoj strani prepoznaje i omogućava neka prava stalno zaposlenim ženama, trudnicama, dok su ta ista prava uskraćena onim ženama koje rade po ugovoru, na određeno vreme. Šta je to, nego jedan oblik diskriminacije. U odeljku IV Zakona o radu pod nazivom "Zaštita materinstva" u nekoliko članova definisan je način zaštite zaposlenih žena za vreme trudnoće i nakon porođaja. Dodavanjem člana 93a utvrđuje se i ustavno načelo, prema kome majka uživa posebnu podršku pre i posle porođaja, kao i primena u domaćem zakonodavstvu odredbe o majkama dojiljama iz Konvencije 183 o zaštiti materinstva, koju je donela Međunarodna organizacija rada, a Narodna skupština ratifikovala 2010. godine. Donošenjem i primenom ovog člana svakako da će se bar malo olakšati položaj zaposlene majke koja ima dojenče. Izmenom u članu 187. stav2. bitno se menja status žene trudnice koja je zaposlena po ugovoru na određeno vreme. Svedoci smo koliko je bilo slučajeva samo u 2013. godini, žena trudnica koje su ostale bez posla u već poodmakloj trudnoći, jer im je istekao rok na koji su bile primljene. Evo samo nekoliko primera. U Kikindi je trudnica dobila otkaz, a kada je podnela tužbu, sud je odbacio kao neosnovanu. Ovaj slučaj je poseban po tome što je isti taj sud, čak isti sudija, tužbe njenih koleginica koje su bile podnete po istom osnovu, usvojio. Kada je od pravnika u njenoj firmi tražila objašnjenje, dobila je odgovor da je posredi slobodno sudijsko tumačenje. Toliko o sudovima, ali to nije tema, a mogla bi biti. Dalje, Kragujevac - trudnica u šestom mesecu trudnoće je dobila otkaz i to u vreme dok je zbog rizične trudnoće bila na bolovanju, tačnije u bolnici. Nevolja je u tome što je baš u to vreme istekao rok na koji je bila primljena u radni odnos. Njen komentar da joj je jasno da poslodavac nije prekršio zakon, jer mu zakon to omogućava, ali gde je tu moral i trunka ljudskosti? Ovo je samo potvrda da je izmena člana 187. stava 2. nužna. Navešću samo još jedan primer. Novi Sad - trudnica u petom mesecu trudnoće ostala bez posla. Nije joj produžen ugovor o radu. Ovaj slučaj se ni po čemu ne razlikuje od mnogih drugih kojima se trudnicama nije produžavao radni odnos nakon isteka roka na koji su bile primljene, iako su neke, čak većina, radile i po nekoliko godina tako što im je nakon isteka roka isti produžavan. Znači, potreba za njihovim angažovanjem je postojala. Ono što ovaj slučaj razlikuje od drugih je izjava direktora, data u jednom od lokalnih medija, a ona glasi - sve što je u mojoj moći, ja sam preduzeo. Činjenica je da mi nismo uređeno društvo u kome je moguće da se trudnici produži ugovor o radu koji je istekao, jer da jesmo, zakon bi to predvideo. Baš zbog ko zna koliko nepravdi koje su učinjene prema ženama trudnicama, moramo postati uređeno društvo, a društvo se uređuje upravo kroz dobre zakone, ali i kroz primenu tih zakona. Uverena sam da će, kada zakon to definiše, poslodavci shvatiti da pored zakonske moraju imati i moralnu obavezu da se neka loša iskustva žena, koje ne žele da se odreknu materinstva zarad radnog mesta, više ne dešavaju. Na kraju, ne mogu da ne izrazim posebno zadovoljstvo što ove izmene i dopune predlaže predsednik Skupštine, iako po godinama mlad, očito već sasvim odgovoran i svestan činjenice o nužnosti poboljšanja kako opštih, tako i radnih uslova za ostvarivanje materinstva. Hvala lepo.
Iskorišćeno je šest minuta i 15 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Posle njega, narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojčić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovane dame narodni poslanici, poštovani građani Srbije, koliko pojedini poslanici drže do ove teme, govori koliko nas ima prisutnih u ovoj skupštini. Žalostan sam zbog toga što nas je ovako malo, posebno iz poslaničke grupe LDP nema nikog, iz opozicije. Hoću jaku opoziciju i hoću opoziciju koja će učestvovati u radu… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, molim vas da staranje o redu prepustite predsedavajućem, da dopustite predsedavajućem da vas uputi na prava i obaveze narodnih poslanika i na član 106. koji vas obavezuje da govorite o tački dnevnog reda.) Hvala lepo, gospođo predsedavajuća. Hteo sam taman povezati u vezi sa tačkom dnevnog reda… (Predsedavajuća: Nepovezivo je, narodni poslaniče. To što ste do sada izgovorili je nepovezivo, te vas molim o temi dnevnog reda.) … koja je vrlo interesantna za sve narodne poslanike, a ne samo za pojedince. Ova izmena i dopuna Zakona o radu, koju je pokrenuo gospodin predsednik Skupštine Republike Srbije je prava stvar ne samo za žene trudnice i majke, nego za sve građane Republike Srbije iz najmanje četiri razloga. Prvo, zato što će ovaj zakon, odnosno izmene i dopune zakona sprečiti zloupotrebe od strane ne poslodavaca, kako smo danas govorili, nego nekih poslodavaca, jer ima i dobrih poslodavaca, prema ženama postavljanjem nezakonitih, različitih pitanja prilikom razgovora o zaposlenju. Drugo, što će izvršiti implementaciju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 183 o zaštiti materinstva u naše zakonodavstvo, posebno u Zakon o radu. Treće, što će pridoneti zaustavljanju procesa depopulacije stanovništva koje je zahvatilo Republiku Srbiju i četvrto, pokušaj bar zaustavljanja propadanja srpske države i nacije. Da je to tačno, pokušaću da citiram izveštaj Zaštitnika građana, koji ste vi dame i gospodo narodni poslanici dobili ovih dana, a upućen nam je 15. marta, na strani 67, koji je u vezi ove teme kaže, citiram: "Kao jedan od osnovnih prioriteta nacionalne politike Republike Srbije neretko se ističe preduzimanje aktivnosti svih relevantnih institucija i organa javne vlasti, da predlažu, prate i primenjuju mere kojima bi se stimulisalo rađanje, s obzirom na drastično opadanje nataliteta u Srbiji poslednjih decenija. Međutim, u praksi trudnice se teže zapošljavaju. Neredovno im se isplaćuje naknada zarade za vreme trudničkog, porodiljskog i odsustva radi nege deteta. Trudnicama zaposlenim na određeno vreme, najčešće ne produžava se ugovor o radu, te im prestaje radni odnos", završen citat. Tačno je da je Zaštitnik građana kritikovao bivše Ministarstvo rada i socijalne politike i sadašnje, kao što ste vi gospođo predsedavajuća napomenuli u svojoj diskusiji. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, tačno je da je 2010. godine prethodni saziv Narodne skupštine Republike Srbije ratifikovao Konvenciju MOR-a, međutim tu ratifikovanu Konvenciju je bivša Vlada trebala implementirati u naše domaće zakonodavstvo, posebno u Zakonu o radu. Nažalost, to se nije dogodilo, ali nije se dogodilo da je Ministarstvo rada ove Vlade to stavilo na dnevni red, kao što je gospođa Čomić naglasila, da to nije učinjeno. Zato je to učinio Odbora za zaštitu deteta i predsednik Narodne skupštine, gospodin Stefanović. Od tada do danas je pristigao veći broj prigovora građana, ne samo Skupštini Republike Srbije, nego Zaštitniku građana gospodinu Saši Jankoviću, sindikatima i drugim državnim organima, ali i nekim nevladinim organizacijama koje naprosto traže zaštitu trudnica zaposlenih na određeno vreme. Samo za dva meseca prošle godine Zaštitniku građana je podneto 16 pritužbi koje se odnose na porodilje i trudnice. Zato je inicijativa gospodina Stefanovića, predsednika Narodne skupštine da se zaštite trudnice i majke. Ove izmene Zakona o radu su ne samo humana stvar nego hvale vredna u svakom pogledu. Naši neki poslodavci, kažem neki poslodavci, neretko prilikom zapošljavanja žena postavljaju nezakonita i diskriminatorska pitanja i uslove da ne rađaju decu ili ih neki otpuštaju nakon rođenja deteta. Na ovakav način neki poslodavci direktno ili prikriveno utiču depopulacionu politiku u Republici Srbiji, a to je vrlo opasno po opstanak naroda u celini, kao što je to ocenio i Zaštitnik građana. Zašto? Zato što je depopulacioni proces zahvatio Srbiju u vrlo opasnim razmerama koje vode demografskoj katastrofi. Napominjem samo da je Srbija prva zemlja na Balkanu po stopi mortaliteta, dakle, po smrtnosti, a poslednja po stopi nataliteta, i to ne samo na Balkanu već i u Evropi. Dozvolite mi u dve rečenice da kažem da od 1900. godine do danas se turski narod uvećao za 400 puta, albanski narod za 700 puta, rumunski za 45%, bugarski za 38%, grčki za 35%. Jedini narod koji se ne uvećava je srpski narod. Ovo su istraživanja naučnih instituta i SAN-u. Na svaki korak u Srbiji dolazi 0,81% dece, što znači da Srbi kao narod izumiru. Ako se ovakav proces nastavi, 2100. godine Srbija će imati bez Kosova i Metohije 2 miliona i 900 stanovnika, a samo Kosovo i Metohija 4 i po miliona. Za 500 godina Srbi će biološki nestati kao narod, ako se nastavi ovakva politika. Sada od 100% sela u Srbiji, 72% sela, ognjišta su se već ugasila. Zato da vam dam još jedan podatak vezano za zakon. Smanjen je broj sklopljenih brakova za prošle dve decenije za ½. Trećina bračnih parova nema potomstva, od toga je polovina zbog medicinskih problema. Trenutno 80.000 traži pomoć lekara kako bi postali roditelji. U 24 časa neretko se ne rodi u porodilištima niti jedno dete, a prosečna Srpkinja je ušla u petu deceniju. Dame i gospodo, ovo nije ekonomska situacija koja je uzrok ovoj pojavi. U vreme siromaštva se rađalo znatno više dece. Dokaz tome jeste da je danas najveći priraštaj kod žena izbeglih i raseljenih lica, čije žene i muževi žive u najtežim ekonomskim okolnostima. Videli ste juče i danas emisiju, u Krnjači, gde ne mogu iz barake da izađu četiri dana od kanalizacije i fekalija, nažalost. Tražili su pomoć od opštine do Komesarijata za izbeglice, ali je nisu našli. Danas bogati domovi imaju jedno ili ni jedno dete. Čemu uzrok ovome? Sebični smo, egoistični smo, nismo spremni za žrtvu, a to se, dame i gospodo, postiže vaspitanjem i obrazovanjem. Zato bi trebalo u škole vratiti vaspitanje, u porodice, u sportske organizacije, u domove, u političkeorganizacije, ovde u Skupštinu. Jednom rečju, u društvu. Briga o porodici, odnosno o majci, o detetu, o trudnicama je briga o budućim generacijama. To je proizvod pametne i plemenite investicije, a ženska prava i interesi porodice su uslov uspešne, verovali ili ne, ali nacionalne politike koju je zacrtala Vlada Republike Srbije. Na kraju bih rekao da će izmenom Zakona o radu, kojije podneo naš predsednik Skupštine, gospodin Stefanović, majka i trudnice zaposlene na određeno vreme biti s njime ne samo zaštićene, već će na direktan način uticati i na zaustavljanje depopulacione politike. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je još jedno ispunjenje predizbornog obećanja SNS, da će pokušati zaštititi naše trudnice i majke, i bar pokušati zaustaviti depopulacionu politiku, koja nas vodi u demografsku katastrofu. Moram da kažem i nadam se da će naše Ministarstvo za rad i socijalnu politiku vrlo brzo pred nas postaviti Zakon o radu, gde ćemo uskladiti odnose između poslodavaca, radnika, države i EU. Pozivam vas, u to ime, da glasamo za izmene i dopune ovog zakona,, bar da malo, kao narodni poslanici, doprinesemo zaustavljanju depopulacione politike, a ujedno vas pozivam, kao što je i gospođa predsedavajuća rekla, da preko inspektora kontrolišemo da li će se ovaj, i ne samo ovaj nego i svaki drugi zakon, sprovoditi u delo. U to ime, zahvaljujem vam se.
Iskorišćeno je 10 minuta i 40 sekundi od vremena poslaničke grupe. Ovim završavamo prepodnevni deo našeg rada, raspravu u načelu o zakonu koji je u toku, a po prijavama za reč narodnih poslanika. Nastavljamo u utorak, 2. aprila 2013. godine, sa početkom u 11,00 časova. Prva prijavljena za reč će biti narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić, a posle nje narodna poslanica Irena Aleksić. Prekidam prepodnevni deo rada, vrlo kratkom pauzom, zbog toga što u 16,00 časova nastavljamo rad sednicom na kojoj poslanici postavljaju pitanja predsedniku Vlade i članovima Vlade. U 16,00 časova nastavljamo rad. Zahvaljujem se.
Poštovani narodni poslanici, s obzirom da je danas poslednji četvrtak u mesecu u skladu sa članom 205. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine pristupamo postavljanju poslaničkih pitanja u vremenu od 16,00 do 19,00 časova. Generalni sekretar Vlade Republike Srbije obavestio je Narodnu skupštinu da sledeći članovi Vlade nisu u mogućnosti da prisustvuju današnjoj sednici na kojoj se postavljaju poslanička pitanja: Mlađan Dinkić, ministar finansija i privrede, prof. dr Žarko Obradović, ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, Goran Knežević, ministar poljoprivrede, šumarstva, vodoprivrede i mr Verica Kalanović, ministarka regionalnog razvoja i lokalne samouprave. Pre nego što pređemo na postavljanje poslaničkih pitanja, dozvolite mi da vas još jednom podsetim na odredbe Poslovnika Narodne skupštine koja se odnose na način postavljanja poslaničkih pitanja. Narodni poslanik ima prvo da postavi poslaničko pitanje pojedinom ministru ili Vladi iz njihove nadležnosti. Poslaničko pitanje mora biti jasno formulisano. Izlaganje narodnog poslanika koji postavlja pitanje ne može da traje duže od tri minuta. Predsednik Narodne skupštine upozoriće svakog narodnog poslanika, koji postavlja poslaničko pitanje, ako pitanje nije postavljeno u skladu sa odredbama ovog poslovnika, odnosno ako nije upućeno nadležnom organu. Na usmeno postavljeno poslaničko pitanje Vlada, odnosno ministar moraju odmah usmeno da odgovore, ako je za davanje odgovora potrebna određena priprema oni to moraju obrazložiti, odgovor narodnom poslaniku dostaviti u pisanom obliku u roku od osam dana od dana kada je pitanje postavljeno. Ako je u pripremi odgovor na poslaničko pitanje potrebno utvrditi određene činjenice, čije utvrđivanje zahteva duže vremena i složeniju analizu, rok za davanje odgovora na poslaničko pitanje može se produžiti ili najviše do 30 dana. Nadležni ministar se obraća Narodnoj skupštini najduže pet minuta kako bi odgovorio na pitanje. Takođe, prema članu 207. Poslovnika posle datog odgovora na poslaničko pitanje narodni poslanik koji postavlja pitanje ima pravo da u trajanju od najviše tri minuta komentariše odgovor na svoje pitanje i da postavi dopunsko pitanje. Po dobijanju odgovora na dopunsko pitanje, narodni poslanik ima pravo da se izjasni o odgovoru u trajanju od najviše dva minuta. U toku trajanja postavljanja pitanja i davanja odgovora shodno se primenjuje odredbe Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, s time što nisu dozvoljene replike i ukazivanje na povredu Poslovnika. U skladu sa tim molim narodne poslanike da podnesu prijave za postavljanje pitanja. Istovremeno vas podsećam da će redosled postavljanja poslaničkih pitanja biti utvrđen prema dosadašnjoj praksi rada Narodne skupštine, tako što će naizmenično najpre reč dobijati narodni poslanici koji ne pripadaju ni jednoj poslaničkoj grupi, a zatim narodni poslanici od najmanje prema najvećoj poslaničkoj grupi. Prelazimo na postavljanje pitanja. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Hvala gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, ja ću svoje pitanje da uputim predsedniku Vlade. Zapravo, ja sam još 19. novembra prošle godine postavio pismeno pitanje na koje još uvek nisam dobio odgovor, a ticalo se izgradnje memorijalnog centra žandarmerije iznad albanskog sela Lučane kod Bujanovca i naravno moje interesovanje je bilo - šta će Vlada i Ministarstvo unutrašnjih poslova preduzeti da se nezakoniti radovi zaustave i da se onemogući provokacija koja je tim spomenikom napravljena u odnosu na albansko stanovništvo koje ima sveže sećanje iz vremena kad su tu na tom području bili sukobi u kome su učestvovali i specijalne snage policije? Pošto nema ministra prosvete, postaviću drugo pitanje koje se tiče prvo finansiranja nacionalnog saveta albanske nacionalne manjine koje je ugroženo u ova tri meseca ove godine, jer je došlo odlukama ili preporukama Vlade da Kancelarija za ljudska i manjinska prava smanjila orijentaciono za četiri puta finansiranje ovom savetu, savetu albanske zajednice. Obrazloženje je da se to radi zbog toga što na poslednjem popisu izašlo negde 5.800 Albanaca i da zbog toga kao što vidite to se odrazilo poprilično u odnosu na 61.000 Albanaca koji su popisani 2002. godine. Po meni je sada ovde veoma ozbiljno pitanje. Nije ovde samo problematika nacionalnih saveta čija delatnost je ozbiljno ugrožena. Samo što je tek počelo da se osposobljava za rešavanje veoma osetljivih i dugo nagomilanih problema u oblasti prosvete u jednoj poprilično dobroj saradnji sa Ministarstvom prosvete, sada odjednom dolazi ova opstrukcija, po meni blokada direktno od strane Vlade, kao što od Ministarstva prosvete se opstruiše Nacionalni savet Albanaca. Opet sumnjam pošto je u pitanju delovanje predsednika Koordinacionog tela, da je u pitanju po meni pogrešan pristup u rešavanju problema u toj oblasti.
Hvala. Reč ima predsednik Vlade Ivica Dačić.
Dame i gospodo poslanici, kada je reč o spomeniku žandarmerije, sigurno da spomenik poginulim pripadnicima žandarmerije ne uznemirava više javnost nego što uznemirava više od 20 spomenika poginulim pripadnicima OVK, OVPBM itd. na koje država nije reagovala u poslednjih desetak godina. Imajući u vidu situaciju koja je postojala na jugu Srbije u vezi sa uklanjanjem spomenika iz centra Preševa, taj spomenik žandarmerije još nije zvanično ni otvoren, otkriven. Sa te strane ne vidim nikakvih razloga da se oko toga pravi veliki spektakl. Nedavno sam imao sastanak sa predstavnicima ambasada, koji čine tzv. grupu prijatelja juga Srbije. Spomenuo sam da bi možda bilo logično da na KiM, oni koji su priznali nezavisnost Kosova tamo imaju ambasade, da naprave jednu grupu prijatelja severa Kosova, što im do sada nije padalo na pamet. Generalno razgovarali smo o načinu na koji bi trebalo prevazići sve ove probleme. Definisano je više tačaka. Između ostalog, to je odgovor na vaše drugo pitanje, a to je želja da Albanci budu potpuno, ne samo Albanci, nego i svi drugi pripadnici nacionalnih manjina nacionalnih zajednica, budu integrisani u naše društvo. To znači da budu potpuno ravnopravni činioci društvenog i političkog i svakog drugog života u Srbiji, a to će podrazumevati i rešavanje ovog pitanja o kojem je gospodin Halimi govorio, a to je pitanje finansiranja rada Nacionalnog saveta. Novi šef koordinacionog tela, gospodin Zoran Stanković, mislim da radi korektno i dobro svoj posao i da je uspostavio kontakt sa albanskim predstavnicima na jugu, sa predstavnicima međunarodnih zajednica, sa stranim ambasadorima. Imamo moju podršku, kao premijera, i cele Vlade Srbije, bez obzira što nije ministar. Nadam se, nama je interes da se sačuva mir, bezbednost, stabilnost. Naravno, najveći problem koji postoji na jugu, koji pogađa Albance i Srbe, a to je veliko siromaštvo i zaostalost ovog kraja. Bez ikakve želje da se podižu tenzije, sve ove stvari treba rešavati u skladu sa zakonom. Ako zakoni nisu dobri, treba ih menjati, ali moraju da postoje jasna pravila koja će važiti za sve slučajeve i da se time izbegnu tenzije koje se već u najavi mogu očekivati, kao što je najava izgradnje memorijalnog centra za poginule pripadnike OVK, OVPBM, za koje svakako ne možete da kažete da će naići na oduševljenje građana na jugu Srbije. Da bismo sprečili sve negativne posledice, dijalog je najbolje rešenje, ali postoje zakoni, postoji Ustave naše zemlje i oni moraju da budu poštovani.
Reč ima gospodin Halimi.
Poštovani gospodine predsedniče, da je provokacija u Lučanu, sasvim je očigledno i na osnovu peticije koju su građani tamo podneli. Bio sam direktni učesnik pregovora koji su tada rešavani. Znam pouzdano da su među specijalnim snagama bili pojedinci koji su učestvovali u organizovanom ubistvu predsednika Vlade ove države i da je tamo bilo dosta ubijenih civila u to vreme. Dvesta metara iznad čisto albanskog naselja se gradi, i to nezakonito, memorijalni centar žandarmerije, koji se čitavo vreme čuva preko žandarmerije. To znači vanredno stanje, što je po meni apsolutno neprihvatljivo. Što se Preševa tiče, znate da je intervencija došla u trenucima kada je bilo veoma izvesno da je postojala želja i spremnost da se zajednički reši taj problem, ali ovde ta spremnost nije postojala. Vraćam se opet predsedniku Koordinacionog tela. Rekao sam da je u velikom riziku blokada Nacionalnog saveta albanske nacionalne manjine, jer su sredstva oko četiri puta smanjena od početka ove godine. Po meni, apsolutno bez i jednog razloga. Opet ponavljam, na osnovu javno iznetog stava predsednika Koordinacionog tela da će se zalagati da omogući predstavnicima opština da razrešavaju postojeće direktore. Došlo je do sukoba i veoma ozbiljnog kršenja Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Zakona o nacionalnim savetima. Postavljam pitanje – što nam treba nacionalni savet, ako zakonske kompetencije ima jedan predstavnik Vlade da sve to blokira? Zar vi smatrate da je to područje eksperimentalno? Za nas tu ne treba da važe zakoni. Ko ovde ima pravo, na osnovu kojih nadležnosti može jedan, po meni, imponovani, nametnuti od strane Vlade samo za opštine Preševo, Bujanovac i Medveđa, da on ima snagu da se preko predsednika opština nezakonito razrešavaju direktori? To je po meni bez presedana. Tamo se stvara siva zona, može svašta da se uradi. Da li je to onda interes državne politike? Da li je sada stalo nekome u centru da se stvori haos u školama, ali i u svim institucijama koje smo legalno na izborima izabrali? Čemu to sve vodi?
Reč ima gospodin Dačić.
Apsolutno se slažem sa vama gospodine Halimi da treba da se poštuju zakoni. Isto tako, u ovoj državi građani imaju odgovarajuća prava, imaju odgovarajuće obaveze i odgovornosti. Pravo građana je da izaberu da li će učestvovati na izborima. Kao što znate, neki su učestvovali na izborima, a neki nisu. Vi jeste i ja vam odajem priznanje zato što ste time pokazali da smatrate Srbiju svojom državom. Sa druge strane, postojale su političke grupacije koje su pozivale Albance da bojkotuju izbore, ali i da bojkotuju popis. Direktna posledica bojkota popisa stanovništva jeste verovatno smanjivanje nekih finansijskih sredstava koja su namenjena Nacionalnom savetu. To je tema o kojoj se može razgovarati i mislim da nema nikakvog razloga da od toga nastane bilo kakav problem, a naročito ne politički. Ako je to tema koja je problematična, na sledećem sastanku sa šefom koordinacionog tela pokrenuću to pitanje i razmotrićemo šta se dešava i da li je zaista ugrožen rad Nacionalnog saveta. Ukoliko jeste, sigurno ćemo preduzeti mere da se stvore svi uslovi. Nama je cilj da se nastavi proces integracije Albanaca u srpsko društvo, u državu Srbiju i da učestvuju u svim institucijama, od policije, sudstva, carine i svega ostalog što postoji u našoj državi. Hvala.
Reč ima gospodin Halimi.
Gospodine predsedniče, sigurno se slažemo da bi trebalo poštovati izbore, iako znate da je dva dana pre poslednjih izbora u Bujanovcu je bilo intervencije žandarmerije, a povezano sa bojkotom popisa i primedbama koje smo tada upućivali da je neosnovano nametnuto na tom popisu samo ćirilično pismo, koje je nametnuto i na poslednjim izborima. Zbog čega su ti izbori kod nas bili nenormalni? Zato što je u pitanju bila deformisana ćirilica, koju ni Srbi nisu mogli, koji dobro znaju ćirilicu, da pročitaju. Niko nije znao šta je dva iks, tri iks, c iks, jer su tako bila ispisivana imena Albanaca. U ove 23 godine sam pratio sve izbore i uvek smo koristili latinicu ili albansku azbuku. Zašto je to tada bilo i kod popisa i kod poslednjih izbora? To treba vi u Vladi da izanalizirate. Kome je to trebalo da se tako nešto nametne. Ne slažem se sa logikom da treba sa predsednikom Koordinacionog tela ovo raspraviti, kada je Kancelarija za ljudska i manjinska prava vladin organ. O tome Vlada treba da raspravlja. Nije smelo da se dopusti da se blokira rad Nacionalnog saveta tri meseca. Opet ponavljam, u vremenu tek što su počeli nešto ozbiljnije da rade, dokazani su prvi rezultati, dolazi do blokade. Ali, ponavljam, blokadu direktno vrši ministarstvo time što je dalo kompetenciju predsedniku koordinacionog tela, da u dogovoru sa predsednikom opštine Bujanovac nezakonito smenjuje direktore, na osnovu toga što prethodno se smenjuju predstavnici nacionalnog saveta u školskim odborima, a ministarstvo ćuti, iako ima zakonsko pravo da interveniše. Hvala.
Narodni poslanik Olena Papuga, izvolite.
Poštovani predsedniče, predstavnici Vlade, kolege poslanici, svoje poslaničko pitanje postavila bih ministarki zdravlja, Slavici Đukić Dejanović i ministru prosvete, Žarku Obradoviću. Moje pitanje se odnosi na studente, odnosno na visoko obrazovane medicinske sestre i tehničare, koji su stekli diplome organizatora zdravstvene nege na Medicinskom fakultetu u Novom Sadu, Univerziteta u Novom Sadu. Godine 2003. su, na Medicinskom fakultetu, pored studija medicine, stomatologije i farmacije, otvoreni studijski smerovi za osnovne akademske studije zdravstvene nege i za strukovnu medicinsku sestru. Iz budžeta Republike Srbije se, od školske 2006. godine, svake školske godine izdvajaju sredstva za školovanje 70 studenata, budućih organizatora zdravstvene nege, znači, četiri godine studiranja, a na strukovnim studijama upisuje se i 30 samofinansirajući studenata, budućih strukovnih medicinskih sestara, tri godine studiranja. Iz toga proizilazi da od školske 2008/2009. godine je upisana i prva generacija diplomskih akademskih studija zdravstvene nege, odnosno master studija. Zahvaljujući osnovnim akademskim studijama zdravstvene nege, kao i master studijama zdravstvene nege, na katedri za zdravstvenu negu Medicinskog fakulteta Univerziteta u Novom Sadu, od školske 2009/2010. godine, sedam master diplomiranih organizatora zdravstvene nege učestvuju u nastavi i predaju na Medicinskom fakultetu. Takođe, značajan broj organizatora zdravstvene nege zaposlilo se i u državnoj Medicinskoj školi u Novom Sadu, znači, predaju predmete u oblasti zdravstvene nege. U obrazovnom sistemu pronađeno je rešenje za visoko obrazovane medicinske sestre, gde one u skladu sa stepenom obrazovanja imaju definisani koeficijent i, shodno tome, odgovarajuću materijalnu nadoknadu. Problem postoji u tome što medicinskim sestrama koje završe fakultete, u kliničko-bolničkoj praksi nije definisan njihov položaj. Tamo gde su one najpotrebnije, unutar svih nivoa zdravstvene zaštite, visoko obrazovane medicinske sestre i po završetku studija na Medicinskom fakultetu u Novom Sadu, obavljaju poslove predviđene za medicinske sestre sa srednjom školom, bez mogućnosti da učestvuju u podizanju nege pacijenata na viši nivo, za šta su i školovane. Pozivajući se na usvojena dokumenta, kada je reč o zdravstvenoj zaštiti u Republici Srbiji, kao što su strategija za pridruživanje EU, kao i evropska direktiva EU u obrazovanju medicinskih sestara, postavila bih poslaničko pitanje – zašto se ne priznaju u praksi diplome studenata, tj. visoko obrazovanih medicinskih sestara, koje su stekle obrazovanje na Medicinskom fakultetu Univerziteta u Novom Sadu, a priznaju se diplome strukovnih medicinskih sestara stečene na Visokoj zdravstvenoj školi strukovnih studija u Beogradu? (Predsednik: Vreme gospođo Papuga.) Dobro.
Ministar Slavica Đukić Dejanović.
U skladu sa statutom pojedinih ustanova, popunjava se kadar koji takođe mora biti usklađen sa Republičkim kadrovskim planom, koji donosi Ministarstvo svake godine, i mi smo ove godine upravo završili, pre nekoliko dana, popunjavanje kadra u zdravstvenim ustanovama za 2013. godinu. Statuti ustanova predviđaju koji profil i u kom broju je potreban svakoj ustanovi, u skladu sa zdravstvenom delatnošću koju obavlja, i pitanje je statuta ustanove da li će uposliti osobe sa visokim ili višim obrazovanjem, a što je obično limitirano finansijskim sredstvima koja pripadaju toj ustanovi. Kada je u pitanju kadar u Vojvodini, Sekretarijat za zdravlje Vojvodine i te kako ima mogućnost da predloži Ministarstvu zdravlja određene promene o kojima se možemo dogovarati i uskladiti ih sa zakonom.
Gospođa Papuga.
Interesuje me – zašto? Sredstva se izdvajaju iz budžeta Republike Srbije. Znači, država se odriče određenih sredstava iz budžeta da bi se školovali ti studenti, na primer, 70 studenata svake godine studiraju iz budžeta republike Srbije. Znači da oni, kada završe tu visoku školu, neće imati posla. Koji je onda interes države da iz budžeta izdvaja ta sredstva? Na kraju krajeva, to su sve medicinske sestre, kadar koji možda i radi, pa vanredno studira, posle noćnih smena idu na predavanja. Nije mi jasno - zašto nije usklađeno to da Ministarstvo prosvete i Ministarstvo zdravlja nekako ne funkcionišu zajedno?
Vi ste potpuno u pravu, da postoji neusklađenost upisne politike i realnih mogućnosti u državnim institucijama, zapošljavanja i drugih profila. Taj problem imamo, na primer, sa medicinarima, lekarima koji završe medicinske fakultete u skladu sa upisnom politikom, ali koja nije usklađena sa realnim mogućnostima upošljavanja. U tom smislu Ministarstvo zdravlja i Ministarstvo prosvete imaju dogovor, da na zajednici npr. medicinskih fakulteta se prosto planiraju potrebe i upisna politika svede na one nivoe koji će značiti veći broj upodobljenih upisnih kvota, nego što su bile do sada. Ali, to će praktično značiti da će se manji broj medicinara školovati i obrazovati na najvišem nivou. Procena, ali zaista, ministar obrazovanja bi bio kompetentniji u tom delu, je da oni koji žele da se obrazuju u skladu sa potrebom svakog čoveka da se obrazuje, da im to ne treba uskraćivati, a koliki će kapaciteti za zapošljavanje biti, zaista zavisi, pre svega, od ekonomskog potencijala zemlje, jer sasvim je jasno da bismo mogli otvoriti mnogo veći broj zdravstvenih ustanova nego što ih imamo, kada bi to mogla da izdrži Srbija.
Olena Papuga.
Razumela sam da vi preporučujete tim studentima koji studiraju, tim medicinskim sestrama koje studiraju, da to studiraju po svom nahođenju, pa kao, obrazuju se za svoju potrebu, zato što su tako u životu odlučili, da se doobrazuju, ali da im to u životu ništa ne čini. Ne razumem šta preporučujete takvim studentima na dalje da rade, ili koji će upisati te strukovne studije.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz.
U skladu sa aktuelnim razgovorom o Briselu, ja bih postavio nekoliko pitanja gospodinu Ivici Dačiću i za naš politički stav, u želji da se dođe do najboljih rešenja. Prvo, budući da su srpske opštine na Kosovu međusobno udaljene, da nisu teritorijalno povezane, ne računajući opštine na severu Kosova, da je svaka opština vlasnik imovine na svojoj teritoriji, nama nije jasnokakvu to posebnu imovinu treba da ima zajednica srpskih opština, ako je svaka opština vlasnik svoje imovine, koja je to posebna imovina zajednice? Šta je to, jesu to neke zgrade, objekti, šuma, zemljište, šta? Koju to imovinu, mimo nesporno postojeće opštinske imovine, mi tražimo za zajednicu srpskih opština? Da li zajednica treba da ima sopstvenu imovinu?Da li je bitnije to neko nadtelo ili srpski narod? Sa ovlašćenjima u svojim opštinama to je, po nama, suštinsko pitanje. Da li se predlogom plana Srbima na Kosovu dozvoljava da imaju kompaktan nacionalni korpus? Po našem mišljenju, ne postoje nikakve prepreke. Postoje li prepreke da srpski nacionalni korpus u okviru zajednice opština rešava zajednička pitanja, da zajednica ima svoju skupštinu, da koordiniraju i zauzimaju zajedničke stavove i ka Briselu i ka Srbiji i ka Beogradu i ka Prištini. Da li zajednica ima svoja izvršna ovlašćenja i vladu, ili to imaju srpske opštine sa veoma širokim nadležnostima iznad postojećih evropskih standarda, specifične i posebne po Ahtisarijevom planu? Zatim, da li srpska zajednica ima ovlašćenja i ulogu u oblasti policije i pravosuđa? Kakvu to posebnu policiju treba da ima zajednica srpskih opština koje nisu geografski međusobno povezane? Da li se Srbima nudi da imaju svoje opštinske sudove i u Kosovskoj Mitrovici i odeljenje Apelacionog suda u Kosovskoj Mitrovici iz Prištine? Dalje angažovanje, po nama, treba da bude usmereno da dobijemo srpske sudove u svim srpskim opštinama, koji bi po sastavu odražavali etnički sastav stanovništva. Po Ahtisarijevom planu, koji je ugrađen u dosta zakona Kosova, sastav policije odgovara etničkom sastavu stanovništva u opštinama. To znači da će u svih devet srpskih opština Srbi biti pretežno zastupljeni u policiji, a predsednici opština će postavljati komandire policije, što nije slučaj i u Srbiji. Mislimo da veća pažnja treba da bude posvećena srpskom stanovništvu koje postoji, srpskim opštinama koje postoje i njihovim pravima, nego nečemu što nije opština i što nije život. Prava opština sa srpskom većinom treba pobrojati i uporediti sa pravima opština u Srbiji, kako bi imali jako realnu sliku. Naš stav je da se u Briselu izborite za što je moguće veća ovlašćenja srpskih opština, da dobiju što veće nadležnosti, ukoliko one nisu ugrađene u Ahtisarijevom planu. (Predsednik: Vreme.) Završavam. Treba se boriti za prava Srba u opštinama, a ne za prava nad tela sa posebnim ovlašćenjima, jer ne treba od gotovog praviti veresiju. Hvala.
Reč ima predsednik Vlade. Izvolite.
Ovo je jedno posebno i specifično pitanje u odnosu kompleksa cele materije, vezano za dijalog i za probleme i otvorena pitanja oko Kosova i Metohije. Pretpostavljam, ne mogu da se setim tačno, ali mislim da je poslanička grupa SPO glasala za Rezoluciju Narodne skupštine Republike Srbije, u kojoj je tačno definisano i napisano sve ovo o čemu vi postavljate pitanja. Platforma, koju je pripremio predsednik Republike Tomislav Nikolić, se nalazi u obrazloženju te rezolucije. Ovde uopšte nije bila, koliko razumem pisca te platforme, ideja o zajednici srpskih opština, nije ideja koja bi onemougćila ovlašćenja optština. Nama nije interes da se vodi borba između opština i zajednica kada je reč o ovlašćenjima. Ovde je, po autorima Platforme, bila ideja i da neke od tih nadležnosti budu izvorne nadležnosti koje zajednica ima, a koje sada nemaju opštine. Da ne ulazim dublje u tu temu, zato što govorimo o jednoj potpuno nepotrebnoj stvari, zato što prištinska strana apsolutno ne prihvata bilo kakva izvršna ovlašćenja te zajednice. Tako da se ne raspravljamo mi sada oko toga kakva bi zajednica trebalo da bude, jer ona trenutno ne postoji. Ona trenutno ne postoji i pitanje je da li će uopšte biti formirana. Naravno da je najvažnije pitanje čime će ta zajednica da se bavi. Pitanje imovine, pitanje nadležnosti zajednice jeste u stvari postavljeni kao jedan od načina transformacije institucija Republike Srbije u institucije te zajednice, a samim tim i imovine. Znači, ovo je jedno kompleksno pitanje i u stvari ključne tačke u dijalogu se vode upravo oko toga. Kada sam već otvorio tu temu, vi ste ovde nekolio puta postavljali pitanje kada će se raspravljati u parlamentu i zašto se ne informiše parlament? Vi znate da sam ja informisao ne samo državni vrh o svemu ovome što se dešava, nego i sve građane Srbije i nisam sakrio ni jedan jedini detalj o onom što je razgovarano. U odnosu na prethodnu sednicu posvećenu Rezoluciji ništa se nije dogodilo što bi promenilo našt stav, niti je išta prihvaćeno što je drugačije u odnosu na prethodno stanje. Uostalom, za ovih osam-devet meseci, koliko postoji Vlada Republike Srbije, isključivo se radilo na primeni već postignutih dogovra, a jedini novi dogovor koji je postignut jeste o razmeni po jednog oficira za vezu pri Misiji EU u Prištini i u Beogradu. Znači, za sada nema nikakvog zvaničnog predloga, niti novog predloga Srbije koji bi odstupao od prethodnog. Naravno, problemi sa kojima se suočavamo jesu takvi da ova pitanja o kojima ste vi, a pretpostavljam da vi to pitanje postavljate sa aspekta - zašto Srbija ne prihvati sada Ahtisarijev plan? Nije problem u tome da prihvatate Ahtisarijev plan. Mi moramo jednu stvar da znamo - čak ni Ahtisarijev plan se na Kosovu ne primenjuje. Čak se i za njega danas treba boriti. Problem je u tome što mi sa svakim novim pregovorima imamo sve slabiju poziciju i slabu polaznu tačku. Mi danas treba da doživimo uspeh naših razgovora i pregovora u tome što ćemo, eto, primeniti kosovske zakone, koji se sada ne primenjuju. Ovo o čemu vi govorite, jeste tako, ali na papiru. Razgovarao sam i sa predstavnicima opština koje su konstituisane po tom planu i one imaju mnoge primedbe koje se upravo sastoje i odnose na ovo o čemu sam govorio. Znači, Srbija je spremna na dogovor, spremna je na kompromis i nije to sporno, ali Srbi na Kosovu i Metohiji treba da imaju ovlašćenja, zajednicu koja će imati ovlašćenja koja neće biti protokolarnog tipa, ali ne pre svega na uštrb opština. Hoću da vam kažem da nećemo mi biti ti koji ćemo nešto da odbijamo, niti želimo da odbijamo, ali moraju svi da shvate da mi ne vodimo ove pregovore da bismo primenili kosovske zakone. Ako je taj problem tako jednostavan i može se rešiti samo primenom Ahtisarijevog plana ili kosovoskih zakona, što ga ne reše onda? Zašto pozivaju Srbiju na ragovore? Ovo mora biti poseban politički dogovor i plan za rešenje problema koji postoje, jer nisam čuo da se nijednom drugom regijom ili teritorijom, kao što je sever, bavi čitava međunarodna zajednica, a da pri tome kaže – vi ne možete da budete ništa posebno u odnosu na opštine koje na Kosovu postoje. Ako je to tako, zašto se tome posvećuje tolika pažnja? Zašto? Zato što niti mi imamo faktički suverenitet na terenu većeg dela teritorije Kosova, niti oni imaju neki svoj navodno izmešljeni suverenitet na severu Kosova. Tu treba naći rešenje koje bi omogućilo da idemo dalje. Mi smo zaista opredeljeni za dolazak do kompromisa. Hvala.
Reč ima gospodin Čikiriz. Izvolite.
Zahvaljujem se premijeru. Naravno da SPO zna da je jako složen i težak pregovarački proces, ali ono što mi želimo da kažemo i što ste vi ponovili, a što smo mi pričali dve decenije unazad, jeste da smo nekako mi sa svakom novom rundom pregovora našu pregovaračku poziciju slabili. Dobro je da i vi rezonujete na način na koji rezonujemo i mi. Zbog toga smo mi smatrali da, recimo, ako bi zajednicu srpskih opština uporedili sa upravnim okruzima u Srbiji, koji su geografski povezani, u koje ulazi nekoliko opština na tom području, koji su povezani i geografski i što se tiče infrastrukture imaju niz infrastrukturnih zajedničkih projekata, naš je samo cilj bio da vam skrenemo pažnju da se ne iscrpljujete previše na nadležnostima zajednice, koja će i onako teško funkcionisati, ali je u svakom slučaju potrebna i niko njeno postojanje ne spori, već da se puna pažnja posveti onom što postoji, a na Kosovu i Metohiji postoji devet srpskih opština. Treba snažiti njihove institucije i treba veću pažnju posvećivati našem stanovništvu na Kosovu. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković. Izvolite.
Gospodine predsedniče Vlade, gospodine predsedniče Skupštine, poštovani ministri, dame i gospodo narodni poslanici, imam nekoliko pitanja za predsednika Vlade. Sada ćete vi možda reći zašto ga to ne pitam kada ga vidim mimo ovog dnevnog reda. Zato što je stalno u Americi i stalno u Americi bije bitku kako da dovede investitore u Srbiju i kako da objasni Americi da Srbija nije ono što su godinama njihovo mediji prikazivali, kako su Srbi ovakvi ili onakvi. Gospodine predsedniče Vlade, danas u Skupštini tačka dnevnog reda je Zakon o radu, gde su ugrožena prava porodiljama, trudnicama, dobro je što je taj zakon došao na dnevni red, da poslodavci ne mogu da otpuste majke koje rađaju decu s posla. Isto tako, imamo jedan mnogo veći problem. Šta ćemo sa ženama koje rađaju decu, a nigde ne rade? Svako od nas u izbornoj kampanji govori o borbi protiv bele kuge, obilazi porodilišta, ne znam, nosi kese, itd, a kada se izbori završe niko više ne spominje taj problem. Nije dovoljno to što Jedinstvena Srbija radi u tri grada, tamo gde je u vlasti - u Jagodini, Kruševcu i Vrnjačkoj Banji, gde dajemo po 1.200 evra kada se rodi dete. Ne želimo da tu tačku predlaže Jedinstvena Srbija, da neki ne kažu – eto, mi želimo da dobijemo određene političke poene, već vas molimo da Vlada predloži tu tačku dnevnog reda, da li kada se bude vršio rebalans budžeta ili da vidimo kako da izdefinišemo. Veliki broj majki danas je u situaciji da bi rodila drugo ili treće dete, a živi na selu. I pored toga što poljoprivredni proizvođač nije zaštićen i selo,aflatoksinom smo uništili poljoprivrednu proizvodnju, ne samo mleko, nego ne valja nam ni kukuruz, sutra će neko da kaže kako nam ne valjaju ni jabuke, ni pasulj, sve nešto tuđe je bolje, a svoje da uništavamo. Molim vas da se izvrši nadoknada štete poljoprivrednim proizvođačima. Ovo je isto pitanje za ministra trgovine. Ministar trgovine ne kažem da ima odgovornost, i on, čovek, stalno negde putuje, kako da pomogne Srbiji. Ali, ministre za trgovinu, moramo da zaustavimo ono što se proizvodi u Srbiji, da se uvozi u Srbiju. Jer jedino tako možemo da pomognemo poljoprivrednom proizvođaču. Svake godine u Srbiji nestane jedan grad veličine 30.000 stanovnika. Ovo govorim jer radim tamo gde me je narod priznao, ali bih želeo da se u celoj Srbiji radi ono što se radi tamo gde me je narod priznao, u Jagodini. Isto tako vas molim, predsedniče Vlade, da Vlada pomogne svim lokalnim samoupravama u Srbiji, da jubilarne nagrade prosvetnim radnicima ne isplaćuju lokalne samouprave, jer to nije predviđeno u prilivu budžeta lokalnih samouprava gde su prilivi sve manji. (Predsednik: Vreme.) Poslodavac zaposlenih u prosveti je Ministarstvo prosvete i država, a ne lokalna samouprava. Veliki broj škola danas u Srbiji ima blokirane račune, da ne mogu da isplaćuju ono što je osnovno i ono što je važno za održavanje školskih objekata i zgrada. Ista tako vas molim, vas i Vučića, da sada kada odete u Brisel, vi imate ovlašćenje, a isto tako imate i odgovornost i da preuzmete odgovornost da se reši to pitanje problema Kosova i Metohije, da ponovo ne stavljamo glavu u pesak i da odlažemo neki vremenski period u nekih narednih šest meseci ili dve godine.
Hvala gospodine Markoviću. Imaćete prilike na još jedno potpitanje u trajanju od tri minuta. Izvolite, gospodine Dačiću, ako želite. (Narodni poslanik Siniša Kovačević govori s mesta, ali je isključen mikrofon.) Nemojte, molim vas. Prvo, nemojte na takav način govoriti u Narodnoj skupštini. Pitanja nisu upućena narodnim poslanicima, upućena su članovima Vlade koji na to odgovaraju, a gospodin Dačić želi da odgovori na ovo i na to ima pravo. Gospodine Dačiću, izvolite.
Mislim da je ovo o čemu je govorio gospodin Marković osnovno pitanje o kojem, čini mi se, još nismo ni razgovarali, iako sam o tome govorio u svom ekspozeu kada sam izabran - pitanje nataliteta i velikih problema sa kojima se u biološkom smislu suočava Srbija. Zato se u Vladi trenutno raspravlja i analizira koje bi to mere mogle da budu primenjene, čak i u ovim uslovima ekonomske krize i deficita budžeta, itd. koje bi bile podsticajne, u smislu olakšica za majke, porodilje, putem dečijih dodataka itd, a naročito onih koji su bez posla. Kada je već reč o nezaposlenima, nezaposlenost je problem broj jedan sa kojim se suočava Srbija. Sigurno je da je to pre svega pitanje za one koji se bave ekonomijom i finansijama i uopšte ekonomskim razvojem, na koji način možemo u narednim godinama imati veći društveni i privredni rast, jer mi ne možemo sitnim koracima da se izvučemo iz krize. Duboko smo u krizi. Daleko smo zaostali u odnosu na čak i druge zemlje u regionu. Podatak jedan je da mi, u odnosu na 1989. godinu, imamo svega 68% bruto društvenog proizvoda iz tog vremena. Kada je reč o industriji, svega 40%, u odnosu na 1989. godinu. Ne ulazeći sada u raspravu, jer nisam ni želeo da otvorim to pitanje, ko je kriv, šta se sve događalo, šta se desilo, govorim o tome da i druge zemlje koje su bile u sličnim situacijama, koje su preživele ratove, krize, su se brže vratile na put ekonomskog razvoja, nego što to mi činimo. Zato bez jake, bez brze i velike stope rasta, ne možemo ostvariti brze korake ka podizanju životnog standarda i rasta u zaposlenosti. Ekonomisti su zadovoljni kada kažemo da će bruto društveni proizvod ove godine porasti 2%, ali 2% za građane koji imaju najniže plate u proseku u regionu ne predstavlja nikakav veliki i značajniji pomak. Ovo jesu, siguran sam, važna pitanja. Mora da se osmisli situacija kako da se stimuliše i rast nataliteta, ali i strane investicije, otvaranje novih radnih mesta. Želim Draganu Markoviću da čestitam, jer on je u relativno malom gradu kao što je Jagodina nedavno otvorio fabriku u kojoj će biti zaposleno 500 novih radnika. Danas, zaposliti svakog novog radnika jeste na neki način herojsko delo. Hvala vam.
Ministar Ljajić ima reč.
Slažem se da mi na svaki način treba da pomognemo domaću proizvodnju i to jeste jedan veliki problem generalno cele ekonomije i privrede Srbije. Međutim, takođe treba da kažemo da nismo sami i da se mi, u procesu pridruživanja Evropskoj uniji i procesu priključenja Svetskoj trgovinskoj organizaciji, moramo pridržavati određenih pravila koja važe za sve. Samo da vam kažem da mi moramo, recimo, da menjamo Zakon o akcizama na alkoholna pića u jednom članu zato što, po procenama Svetske trgovinske organizacije, mi favorizujemo domaće proizvođače, gde je akciza na alkoholna pića manja od akciza za strana alkoholna pića. Mi moramo, tu nema pregovora. Ako hoćemo da budemo deo Svetske trgovinske organizacije, taj zakon moramo da uskladimo. Imamo još dva zakona koja na taj način moramo da menjamo, bukvalno u jednom članu. Znači, svaka protekcionistička mera koja bi bila protumačena na način da mi favorizujemo domaće učesnike na tržištu, ne bi bila dobro primljena. Jesam za to da na svaki način podstičemo, pomažemo domaću proizvodnju u svim segmentima, ali takođe da budemo realni, da ne sme to da bude protumačeno na bilo koji način da neke učesnike na tržištu dovodimo u privilegovan položaj u odnosu na druge, bez obzira što su nama domaće i draže.
Gospodine Markoviću, izvolite.
Prvo mi je neumesno da pojedini poslanici dobacuju kada je jedna ovako ozbiljna tema i kada su prisutni predsednik Vlade i ministri Vlade Republike Srbije. To se kod mene kaže, da kada neko stalno dobacuje a nikad ništa ne radi, zove se "džibronja". Nisam zadovoljan odgovorima ni predsednika Vlade ni ministra trgovine, jednostavno, prvo da kažem gospodinu ministru trgovine Ljajiću, da obiđete nekoliko marketa čiji su vlasnici Slovenci i Hrvati i u tim marketima možete da vidite 70% proizvoda koji nisu iz Srbije. Oni imaju privilegiju kada su u pitanju i poreski zakoni u Srbiji i sa druge strane, prave konkurenciju onim malim prodavnicama, porodičnim radnjama, ljudima koji su ostali bez posla i nemaju šta da drugo da rade nego otvorili prodavnicu prehrane itd. Kada je u pitanju predsednik Vlade želim samo da me razumete šta sam hteo da vas pitam, da jednostavno ova tri pitanja su veoma bolna u ovom trenutku za građane Srbije i kada su u pitanju jubilarne nagrade i poljoprivredni proizvođači i borba protiv bele kuge. Mi moramo da predsedniče Vlade da to u ovoj godini imamo na dnevnom redu. Sve ankete govore da je najveći problem da su nova radna mesta i borba protiv bele kuge i taj mali čovek koji se zove seljak poljoprivredni proizvođač. Ako mi o njima ne mislimo. Mi znamo da je teško stanje i da je teško stanje nasleđeno i da je svetska ekonomska kriza zakačilo i Srbiju, koja se bori kako korisnici budžeta da budu zadovoljni i da na vreme se isplate plate. Ali, moramo da pomognemo majkama koje nigde ne rade, one moraju da imaju status onih majki koje su zaposlene do određeni vremenski period, da li to kada se rodi dete tri godine ili pet godina nema veze, ali to u ovoj godini i ove godine mora da dođe na dnevni red. Isto tako, Vlada mora da vodi računa i da zabrani lokalnim samoupravama da povećavaju cene usluge u vrtiću, jer je i to borba protiv bele kuge. Mi imamo u pojedinim gradovima gde se prima veliki broj radnika, a sa druge strane novac koji se sakupi od dece koja dolaze u vrtiće idu na te plate i to je jedan veliki problem za roditelje koji treba da plaćaju ono što se zove… Predsedniče Vlade, da li vi slušate mene ili šta vam priča Suzana? Hvala bogu da samo jedan džibronja ima ovde, pa to ne stvara problem. (Predsedavajući: Gospodine Markoviću, vreme. Imate pravo na još dva dodatna minuta nakon odgovora gospodina Dačića.) Tako da predsedniče Vlade, stvarno vas molim da obećate zajedno sa ministrima koji sede ovde, naravno da se informiše i prvi potpredsednik Vlade gospodin Vučić, kada majke koje rađaju decu, a nigde ne rade mogu da očekuju, ne moraju one da primaju platu 30.000, ali hajmo 15.000 dinara od trećeg meseca trudnoće i dok dete ne napuni dve godine. To nije mnogo za Vladu, a mnogo je u borbi protiv bele kuge.
Gospodine Markoviću, moram da vas prekinem jer ste ušli već u peti minut, a imate pravo po Poslovniku tri minuta. Sledeći prijavljeni je Konstantin Arsenović.
Poštovani predsedniče Vlade, gospodo ministri, imam dva pitanja. Jedno je upućeno Vladi ili premijeru, a drugo je pitanje za ministra pravde. Naime, Zakonom o vojsci Srbije koji je stupio na snagu 1. januara, članom 193. je regulisano da će Vlada u roku od 90 dana iznaći rešenje da se reši problem duga vojnih penzionera koji je nastao u periodu od 2004. do kraja 2007. godine. U međuvremenu su se promenile dve vlade i ovo je treća vlada. Do tada nije doneto nijedno rešenje, tako da su penzioneri bili prinuđeni da to svoje pravo ostvare putem suda. Ali, ima veliki broj, oko 10.000 ljudi koji nisu mogli da isfinansiraju i da ostvare to svoje pravo. Zato i postavljam ovo pitanje. U međuvremenu, u čemu je i problem, penzioneri su prešli u nadležnost Ministarstva rada, a članom 79. je regulisano da Ministarstvo rada ovu obavezu ne preuzima već ona i dalje ostaje u nadležnosti Vlade. Praktično ovo je pitanje ni na nebu ni na zemlji. Zato molim odgovor – ko je nadležan i kada će se ovo pitanje rešiti? Drugo pitanje vezano je takođe za problem 11,06% oko usklađivanja penzija. Dobio sam odgovor od Ministarstva pravde i u celini sam zadovoljan, ali nisam zadovoljan odgovorom Upravnog suda. Zapravo, Upravni sud je rekao da radi pilot presudu koja je trebala biti razmatrana 11. marta 2013. godine, a danas je 28. mart. Pitam, da li je ta pilot presuda dostupna javnosti? S druge strane, zašto ovo spominjem? U obrazloženju Upravnog suda dalje se govori – da nije primereno da se na ovakav način vrši pritisak na sudstvo, zbog čega javnost ne treba da vrši pritisak i prejudicira odluku Upravnog suda. Postavljam pitanje, da li je poslaničko pitanje koje je upućeno bilo kom organu pritisak, pa i sudu, pritisak na sudstvo? Lično mislim da nije. Naprotiv moja je želja da se ovaj problem razreši i da se utvrdi ko je u pravu. Neću da tvrdim ni da su vojni penzioneri u pravu, ali Ustavni sud je doneo odluku kojom je rekao da su penzioneri u pravu i da je narušeno osnovno ljudsko pravo u ostvarivanju onoga što im po zakonu pripada. Toliko, možda bih posle komentar.
Hvala gospodine Arsenoviću. Kome ste vi tačno gospodine Arsenoviću uputili pitanje?
Prvo pitanje sam uputio Vladi pošto mi je nejasno ko je nadležan? Drugo pitanje je upućeno Ministarstvu pravde.
S obzirom da ministar pravde nije prisutan pretpostavljam da ćemo odgovor na ovo pitanje dobiti pisanim putem. Reč ima gospodin Čedomir Jovanović.
Hvala gospodine predsedniče. Poštovano predsedništvo, gospodine Dačiću, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je prilika gospodine Dačiću za jednu vrstu razgovora koja nam je svakako potrebna. Iako, način na koji koristimo ove oskudne šanse za dijalog, on se uklapa u onu atmosferu u kojoj vi najradije ne želite da razgovarate, olako prelazeći preko nje uz konstataciju da nije važno ko je sad odgovoran za sve ono kroz šta je ovo društvo prošlo. Meni, vama, verujem većini u ovoj zemlji nisu potrebna podsećanja i tu ćemo se lako složiti oko te vaše ideje. Problem je što ste, gospodine Dačiću, kao lider vaše Vlade zajedno sa vašom Vladom ne uverljivim u argumentaciji kojom pokušavate da objasnite tu veliku transformaciju do koje je navodno došlo. Vi ste, gospodine premijeru, u izbornoj kampanji, a i posle izborne kampanje vodili jednu politiku. Ne mislim na lične odnose, mislim na podršku koju ste tražili u nastojanju da ostvarite ciljeve koji su u ovom trenutku potpuno suprotni ciljevima vaše Vlade. Nisam ličan, ali mislim da je najslikovitiji primer rečenica koju ste izgovorili neposredno nakon izbora obrazlažući nam mogućnost naše međusobne saradnje. Tada ste rekli da nećete valjda samnom praviti Vladu kada je vrlo dobro poznat stav mene i stranke koju predstavljam oko onoga što se dešava na Kosovu. Niste u tome bili usamljeni. Aktuelni predsednik Republike je u poslednjem TV duelu sa Borisom Tadićem, Tadiću u lice rekao da će praviti vladu sa LDP koji je spreman da proda Kosovo. Moram da vas pitam, gospodine predsedniče Vlade, da li mi imamo Vladu danas, ili je nemamo? Biću i po tom pitanju vrlo jasan. Juče je vaš kolega ministar rekao da ne bi želeo da je u vašoj koži. Mi ne likujemo zbog teške situacije u kojoj se vi nalazite i u tome nema opet ničeg ličnog. U teškoj situaciji je naša zemlja. Kada ste pomenuli Ahtisarijev plan, setio sam se rasprave koju smo vodili ovde u parlamentu pre šest godina. Ništa nećemo mi kao stranka dobiti zbog toga što je još jedanput potvrđeno da je naše društvo, a i lideri, da su sposobni za naknadnu pamet. Interesuje me da li će biti izbora nakon briselske runde razgovora? Ako ste uvereni da radite dobro, hoćete odvesti Srbiju u te izbore? (Predsednik: Vreme.) A ako ne radite dobro i ne uspete u ovim važnim pregovorima, da li ćete otvoriti mogućnost da možda te pregovore vode oni koji su na početku znali koliko je pogrešan put kojim ste, između ostalog, i vi poveli Srbiju?
Gospodine Dačiću, izvolite.
To da imamo Vladu pokazuje i činjenica da se nalazimo ovde pred vama u punom kapacitetu i neće biti izbora. Na izbore se ide onda kada postoje problemi u parlamentarnoj većini, ili onda kada postoji opšta društvena kriza iz koje se izlaz može naći samo u izborima. Ali, nije ovde najvažnije pitanje hoće li biti izbora. Ja se tu slažem sa vama u smislu da ponekad neke izjave koje se daju ne vode dovoljno računa o državnim i nacionalnim interesima koji su ponekad važniji od naših stranačkih. Ne ponekad, nego uvek važniji od stranačkih. Ne vidim zašto bi se išlo na izbore, ni ako se postigne dogovor, ni ako se ne postigne dogovor. A naročito ne vidim zašto bi se išlo na parlamentarne izbore, a ne i na predsedničke? U svakom slučaju ne vidim da postoji, moram da kažem potpuno otvoreno, predsednik Nikolić je inicirao temu političkih razgovora oko KiM. On je predložio da ja vodim taj dijalog. Onda odgovornost snosimo svi. Ako smo pošli ovim putem, onda smo svi za njega odgovorni, uključujući i one koji su glasali za Rezoluciju i platformu koju je predložio predsednik Nikolić. Mislim da je to pošteno i sasvim otvoreno. Mi o tome nismo razgovarali u vladajućoj koaliciji. Nismo razgovarali zato što za to nisu postojali nikakvi razlozi. Kad je reč o politici koja se vodi u odnosu na probleme koji postoje oko KiM, ne vidim da je to problem u pregovaračima. Ja lično ne pregovaram ni sa kim. Ja sam ovde predsednik Vlade Republike Srbije. Predsednik Republike je predložio da ja, kao predsednik Vlade, vodim pregovore, odnosno dijalog. Ja nemam ni jedan lični razlog da u tome učestvujem. Na protiv. Imao bih mnogo razloga da u tome ne učestvujem. Ali, ovde je reč hoćemo li mi da se bavimo ovim pitanjima, ili nećemo? Hoćemo li mi, i sve te priče o izborima, ako ste slušali dobro o čemu je govorio i predsednik Nikolić, pa i Aleksandar Vučić, govorili su uvek o tome da ako neko misli da može bolje, da nije sporno i da se ide na izbore, a ne da ćemo ići na izbore ako se nešto desi ili se ne desi. U ostalom, ja još nisam čuo da vlast govori o izborima, uglavnom govori opozicija. Što bi vlast govorila o izborima? Ali, izbori nisu tema. Ovde je tema mnogo ozbiljnija i nije kratkoročna. Ona je prouzrokovana decenijskim i vekovnim problemima koji su iza nas i ja zaista ne bih mogao, ne znam koliko vremena mi dajete da odgovaram ovde na ovakva pitanja, jer stvarno ne mogu da kažem ono što želim da kažem, jer je veoma ozbiljna tema, ali svi vi očekujete da ja govorim o KiM, na jedan ozbiljniji način nego što bi to bili odgovori na neka pitanja koja su uvek malo više usmerena sa pozicije vlasti ili opozicije. Samo hoću da vam kažem da je Vlada Srbije jedinstvena u politici koju vodi, a to znači da mi želimo da rešimo problem Kosova, ne tako što ćemo ga predati, da mi želimo da rešimo problem KiM zato što smatramo da ne treba time da se bave buduće generacije, ne zato da bismo ih spasili muka, nego što će svako rešenje do kojeg se bude dolazilo posle 10, 20, 50 godina biti još gore i tragičnije po naš narod nego što je sada. Zato, mi moramo da znamo da neke stvari moramo da uradimo zbog nas, ne zbog datuma za pregovore u EU. Vi znate, ja sam se više puta izjasnio o tome da od svake lažne predstave je mnogo bolje imati jednu realnu sliku o tome šta se dešava, kakav je naš realni odnos, kakav je realni odnos snaga u kojim se borimo, realni raspored naših prijatelja, neprijatelja, saveznika i šta možemo da očekujemo. Nisam optimista zato što ne vidim među onima koji odlučuju strateškog saveznika sa kojim možete da napravite dogovor koji bi bio u interesu našeg naroda. Sa druge strane, nisam optimista ni zbog toga, što Prištinu niko ne tera na kompromise, ali to što ja nisam optimista, ne znači da mi nećemo do poslednjeg trenutka insistirati na kompromisima, na onome što je naš interes, a naš interes je da ne ispustimo jedan pogodan momenat, da dođemo do jednog održivog rešenja, ali i da idemo nekoliko brzih koraka napred ka evropskim integracijama. Budite uvereni, da tu šansu nećemo ispustiti, ako je bude bilo. Pri tome, ono o čemu se govori jeste ono što ste vi ovde raspravljali i usvojili, nikada drugo se ništa nije govorilo ni na razgovorima i dijalogu u Briselu.
Reč ima gospodin Jovanović.
Valjda vam je jasno, gospodine Dačiću, da ste zapravo potvrdili sve ono što sam ja rekao. Ne mislim da je naš najveći problem u tome što nemamo strateškog partnera. Mislim da je i vaš, govoriću u ime svoje stranke, osnovni problem u činjenici da ne postoji, gospodine Dačiću, podrška u našem društvu za ono što vaša Vlada mora da uradi. Te podrške nema, zbog toga što ja ne znam za evropsko društvo koje bi bilo u stanju da donese tako teške odluke kao što su one odluke koje mora da donese srpsko društvo. Ne znam da je i jedno evropsko društvo imalo toliko neodgovorne elite i lidere, beskrupulozne prema samom društvu u čije su ime navodno govorili. Mi vama ne možemo da pomognemo ni na koji način. Sve što smo mogli da uradimo, uradili smo suprotstavljajući se, između ostalog i vašoj pogrešnoj politici, pogrešnoj politici aktuelnog predsednika i svih onih koji danas sa strane posmatraju sve ono što se u ovom trenutku dešava pred nama, što je mnogo više od razgovora o statusu devet srpskih opština i Srpskoj zajednici na Kosovu. Ovde se, gospodine Dačiću, odlučuje o tome da li će naš narod imati snage da se iščupa iz tog pakla u kojem nestaje čitav jedan vek. Tu imamo problem. Reći ću vam, dozvoliću sebi da možda pogrešim, da mi se čini da predsednik Republike pruža ruku Tačiju, da sutra ne bi pružio ruku vašem dogovoru uz konstataciju da je on učinio sve, a i da druga strana nije spremna ni za kakav ustupak. Čini mi se, gospodine Dačiću, da je Srbija jedina zemlja u kojoj temu rekonstrukcije Vlade i vanrednih izbora od parlamentarnih, a vi ste pomenuli sad i predsedničke, nameće sama vlast, koja nije zakoračila ni u drugu godinu svog regularnog mandata i da to nije slučajno. Šta znače poruke koje u vaše ime za sad izgovaraju drugi, apelujući na najveću stranku u vašoj koaliciji i njenog lidera, od koga očekujete više podrške u ovom trenutku? Mislim na prvog potpredsednika Vlade, gospodina Vučića. Tačno je da vi imate, gospodine Dačiću, pravo da svoj skup opisujete kao Vladu, a da li vi imate iste ciljeve? Imate li istu politiku? Da li vi treba da uradite ono što niko nije uradio, a da posle toga razmišljate o tome da li će Srbija na izbore ili ne, a vi putem nekog Vuka Brankovića 21. veka? (Predsednik: Vreme.) Još samo jednu rečenicu gospodine predsedniče. Pitam vas, zašto učestvujete u nečemu što je unapred osuđeno na neuspeh zbog svih ovih činjenica koje sam vam nabrojao i onoga što ste sami, više ili manje direktno potvrdili?
Hvala. Reč ima gospodin Dačić. Izvolite.
Da ne bi bilo nikakve dileme, Aleksandar Vučić je i do sada učestvovao u pregovorima, jer nijedna odluka koja je doneta nije doneta bez naše međusobne konsultacije i saglasnosti. Znači, između mene kao premijera kao mog zamenika, i što je još važnije predsednika najveće političke stranke u Srbiji, oko ovog pitanja i pristupa postoji apsolutno jedinstvo, tako će i biti 2. aprila. Kakve odluke ćemo doneti, ili zajedno ili nikako, jer ovo nije nikakva lična i pojedinačna stvar, od toga zavisi budućnost, ne naša lična samo, nego i budućnost cele države, čitavog naroda, možda i budućih pokolenja. Tako da, mi smo i danas dva puta razgovarali na ovu temu. Ne postoji ni jedna tačka oko koje se razlikujemo. Naš pristup jeste da učinimo sve da Srbija ne bude kriva za propast pregovora, koji su inače trebali da budu završeni još na prošlom sastanku, jer je tako bilo predviđeno. Ketrin Ešton je nekoliko puta ustajala, zatvarala sastanak. Insistirao sam da se to produži, da postoje i dalje razgovori. Ovo je zaista teška odluka koja mora da se donese. Mi neku odluku moramo da donesemo. Niko nas ne tera ni na jednu odluku i apsolutno se slažem sa gospodinom Jovanovićem u oceni i proceni kakvo nam je i javno mnjenje i uopšte društvena klima koja postoji, koja sa jedne strane, ako kažete – ja neću u EU, sutra će vas optužiti da ste zaustavili evropski put i ekonomski razvoj Srbije. Ako kažete – zbog toga treba prihvatiti ove predloge i zahteve; onda će reći da ste prihvatili nešto što nije pravedno za ovu državu. Znate, kada sam išao na jedan od ovih sastanaka, poruku koju sam dobio odavde iz Beograda posle mog poziva na konsultacije - šta da radimo, bila je -nemoj da prihvataš, al nemoj ni da odbijaš. To nije bio Aleksandar Vučić. Znači, u svakom slučaju, veoma je važno imati hladnu glavu pred ono što će se desiti, jer mi danas ovde naravno možemo i da vodimo rasprave i ja se trudim da to sve bude u jednoj mirnoj atmosferi, zato što su toliko teške odluke i teški su dani, a ne znam šta nam se dobro dešavalo posle takvih dana, nekoliko godina nakon toga. Posle Rambujea, došlo je bombardovanje. Možda je u Rambujeu moglo da se ostvari nešto više. Već nakon toga došla je Rezolucija 1244, koja je možda izgledala dobro ali se različito čitala, a naročito nije primenjivala. Onda su došli jedno pregovori, drugi, ne mogu više da se setim kada su se tačno vodili, mislim da smo bili u Beču ili tako nešto, pa smo mi imali onaj naš plan, to se sećam u vreme Vlade Vojislava Koštunice, bilo je - više od autonomije, manje od nezavisnosti. U protekle dve godine su se vodili ovi, da ne preskočim Rezoluciju Generalne skupštine Ujedinjenih nacija, gde smo mi u stvari zatražili, odnosno predložili da Evropska unija posreduje u ovim tehničkim pregovorima. Posle toga su došli tehnički pregovori, gde mi neke stvari nismo hteli da prihvatimo. Već sledeća ponuda posle godinu dana i predlog i realno stanje na terenu nas dovode do toga da ni ono što ste možda pre godinu dana mogli da ostvarite, sada je veoma teško da realizujete. Zato su važne odluke o kojima će se razgovarati u narednim danima. Mi ćemo sutra imati ponovo sednicu državnog vrha na tu temu. Ako biste sada pitali da Skupština raspravlja o nečemu, mi ne bismo imali o čemu da raspravljamo, zato što mi nemamo ni jedan papir koji je ponuđen kao predlog. Sistem rada Ketrin Ešton jeste da vidi šta su se strane dogovorile. Mi se u suštini još ništa nismo dogovorili, osim što smo se dogovorili da se formira zajednica srpskih opština i da ona treba da čini, ja mislim, devet opština, za desetu još se ne zna, to je Novo Brdo, da li je mislim, nekad je više Srba, nekad više Albanaca, ali dobro devet ili deset. Koje su nadležnosti kada krenete u tu temu, odmah postoji, Tači počne da govori da on ne želi da to bude republika srpska, itd. Prošli put sam mu bacio na sto Zakon o lokalnoj samoupravi, pošto kažu da oni imaju zakon, ne mogu oni da menjaju ustav i zakon. Ja sam rekao – evo ti zakon pa idi na sever. Isto kao što sam i nama pričao, da uzmemo Ustav pa da idemo u Prištinu. To je ljudi realnost koja postoji. Mi trenutno sada ako bismo zasedali, mi nemamo šta drugo da donesemo osim odluke koju smo doneli prošli put, jer mi naše mišljenje o tome nismo promenili. Ako se bude bilo šta donelo, neko kompromisno rešenje, sigurno da parlament treba o tome da raspravlja i da usvoji to o čemu se budemo dogovorili. Ne može se ni postići bilo kakav dogovor ako ne postoji jedinstvo unutar Vlade, pre svega. Naravno, veoma je važno i da predsednik Republike bude u tom procesu, da on deli to mišljenje Vlade, jer je opasno da u tome postoje pukotine. Izvinjavam se što prekoračujem stalno ovo vreme, ali pitanja su toliko ozbiljna. Sad će sledeći da govori gospodin Samardžić i on će opet oko Kosova i verovatno ću morati ispočetka ponovo da ovo sve govorim. Teško je da to sve stane u nekoliko minuta. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović. Izvolite.
Gospodine Dačiću, svi argumenti koje ste pomenuli samo dokazuju da više nemate o čemu da pregovarate - i Rambuje, i Rezolucija, i bečki pregovori, i Ahtisarijev plan, koji smo izbacili, a sad bi se za njega tako rado uhvatili, pa UN. Nešto drugo je suština i to je bilo pitanje, gospodine Dačiću. Da li ste vi spremni da žrtvujete svoju političku poziciju, da odete u taj Brisel? U Briselu se ne pregovara o Kosovu. U Briselu se odlučuje o svemu onome što je preživelo i Kosovo i Krajine i devedesete godine i ratove, prvi i drugi, ili ne. I vi i ja i većina u ovoj sali zna da su izbori pred nama u junu ili u septembru mesecu. Pa šta? Da li ćete zbog izbora otići iz Brisela kao što ste otišli poslednji put ili ne? O tome se radi. Ne osuđujem vas za ovo što sada radite. Za ono što je urađeno kasno je sada da o tome razgovaramo. Mi smo dužni našoj deci i nama, gospodine Dačiću, da omogućimo život na koji dosad niko ovde nije imao pravo, malo mira i spokoja, a ta politika u kojoj ste vi danas, u čijem ste centru, nažalost, ona govori o znatno široj listi prioriteta od tog koji vam pominjem. Radi se o vašoj ličnoj spremnosti da preuzmete odgovornost sa ili bez Nikolića, sa ili bez vašeg prvog potpredsednika i lidera najjače stranke u koaliciji. To treba da kažete Srbiji. Nemate vi šta više na Kosovu da branite. Te ratove i borbe smo izgubili. Radi se o Srbiji i pravu da stanemo na svoje noge ovakve kakve su.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Samardžić.
Poštovani narodni poslanici, poštovani članovi Vlade i predsedniče Vlade, dosadašnji razgovori koji su vođeni od usvajanja one Rezolucije i Platforme 13. januara do danas, pokazali su da su vođeni o jednoj temi, a to je položaj Srba na nezavisnom Kosovu. Ono što je do sada remetilo fikciju o realnosti kako je zapad nametao nama o Kosovu, jesu srpske institucije, institucije Republike Srbije na Kosovu i Metohiji. One su realnost koja zapravo remeti onu sliku koja kaže da je Kosovo nezavisno. Sama činjenica da ste krenuli na institucije Republike Srbije na Kosovu da ih menjate, govori da se zapravo uklapate u tu nametnutu sliku realnosti, da odustajete od ove realnosti kojom mi raspolažemo. To je najveći problem koji vidim u dosadašnjem toku razgovora. U krajnjoj liniji, o ovom o čemu govorim, govoričinjenica da ste vi i počeli da upotrebljavate izraz paralelne institucije za institucije Republike Srbije koja funkcioniše na Kosovu i Metohiji i koje su funkcionalne, koje dobro funkcionišu. U uslovima u kojima rade, one odlučno funkcionišu. Dakle, u uslovima jedne okupacije. Moje osnovno pitanje u vezi sa time jeste – ko vam je dao mandat da razgovarate o položaju Srba u nezavisnom Kosovu i to na nezavisnom Kosovu kako ga vide oni koji su ga napravili kao nezavisno, dakle, zapadne politike i Albanci na Kosovu? Podsetiću vas na samu Rezoluciju koju ste usvojili 13. januara, kažem "ste" zato što moja poslanička grupa za nju nije glasala, da ona ima u preambuli u stavu 3. jedan jasan stav koji kaže – polazište za razgovore, bez obzira da li će rešenje biti opšte ili posebno, jeste da rešenje bude u saglasnosti sa Ustavom Srbije i sa Rezolucijom 1244.To piše na mestu koje sam naveo i piše, takođe, u Platformi kada prepričava ova polazna načela. Dakle, niste se držali ni Ustava Srbije, ni Rezolucije 1244 u dosadašnjim razgovorima. Držali ste se pogrešnih dokumenata, onih kojih nema ni u toj platformi, a to su ustav Kosova i plan Martija Ahtisarija. To je bila polazna pozicija i za vas i za Albance do sada po svemu onome što smo saznali o vašim razgovorima, po onome kako su nas svi izveštavali. O tome vi niste rekli ovo što ja kažem, ali je evidentno da se niste držali ni Ustava, ni Rezolucije 1244, jer da jeste, onda biste govorili o nekoj drugoj temi, a ne o tome kako napraviti institucije za Srbe u okviru plana Martija Ahtisarija koje će njih da zadovolje. Kao što znate, Srbe na Kosovu i Metohiji ne zadovoljavaju nikakve institucije, sem onih postojećih. Zato sam i postavio takvo pitanje.
Hvala. Reč ima gospodin Dačić. Izvolite.
Mandat za razgovore u Briselu je dala Narodna skupština Republike Srbije kroz Rezoluciju koju je ovde usvojila ogromnom većinom glasova. Okvir u kojem se kretala pregovaračka pozicija naše zemlje je bio sadržan u Rezoluciji i u obrazloženju te Rezolucije, u kojoj je bila sadržana Platforma koju je predložio i Vladi dostavio predsednik Republike Tomislav Nikolić. U Platformi su jasno navedene osnovne karakteristike tog našeg predloga, a to znači da se mi zalažemo da se dođe do sveobuhvatnog rešenja za pitanje Kosova i Metohije, ali ako se ne želi razgovarati o statusnim pitanjima i rešavanju statusnog pitanja, da u uslovima kada Srbija ne priznaje nezavisnost Kosova i Metohije na osnovu prenetih ovlašćenja preko ustavnog zakona kosovskim institucijama, moguće je razgovarati o formiranju zajednice srpskih opština, koja bi bila jedna vrsta autonomije u okviru Kosova koje ima prenete nadležnosti od strane Republike Srbije. Znači, mi nikad nismo razgovarali, niti pregovarali o nezavisnom Kosovu, niti nam je neko za to dao mandat, niti smo ga tražili Kada je reč o paralelnim institucijama, nikad nisam upotrebio taj termin. Govorio sam o problemu paralelizma institucija, što stoji takođe u obrazloženju Rezolucije i Platforme. Pozivam vas da pročitate pažljivo za šta ste glasali ovde u Skupštini ili za šta niste glasali, jer u svemu tome je napisano toliko jasno da se pominje da su na Kosovu neophodne institucije koje su prihvatljive i za Prištinu i za Severnu Mitrovicu, a samim tim i za Beograd i da se na takav način ide ga rešenju problema paralelizma institucija. Znam da nije lako razgovarati o ovim temama. Pristup može da bude različit. Samo želim da kažem da zaista nemam nameru da pričam bajke o KiM, o realnoj situaciji, ali to ne znači da ga volim manje od onih koji pričaju bajke. Nemam nikakav interes da ne govorim istinu a ta istina je osnova za sve ono što radimo. To je da pronalazimo rešenje. To rešenje svidelo se nama ili ne ovde u zemlji ili u svetu mora da polazi od nekoliko činjenica. Prvo da Srbija ne može da vrši svoju vlast ni da primenjuje Ustav i zakone na najvećem delu teritorije Kosova. Istovremeno ni Priština ne može da primenjuje na severu. Srbija mora da uđe u rešavanje problema upravo zbog sebe jer zemlja koja ne zna gde joj počinje, a gde joj prestaje suverenitet ne može da računa ni na kakav razvoj, ni na kakav napredak, ni kakvu budućnost. Osuđeni smo samim tim na polagano i teško odumiranje svoje države. Ne smemo da bežimo od odgovora na teška pitanja. Ne smemo to da ostavimo budućim generacijama zato što će ti odgovori biti još teži i tragičniji za Srbiju i naš narod kada se o njima razgovara posle određenog vremena. Nadam se da ćemo u budućnosti moći da živimo a ne da ginemo za našu zemlju. Zato treba govoriti istinu, voditi realnu politiku, odmeriti svoje snage i sve mogućnosti koje postoje, donositi odluke i nositi odgovornost za te odluke koje donosimo. Moramo svima jasno da kažemo bez prikrivanja šta Srbija može a šta ne može da uradi i da ne govorimo samo o teritoriji čiji ogromni deo ne kontrolišemo, nego o ljudima koji žive na KiM. Srbija ima pravo da se za to bori zato što je to legitimno pravo svake države i svakog naroda na svetu. Danas sa Prištinom razgovaramo, tražimo zajedničko rešenje. Umesto sukoba, ratova, žrtava koje su bile u prethodnim vekovima smo napravili jedan istorijski iskorak da bi svi imali budućnost. Mi smo na Balkanu u upaljenom slepom crevu koje će biti ili izlečeno ili odsečeno. To je surova realnost u kojoj živimo. Da li nam se ona sviđa ili ne potpuno nebitno. Spremni smo na kompromise, ali više od ovoga što smo ponudili i o čemu smo razgovarali, pokazali spremnost na neke dodatne kompromise o kojima bi onda razgovarali, mi jednostavno ne možemo. Poniženje nije rešenje. Niko nema prava da govori da Srbija u Briselu nešto odbija. Ne, Srbija u Briselu traži da se naše narodu da najvažnije i najveće pravo koje važi svuda u svetu i koje ima svaki narod. Pravo da živi, da zaštiti svoj život i da ga uredi. Više od toga ne treba da tražimo a manje ne treba da damo. Srbija je ovog puta u dobroj meri učinila sve što je mogla. I dalje ćemo činiti sve do utorka. Ako prođe utorak činićemo i dalje. Tražićemo svaku mogućnost za rešenje. Izašao je gospodin Jovanović. Ako je njegovo pitanje da li sam spreman da žrtvujem svoju političku poziciju – jesam i ne zanima me pitanje izbora, nego hoćemo ovo sada rešiti na jedan način koji će omogućiti i da idemo dalje u evropskim integracijama ali i da dođemo do jednog održivog rešenja koje će moći da bude primenjeno u praksi. Mogu u Briselu da potpišem šta god hoćete. Ako to ne može da bude primenjeno na Kosovu od strane Srba, ili to Srbi neće, od toga ništa ne zavisi. Zato dame i gospodo, mi smo učinili sve. Da li će to biti prepoznato i uvaženo i da li će Srbija biti ohrabrena i podržana u svom putu ka EU, zaista nije pitanje na koje danas mogu da odgovorim. Nažalost taj odgovor pripremaju neki drugi, ali veoma je važno da oko ovoga postoji jedinstven pristup kod nas da smo spremni da uvažimo tešku situaciju koja postoji na KiM i da idemo i na teške kompromise. Sa druge strane poniženje nije rešenje i ako neko očekuje da će Srbija popustiti u poslednjem momentu a ne gledati u nama partnere za razgovore, mislim da duboko greši. Isto tako kao što nam nije u interesu da dođemo do rešenja koje je nepravedno, nije nam od interesa ni da odlažemo pitanje evropskih integracija za kraj 2014. ili početak 2015. godine. Još jednom govorim ne radimo mi ovo zbog EU, radimo zbog nas. Uostalom sve radimo zbog Srbije. Naša politička pozicija je shodno tome nebitna. Znam da se na ovome ne može pokupiti politička popularnost ali ako ste vlast onda morate da nosite odgovornost za predložena rešenja. U tom smislu ponavljam, ja kao premijer i predsednik najveće političke stranke u Srbiji, gospodin Vučić stojimo na istim političkim stanovištima sa željom, nadom i strahom čekamo taj 2. april, ne zato što se plašimo za naše političke pozicije nego da li će biti prepoznato to što je Srbija iskoračila napred. Mi više od ovoga ne možemo. Dame i gospodo poslanici nemojte da mislite da neko ignoriše Narodnu skupštinu pred ovim temama. Ne razgovaramo zato što mislim da će vreme pred nama sigurno tražiti da se o ovome ozbiljno razgovara, ali kao što je rekao i gospodin Jovanović postoje neke stvari gde mi ne možemo više sami sebi pomoći, jer nismo mi više sada u pitanju. U pitanju je naša sposobnost da se izborimo za naše predloge. Na žalost da je Srbija jača bilo bi nam lakše. Da su nam prijatelji bliže bilo bi nam lakše. Da imamo nekog prijatelja na zapadu ne bi verovatno ni došli u ovu situaciju. Možemo još jednom svi da kažemo da nam se to ne sviđa ali nikada ne smemo da smetnemo sa uma da nije naša uloga da ovde vodimo državu u izgubljene bitke, nego da pronađemo pravo rešenje, da sačuvamo narod i ostvarimo naše nacionalne i državne interese. Budite ubeđeni da će to tako i biti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Samardžić.
Gospodine predsedniče Vlade vi ste više puta govorili o tim plemenitim i konačnim ciljevima da se vrlo brzo završi taj problem sa Albancima na Kosovu i sa Kosovom. Nije ovo prvi put da o tome govorite. To je neuverljivo. Neuverljivo je da se može brzo završiti to pitanje pa i nekim kompromisom a drugo neuverljivo je da vi u to iskreno verujete. Tu postoji jedan drugi razlog koji svi znamo – ova brzina sa kojom ste prionuli da rešite to pitanje tako brzo zapravo potiče iz te strategije jurenja za EU. Jurenja za horizontom koji se nikada neće moći doseći i to ste nasledili iz prethodne Vlade. Tu je osnovna greška. Dakle problem ćete rešiti tako što ćete predati Kosovo da biste dobili nagradu članstvo u EU, a danas nije reč o članstvu, nego o datumu. To je a pro po ovog vašeg obrazloženja. Drugo pitanje koje sam hteo da vam postavim se zapravo tiče parlamenta i tiče se vaše obaveze iz Rezolucije, da ćete davati redovne izveštaje, pazite kako piše, o tokovima razgovora, ili o toku razgovora, ne o rezultatima. Uveravam vas i znam pouzdano da je bilo takvih povoda da se ovaj parlament sastane i nema bolje situacije za razgovor o ovoj stvari nego na parlamentu i povodom pojedinih faza razgovora. Dakle, imali smo neke papire, kao što dobro znate, koje vi niste izlagali, ali su ih izlagali mediji u Srbiji. Naime, to što vi niste učinili, jeste zapravo greška ne činjenja. Vi ste ostavili prazan medijski prostor u koje su utrčali mediji koji su pod jakom zapadnom kontrolom i zapadnim uticajem i krenuli sa falsifikovanim papirima, dakle, i "Blic" i "Politika", o tome o čemu ste vi razgovarali. Ne kritikujem te medije, oni su takvi kakvi su i njima je na čast što tako rade, ali kritikujem vas. Da ste napravili parlamentarnu raspravu i dali poslanicima papirkoji ste juče izložili na RTS i za kojimislim da je autentičan, mi bismo imali jednu zdravu raspravu o tome, ne bismo se slagali, ali bi smo imali o čemu da govorimo. Uzmite drugi povod, recimo, zaključci o carinama od 17. januara. Bilo je puno zamešateljstvo u javnosti šta je bilo učinjeno. Rekli ste - to će ići na poseban račun neke banke itd, Tači je rekao - ići će u Fond za razvoj. Kada sam dobio taj zaključak, video sam da je Tači upravu. Mogli smo to izbeći sa jednom parlamentarnom raspravom ili, bar, raspravom na Odboru za KiM. O tome se radi. Ta vaša medijska politika je loša, alimislim da je ona namerno loša. Ona je loša zato što vi, zapravo, imate skrivenu agendu celog ovog vašeg razgovora. To je da se ipak pokupe neke mrvice koje će se dati, a daće se Kosovo za te mrvice. Gospodine predsedniče Vlade,zaista vam ne želim takav uspeh i želim da se ostvari ono što zapravo zapadni činioci i čine - neće dati ni te mrvice. I zbog toga će te vi 2. aprila imati priliku da se opet zahvalite, kao i 20. marta. A 20. marta ste napravili potez koji je otvorio bar neko svetlo u tom tunelu. Rekli ste - ovo ne može. Po svoj prilici, reći ćete i 2. aprila - ovo ne može, ali, nažalost, samo zato što u pitanju nisu ni one mrvice na koje biste pristali da su vam ih dali. To je vaš pregovarački problem, problem vaše pozicije, što ste jednu veliku stvar, kao što je ovaj problem, bili spremni da založite za jako malo, za ništa, kao što je rekao potpredsednik Vlade – ponudili su nam ništa. Zbog ništa se ne može davati Kosovo, a ne može se davati ni za mnogo važnije i veće stvari.
Vreme. Hvala. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević. Izvolite.
Poštovana potpredsednice skupštine, predsedniče Vlade, dame i gospodo ministri, poštovani narodni poslanici, obraćam vam se kao narodni poslanik sa KiM, tačnije iz centralnog dela KiM, odnosno Gračanice. Mi Srbi sa KiM sa posebnom pažnjom, zebnjom i tenzijama pratimo proces pregovora o KiM. Za nas je to sudbonosno i životno pitanje. Ovom prilikom socijalisti KiM daju punu podršku državnom rukovodstvu zbog jedinstva političkog konsenzusa, istorijske odgovornosti u borbi koji se vodi za očuvanje nacionalnih državnih interesa srpskog narodna na KiM. Gospodine predsedniče Vlade, vama dajemo posebnu podršku, jer smo sigurni u vas i ubeđeni da ćete zaštiti i državne i nacionalne interese, a ne uske partijske ili lične interese. Kada kažem da vam dajemo punu podršku i da smo sigurni u vas, želim da kažem da smo na čelu sa vama i koalicija PUPS-JS, na parlamentarnim izborima prošle godine na KiM pobedili i dobili podršku glasača. Svesni smo nepobitne činjenice da je pitanje KiM teško, složeno i da pregovori nisu nimalo laki, ni jednostavni, već da je ceo državni vrh izložen brojnim pritiscima sa različitih strana i na različite načine. Pitanje KiM, da se razumemo, nije ni jučerašnje ni sadašnje, ono je višedecenijsko i vekovno. Ako bi sada uzeli, kao što sam kada smo usvajali poslednju rezoluciju za primirje, i ako bi analizirali to, treba nam za to mnogo vremena, a to je bila jedanaesta rezolucija, onda se postavlja sustinsko pitanje – šta su ovih prethodnih 10 rezolucija dale, koje rezultate, u interesu Srba na KiM? U medijima je bilo dosta informacija i nagađanja o čemu ste pregovarali i šta naša srpska strana traži da bi zaštitila Srbe na KiM? Možete li vi lično, kao glavni pregovarač, da nam date neke konkretne primere i da nam kažete – kako bi to konkretno izgledalo za Srbe koji žive na Kosovu u njihovom svakodnevnom životu, ako se postigne bilo kakav dogovor o većem stepenu nadležnosti za institucije zajednice srpskih opština? Srbi sa KiM se zahvaljuju svima onima, parlamentu, poslanicima i državnim institucijama koje vode "zdušnu brigu" o Srbima na prostoru KiM. Predložio bih vam, pošto je prošlo 13 godina, prošlo je 50, 100, 200 godina, život Srba na KiM, da boravimo na KiM, da boravimo u Gračanici, u Ranilovu, u Goraždevcu, na Brezovici, u severnom delu, na jedno mesec dana do dva, pa da onda dajemo svoje mišljenje, jer je lako o tome ovde govoriti. Postavljam vam zato tri pitanja, i mislim da za dalju budućnost Srba na KiM da su veoma važne i bitne oblasti. Moja pitanja se zasnivaju na tome, a to su pitanja lične imovinske bezbednosti Srba na KiM, pitanje funkcionisanja različitih organa zajednice srpskih opština u oblasti pravosuđa, policije, organa uprave, zdravstva, obrazovanja i prostornog planiranja. Treće pitanje je finansiranje organa zajednice srpskih opština različitih interesa i aktivnosti srpskog stanovništva. Povodom prvog pitanja, u slučaju bilo kakvog incidenta...
Hvala. To ćete iskoristiti u naredna tri minuta. Da li neko želi da odgovori? (Da.) Reč ima premijer Dačić. Izvolite.
Sada smo već otišli u detalje tog dogovora. Opet moram da vas vratim na početak. Sve ovo o čemu je gospodin Stević govorio, to su sve teme o kojima nije postignut dogovor. Tako da, svako objašnjavanje kako bi to izgledalo jeste jednostrano naše mišljenje kako mi mislimo da bi to izgledalo. Kada govorimo o zajednici, smatramo da zajednica treba da ima dve vrste ovlašćenja. Jedna su ovlašćenja koje bi opštine koje postoje prenele deo svojih ovlašćenja na tu zajednicu. S druge strane, mislimo da treba da postoje izvorna ovlašćenja koja bi centralna vlast prenela na zajednicu. Priština ne prihvata da centralna vlast prenese bilo kakvu ozbiljnu nadležnost. S druge strane, ovo o čemu vi govorite, vezano je pre svega za pitanje, kada govorite o ličnoj imovinskoj sigurnosti, odnosno bezbednosti, koje je vezano za pitanje policije i pravosuđa. Tu za sada i dalje ne postoji. Postoji, moram da budem iskren, ne dovodi se u pitanje to da struktura treba da odražava etičku strukturu stanovništva, ali je to nešto što već postoji sada kao pravo. Ovde je reč o nečemu drugom, a to je kakva je mogućnost da zajednica utiče na kadrovsku strukturu, na kadrove koji upravljaju policijom, pravosuđem, tužilaštvom itd, i kakve bi bile nadležnosti te zajednice u tim oblastima. Na toza sada ne postoji spremnost Prištine da razgovara uopšte o tim temama. Ni koncepcija, koju je predložio predsednik Nikolić, koja je zasnovana upravo o ovome o čemu ste govorili, a to je da ove opštine gde Srbi imaju većinsko stanovništvo, imaju neke svoje nadležnosti koje bi omogućile da se život organizuje na takav način da Srbi imaju zaštitu, da znaju ko ih čuva, ko im sudi, ko ih tuži i da imaju specifične, i da imaju pravo,to ste spominjali, na direktno finansiranje od strane Srbije. To su još teme o kojima se razgovara. Gospodin Samardžić je malopre spominjao pitanje ovih carina, kako je on rekao, pa je kasnije ustanovio da je Tači u pravu. Nije Tači u pravu. Zato što smo se mi dogovorili da se dažbine koje se naplaćuju,uplaćuju na račun koji bi otvorila EU u Komercijalnoj banci nekoj. Prištinske vlasti to ne prihvataju i traže da to ide preko budžeta. Taj račun još nije otvoren. Upravo zbog tog različitog tumačenja sporazuma, jer mi se jedno dogovorili kod Ketrin Ešton, onda se oni vratili u Prištinu i rekli da to nije moguće po njihovim zakonima i da to mora da pređe preko njihovog računa. U stvari Borko Stefanović to zna, jer to je bila još tema verovatno i u ono vreme kada je i on razgovarao. Znači, gospodine Steviću, mi za sada znamo kakvi su naši pogledi na to. Do čega ćemo doći i da li ćemo uopšte doći do nekog dogovora, videćemo.
Hvala. Gospodin Stević, dopunsko pitanje. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedniku Vlade na odgovorima. Bespredmetno je da dajem obrazloženja na pitanja na koja sam postavio. Dali ste odgovore na ono što je bitno, da građani Srbije i KiM znaju i da su čuli vaše odgovore i moja pitanja. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Goran Bogdanović. Izvolite.
Poštovani predsedniče Vlade, poštovani narodni poslanici, poštovani ministri, trudiću se da ne držim političke govore ovde, a i da ne dajem blanko podršku premijeru dok ne vidimo šta će uraditi 2. aprila. Gospodine predsedniče Vlade, pre svega vama se obraćam, pošto ste vi čovek koji trenutno vodi pregovore u Briselu, koliko god vi želeli i danas pokušavali na neki način da se pravdate da delite zajedničku odgovornost, ali sva odgovornost je na vama i jako mi je žao što imamo malo vremena da danas raspravljamo o vrlo bitnoj temi. Tako da ću iskoristi ova tri minuta da postavim vrlo konkretna pitanja, jer iz dosadašnje rasprave nismo mogli da saznamo ništa o tome šta se dešavalo u Briselu sem da nema nikakvog rezultata. Niko ovde danas nije pominjao šta se dešava u pregovorima oko struje, niko nije pominjao šta se dešava oko telekomunikacijama, niko nije pominjao kada će zaživeti Fond za razvoj severa KiM. Šta je sa oficirima za vezu? Zbog čega nema razmene? Koji problemi postoje? Iz svega toga sa punim pravom su Srbi na KiM zbunjeni jer nemaju prave informacije i ono malo informacija koje dobijaju iz medija su kontradiktorne, kako vaše tako i predsednika Republike. Zato vas molim da budemo potpuno jasni, koncizni, kratki na ova moja pitanja. Postaviću vam još jedno pitanje na koje ne samo po meni nego i Srbi na KiM žele da čuju konkretan odgovor – šta se nudi na briselskom papiru koji vam je ponuđen, iako vi danas ovde tvrdite da nikakav papir nije postojao, a svi znamo, poslanici i građani i mediji koji su objavili taj papir, od osam tačakaili osam fraza. Stvarno jesu fraze. Čak ono što piše je manje od onoga što vam Ahtisari nudi. Iz tog razloga želimo da znamo da li je taj papir verodostojan, da li stvarno ponuđen? Drugo, da li postoji jasan plan i strategija u slučaju neuspeha pregovora? Vidim da ste danas često koristili rečenicu da ništa niste dogovorili, da niste sigurni šta će biti 2. aprila i da li ćete postići dogovor… ( Predsedavajuća: Vreme.) …a svi znamo da ako ne bude dogovora na šta su spremni Albanci. I sami ste rekli da nemamo prijatelja u međunarodnoj zajednici, da posebno one zemlje koje podržavaju nezavisnost KiM su spremne da urade nešto što može u ovom trenutku da bude loše za Srbe na KiM.
Hvala. Predsednik Dačić.
Ne znam tačno šta ste me pitali na kraju. Da li ste me pitali, pošto se u vama izgleda bori sa jedne strane neko ko bi hteo da nešto kritikuje a onda na kraju kažete da svi znamo šta nas čeka ako ne prihvatimo. Šta onda predlažete, da prihvatimo? Ili ćete i vi kao što sam već čuo – nemoj da prihvatiš ali nemoj ni da odbiješ. Lako je to da pričate iz poslaničke klupe gde sedite. Ja tamo ne razgovaram sa Tačijem. Ja razgovaram skoro sa celim svetom. Lako bismo mi sa Tačijem. Moram da kažem da mi nismo sakrili nijedan papir koji je zaista prihvaćen. Struja i telekomunikacije uopšte nisu raspravljani. Tražio sam da se to stavi na dnevni red zato što jeto jedna od tačakakoja piše u zahtevima Saveta EU, a vidim da niko ne pokreće to pitanje. Na kraju dolazimo do toga da neko kaže – vi se niste time bavili i baš nas briga niste ispunili sve uslove. Jednostavno, ta tema je sada za njih sporedna i niko tu temu ne spominje. Drugo, oficiri za vezu. Dogovoreno je kao što sam rekao, da se razmeni po jedan oficir za vezu pri misiji EUuBeogradu i Prištini, koji nemaju diplomatski status. To je dogovoreno. Pitali ste za Fond za razvoj. Dogovoreno je ovo što sam rekao, da se napravi Fond za razvoj severnog Kosova koji bi imao račun koji je otvoren od strane EU sa tri potpisnika, Priština, sever Kosova, EU u Komercijalnoj banci i da ono što se uplaćuje sa administrativne linije ide direktno na taj račun. Međutim, kao i kod oficira za vezu i ovde kada dođete, gospodin Stefanović dobro zna, i sednete načelno i onda kada oni krenu u operacionalizaciju svega toga, a on kaže – jesmo mi dogovorili oficira za vezu, ali on ipak mora da ima kancelariju gde će da sedi. Normalno je da će da ima kancelariju. Ako ima kancelariju onda je to kancelarija za vezu. Ketrin Ešton kaže – ne, to je kancelarija gde sedi oficir za vezu. Oni pregovore pokušavaju da iskoriste za jačanje svoje nezavisnosti. Isto kao kod fonda, sada su zaključili da je pravno nemoguće da nešto što se plaća kao akciza da ide na neki drugi račun i da mora prvo da prođe kroz ovaj trezor da bi išao na račun. Pošto se mi ne slažemo sa tim sada je to u jednoj fazi ćutanja. Niti ko pominje. Sada su se svi bazirali i prebacili svoju pažnju na Zajednicu srpskih opština. To je trenutna situacija koja postoji u razgovorima. Kao što sam rekao, nije danas lako prognozirati šta će se desiti u narednim nedeljama zbog toga što nisam siguran koliki će pritisak biti na drugu stranu. Kada je reč o papiru o kojem ste govorili, Ketrin Ešton, koju nisam ja predložio, znači da EU posreduje. To je rešenje koje je usvojeno u Generalnoj skupštini UN. Nije lako da zemlja koja je potpisala rezoluciju, gde se to traži, sada traži da se vrati u UN. To je nemoguće. Možemo da mislimo da je moguće. Znate, između Kine i nas postoji samo jedna mala razlika, a to je milijardu i dvesta, trista miliona stanovnika i pravo veta u Savetu bezbednosti. Zato nije isto kada se razgovara o kineskim problemima teritorijalnog integriteta i suvereniteta i srpskim. Ketrin Ešton ne pravi papire, to sam već rekao, nego pokušava da napravi oko čega smo se zajednički dogovorili. Ovo što je izašlo u medijima jeste papir koji je Đentilini probao da napiše oko čega smo se dogovorili i zato su te fraze, ali čak i te fraze koje je on napisao na plenarnom sastanku nisu usvojene. Taj papir ne postoji u formalno-pravnom smislu. To je bio jedan pokušaj da se rezimira šta je dogovoreno. Inače, taj papir je apsolutno besmislen, ne zadrži nikakve suštinske stvari, kao što je pitanje ovlašćenja, pitanje policije, pravosuđa, apsolutno je jedan pokušaj da se dogovorimo oko nekih okvira kako bi se pokazalo da postoji neki napredak. Prištinska strana je prva dala primedbe na takav papir. Oni su imali primedbe na to što je napisano, iako je bilo potpuno besmisleno i na njihovoj strani. Gde se prekinuo razgovor? Kod toga kada smo rekli da mislimo da ne trebaju samo opštine da imaju nadležnosti, nego i zajednica treba da ima izvorne nadležnosti. Zaključili smo da je bolje da prekinemo i nastaviće se 2. aprila. Loše je što će sada ispočetka svi da pričaju svoju priču, mada svi znamo ko šta misli. Jednostavno, budite ubeđeni da nemamo nikakvih razloga da krijemo sve ono što se tamo od nas traži. Nikakvih tajnih papira neće biti, nikakvih tajnih obaveza, koje bismo preuzeli. Nemamo razloga da sve to krijemo. Uostalom, svi znate naše opredeljenje. Ako možemo da rešimo na dobar način ovaj problem koji imamo, a da dobijemo ubrzanje u evropskim integracijama, mislim da bi to bio istorijski uspeh za Srbiju. Da li ćemo uspeti? To je veliko pitanje.
Hvala. Reč ima gospodin Goran Bogdanović.
Ipak je postojao papir. Bez obzira što je gospodin Đentilini pisao taj papir, taj čovek je vrlo bitan u Evropskoj komisiji, u EU. Ne možemo sa nipodaštavanjem gledati na sve to. Međutim, ipak ste neke stvari pojasnili ovde. Koliko sam razumeo, nikad dogovor nije postojao oko struje. Koliko sam razumeo, nikakav dogovor, čak se i nije razgovaralo o telekomunikacijama. Fond za razvoj severa Kosova, nisam najbolje razumeo, a bojim se ni građani nisu razumeli, koji je razlog da taj fond ne funkcioniše, sem što se niste složili da novac koji se uplaćuje na administrativnim prelazima ne ide preko budžeta vlade Kosova. Ako, gospodine predsedniče, međunarodna zajednica tj. EU prihvati zajednicu opština po našem modelu sa sve nadležnostima, koje mi tražimo, koje smo ovde u Skupštini usvojili, interesuje me, ne samo mene, nego i građane na Kosovu, po čijim zakonima će funkcionisati ta zajednica opština? Malopre smo čuli od vas da država Srbija ne može na čitavoj teritoriji KiM da deluje niti njen Ustav i zakon deluju na čitavoj teritoriji. Rekli ste da Tači ne može, tj. zakoni Kosova ne mogu da deluju na severu, a sa druge strane, ni srpski zakoni ne mogu da budu južno od reke Ibar. Koji zakoni će biti? Moramo da budemo potpuno jasni i precizni. To građani, pre svega na Kosovu, očekuju. To su dileme koje moramo da otklonimo. Zato smo mi, kao DS, tražili sednicu gde bi razmatrali sve to. Nažalost, niko nas nije, ne samo nas, nego i čitav parlament, udostojio da upravo ovakve dileme koje postoje, pre svega kod građana, otklonimo. Očigledno da mi danas nemamo mnogo vremena da damo sugestije, da damo predloge, iako niko, evo bar mene, niti bilo kog poslanika sa KiM, nije u bilo kojoj fazi pregovora konstatovao. Ako smo mi… (Predsedavajuća: Vreme.) …prethodna Vlada, pravili tu grešku, vi ste, znate, bili u prethodnoj Vladi i trebalo bi da otklonite to. Ispraviću vas, gospodine predsedniče, na prostoru KiM postoji 10 opština…
Gospodine Bogdanoviću, molim vas. Da li neko želi da odgovori? Reč ima gospodin Dačić.
Ne znam kako da odgovorim kolegi iz prethodne Vlade, koji je bio zadužen za pitanje KiM. Voleo bih da je i tada govorio, kao što sada govori, ali nisam siguran da je tada uvažavao zahteve opozicionih stranaka da se razgovara o dijalogu sa Prištinom, nisam siguran da je zakazivana sednica Skupštine da bi se informisali o svemu tome. Samo mogu da kažem da, kao predsednik najveće koalicione stranke, ponekad nisam bio informisan o potezima koji su bili preduzimani, a konkretno ću reći za pitanje promene Rezolucije u Generalnoj skupštini UN. Ona je promenjena preko noći. Prema tome, mislim da uz dužno poštovanje koje imam prema vama, pošto smo zajedno radili, ovo sve govorite samo zbog toga da biste jednu temu, koja je popularna za vas koji živite dole, da postavite jedno retorsko pitanje – po čijim zakonima. Kao da niste glasali za Rezoluciju i Platformu gospodina Nikolića, kao da niste pročitali šta u njoj piše. Što se sada iznenađujete? Kao DS nije vodila, a sada je protiv jedne takve politike i ovog dijaloga koji se vodi. Nije protiv, barem tako pričate zapadnim ambasadorima. Čak kažete da mi bolje vodimo vašu politiku nego vi. U ostalom, podneli ste amandman da biste me podsetili da vratimo na predlog predsednika Nikolića onu platformu, koja je bila u prvobitnoj varijanti. To su sada političke razmirice i ne bih hteo da zaoštravam ovu temu, jer potpuno razumem… Ne znam što se vi radujete izborima? Dobro, svako ima pravo da se raduje… (Srđan Milivojević, s mesta: I da se plaši.) …i plaši. Pošto se nikada nisam ni radovao, ni plašio, tako sam i prolazio, a oni koji su drugačije procenjivali tako su i prošli na izborima. U svakom slučaju, ne treba ni potcenjivati, ni precenjivati svoje snage. Ko ovde pominje izbore? O kakvim izborima vi pričate? Pričate o izborima u momentu kada se rešava pitanje Kosova i budućnosti Srbije. To je neodgovorno, neozbiljno, na takav način ne želim da razgovaram na političkoj sceni Srbije. Ako neko misli da je to pametno… S druge strane, mene ne interesuje ko priča, ja iznosim svoj politički stav. Ako vi niste smeli ništa da kažete vašem predsedniku, ja smem da kažem svom predsedniku Republike i svom predsedniku partije, odnosno sebi. Ovo je sada jedno teško mesto u našoj istoriji. Zašto je teško? Zato što posledice mogu da budu veoma teške, na jednu ili na drugu stranu. Ako mi sada našu raspravu opterećujemo time - šta će da bude samnom posle tog dijaloga, pa sigurno ja neću biti narodni heroj zbog toga, sigurno me niko neće spominjati po dobru, ako se složimo, a i ako se ne složimo. S druge strane i najveća stranka u koaliciji, bez obzira što sam ja premijer, će takođe snositi posledice neodgovornosti za politiku koju vodimo, uključujući i predsednika Republike, naravno. Znači, veoma je teško vreme i ako gledamo naše lične pozicije, apsolutno ne možemo da uradimo ništa. Ali, jesmo li mi u stanju da donesemo odluku ili nismo u stanju da donesemo odluku? Zato što nismo bili u stanju svih ovih godina da vodimo zemlju, zato što nismo bili u stanju da mi upravljamo procesima, a ne da procesi upravljaju nama, došli smo u situaciju da svake godine imamo sve manje o čemu da raspravljamo. Imali smo principe, imali smo mnogo početnih principa na početku, sada kako ide, i crvenih linija i sve su nam principi manji i slabiji i crvene linije su sve bleđe. Bojim se, ako ovako nastavimo, a naročito ukoliko, ono o čemu je govorio gospodin Bogdanović je veoma ozbiljna stvar jer je on rekao da mi svi znamo na šta je Priština spremna. Znamo na šta je Priština spremna, ali to je obaveza više da se ponašamo odgovorno prema našem narodu, a ne da potpaljujemo i podmazujemo bubnjeve, a da ih posle ostavimo na cedilu. Zato je velika odgovornost i ne mislim da je odgovornost samo vlasti, mislim da je trenutak u kojem celo društvo bi trebalo da kaže šta oko ovoga misli. Niko nema pravo da sada kaže – mene to ne interesuje, ja se sada bavim, ne znam ni ja, turizmom, ili ne znam kojim problemom u Srbiji, svako ima pravo, svako ima obavezu da odgovori na ovo pitanje. Jer, ako je to lično pitanja svakog od nas, niko ga neće rešavati. Zato sam zahvalan Bogdanoviću što je i pokrenuo sva ova pitanja, jer veoma je važno da se zna puno informacija o svemu ovome. Zašto nije fond formiran? Jer Srbin neće da ide preko budžeta Kosova, to je osnovni razlog, a Priština neće drugačije da pristane, iako je bila pristala u Briselu i to je sada osnovni razlog zašto fond nije formiran. To nema nikakve veze sa nama. Srbija je ispunila sve što je preuzele na sebe kao obavezu, barem od onog vremena od kad ja učestvuje u tome, a pretpostavljam da je i ranije tako bilo, jer su uvek bila problem polovična rešenja koja je kasnije svako tumačio na svoj način.
Hvala. Gospodin Bogdanović.
Gospodine predsedniče Vlade, stvarno nisam postavio pitanje – kada će biti izbori, nego sam postavio konkretna pitanja vezano za KiM. Dobro znate ko priča o izborima. To priča predsednik Srbije, gospodin Nikolić. Dobro znate ko traži promenu premijera. Gospodin Stefanović, predsednik Skupštine. Prema tome, DS nije uključena u sve to, iako mi želimo izbore, želimo da ovu i ovako neozbiljnu Vladu što pre smenimo. Samo ću vas podsetiti, počeo sam malopre, da bi znali, vrlo je bitna stvar, na KiM postoji 10 opština sa srpskom većinom, ne devet, nego 10. Novo Brdo, gospodine predsedniče, za vašu informaciju, po Ahtisarijevom planu, pošto su promenjene granice, sada ima 70% Srba, 30% Albanaca, jer su uključena sela iz opštine Gnjilane, iz opštine Kosovska Kamenica. Molim vas, to su vrlo ozbiljne stvari. Nije slučajno da se pominje devet opština, jer severna Kosovska Mitrovica, po Ahtisarijevom planu, se ne tretira kao posebna lokalna samouprava, nego ima nešto veća ovlašćenja nego što imaju mesne zajednice, po Ahtisariju. Znam da ste vi vešti da premostite, pogotovo u ovakvim situacijama … (Predsedavajuća: Vreme.) … da optužite za bilo šta i bilo koga, ali budite sigurni, moje izjave i moje delanje oko KiM se nije menjalo od 2001. godine do današnjeg dana… (Predsedavajuća: Hvala gospodine Bogdanoviću.) … za razliku, možda, od nekih drugih.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Bojan Jakovljević. Izvolite.
Informacije radi, samo da kažem da prosto nije tačno da nisu informisani svi relevantni faktori na KiM. Uvek, posle svakih pregovora, gospodin Vulin je u roku od dva dana na KiM, tako da to, javnosti radi, moram da kažem. Ove godine, 23. marta, delegacija u sastavu Oliver Ivanović, Zoran Ostojić, Ranđel Nojkić, Petar Miletić i Dejan Radenković, boravila je u Briselu i imala sastanak sa gospodinom Jelkom Kacinom, koji je posle sastankaizjavio da je ova delegacija podržala, u ime Srba sa KiM, Ahtisarijev plan koji, da podsetim, nije prihvaćen ni od ove Skupštine, niti od strane UN, a s obzirom da su se predsednici četiri opštine sa severa KiM ogradili od stavova ove delegacije, postavljam pitanje, predsedniče, vama. Ko je ovlastio ovu delegaciju da ide na ove i ovakve pregovore? Drugo, da li je tačno da je ova delegacija prihvatila Ahtisarijev plan, kako je izjavio gospodin Kacin? Pod tri, ko je snosio troškove odlaska ove delegacije na ovaj sastanak? Predsedniče Vlade, za vas je pitanje.
Hvala. Izvolite gospodine Dačiću.
Stvarno ne znam ko je snosio troškove, niti Vlada Srbije ima bilo kakvu vezu sa organizacijom ovog događaja. Koliko sam obavešten, tome je prethodila određena konferencija koja je bila održana u Istanbulu, na kojoj su bili i drugi poslanici svih stranaka. Ne znam ko je sve bio, zaista. Bio je Dejan Radenković, ne znam za ostale detalje, to je stvar o kojoj treba vi da raspravite ovde u Skupštini. Vlada Srbije nema nikakve veze sa tim. U svakom slučaju, Ahtisarijev plan, kao što znate, Srbija nije prihvatila. Postoje dve stvari, nisu ga prihvatile ni UN. Amerikanci kažu da postoji alergija na 2A, kod Albanaca je alergija na autonomiju, a kod Srba alergija na Ahtisarija. Zato mislim da ta informacija apsolutno ne može da bude tačna, da je ta delegacija prihvatila Ahtisarijev plan, niti pak njih neko pita da li će da prihvate, niti je važno šta će oni da kažu, da će to da utiče na Srbiju da prihvati Ahtisarijev plan, uz dužno poštovanje članova te delegacije. Hvala vam.
Hvala. Da li želite da postavite dodatno pitanje? (Ne) Reč ima narodni poslanik Zaharije Trnavčević. Izvolite.
Gospodine predsedniče Vlade, na predlog Pokreta poljoprivrednika i privrednika "Bogata Srbija", prihvatili ste avgusta meseca, a 2. septembra potpisali odluku kojom je imenovan Nacionalni agrarni savet. Od tada za šest meseci, da li ste, gospodine predsedniče, možda dezavuisali sopstvenu odluku, povukli je? Pitam vas ovo jer je potpredsednik Nacionalnog agrarnog saveta, Danilo Golubović, državni sekretar, bojkotovao rad ovog saveta, u kome je potpredsednik, i imenovao je nekakav svoj savet, kome je dao zadatak da do septembra meseca napiše ono što smo mi već uradili, a to je Nacrt strategije razvoja agrara do 2037. godine. Molim vas da mi odgovorite da li je ova vaša odluka od 2. septembra, o formiranju i imenovanju Nacionalnog agrarnog saveta na snazi? Da ili ne?
Hvala. Reč ima premijer Dačić. Izvolite.
Da, na snazi je. Videću o čemu se radi, da li postoje neki problemi i kakvi problemi u funkcionisanju.
Izvolite, gospodine Trnavčeviću.
Postoje veliki problemi. Taj njegov bojkot i nagovaranje drugih članova i sejanje sumnje da li smo mi uopšte potrebni itd. doveo je do ozbiljnog zastoja. Ovaj dokument, koji ćete dobiti, nadam se do kraja aprila meseca, u konačnom finalnom tekstu, mogao je da bude znatno ranije gotov. Međutim, u ovoj zemlji se ne ceni vreme uopšte kao jedno opšte dobro, nego se dopušta da ono protiče u sporovima, neslozi itd. Osim toga, gospodine predsedniče, moram da vam kažem da generalni sekretar Vlade, kao izvršilac vaših odluka, do dana današnjeg nije našao dve prostorije za adresu i sedište Nacionalnog agrarnog saveta, niti su članovi Nacionalnog agrarnog saveta dobili pismeno rešenje da bi u svojim ustanovama mogli da pravdaju službena putovanja iz Novog Sada do Beograda itd. Prema tome, molim vas, gospodine predsedniče, da generalnom sekretaru, Veljku Odaloviću, date nalog da nađe dve kancelarije za smeštaj Nacionalnog agrarnog saveta i da pošalje rešenja svim članovima, da bi mogli punopravno da nastave i dovrše ovaj rad. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, postavio bih pitanje koje je možda malo više životno, a malo manje je epsko i nebesko, pošto smo se do sada uglavnom bavili ovim kosovskim pitanjem. Postavio bih pitanje ministarki zdravlja, gospođi Đukić Dejanović, malo premijer da dobije pauzu, pošto svi uglavnom njega pitaju, a tiče se, po meni, prilično alarmantne situacije vezane za naš zdravstveni sistem. Prošle godine mi smo ocenjeni poslednji na rang listi od 34 evropske zemlje, po 42 kriterijuma u odnosu na to kakav je zdravstveni sistem Srbije u Evropi. Bugarska je pretposlednja, a mi smo apsolutno poslednji. U poslednjih nekoliko meseci desilo se više slučajeva u Srbiji da su ljudi prinuđeni da sprovode humanitarne akcije, da moraju da zavise od toga da li poznaju neku estradnu ličnost, pa će se organizovati koncert ili ne, moraju da praktično zavise od toga da li poznaju nekog u nekiminformativnim kućama. Neki od tih slučajeva, kao što sami znate, ne bih da spominjem imena, su se dosta loše završili, tragično. Ono što je po meni izuzetno važno, to je da pitam vas - da li, kao prvo, postoji neka institucija u ovoj zemlji koja može organizovano da analizira neki slučaj i da nekog pošalje u inostranstvo na lečenje, transplantaciju, ako bolujete od neke retke bolesti, da ne morate da zavisite od milostinje, ili postoji Republički fond za zdravstveno osiguranje koji se takvim stvarima bavi? Ova zemlja plaća mnoge stvari, da ne spominjem, od Miladina Kovačevića, pa do aviona za haške optuženike, fudbalske klubove itd. Mislim da bi konačno to pitanje moralo da se reši na sistematski način i da sistem odreaguje brzo, da ako bolujete od nečega što u Srbiji ne može da se izleči ili vam je potrebno da budete na listi negde drugde, da se to i desi, a ne da imamo slučajeve kao što je ovaj. Svake nedelje imamo neku humanitarnu akciju i ljudi se konstantno obraćaju za pomoć, na kraju krajeva i Vladi, ali vidimo da takvi slučajevi dosta loše završavaju. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Zahvaljujem na pitanju i na prilici da i u ovom visokom domu dam obrazloženje o tome koliko je zapravo donatorstvo neophodno za autoritet jedne zemlje u rešavanju problema transplantacije. U našoj zemlji u ovom momentu ima 80.000 donora. U Hrvatskoj ima blizu dva miliona. I za one transplantacije za koje, doduše, imamo stručnog kadra i prostora, ali ih nismo organizovali, problem je donatorstvo. Mi bismo u velikim evropskim i svetskim centrima bili rado viđeni bez dinara učešća sa našim pacijentima, kada bi donatorstvo bilo na višem nivou. Naravno da se u svakom društvu, pa i kod nas, najsporije menja svest ljudi, ali mislim da smo napravili korake o značaju donatorstva i da Ministarstvo, a što je još važnije i veliki broj nevladinih organizacija, medija obrazovnih i svih drugih institucija i uglednih pojedinaca vrlo korektno radi na tome. Ono što je činjenica, to je da postoji Pravilnik, koji je doneo Republički zavod za zdravstveno osiguranje, o slanju pacijenata na lečenje van zemlje. Ali, isto tako je činjenica da nemamo jednog pacijenta sa istom dijagnozom i da vrlo skupe intervencije, a koje nažalost nekada jedino mogu da spasu život, u inostranstvu treba obezbediti ravnomerno i bez ikakve diskriminacije. U tom smislu, Srbija, u kojoj 250 evra ide po glavi stanovnika za sve potrebe zdravstva, a u Hrvatskoj je to negde oko 750 evra, zaista stoji jako, jako loše. Status finansijski popravljanja, sa jedne strane, za zdravstvene potrebe je i te kako vezan za ekonomsku poziciju zemlje, a sa druge strane izuzetno je značajno da popravimo svoj kredibilitet i ugled u svetu, da obezbedimo našim pacijentima da se u najsavremenijim i tehnološki najopremljenijim centrima mogu transplantirati, odnosno vršiti ove intervencije, na taj način što ćemo povećati donatorstvo. Pozivam ovom prilikom sve građane da o tome razmisle, sve poslanike da o tome razmisle, potpuno svesna činjenice da podjednako tugujemo i saosećamo sa porodicama kojima je nemoguće pomoći u ovoj ekonomskoj situaciji, a saosećanje je samo jedna ljudska osobina koja treba da nas prosto stimuliše na praktične korake. Direktor Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje je izneo naš zajednički stav. Mi smo zemlja koja ima izvanredan stručni potencijal, prostorni potencijal i mi treba da razvijamo transplantacionu hirurgiju u našoj zemlji. Za to vreme i dok to ne uradimo, a i onda će biti problem donatorstva takođe, jer možete potpuno osposobiti ekipu, a da se desi da nema dovoljno odgovarajućih donora, ostaje kao osnovni problem veći stepen svesti o donatorstvu u Srbiji.
Hvala. Gospodine Stojšiću, izvolite.
S obzirom da dolazim iz Vojvodine, ali ovo je tema koja stvarno ne bi trebalo da bude opterećena time odakle ko dolazi, ili ko je pripadnik koje političke stranke. Izuzetno je loša situacija, da kažem samo da imamo na dva miliona ljudi postoje dva aparata za zračenje, da imate praktično jednu magnetnu rezonancu u Sremskoj Kamenici, naravno imate i privatne, ali vi ako odete kod privatnika ti snimci vam ne znače mnogo. Imate ukupno jedan ukupno "pet" skener, na dva miliona stanovnika, itd. Institut u Sremskoj Kamenici je ranije bio deo zdravstvenog sistema koji je u Vojvodini građen i stvaran. Mislim, što se tiče bar tog sektora, određeni nivo reforme i decentralizacije bi bio poželjan. Moja koleginica Olena Papuga je takođe postavila pitanje iz vašeg domena, ali bar što se tiče ljudi sa kojima mi imamo kontakt i onoga što se u Vojvodini dešava, situacija u zdravstvu je prilično alarmantna. Naravno, problemi su nastali tokom više decenija, vi ste tu samo nekoliko meseci, ali mislim da pod hitno bi moralo da se pristupi mnogo ozbiljnijoj reformi u zdravstvenom sistemu. Nažalost, u medijima imamo situaciju da vidimo svakih nekoliko nedelja ili meseci šta se desi kada taj sistem ne funkcioniše. Moja sugestija je da ipak bi bilo potrebno da se formira nekakav fond na nivou, da li vašeg ministarstva, itd, koji bi, iako nemamo donore u zemlji, iako nemamo terapiju u zemlji da se onda brzo reaguje i da ljudi mogu da se pošalju negde u inostranstvo i da ta izdvajanja stvarno ne budu nešto što nije na listi prioriteta kada se pravi budžet. Zahvaljujem.
Hvala. Ministarka Đukić Dejanović.
Potpuno se sa svim vašim konstatacijama slažem, ali bih htela da kažem da u ovih nekoliko meseci sredstva koja su zapravo bila zamrznuta sedam godina, su počela da se koriste i sa 30 miliona evra Klinički centar u Novom Sadu će biti potpomognut u pogledu prostora, jer je to Sekretarijat ocenio kao svoj prioritet. Dakle, sedam, osam godina se radio projekat, iako smo imali sredstva koja su stajala, a evo, u ovih nekoliko meseci mi smo projekte priveli kraju, planiramo u ovoj godini da, ako dinamika bude kako je dogovoreno sa pokrajinskom sekretarkom, dobiju se ta sredstva i budu uložena u prostor. S druge strane, vi ste potpuno u pravu da nismo zadovoljni stepenom tehničke opremljenosti i nije savršena, ali u odnosu na druge krajeve Vojvodina i Klinički centar Vojvodine i Kamenica, imaju dosta korektnu opremu, ali to ne znači da od sredstava koja planiramo, a kojih je 10 miliona, značajan deo neće otići u ove dve velike institucije. Takođe, bih htela da vam kažem, da svi zahtevi i prioriteti koji se čine u zdravstvu dolaze po predlogu pokrajinskog Sekretarijata za zdravstvo, jer je to u skladu sa aktima, na koje je zapravo dala saglasnost ova skupština.
Narodni poslanik Vojislav Vujić.
Gospodine predsedniče Skupštine, predsedniče Vlade, dame i gospodo ministri, moje pitanje bi moglo najdirektnije da bude upućeno gospodinu Mlađanu Dinkiću, ministru finansija i privrede, ali on danas, nažalost nije sa nama, ali smatram da među prisutnim ministrima ima onih koji mogu da daju odgovor na ovo pitanje. Dolazim iz Vrnjačke Banje, turističkog mesta koje je dugo važilo za kraljicu kontinentalnog turizma. Svedoci smo da se zadnjih godina ulagalo poprilično u nova turistička mesta, u nove turističke centre, u pitanju su bili milionski iznosi u evrima, što je naravno za svaku pohvalu. Moje pitanje je – da li će Vlada da dozvoli da Vrnjačka Banja bude zaboravljena i da se ne nađe nigde u strategija razvoja turizma Srbije, a važila je za sada za mesto broj jedan, po pitanju broja registrovanih noćenja? Znači, kada saberemo sve ostale centre, Vrnjačka Banja je ispred svih, ispred nas je bio samo grad Beograd, ali verovatno zbog kapaciteta koje ime. Znači, moje pitanje je konkretno – da li će se, kada i koliko u narednom periodu ulagati u Vrnjačku Banju? Ako to ne uradimo desiće se da Vrnjačka Banja doživi propast, kao što je doživeo i srpski seljak posle ove afere sa aflatoksinima. Hvala.
Vlada me obaveštava da ćete dobiti odgovor u pisanom obliku. Gospodin Ilić, izvinjavam se.
Pošto Mlađan Dinkić nije tu. Nedavno sam posetio Vrnjačku Banju, pre neki dan, možda ste i saznali za to. Imala je radova koji su se izveli i finansirani su iz pomoći građevine. Podsticaj građevinske industrije. Mogu vam reći da je pre neki dan su i poslednji računi isplaćeni. Sve je plaćeno i vi ste ušli u program Milanskog edikta i treba još da završite neke poslove. Vaši izvođači nemaju više ni jednu situaciju spremnu, sve što uradite, sreo sam se sa njima i oni su obećali da će početi radove čim se vreme prolepša, biće plaćeno. Sredstva su potpuno obezbeđena. Drugo, ima jedan most koji je u pitanju. Dogovoreno je da se završi. Niz projekata koji ste započeli, svi su do sada plaćeni. Poslednji projekat je plaćen pre neki dan. Znači, radite po onom programu koji je usvojen. Biće vam plaćeni i naredni projekti čim stignu prve situacije.
Reč ima gospodin Vujić. Izvolite.
Svakako vam se zahvaljujem na odgovoru, ali bez obzira na to što sam narodni poslanik, trudim se da svo svoje slobodno vreme provodim u Vrnjačkoj Banji, u razgovoru sa naravno građanima i u aktivnom učešću u sprovođenju lokalne vlasti. Ono što je meni poznato da nam je za sada odobren jedan kolektor dužine nekih 150 metara i čija je investicija 4 miliona dinara ili 40 hiljada evra. Bio sam konkretan u pitanju smatrajući kada će Vrnjačka Banja da bude uvažena kao neka druga turistička mesta, obzirom da za razliku od drugim mi imamo 144 godine tradicije organizovanog bavljenja turizmom. Te investicije od 4 miliona dinara koja su svakako dobro došla i na njima se zahvaljujemo nisu dovoljne da pokrenu Vrnjačku Banju da možemo da stanemo rame uz rame sa ozbiljnim evropskim turističkim centrima.
Reč ima gospodin ministar. Izvolite.
Vi ste bili ponudili projekat sportske hale, to je završeno. Ponudili ste projekat prilaznica, saobraćajnica, okretnice i sve ono što ste hteli da završite i to je završeno. Rekonstrukciju kompletnu parka, tu su radovi u toku, biće završeni veoma brzo. Imate još nekih projekata koje ste doneli. Nadam se da sve što ste doneli, to je ispunjeno. Očekujem ovih dana da donesete nove projekte i da konkurišete, sigurno i kod Ministarstva turizma, a naravno i za komunalno i za pomoć građevinskoj industriji. Prema tome, samo spremite projekte i sve će biti u redu, donesite samo projekte. Ponavljam, nijedan projekat koji ste doneli nije odbačen, svi su završeni. Ostaje pitanje deponije, vi to znate. Tu je sigurno i ministarka. To je pitanje koje morate da rešite jer ste jedan turistički centar koji ne može da ima tako rešeno pitanje komunalnog otpada. Na tome će se sigurno raditi. Prilazni putevi preko Dragosinaca, Goču, sve je to završeno i to ste tražili. Prema tome, spremite nove projekte i neće biti nikakvih problema. Ponavljam, vaš predsednik zna sve projekte koje doneo, bili su prihvaćeni.
Hvala. Reč ima Vojislav Vujić. Izvolite.
Stvarno ne bih da vam protivurečim poštujem to što kažete, ja ne bih ovo pitanje danas postavio da situacija na terenu nije malo drugačija. Mi u ovom trenutku skoro u većini ministarstava imamo kandidovane projekte. To o čemu ste sada rekli to su stari dugovi koji su izmireni prema ljudima koji su izvodili radove, i to su projekti koji su recimo, pričali ste o sportskoj hali ona je rađena 2006, 2007, 2008. godine. Moje pitanje je – da li projekte koje sada imamo, znači, kod ministarstava ne odnosi se samo na vaše ministarstvo možemo da očekujemo da ćemo u kratkom vremenskom roku da ih dobijemo. Pre svega zato što smo turističko mesto, zato što reprezentujemo celu Srbiju. Kod nas ima više stranaca što je dobro nego u svim ostalim turističkim centrima. Znači, ne bih da me niko ne shvati pogrešno, ali Vrnjačka Banja ne smemo da dozvolimo da stane u rang sa ostalim mestima sa sličnim brojem stanovnika, jer je ona ipak reprezent Srbije u turizmu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Borisav Kovačević. Molim vas prijavite se. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine predsedniče, i članovi Vlade, drage kolege i koleginice poslanici, moja pitanja se tiču bezbednosnog sistema ove zemlje u širem smislu te reči pa je logično da su upućena premijeru, odnosno ministru unutrašnjih poslova i ministru odbrane i koordinatoru službi bezbednosti u zemlji. Počeću sa vrlo konkretnim pitanjem – koliko lica se danas u Srbiji obezbeđuje, a da nisu nosioci funkcija koje po zakonu država bezbednosno štiti. Kriterijumi po kojima ta lica država štiti vreme trajanja njihovog obezbeđivanja do godine ili više godina, koliko državu košta njihovo obezbeđenje u proseku, mesečno i ukupno godišnje? Po onome što ja znam neki su godinama pod tim obezbeđenjem koji košta papreno. Nisam siguran i želeo bih da znam koliko to nadležne službe preispituju, postoje li objektivni razlozi za takvo nešto u tolikom vremenu, a koliko znam, neki sede i ovde u Skupštini, a ne obezbeđuju se kao poslanici, i pri tome neka od tih lica se obezbeđuju u zemlji, a po onome što pratim kad odu u inostranstvo oni su bez obezbeđenja, verovatno ti koji žele da ih liše života su zainteresovani samo dato uzemlji rade, napolju neće. Drugo pitanje, kada će se pristupiti i da li će inovaciji, odnosno dogradnji, aktuelizovanju strategije u nacionalnoj bezbednosti koja bi podrazumevala obuhvatanje, odnosno obavezivanje na adekvatno uređenje svih elemenata i učesnika u sistemu bezbednosti Srbije prema sadašnjoj strategiji nacionalne bezbednosti. Imamo u okviru toga proglašene sadašnjom strategijom bezbednosti kao elemente sistema bezbednosti, sve subjekte iz oblasti privatnog obezbeđivanja. Radi se i želeo bih da znam tačne podatke. Znam da se radi o desetinama i desetinama hiljada ljudi pod oružjem u okviru agencija i drugih subjekata bezbednosti i što je još gore po bezbednost ove zemlje veliki broj tih agencija vode i vlasnici su stranci i ti naši ljudi pod oružjem su faktički, da tako kažem pod komandom stranaca u našoj zemlji. (Predsedavajući: Vreme gospodine Kovačeviću.) Dobro javiću se kasnije.
Da li neko želi da da odgovor? (Da.) Reč ima premijer.
Da bi neko dobio status lica koje se obezbeđuje od strane MUP-a, potrebno je da postoji procena njegove ugroženosti, a tu procenu daju osim MUP-a i bezbednosne službe, civilna, BIA ili vojne službe bezbednosti. Takođe, postoji jedan broj ljudi koji se obezbeđuje po službenoj dužnosti. Znači, na osnovu funkcije koju obavlja. Naravno, u poslednjem periodu vladala je prava poplava, da tako kažem, profesija i ličnosti koje su tražile obezbeđenje policije, što stvara zaista velike probleme u našem ministarstvu, pre svega zbog velikih troškova koji se na takav način ostvaruju, zbog zauzetosti svih resursa raspoloživ za obezbeđenje koja se ostvaruju preko uprave u okviru direkcije policije, ali to rade i druge uprave i službe u policiji. Kada tome dodamo i obezbeđenje koje vrše vojne službe, BIA itd. sigurno je da je taj broj dosta veliki. Kada je reč o licima koje obezbeđuje Uprava za obezbeđenje ličnosti i objekata u MUP-u, taj broj je po podacima od pre neki dan 58. Kada je reč o drugom pitanju, privatne bezbednosti, strategija nacionalne bezbednosti je definisala da treba takođe kao i u drugim oblastima da postoji jedno partnerstvo između državnog sektora, onih državnih institucija koje se bave pitanjima bezbednosti i privatnog sektora bezbednosti. Imajući u vidu kao što ste i vi rekli gospodine Kovačeviću da ima više desetina hiljada, a neki kažu od 100.000, znači da ima više onih koji su u privatnom sektoru bezbednosti, nego što su u okviru državnog, odnosno MUP-a. To podrazumeva da postoji jasna strategija kakvo partnerstvo postoji između ta dva sektora i kakva je čija uloga i naravno, kakav je sistem licenciranja. Mi smo bili predali te zakone u skupštinsku proceduru, zakon o privatnoj bezbednosti, čak mislim da je bio predat i zakon o detektivskoj delatnosti, pa je vraćen iz procedure zbog različitih primedbi, jer nemoguće je zadovoljiti baš sve strukture, jer svako tu ima neke svoje interese, ali je to zaista veoma važno da se u ovoj godini to pitanje reguliše, jer je to praksa svuda u svetu i nama je ranije MUP imalo jedan pristup da je praktično bilo, kako bih rekao, ljubomorno na neke druge koji počnu da se bave pitanjima bezbednosti. Ja sam naprotiv dao saglasnost da se formira komunalna policija, jer smatram da je dobro da se policija oslobodi vršenja nekih poslova koji su, kao što je uklanjanje kioska, nelegalnih objekata, ne znam ni ja, iseljavanja iz stanova, pa tako i u ovom slučaju. U mnogim zemljama, direktor FBI mi je rekao da u Americi postoji 16 do 17 hiljada različitih bezbednosnih subjekata. Zato je kod nas potpuno logično da to bude deo, da to što postoji kao strategija nacionalne bezbednosti se primeni i u praksi, odnosno, da se donesu odgovarajući zakoni. Vraćam se na ono prvo pitanje koje ste postavili, sa jedne strane MUP ne može da kaže kada se neko obrati za obezbeđenje, da nas to ne interesuje, zato što nosimo odgovornost ako se nešto desi, a opet postoje nekada i u javnosti kritike zašto neko ima političko obezbeđenje, zašto nema. Mi smo, kao što znate, to ponudili. Mislim da gotovo svi lideri političkih stranaka imaju policijsko obezbeđenje. Govorim o parlamentarnim strankama, s tim što nema gospodin Marković i gospodin Koštunica nema policijsko obezbeđenje ali ima po mestu stanovanja. Ne smatram da je loše, mislim da je dobro zato što se time pokazuje jedan odgovoran odnos prema svima, bez obzira da li su na vlasti ili u opoziciji. Hvala.
Hvala. Reč ima Borisav Kovačević. Izvolite.
Gospodine predsedniče Vlade, deo odgovora sam dobio. Biću slobodan da u pismenoj formi dostavim pitanje, znam da ne možete danas dati sve te cifre i podatke, ali bi bilo jako dobro da se u Skupštini znaju svi ti podaci. Uz to ima još jedna oblast u okviru sistema bezbednosti koja jeste elemenat sistema bezbednosti, naglašeno u Strategiju za nacionalnu bezbednost a to su mediji. I ništa dalje o tome nije rečeno. O njihovoj ulozi. O njihovoj obavezi itd. Kad to spojim, bez želje da neko pomisli da okrivljujem medije za to, ali verovatno priterani ekonomskom situacijom, borbom za tiraž itd. ponašaju se onako kako se ponašaju mediji, naravno neki manje neki više, da o tome ne pričamo. Međutim, ova zemlja je došla u situaciju već odavno, i sve više je u situaciji da ona kao država nema više tajni. U dobrom delu. Ne optužujem medije, ali iz te borbe, u dobrom delu svojim naporima da obezbede tiraž i oni doprinose tome. Uzmite uređene zemlje. Tamo ako se nešto na nivou državnom proglasi zatvorenim, tajnom, mediji to ne napadaju. Ja ću vam samo primera radi postaviti jednu hipotetičku situaciju. Sutra da ova Skupština razmatra krajnje zatvoren značajan problem državni i Skupština drži zatvorenu sednicu imali biste strahovit napad, imali biste stampedo štampe da otkrije o čemu se radi. Umesto da imamo štampu koja je organizovana i vaspitana tako da ako je nešto državna tajna, u to se ne čačka. Samo jedna od stvari, samo jedna od stvari koju imam u vidu, a mnogo je toga. Prema tome ako je neko u sistemu bezbednosti on se mora bezbednosno i ponašati. Ja ne vidim da tu ima takvog ponašanja. Hvala lepo.
Narodni poslanik Zoran Ostojić.
Hvala predsedniče, premijeru, gospodo ministre, koleginice i kolege. Samo kratko da odgovorim gospodinu Jakovljeviću jer je oko te posete evropskom parlamentu bilo dosta u medijima, a i zbog kolege Dejana Radenkovića, njemu to teško pada. Ja sam navikao da takva pitanja dobijam. I gospodin Dačić je doveden u neprijatnu situaciju, odgovara o nečemu što ne znam. Niko nije bio član Vlade da bi Vlada imala veze s tim. Nema ni Skupština. Bio je sastanak u Istambulu koji je organizuje Centar za inkluzivno upravljanje, a plaća te sastanke, a bilo ih je desetine do sada, švajcarsko ministarstvo spoljnih poslova. To je odgovor ko je platio i Istambul i put u Brisel. Na tim sastancima se pozivaju Srbi s Kosova. I to je jedino mesto gde Srbi s Kosova, unazad nekoliko godina diskutuju između sebe. Svađaju se, ovi sa juga, ovi sa severa. Znači ta aktivnost je naterala Srbe i dovela do toga da imaju i da probaju da imaju zajednički stav. Povremeno učestvuju i Albanci. U Istambulu su učestvovali, ako vas interesu. Tamo su bili i predstavnici vaše poslaničke grupe. Obično učestvuju predstavnici svih poslaničkih grupa, osim DSS na tim sastancima. U Istambulu je bio iz vaše, čak je jedan visoki državni funkcioner član Vlade bio u Istambulu. Pošto se sastanci održavaju po pravilima gde ne treba govoriti ko je bio i šta je pričao, ja ću to poštovati. Jasno je ko je platio. Odgovor za Brisel. Tamo nismo bili kod Jelka Kacina, nego kod radne grupe poslanika iz evropskog parlamenta zadužen za jugoistočnu Evropu. Ta radna grupa u punom sazivu bila je krajem prošle godine ovde u Skupštini na Odboru za evropske integracije. Predsednik te radne grupe je evropski poslanik Kukan. Kod njega smo bili. Oni su bili ovde u parlamentu. Prema tome, ako mislite da je to bila izdaja, onda je i ovo izdaja. Ako je to pitanje. A to da ja i Radenković prihvatimo Ahtisarijev plan, to je možda značajno, značajnije što ga je Srbija odbacila ili UN, ali kad ja i Dejan ga prihvatimo, to znači da će se i primenjivati. Šalim se. Da vas podsetim oko Ahtisarijevog plana. Sada idem da pitam gospodina Dačića. LDP je podržao u načelu, kao dobru osnovu za pregovore pre šest godina Ahtisarijev plan. Sada gospodin premijer kaže, na žalost na jugu Kosova, odnosno većini Kosova se ne ostvaruje u potpunosti. Tačno je. Da ste kao Vlada, ne samo vi, ali pošto ste bili u prethodnoj to ide opet i vama, da ste održavali kontakte sa Srbima sa Kosova, pravim predstavnicima Srba s Kosova, kako onima koji su institucijama, tako onima koji nisu, a ne samo sa severa vi bi znali zašto se ne poštuje, a verovatno bi uz pomoć Beograda taj plan možda se i poštovao u potpunosti. Sada da se vratimo na pitanje. Gospodine Dačiću, nećemo da vam stavljamo so na ranu, apsolutno razumemo vašu situaciju, ali vam kažem da bi dobili podršku za razgovore mi mora da znamo o čemu se tamo razgovara. Ja ću citirati samo jednu rečenicu iz intervjua ruskog ambasadora. (Predsednik: Ja vas molim vrlo kratko, pošto smo već na isteku četvrtog minuta.) On kaže da je Moskva u stalnom kontaktu sa Beogradom i da je potpuno upoznata sa svim nijansama pregovora. To su detalji. Vi ste nama danas neke izneli. Da smo se redovno sretali mi bi onda možda znali šta to treba da podržimo, u kom smeru da kritikujemo itd. Međutim, činjenica je da smo iz štampe saznavali, dok vidimo neki drugi saznaju iz ličnih kontakata. Mi smo ipak poslanici da bi se informisali o tako važnim stvarima iz novina, a sem toga Rezolucija vas je obavezivala da nas informišete bar na način na koji to Tači radi u svom parlamentu.
Hvala gospodine Ostojiću. Gospodine Dačiću ako želite izvolite.
Još jednom ću samo ponoviti da je bilo čini mi se osam susreta jel tako, sa Tačijem uz posredovanje Ketrin Ešton. Na pet susreta tema je bila sprovođenje prethodno dogovorenog, odnosno implementacija onih sporazuma koji su od ranije bili. Na poslednja tri sastanka se počelo razgovarati o ovoj temi. To znači od, ja mislim negde sredine januara. Sve o čemu se pričalo, odnosno okvir u kojem smo se mi kretali je sadržan u Rezoluciji, odnosno obrazloženju ove Rezolucije, odnosno to je ta koncepcija kojim se putem išlo. Ta koncepcija je toliko zaokupila čak i predstavnike EU da više ne raspravljamo ni o kojoj drugoj temi samo o zajednici srpskih opština. Ja sam u jednom momentu pomenuo, dobro ako nećete zajednicu srpskih opština daj da se vratimo na one uslove koje imamo kao Savet evropske unije koji je postavio, kao što je malo pre neko spomenuo, mislim Bogdanović, energetiku, telekomunikacije. Ne oni sada neće da se vraćaju na to. Njima se svidela ova ideja. Zašto im se svidela? Zato što tu Priština vidi verovatno mogućnost da zajednica srpskih opština u stvari bude nešto, a u stvari ništa. Da se zove tako, ali da nema neka ozbiljnija ovlašćenja. Stalno sam navodio primer Vojvodine koja ima i svoju Vladu. Navodio sam i primere drugih autonomija širom Evrope koje imaju različite vrsta autonomije, regiona itd. Ima ih više od 200 u Evropi. To za njih, jednostavno, nije prihvatljivo. Čak i neke zapadne zemlje, ne možda otvoreno, kažu da ne može da budu izvršna ovlašćenja, a to su fraze i gluposti, jer svaka opština ima izvršna ovlašćenja. Znači, ovde nije reč o tome. Oni se plaše da to bude jedan paralelni sistem vlasti i stalno spominju Republiku Srpsku. Tačiju je lako da informiše, jer on ništa novo... Kod njih se sve odluke donose jednoglasno zato što oni jednostavno se trude da implementiraju sve ono što već piše. Vrhunac njihovih kompromisa je da li će da daju regionalnog komandanta Euleksa, što vi znate, koji ste pominjali sad Ahtisarijev plan, ja mislim da se tu čak i spominjala mogućnost nekih regionalnih ili itd. Mi se trudimo da ne govorimo u pravnim i političkim kategorijama koje mogu da prave i koji mogu da prave međusobne smetnje, a to znači da sada ne pričamo ni odakle dolaze nadležnosti, ni da li ima izvršna ovlašćenja ili nema, nego da se bavimo opisom šta bi u stvari ta zajednica mogla da radi, a da pri tome Srbi što tamo rade i što se uopšte konstituiše zajednica bude u cilju očuvanja i iskazivanja određene posebnosti, odnosno našeg identiteta na Kosovu i Metohiji. Bojan je malo pre diskutovao. Bojan je bio samnom. Pomenuću samo jedan primer. Mi smo na tom trećem sastanku unazad ako gledate, znači u januaru, pričali i složili se da se formira zajednica srpskih opština i onda smo se dogovorili u sledećoj nedelji da se održi sastanak eksperata i političkih eksperata, da tako kažem, koji imaju neku političku težinu i da razgovaraju o sadržaju te zajednice sa namerom da sledeći sastanak bude pripremljen, pa da znamo da li možemo nešto da se dogovorimo. Sa naše strane su otišli Marko Đurić, Vulin, Zorana Vlatković i Bane Mitrović iz MUP i sa njihove strane vodila je Edita Tahiri. Osam puta sam se sastajao sa Tačijem. Taj sastanak je počeo tako što je Edita Tahiri počela da priča o genocidu. Zaključak tog ekspertskog skupa je bio da ne mogu oni ništa da se dogovore, nego moramo Tači i ja da se dogovorimo. Možete zamisliti kako to izgleda, kada nemate na tom ekspertskom nivou? Sve je u stvari politička priča. Zato je sa jedne strane dobro što nema nekog papira, pa sada to morate da prihvatite, ali sa druge strane je i loše, jer mi nemamo. U stvari, ako se čeka da se mi sami dogovorimo oko nečega, pitanje je na šta će sve to izaći? Ne mogu da vam opišem kako to izgleda. Pokušao sam da to predstavim ljudima iz EU. Tamo gde se razgovara, uglavnom se najviše razgovara u formatu Tači i ja, dva prevodioca, Ketrin Ešton i Đentilini. Kada izađem napolje kod ostalih članova delegacije, smo me gledaju, samo da pitaju - da li ste potpisali nešto ili niste i ako nisam potpisao, to je opšta radost. U tim društvenim uslovima se vode razgovori. Objektivno je to stvarno. Zahvaljujem se i prihvatam odgovornost u smislu da je možda moglo da se razgovara, ali ta rasprava bi bila samo političke prirode i ne bi imala nikakve konkretne zaključke da kažemo imamo nešto, pa se prema njemu izjašnjavamo da li prihvatamo ili odbijamo. Zadovoljan sam idanašnjom raspravom, bez obzira što su bila postavljana pitanja zato što mislim da smo ozbiljno pristupili ovom problemu i sama atmosfera u skupštini pokazuje da su svi svesni težine ovog problema. Zato vam se zahvaljujem u svakom slučaju.
Hvala. Sada je isteklo tri sata. Dozvoliću još gospodinu Ostojiću pravo na tri minuta i nakon toga zaključujem rad. Izvolte.
Razumem vaš odgovor. Vi kažete da Rezolucija nema papira, o čemu da pričamo? Tači kaže da ustav Kosova nema papira, pa nešto priča. Detalje, bar ove koje ruski ambasador kaže, nijanse, evo. Verujem da je svima interesantan deo ovoga što su čuli o detaljima. Kako ćete dobiti podršku javnosti ako ne zna javnost šta se dešava i kuda to ide? To je bila moja načelna primedba. S druge strane, činjenica je da ni prošla, ni ova vlada nije održavala kontakte sa Srbima koji su u institucijama. Činjenica je da vaš zamenik, koga predsednik Skupštine nije pročitao kao onoga koji neće doći, a nisam ga video, a jutros sam rekao da se Vučić neće pojaviti i, kao što vidite, bio sam u pravu, do sada nije učestvovao ili ako je učestvovao jedanput ništa nije govorio. Gospodine Dačiću, znate da je premijer Tači u zadnja jedan, dva ili tri sastanka vodio i učestvovao je njegov zamenik premijera Petrović, s kojim je Vučić obećao da će se videti pre šest meseci, iz čega proizilazi objektivno položaj vaše Vlade i vaš položaj. Zato sam na početku rekao da razumemo mi vašu situaciju. Ako mislite da je ovo reprezent vaše Vlade, onda neka bude. Zato vas pitam, pošto ste rekli da neće biti izbora, a o izborima je pričao Nikolić i koliko sam ga razumeo, pričao je o parlamentarnim izborima i ne znam kako Nikolić može da se natera da ide na predsedničke izbore, ali znam kako mogu da dođu do parlamentarnih izbora. To je mnogo lakše, jel tako, pošto kažete da neće biti izbora. Odgovorite samo na dva pitanja: koji je smisao vaše Vlade ukoliko ne dobijemo datum za početak pregovora i ne postigne se nikakav sporazum sa Kosovom? Da li u ekonomiji cveta stanje, dinar jača, evro slabi, strane investicije nagrnule itd? Nije. Sve je loše. Zašto bi ta Vlada dalje opstajala u okolnostima u kojima čovek koji je iza vas, predsednik Skupštine, u rekonstrukciji Vlade pominje novog premijera? Koliko znam, rekonstrukcija podrazumeva promenu nekih ministara, a novi premijer znači novu vladu. Odgovorite mi da li je vaša želja za rekonstrukcijom Vlade, pošto do sada nisam čuo da ste o tome pričali, ili niste pričali pre nego što su vaši koalicioni partneri otvorili to pitanje, uključujući i promenu premijera, jer obično premijer vrši rekonstrukciju Vlade? Da li je rekonstrukcija Vlade nešto što će uslediti kao, kažete, zamena za izbore koji se neće desiti? Ne zaboravite odgovor na to pitanje – kakav je smisao daljeg opstanka Vlade ukoliko se nikakav dogovor ne postigne, jer faktički tada ćemo ostati i bez normalizacije odnosa sa Kosovom? Srbi sa Kosova će biti oštećeni, a i građani Srbije zbog ne dobijanja datuma će oštećeni, odnosno politika vaše Vlade, evropskih integracija će doživeti ozbiljan poraz. Uz dva poraza ne vidim smisao daljeg opstanka te vlade, posebno u okolnostima unutrašnjim koje vidimo najbolje gledajući ovu sliku.
Reč ima gospodin Dačić. Izvolite.
Nisam mislio više da se javljam, ali da ne ispadne da neću da odgovorim na ovo Ostojićevo pitanje. Pitanje rekonstrukcije Vlade nije bila tema naših razgovora u proteklim nedeljama, jer smo se bavili drugim pitanjima. Inače sam ako se sećate, prvi govorio o rekonstrukciji Vlade u smislu ulaska još nekih ljudi iz pojedinih oblasti, što nije naišlo na veliko odobravanje nekih koalicionih partnera, a nije SNS. U svakom slučaju bilo je različitih ideja, i ne vidim u tome ništa sporno da se o tome razgovara. Isto tako kao što je i istina da nikad nismo razgovarali na temu izbora, na temu promene premijera, što je sve moguće o tome razgovarati, ali to onda nije rekonstrukcija Vlade, nego izbor nove Vlade. U svakom slučaju nije dobro da to bude tema kojom se samo bavimo u javnosti, jer je to nelogično i neozbiljno, jer mi moramo da preuzimamo brojne obaveze koje imamo širom sveta. Idete i razgovarate, a stalno treba neko da vas pita- imate li vi mandat, da li vi možete, da li ćete vi biti za godinu dana, ili za šest meseci i tako dalje. U tom smislu želim i javno da kažem, da mi nemamo spornih pitanja kao Vlada. Mislim da sve odluke u Vladi su bile donete jednoglasno, od kada je Vlada izabrana. Sigurno da u dnevno političkim stvarima, u operativnim stvarima ima i pitanja o kojima različito i mislimo, što je i normalno, jer da i mislimo isto ne bismo bili u različitim strankama, ali o strateškim pitanjima nije bilo nikakvih razlika. Zato ja ne vidim razloga da se sada govori o izborima, čak iako se ide na izbore, o tome se ne priča sada kada se donose važne odluke. Da li Vlada treba da opstane ako ne postignemo rešenje ili ne dobijemo datum? Znate šta, možda ste s jedne strane u pravu, ali s druge strane moram da vam kažem otvoreno, iskreno, malo koja druga Vlada ima šanse da dođe do tog rešenja. Zato što bi to praktično značilo da Srbija ne bi ni trebala da ima Vladu. Da je to zaista tako potvrđuje nam prošlost. Zato što je teško da neko bolje od mene može optužiti za nacionalnu izdaju, za razliku od nekih drugih koji su morali da vode računa o svom političkom rejtingu da bi vukli tako teške i dramatične poteze ili predsednika Nikolića, ili predsednika SNS, gospodina Vučića. Zato ne mislim da je to važno pitanje za izbore. Za Srbiju jeste važno pitanje, a izbori su drugorazredno pitanje u ovom trenutku. Zato u ovom trenutku ne mogu da kažem šta će se desiti sledeće nedelje, osim da ćemo učiniti sve što možemo da izvučemo najbolje moguće za našu zemlju i za naš narod. Verujte mi, ako ne uspemo to znači, ne da nismo hteli ili da nismo umeli, nego da nismo mogli. Veliko je pitanje da li će iko ikad više moći od toga? Toga svi moramo da budemo svesni. Zahvaljujem se i izvinjavam se ako sam bio duži od onoga što ste mi odvojili. Hvala.
Hvala. Pošto smo završili tročasovno postavljanje pitanja članovima Vlade, završavamo današnji rad. Zahvaljujem svima na učešću. Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije sednici, konstatujem da sednici prisustvuje 105 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 99 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. S obzirom da je danas utorak, na osnovu člana 287. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici imaju pravo na traženje obaveštenja i objašnjenja. Da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač.