Austatud ametikaaslased! Hea minister! Lugupeetud pealtvaatajad! Alustame Riigikogu täiskogu VI istungjärgu 11. töönädala neljapäevast istungit. Kõigepealt palun kõnetooli neid Riigikogu liikmeid, kes soovivad üle anda eelnõusid või arupärimisi! Kõnesoove ei ole, seega läheme teadete juurde. Head ametikaaslased, täna pärast Riigikogu täiskogu istungi lõppu moodustatakse siin istungisaalis Rail Balticu toetusrühm. Rühma kokkukutsuja on Riigikogu liige Kalle Palling. Viime läbi kohaloleku kontrolli. Kohalolijaks registreerus 73 Riigikogu liiget, puudub 28.
Läheme tänase päevakorra juurde. Esimene päevakorrapunkt on olulise tähtsusega riikliku küsimuse "Kohalike teede hoiu korraldamine" arutelu. Lubage enne, kui me seda alustame, lühidalt tutvustada, milline on selle arutamise kord vastavalt kodu- ja töökorra seaduse §-le 153. Kõigepealt on riigieelarve kontrolli erikomisjoni liikme Andre Sepa ettekanne kuni 20 minutit, millele järgnevad küsimused ja vastused kuni 20 minutit. Peale seda on majandus- ja kommunikatsiooniministri ettekanne kuni 20 minutit ning küsimused ja vastused kuni 20 minutit. Kolmas on Eesti Maaomavalitsuste Liidu nõuniku Märt Molli ettekanne kuni 30 minutit, sellele järgnevad küsimused-vastused kuni 20 minutit. Riigikogu liige võib esitada igale ettekandjale ühe suulise küsimuse. Peale ettekandeid avatakse läbirääkimised. Sõnavõttudega võivad esineda komisjonide ja fraktsioonide esindajad ning teisedki Riigikogu liikmed. Arutelu lõpuks Riigikogu otsust vastu ei võta. Palun kõnetooli riigieelarve kontrolli erikomisjoni liikme Andre Sepa, et teha ettekanne seoses olulise tähtsusega riikliku küsimuse "Kohalike teede hoiu korraldamine" aruteluga!
Austatud istungi juhataja! Head kolleegid! Tere hommikust ka minu poolt! Tulenevalt Riigikogu kodu- ja töökorra seadusest võib Riigikogu komisjon koostada oma valdkonda kuuluva teema läbitöötamiseks raporti.
Lugupeetud ettekandja, palun vabandust! Head ametikaaslased, saalis on väga suur lärm. Palun austame ettekandjat ja ka neid, kes soovivad seda ettekannet kuulata! Aitäh teile!
2010. aastal valmis Riigikontrolli kontrolliaruanne, mida riigieelarve kontrolli erikomisjon menetles sama aasta 15. novembril. Aruandes toodi välja hulk puudusi kohalike teede arvestustes, viidati kindlaks määramata rahastamisvajadusele ja ka vähesele järelevalvele teede seisundi nõuete täitmise üle. Tänavu aprillikuus teatas Riigikontroll erikomisjonile, et puuduste kõrvaldamiseks pole midagi ette võetud. Sellest olukorrast lähtudes otsustas riigieelarve kontrolli erikomisjon juunikuus koostada raporti teemal "Kohalike teede hoiu korraldamine". Komisjoni otsusega määrati raportööriks mind, raport sai koostatud komisjoni ametnike Ly Operi, Vivian Põllu ja praktikant Mirjam Vikiski abiga. Ma tutvustasin raportit komisjonis, see kinnitati 27. novembril ja otsustati saata Riigikogu saali arutelule. Ma loodan, head kolleegid, et tänane teema käsitlus siin Riigikogu suures saalis olulise tähtsusega riikliku küsimusena annab tõuke selle meile kõigile olulise küsimuse lahendamisele.
Hea ametikaaslane Andre Sepp, te segate väga tugevasti koos minuga selle istungi kulgemist. Ma teen ettepaneku, et nii teie kui mina oleksime tasa, et vestlus saalis saaks toimuda. Tundub siiski, et te võite jätkata. Palun!
Tänan! Asun nüüd teehoiu raporti tutvustuse juurde. Olen teema käsitlemisel keskendunud selle valdkonna neljale olulisemale teemale, milleks on riiklik teeregister, kohalike omavalitsuste teehoiukavad, järelevalve omavalitsuste teehoiukorralduse üle ja rahastamismudel. Loodan, et see raport on olnud teile kõigile kättesaadav, annan aga siiski veel lühiülevaate raporti sisust. Teema aktuaalsus on ilmselt kõigile teada. Kohalikud omavalitsused ja valitsus ei ole jõudnud kokkuleppele kohalike teede hoiu korraldamises. Seadsime raporti eesmärgiks välja selgitada kohalike omavalitsuste teede hoiu rahastamise vajaduse ning teha ettepanekuid kohalike omavalitsuste eelarvesummade efektiivsemaks kasutamiseks ja kontrollisüsteemi rakendamiseks. Raporti koostamiseks tehtud töö oli järgmine. Saatsime kohalikele omavalitsustele välja teemakohase küsimustiku. Eestis oli siis 226 omavalitsust, nendest vastas 108. Ka tegin ma intervjuud Riigikontrolli, Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi, Rahandusministeeriumi, Siseministeeriumi, Maanteeameti, linnade liidu ja maaomavalitsuste liidu esindajatega. Olgu teema sissejuhatuseks kirjeldatud teede olem, mis pärineb eile üle antud riiklikust transpordi arengukavast. Viimase andmetel on praeguse seisuga riigimaanteid Eestis 16 443 km, kohalikke teid 23 900 km, era- ja metsateid 18 000 km. Tänavad moodustavad kogu teede arvust üksnes 8%, jalg- ja rattateed 0,5%. Olgu täpsustuseks öeldud, et kilometraažilt on kohalikke teid kokku rohkem, aga nn ruutmeetripõhiselt jäävad peale riigiteed. Riigiteede pindala on seega suurem. Nüüd aga teemade juurde konkreetsemalt. Esiteks käsitlen lühidalt riiklikku teeregistrit. Riigikontrolli hinnangul on riikliku teeregistri kvaliteet suhteliselt halb. Andmevälju on liiga palju – neid on seal 57. Kohalikud omavalitsused on kohustatud neist kümmekonda täitma ja neil puuduvat selleks ressurss. Kuna riigi rahastuse saamiseks on omavalitsustel siiski neid välju vaja täita, pannes olemi iseloomustamiseks kirja pikkusi-laiusi, siis saab öelda, et omavalitsused täidavad registrit vaid vajaduspõhiselt. Tuleb tunnistada, et linnade andmestik on korrektsem, ilmselt ka nende kompaktsuse tõttu. Täielikult toimiva teeregistri loomiseks on vaja omavalitsuste omandis olevad teed ühtsetel alustel inventariseerida. Sellega pole kahjuks kuhugi jõutud, olgugi et see ülesanne oli püstitatud ka eelmises riiklikus transpordi arengukavas. Uues arengukavas on see eesmärk selgelt kirjas, aga sealt ei nähtu, millal töö peaks tehtud saama. Maanteeamet on põhimõtteliselt nõus registri andmevälju korrigeerima, kuid kokkuleppel omavalitsusliitudega tehakse seda peale inventariseerimist. Peamine vaidlus inventariseerimise teostamisel on seotud selle rahastamisega, ja seda juba mitmeid aastaid. Omavalitsustele esitasin ma selle raporti koostamise käigus ka küsimuse, kas nende teedetaristu on mõõdetud, kas neil on registrile vajalik andmestik olemas. Vastused olid vägagi erinevad, millest saab vaid järeldada, et omavalitsused on teede mõõdistamisel ning andmete registrisse kandmisel jõudnud väga erinevate tööjärkudeni. Küsisin nendelt ka, kui palju on vallas või linnas teid, mis soovitakse riigile üle anda. Vastustest selgus, et kokku tuli 108 vastanud omavalitsuse peale 760 km ulatuses teid, mille üleandmise üle nad oleksid valmis läbi rääkima. Ka Maanteeameti esindaja nõustus, et teedeomandi õiglasem jaotus tuleb läbi rääkida kahepoolselt ja ka teede otstarbekust tuleb korralikult analüüsida. Oleme praegu oma hajaasustusega üks nendest riikidest, kellel ühe elaniku kohta tuleb rohkem teekilomeetreid kui enamikus teistes Euroopa maades. Tähtis on arvestada, milline on ühel või teisel teel liiklussagedus. Maanteeamet leiab, et ühest korrektsest teeregistrist saaks nn Eesti teede portfell. Kõik osapooled arvavad, et selle õiglaseks rahastamiseks on väga tähtis saada võimalikult palju teavet teede olemi, seisundi ja kasutamise kohta. Omavalitsusliidud on võimalikelt teostajatelt uurinud inventariseerimise maksumust ja hinnanguliselt on töö maksumuseks pakutud üks miljon eurot. Vaidlus seisneb selles, et riigi esindajate arvates on see teede omanike probleem, kohalike omavalitsuste meelest on see ka riigi ülesanne. Ma tegin siin raportis kaks selget ettepanekut. Punkt 1: esimesel võimalusel läbi viia ühtsetel alustel teede inventariseerimine. Punkt 2: lähtuvalt nii riigi kui omavalitsuste huvidest maksta teede inventariseerimise eest võrdselt. Siin on mängus mõlema huvid – ühel on registripidamise ja järelevalve kohustus, teisel selged omaniku kohustused. Soovin nüüd peatuda kohalike omavalitsuste teehoiukavadel ja ka puudutada uut transpordi arengukava, mis eile Riigikogule üle anti. Selle raportiga seotud küsitluse käigus päriti omavalitsustelt, kas nende linnas on kehtiv teehoiukava. Vastustest nähtus, et eraldi teehoiukava on olemas 48%-l, 20%-l on seda kuskil mujal kirjeldatud. Ma saan väita, et 68% omavalitsusi planeerib oma teede hooldust perspektiiviga. Muidugi leidus ka vastuseid, kus vallad teatasid, et teehooldust pole mõtet üldse planeerida, kuna riigi rahaeraldis on väike ja aasta alguses vaatame, mida selle eest teha saab. Riigikontroll on oma aruandes seisukohal, et teeseadus kohustab küll riiki koostama teehoiukava, ent kohalikel omavalitsustel sellist kohustust ei ole. Nende arvates pole omavalitsustes, kus see kava on, teede seisukord sugugi parem kui nendes, kus teehoiukava ei ole. Seda teemat käsitledes ei pidanud keegi osapooltest vajalikuks seadusega kohustada kohalikke omavalitsusi teehoiukavasid kinnitama. Samas on siiski selge, et igas omavalitsuses on teede küsimus väga oluline ning iga tee kasutaja peaks olema kindel konkreetse omavalitsuse tahtes teid vastavalt kavale planeerida. Meile üle antud transpordi arengukava järgi eraldab riik perioodil 2014–2020 kohalikele omavalitsustele 10% laekuva aktsiisi summast teede ehituseks ja remondiks. Seda juhul, kui omavalitsused leiavad raha omaosaluseks. Selles pole kahtlust, et omavalitsused on omaosaluseks valmis, küll aga ei ole arengukavas märgitud teehooldust eraldi. Ma tegin arengukava koostajatele asjaomase ettepaneku, aga nad selgitasid, et arengukava on siiski üldine dokument. Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium ei soovi kuidagi nõudeid kitsendada, seda rahaeraldist peab saama kasutada üldiselt ehituseks ja investeeringuteks. Nii et senine eraldusmehhanism, mille puhul neid summasid saab üldisemalt kasutada, peaks siiski jõusse jääma. Ma tegin ettepaneku soovitada omavalitsustel planeerida teehoidu nii, et see oleks avalikkusele selgelt arusaadav, ja punkt 2: riiklikus transpordi arengukavas näha ette vahendid teede remondiks, ehituseks ja ka hoolduseks. See on tolle kavaga meile menetlusse antud. Kolmandaks, järelevalve teehoolduse korralduse üle kohalikes omavalitsustes. Riigieelarvest eraldatava raha kasutamist saab kontrollida üksnes raamatupidamislikult. Kui palju kohalike teede olukord tänu nendele summadele paremaks on muutunud, ei ole raha eraldajal kahjuks võimalik kindlaks teha. Kohalikud omavalitsused märgivad, et see eraldis on väga väike ja täiendavat kontrollimehhanismi nad ei vaja. Riigikontrolli aruandest nähtub, et kuna kohalikud teed ei ole inventariseeritud ja nende seisundi tasemed on määramata – see oleks oluline just ohutuse tagamiseks –, siis on raske ka nende teede seisundi tasemete üle järelevalvet teha. Tee seisundinõuete täitmise eest vastutab tee omanik, järelevalve tegijaks on määratud Maanteeamet, kes on kontrolli tõhustanud. Raporti koostamise hetkel oli kontroll läbi viidud juba 15 omavalitsuses ja see jätkus. Järelevalve hõlmab muu hulgas ka dialoogi, kus lepitakse kokku tegevuskava puuduste likvideerimiseks. On ka sunniraha mehhanism, aga on selge, et sunniraha peaks olema äärmuslik meetod, sest sellega auku ei lapi, tee kumerust sirgemaks ei muuda ega truupi ei puhasta. Eesmärk on tegelikult professionaalne dialoog puuduste kõrvaldamise nimel. Kohalike omavalitsuste n-ö omanikujärelevalve kohta saab öelda, et suhteliselt väikestes omavalitsustes on see järelevalve teede puhul nõrk, ja seda enamasti kõigile teada põhjusel, milleks on kvalifitseeritud tööjõu puudumine. Ühe mõttena käis Maanteeamet välja teehoiualase kompetentsikeskuse loomise kõigi omavalitsuste tarbeks ja osapooled leidsid, et seda arutelu tuleks kindlasti jätkata. Ettepanekutena tooksin siin välja punkti 1: tõhustada riiklikku järelevalvet kõigi teede seisundinõuete täitmise üle, ja punkti 2: teehoiu paremaks korraldamiseks on omavalitsustel soovitatav teha regionaalset koostööd. Jätsin siinjuures määratlemata, mida ma regiooni all mõtlen. Selles võiks omavalitsused ise kokku leppida, kas too regioon on seniste regioonide põhine või lähtutakse Maanteeameti versioonist ja mõttest. Viimaseks soovin keskenduda rahastamismudelile. Kui suur on üldse kohalike teede rahastamise vajadus? Maaomavalitsuste liit on teinud ligikaudseid arvestusi, kui palju raha võiks vaja minna. Arvestus on ruutmeetripõhine nagu riigiteede puhul rahavajadust ja hooldusintervalli arvestades. Samas on arvestamata jäetud truubid, sillad, liiklussagedus jm. Liidu ligikaudsel hinnangul on vaja 120 miljonit eurot aastas. Sellisel juhul saaksid kohalikud teed mingisugusegi mustkatte 25 aasta jooksul, kui me aga optimeerime seda, siis 10–15 aasta jooksul. Optimeerimise all ma mõtlen eelkõige tiheasustusalade eelistamist. Teeseadus sätestab, et teehoiu rahastamiseks nähakse riigieelarves ette kulud üldsummas, mille suurus vastab vähemalt 75%-le kütuseaktsiisist ning 25%-le erimärgistatud kütuse aktsiisi laekumisest. 2005. aastal sätestati, et kohalike teede investeeringuteks eraldatakse vähemalt 10% riigieelarvest. 2009. aastal sätestati lisaeelarve ja muude seadustega, et riigimaanteede ning kohalike teede hoiuks määratakse igaks eelarveaastaks riigieelarve eraldised. Selle tõttu kadus kohalikel omavalitsustel kindlus, kui suure summa ulatuses nad võiksid oma kavasid koostada ja milliseid investeeringuplaane teha. Samas laienes raha kasutamise otstarve – seni oli see ette nähtud ainult investeeringuteks, nüüd on see laiemalt kasutatav ka teede hoolduseks, projekteerimiseks ja järelevalveks. Praegu on teada, et aktsiisiga kaetud mootorikütuse müük on vähenenud. Küll aga on omavalitsuste käsutuses veel teine komponent – tasandusfondi komponent, mille puhul on arvestatud kohalike teede pikkusega. Samas tuleb tunnistada, et tasandusfond on ette nähtud vaid osale omavalitsustele, 20–30 neist seda raha praegu ei saa. Rahandusministeeriumi hinnangul peaks omavalitsustel olema rahastuse osas mingigi kindlus ja see võiks riiklikus eelarvestrateegias ka indikeeritud olla. Riigieelarve puhul on tähtis aga selle paindlikkus, mistõttu ei ole mõistlik seaduses kindlat protsenti sätestada. See oli Rahandusministeeriumi seisukoht. Siseministeeriumi esindaja leiab, et raha oleks raudselt vaja rohkem kui praegune 10%. Regionaalministri büroo esindaja kinnitusel on ka regionaalminister teinud ettepaneku kogu teehoiutoetuse maksmine viia üle kohaliku omavalitsuse tulubaasi põhiseks, millega me selgelt suurendaksime omavalitsuse autonoomiat. Seda ettepanekut ei ole seni arvestatud. Pärast teede inventariseerimist on selge, kas senine jaotus 90% riigiteedele ja 10% kohalikele teedele on mõistlik ning kas kütuseaktsiisi praegusest määrast piisab teede hoolduseks, remondiks ja investeeringuteks. Omavalitsusliidud on seisukohal, et kuni inventariseerimist ei ole läbi viidud ega arvestatud kõiki muutujaid, mis mõjutavad teehoidu, ei ole mõtet uue rahastamismudeliga konkreetsemalt tegeleda. Euroopa Liidu uuel rahastamisperioodil peab aga leidma võimalusi saada lisavahendeid ka kohalike teedega seotud investeeringuteks. Ka sel teemal sai esitatud oma ettepanekud. On selge – see tuli välja kõikidest analüüsidest, küsitlustest ja vestlustest –, et raha selles sektoris on liiga vähe. Punkt 1: arvestades Eesti kliimat ning teehoolduse ja -ehituse kallidust võimaluse korral suurendada kohalike omavalitsuste teehoiuks määratud summasid. Punkt 2: kajastada kohalike omavalitsuste teehoiuvahendeid transpordi arengukavas ning eelarvestrateegias, et tagada kohalikele omavalitsustele nende tegevuses vajalik kindlus. Eile üle antud transpordi arengukava seda temaatikat käsitleb. Ja lõpetuseks: pärast teede inventariseerimist tuleb analüüsida kogu teede olemit ning töötada välja rahastamismudel, mis arvestab kõigi Eesti teede rahavajadust, ja otsustada, kas jätkata selle katmist riigieelarvelise toetusena või lähtuda vaid kohalike omavalitsuste tulubaasist. Aitäh!
Suur tänu! Head ametikaaslased, kas teil on küsimusi? Aivar Kokk, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja, kõigepealt palju tänu, sa oled väga suure töö ära teinud! Üle pika aja sai siin saalis nii korralikult ettevalmistatud ettekannet kuulata. Teades sind ka kui endist omavalitsusjuhti, tahan küsida sinu arvamust, milline see protsent võiks olla, mis kütuseaktsiisist peaks omavalitsustele minema. Nagu sa ütlesid, võiks plaanis olla, et 15–20 aasta pärast oleksid omavalitsuse teed sellised, et suvel ei peaks muretsema, et tolm tuleb aeda ja maasikaid korjata ei saa.
Aitäh küsimuse eest! Praegune olukord on niisugune, et kui ma nimetasin vajaduseks 120 miljonit, siis riigipoolne eraldis on järgmisel aastal 28 miljonit eurot ja kohalikud omavalitsused lisavad juurde rohkem kui kaks kolmandikku. Küsitlustes väitsid nad kõik ühiselt, et raha on vähe. Vastustes kõlas üsna palju väide, et kui kõnealune määr oleks 15%, siis oleks olukord selles valdkonnas kindlasti parem. Tegelikult kasutatav summa jääb selle 28 ja 120 miljoni vahele. Kindlasti tuleb märkida ka seda, et kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse järgi on kohalikud teed siiski kohaliku omavalitsuse vastutada, ka tasandusfond arvestab sellega. Riigipoolne eraldis on vastavalt teeseadusele, nagu on selgelt öeldud, ette nähtud kohalike teede ehituseks, remondiks ja hoolduseks, ja see oleneb siiski igast riigieelarvest, kui palju on seda võimalik toetada. Konkreetselt ma ei saa siit puldist täna öelda, kas õige on 15, 20, 21 või 41%, see sõltub eelarve võimalustest.
Lembit Kaljuvee, palun!
Aitäh, härra juhataja! Hea ettekandja! Oma ettekandes pühendasid sa päris palju aega sellele, et rääkida rahastamisest ja teehoiust, selle tehnilisest küljest. Mina oleks tahtnud kuulda ka tee-ehituse insenerlikust küljest – sellest, kas meie teede konstruktsioon ikka vastab tänapäeva transpordi vajadustele. Tee võib olla küll kallis ja ilus, aga kas see ka hea on? Targalt ehitatud tee peab kaua vastu ning seda mööda on hea ja lõppkokkuvõttes ka odav sõita. Kas te komisjonis arutasite, et me peaksime oma teed klassifitseerima ka konstruktsioonide järgi, et siis mõelda, kuidas me neid haldame ja rahastame?
Ülo Tulik, palun!
Aitäh küsimuse eest! Hea tee algab heast projektist ja heast alusmaterjalist. See on meile ju teada. Tegelik olukord on pigem selline, et me katsume pealiskihti siluda ja paremaks teha, et teed oleks iga päev võimalik kasutada. Aga ma olen küsijaga nõus, et on vaja pikaajalisemat perspektiivi, millal me siis hakkame ehitama nii kohalikke teid kui ka riigimaanteid, mille kasutusiga oleks vähemalt 15 aastat. See tähendaks juba korralikku hooldusvälpa. Kui ma raporti koostamiseks selle küsimuse esitasin, siis sain vastuse, et uue ehitusseadusega seoses on plaanis ka tee-ehitusnormid üle vaadata ja neid rakendama hakata. Pragmaatikuna ma aga arvan, et ega me praegu nende normide taga kinni ei ole, pigem siiski võimaluste puudumise taga. Ka pole meil julgust langetada otsus, et teeme kaks kilomeetrit teed, aga korralikult, mitte 20 kilomeetrit lihtsalt pealt siledaks.
Aitäh, istungi juhataja! Hea kolleeg! Te toonitasite regionaalse koostöö vajalikkust. Kas teie komisjoni töö põhjal võib teha järelduse, et haldusreform on vajalik ja võib-olla isegi möödapääsmatu, kui soovime kohalike teede seisukorda parandada? Ja kas te saate võrrelda maakondi omavahel? Kas on olemas maakondi, kus on teede inventariseerimine läbi viidud?
Kalev Lillo, palun!
Aitäh! Haldusreformi me selles kontekstis ei ole käsitlenud, aga teid, teede olemit on peetud selle temaatika üheks osaks. Ettepanek tuli puhtalt pragmaatilisel põhjusel, et väiksemad kohalikud omavalitsused, kel on vähe raha, ei teeks raskeid vigu. Kompetents, mida selle vähese raha eest tellida ja kuidas see tee kasutaja huvides mängu panna, on väga oluline. Kui ma selle küsimustiku vastuseid analüüsisin, siis maakondade lõikes ma suuri erisusi ei täheldanud, küll aga tuleb öelda, et linnad, eriti just Tallinn, on oma teeregistri ise koostanud. Tallinna register on korrektne ja eeskujulik, aga ka teiste linnadega võib rahule jääda.
Aitäh, eesistuja! Lugupeetud raportöör! Oma raportis te räägite registrite kohta ka seda, et omavalitsused on sinna kandnud peaasjalikult oma teede pikkuse kilomeetrites ja võib-olla mõned andmed veel. Kui tulevikus see register korda saab ning kõik muudki andmed sinna kantakse, näiteks liiklustihedus jms, siis kas on teoreetiliselt võimalik, et rahastamismudel muutub täielikult? Harjumaa toetusrühma esimehena on mul selline küsimus. On teada, et liikluskoormus on osal Harjumaa teedel väga suur. Kas nende teede hoiuks on võimalik saada suuremat toetust kui nende jaoks, kus on väiksem liikluskoormus?
Kalev Kotkas, palun!
Jah, üldiselt leitakse, et rahastuse aluseks peab olema ka liikluskoormus. Praegu on raha eraldamise aluseks teekilomeeter olenemata tee laiusest. Väiksemates omavalitsustes on tavaline, keskmine tee 3,7 meetrit lai, samas Tallinna linna vastusest ma lugesin, et neil on teid, mis on 30 meetrit laiad. Aga rahastuse alus on üks. Korraliku teeregistri eesmärk on muuta toetus ruutmeetripõhiseks, et kohalikud omavalitsused saaksid loota selgemale ja vajaduspõhisele rahastamisele. Praegu on nii, et mida rohkem on teekilomeetreid, seda rohkem on võimalik riigieelarvest eraldist taotleda, aga keegi pole analüüsinud, kas tee peab selles kohas olema just nii lai, nagu ta on, ja kas seda teed selleks või teiseks otstarbeks üldse on vaja või mitte. Küsimusele, kas rahastamise kriteeriumid võivad muutuda, vastan: need saavad muutuda üksnes õiglasemaks.
Tänan, härra eesistuja! Austatud ettekandja, suur tänu väga põhjaliku ettekande eest ja kogu tehtud töö eest! Aga mu küsimus on selline. Maareformi algusaastatel mõõdeti hulk kohalikke teid tulenevalt selle aja seadustest eramaade hulka ja hiljem omavalitsused sõlmisid nende teelõikude kasutamiseks avaliku kasutamise lepingud. Selleks, et avalike teede osas omandisuhteid korrastada, tuleks need teelõigud uuesti eramaast välja mõõta, aga see teatavasti vajab palju raha ja aega. Kas sa pead võimalikuks, et riik toetab oma eelarvest kohalike teede osas omandisuhete korrastamist, et vältida tulevikus võimalikke pikki kooskõlastamisahelaid, kui teid hakatakse remontima või uusi detailplaneeringuid kehtestama?
Aitäh küsimuse eest! Eks kõigepealt tuleb analüüsida, kui otstarbekas on teed omanikelt välja osta. On ju sõlmitud suur hulk avaliku kasutuse lepinguid. Ma ei seisa praegu puldis valitsuse esindajana. Ma ei ole analüüsinud, kas peaks olema selline eraldi toetus. Isiklikult ma leian, et igasugused eraldi toetused ei ole õiged. Küll tuleks seda probleemi käsitleda teehoiu rahastamise osana. Aga see on omavalitsuse otsustada, kas ta peab vajalikuks sõlmida olemasoleva raha eest omanikuga tee väljaostmiseks ostu-müügitehingu lepingu või hooldab või projekteerib selle eest teid. See peaks olema omavalitsuse valik.
Helmen Kütt, palun!
Tänan, härra eesistuja! Austatud ettekandja! On väga tänuväärne, et olete toonud siia saali arutada nii olulise teema nagu kohalike teede hoid. Kas teie komisjon plaanib analüüsida ka riigimaanteede teehoiukava aastateks 2014–2020 ja siis seda laiemalt arutada? On ju teada, et väga paljud omavalitsused ei ole seda kooskõlastanud. Minu kodumaakond Viljandi on oma teede seisukorraga päris pingerea lõpus, aga 2015. aastaks on seal planeeritud ainult 5,1 kilomeetrit rekonstrueerimistöid. Aga enne kui jõuda kohalike teedeni, on vaja sõita suur hulk kilomeetreid riigimaanteedel.
Aitäh küsimuse eest! Me oma komisjonis oleme selle kavaga üksnes tutvunud. Meile on seda tutvustatud, et oleksime plaanitavaga kursis. Komisjon ei ole osalenud teehoiukava koostamise protsessis ega esitanud oma ettepanekuid-arvamusi selle kohta. See on siiski valitsuse kompetents ja ilmselt Viljandi maakond peab pöörduma valitsuse poole, kui teil on eriarvamusi. Komisjon riiklikku teehoiukava teemat käsitlenud ei ole.
Urbo Vaarmann, palun!
Aitäh, lugupeetud eesistuja! Lugupeetud ettekandja! Kas te selle töö käigus arutasite ka naelrehvide kasutamist? Teed lagunevad ju ka selle pärast, et neid kasutatakse.
Ei, naastrehvide kasutamist me eraldi ei ole käsitlenud. Selge, et need mängivad tee kulumisel oma rolli, nii nagu ka ilmastik oma külmatsüklitega. Naastrehvide kasutus on aga põhjendatud, kuna vähendab ohtu tervisele ja elule. Kui naaberriikides see teema kunagi tõsisema käsitluse alla tuleb, eks siis tuleb ka meil otsused teha. Tänase teemaga seoses ei ole naastrehvide temaatikat käsitletud.
Hea ettekandja, ma väga tänan teid ettekande ja vastuste eest! Suur tänu teile tehtud töö eest! Rohkem küsimusi ei ole. Palun nüüd Riigikogu kõnetooli majandus- ja kommunikatsiooniminister Juhan Partsi!
Lugupeetud istungi juhataja! Austatud Riigikogu liikmed! Kõigepealt siis valitsuspoolne kaasettekanne selle olulise küsimuse aruteluks. Alustan meeldetuletusega, millised on teede korrashoidmise põhimõtted kehtivate seaduste alusel. Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse kohaselt on teede ja tänavate korrashoid omavalitsuste kohustus. Tegemist on kohaliku elu korraldajate tähtsa ja sisulise ülesandega. Riigi kohustus on korras hoida riigimaanteed. Seadusandja on ette näinud, et omavalitsused peavad kohalikke teid korras hoidma ja seda tööd ka rahastama. Riigieelarve seaduses omavalitsustele ettenähtud tasandusfondi arvutamise valem võtab arvesse kohaliku omavalitsuse teede hoiuks vajalikke vahendeid. Omavalitsus otsustab oma eelarve prioriteedid ja kasutab oma raha – nii tulumaksust saadavaid summasid kui ka tasandusfondi eraldisi, teehoiu sihtotstarbelisi lisatoetusi, omatulu ja laene – kohalike elanike huve silmas pidades parimal võimalikul moel. Kuna teed on transpordi infrastruktuuri tähtis osa, siis on loomulik, et tee omanik, kes kohalike teede puhul on vald või linn, riigimaanteede puhul riik, teeb kõik, et need korras oleksid. Riik näeb võimaluse korral eelarves ette sihtotstarbelise lisatoetuse kohalike teede tarbeks. Selle maht on teeseaduse kehtivuse aastatel ehk alates 1999. aastast olnud null kuni 15% riigieelarvest teedele ettenähtud summast. Kohalike teede täiendavaks hoiuks riigieelarvest eraldatud raha tuleks võtta kui lisa omavalitsuste põhituludele. Riigi lisarahastuse osakaal omavalitsuste teehoiukuludes on samuti varieerunud, moodustades näiteks 18% aastal 2006 ja 20% aastal 2010. Seega lõviosas maksavad kohalike teede korrashoiu eest omavalitsused ise, nagu seadus seda ette näeb. Riigi toetuse kohta võib alati öelda, et see peaks olema suurem. Küsimus ei ole selles, et puudub riigi või ministeeriumi tahe kohalike teede hoiuks raha eraldada, küsimus on meie riigieelarve võimalustes. Täiendavaid eraldisi saab praeguse teede rahastamise mudeli juures teha ennekõike riigimaanteede arvel. Paraku ei ole riigimaanteed – eriti puudutab see kõrvalteid – keskmiselt paremas korras kui võrreldavad kohaliku omavalitsuse teed. Lisaks teede pikkusele tuleb kindlasti arvestada ka liikluse intensiivsust, mis Stratumi uuringu kohaselt on suurem riigimaanteedel. Hiljem toon ka mõned asjakohased arvud. Nüüd siis riigieelarve kontrolli erikomisjoni raporti ettepanekute kommentaarid. Esiteks, raport teeb riikliku teeregistri täiendamiseks järgmised ettepanekud: esimesel võimalusel viia läbi kohaliku omavalitsuse teede inventariseerimine ühtsetel alustel ning panna inventariseerimise rahastamine võrdselt riigi ja omavalitsuste kanda. Nende ettepanekute peale märgin, et riiklik teeregister loodi omal ajal eesmärgiga saada ühtne avalike teede võrgustikku hõlmav andmebaas. See on tarvilik teehoiu kavandamiseks ning registrist saavad kasu nii avalikkus kui ka kõik teehoiu korraldajad, näiteks Maanteeamet ja kohalikud omavalitsused. Täielikult toetame, et inventariseerimine tuleb läbi viia. Riigikontroll on ühes oma auditis jõudnud järeldusele, et andmete registrisse kandmise tagamine peaks olema ainult riigi ülesanne. Julgen selles kahelda. Riik ei saa sisestada andmeid teisele omanikule kuuluva vara kohta, kui omanikul endal nõuetekohane ülevaade puudub. Rahastamise osas on majandusministeerium seisukohal, et inventariseerimisprojekti teostamist tuleks toetada riigieelarvest kohalike omavalitsuste teehoiuks ettenähtud summade arvel. Oleme valmis seda vastavalt Eesti Maaomavalitsuste Liidu ettepanekule ka tegema. Samas on Eesti Linnade Liit veidi teistsugusel seisukohal. Ma loodan, et jõutakse siiski kokkuleppele, ja siis on inventariseerimine võimalik heal tasemel läbi viia. Inventariseerimise käigus täpsustub, millised teeregistri andmed on vajalikud kohalike teede hoiu korraldamiseks ühtsetel alustel riigimaanteedega. Inventariseerimine annab kindlasti ka täpsema ülevaate, kui palju kohalikud omavalitsused teede korrashoiuks raha vajaksid. Mööngem, et senine diskussioon, mille käigus on soovitud, et omavalitsustele eraldataks mootorikütuse aktsiisist teehoiuks antavatest summadest lisatoetust, on paljuski tuginenud emotsionaalsetele kaalutlustele. Me vajame paremat metoodikat, et nii riigile kui ka omavalitsustele kuuluvaid teid kõiki parameetreid arvestades õiglaselt rahastada. Teine ettepanekute plokk raportis puudutab kohalike omavalitsuste teehoiukavasid ja riigi transpordi arengukava 2014–2020. Raportis märgitakse, et vaid 60% omavalitsustest planeerib oma teede hoolduse ja remondiga seotud tegevusi nii, et neid teab ka laiem avalikkus. Sellega seoses on tehtud kaks ettepanekut. Esiteks on soovitatud omavalitsustel planeerida teehoidu selliselt, et see oleks avalikkusele teada. Teiseks on ettepanek, et riiklikus transpordi arengukavas 2014–2020, mis on esitatud ka Riigikogule kinnitamiseks, on ette nähtud raha teede remondiks, ehituseks ja ka hoolduseks. Valitsus nõustub raporti soovitusega, et teehoidu tuleb planeerida ja korraldada selliselt, et see oleks avalikkusele arusaadav. Õigupoolest, kuidas see võikski teistmoodi olla. Kui poleks arusaadav, siis see ei läheks läbi. Mingil muul moel ei tohikski kohaliku elu korraldamise seisukohalt nii tähtsa ülesande täitmine toimuda. Teehoiu planeerimine sõltub tee seisundist ja sellest, kas kehtib nõuetekohane remondivälp. See ei saa olla ühe aasta põhine tegevus. Lisaks on inimestel õigus teada linna ja valla teede arenduse pikemat vaadet, nagu ka riigimaanteede kohta käivat infot, mis sisaldub valitsuse kinnitatud riigimaanteede hoiu kavas 2014–2020. On väidetud, et kui riigi rahastus on ebamäärane, siis ei saa omavalitsused teehoidu pikemalt planeerida. Ma julgen sellele vastu vaielda, nagu ma juba ütlesin. Põhiosas katavad ju omavalitsused teehoiukulud oma tulubaasist ja nii on võimalik seda tegevust ette planeerida. Kõikumised nii omavalitsuste enda tuludes kui ka riigilt saadava lisaraha mahus tuleb arvesse võtta, korrigeerides konkreetse aasta teehoiuplaani. Mõne töö saab edasi lükata, ent plaan ise peaks olema paigas. Mis puutub ettepanekusse, et riiklikus transpordi arengukavas 2014–2020 tuleks ette näha vahendid teede remondiks, ehituseks ja ka hoolduseks, siis seda tehes on tõenäoliselt silmas peetud arengukava lauset, et kaalutakse kohalike omavalitsuste teede hoiuks riigieelarves ettenähtud raha omavalitsustele eraldamise sidumist nende vajadusega kohalikke teid remontida või ehitada, kui omavalitsus tagab omapoolse kaasfinantseeringu. Sellest järeldub, et transpordi arengukavas ei seata kohalikele omavalitsustele piiranguid teehoiusummade kasutamisel teede hooldeks, ehitamiseks ja ka remondiks. Samas tasub kaaluda, vahest on edaspidi mõistlik üle minna projektipõhistele toetustele, seda loomulikult koostöös omavalitsuste liitudega. Kui omavalitsuste liitudel on välja pakkuda senisest efektiivsem metoodika, kuidas riigieelarvest kohalike teede hoiuks ettenähtud raha jaotada, siis kindlasti oleme valmis neid lahendusi kaaluma. Kolmas ettepanekute plokk puudutab järelevalvet omavalitsustes teehoolduse korralduse üle. Raportis tehakse kaks ettepanekut: esiteks, tõhustada riiklikku järelevalvet kõigi teede seisundinõuete täitmise üle, ja teiseks, teha paremat regionaalset koostööd, arvestades teehoiuspetsialistide vähesust omavalitsustes. 2013. aastal moodustas Maanteeamet eraldi järelevalveosakonna, kelle üks ülesanne on korraldada ja teostada kohalike teede seisundinõuete täitmise järelevalvet. Selle järelevalvega on Maanteeameti Põhja ja Lõuna regioonis aasta algusest peale tegelnud vastavalt üks töötaja ja kaks töötajat, augustis alustas tööd Lääne regiooni kohalike teede järelevalvega tegelev ametnik. Järgmise aasta algusest hakkab seda tööd tegema üks ametnik ka Ida regioonis. Need inimesed täidavad ka muude menetlustega seotud ülesandeid. Seega on Maanteeamet hakanud kohalike omavalitsuste teede seisundit kontrollima senisest süsteemsemalt ja seda on kavas veelgi tõhustada. Kuid järelevalve mõjutab siiski vaid kaudselt kohaliku omavalitsuse eelarvest raha eraldamist teehoiuks ja teede korrashoiuks tarvilike spetsialistide töölevõtmist. Riiklik järelevalve võib küll viia nõuetele mittevastava avaliku tee sulgemiseni, aga see ei ole kindlasti hea lahendus, vaid äärmuslik hädaabinõu. Maanteeamet peab seniste kogemuste põhjal suureks probleemiks tõsiasja, et omavalitsustes pole selles valdkonnas pädevaid spetsialiste või on nad ülekoormatud. Väikesed omavalitsused – see ei ole etteheide neile, vaid objektiivne paratamatus – ei suuda üksi palgata tarku teeinsenere ja muid ehitusspetsialiste. Enamikus omavalitsustes täidab üks ametnik korraga kõikvõimalikke tööülesandeid eri ehitusvaldkondades: majaehitus, teedeehitus, sillaehitus, veevarustus, kanalisatsioon, side, elekter. Hinnanguliselt – see on tõesti subjektiivne hinnang – puudub neljas viiendikus omavalitsustest diplomeeritud teespetsialist. Seetõttu ei pruugi olla tagatud, et teehoiutööd tehakse õigel ajal ja õiges järjekorras, ning sellel võib olla mõju rajatiste ohutusele ja kasutusele. Selle probleemi lahendamiseks me toetame kindlasti omavalitsuste koostööd. Võiks palgata pädevaid spetsialiste ühiselt mitmesse omavalitsusse või kohalike omavalitsuste liitu. Kindlasti toetame seda, et Maanteeameti spetsialistid nõustavad omavalitsusi nii palju, kui see Maanteeameti põhitöö kõrvalt võimalik on. Maanteeamet on aidanud korda teha mõningaid hooldamata jätmise tõttu väga kehva või lausa ohtlikku seisukorda sattunud, ent olulisi rajatisi. Näiteks võib tuua Jõhvi viadukti ja Narva silla. Seega on kokkuvõttes vaja, et omavalitsused teeksid regionaalset koostööd omavahel ja kasutaksid ka Maanteeameti abi. Neljas ettepanekute plokk puudutab rahastamismudelit. Teede rahastamise mudeliga seoses on raportis järgmised ettepanekud: võimaluse korral suurendada omavalitsuste teehoiuks määratud summasid, kajastada kohalike omavalitsuste teehoiuvahendeid transpordi arengukavas, pärast teede inventariseerimist analüüsida kogu teede olemit ja välja töötada rahastamismudel, mis arvestab kogu riigi teede rahavajadust, kas siis riigieelarvelise toetusena või kohaliku omavalitsuse tulubaasi osana. Nagu ma oma ettekande sissejuhatuses viitasin, on kohaliku omavalitsuse korralduse seadus alates oma vastuvõtmisest 1993. aastal sätestanud, et valla teede ja linna tänavate korrashoid on kohaliku omavalitsuse ülesanne. Praeguse teede rahastamise mudeli puhul saavad täiendavad riigieelarve eraldised tulla riigimaanteede arvel, paraku ei ole meie riigimaanteed, eriti kõrvalteed sugugi paremas korras kui võrreldavad kohalike omavalitsuste teed. Seega ühest avalikust teedevõrgust teise raha ülekandmine ei parandaks kuidagi Eesti teedevõrgu kui terviku seisundit. Seetõttu on omavalitsustele teehoiuks lisatoetuse andmine sõltunud riigieelarve võimalustest, riigimaanteedega seoses võetud kohustustest. Kuigi omavalitsuste teid on kilometraažilt rohkem kui riigimaanteid, jaotub inseneribüroo Stratumi uuringu "Autopargi läbisõit Eestis 2012" andmetel läbisõit riigimaanteede ja muude maanteede vahel suhtes 90 : 10. Selline on siis liiklussagedus. Kui lisada siia kõik teed, välja arvatud Tallinna tänavad, mille läbisõidu osakaal on ca 22%, siis saame, et kohalike omavalitsuste teedele langeb ca 20% kogu teedevõrgu läbisõidust. Kui riik finantseeriks riigieelarvelise toetusega omavalitsuste kõigi ülesannete täitmise, siis peab sellega kaasnema ka otsene riigi vastutus, täpne sätestamine, kuidas ja kuhu raha tuleks ja tohiks kulutada. See oleks vastuolus kohalike omavalitsuste autonoomia põhimõttega ning kaotaks ära omavalitsuste vastutuse enda ülesannete täitmise eest. Kuni pole läbi viidud omavalitsuste teede inventariseerimist ning puudub ühtne ülevaade omavalitsuste teede ja sildade seisukorrast ja kandevõimest, ei ole omavalitsustel endil võimalik teha läbipaistvaid investeerimis- ja finantseerimisotsuseid, ammugi ei saaks riik sellises olukorras omavalitsuste eest otsustada teede rahastamise vajadust. Kindlasti tuleb inventariseerimise käigus analüüsida kogu teede olemit ning välja töötada rahastamismudel, mis arvestab kogu teede rahavajadust, kas siis riigieelarvelise toetusena või kohaliku omavalitsuse tulubaasi osana. Mis puutub ettepanekusse kajastada kohalike teede rahastamist riigi eelarvestrateegias ja transpordi arengukavas, siis see ettepanek on realiseerunud. Nii riigi eelarvestrateegia finantsplaanis kui ka teehoiukavas 2014–2020 on omavalitsuste teehoiu riigipoolse lisatoetusena viidatud 10%-le laekuvast kütuseaktsiisist. Transpordi arengukavas on sellega ka sisuliselt arvestatud, kuna teehoiukava on üks transpordi arengukava rakendusplaane. Need olid minu kommentaarid selle raporti kohta. Tahan veel kord tänada raportööri ja riigieelarve kontrolli erikomisjoni igati vajaliku teema tõstatamise eest. Loodetavasti aitab see meil leida pikemaks ajaks paremaid lahendusi nii kohalike omavalitsuste teede kui ka riigi teedevõrgu majandamisel. Aitäh!
Aitäh, austatud minister! Teile on ka küsimusi. Mihhail Stalnuhhin, palun!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud härra minister! Kui suvaline inimene ostab kütust, siis on hinna sees ka kütuseaktsiis. 75% kütuseaktsiisist on ette nähtud kasutada teede ehituseks ja remondiks. Sellest rahast mingi osa – valitsus otsustab, kui suure osa – võib anda ja peaks andma kohalikele omavalitsustele. Kohalikud omavalitsused kogu aeg paluvad, et seda osa suurendataks. Neile vastatakse, et seda raha ei ole. Samas kasutatakse sellest 75% kütuseaktsiisist, mis peaks minema teede remondiks, sel eesmärgil kaks kolmandikku. See tähendab, et teeremondist ei lähe mööda mitte 25% kütuseaktsiisist, vaid 50%. Kuidas te seda olukorda kommenteerite?
Eldar Efendijev, palun!
75% kütuseaktsiisist on arvestuslik määr, me kõik teame seda. Rahal ei ole teadupärast konkreetset silti juures. Valitsus arvestab selle seaduse nõudeid täites kokku kõik eri allikate summad, mis riik teede hoolduseks, korrashoiuks ja arendamiseks eraldab. Mina pean seda mõistlikuks. See oleks lühike vastus. Milline proportsioon omavalitsuste ja riigi vahel? Veel kord: praegu pakub valitsus seda 10% kütuseaktsiisist. On olnud vähem protsente ja on olnud rohkem. Loomulikult sõltub 10% rahaline suurus aktsiisi laekumisest. Selles osas on olnud märkimisväärseid kõikumisi, paljuski sõltub laekumine meie võimest tegeleda maksupettustega. Praegu prognoosime, et kütuseaktsiisi laekub kolmel-neljal järgmisel aastal enam-vähem sama palju kui tänavu. Samas pole võimatu positiivsem areng, kui aktsiisi laekub rohkem ja kui suudame salaturu osakaalu vähendada. Siis loomulikult tõuseb ka omavalitsustele minev protsent.
Aitäh, härra eesistuja! Austatud minister! Kohalikel omavalitsustel on teedega nii või naa väga konkreetsed probleemid. Tahan tuua ühe näite Narvast. Nagu me kõik teame, läbib Narvat rahvusvaheline transpordikoridor idast läände ja läänest itta. Linnas haarab see umbes kümmet tänavat ja on tekkinud probleem, kuidas seda võrgustikku hallata. Oma raha ei jätku, amortiseerumine on kiirenenud, sest võimsad veokid ja bussid tähendavad tänavatele suurt koormust. See on linna jaoks suur valupunkt, põhjustades eriarvamusi omavalitsuse ja Vabariigi Valitsuse vahel. Kuidas teie arvates tuleks probleem lahendada, kui omavalitsuse territooriumil on rahvusvahelise tähtsusega teed?
Meil on ju mitmeid kogemusi viimasest viiest aastast. Tartu, Jõhvi ja Tallinna suurte investeerimisprojektide elluviimist on riik toetanud märkimisväärsete summadega. Vastavalt kehtestatud reeglitele eeldab see omanikupoolset kaasrahastamist. Seda esiteks. Narva on selles osas olnud võrdlemisi passiivne, loodetavasti uuel rahastamisperioodil on aktiivsem. Aga need on olnud märkimisväärsed summad, mis on projektide elluviimiseks Tartus, Jõhvis ja Tallinnas eraldatud. Teiseks, tõenäoliselt ei ole see sobilik väga suurte investeeringute puhul, aga eelmisel aastal andsime kohalikele omavalitsustele võimaluse taotleda valitsuselt teederaha projektipõhiselt. Ennekõike nägime siin võimalusi maakonnakeskuste, selliste keskmise suurusega linnade ja alevite jaoks, kus on ebaproportsionaalselt palju transiitliiklust. Me kavatseme seda ka jätkata. Ka praegu on omavalitsustel võimalus taotlusi esitada, kusjuures me oleme tingimusi täpsustanud, et asi oleks arusaadavam. Loodan, et see töötab. Viimasel aastal olen saanud positiivset tagasisidet Põltsamaa linnalt, Paidest, Haapsalust ja Sillamäelt. Kokku oli vist seitse linnavalitsust, kes said projektipõhist toetust, mille abil suuremaid investeeringuid teha. Kolmandaks, valitsus on Riigikogule esitanud ehitusseadustiku eelnõu, mis sisaldab ka teeseadust. See on kaalumiseks. Kui on ikkagi spetsiifilised suured projektid, siis seadus võimaldaks riigi teehoiukavasse kaasata ka omavalitsustele kuuluvaid üleriigilise tähtsusega teid, millesse riik ühel või teisel moel investeerib, aga see eeldab kokkuleppeid omavalitsustega. See on lisavõimalus, aga see on kõigepealt seadusandja arutada. Selliseid juhtumeid on juba olnud, näiteks Narva silla remont ja mõned veel. Aga see jutt, mis üldiselt kõikjalt kostab, viitab tegelikult sellele, et omavalitsused ei taha olla omavalitsused. Ma sellepärast oma ettekannet alustasingi kehtivast seadusest, et omavalitsustele meeldib väga omavalitsuste autonoomia ja mulle ka meeldib. On ju igivana teema, et omavalitsuste tulubaasi kokkuleppes on neile minev tulumaksu osa liiga väike. Muidugi on väike! Kellel ei ole väike, riigil on ka! Äsja võtsite riigieelarve vastu. Me elame piiratud ressursside tingimustes. Ma arvan, et me ei peaks teede korrashoidu kõigist muudest omavalitsuse funktsioonidest, näiteks haridusest ja sotsiaalpoliitikast ettepoole tõstma. Seda tuleks arutada ikkagi tulubaasi kontekstis. Väidetakse, et 1990. aastatel tehtud ning hiljem täiendatud riigi ja omavalitsuse tulubaasikokkulepped on põhjustanud sellise süsteemivea, justkui teid ei olegi enam võimalik hallata. Aga ma veel kord kordan: kui me läheneme probleemile majandusministeeriumi vaatenurgast ning võrdleme riigimaanteede ja omavalitsustele kuuluvate teede osakaalu, siis samasugune mure on riigil ka oma teedega. Minu arvates meil ei ole mõtet püüda teede probleemi lahendamisega omavalitsuste autonoomiat vähendada, nagu ettepanekud kogu aeg kõlavad. Üks trend on, et omavalitsused püüavad oma teid riigi omandisse tagasi anda. Seda võib arutada, aga sellisel juhul me peaksime seda ettepanekut süsteemselt analüüsima. Omavalitsuste teed anname riigile tagasi, koolid anname riigile tagasi, lasteaiad anname riigile tagasi – mis siis omavalitsustele jääb? Kas Tallinna Televisioon?
Rein Randver, palun!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Austatud minister! Teatavasti on meie riigi arengustrateegias kirjas, et on vaja tagada inimeste põhivajaduste täitmine ja piirkondade püsiv konkurentsivõime. Ma loodan, et sellest lähtub ka Vabariigi Valitsus. Euroopa Liidu uuel finantsperioodil 2014–2020 on eelistuste seas kiired ühendused. Kiired ühendused ei ole täna siin saalis teema, aga ma soovitan, lugupeetud minister, vaadata Eesti kaarti. Lõunapiirkond on suhteliselt hõredalt kiirete ühendustega kaetud. Küsimuse teine pool on meie inimeste võimalused teedel liikuda. Kas uuel rahastamisperioodil on ka mingeid positiivseid sõnumeid kohalike teede parandamise kohta? Kui ei, siis mis on asjaomased argumendid, kui jah, siis mis on argumendid sel juhul?
Kui te mõtlete väga kitsalt Euroopa Liidu struktuurivahendeid, siis kuna kohalikud teed mõjutavad konkreetse piirkonna ja tervikuna kogu riigi konkurentsivõimet, siis kindlasti on seal positiivne sõnum olemas. Võimalusi avaneb nii riigil kui ka eri piirkondadel. On selge, et kui jutt on Euroopa Liidu struktuurifondide rahast, siis üleeuroopaline suund on rohkem fokuseerida majanduse põhilistele väljakutsetele. Arvestades maailmamajanduse pilti, ei tohi kaotada konkurentsivõimet ning tuleb kaasa aidata ettevõtete tootlikkuse ja inimeste tööviljakuse kasvule. See on põhieesmärk ja ma arvan, et on väga õige keskenduda sellele, kui me arutame valitsuses erinevaid strateegiaid ja siin Riigikogus nende summade määramist. Samas, kui me mõtleme järgmise kuue-seitsme aasta peale, siis on meil ju ka muid võimalusi raha juurde saada, näiteks paremini laekuvad maksud. Me saame kasutada Eesti maksumaksjate raha, et piirkondade arenguprobleeme lahendada. Ma ei taha praegu kommenteerida konkreetseid meetmeid, aga mis puutub teedevõrku, siis kindlasti tahame laias laastus saavutada paremat tasakaalu Eesti põhimagistraalide, regionaalsete tugiteede ning kohalike teede vahel. Riigiteede osas oleme nelja-aastase võimaluste kataloogi teehoiukavas enam-vähem fikseerinud. Seejuures arvestame, et hinnad võivad muutuda alla- või ülespoole, ning aktsiisilaekumised on ka mõneti raskesti prognoositavad. Nii on kavad tehtud täpsusega pluss või miinus kümme miljonit eurot.
Jaan Õunapuu, palun!
Aitäh! Lugupeetud minister! Tõepoolest, kohalike teede rahastamisel on olnud paremaid aastaid, kui vähemalt 15% kütuseaktsiisist on läinud omavalitsustele. Te ütlesite, et kõik oleneb riigieelarve võimalustest ja et kohalikke teid saab rohkem rahastada riigimaanteede arvel. Ma saan aru jah, et see on prioriteetide seadmise küsimus. Paraku on avalikkuses osa riigimaanteele ehitatud objekte palju küsimusi tekitanud, näiteks Mäo ümbersõit, Jõhvi liiklussõlm, Koidula piirijaam jm. Kas teie arvates on iga teedesse investeeritud euro kulutatud mõistliku lahenduse saavutamiseks või on ka olnud ilmselget priiskamist?
See oli üldine küsimus. Suurte riigiinvesteeringute puhul – ja ma eeldan, et ka omavalitsustes – tehakse ikkagi rahvusvaheliselt tunnustatud metoodikate alusel põhjalikke tasuvusanalüüse, arvestades ka sotsiaal-majanduslikke mõjusid. Teedeinvesteeringuid ei tehta, lähtudes hetke reaalsusest, neid tehakse 20–30-aastase perspektiiviga. Mõtlen just investeeringuid, mitte olemasolevate teede ükskõik millisel tasemel remonti. Sama kehtib Mäo risti puhul. Kui ma seal sõitsin, siis ehmatasin ka ära, et sinna see paekivisein tehti. Mäo risti hakati ehitama vist enne 2007. aastat, seega kui mina majandusministriks sain, olid suured otsused juba tehtud. Kui see paekivist mürasein kõrvale jätta ja vaadata Mäo piirkonna planeeringuid, siis usun, et kui need planeeringud realiseeruvad, jääb Mäo rist väikseks. Nüüd on küsimus, kas need realiseeruvad. Selle taga on väga paljude ettevõtjate ja omavalitsuste ühisprojektid. Need puudutavad logistikakeskusi, nn mini-Eesti projekti, Baltimaade ühtset motokeskust, nelja või viit tööstusettevõtte investeeringut. Kõik see on Mäo piirkonda ette nähtud. Mõnel projektil sai majanduskriisi tõttu küll hoogu maha võetud, aga kui need realiseeruvad, siis on Mäo rist oma praegusel kujul väike. Küsisin ka tee-ehitajate ja tellijate käest, et kuulge, sõbrad, miks te sinna müraseinaks paekivi panete, see hakkab paljudele inimestele silma. Aga Paide inimesed, kohalikud omavalitsused, kes kooskõlastasid projekte, nõudsid või palusid seda. Et Paide on ju paepealinn ja, härra Õunapuu, kas ei võiks olla midagigi esteetilist, mis autosõitjate silma paitab. Me sõidame läbi Eesti paepealinnast, see on sajanditevanune traditsioon, ja ärge unustage, et tee-ehituses on ikkagi üksjagu ka esteetikat. Mul jäi selle peale suu kinni. Ma arvan, et kui Paide on paepealinn ja omavalitsused palusid riigitee ääres kasutada paekivi, et ehitada mürasein, siis olgu nii. Me siin Riigikogus ise kehtestasime riigihangete puhul reegli, et 1% objekti maksumusest kulutatakse kunstiteostele. Samamoodi võiks küsida, kas meil midagi muud tähtsat pole vaja teha kui uutesse ilusatesse hoonetesse kunstiteoseid osta. Ma arvan, et see on mõistlik ettepanek – tuleb Eesti kunsti austada, tuleb inimestele kunsti näidata.
Helmen Kütt, palun!
Tänan, härra eesistuja! Austatud minister! See on tõsi, et kohalikul omavalitsusel on tulenevalt seadusest kohustused. Ka riik on kohustatud riigimaanteid korras hoidma, aga mõlemad täidavad oma kohustusi vastavalt võimalustele ja tihti ka prioriteetidele. Minu küsimus on järgmine. Kas riigiteede korrastamisel arvestatakse ka kohalike omavalitsuste ja maakondade plaanitavaid koolivõrgu muudatusi, üldse tõmbekeskustevahelist liikumist, ühistranspordi ja ettevõtluse arenguplaane?
On väga positiivseid näiteid, et arvestatakse küll. Samas on üle Eesti teada piirkondi, kus seda ei ole väga palju arvestatud. Uute teede rajamisel ja kindlasti ka kapitaalremontide puhul peetakse neid aspekte silmas. Ja kui on olnud lumerohked talved, siis oleme püüdnud lumelükkamist arukalt korraldada. Maanteeamet nõuab koostöös kohalike omavalitsustega, et lumi lükataks ära eelkõige teedel, kus sõidavad koolibussid või mingi suurema tööandjaga seotud transpordivahendid. Inimesed peavad tööle jõudma ka siis, kui on tihe lumesadu. Samas on kindlasti näiteid, et võiks seda paremini teha.
Aivar Kokk, palun!
Hea juhataja! Hea minister! Tahan kõigepealt kõigi saalisolijate nimel tänada, et 2011. aastal kohalike omavalitsuste ja regionaalpoliitika toetusrühmas kokkulepitu, et aktsiisist eraldatav teederaha, mis omavalitsustele läheb, kasvab 5%-lt 10%-le, on kahe aastaga teoks tehtud ja riigieelarves on see 10% sees. Mis sa arvad, kas järgmise aasta kevadel, kui riigieelarvet tegema hakatakse, on võimalik, et see summa jõuab 15% lähedale?
Austatud minister, ma tänan teid ettekande ja vastuste eest! On veel küsimusi, aga näete, aeg on läbi. Läheme edasi. Ma palun Riigikogu kõnetooli ettekandeks Eesti Maaomavalitsuste Liidu nõuniku Märt Molli!
Praegune olukord on selline, nagu ta on. Samas ma viitasin transpordi arengukavale ja riigi eelarvestrateegiale. Me oleme kogu laekunud aktsiisi kasutamise tänaste teadmiste juures enam-vähem ära planeerinud. Minu arvates tähtis ei ole ju protsent, tähtis on, kui palju aktsiisi laekub, kui suur tegelik summa tuleb. Veel on tähtis teede ehituse ja remondi hinnaindeks ehk teisisõnu, kui palju töid saavad omavalitsused teatud raha eest tellida. Meie vaatame valitsuses kõiki neid komponente tervikuna. Me ei püüa iga hinna eest klammerduda selle protsendi külge. Ma loodan, et me suudame teede inventariseerimise ära teha, see on väga tähtis. Vahest tekib siis täpsem pilt ja järgmisel aastal saame omavalitsuste liitudega pidada maha kraad asjatundlikuma diskussiooni vajaduste kaardistamisel. Ma kordan, et valitsevad teatud ebakõlad maaomavalitsuste ja linnade vahel, linnade sees ja omakorda ka suuremate linnade vahel. Mõnel pool on meie arvates tulubaas piisav, et oma teid korras hoida, kui suured investeeringud kõrvale jätta. Ärme unusta, et omavalitsuste puhul on samamoodi. Jaan Õunapuu küsis Euroopa Liidu järgmise rahastusperioodi ja riigi transpordi arengukava kohta. Need summad on ikkagi suunatud suuremate omavalitsuste teedeprojektide elluviimiseks. Kuidas me neid küsimusi lahendame ja kui suur on omavalitsuste valmisolek suuri teedeinvesteeringuid teha? See puudutab just suurimaid linnu – Tallinna, Tartut, Narvat. Need on kõik lahtised küsimused. Sellele rahale lisaks aga eraldatakse siis teatud protsent aktsiisist. Ning toetus võib olla ka väga palju suurem, kui omavalitsused esitavad riigile projektipõhiseid investeeringutaotlusi.
Lugupeetud Riigikogu liikmed! Härra minister! Daamid ja härrad! Kohalikel omavalitsustel ja neid esindavatel üleriigilistel liitudel on väga hea meel, et Riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjoni ettepanekul on täna olulise tähtsusega riikliku küsimusena arutelul kohalike teede hoid. Kuna probleem on üleval olnud väga kaua, püüan teile tutvustada kohalike omavalitsuste seisukohti kohalike teede hoiu küsimustes. Alustan riigi arengudokumentidest. Üleriigilise planeeringu "Eesti 2030+" põhisuundi ja eesmärke teile esitatud riigi transpordi arengukava 2014–2020 kohalike teede käsitlus meie arvates ei toeta. Selles küll mööndakse, et liikumisvõimalused peavad olema kättesaadavad kõigile inimestele ja et Eesti hõreasustuse tõttu on üleriigilise liikuvuse tagamiseks teedel kandev roll. Ka riigisisese kaubaveo ning seega ettevõtluse ja konkurentsivõime seisukohalt on maanteetransport asendamatu. Tõdetakse ka, et kohalike teede seisukord on hinnanguliselt halb nii maaomavalitsustes kui ka linnades. Samas ei käsitleta kohalike teede seisundi parandamise vajadust. Viidatakse ainult sellele, et see on kohaliku omavalitsuse ülesanne, ning soovitatakse kavandada omavalitsustele riigi toetust vaid investeeringuteks, ja seda senises mahus. Sellega ei saa kuidagi nõustuda. Jääb arusaamatuks, kuidas on võimalik tagada liikumisvõimalused kõigile, kui kohalike teede halva seisukorra tõttu muutub pääs riigimaanteedele üha raskemaks. Riigi- ja kohalike teede iseloomustamiseks on tähtis teada nende omavahelisi seoseid. Riigile kuuluvaid teid oli 2013. aasta 1. jaanuari seisuga 16 443 kilomeetrit, kohalikke teid-tänavaid koos jalgrattateede ning lepingu alusel avalikuks kasutamiseks võetud erateedega aga 23 428 kilomeetrit. Seega on kohalikke teid 1,4 korda rohkem kui riigiteid. Riigiteede pikkus moodustab 70,2% kohalike teede pikkusest. Samas on riigiteed tunduvalt laiemad: pindalalt on riigiteid veidi üle 115 miljoni ruutmeetri, kohalikke teid ja tänavaid natuke üle 90 miljoni ruutmeetri. Seega moodustab viimaste pindala 78,3% riigiteede pindalast. Me tegime 2011. aasta Maanteeameti andmeid aluseks võttes ühe rehkenduse ja saime, et 2011. aastal oli riigiteedele võimalik kulutada 211,1 miljonit eurot ehk 1,81 eurot ruutmeetri kohta. Kohalikel omavalitsustel õnnestus paigutada teehoidu 72,9 miljonit eurot, ja seda koos Euroopa Liidu rahaga. See teeb 0,76 eurot ruutmeetri kohta ehk 2,4 korda vähem, kui seda oli võimalik teha riigil. Suurem osa sellest rahast ehk 50,1 miljonit võeti aga kohalike omavalitsuste teiste valdkondade kulude arvel. Selle rahaga oleks võinud tunduvalt suurendada lasteaiakohtade arvu, tõsta haridus- ja kultuuritöötajate palka ja lahendada palju muid probleeme. Tegelikult olnuks kohalikel omavalitsustel 2011. aastal võimalik kasutada kohalike teede hoiuks vaid 22,8 miljonit eurot riigilt teehoiuks eraldatud raha. See teinuks põhimõtteliselt 9,2 korda vähem, kui riigil kulus riigiteedesse, samas kui vajadus kohalike teede ja tänavate hoiuks olnuks kõvasti suurem. Kui omavalitsused kasutaks vaid riigieelarvest eraldatud asjaomaseid summasid, moodustaksid need 10,8% riigiteedele kulutatud vahenditest, kuigi pindalalt moodustavad kohalikud teed 78,3% riigiteede pindalast. See on küll vaid arvestuslik näide, mis ei ole väga täpne, tulenevalt avalike andmete vähesusest ning riigi- ja kohalike teede erinevast iseloomust, kuid kajastab siiski senist teehoiu rahastamist ja praegusi osakaale. Meie arvestuste kohaselt, mis on tehtud Maanteeameti 2011. aasta aastaraamatu andmete alusel, oleks kohalikel omavalitsustel kohalike teede hoiuks vaja vähemalt 104,5 miljonit eurot ning koos talvise ja suvise hoolduse summadega 119,9 miljonit eurot. Majandus- ja kommunikatsiooniministri arvates on kohalike teede hoid kohalike omavalitsuste kohustus ning seda tuleks rahastada tervikuna kohalikust eelarvest. Riik aitaks kohalikel omavalitsustel teehoiukulusid katta vaid erihuvi korral, ministeeriumi viimaste soovide ja transpordi arengukava kohaselt tehtaks aga sedagi vaid teede kapitaalremondi ja rekonstrueerimisega seotud investeeringute toetamiseks. Kas see on ikka õige põhimõte? Läheme ajas veidi tagasi. Kohalike omavalitsuste süsteem loodi 1989. aasta novembris vastu võetud kohaliku omavalitsuse aluste seadusega. Vastavalt sellele kohaliku omavalitsuse organite pädevuses kohalike teede remont ega ehitus ei olnud. Seaduse § 7 lõike 2 punktis 6 on nimetatud kohalike ressursside ja infrastruktuuri kasutamise korraldamine. Mõiste "korraldamine" ei ole senini saanud üldiselt aktsepteeritavat sisu ja üldjuhul tähendab see siiski kasutamise tingimuste seadmist ja kasutamise võimaldamist. Tulenevalt tollest aluste seadusest ja teistes seadustes sätestatud kohaliku omavalitsuse ülesannetest kujundati samal ajal kohalike omavalitsuste eelarvete tulud, nn omavalitsuste tolleaegne tulubaas. Täpsemalt sätestati see maksuseadustes ja maksukorralduse seaduses. 1991. aasta detsembris, kaks aastat pärast kohaliku omavalitsuse aluste seaduse vastuvõtmist, kui kohaliku omavalitsuse tulubaas oli juba kujundatud, võeti vastu maanteeseadus, mille kohaselt jagunesid maanteed nii, et osa teid olid vallamaanteed. Linnatänavaid seadus ei käsitlenud. Sama seaduse kohaselt pidi vallamaanteede hoidu finantseerima kohalik omavalitsus. Selles seaduses ega hiljem ka mujal ei nimetatud aga kohalike omavalitsuste tulusid, millega nad oleks saanud täita neile pandud kohustust vallamaanteid hooldada. Kuna praktikas valdadel teid veel ei olnud – miks ei olnud, räägin veidi hiljem –, siis ei olnudki vajadust tol ajal nende tulusid selle ülesande täitmiseks täiendada. Seega seaduse nõue rahastamise kohta ei olnud siis asjakohane. Kas keegi siin saalis usub, et riik oli nii rikas ja heasoovlik, et eraldas omavalitsuste tuludesse raha, hooldamaks teid, mida neil veel ei olnud? Mina seda ei usu ja arvatavasti ka teie mitte. Pean veel märkima, et tol ajal ei kavandatud kohalikesse eelarvetesse raha ka muu taristu amortisatsiooni kulude katmiseks. Põhjuseks ikka see, et kõik investeeringud olid seni tehtud riigieelarvest ja riigil oli raha vähe. See on nii praegugi ja sellesisulised vaidlused Rahandusministeeriumiga pole endiselt saanud positiivset lahendust. Vastavalt kohaliku omavalitsuse aluste seadusele sai kohalikule omavalitsusele omand tekkida vaid soetamisel või selle üleandmise teel. Linnad ja vallad, kes said omavalitsuse staatuse, võisid kommunaalkombinaatidelt 1990. aastatel üle võtta haljasalad, tänavad, kalmistud ja muu vara, mis olid nende hallata. Samuti said nad proportsionaalse osa kommunaalkombinaatide rahast, seda aga vaid igapäevase hoolduse tarbeks ja tolleaegsete normide kohaselt. Kapitaalremondi ja rekonstrueerimise kulud kaeti ka nendel asutustel riigieelarvest. Teede ülevõtmist põllumajandusettevõtetelt said vallad alustada alles pärast põllumajandusreformi alustamist 1992. aasta märtsis, kui oli vastu võetud põllumajandusreformi seadus. Seega oli see hiljem, kui maanteeseadus vastu võeti. Tegelikkuses kestis teede üleandmine mitmeid aastaid ja see polnud täielikult lõppenud veel isegi 1997. aastaks. Kõrvalmärkusena ütlen, et riiklikus statistikas kajastuvad kohalikud teed ja tänavad alles 2000. aastate algusest. Jällegi, kuidas oleks saanud keskvalitsus määrata omavalitsustele tulubaasi raha teehoiuks, kui polnud teada isegi teede olem? 1993. aasta juunis võeti vastu kohaliku omavalitsuse korralduse seadus, mis kehtestas ühetasandilise omavalitsuse, jagas ringi täidetavaid ülesandeid teiselt tasandilt ja riigiasutustelt ning oma § 6 lõikes 1 sätestas kohaliku omavalitsuse ülesandeks esimest korda ka vallateede ja linnatänavate korrashoiu korraldamise. Minister väitis siin, et omavalitsuse ülesanne on vallateede ja linnatänavate korrashoid. Aga ta unustab ära ühe sõna: korraldamise. Juhin veel kord tähelepanu mõistele "korraldamine". Sellesama seaduse sellessamas punktis on kohustus korraldada ka valla- või linnasisest transporti. Me ju ei eelda, et korraldamine sel puhul tähendab seda, et kohalik omavalitsus maksab kinni avaliku transpordi kulud. Pigem ikka ta leiab vedajad ja sõlmib nendega lepingud, st korraldab seda valdkonda. Kui aga omavalitsus teeb mõnele elanikegrupile seejuures soodustusi ja katab selle kulu, on see hoopis soodustuste tegemine ja soodustuste kulude katmine, mitte transpordi korraldamine. Ka kohaliku omavalitsuse korralduse seadus ei sätestanud, kust võetakse raha, millega katta nende ülesannete täitmisega kaasnevaid kulusid. Kuna kohalike omavalitsuste täidetavate üleannete loetelu muutus, otsustati tulude määramine maksukorralduse seaduse ning teiste maksuseaduste muudatustega, samuti valla- ja linnaeelarve ning riigieelarve vahekorra seadusega. Kohalike omavalitsuste tulude kujundamiseks moodustas Vabariigi Valitsus töörühma, mida juhtis Heido Vitsur. Lähtudes selle töörühma ettepanekutest otsustas valitsus, kui suur osa üksikisiku tulumaksust, maamaksust ja muudest allikatest hakkab laekuma kohalikele omavalitsustele, et nad saaksid täita neile seadusega pandud ülesandeid. Selle kinnitas Riigikogu asjaomaseid seadusi muutes. Sedagi protsessi raskendas riigi rahapuudus, mille tõttu ei plaanitud omavalitsuste tuludesse summasid taristu amortisatsiooni kulude katmiseks. Raha ei saadud eraldada ka teehoiuks, sest 1993. aastal kohalikel omavalitsustel vallamaanteid veel ei olnud. Situatsioon oli siis selline, et tänavate hoolduseks oli raha vähe ning vallad hakkasid kolhoosidelt ja sovhoosidelt üle võtma maanteid, mille hoolduseks nende tuludesse vahendeid polnud plaanitud. Nii hakkasid üleriigilised omavalitsusliidud kohalike eelarvete üle peetavatel läbirääkimistel Vabariigi Valitsusega juba 1994. aastal taotlema raha ka teehoiuks. Esimestel aastatel eraldati seda kõigi majanduskulude hulgas, kuna eelarvete liigenduses teehoidu eraldi ei käsitletud. Ülevaade läbirääkimistest on olemas riigieelarve kontrolli erikomisjoni raporti lisas. Kuna kohalike teede seisukord muutus järjest murettekitavamaks, linnatänavaid puudutav regulatsioon puudus üldse ning kehtiv maanteeseadus ei vastanud enam vajadustele, võeti 1999. aasta veebruaris vastu teeseadus. Sellega reguleeriti juba kogu riigi teedevõrku, st nii riigiteede kui kohalike teede võrku. Teedeminister Raivo Vare rääkis seaduseelnõu Riigikogus tutvustades probleemidest, mis olid senise seaduse kehtides tekkinud, ja kuidas neid lahendada kavatsetakse. Põhiliselt nähti seda sellisena, ma osundan: "Eesti territooriumi ning teedevõrgu kompaktsuse tõttu on eelnõus käsitletud riigi-, kohalikke ja erateid ning tänavaid kui ühtset tervikut, mille hoiuks ning võimaluste piires ka arendamiseks tehtavad kulutused tuleksid ühest allikast. Ülaltoodust tulenevalt kavandati rahastamise alused teeseaduse eelnõus nii, et teehoiu rahastamiseks oleks teekapital. Selleks peab iga-aastaselt täpsustama Eesti teede ja tänavate olemi, teede ja tänavate tegevuskulud ühe kilomeetri kohta aastas, arvutama tegevuskulude rahastamise aastavajaduse riigimaanteedele, linnatänavatele ja -teedele, kohalikele maanteedele, avalikult kasutatavatele ja erateedele." Samas oldi ministeeriumis seda meelt, et rahast ikka ei piisa. Seepärast plaaniti kehtestada üleriigiline mootorsõidukimaks. Raivo Vare väitis Riigikogus, et ministeeriumi arvates peaks see maks olema üleriigiline, aga kasutama peaks seda vaid kohalike teede hoiuks. Tuletan meelde, et samal ajal kehtis mootorsõidukimaks kohaliku maksuna, mida oli siiski rakendanud vaid mõni üksik kohalik omavalitsus. Riigikogus tehti seaduse mitmel lugemisel kardinaalseid muudatusi. Üleriigilist mootorsõidukimaksu ei kehtestatud, teekapitali ei moodustatud ja otsustati, et kogu teehoiuks vajalik raha tuleb riigieelarvest. Seaduse § 16 lõige 3 sätestab, et raha jaotus riigimaanteede hoiuks ning kohalike maanteede ja tänavate hoiuks määratakse igaks eelarveaastaks riigieelarves. Meie arvates on sõnum väga selge: raha kohalike teede hoiuks eraldatakse riigieelarvest, seda ühest küljest ka sellepärast, et kohalike teede hoiuks ei saanud varem kohalikesse eelarvetesse tulusid planeerida, kuna omavalitsuste omandis teid ei olnud. Vastupidist väidavad praegu vaid MKM ja regionaalminister. Nende arvates on sellega, et kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 nimetab teede korrashoiu korraldamist, raha selleks ka olemas. Eespool ma selgitasin, et see pole tõene. Tegelikult seadusega kehtestatud teehoiukava süsteem praktikas omavalitsuste jaoks tööle ei hakanud. See toimis kuidagi vaid mõne aasta ja 2005. aastal tühistati teeseaduse muudatustega omavalitsuste kohustus teehoiukavasid koostada. Praegu suur osa kohalikke omavalitsusi siiski koostab oma teehoiukava või kavandab teehoidu oma arengukava eriosas või eelarvestrateegias. Samas jõudis selle seadusmuudatusega esimese etapina lõpule meie jaoks väga hästi lõppenud vaidlus selle üle, kas teeseaduses on vaja kajastada kohalike teede hoiuks kavandatavate summade suurus. Ilma selleta pole võimalik kohalike teede hoidu pikaajaliselt planeerida ning järjepidevust hoida. Teeseaduse § 16 lõiget 3 täiendati selliselt, et kohalike teede investeeringuteks eraldatakse vähemalt 5% riigieelarves teehoiuks ettenähtud summast. Eelnõu arutusel märkis majanduskomisjoni tolleaegne liige Henn Pärn, et see on üks selle seaduse olulisimaid punkte, sest sellega luuakse alus kohalike teede järjepidevaks korrashoiuks. Kusagilt oli sellesse lõikesse aga ilmunud sõna "investeeringuteks". See on väga imelik, sest investeeringul puudub siiani seadustes täpne definitsioon. Entsüklopeedias on selgitatud, et investeering on kasu saamise eesmärgil tehtud pikaajaline kapitalimahutus. See tähendab vara maksumuse kasvu tänu vara kvaliteedi parandamisele või uue vara loomisele. Tegelikult selle mõiste sisu kattub üldjuhul ka teehoiu sisuga: vastavalt seaduse sõnastusele on see tee kasutamist tagav tegevus, mis seisneb teetööde kavandamises, teede projekteerimises, ehituses, remondis, hooldetöödes, teede kasutamise korralduses, kaitsevööndi hooldetöödes ning teede haldamisega seotud muus tegevuses. Seega on tegu vara kvaliteedi parandamisega. Tulenevalt sellest investeerimise sõnast tekkisid tol ajal erinevad arusaamad ja Riigikontroll süüdistas omavalitsusi isegi riigieelarve eraldise ebaõiges kasutamises. Nende seisukoht oli, et investeerimine tähendab ainult olemasoleva taristu rekonstrueerimist või uue vara loomist. 2006. aastal astusime teeseaduse muutmisega veel sammu edasi kohalike teede hoiu rahastamise korrastamisel. Paragrahvi 16 lõiget 3 muutes suurendati kohalike teede hoiuks eraldatavaid summasid 10%-ni riigieelarves teehoiuks ettenähtud vahenditest. Välja jäi ka too ebaloogiline sõna "investeeringuteks". Kohalikel omavalitsustel tekkis peale 2006. aasta seadusmuudatust juba lootus, et kohalike teede hoiuks eraldatavate vahendite maht kasvab ka edaspidi ja moodustab lõpuks 30% riigieelarves teehoiuks määratud summadest. See on maht, mida omavalitsused on ikka taotlenud, kuna see peaks laias laastus katma kohalike teede ja tänavate teehoiu kulud. Kahjuks see nii ei läinud. Majandussurutis tuli vahele ja riigi 2009. aasta lisaeelarve ning sellega seotud seaduste muutmise käigus muudeti ka teeseadust ja taastati § 16 lõike 3 sõnastus sellisena, mis kehtis kuni 2004. aastani: raha jaotus riigimaanteede hoiuks ning kohalike teede hoiuks määratakse igaks eelarveaastaks riigieelarves. Samas ei muudetud seda, et kohalike teede hoiuks määratakse raha igaks eelarveaastaks riigieelarves. See on sätestatud nii ka praegu, kuigi riigieelarve tulud jõudsid majandussurutise-eelsele tasemele juba 2011. aasta lõpuks, aga kohalike omavalitsuste tulud, eriti mitte kõigi omavalitsuste tulud ei jõua samale tasemele nähtavasti ka 2014. aasta lõpuks. Kohalikud omavalitsused on praegu sundseisus. Teid hooldamata jätta pole võimalik, sest muul moel pole võimalik kindlustada elanikele liikumisvõimalusi ning ettevõtjatele ligipääsu toorainele või valmistoodangu äravedu. Nii tehakse teehoiutöid muude valdkondade – haridus, noorsootöö, sport, sotsiaalvaldkond jms – arvel ja ikkagi ebapiisavas mahus. Nõnda on ka muud teenused jäänud alarahastatuks ja kohalikke omavalitsusi süüdistatakse haldusvõimetuses. Praeguse teehoiu riigieelarvest rahastamise puhul võime esitada küsimuse: kui riigiorganite arvates on kohalike omavalitsuste tulude hulgas vahendid kohalike teede hoiuks olemas, siis miks ka riigieelarvest eraldatakse omavalitsustele teehoiuks raha ja miks alustati seda just pärast teeseaduse kehtestamist? Muudel juhtudel ei võta keskvalitsus ju omavalitsuste ülesannete täitmiseks lisaraha taotlemist isegi aruteluks. Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium on viimasel ajal ja ka täna viidanud tasandusfondi valemile, millega nagu oleks kavandatud raha kohalike teede hoiuks. See väide pole kahjuks tõene. Tasandusfondi nn "k" valem, mille alusel hakati omavalitsuste tulude ja kulude vahet tasandama, võeti kasutusele 2003. aastal. Seega pole see kuidagi seotud teeseadusega ja omavalitsuste teehoiuküsimustega, sest seadus võeti vastu neli aastat varem. Tolle mudeli puhul peetakse küll praegu – ma rõhutan, just nimelt praegu – kohalike teede olemit kohalike omavalitsuste majandusvaldkonna kulude kriteeriumiks, sest analüüside kohaselt korreleerub teede olem enim võimalike majanduskuludega. Kasutusele võeti see mudel aga 2005. aastal, varem oli kriteeriumiks hoopis rahvastiku tihedus. Ja kuidas siis rahvastiku tihedus oleks olnud seotud teehoiuga? Majandusvaldkonna kulude kriteeriumi kasutuselevõtt valemis ei näita kuidagi teehoiuks vahendite kavandamist. Ühest küljest me ju teame, et tasandusfond katab ära tulude ja kulude vahe, aga kulude arvestuse aluseks on kolmel eelnenud aastal tehtud kulutuste arvestuslik keskmine. See tähendab, aluseks pole olnud mitte vajadus, vaid võimalus, kui palju on omavalitsusel olnud raha kulutusi teha. Kaetakse see vahe, mitte vajaduse ja tegelikult kulutatu vahe. Ühest küljest tundub vaidlus teehoiuvahendite eraldamise üle loogiline, sest vaidlejate mälu sõltub nende kogemustest, ajaloolisest mälust, teabest aja kohta 20 aastat tagasi. Teisalt aga tundub see absurdne, sest pooled ei usalda üksteist. Lisaks kõigele ei soovi valitsus isegi välja otsida dokumente, mis olid aluseks kohalike omavalitsuste tulude suuruse ja neile raha eraldamise viisi kindlaksmääramisel. Mõtlen sealhulgas ka 1993. aasta valitsuskomisjoni dokumente, mille alusel muudeti maksuseadusi sihiga kajastada kohalike omavalitsuste tulusid, et meile kõigile oleks üheselt selge, kuidas kohalike omavalitsuste tulubaas kujuneb. Meie oleme neid dokumente otsinud Riigiarhiivist, seal neid aga pole – väidetakse, et valitsus pole neid sinna esitanud. Teehoiu õiglaseks rahastamiseks on väga tähtis omada küllalt suurt mahtu teavet teede olemi, seisundi ja kasutamise kohta. Kui loodi riiklik teeregister, pandi omavalitsustele uus kohustus: koostada oma teeregister. Omavalitsustel aga polnud oma teede kohta kuigi palju informatsiooni, sest teid puudutav dokumentatsioon oli puudulik, andmeid oli võimalik saada ainult teede inventariseerimise kaudu. See oli aga kallis ning kohustusega luua teeregister ei kaasnenud jällegi omavalitsuste tulude täiendamist või inventariseerimiseks raha eraldamist. Nii ongi kohalike teede kohta andmete kogumine pikale veninud. Praeguseks on aga kohalikel omavalitsustel kohustus Vabariigi Valitsuse 2005. aasta määruses nr 99 nimetatud mahus andmeid edastada riiklikku teeregistrisse, seejuures muudeti riiklikku teeregistrisse kohalike teede kohta kantavate andmete loetelu ja mahtu. Neid oli nimelt rohkem, kui omavalitsused olid esialgu oma registrisse kogunud. Seega tekkis vajadus viia puuduvate andmete kogumiseks teede inventariseerimine teist korda läbi. Raha selleks pole olnud ja nii on praeguseks kujunenud situatsioon, kus kõigi omavalitsuste kohalike teede kohta ei ole meil piisavat informatsiooni, mis kajastaks kõiki teeregistris nõutavaid värskeid andmeid. Olemasolev teave teeregistris sisaldab arvatavasti vigu. Näiteks Haapsalu linnas on teeregistri kohaselt tänavad kitsamad kui Helme vallas. Me ei tea, millised katted on mitmelsajal kilomeetril teedel, ei tea, millise laiusega on ligi 1000 kilomeetrit teid. Me ei tea kindlalt, kas kohalikud nn kruusateed on ikka kruusateed või on need suures osas esimese iseseisvusaja jooksul ehitatud pinnaseteed, millele on Nõukogude ajal peale veetud teatud kruusakiht. Kruusateede geoloogiat uuritud pole ning dokumentatsioon nende teede kohta suures osas puudub või on puudulik. Isegi kui teeregistris oleksid need andmed olemas, ei piisaks sellest ikkagi, sest me vajame ka värsket informatsiooni teede praeguse seisundi ja liikluse intensiivsuse kohta. Väga tähtis oleks teada ka eri teede kandevõimet ja nende geoloogiat. Kahjuks ei ole me võimelised sellist teavet ilma kohalikke teid uuesti inventariseerimata koguma. Ilma selleta ei ole aga ükskõik milline analüüs kohalike teede kuluvajaduse kohta piisavalt pädev ning seda väitsin ma ka meie analüüsi kohta, mis käsitles kohalike teede hoiu rahastamise vajadust. Omavalitsusliidud tegid ettepaneku viia kohalike teede inventariseerimine läbi tsentraliseeritult. Seda ühest küljest selleks, et kõigi teede kohta samaaegselt kogutav informatsioon oleks võrreldav, ja teiseks seepärast, et nii suures mahus tööde tellimine oleks kokkuvõttes kindlasti odavam kui siis, kui seda teeks iga omavalitsus eraldi. Meil oli ka mõte koos inventariseerimisega välja töötada infotehnoloogiline vahend, rakendus, mille abil omavalitsustel oleks võimalik kajastada kõik jooksvad teetööd ja mille kaudu oleks võimalik kõik aset leidnud muutused kanda otse riiklikku teeregistrisse ja kajastada teed ka maanteede kaardi rakendusel. Nii oleks võimalik planeerida kohalike teede hoiu maksumust igal aastal ning info oleks kättesaadav ka teehoiuga seotud riigiasutustele. Rääkisime selles osas läbi Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumiga ning palusime võimaldada teha need tööd riigieelarvest kohalike teede hoiuks eraldatavate summade arvel. Mitmel põhjusel see ettepanek läbi ei läinud. Me tegime uue ettepaneku eraldada raha nendeks töödeks riigieelarvest väljaspool kohalike teede hoiuks kavandatavaid vahendeid. Seda tulenevalt tõsiasjast, et riiklikku teeregistrisse esitatavate andmete saamiseks on kohalikul omavalitsusel vaja teha suuri kulutusi. Kahjuks seegi ettepanek ministeeriumis toetust ei leidnud. Samuti ei jõudnud me Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumiga ühisele arusaamale võimaliku infotehnoloogilise rakenduse, selle majutuse, arenduse ja tehnilise abi osas. Uurisime ka nende tööde – nii inventariseerimise kui infotehnoloogilise vahendi loomise võimalikku maksumust. Ühe võimaliku teostaja arvestuse kohaselt kuluks selleks aasta ja vaja oleks ligikaudu üks miljon eurot, seda siis teehoiuks kavandatavast 28 miljonist eurost 2014. aastal. Teine võimalik teostaja ei uskunud, et olemasoleva tehnika ja metoodikaga on võimalik need tööd teha ühe aasta jooksul, ning tema arvates oleks nende tööde maksumus tunduvalt suurem. Samas on aga sellel võimalikul teostajal juba loodud meie visiooniga sarnanev infotehnoloogiline rakendus omavalitsustele ja osa kohalikke omavalitsusi seda ka kasutab. See rakendus vajaks vaid funktsionaalset täiendamist teehoiu planeerimiseks, kulude arvestamiseks ning andmete automaatseks kandmiseks riiklikku teeregistrisse, samuti maanteede kaardi rakendusele. See lahendus oleks omavalitsustele odavam, lihtsam ja loogilisem, sest rakenduse majutus ja tehnilise toe küsimused on juba lahendatud ning seda kasutavad omavalitsused tasuvad ka praegu selle kasutamise ja arendamise eest. Seega oleme teeregistri küsimuse lahendamisega alles poolel teel. Keskvalitsus ei ole seni olnud huvitatud raha panustamisest kohalike teede kohta informatsiooni saamiseks. Valitsus väidab, et see raha peab omavalitsuste nn tulubaasis olema ja see on kohalike omavalitsuste kohustus. Samas on nad aga huvitatud saama andmeid kohalike teede ja teehoiu maksumuse kohta, sest nende arvates riigieelarvest raha eraldamiseks peaks neil olema infot tunduvalt rohkem. Me oleme sellega nõus ja arvame, et pooled võiksid raha eraldamise osas kompromissini jõuda. Sellised probleemid on praegu teehoiu küsimuses. Meie arvates vajavad need kiiret lahendust, sest kohalike teede seisund halveneb pidevalt ning olemasolevate vahenditega ei suuda kohalikud omavalitsused seda peatada. Me loodame väga tänase keskustelu tulemuslikkusele. Tahaksime, et selle olulise tähtsusega riikliku küsimuse arutelu annaks osalejatele valdavalt ühesuguse või vähemalt sarnase arusaama tegelikest oludest nii teehoiu rahastamisel kui ka muus osas. Üleriigilised omavalitsusliidud ootavad Riigikogu liikmetelt arukat probleemi sisusse süvenemist ja soovi panustada täna tõstatatud küsimuste lahendamisse. Kohalike teede seisundi halvenemise peatamiseks ning elanikele ja ettevõtjatele nii vajaliku taristu piisava kvaliteedi tagamiseks on seda väga vaja. Tänan tähelepanu eest!
Head ametikaaslased! Läheme nüüd edasi küsimuste juurde. Ülo Tulik, palun!
Aitäh, hea istungi juhataja! Hea Märt! Oma esinemise lõpus sa väitsid, et kohalike teede olukord halveneb pidevalt. See on väide, millega ma ei taha sugugi nõustuda. Kui vaadata aastat kümme või viis tagasi, siis jahimehena julgen väita, et kümme aastat tagasi pidin käima jahil džiibiga, nüüd saab käia tavalise sõiduautoga, vähemalt Võrumaa omavalitsustes ja paljudes teistes ka. Minu arvates on probleem, et oma tulubaasi juures ei suudeta teid korda teha, just maakonnakeskuste linnades. Uues arengukavas, nagu me ministrilt kuulsime, on teatud meetmed juba ette nähtud, kui linnasid läbivad transiidikoridorid. Kas te olete ministeeriumiga samal arvamusel, et peaks keskenduma maakonnakeskustele?
Ausalt öeldes ma ei arva, et peaks keskenduma ainult maakonnakeskustele. Minu meelest tuleks keskenduda kõigile kohalikele teedele, kuid erilist tähelepanu tuleks pöörata teedele, mis läbivad tiheasustusalasid, sh ka maakonnakeskusi. Riigimaanteed, mis läbivad linna, on linna piirides tihti kohalikud tänavad või teed ning nende rahastamine on praegu kehtiva seaduse järgi kohaliku omavalitsuse ülesanne, nagu minister väitis. Nähtavasti oleks otstarbekas situatsiooni analüüsida sellest vaatevinklist, kas riigiteed, mis läbivad tiheasustusalasid, peaksid olema täies ulatuses riigiteed või lõpevad need linna sisenedes ja algavad uuesti linnast väljudes.
Mihhail Stalnuhhin, palun!
Aitäh, härra juhataja! Lugupeetud ettekandja, ennekõike tahan teid tänada väga sisuka ja huvitava sõnavõtu eest! Nüüd aga küsimuse juurde, ministrilt ma sellele vastust ei saanud. Lühidalt kordan. Kütuseaktsiisist saadavast rahast 75% peaks minema teede hoiuks ja sealt eraldatakse summasid ka kohalikele omavalitsustele. Ühest hiljutisest Riigikontrolli auditist selgus, et sellest 75%-st ainult kaks kolmandikku ehk 50% kogu saadud kütuseaktsiisist läheb teede remondiks ja hoiuks, ülejäänud 25% teadmata kuhu. Kas te saaksite seda kommenteerida? Ja äkki kommenteerite ka oma lauset, et Vabariigi Valitsus ei ole huvitatud panustama kohalike omavalitsuste teede hoidu. Mis see põhjus võiks olla?
Mis puutub kütuseaktsiisist teehoiuks eraldatavatesse vahenditesse, siis see asi on seotud seadusmuudatusega. Kui algselt oli seaduses kirjas, et 75% kütuseaktsiisist laekuvatest vahenditest läheb teedesse, siis praegu on sõnastus niisugune, et kokku läheb teede hoiuks selline summa, mis võrdub 75%-ga kütuseaktsiisist. See tähendab seda, et osa kütuseaktsiisist tõepoolest ei kulutata otse teede hoiuks, kuna lisaks kütuseaktsiisile eraldatakse riigi teede korrashoiuks ka Euroopa Liidust saadavat raha. Mis puutub väitesse, et keskvalitsus ei ole teedest huvitatud, siis see põhineb tõsiasjal, et alates 1994. aastast ei ole me läbirääkimistel valitsusega jõudnud ühisele arusaamale, mis kohalike omavalitsuste tulubaasis tegelikult olemas on, ega ka selles osas, mida sätestab teeseadus. Meie arvates on seal väga selgelt öeldud, et kohalike teede hoidu rahastatakse riigieelarvest. Kusagil ei ole juttu sellest, et riigieelarvest eraldatakse selleks toetust, ja ühegi seadusega ei ole kohalikule omavalitsusele pandud kohustust rahastada kohalike teede hoidu. Teeseadus ütleb, et kohalike teede hoidu rahastatakse riigieelarvest igal aastal vastavalt riigieelarve seadusele.
Jaan Õunapuu, palun!
Aitäh, juhataja! Lugupeetud hea pikaajaline kolleeg, ma tänan sind väga põhjaliku ülevaate eest, mille sa siin saalis praegu tegid! Tuletan meile kõigile meelde, et sotsid andsid 2011. aasta kevadel sisse seaduseelnõu, mis oleks suurendanud kohalike teede rahastamist 15%-ni kütuseaktsiisi laekumisest. Esimene lugemine saalis lõppes ja siis pandi eelnõu riiulile, kus see seisab tänaseni. Selge, et kogu teema on väga poliitiline. Ma võin kinnitada, et 2006. ja 2007. aastal oli too 15% kindlasti võimalik. Aga ma tahan küsida järgmist. Sa oled osalenud hulga aastaid omavalitsuste ja riigi läbirääkimistel. Nende tulemused on olnud erinevad. Mis sa arvad, kas neid läbirääkimisi sellisel kujul, nagu need praegu käivad, on üldse mõistlik pidada?
Suur tänu küsimuse eest! See ei puuduta tänast päevakorrapunkti küll otseselt, aga sellele tasub tähelepanu juhtida küll. Juba sellepärast, et need läbirääkimised olid ka sel aastal niisugused, kus meile väideti, et vastaspoolel, st Vabariigi Valitsuse komisjonil puudub õigus kompromisse teha, ja meile esitati andmed päev või kaks enne lõpp-protokolli allakirjutamise tähtaega. Minu arvates sellistel läbirääkimistel on väga väike kasutegur. Kompromisse isegi ei pakuta, rääkimata nende arutamisest või rakendamisest.
Andre Sepp, palun!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Hea ettekandja, ka minu poolt suur tänu selle taustmaterjali esitamise eest! Seda peab teadma. Minu küsimus aga on edasise tegevuse ja tulevikusuundade kohta. Nii teie kui ka minister oma ettekandes ja mina oma raportis rõhutasime kõik teede inventariseerimise ja ühtse teeregistri ehk teedeportfelli loomise vajadust. Seejuures te puudutasite selle töö rahastamist. Kas teie Eesti Maaomavalitsuste Liidu esindajana olete nõus, et seda tuleks kõigepealt kohe alustada, rahastamine osapoolte vahel kokku leppida ja sellega kiiresti edasi minna?
Eesti Maaomavalitsuste Liidu juhatus on seda seisukohta aktsepteerinud ja teinud niisuguse ettepaneku ka volikogule. See küsimus läheb arutusele ka maapäeval. Olen aga kindel, et maaomavalitsused on sellega nõus, sest esialgne ettepanek on tulnud just nendelt.
Helmen Kütt, palun!
Tänan, härra eesistuja! Austatud ettekandja, kõigepealt suur tänu tegeliku elu kirjeldamise eest siin puldis! Tegelik olukord on just selline, nagu te rääkisite, mitte niisugune, et lippude lehvides läheb kõik järjest paremaks. On muidugi tore, et meie kolleeg, kes enne pidi jahile sõitma džiibiga, saab nüüd kohale sõiduautoga, aga jalgrattamehel on sellest vähe kasu. Te olete teinud ettepaneku viia inventariseerimine läbi tsentraliseeritult. Mis selle eitava vastuse põhjus oli? Kas kurdeti raha puudumist või toodi mingi muu põhjendus?
Rein Randver, palun!
Aitäh küsimuse eest! Seal oli mitu põhjust. Esiteks, meil oli liitude vahel ja ka ministeeriumiga põhimõtteline kokkulepe, et seda tööd rahastatakse 2013. aasta eelarvest. Me valmistasime juba riigihanget ette. Kuid siis selgus Rahandusministeeriumiga läbi rääkides, et seda ei ole võimalik teha, kuna too raha on ette nähtud kohalike teede hoiuks ja selleks, et seda ka inventariseerimiseks kasutada, oleks pidanud 2013. aasta riigieelarves olema vastav märkus. Riigieelarvet sel moel täiendama ei hakatud ja seega lükkus kõik aasta edasi. Hiljem olid ka muud põhjused. Lisaks tekkisid liitudel endil erinevad arusaamad. Üks osa omavalitsusi ei olnud huvitatud kogu inventariseerimise läbiviimisest, vaid soovisid ainult saada pildi liiklussagedusest. Seetõttu tekkis probleeme rahastamises kokkuleppimisega. Praeguseks on need lahkhelid minu teada kõrvaldatud.
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea ettekandja, ka mina tänan selle objektiivse ülevaate eest! Teatavasti käib teie ühendustes ka rahvusvaheline koostöö välissuhtluse raames. Me toome siin saalis eri valdkondadest väga palju positiivseid näiteid Skandinaavia maadest või Lätist ja Leedust. Kuidas neil on kohalike teede hoiu rahastamine lahendatud? Kas on sealt midagi eeskujuks võtta?
Aivar Kokk, palun!
Aitäh küsimuse eest! Mul ei ole selle kohta väga palju informatsiooni, kuna me ei ole seda spetsiaalselt uurinud. Seda me aga teame, kuidas on lood Soomes. Soomes on kohalikke teid väga vähe, seal on põhiliselt riigimaanteed ja erateed. Erinevalt Eestist toetab riik seal palju ka erateede parandamist, kui see tähtis on. Ma ei julge öelda summade suurust, kuid ma tean, et riigieelarvest eraldatakse raha ka erateede korrastamiseks ja ka kohalikke omavalitsusi toetatakse, sest suures osas on linnade tänavad kohalike omavalitsuste omandis. Valdades on teed enamasti erakätes.
Aitäh, juhataja! Hea ettekandja, kõigepealt tänan otsekohese ülevaate eest, mida omavalitsused teede teemast arvavad! Aga üks küsimus sulle. Nüüd on selge, et järgmiseks aastaks saavad omavalitsused riigieelarvest teederaha natukene alla 30 miljoni euro. Kui suur peaks omavalitsuste arvates see summa olema 2015. aasta riigieelarves?
Lembit Kaljuvee, palun!
120 miljonit. Aga kui päris tõsiselt asja võtta, siis ma loodan, et nii siin saalis kui ka läbirääkimistel valitsusega siiski edasiminek toimub ja võetakse selge suund sellele, et kohalike teede hoiuks eraldatakse raha enam.
Aitäh! Teie ettekannet kuulates jäi mulje, et te jagate seda asja juriidiliselt, olete teemaga kaua tegelenud ja kindlasti kodus ka kõige selle rahalise küljega. Mind häirib see, et teede haldamise ja teede ehitamise süsteem on meil väga puudulik, ja teie ettekandes ei tabanud ma ka sellist usku, et need asjad korda saavad. Kui ei ole registrit, kui ei ole plaane, siis ei ole ju mõtet raha anda. Selle pisikese raha, mis riik annab, te kulutate ka ju pooleldi nagu tühja – ma mõtlen omavalitsusi. Kas te jääte selle väitega nõusse, et ei ole mõtet raha anda, kui sellega tehakse rumalusi, näiteks parandatakse auke, aga teid korralikult ei remondita?
Aitäh küsimuse eest! Aga ma ei saa selle väitega mitte kuidagi nõus olla. Nagu ma oma ettekandes väitsin, on see raha, mis riigieelarvest praegu eraldatakse, võrreldes summadega, mis omavalitsused panevad teehoidu teiste valdkondade arvel, ikkagi väga väike. Kohalikud omavalitsused on eri aastatel paigutanud teehoidu juba üle 100 miljoni euro. Ja see raha ei lähe kindlasti valesse kohta. Ma võin nõustuda ministriga selles osas, et väikestel omavalitsustel ei ole enamasti pädevaid spetsialiste, et hinnata teatud olukordi, kuid seda, et kohalikud omavalitsused kulutavad raha valede asjade peale, kindlasti ei ole. Kohalikud omavalitsused remondivad praegu eelkõige teid, kus liikuda ei ole enam peaaegu üldse võimalik. Nii et viltu see raha kindlasti ei lähe.
Hea ettekandja, ma tänan teid ettekande ja vastuste eest! Rohkem küsimusi ei ole. Avan läbirääkimised ja palun Riigikogu kõnetooli Tarmo Tamme!
Lugupeetud juhataja! Head kolleegid! Lugupeetud minister! Mul on väga hea meel, et riigieelarve kontrolli erikomisjon koostas kohalike teede hoiu korraldamise teemal raporti ning otsustas Riigikogu kodu- ja töökorra seaduse kohaselt esitada selle teema olulise tähtsusega riikliku küsimusena aruteluks Riigikogu täiskogule. Ma tänan ka kõiki ettekandjaid! Ettekanded olid hästi sisukad. Endise omavalitsusjuhina lähenen ma sellele teemale väga konkreetselt. Kohalikud teed on auklikud, eeskätt süstemaatilise alarahastamise tõttu. Oponendid üritavad seda väidet pareerida vastuväitega, et omavalitsused ei kasuta raha õigesti ning seetõttu meenutavad väga paljude omavalitsuste teed kevaditi sõjatandrit. Tegelik põhjus on alarahastuses, mille tõttu ei ole meie kliimas võimalik teid sõidukorras hoida. Tuletan meelde, et kui 2008. aastal eraldas riik kohalikele omavalitsustele teederaha täiendavalt 40 miljonit eurot, siis 2014. aastal on see summa vähenenud 28 miljoni euroni. Kohalike teede korrashoid on omavalitsuse oluline ülesanne, mille täitmist nõutakse vallalt või linnalt kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse ja teeseadusega. Paraku saab omavalitsus seda ülesannet täita ainult siis, kui seaduses on ette nähtud ka rahastus. Kuni 2009. aasta 1. märtsini kehtinud teeseaduses oli sätestatud, et kohalike teede investeeringuteks eraldatakse vähemalt 10% riigieelarvest teehoiu rahastamiseks ettenähtud summast. Riigi 2009. aasta lisaeelarve ja sellega seonduvate seaduste muutmise seadusega seda sätet muudeti ning teeseaduse § 16 lõikest 3 kaotati seal seni olnud nõue, et kohalike teede investeeringuteks eraldatakse vähemalt 10% riigieelarvest teehoiu rahastamiseks ettenähtud summast. Loomulikult kasutas riik muudatusega antud võimalust omavalitsuste suhtes kurjasti ning eraldas kütuseaktsiisist kohalike teede investeeringuteks neljal järjestikul aastal alla 10%: 2010. aastal eraldati omavalitsustele 4,9%, 2011. aastal 4,8% ja 2012. aastal 6,5% ning 2013. aastal on eraldatud 9,7%. 2014. aastal eraldatakse omavalitsustele kütuseaktsiisist 1,2 miljonit eurot vähem kui 2013. aastal. Aastatel 2010–2013 on seega teeseaduse §-s 16 ettenähtud vahenditest kohalikele teedele kütuseaktsiisist eraldatud keskmiselt 6,5%. Seda on ebanormaalselt vähe. Arvestame seda, et viimased talved on olnud küllaltki lumerohked, mistõttu on mitmel omavalitsusel kogu see raha läinud talviseks teehoolduseks. Teede Tehnokeskuse 2011. aasta uuring näitas riigimaanteede pikaajalist kumulatiivset alarahastamist 836 miljoni euro ulatuses. Kohalike teede ja tänavate kumulatiivne alarahastamine on Tallinna Tehnikakõrgkooli professori Priit Willbachi ja lektori Rene Pruunsilla hinnangul 300 miljoni euro ringis. Selle tagajärjel on Eesti põhimaanteede teekate keskmiselt 13 aastat vana, tugimaanteede teekate 25 aastat vana ning kõrvalmaanteede ja kohalike teede teekate juba üle 30 aasta vana. See on selge ohu märk. Teetaristu olemasolu ning selle kvaliteet on väga oluline nii elanike liiklusvõimaluste tagamiseks kui ka ettevõtjatele, et oleks võimalik toodangut ja tooret transportida. Me oleme täna rääkinud kohalike omavalitsuste teehoiukavast. Mõistagi on omavalitsustel väga raske sellist dokumenti koostada ja veel raskem seal toodud ülesandeid täita, kui iga-aastane eraldis sõltub riigijuhtide tujudest ning süsteemsus raha eraldamisel puudub. Selle olukorra jätkudes jääb meie teede olukord selliseks, nagu see praegu on. Küsin, millistest omavalitsuse lisatuludest on võimalik neid ülesandeid täita. Palun lisaaega!
Kolm minutit. [[Vahelehüüesaalist.]] Austatud minister, palun austage korda! Palun, ettekandja, te saate jätkata!
Kas ma saan jätkata või segab härra minister endiselt vahele? Kohalikud omavalitsused vajavad kindlustunnet, et neil on igaks eelarveaastaks olemas konkreetne eraldis teede korrashoiuks. Tuletan meelde, et 2009. aastal vähendati kohalikele omavalitsustele eraldatavat tulumaksuosa 11,4%-ni, mis võimendas majanduslanguse tõttu niigi vähenenud ja vähenevate eelarvetulude kahanemist. Lisaks majanduslangusest tingitud eelarvetulude vähenemisele on tulumaksu ja tasandusfondi kärpimine aastail 2009–2012 kahandanud kohaliku elu korraldamiseks mõeldud vahendeid peaaegu 190 miljoni euro võrra. Seetõttu ei ole omavalitsustel võimalik oma tuludest teehoiu rahastamist suurendada. Ka kohalike teede hoiuks mõeldud välisvahendid on laekunud väga ebastabiilselt ja järgmisel aastal need oluliselt vähenevad. Kui käesoleval aastal on omavalitsustele eraldatud välisvahendeid veidi üle 30 miljoni euro, siis 2014. aastal eraldatakse eeldatavasti 15 miljoni euro ümber ning 2015. aastal juba vaid 10 miljonit eurot. Lisaks tuleb arvestada, et Euroopa Liidu struktuurifondide vahendite eesmärk on vähendada Eesti taristu mahajäämust muu Euroopa Liidu taristust, mitte aga lappida riigi tekitatud eelarveauke. Ma tuletan meelde, et kütuseaktsiisist peaks riigiteede korrashoiuks minema 75%, aga Riigikontrolli viimase auditi põhjal otsustades läheb selleks ainult 50%. Kas ülejäänud 50%-ga tahetakse siis lappida riigieelarve auke? Senine teehoiuvahendite jaotus riigi ja kohalike teede vahel ei ole loogiline ega õiglane. Lõpetuseks tsiteerin endist Viimsi vallavanemat Haldo Oravast: "Augud Tallinna ja teiste kohalike omavalitsuste tänavates ei ole Tallinna linna ja teiste kohalike omavalitsuste süü, teed ja tänavad on auklikud seepärast, et valitsuse otsuse kohaselt kulugu kohalikele teedele-tänavatele vaid 10% riigieelarves teede korrashoiuks ette nähtud summast." Seega, teede rahastamise teema ei ole mitte ainult opositsiooni, vaid meie kõikide teema. Tänan tähelepanu eest!
Suur tänu! Ma palun kõnepulti Jüri Morozovi! Kaheksa minutit.
Proua juhataja! Head kolleegid, kõigepealt suur tänu selle eest, et selline oluline teema täna siia Riigikogu saali on jõudnud! Suur tänu raporti esitajale väga põhjaliku töö eest ja loomulikult Märt Mollile, kes siin saalis adekvaatset infot esitas! Ma usun, et selle põhjal saab tulevikuotsuseid teha. Loomulikult on kohalike teede teema kohalikele omavalitsustele väga oluline, aga ma ütleksin, et see pole kõige olulisem. Rahalise väärtuse järgi võttes on ikkagi palju tähtsamaid teemasid, näiteks haridus, sotsiaalhoolekanne jt. Kuid riigis teehooldusele minev raha jaguneb, nagu siin on juba mitu korda öeldud, järgmiselt: 90% ja 10%. Ka raportis tõstatati küsimus, kas need proportsioonid on õiglased ja õiged või peaks neid muutma. Oma seisukoha kõikides probleemsetes küsimustes on andnud ka Riigikontroll, asjaomased ministeeriumid, Maanteeamet ja kohalike omavalitsuste üleriigilised esindusorganisatsioonid. Erikomisjoni raporti põhjal saab öelda, et probleemid kohalike teede hoiu korraldamisel on olnud ammu teada, aga neid pole lahendama asutud. Kuid teed vajavad hooldust ja remonti igal aastal. On ju selge, et kui vajalikud teehooldustööd ja investeeringud jäävad jooksval aastal tegemata, tuleb need tulevikus ikkagi ära teha või muidu muutuvad teed läbimatuks, nii et saaks võib-olla kasutada väljendit "võimalik vaid Venemaal". Kindlasti olete näinud Youtube"ist pilte Venemaa põhjatutel teedel uppuvatest masinatest. Räägin ka Riigikontrolli auditist. Riigikontroll on erikomisjoni informeerinud, et alates 2010. aastast, mil kohalike teede hoidu käsitlev kontrolliaruanne valmis sai, pole aruandes toodud tähelepanekute arvestamiseks ega puudustega võitlemiseks midagi ette võetud. Pigem on teede olukord läinud halvemaks, millest võib järeldada, et auditis tõstatatud probleemid on lahendamata. Probleemid, mis riigi ja kohalike omavalitsuste suhtlemises olid takistuseks tookord, on takistuseks ka praegu. Seda oleme ettekannetest kuulnud. Teeregistrist on andmeid puudu ja kogutud andmestik ei võimalda kohalike teede olemit iseloomustada. Seisukohta, et raha ei jätku, jagavad nii riik kui ka kohalikud omavalitsused, samas ei ole teada, kui palju raha tuleks kohalikesse teedesse panna, et nende seisund paraneks. Puuduvad ühtsed metoodilised arusaamad, kuidas rahavajadust kindlaks määrata, seega on õiglane rahastamismudel seni selgeks vaidlemata. Puudusena nimetatakse ka puudulikku järelevalvet. Maanteeamet, väljendades oma seisukohta, tõdeb, et paljudel kohalikel omavalitsustel puudub võimekus teehoiukava koostamiseks. Samuti on paljude omavalitsuste suutlikkus teehoidu korraldada ebapiisav ning teehoiukava olemasolu iseenesest seda probleemi ei lahenda. Riigil ei ole mõtet nõuda teehoiukava olemasolu juhul, kui selles ettenähtud nõuete täitmiseks ei ole piisavalt vahendeid. Riigikontroll on öelnud, et nad pole auditeerimisel täheldanud seost, et kohalikus omavalitsuses, kus on teehoiukava, oleks teede olukord parem. Probleem on selles, et teehoiuks on vähe vahendeid. Märt Moll tõi siin täna välja, et arvestuslik rahavajadus on 120 miljonit eurot. See on 2014. aasta riigi eraldisest ju enam kui neli korda suurem. Ongi näha, et 2006.–2013. aasta jooksul on kohalike teede rahastamine olnud suhteliselt heitlik: näiteks 2008. aastal eraldati selleks 40 miljonit eurot, järgmisel aastal 11 miljonit eurot. Siin on, mille peale mõelda ja mida korda teha. Ühisel meelel ollakse kindlasti teede olemi selgitamises ning mõistetakse ka teeregistri vajalikkust. Natuke erimeelsusi põhjustab loomulikult selle registri n-ö kokkupaneku rahastamine, aga ma arvan, et see on lahendatav probleem. Lisaks aruandes välja toodud neljale põhipunktile esitan ma veel viienda punkti, mida ei ole võib-olla teatud põhjustel selles aruandes kajastatud. See on kohalike teede tegelik olukord. Inimestele, kes nendel teedel päevast päeva liiguvad ja kasutavad iga päev neid teid töölkäimiseks, näiteks postiljonid postikandeks, kiirabi- või päästeauto abivajajani jõudmiseks, lapsed kooli ja lasteaeda sõitmiseks, põllu- ja metsamehed oma asjade ajamiseks jne, lõpetades turistidega, kes neid piirkondi külastavad, jäävad arutelud selle üle, kuidas teehoidu korraldada ning kas teeregister ja teehoiukava on vajalikud, abstraktseks. Nende inimeste igapäevane reaalsus on see, et nad istuvad talvel lumevangis või jääb koolibuss kevadel läbipääsmatusse mülkasse kinni või ootab keegi kodus lootusetult abi Päästeametilt või kiirabilt. Viimastel lumerohketel talvedel kulus tegelikult kogu riigi eraldis ja ka omavalitsuse eraldis peamiselt talihooldetöödeks. See tähendab, et vahendeid suviseks teehoolduseks ei jätkunud, investeeringutest aga ei maksa üldse rääkida. Nagu üks vallaametnik tavatseb ütelda: "Sõbrad, sel suvel ühelegi vallateele aukude täitmiseks koormat kruusa ei saa." See on reaalsus. Kokku võttes tuleb öelda, et riigimaanteede hoolduse ja investeeringutega, tundub, ei ole probleeme. Meenub vaid aastatetagune Padaoru juhtum, kuid selle võib liigitada pigem eriolukorraks. Vaadates riigiteede ja kohalike teede osakaalu kogu teedevõrgus ning kõrvutades seda rahastamisega, jääb mulje, et uued suurejoonelised tee-ehitused, kusjuures hiljem ei ole viaduktil näha liikumas ühtegi autot, on pehmelt öeldes olnud liialdus. Mida ette võtta? Vaja on selgitada välja tegelik kohalike teede olem ja see korrastada, leppida kokku, millisel tasemel peavad olema tee seisundinõuded, ning teehoiukava kohaselt tuleb kohalikele omavalitsustele eraldada vahendeid vähemalt nelja-aastase perspektiiviga. Aitäh!
Suur tänu! Palun järgmisena kõnetooli Mihhail Stalnuhhini!
Proua juhataja! Lugupeetud kolleegid! Härra minister! Lugupeetud Eesti Maaomavalitsuste Liidu esindaja! Tegelikult algas see arutelu, mis siin täna toimub, juba aasta tagasi. Eelmise aasta detsembris käis Riigikogu riigieelarve kontrolli erikomisjoni delegatsioon Londonis. Me külastasime Briti parlamenti, konkreetselt just auditikomiteed. Kolleegid tulid sealt tagasi, ma ütleksin nii, väga säravate silmadega. Meile meeldis, kuidas selles komitees tehakse raporteid, kuidas neid ette valmistatakse ja millist huvi need esile kutsuvad. Tollal me otsustasime komisjonis, et üritame ka midagi sellist teha. Alustuseks tahtsime valida mingi teema, mis oleks huvitav võimalikult laiale ringile. Me toetusime muidugi Riigikontrolli audititele. Esimesed tänusõnad tahangi ma täna komisjoni esimehena öelda just nimelt Riigikontrollile. Enamik komisjoni liikmeid toetas seda, et me valime teemaks kohalike omavalitsuste teede hoolduse. Edasi algas töö. Kuna me sellist raportit valmistasime ette esimest korda, siis võttis see üsna palju aega. Aga minu arvates said meie ametnikud, kes tegid ära väga suure töö, sellega hakkama. Avaldan neile eraldi tänu! Erikomisjon, kellele ettekandja ja raporti koostaja kolleeg Sepp kaks korda esitas kavandeid ja selle raportiga seotud materjale, väärib minu arvates ka tänu. Ma konkureerisin Andrega raporti koostajaks saamisel, kuna meie komisjonis on täielik demokraatia, mõnikord, meie olusid arvestades, isegi absurdne demokraatia. Ma ei mäleta, kas me viskasime münti või tõmbasime tikku. Vist tõmbasime tikku. Andrele suur tänu, et ta sellise tööga hakkama sai, kusjuures ta tegi seda esimest korda! Tänan komisjoni nimel kõiki, kes täna seda arutelu kuulasid, siin esinesid ja sellest arutelust osa võtsid! Ma tänan härra ministrit ja maaomavalitsuste liidu esindajat! Ma loodan, et see töövorm leiab rakendust ka edaspidi ja riigieelarve kontrolli erikomisjon suudab vähemalt paar korda aastas ette valmistada sellise raporti, mis pakub huvi nii Riigikogu liikmetele kui ka Eesti avalikkusele. Veel kord aitäh kõigile, kes sellest tööst osa võtsid!
Suur tänu! Ma palun kõnetooli Lembit Kaljuvee!
Proua juhataja! Head kolleegid! Hea minister! Hea omavalitsuste esindaja! Ma käisin selle aasta augustis autoga Lääne-Ukrainas. Jumal tänatud, et ma läksin sinna džiibiga! Lvivist Tšernivtsisse on 300 kilomeetrit. Ma sõitsin seda maad peaaegu seitse tundi, auk oli augus kinni, kusjuures see oli rahvusvaheline trass. Ma käisin külas oma sõbral, kellega me koos 1970. aastate alguses sõjaväes olime. Küsisin, miks seal sellised teed on. Mulle vastati, et asfalt on liiga kallis, selleks et seda tee peale panna. Selle väikese raha, mis teede jaoks antakse, varastavad ära ametnikud või ettevõtjad. Sellepärast teed seal sellised ongi. Mul on meeles, millised teed olid Eestis 25 aastat tagasi. Ka sel ajal sai mööda Venemaad ringi sõidetud, Murmanskini välja. Ma mäletan, millised olid teed siin Baltikumis. Selle kõige taustal mulle tänane olulise tähtsusega riikliku küsimuse arutelu meeldis. Mulle aga ei meeldinud, et me tehnilisele ja organisatsioonilisele poolele pöörasime ettekannetes võib-olla natuke liiga vähe tähelepanu. Ma arvan, et me peaksime kindlasti midagi tegema, et meie teed kunagi Ukraina teede sarnaseks ei muutuks. Ma usun, et Eestis seda kindlasti ei juhtugi. Tõesti, teede olukorda on võimalik muuta. Meil on üks 50–60 aasta pikkune teede ehitamise ja ekspluatatsiooni epohh läbi saanud ja me peame oma tee-ehituse panema uutele alustele. Uutele alustele just tehnilises mõttes, selles mõttes, kuhu me millise tee ehitame. Ma süüdistasin omavalitsusi, kes razbirajut sredstva ja loobivad selle raha nagu laiali. Mingi osa sellest läheb kindlasti aukude kinnitoppimiseks. Selle asemel, et kümne kilomeetri pikkusel teelõigul teha mingisugust hädaremonti, saaks võib-olla kaks kilomeetrit korralikku teed ehitada. Kui me kümme aastat kulutame selle väikese summa ainult hädapärasele remondile, siis kümne aasta pärast teed ikka ei ole. Aga kui me oleksime viis aastat ehitanud korralikku teed, siis oleksime ka korraliku tee saanud, sellise tee, mis kestab 30 aastat. Ma räägin sellest, et meil ei ole õiget teeregistrit. Me ei tea, milline meie teede tehniline seisukord on, seetõttu ei lähegi raha paljuski päris õigesse kohta. Ma ei räägi, et auke ei pea parandama, aga seda tuleb targalt teha. Esimene kulutus, mis tuleks riigil ja omavalitsusel koos teha, on põhjalik inventuur, et me saaksime selgeks, mis meil olemas on, teeksime korraliku plaani ja hakkaksime siis selle plaani alusel edasi minema. Tõesti, just tehnilisele poolele tuleb läheneda koostöös teadlastega. Tallinna Tehnikaülikoolil ja Tallinna Tehnikakõrgkoolil on olemas väga head seadmed, et katsetada külmatsükleid, kulumiskindlust ja survevajadusi. Majandusministeeriumil on olemas tehnokeskus, mille tegevust tuleks toetada. Tuleks teha koostööd teadlastega. Need plaanid tuleb koos omavalitsustega paika panna. Tuleb teha inventuur ja plaanid ning siis vaadata, kuidas raha kulutada. Raha tuleb targalt kulutada, sest seda on ju alati vähe. Aitäh!
Aitäh! Ma palun kõnetooli Kalev Lillo! Kaheksa minutit.
Hea juhataja! Head kolleegid! Minister! Omalt poolt tahan tunnustada riigieelarve kontrolli erikomisjoni ja raporti esitajat Andre Seppa nii tähtsa küsimuse tõstatamise ja põhjaliku analüüsi eest! Teede olukord läheb inimestele korda, see on neile oluline. Kõikidest sügisel esitatud valimisprogrammidest leiame viiteid teedele. Küll räägitakse neis kõnniteedest, küll teede valgustusest, küll on plaanis rajada mõni uus tänav või korrastada tänavalõik. Inimesed ei pane tavaliselt tähele seda, kui teed on korras, aga nad märkavad teede halba olukorda. Maksumaksjat ei huvita teede omandivorm. Pole harvad juhtumid, kui me sõidame mööda vast remonditud riigimaanteed ja jõuame siis linna, kus me satume justkui miiniväljale. Ometi ei peaks see nii olema. Teedesüsteem on tervik, teede sõidetavus ja kvaliteedinõuded peaksid olema tagatud hoolimata sellest, kas tegu on riigi- või kohaliku teega. Raportis on välja toodud neli suurt teemaringi, millest olulisimaks pean nagu paljud eelkõnelejadki teeregistri küsimust. Kui me tõepoolest ei tea kohalike teede kohta suurt rohkem kui kilomeetrite hulka, ja sedagi vaid tänu sellele, et selle alusel eraldab riik omavalitsustele toetust, siis tegelikult meil teeregistrit kui sellist ei ole. Tuleb nõustuda raporti koostajaga, et kõige alus on korraliku registri loomine. Kui andmevälju, mida praegu täita tuleb, on liiga palju, siis tuleb ka seda küsimust arutada ja registrit võib-olla kohendada, nii et edaspidi võiks vähem välju täita. Raportist selgub, et selline valmisolek on Maanteeametil olemas. Kohalike teede inventariseerimise hinnaks mainitakse ühte miljonit eurot. Viidatakse ka sellele, et äkki on seda raha võimalik saada Euroopa Liidu toetustest. Olen seda meelt, et Euroopa Liidu raha on mõeldud meie riigi arendamiseks, uuele kvalitatiivsele tasemele tõstmiseks, struktuursete reformide tegemiseks. Oma kodustes asjades, on nendeks siis teedevõrgu registrisse kandmine või laulupeo korraldamine, peame ise oma vahenditega hakkama saama. Raporti tekstist tuleb välja ka see, et omavalitsused on valmis pool kulu enda kanda võtma. Ma saan aru, et riik on valmis, nagu minister ütles, lisama teise poole rahast. Lõppude lõpuks, kui see küsimus on meile nii oluline, siis on seda võimalik lahendada ka toetuse abil, mida riik omavalitsustele eraldab, sest seda registrit luues teeme kulutusi oma inimeste jaoks, see on vajalik. Seega on esimene samm teeregistri korrastamine. See loob eeldused järgmisteks sammudeks, mille hulka kuulub kindlasti rahastamismudeli korrigeerimine. Praegu eraldab riik omavalitsustele raha teekilomeetrite põhjal. Mulle meenub Maanteeameti juhi suvine intervjuu, kus ta tõi näite, et meil läheb tee vasakult poolt küngast, paremalt poolt küngast ja igaks juhuks ka üle künka, aga me peaksime tõsiselt kaaluma, kas meil sinna künka taha üldse asja on ja kas selleks on vaja kolme teed. Ehk tuleb kriitiliselt üle vaadata teedevõrk ja seda seoses inimeste tegeliku paiknemise ja liikumisvajadusega. Vaja on arvestada ka liikluskoormust, sest ilmselgelt kuluvad rohkem need teed, kus on suurem liiklus, ja neid teid tuleb ka tihedamini korrastada. Rahapuudusest räägitakse alati, raha ei jätku kunagi ja mitte kellelgi, seda on ikka vähe. Samas ei saa toetada seaduses fikseeritud teerahaks eraldatava kütuseaktsiisi protsendi tõusu. Juba praegu oleme fakti ees – isegi ajakirjandus saab sellest aru –, et riigieelarve on liiga suures osas ette ära otsustatud, elust tulenevaid valikuid poliitiliste otsuste tegemiseks on järjest raskem teha. Kuid tuleb aru saada ka omavalitsusjuhtidest, kes tahaksid mingitki kindlust rahastamisel, et planeerida teeremonti või -ehitust ning koostada kõigile nähtav ja arusaadav teehoiukava. Siin toetan ma Rahandusministeeriumi seisukohta, et riigi eelarvestrateegia on see dokument, kus saab omavalitsustele selle kindluse anda ja keskpikas perspektiivis summad ette näha. Nagu kuulsime ministri ettekandest, on see juba rakendunud ja leidnud kajastuse teehoiukavas. Rahast rääkides ei või unustada suuri objekte, mida omavalitsustes on rajatud riigi toel. Viimaste näidetena võime tuua Järvevana tee ja Ülemiste ristmiku Tallinnas koos riigi pikima tunneliga või ringtee Tartus, mis on ka Lõuna-Eestis muutnud teed mitmetasandiliseks. Kokku võttes saab öelda, et raportis kajastatud teemad ja küsimused on olulised. Nende baasilt saab edasi minna. Kõigepealt tuleb teeregister korda teha ja järgmine samm on rahastamismudeli täiustamine. Lõppeesmärk on terviklik ja kvaliteetne teedevõrk, kus on tagatud turvaline liiklemine. Kui te lubate, siis ma jätkan natuke Lembitu algatatud teemal ja meenutan endisi aegu. Ka mina olen juba nii vana, et mäletan midagi vanadest aegadest. Paarikümne aasta taguseid linnatänavaid meenutades tuleb öelda, et ei olnud nad sugugi nii heas korras kui praegused tänavad. Kui 20 aastat tagasi võisime poeuksel näha silti, et see päev kaupa ei ole ega tule, siis nüüd see enam nii ei ole. Ka ei liikle me enam samasugustes kehvades teeoludes nagu omal ajal. Oleme jõudnud Euroopasse, saanud jõukamaks, kohati juba nii jõukaks, et jalakäijate ala me ei asfalteeri, vaid katame tänavakiviga, kusjuures mõnes linnas või asulas isegi mitte tavalise halli kiviga, vaid kallima ja silmailu pakkuva punase kiviga. Kui praegu saavad seda endale lubada mõned üksikud omavalitsused mõnel üksikul tänavalõigul, siis olen kindel, et kui majandus kasvab, on see varsti võimalik paljudes kohtades. Aitäh!
Suur tänu! Palun kõnetooli Aivar Koka!
Hea juhataja! Hea minister! Head ettekandjad Andre ja Märt! On äärmiselt oluline, et riigivõim kõigil tasanditel teadvustaks regionaalpoliitika tähtsust. See tähendab, et oluliste otsuste tegemisele peab eelnema analüüs, kuidas need otsused mõjutavad Eesti elu, meie eripalgeliste regioonide arengut, väike- ja suurlinnade ning üldse kõigi omavalitsuste elu. Me räägime tihti negatiivsetel teemadel. Me räägime sellest, mis täna või eile või üleeile on või oli hästi või halvasti, kuid me peame täna siin saalis tunnistama ühte: 2011. aastal, kui uus koosseis siia saali kogunes, eraldati kohalikele omavalitsustele kütuseaktsiisi laekumisest ainult 5%. Ma arvan, et teeraha on olnud üks väheseid teemasid, kus opositsiooni- ja koalitsioonipoliitikud on olnud ühel arvamusel, et seda raha, mida riik on eraldanud kohalike omavalitsuste eelarvetesse, ei ole kunagi olnud palju. Riigikogu kohalike omavalitsuste ja regionaalpoliitika toetusrühmas oli 2011. aastal see teema väga kuum. Kui me kohtusime lugupeetud ministriga, siis me pinnisime teda ligi kolm tundi, selleks et 5%-line toetus võiks kasvama hakata. Lõpuks me sellele kokkuleppele saime. Täna võime tagantjärele tõdeda, et 2012. aastal eraldati aktsiisilaekumisest juba 6,5% ja selle aasta eelarves ligi 10%. See lubadus, mis 2011. aastal anti, on ühelt poolt täidetud. Kas 10% on piisav ehk kas ligi 30 miljonit eurot on piisav? See on kahe poolega küsimus. Ühelt poolt öeldakse, et rohkem raha ei ole, aga teiselt poolt öeldakse, et teed ei ole korras ja raha on tunduvalt juurde vaja. Ma usun, et seda teemat tuleb edasi arendada. On oluline, et riik tuleb appi ja omavalitsused suudavad koostöös teise poolega seda teemat mõistlikult arutada. On vaja paika panna teehoiukavad ja inventariseerida kõik kohalikud teed, et saada selgeks, milline olukord igas omavalitsuses eri teelõikudel on. Minu arvates on väga oluline selgeks saada, millised peaksid olema tee-ehituses projekteerimis- ja ehitusnõuded, et meie teed peaksid kauem vastu ja neil oleks võimalik sõita ka raskemate autodega. Kindlasti jõuab siia saali see teema, kas praegu teedel lubatud tonnaaž on piisav või peaks vaatama naabrite poole, kus raskeveokite lubatud tonnaaž teedel on hoopis suurem. Arutada tuleb sedagi, kas see toob majanduslikku efekti, kui me ehitame teid natuke korralikumalt ja investeerime neisse natuke rohkem, kuid ettevõtjate transpordikulud kauba sadamasse ja piiri taha transportimisel oleksid väiksemad. Need kõik on komplekssed teemad. Ma usun, et 2014. aasta võiks olla see aasta, kui need probleemid lahendatakse ja osapooled suudavad kokkuleppele saada. Kui me võtame aasta pärast siin 2015. aasta riigieelarvet vastu, siis me ehk näeme, et summad on kasvanud, need otsused ja eeldused on täidetud, nii et me saame teha häid ja veel paremaid otsuseid. Aitäh teile ja ilusat päeva!
Suur tänu! Rohkem kõnesoove ei ole, sulgen läbirääkimised. Me oleme lõpetanud päevakorra esimese punkti ehk olulise tähtsusega riikliku küsimuse arutamise. Tänan kõiki arutelus osalejaid ja teema ettevalmistajaid! Suur tänu, härra minister!
Me läheme teise päevakorrapunkti juurde. Algab Vabariigi Valitsuse algatatud võlaõigusseaduse ja tarbijakaitseseaduse muutmise seaduse eelnõu 505 kolmas lugemine. Kas on soovi läbirääkimisi pidada? Läbirääkimissoove ei ole. Juhtivkomisjoni ettepanek on, et eelnõu 505 tuleks panna lõpphääletusele. Valmistume hääletuseks. Austatud Riigikogu, panen lõpphääletusele Vabariigi Valitsuse algatatud võlaõigusseaduse ja tarbijakaitseseaduse muutmise seaduse eelnõu 505. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt hääletas 62 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei ole. Eelnõu on seadusena vastu võetud.
Päevakorrapunkt nr 3 on sotsiaalkomisjoni algatatud tööturuteenuste ja -toetuste seaduse, töötuskindlustuse seaduse ning riiklike peretoetuste seaduse muutmise seaduse eelnõu 517 kolmas lugemine. Kas soovitakse läbirääkimisi pidada? Kõnesoove ei ole, läbirääkimisi ei avata. Juhtivkomisjoni ettepanek on, et eelnõu 517 tuleks panna lõpphääletusele. Valmistume hääletuseks. Austatud Riigikogu, panen hääletusele sotsiaalkomisjoni algatatud tööturuteenuste ja -toetuste seaduse, töötuskindlustuse seaduse ning riiklike peretoetuste seaduse muutmise seaduse eelnõu 517. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt hääletas 61 Riigikogu liiget, vastuolijaid ega erapooletuid ei ole. Eelnõu on seadusena vastu võetud.
Neljas päevakorrapunkt on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni algatatud õppetoetuste ja õppelaenu seaduse muutmise seaduse eelnõu 478 teine lugemine. Ma palun ettekandeks kõnetooli kultuurikomisjoni liikme Lauri Luige!
Lugupeetud juhataja! Head kolleegid! Õppetoetuste ja õppelaenu seaduse muutmise seaduse eelnõu 478 algatas Sotsiaaldemokraatlik Erakond 11. septembril s.a. Esimene lugemine toimus 20. novembril. Kultuurikomisjon valmistas eelnõu teist lugemist ette kahel istungil, kus osalesid Haridus- ja Teadusministeeriumi ning Eesti Üliõpilaskondade Liidu esindajad. Haridus- ja Teadusministeerium esitas eelnõu kohta kolm muudatusettepanekut ja Eesti Üliõpilaskondade Liit tegi ühe muudatusettepaneku, mis puudutas seadusesse vajaduspõhise eritoetuse paragrahvi loomist. Komisjon otsustas 9. detsembril teha eelnõu kohta neli muudatusettepanekut. Nendest neljast ettepanekust nüüd natuke lähemalt räägingi. Esimese muudatusettepaneku eesmärk on muuta õppetoetuste ja õppelaenu seaduses sätestatud vajaduspõhiste õppetoetuste taotlemine üliõpilastele paindlikumaks. Selle ettepaneku kohaselt oleks üliõpilasel võimalik taotleda õppetoetust septembrist jaanuarini ja veebruarist juunini järgnevateks õppekuudeks. Muudatusettepanek nr 2 käsitleb üliõpilase perekonnaliikmete hulka kuuluvaid isikuid. See oli ka Sotsiaaldemokraatliku Erakonna algatatud eelnõu põhisisu. Eelnõuga soovitakse täiendada sätet alternatiivse tingimusega, lugedes perekonnaliikmeks ka üliõpilase täisealised, kuni 24-aastased õed ja vennad ning poolõed ja poolvennad, kes õpivad gümnaasiumis. Ettepanek näeb ette piirata seda muudatust vaid statsionaarse õppega. Lisaks sellele on ettepanek täiendada loetelu statsionaarses õppes kutseharidust omandavate kuni 24-aastate õdede ja vendade ning poolõdede ja poolvendadega. Kolmanda muudatusettepaneku sisu on täiendada õppetoetuste ja õppelaenu seaduse § 51 lõikega 21, tehes perekonnaliikmete loetelus erandi üliõpilastele, kes on kasvanud üles vanemliku hoolitsuseta. Haridus- ja Teadusministeeriumi esitatud ettepaneku kohaselt ei arvestata vanemlikust hoolitsusest ilma jäänud üliõpilase pereliikmeks tema bioloogilisi vanemaid, õdesid, vendi, poolõdesid ja poolvendi juhul, kui üliõpilane on täisealiseks saamiseni elanud asenduskodus, teda on hooldatud mõnes teises perekonnas või talle on kuni täisealiseks saamiseni olnud määratud eestkostja. Kui eespool nimetatud meetmed on lõppenud varem, kui üliõpilane on täisealiseks saanud, siis kehtestatav erand üliõpilasele ei kohaldu. Muudatusettepaneku nr 4 eesmärk on jätta eelnõust välja § 2, mille kohaselt jõustuks seadus tagasiulatuvalt ehk s.a 1. septembril. Ettepaneku kohaselt jõustub seadus üldises korras. Kui eelnõu võetakse Riigikogus järgmisel nädalal seadusena vastu, siis jõustuks see enne järgmise aasta 1. veebruari, kui algab järjekordne vajaduspõhiste õppetoetuste taotlemise voor. See võikski olla meie eesmärk. Mõne sõnaga ka Eesti Üliõpilaskondade Liidu esitatud ettepanekust vajaduspõhise eritoetuse kohta. Kultuurikomisjon ega Haridus- ja Teadusministeerium vajaduspõhise eritoetuse sellisel kujul kehtestamist ei toetanud. Ministeeriumi selgituse kohaselt on vajaduspõhise õppetoetuse eesmärk aidata püsivalt väiksema sissetulekuga peredest pärit noortel kõrgharidust omandada. Ministeerium on seisukohal, et üliõpilase ja tema perekonna sotsiaal-majanduslikust olukorrast tingitud eriprobleemide lahendamine peab jääma eelkõige kohalike omavalitsuste sotsiaalhoolekande korraldada. Samuti eeldab vajaduspõhise eritoetuse kehtestamine täiendava halduskoormuse analüüsi. Tuginedes Haridus- ja Teadusministeeriumi hinnangule ei toetanud kultuurikomisjon EÜL-i ettepanekut. Otsuse tegemisel pidas komisjon oluliseks, et eelnõu tuleks seadusena vastu võtta võimalikult kiiresti, nagu ma mainisin, et see saaks jõustuda enne järgmise aasta veebruaris algava uue taotlusvooru algust. Kui me aga hakkame täiendava eritoetuse teemat põhjalikult arutama ja analüüsima, siis me veebruariks selle tähtsa seadusmuudatusega kindlasti ühele poole ei saaks. Kultuurikomisjon pidas oluliseks tulla vajaduspõhiste õppetoetuste terviklikuma analüüsi juurde tagasi järgmise aasta esimeses pooles. Siis, kui me seda teeme, võtame lauale ka EÜL-i ettepaneku vajaduspõhise eritoetuse kohta. See on esitatud muudatusettepanekute kohta lühidalt kõik. 2. detsembri istungil otsustas kultuurikomisjon konsensuslikult esitada eelnõu teisele lugemisele Riigikogu täiskogu päevakorda tänaseks ehk 12. detsembriks. Ühtlasi otsustasime konsensuslikult teha ettepanekud teine lugemine lõpetada ning kui teine lugemine lõpetatakse, siis esitada eelnõu kolmandaks lugemiseks Riigikogu päevakorda järgmiseks nädalaks, 19. detsembriks. See on kõik. Aitäh!
Küsimusi ei ole registreeritud. Suur tänu, Lauri Luik! Enne kui me läheme läbirääkimiste juurde, on mul teatada, et juhatusele on saabunud Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni ettepanek pikendada istungi tööaega. Me peame selle ettepaneku läbi hääletama. Ma kutsun inimesed hääletama. Head kolleegid, panen hääletusele Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni ettepaneku pikendada istungi tööaega kuni päevakorra ammendamiseni, kuid mitte kauem kui kella 14-ni. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt hääletas 46 Riigikogu liiget, vastu oli 1 ja ka erapooletuks jäi 1. Istungi aega on pikendatud. Me jätkame istungit. Palun läbirääkimisteks kõnetooli Liisa-Ly Pakosta!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Head üliõpilased ning nende pered ehk kõik inimesed, kes põhjusega muretsevad, kas tudengil õppimiseks vajalik soe tuba ja jõudu andev toit ikka olemas on! Riigikogus võeti mullu vastu seadusmuudatus, mis võimaldab süsteemselt ja läbipaistvalt maksta vajaduspõhiseid õppetoetusi. See väärib märkimist kolmes mõttes. Esiteks, Eesti ajaloos esimest korda on Eesti riigil oma üliõpilastele pakkuda seadusest tulenev sotsiaaltoetus, mis on mõeldud ainult üliõpilastele ning mille ainus eesmärk on parandada nende majanduslikku olukorda. Teiseks, vajaduspõhiseid õppetoetusi hakati maksma varem, kui Isamaa ja Res Publica Liidu ning Reformierakonna koalitsioonilepe seda lubas. Ehkki varasem maksmine on igati põhjendatud ja loogiline, mööngem, et see on siiski ka märkimisväärne. Kolmandaks, seadusmuudatused sündisid koostöös. Veel viimastel hetkedel tehti Riigikogus eelnõusse muudatusi. Ega esimene katse alati kõige paremini õnnestu, tahe Eesti üliõpilasi sisuliselt ja väärikalt aidata on aga väga kindlalt olemas. Mul on hea meel, et Eesti Üliõpilaskondade Liidu, Isamaa ja Res Publica Liidu noortekogu, Haridus- ja Teadusministeeriumi ning Riigikogu kultuurikomisjoni aktiivse koostöö tulemusena on teie ees taas põhjalikult muudetud eelnõu, mis kindla peale toob vajaduspõhise toetuse rohkemate üliõpilaste lauale. Eraldi rõhutan seda, kui väärikalt ja konstruktiivselt on nendes aruteludes käitunud Eesti noor eliit ehk tudengkonna esindajad. Ühiselt on silmas peetud kogu ühiskonna sissetulekuid, tegelikke vajadusi kainelt ja arukalt kirjeldatud, näidatud üles austust nende inimeste vastu, kes teenivad igapäevase tööga kahetsusväärselt väikest palka, ja arvestatud Eesti ühiskonna võimalusi. Noored kõrgharidusega inimesed on need, kellest kõige enam sõltub Eesti rahva elujärje paranemine. Just tänased tudengid on homsed tippspetsialistid, tööandjad, ettevõtjad, elu edendajad ja arendajad. Värskest PISA uuringust saime teada, et enam kui kolmandik Eesti kehva sotsiaal-majandusliku taustaga õpilastest kuuluvad oma teadmiste ja oskuste poolest parimate õpilaste hulka. Meist veel paremaid õpitulemusi saavutasid vaesemate perede lapsed ainult kahes riigis, neis riikides, kus Eesti Riigikogu liikme sissetulek tunduks nii väiksena, et see oleks vaesuse tunnus. On tõesti väga oluline, et need särava mõistusega, ent vaesemast perest pärit lapsed ülikooli jõudes rahus õppida saaksid. Me räägime ju oma rahvuslikust rikkusest. Seega rõhutan üle, et õppetoetuste osas ei ole me sugugi veel asju kokku pakkinud, vaid kaustad on avatult laual ja koostöö jätkub, nagu rõhutas ka eelkõneleja. Ühe lahenduseta küsimusena oli kõne all see, kui üliõpilase ja tema perekonna majanduslik olukord ootamatult halveneb. Siis on esmane soovitus pöörduda kohaliku omavalitsuse poole, et riigieelarvest eraldatavat toimetulekutoetust saada. Ent oleme kindlal veendumusel, et noore inimese toetamiseks, kes sageli perekonnast eemal elab, ei tarvitse sellest piisata. Tudengi esmane eesmärk on ikkagi omandada kõrgharidus. Meie ühine hool on, et noorel inimesel ei oleks selles ületamatuid takistusi. Senimaani on ülikoolidel olnud fond, kust saab erakorraliste juhtumite puhul tudengitele toetusi maksta, ja see süsteem jätkub vanemate kursuste üliõpilaste puhul. Ülikoolid võivad endiselt maksta ka esimese kursuse üliõpilastele eritoetust ootamatu juhtumi korral, ent oleme seda meelt, et selliste eritoetuste maksmine võiks olla veelgi turvalisemalt korraldatud. Sellise ettepaneku on teinud ka Eesti Üliõpilaskondade Liit. Selle ettepaneku, vajaduspõhise eritoetuse kehtestamise arutamiseks jäi aga liialt vähe aega ning ühiselt ja üksmeeles peeti mõistlikuks praktikas ilmnenud suuremad õppetoetuste ja õppelaenu seaduse augud kiiremas korras ära parandada. Kinnitan, et Isamaa ja Res Publica Liit jagab Eesti Üliõpilaskondade Liidu muret, et eritoetuse idee – et õppetoetust saaksid ka need, kelle majandusseis aasta jooksul halvemaks muutub – ei hääbuks. Kõik võivad ka kultuurikomisjoni arutelusid kajastavast seletuskirjast lugeda, et me peame vajalikuks juba järgmise aasta alguses teha õppetoetuste tervikliku analüüsi. Ootame järgmisel aastal aktiivseid ja sisulisi arutelusid, et minna edasi õppetoetuste süsteemi täiustamisega. Konkreetsed ettepanekud võib aga loomulikult juba kohe teele panna. Aitäh!
Suur tänu! Ma palun kõnetooli Helmen Küti! Kaheksa minutit.
Austatud proua eesistuja! Head kolleegid! Arutlusel oleva seaduseelnõu esitas Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsioon, reageerides ajakirjanduses ilmunud loole esmakursuslasest, kes ei hakanud saama vajaduspõhist õppetoetust, kuna tema keskkoolis käiv õde oli saanud 18-aastaseks. Nii valitsuse kui ka Riigikogu seadusandliku praagi tõttu arvati õde leibkonnast välja ning nii ületas üliõpilasest vanema õe n-ö sissetulek toetuse saamiseks vajaliku piirmäära. Me oleme tänulikud Haridus- ja Teadusministeeriumile abi eest eelnõu teksti täpsustamisel ning sinna täienduste lisamisel. Eriti oluline on ministeeriumi pakutud võimalus, et edaspidi saab vajaduspõhist õppetoetust taotleda n-ö jooksvalt, iga kuu, mitte ainult kaks korda aastas. Kuid selle seaduseelnõuga tehtavad kosmeetilised parandused ei lahenda põhiprobleemi, mida peegeldab fakt, et kui eelarves planeeriti, et seda toetust hakkab saama 39% esmakursuslastest, siis seda toetust taotles ja hakkas saama vaid 16% üliõpilastest. Nagu eile infotunnis kuulsime, peab minister selle põhjuseks noorte vähest informeeritust. Meie peame selle põhjuseks toetuse määramise lähtealuseid ehk lähtumist perekonna laiendatud mõistest, mitte faktiliselt koos elavast leibkonnast, nagu tehakse teiste sotsiaaltoetuste puhul, ja muidugi seda, et toetuse määramisel arvestatakse poolteise aasta taguseid maksudeklaratsioone, mitte perekonna praegust majandusseisu. Eesti Üliõpilaskondade Liit esitas kultuurikomisjonile ettepaneku, mis oleks loonud uue toetusliigi – vajaduspõhise eritoetuse. Seda hakkaksid saama üliõpilased, kelle eelmise kuue kuu netosissetulek ei ületa igaks aastaks riigieelarvega kehtestatud vajaduspõhise õppetoetuse saamiseks arvestatava keskmise sissetuleku määra. See võimaldaks operatiivsemalt reageerida üliõpilase sissetuleku muudatustele. Sotsiaaldemokraadid põhimõtteliselt toetavad sellist lähenemist. Nad näevad lahendusena kõrgkoolide käsutuses oleva erifondi moodustamist, kust saaks vajaduspõhiselt ja operatiivselt raha jagada. Lisakulutusi poleks selleks vaja, sest jätkuks ju praegu väljajagamata jäänud rahast. Selline puhverfond eksisteerib vanemate kursuste üliõpilaste jaoks, kes saavad toetust vana seaduse alusel, kuid seda ei loodud esmakursuslaste jaoks, kuigi seaduseelnõu arutamisel sotsiaaldemokraadid selle ettepaneku tegid. Paraku nõuab Eesti Üliõpilaskondade Liidu ettepaneku läbitöötamine lisaaega ja lükkaks praegu arutlusel oleva eelnõu seadusena kehtestamise edasi. Seda arvestades ei soovi me eelnõu teist lugemist katkestada, vaid rahuldume kultuurikomisjonis kujunenud konsensusega tulla kogu seaduse juurde tagasi pärast veebruaris selguvaid vajaduspõhise õppetoetuse taotlemise teise vooru tulemuste analüüsi. Selle analüüsi põhjal lubasid ka ministeeriumi esindajad teha oma lisaettepanekuid süsteemi korrigeerimiseks. Eile kuulsime ministri argumenti, et süsteemi operatiivsemaks tegemine, isegi toetuste maksmise muutmine kvartalipõhiseks (praegu jagatakse nii vajaduspõhiseid peretoetusi) tähendaks bürokraatiaaparaadi olulist suurenemist. Meie usaldame kõrgharidusringkondade ehk sotsiaalse grupi enesekontrolli. Just sellest lähtudes tegime aasta tagasi ettepaneku hakata seda toetust määrama iga kuu, eelmise kuu reaalse sissetuleku järgi, tegelikult n-ö tagantjärele, faktilise materiaalse olukorra alusel. Me lähtusime eeldusest, et erilist kontrolli ja otsustamise masinavärki poleks selle toetuse jagamiseks üldse vaja olnud luua. Oluliseks peaks muutuma moraalne enesehinnang ning grupisisene väärtussüsteem, mis tugineb arusaamale, et tulevane õpetaja, arst või jurist ei valeta. Tuletan meelde, et esitatud eelnõu andis maksuhaldurile õiguse avaldada maksusaladust sisaldavat teavet asutusele, kes haldab vajaduspõhiste õppetoetuste süsteemi, ja sätestas, et kui tuvastatakse, et üliõpilane pidi olema teadlik, et ta ei vasta toetuse saamise tingimustele, aga taotles seda siiski, siis lisaks sellele, et tal tuleb saadud toetus tagasi maksta, kaotab ta õiguse taotleda ja saada toetust nii sel õppeaastal, mil lõpetati talle toetuse maksmine, kui ka sellele järgneval õppeaastal. Me arvame, et avaliku häbi ja rahalise löögi risk on sedavõrd suur, et tulevane noor spetsialist ei hakka kirjalikult valetama ei enda elukoha ega enda või vanemate sissetuleku suuruse kohta. Loodame, et süsteemi korrigeerimisel liigutakse just usaldus-, mitte kontrollipõhisuse poole. Me kutsume üles toetama arutlusel olevas eelnõus tehtavaid pisiparandusi, mis on ikkagi samm mõistuspärasuse suunas! Tänan!
Suur tänu! Rohkem kõnesoove ei ole, sulgen läbirääkimised. Vaatame läbi muudatusettepanekud. Kultuurikomisjonilt on laekunud neli muudatusettepanekut. Esimest muudatusettepanekut on juhtivkomisjon täielikult arvestanud. Teist muudatusettepanekut on juhtivkomisjon täielikult arvestanud. Muudatusettepanekut nr 3 on täielikult arvestatud. Muudatusettepanekut nr 4 on täielikult arvestatud. Oleme muudatusettepanekud läbi vaadanud. Juhtivkomisjoni ettepanek on, et eelnõu 478 teine lugemine tuleks lõpetada. Teine lugemine on lõpetatud.
Tänane viies päevakorrapunkt on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni algatatud Kaitseliidu seaduse muutmise seaduse eelnõu 458 teine lugemine. Ma palun ettekandeks kõnetooli riigikaitsekomisjoni liikme Kaia Iva!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Arutluse all oleva eelnõu esimene lugemine lõpetati s.a 7. novembril. Muudatusettepanekute esitamise tähtajaks, 12. novembril kella 13-ks, esitas eelnõu kohta kolm muudatusettepanekut Riigikogu liige Marianne Mikko. Ühe muudatusettepaneku esitas eelnõu kohta riigikaitsekomisjoni nõuniku-sekretariaadijuhataja Aivar Engeli ettepanekul komisjon ise. Riigikaitsekomisjon arutas eelnõu enne teisele lugemisele esitamist 5. ja 9. detsembril. Eelnõu algataja esindaja ja muudatusettepanekute esitajana osales nendel istungitel komisjoni liige Marianne Mikko. 5. detsembri riigikaitsekomisjoni istungil osales Kaitseliidu Peastaabi üldosakonna juhataja Lea Vainult, kes informeeris riigikaitsekomisjoni, et 22. novembril toimunud Kaitseliidu keskkogul ei leidnud toetust riigikaitsekomisjoni pakutud eelnõu esimese lugemise teksti § 1 punkti 1 sõnastus muudetud kujul, mis oli täiskogus esimesel lugemisel 7. novembril. Kaitseliidu keskkogu toetas Kaitseministeeriumi sõnastust. Suuliselt täpsustati, et tegemist on Riigikogu liikme Marianne Mikko muudatusettepanekutega, kaitseminister ega Kaitseministeerium ei ole seda ettepanekut esitanud. Nüüd räägin muudatusettepanekutest. Riigikaitsekomisjon ei toetanud Riigikogu liikme Marianne Mikko esitatud muudatusettepanekuid (ettepanekud nr 1, 3 ja 4). Nende kohaselt võiks Kaitseliidu noorliikmeks olla 7–18-aastane Eesti kodanik või Eestis alaliselt elav füüsiline isik, seejuures noorliige, kes ei ole Eesti kodanik, võib kuuluda vaid Kaitseliidu noorteorganisatsiooni koosseisu. Riigikaitsekomisjon lähtus siinkohal 7. novembril esimesel lugemisel olnud eelnõu tekstist, mis esitati komisjoni konsensuse alusel lugemisele eelnõu esitajate ehk Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esindaja nõusolekul muudetud kujul ning mida ka Kaitseliidu ülem ja Riigikogu aktsepteerisid. Täpsustan, et mittekodanikest Kaitseliidu noorliikmete vanus 7–15 aastat sätestati toona eelkõige Kaitseliidu ülema soovitusel. Seega, eelnõu § 1 punkti 1 kohaselt saavad Kaitseliidu noorliikmeks astuda Eesti Vabariigis alaliselt elavad 7–15-aastased füüsilised isikud sõltumata nende kodakondsusest. Seejuures võib kodakondsuse seaduse § 6 kohaselt saada Eesti kodanikuks välismaalane, kes on vähemalt 15-aastane, kellel on pikaajalise elaniku elamisluba või alaline elamisõigus ning kes on elanud Eestis vähemalt kaheksa aastat, nendest viimased viis aastat püsivalt. Eeltoodu annab Kaitseliidu noorliikmeks olevale kodakondsuseta isikule võimaluse taotleda Eesti kodakondsust ja pärast kodakondsuse saamist on tal senisest enam võimalusi, kui ta on näiteks 16-aastaseks saanud, mitmekesistada oma valikuid Kaitseliidus tegevuse jätkamisel. Kaitseliidu seaduse § 22 lõike 3 kohaselt võib Eesti kodanikust 16–18-aastane noorliige lisaks noorteorganisatsioonidele kuuluda ka riigikaitselisi ülesandeid täitvate Kaitseliidu malevate, küberkaitseüksuse ja Naiskodukaitse koosseisu. Rahuaja riigikaitse seaduse § 11 kohaselt on vabatahtlik riigikaitseorganisatsioon Kaitseliit kaitsejõudude osa. Lisaks sätestab põhiseaduse § 124, et Eesti kodanikud on kohustatud osa võtma riigikaitsest seaduse sätestatud alustel ja korras. Seega saab riigikaitsekohustust ja -ülesandeid panna vaid Eesti kodanikele. Muudatusettepanek nr 2 on riigikaitsekomisjonilt. Komisjoni ettepanek on jätta välja eelnõu § 1 punktis 2 sätestatud § 901 teine lause: "16-aastane ja vanem noorliige peab 2014. aasta 1. oktoobriks vastama käesoleva seaduse § 25 lõikes 1 sätestatule." Enne eelnõu esimest lugemist sai riigikaitsekomisjon Kaitseliidust andmed, et Kaitseliidust väljaarvamisele kuulunud vanim mittekodanikust noorkotkas on 16-aastane, mistõttu oli eelnõu § 1 punkt 2 vastavalt sõnastatud, sätestades kodakondsuse taotlemiseks üleminekuaja kuni 1. oktoobrini 2014. Komisjoni 5. detsembri 2013. aasta istungil aga selgus, et vanim mittekodanikust noorkotkas on sündinud 19. oktoobril 1998 ja on 15-aastane, mistõttu muutus eelnimetatud lause sisutühjaks. Seega sätestab nüüd eelnõu § 1 punkt 2, et enne Kaitseliidu seaduse jõustumist Kaitseliidu eriorganisatsiooni liikmeks olnud isiku Kaitseliidu liikmesus loetakse noorliikmena noorteorganisatsioonis tagasiulatuvalt taastatuks alates 2013. aasta 1. aprillist. Riigikaitsekomisjon otsustas oma 5. detsembri istungil konsensusega esitada eelnõu teiseks lugemiseks Riigikogu täiskogu päevakorda 12. detsembriks ja teha ettepaneku teine lugemine lõpetada. Ühtlasi otsustas riigikaitsekomisjon, kui eelnõu teine lugemine lõpetatakse, teha ettepaneku, et eelnõu kolmas lugemine ja lõpphääletus toimuksid 18. detsembril. Tänan!
Kas ettekandjale on küsimusi? Küsimusi ei ole. Suur tänu, Kaia Iva! Kas soovitakse läbirääkimisi pidada? Palun, Neeme Suur! Kaheksa minutit.
Proua juhataja! Head kolleegid! Käsitleme praegu Kaitseliidu seaduse muutmist selles osas, mis puudutab Kaitseliidu noorliikmeid ja kodakondsuseta noorte osalemist Kaitseliidu noorteorganisatsioonide tegevuses. Kehtiva Kaitseliidu seaduse kohaselt ei tohiks kodakondsuseta noor inimene Kaitseliidu noorteorganisatsiooni kuuluda. Kevadel, kui uus Kaitseliidu seadus kehtima hakkas, selline olukord tekkis. See on vastuolus nii Kaitseliidu allorganisatsioonide põhikirjadega kui ka tegeliku praktikaga. Arutatava eelnõu kohaselt selline piirang likvideeritakse. Argument on, et noorteorganisatsioonis ei tegelda relvaõppega, vaid eelkõige isamaalise kasvatusega ja Kaitseliidu aktiivne tegevus noorsoo kasvatamisel, sh mittekodanikest noorte kasvatamisel, on hädavajalik. Vaidlusalune punkt siinjuures on eapiirang. Praegu teie ees oleva eelnõu kohaselt võiks noor inimene kuuluda Kaitseliidu noorte hulka kuni 15. eluaasta lõpuni. Pärast seda peaks ta kas võtma Eesti kodakondsuse või astuma organisatsioonist välja. Samas on Kaitseliit ise seisukohal, et mittekodanikust noor inimene võiks olla noorteorganisatsiooni liige kuni 18. eluaastani. Peale 18. eluaastat peab noorteorganisatsiooni liige nagunii tegema otsuse, kas hakata Kaitseliidu tegevliikmeks või mitte. Kaitseliidu tegevliige saab olla ainult kodanik, nii et 18. eluaastal on otsustamine paratamatu. Millisel seisukohal on olnud kaitseminister? Ta kirjutas oma 29. juuli kirjas riigikaitsekomisjonile nii: "Vabariigi Valitsus toetab Kaitseministeeriumi seisukohta, et esitatud eelnõu osas peab Kaitseliit kui suurim vabatahtlikkusel põhinev kodanikeorganisatsioon ise otsustama, keda nad oma liikmetena näevad ja kuidas peaks see olema õigusaktides reguleeritud. Kaitseliidu keskkogu kujundab oma ühtse seisukoha Kaitseliidu liikmestaatuste osas oktoobris pärast noorteorganisatsioonide keskkogude toimumist." Koostame nüüd väikese kronoloogia. Noorte Kotkaste pealike keskkogu koosolek toimus 14. septembril. Keskkogu toetas mittekodanike kuulumist organisatsiooni ning oli seisukohal, et eapiirang ei tohiks sundida noort inimest 16. eluaasta saabudes organisatsioonist lahkuma. Kodutütarde vanematekogu koosolek toimus samuti 14. septembril ja Kodutütred olid samasugusel seisukohal nagu Noored Kotkad. Kaitseliidu vanematekogu koosolek toimus 19. novembril. Vanematekogu pooldas ühehäälselt seaduse muutmist ning avaldas toetust seisukohale, et noori inimesi ei peaks kodakondsusest tulenevalt 16-aastaseks saamisel organisatsioonist lahkuma sundima. Kaitseliidu keskkogu, Kaitseliidu kõrgeima otsustusorgani koosolek toimus 22. novembril. Keskkogule esitati hääletamiseks kaks varianti: mittekodaniku liikmesuse vanusepiirang on 16. eluaasta või 18. eluaasta. Kaitseliidu keskkogu toetas ühehäälselt, 54 poolthäälega, varianti, et noor inimene võiks 18. eluaastani olla Kaitseliidu noorteorganisatsiooni liige. Enam selgemini ei saa üks organisatsioon oma seisukohta väljendada. Ma ei tea, mis ajenditel lükkas riigikaitsekomisjon tagasi komisjoni liikme Marianne Mikko muudatusettepanekud. Juhin teie tähelepanu asjaolule, et eelnõu ei ole kooskõlas Kaitseliidu seisukohtadega ega kaitseministri enda selgelt ja kirjalikult väljendatud Kaitseministeeriumi ja Vabariigi Valitsuse seisukohtadega. Marianne Mikko esitatud muudatusettepanekud järgivad otseselt Kaitseliidu ja tema noorteorganisatsioonide arvamust. Meil ei ole ühtegi argumenti ega põhjendust, miks me peaksime praegu Kaitseliidu kui organisatsiooni seisukoha arvestamata jätma. Meil ei ole põhjust, miks me peaksime sundima noort inimest pärast tema 16. eluaasta saabumist organisatsioonist lahkuma. Kahe aasta pärast on tal nagunii otsustamise aeg käes. Ma väga loodan, et Riigikogu täiskogu arvestab Kaitseliidu arvamust ning toetab riigikaitsekomisjoni liikme Marianne Mikko esitatud muudatusettepanekuid. Aitäh!
Suur tänu! Kas on veel kõnesoove? Rohkem kõnesoove ei ole. Vaatame läbi muudatusettepanekud. Muudatusettepaneku nr 1 on teinud Marianne Mikko, juhtivkomisjoni ettepanek on jätta see muudatusettepanek arvestamata. Palun, Eiki Nestor!
Aitäh! Palun seda muudatusettepanekut hääletada!
Aitäh! Me hääletame seda muudatusettepanekut. Valmistume hääletuseks. Austatud Riigikogu, panen hääletusele Marianne Mikko tehtud muudatusettepaneku, mida juhtivkomisjon ei ole arvestanud. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Poolt hääletas 12 Riigikogu liiget, vastu oli 33 ja erapooletuks ei jäänud keegi. Muudatusettepanek ei leidnud toetust. Muudatusettepaneku nr 2 on teinud riigikaitsekomisjon, juhtivkomisjon on seda ettepanekut täielikult arvestanud. Muudatusettepaneku nr 3 on teinud Marianne Mikko, juhtivkomisjon ei ole seda ettepanekut arvestanud. Muudatusettepaneku nr 4 on teinud Marianne Mikko, juhtivkomisjoni ettepanek on jätta see muudatusettepanek arvestamata. Muudatusettepanekud on läbi vaadatud. Juhatusele on laekunud Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni avaldus. Nad teevad ettepaneku eelnõu 458 teine lugemine katkestada. Ma panen selle ettepaneku hääletusele. Palun, Eiki Nestor!
Aitäh! Selline lugu, et meie oleme selle eelnõu algatajad. Meie katkestame lugemise siis, kui me tahame. Siin ei ole midagi hääletada.
Kui see on niimoodi, siis palun vabandust, et ma seda nüanssi ei teadnud! Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsioon on seaduseelnõu 458 teise lugemise katkestanud. Tänane istung on lõppenud. Istungi lõpp kell 13.15.