Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 92 narodna poslanika. Pre nego što počnemo sednicu samo da vas obavestim da kartice koje stavljate u elektronske jedinice neće pokazivati identifikaciju na displeju koji imate pred sobom, ali ćete biti registrovani u elektronskom sistemu, što možete videti na monitoru na zidu. Greška je nastala zbog povezivanja elektronskog sistema u maloj i u ovoj sali tokom jučerašnjeg dana zbog prenosa i prevođenja. Elektronski sistem, dakle, radi, samo nemojte obraćati pažnju na to što na displeju na vašoj elektronskoj jedinici ne piše uobičajeno ''mikrofon''. Ako se budete javljali za reč, taj deo sistema takođe funkcioniše normalno, dakle trepere signalne lampice i dobijaćete reč najnormalnije. Ovaj nedostatak biće otklonjen u najkraćem mogućem roku i ne predstavlja smetnju za naš rad. Dakle, molim narodne poslanike da, radi utvrđivanja broja poslanika prisutnih u sali, stave svoje identifikacione kartice u jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik i da imamo kvorum potreban za rad. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača, prisustvuju i: po 8. tački dnevnog reda - Gradimir Nenadović, direktor Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo; Darko Radojičić, pomoćnik direktora Republičkog sekretara za zakonodavstvo; po devetoj tački dnevnog reda - prim. dr Predrag Tojić i Miodrag Jakšić, državni sekretari u Ministarstvu za dijasporu; Aleksandra Kojić, sekretarka Ministarstva za dijasporu; Đorđe Prstojević i Vukman Krivokuća, pomoćnici ministra za dijasporu. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ODLIKOVANjIMA REPUBLIKE SRBIJE (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: zajedno Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić; Mirko Munjić, Aleksandar Martinović, Saša Dujović, Gordana Pop-Lazić, Slađan Mijaljević, Vjerica Radeta, Sreto Perić, Milorad Buha, Dejan Mirović, Zoran Krasić, Zlata Đerić i Boris Aleksić. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe " Napred, Srbijo". Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospođo predsedavajuća, koristiću jedan deo vremena kao ovlašćeni predstavnik u okviru ovog amandmana. Na Predlog zakona o odlikovanjima SRS je podnela 17 amandmana. Na početku mogu da kažem da je jedan deo tih amandmana više pravnotehničke, a drugi deo suštinske prirode. Neki od tih amandmana predviđali su i nova rešenja, koja Predlogom zakona o odlikovanjima, koji smo dobili, nisu bila predviđena. Vlada je prihvatila jedan naš amandman. Mogu da kažem da je tu bilo još dobrih amandmana koje je, siguran sam, trebalo prihvatiti. Bilo je tu amandmana i nekih drugih poslanika i poslaničkih grupa koje je Vlada trebalo da prihvati, a nije. Zanimljiva je, posle svih ovih obrazloženja Vlade koja smo dobili u pogledu naših amandmana, jedna stvar koja se može konstatovati kao zajednički imenitelj u svemu ovome, a to je da sve što u predloženim amandmanima u sebi nosi prefiks "srpski" ili "srpsko" ili ima prizvuk nacionalnog, Vlada nije htela ili nije smela da prihvati. Kažem tendenciozno da nije smela zbog toga što se može reći da u mnogim, gotovo svim oblastima, u svim zakonskim predlozima koji stižu u Skupštinu od strane Vlade, postoji određeni uticaj, slobodno mogu da kažem i pritisak, u pogledu usaglašenosti tih zakonskih predloga sa zakonodavstvom i propisima Evropske unije. Zanemaruje se, dakle, sve što je nacionalno, sve što u sebi nosi prefiks nacionalnog, srpskog, tako da Vlada verovatno iz tih razloga ne prihvata amandmane koje podnosi opozicija. Zanemaruje se sve ono što je nacionalno i što ima za predmet negovanje, jačanje i očuvanje srpske duhovnosti i kulture, srpske tradicije, srpske baštine i istorije. Mi nismo imali previše iluzija da ćete prihvatiti puno amandmana koje smo mi podneli, upravo znajući za ovaj vaš stav u pogledu ignorisanja i zanemarivanja svega onoga što nosi u sebi prizvuk nacionalnog ili srpskog. Znali smo i pre odgovora ove vlade, u pogledu amandmana koje smo podneli, da je nekima možda milije sve ono što je nemačko, englesko, francusko, holandsko, evropsko nego ono što je nemanjićko, njegoševsko, takovsko, srpsko. Međutim, u pogledu amandmana na član 3. Predloga zakona, kojim smo tražili da odlikovanja, pored ostalih, mogu biti dodeljena i crkvenim velikodostojnicima u određenim slučajevima, onim koji su naročito zaslužni za negovanje, očuvanje i jačanje srpske duhovnosti, srpske kulture, srpske baštine i srpske istorije, smatrali smo da Vlada, jednostavno, nije smela jedan takav amandman da prenebregne, pređe preko njega i da ga ne prihvati. Ovde smo dali i poseban osvrt. Ako SPC može zaslužnim građanima i državnicima dodeljivati najviša crkvena odlikovanja, zašto bi onda državi Srbiji bilo ispod časti da jedan poseban orden dodeljuje crkvenim velikodostojnicima za izvanredne zasluge koje oni imaju u jačanju srpske duhovnosti i kulture? U načelnoj raspravi smo, na neki način, apelovali na našu svest i savest da se ovo odlikovanje dodeljuje retko, izuzetno, kako bi se istakla njegova važnost i značaj. Smatrali smo ujedno da bi tu bilo zadovoljeno i načelo reciprociteta. Ako mogu državnici da dobiju najviše crkveno odlikovanje, na primer Orden svetog Save prvog reda, zašto jedno odlikovanje ne bi moglo biti predviđeno za najviše crkvene velikodostojnike? Dalje smo istakli da bi ličnost koja bi u ovom momentu zavredela da nosi jedno takvo odlikovanje, da mu se takvo odlikovanje dodeli, bio naš živi svetac, patrijarh srpski gospodin Pavle. Bio je to ujedno naš predlog za prvog počasnog nosioca ovog novog odlikovanja. Međutim, vi se apsolutno niste osvrnuli na to. U svojoj osionosti i bahatosti prema svemu onome što dolazi od opozicije, kao i u svojoj poniznosti prema svemu što dolazi iz EU, u vašoj svesti kao da nema mesta ni za zemaljsku, a kamoli za neku nebesku pravdu. Doduše, u ovu nebesku pravdu veruju samo verujući i oni sa osećajem za moral. Ovim gestom vi dokazujete da je stoprocentno bio u pravu Bernard Šo kada, na jednom mestu, kaže: "Nije istina da vlast kvari ljude. Istina je samo da već pokvareni, ako se domognu vlasti, kvare vlast". Ali, treba uvek da imate na umu da ste, preuzevši odgovornost za sve ono što čini vitalne interese države Srbije i njenih građana, vi odgovorni kako za ono što činite, tako ujedno i za ono što ne činite. Svi kojima je u vršenju vlasti milija tuđa otadžbina od svoje, miliji Vašington i Brisel od Beograda, država Ohajo od Srbije, kojima je u vršenju vlasti tuđi narod miliji od svog naroda, kao i novac i blagostanje milije od ljudske bede, od ljudske nemaštine i siromaštva, bar jednom bi trebalo da pročitaju reči velikog vladike Nikolaja Velimirovića, koji kaže ovako: "Ti si se, čoveče, osigurao zlatom, naoružao lekovima, snabdeo jelom i odelom, i uzeo voznu kartu za putovanje od sto godina i više, baš do krajnje stanice. No, kako ćeš prebledeti, o čoveče, kad vozovođa na prvoj stanici vikne - tvoja karta važi samo dovde, izlazi!" Ko razume, shvatiće. Zahvaljujem na pažnji.
Iskorišćeno je sedam minuta od vremena na raspolaganju ovlašćenom predstavniku, ostaje još osam. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS predlaže da se u članu 3. izmeni stav 3. tako da glasi: "Odlikovanja mogu biti dodeljena i stranim državljanima, stranim pravnim licima i međunarodnim organizacijama, po posebnom postupku i u skladu sa Pravilnikom o dodeli odlikovanja stranim državljanima". Radi se o tome da, kada su u pitanju strani državljani, strana pravna lica i međunarodne organizacije, za njih mora da važi drugačiji režim dodele odlikovanja nego kada su u pitanju državljani Republike Srbije. Mi smo svesni činjenice da je u proteklom periodu bilo dosta zloupotreba od strane pojedinih državnih organa sa određenim zvaničnim dokumentima Republike Srbije. Mi smo ovde u Skupštini Srbije iznosili primer da je pre nekoliko meseci Vlada Srbije dodelila pasoš Oliju Renu, čoveku koji se otvoreno zalaže i priznaje nezavisnost KiM. Čovek koji ne priznaje teritorijalni integritet Republike Srbije, sada je posednik pasoša Republike Srbije. To je velika sramota za državu Srbiju i brutalno gaženje dostojanstva svih njenih građana. Takođe smo svesni činjenice da su pojedini državljani Republike Srbije dobijali odlikovanja, recimo od Stjepana Mesića. Vi se, ministre, smejete, ali znate o čemu ja govorim. Dakle, Nataša Kandić, direktor Fonda za humanitarno pravo, dobila je odlikovanje Stjepana Mesića, i to su objavili svi domaći mediji. Problem je u tome što je Stjepan Mesić jedan od ljudi koji su potpalili fitilj rata na prostorima bivše Jugoslavije. On se 1991. godine ni u čemu nije razlikovao od Franje Tuđmana, bio je čak možda i vatreniji protivnik Srba od samog Tuđmana, ali, evo, danas se navodno predstavlja kao demokrata i deli odlikovanja ljudima za koje on smatra da iz zaslužuju. Dakle, da se ne bi dešavale ovakve stvari u Republici Srbiji, prihvatite ovaj amandman i prihvatite da odlikovanja Republike Srbije, kada su u pitanju strana fizička i pravna lica, mogu da se dodeljuju, ali po jednom posebnom pravnom režimu.
Iskorišćeno je 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe ''Napred, Srbijo''. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč, s obzirom da nadležni odbori nisu...? O amandmanu će se Narodna skupština izjasniti u Danu za glasanje. Ne želi niko reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe ''Napred, Srbijo''. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada smo o ovome zakonu raspravljali u načelu, većina poslaničkih grupa je, bez obzira da li pripadaju poziciji ili opoziciji, rekla da nam je ovaj zakon potreban, ali isto tako je većina onih koji su diskutovali, posebno o tački 8. i 9, u svojim diskusijama naglasila da je ovo mnogo uprošćen predlog, posebno kada su u pitanju odlikovanja i medalje. Sve poslaničke grupe su imale i svoje predloge kako bi trebalo dopuniti tačke 8. i 9, gde se govori o odlikovanjima i medaljama. Koliko vidim, Vlada nije prihvatila nijedan od ovih predloga. Mi, kao poslanička grupa ''Napred, Srbijo'', nismo insistirali da se prihvati baš sve što smo mi predložili. Čak da je prihvaćeno i ono što je predložio gospodin Saša Dujović, ovaj zakon bi umnogome bio kvalitetniji. U stvari, ovo je do sada najgori predlog zakona o ordenskim sistemima. U obrazloženju se Vlada čak nije ni potrudila da nama, kao poslaničkoj grupi, da obrazloženje, već se poziva na obrazloženje koje je dala na predlog gospodina Saše Dujovića. Ono što je posebno u ovom obrazloženju neprihvatljivo jeste, kako kaže, da se prilikom ovoga Vlada opredelila i uzela u obzir univerzalne i neideološke vrednosti. Upravo će ovaj zakon biti kratkog veka, jer je i on ideološki. On nije uspostavio vezu sa prethodnim ordenskim sistemima, a zakon koji će, praktično, biti stavljen van snage kada budete izglasali ovaj zakon, ipak je znatno kvalitetniji, jer je uspostavio vrednosti sve do 1349, odnosno 1354. godine i do prvog srpskog ordena - Ordena svetog Stefana. O tome, praktično, ova vlada nije vodila računa, tako da iz prethodnog zakona postoji samo jedno odlikovanje koje je ušlo u ovaj zakon. Mi smatramo da je to apsolutno nedopustivo. Naša istorija ne počinje 2000. godine. Mi smo jedna od retkih država i u Evropi i u svetu koja bi mogla da kaže da je naš prvi orden star gotovo osam vekova. Potpuno bi bilo i neideološki i sa svakog aspekta, i istorijskog i kulturološkog i nacionalnog, prihvatljivo da se Vlada opredelila da jedan od ordena ima vezu sa prvim srpskim ordenom. Isto tako, mi smo imali dva perioda, dve dinastije – dinastiju Karađorđevića i dinastiju Obrenovića. I sa njima je trebalo, sa obe dinastije, takođe uspostaviti kontinuitet. Možda je to delom urađeno u ovom zakonu, ali ne potpuno. Jedan drugi period, koji ne možemo izbrisati iz svoje istorije, period posle Drugog svetskog rata, period SFRJ. Prethodni zakon je sa odlikovanja iz tog perioda izbrisao ideološka obeležja i taj zakon i ta odlikovanja su bila prihvaćena u ovom narodu. Sada tih odlikovanja nema. Nešto drugo je karakteristično kada se pogleda član 8. Kao što možemo da zaključimo da više nemamo vojsku, tako nemamo nijedno odlikovanje kojim bismo mogli odlikovati neku vojnu jedinicu. Ako grešim, gospodine ministre, vi mi sad ukažite kojim biste odlikovanjem mogli da odlikujete neku jedinicu. A to zaključujem i po nečemu drugom. U predlogu ovoga zakona nema onih obeležja koja nose pripadnici jedinice kada se njihova jedinica odlikuje nekim vojnim odlikovanjem. Ta obeležja su poznata kao „furažeri“. To su neke trake koje nose i mogu da nose pripadnici jedinice kada je njihova jedinica odlikovana određenim odlikovanjem. Iz toga takođe zaključujem da niste predvideli da ikada jednu vojnu jedinicu možete odlikovati nekim odlikovanjem. Vama je najvažnije bilo da imate ova prva dva odlikovanja, Orden Republike Srbije i Orden srpske zastave, što je apsolutno nesporno, kako biste mogli odlikovati strane državnike i neke druge koji su zaslužni za saradnju i prijateljske odnose sa nekim državama. To ni za koga u ovoj sali nije sporno i ta prva dva ordena apsolutno nisu sporna. I mi ne smatramo da je to ideološki, ali kada ukidate sve ono što je nacionalno, sve ono što nas vezuje za našu bogatu nacionalnu istoriju, onda smatram da je to ipak evroatlantska ideologija, koja je nespojiva sa našim nacionalnim bićem. Samim tim ste opredelili i dužinu trajanja ovog vašeg zakona. On će trajati onoliko koliko bude trajala i vaša koalicija. A ja sam smatrao da, ipak, ovaj zakon treba da bude tako napisan da ga više ne menjamo. Neću da kažem da ga više nikada ne menjamo, ali da smo ga napisali da valja, onda potreba za njegovom promenom ne bi postojala. Obrazloženje koje ste dali za amandman na član 8. koji je dao gospodin Dujović apsolutno nema smisla. Mi koji smo dali naše amandmane pročitali smo mnogo toga i konsultovali se sa stručnjacima iz oblasti naše istorije i tradicije. Sve ovo što smo predložili je osmišljeno na dobar način. Tako da nekakvo pisanje šta znače ovih šest ordena nama apsolutno ne znači ništa. Da ste, uz tih šest ordena koje ste predložili, prihvatili i jedan broj ordena koji pravi vezu sa našom tradicijom, onda bi i taj vaš predlog bio prihvatljiv. Posebno je neprihvatljivo što ste sve znamenite ličnosti iz naše istorije praktično potcenili ovim predlogom. Ako pogledamo taj jučerašnji dan, za koji svi kažemo da je jedan od najznačajnijih dana za srpsku istoriju, jer je juče u poseti bio gospodin Medvedev, iz toga zaključujem da vi, kao vladajuća koalicija, jedno mislite, drugo govorite, a treće radite. Od ovih ljudi kojima smo juče odavali poštu, koji su učestvovali u oslobađanju Beograda i koji su 1964. godine poginuli u avionskoj nesreći na Avali, jedan je odlikovan Ordenom narodnog heroja, kao i 1.320 ili 1.330 drugih ljudi u Srbiji u Drugom svetskom ratu, posle Drugog svetskog rata, pa čak i posle rata ili agresije 1999. godine. Vama je zasmetalo to odlikovanje, pa ste ga izbrisali. A Rusija nije izbrisala to odlikovanje. I ona je imala tada Orden heroja Crvene armije, a sada ima Orden heroja Rusije. Čini mi se da su poslednja takva odlikovanja dodeljena 2004. godine, posle tragičnih događaja u Beslanu. Što se tiče ovog ordenskog sistema, za koji kažem da je najgori koji je Srbija imala u svojoj istoriji upravo zbog toga što se nisu mogli naći u ovom predlogu ordeni vezani za Karađorđa, Njegoša, Nemanjiće, što je sve postojalo u prethodnom ordenskom sistemu, za Vuka Karadžića, za Nikolu Teslu. Kasnije, kada dođemo do ovih medalja, videćemo i druge znamenite Srbe iz srpske istorije koji u predlogu ovog ordenskog sistema i ovog vašeg zakona nisu našli svoje mesto. Smatram da je to sramota za Srbiju, da je takav odnos prema našoj istoriji nedopustiv i mi ni u kom slučaju ne možemo podržati ovakav predlog i nećemo glasati, ali ćemo javnosti reći šta znači donošenje jednog ovakvog zakona. Hvala.
Od vremena koje je na raspolaganju ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe iskorišćeno je devet minuta. Preostalo je šest minuta. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Mirko Munjić.
Gospođo predsedavajuća, govoriću u okviru vremena koje ima poslanička grupa. Amandman narodnog poslanika SRS Gordane Pop-Lazić je da se u članu 8. stav 1. posle tačke 6) dodaje tačka 7), koja glasi: „7) Orden zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture“. Dakle, ovde smo predvideli da se dodeli jedan novi orden, čiji će naziv biti Orden zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture. Malopre sam rekao da bi taj orden bio dodeljivan crkvenim velikodostojnicima za zasluge koje ovi imaju u jačanju srpske duhovnosti i kulture, u jačanju svega onoga što je nacionalno, srpsko, u očuvanju srpske kulture, istorije, srpske baštine. Vlada je u obrazloženju klasifikacije odlikovanja kazala: ''UGlavi II. Predloga zakona prihvaćena je uobičajena podela odlikovanja na ordene, medalje i spomenice. Prilikom opredeljenja za nazive ordena i medalja (čl. 8. i 9.) pošlo se od stava da treba uzeti u obzir univerzalne i nadideološke vrednosti (hrabrost, plemenitost, zasluge za državu), državne simbole (zastava Republike Srbije) i državni praznik Republike Srbije (Sretenje). Pri tome najvažniji orden nosi naziv same države - Republike Srbije. Takav pristup ima uporište i u uporednom pravu. U pogledu stepenovanja odlikovanja prihvaćen je princip trostepenosti za ordene i dvostepenosti za medalje, izuzimajući Orden Republike Srbije, kao najviši orden države, koji ima dva stepena. Iako u većini ordenskih sistema postoje ordeni od tri do pet stepena, opredeljenje za tri stepena polazi od toga da su oni dovoljni za napredovanje u odlikovanjima i da je njima obuhvaćen dovoljno širok spektar zasluga''. Što se tiče ove klasifikacije, mi nismo imali više amandmana na nju osim ovoga da se predvidi jedan novi orden, Orden za jačanje srpske duhovnosti i kulture. Možda je bilo prilike da se o tome još porazgovara, da se podnese još neki amandman, međutim mi smo, na neki način, prihvatili ovo što ste vi izneli kao klasifikaciju ordena, uz jednu opasku, koju sam i malopre izneo i koju ću ponoviti, da Vlada ipak sve ono što je vezano za srpsku tradiciju, za srpsko nacionalno biće, za srpsku istoriju, za srpsku kulturu i za srpsku baštinu jednostavno prenebregava u svojim zakonskim predlozima, pa je upravo to učinila i u ovom zakonskom predlogu, kada je u pitanju klasifikacija ovih ordena. Smatramo da zaista postoji sva opravdanost da se prihvati amandman narodnog poslanika SRS gospođe Gordane Pop-Lazić i da se predvidi jedan novi orden, Orden zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture, koji će biti dodeljivan crkvenim velikodostojnicima, i to za izvanredne zasluge koje su postigli u jačanju srpske duhovnosti i kulture.
Tri minuta i 45 sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima Slađan Mijaljević.
Poštovane kolege, podneo sam amandman na član 8. koji glasi: ''Orden zasluga za jačanje srpske duhovnosti i kulture ima tri stepena i dodeljuje se za posebne zasluge u razvijanju, širenju i jačanju srpske duhovnosti i kulture. Dodeljuje se crkvenim velikodostojnicima na obrazloženi predlog predlagača iz Srpske pravoslavne crkve, uz pismenu saglasnost Patrijaršije Srpske pravoslavne crkve''. Podvlačim - dodeljuje se za posebne zasluge u razvijanju, širenju i jačanju srpske duhovnosti i kulture. Naša tendencija ide u tom pravcu da je Srpska pravoslavna crkva jedina organizacija koja ima svoje organizacione jedinice, odnosno parohije i eparhije, gotovo u svim državama na planeti, a sigurno na svim kontinentima. Srpska pravoslavna crkva je, sa svojim parohijama i eparhijama, stožer okupljanja naših iseljenika ili dijaspore. Naravno, ovo je još vidljivije tamo gde država Srbija nije u mogućnosti da organizuje dopunske škole za decu iseljenika, niti neke druge vidove okupljanja, recimo kulturne priredbe, izložbe itd. Širenje, razvijanje i jačanje srpske duhovnosti i kulture ne bi se moglo ostvariti bez ozbiljnih samopregornih angažovanja pojedinaca. Ako zbog ničeg drugog, te vitezove srpske nacionalne svesti probajte da odlikujete makar kao obične građane, ali sa nekim odlikovanjem koje je makar po nazivu adekvatno određeno organizaciji koja je najrasprostranjenija na planeti, makar da ih stimulišete za još ozbiljniji rad. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe ''Napred, Srbijo''. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, i kada su u pitanju medalje, kao druga vrsta odlikovanja, nižeg ranga, ovaj predlog zakona je takođe uprošćen i osiromašen, i takođe je najlošiji predlog od svih do sada ordenskih sistema i zakona koje smo imali u Srbiji. Ovaj predlog, praktično, predviđa tri medalje. To što medalje imaju dva stepena je nešto sasvim drugo. Ali, ako se pogleda prethodni zakon o odlikovanjima ili prethodni ordenski sistem, onda se može videti da su u prethodnom ordenskom sistemu bile predviđene medalje za različite oblasti društvenog života, a kroz predlog je, pored toga, predviđeno i da se oda priznanje i za najznačajnije istorijske ličnosti u određenim oblastima. Tako se tim predlozima ili tim medaljama postizalo dvostruko. S jedne strane, odavala se počast i priznanje najznačajnijim Srbima u našoj istoriji, a sa druge strane su tim medaljama odlikovani najzaslužniji građani Srbije u oblastima u kojima su ti najznačajniji Srbi postizali svetski priznate rezultate. Mi smo u našem predlogu predvideli da postoji Medalja za hrabrost. Kad razmišljam o tome zašto Vlada nije prihvatila nijedan od ovih predloga, možda je to zato što smo mi, kada su u pitanju ordeni, ali isto tako i kada su u pitanju medalje, predvideli da se pojedina odlikovanja, pojedini ordeni ili pojedine medalje, dodeljuju samo u ratu. Ova vlada je, pod uticajem svojih evroatlantskih prijatelja, termin ''rat'' izbacila iz naše terminologije, pa verovatno onda nije mogla da dozvoli da takav predlog stoji u ovom zakonu. Mi smo predvideli da se Obilića medalja, kao najznačajnija i najpriznatija u našem narodu, dodeljuje samo u ratu, pa verovatno zbog toga ovaj predlog nije prihvaćen od strane Vlade. Takođe smo predvideli da postoji i Medalja rada, predvideli smo Cvijićevu medalju, Medalju čovekoljublja, Medalju za dugogodišnju revnosnu službu u državi. Gospodo, kada vidite na televiziji pripadnike drugih država, posebno pripadnike drugih vojski, ili kada se susretnete s njima, videćete da oni nose veliki broj odlikovanja, bilo ordena, bilo medalja, a kod onih koje vi posebno uvažavate, kod Amerikanaca, kada vidite njihove narednike, vidite da oni praktično moraju da upotrebljavaju i levu i desnu stranu grudi da bi postavili toliko veliki broj odlikovanja i medalja. Oni gotovo za svaki zadatak koji uspešno izvrše dobiju medalju. Trebalo je i o tome da vodite računa. To što ste predvideli da imamo samo tri medalje je nedopustivo uprošćavanje ovog ordenskog sistema, a to što ste izbacili tu medalju koja postoji u srpskom narodu dugo vremena, koja je prvo nastala u Crnoj Gori i uvedena od strane Njegoša, da ne idemo sada tačno u te datume, 1847. ili 1848. godine, a koja je 1913. godine uvedena i u Srbiju, i koja je najpoštovanija medalja ikada napravljena na ovim prostorima, jednostavno je nedopustivo. To što je rečeno za ordene i za medalje, i što o spomenicama niste našli za shodno da kažete ništa više nego svega jednu rečenicu, govori o tome koliko je predlagač ovog zakona duboko ušao u ovu problematiku. To nam daje za pravo da u Danu za glasanje ne glasamo za ovaj predlog, jer smatramo da je on ipak sramota i za srpsku istoriju i za srpsku državu, a isto tako i za Vladu koja je jedan ovakav zakon predložila Skupštini. A kakvu vladu imamo, to smo mogli juče da vidimo, kada smo u 18.00 časova bili u Sava centru, jer je za 250 narodnih poslanika bilo predviđeno mesto na balkonu. Koliko nas Vlada ceni, može se videti i po tome. A ceniće nas sve dok se ova vladajuća većina u ovoj skupštini ponaša kao transmisija vladine volje, ali će to verovatno trajati dok ovaj saziv Skupštine traje. Hvala.
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekundi, tako da na raspolaganju ostaje minut i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Saša Maksimović. Koristi vreme poslaničke grupe. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovaj član 9, na koji je poslanička grupa SNS podnela amandman, još jedan je od pokazatelja da je ovaj zakon neprecizan, nedorečen i da se niste preterano osvrtali na struku. Ono što meni najviše smeta u ovom zakonu je uporno izbegavanje srpske tradicije. Gospodine ministre, da li je u srpskoj istoriji zaista sve tako loše da uvek i u svakom slučaju treba to promeniti? Član 9. je vrlo loš. Predvideli ste da ima samo tri medalje: Medalja za hrabrost, Medalja za zasluge i Medalja zasluga za odbranu i bezbednost. Poslanici SNS su predvideli mnogo više, i Obilićevu medalju, u amandmanu na član 8, i Karađorđevu zvezdu sa mačevima. Da vas podsetim šta je u stvari srpska istorija, izgleda da ću morati, i ko je sve to poštovao srpsku istoriju, za razliku od vas. Još 1901. godine je ustanovljena Karađorđeva zvezda, na stogodišnjicu Prvog srpskog ustanka. Dokaz da su neke druge vlasti, mada nisu bile dobre po Srbiju, poštovale ova obeležja jeste i sama Karađorđeva zvezda, koja je bila izuzetno poštovana i u doba komunista, u vreme SFRJ, da biste vi to sada izbacili, dodali neke medalje itd. Da vas podsetim da predsednik Tadić za pet godina mandata nije dodelio nijednu. Verujem da je bilo zaslužnih građana, da je bilo prilike da se dodeli, ali on to nije smatrao za potrebno. Slažem se da je to nekada u istoriji zloupotrebljavano, pa su se delile i šakom i kapom, ali bi to u svakom slučaju trebalo promeniti. Ono što mi takođe smeta u ovom zakonu, a i u svakom zakonu koji piše ova vlada, jeste da se uvek nešto određuje nekim naknadnim, dopunskim tekstovima, pravilnicima itd., a nikada nije predviđeno zakonom. Čak bih se dobrim delom složio s amandmanom narodnog poslanika Saše Dujovića, koji je u svakom slučaju bolji od vašeg predloga zakona, koji takođe niste prihvatili iako je on poslanik vladajuće stranke. Iako je njegov, istina, siromašniji za sadržaj od našeg, mislim da bi ipak trebalo malo da se ...
Dva minuta i 50 sekundi iskorišćeno je vremena od poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Saša Dujović.
Uvažena predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na član 9. Predloga zakona o odlikovanjima Republike Srbije podneo sam amandman kojim smo dodali jednu medalju u odnosu na tri predložene. Pored Medalje za hrabrost, Medalje za zasluge i Medalje zasluga za odbranu i bezbednost, dodali smo, kao prvu, Zlatnu medalju za hrabrost ''Miloš Obilić'', uz sledeće obrazloženje: da se ona dodeljuje za dela u odbrani Republike Srbije u kojima je do snažnog izražaja došla lična hrabrost. U proteklom periodu i u proteklim godinama s kojima je naša država bila suočena imali smo sijaset slučajeva gde je lična hrabrost zaista doprinela odbrani srpskog naroda, pogotovo preko Drine, a tu bih posebno istakao ličnu hrabrost pripadnika Vojske na Kosovu i Metohiji prilikom NATO agresije na našu zemlju. Ukoliko je predlagač prihvati, Medalja za hrabrost ''Miloš Obilić'' bila bi kruna nečega što je cilj svakog vojnika i ratnika, da se istakne u borbi, u očuvanju svoje države i svog naroda. Naravno, ne umanjujem vrednost Medalje za hrabrost, kao ni ostale dve medalje koje su predviđene ovde, ali mislim da bi se prihvatanjem ovog amandmana i dodavanjem Zlatne medalje za hrabrost ''Miloš Obilić'' u velikoj meri oplemenio ovakav predlog zakona kada su u pitanju medalje.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podnela narodna poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima Vjerica Radeta.
Naravno da nije sporno da je trebalo i da treba da se donese zakon o odlikovanjima, ali iz ovog predloženog teksta jedino što je prihvatljivo jeste naslov zakona. Dakle, loše ste regulisali ovu materiju. Mi smo amandmanima pokušali na to da vam skrenemo pažnju, ali očigledno niste imali sluha za naše amandmane. Podsetila bih, pre nego što konkretno obrazložim amandman na član broj 10, da ste u obrazloženju predloga ovoga zakona napisali da je za sprovođenje ovog zakona potrebno u budžetu Republike Srbije obezbediti sredstva u ukupnom iznosu od šest miliona dinara za obrazovanje i rad Komisije za odlikovanja, koju obrazuje generalni sekretar predsednika Republike, kao i za obrazovanje i rad Kancelarije ordena u Generalnom sekretarijatu predsednika Republike. Čini mi se da dugujete narodnim poslanicima i javnosti Srbije obrazloženje šta ovo konkretno znači, koliko je to novozaposlenih ljudi u toj kancelariji, u toj komisiji, koliko je to novih plata i koliko će na ime tih novih radnih mesta biti otkaza u državnoj upravi i lokalnoj samoupravi na osnovu predloga zakona o kojem ćemo raspravljati od nedelje. Već smo dobili saziv s dnevnim redom i tada ćemo detaljnije govoriti o tome, ali zaista bi trebalo da odgovorite, gospodine ministre, na to pitanje. Ozbiljan ste pravnik i mislim da nije dobro da podležete stereotipu kada su u pitanju obrazloženja predloga ovih zakona. I u ovom slučaju ste odnekle prepisali razloge za donošenje zakona po hitnom postupku. Zapravo, uz svaki zakon koji donosite po hitnom postupku pišete potpuno isto obrazloženje, koje je zaista neprimereno, ne odgovara stvarnom stanju i opet vam, a i radi javnosti, krajnje dobronamerno skrećem pažnju da ubuduće vodite računa o tome. Kažete da se ovaj zakon predlaže za donošenje po hitnom postupku budući da u pravnom sistemu Republike Srbije državna odlikovanja nisu uređena, pa je uređivanje ovog pitanja neophodno (što nije sporno) da bi predsednik Republike mogao na odgovarajući način da vrši jedno od svojih ustavnih ovlašćenja - dodelu odlikovanja, koje je utvrđeno u članu 112. stav 1. tačka 7. Ustava Republike Srbije. Ispada kao da je ovo još jedini posao koji predsednik Republike treba da obavlja, a ne obavlja ga. Da ne pričamo o tome koliko krši Ustav, koliko se ponaša suprotno odredbama Ustava, koliko svojih stvarnih ustavnih nadležnosti ne izvršava. Naravno, to nije vama na dušu, nego predsedniku Republike. Juče je zasmejao celu naciju kada je rekao da je Srbija pravna država. Naravno, nažalost, nije. Kamo sreće da možemo time da se pohvalimo. Ali, u pravim pravnim državama se ne dešava ono što ćemo imati takođe na narednoj sednici, izmene i dopune 15 puta menjanih i dopunjavanih zakona itd. Rekli ste još – nedonošenje zakona po hitnom postupku (ovo je vrlo interesantno) moglo bi da dovede do štetnih posledica za rad organa i organizacija. Dakle, koje bi to štetne posledica po rad organa i organizacija bile da ovaj zakon ne bude donet baš sada i baš po hitnom postupku? Kada pišete ovakva obrazloženja, trebalo bi da očekujete da će neko to da vas pita, pa da imate odgovor na takvo pitanje. U članu 10. Predloga zakona predvideli ste da se za svaki orden i medalju propisuju posebna pravila, u daljem tekstu je to statut, koja sadrže opis ordena, odnosno medalja i njihovih minijatura i kojima se bliže uređuje način njihovog nošenja. Mi u SRS mislimo da ovaj član, ovakav kakav je, treba samo da bude dopunjen u smislu da isti ovaj statut treba bliže da uređuje i razloge za oduzimanje ovih odlikovanja. A šta vi kažete, zašto ne prihvatate? Kažete da se amandman ne prihvata, a razlozi za oduzimanje odlikovanja su zakonska materija. Pa, nije sporno da su razlozi za oduzimanje zakonska materija i da je to regulisano članom 24. predloga ovog zakona na izvestan način, ali i dodela odlikovanja je zakonska materija, pa ste predvideli u zakonu da se donese i statut. Ako se već donosi statut u tom delu, onda ne postoji nikakav razlog, jer pre svega u ovom članu 24. niste bili apsolutno precizni i moraćete da koristite neki podzakonski akt, a da ne biste radili nešto što ne piše u zakonu, predlažemo vam, gospodine ministre, da prihvatite ovaj amandman. On ne menja suštinu zakona, čak bih rekla da je to čisto pravnotehnička redakcija.
Iskorišćeno je četiri minuta i 15 sekundi od poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe ''Napred, Srbijo''. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Kada smo u načelnoj raspravi govorili o odlikovanjima i medaljama, uopšte o predlogu ovog zakona, prozvao sam Ministarstvo kulture, pa mi je gospodin ministar rekao da Ministarstvo kulture nije imalo uticaja i da ono nije radilo predlog ovog zakona. Međutim, i u obrazloženjima i u članu 26. pominje se da će Ministarstvo kulture praktično odrediti i statute, ali i izgled svih odlikovanja, bez obzira da li su to ordeni ili medalje. Naš predlog je bio vrlo precizan. Predložili smo da se posle stava 1. ovog člana doda novi stav, u kome bi za izgled vojnih odlikovanja, koja su posebna vrsta odlikovanja, bilo odgovorno Ministarstvo odbrane, a za izgled svih drugih - Ministarstvo kulture. Uvek su interesantna obrazloženja Vlade, posebno kada se pozivaju na Ustav i zakon. Ovde kaže da su članom 26. ovog predloga predvideli da sva pitanja budu uređena aktom Vlade, a na predlog Ministarstva kulture. Nama je to apsolutno jasno, ali smo želeli da kažemo da ono što je vezano za odbranu, Vojsku, MUP treba da odrede neki drugi organi, a da Ministarstvo kulture da statute i izgled odlikovanja koja se dodeljuju građanima Srbije.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Saša Dujović.
Na član 11, koji je po mom skromnom mišljenju zaista siromašan i sadržan u jednoj rečenici, podneli smo amandman kojim tražimo da se dodaju još pojašnjenja šta su to spomenice i na koje se spomenice konkretno odnosi ovaj član, tako što smo stavili dve vrste spomenica: 1) Spomenica za učešće u odbrani zemlje od 1990. do 27. aprila 1992. godine i 2) Spomenica za učešće u odbrani zemlje 1999. godine, tj. za vreme NATO agresije. Kao direktan učesnik svega toga, zaista bih bio zadovoljan ako bi Ministarstvo bar nešto od ovih predloga prihvatilo, što bi u svakom slučaju omogućilo da par stotina hiljada građana koji su državu branili kada je bila napadnuta dobije malo više razumevanja i prihvatanja svega onoga što su te moje kolege ili što smo svi zajedno radili u to vreme. Dodelom spomenica se nekada odavalo veliko priznanje učesnicima rata. Imamo albanske spomenice, spomenice iz Drugog svetskog rata, pa zašto ne bismo i spomenice iz poslednjih ratova, jer je zaista veliki broj građana Srbije branio ovu zemlju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o odlikovanjima Republike Srbije je ozbiljan i odgovoran državni posao. A šta mi, u suštini, imamo? Imamo jedan veoma siromašan predlog tog zakona. Kada se počnu čitati članovi od jednog do drugog, stiče se utisak da je taj zakon vremenski ograničen, i to na jedno, moglo bi se reći, vrlo blisko vreme, odnosno kratko trajanje ovog zakona. Na ovaj zakon je podnet 31 amandman. Čini mi se da je Vlada prihvatila samo jedan. Iz obrazloženja zbog čega se amandmani ne prihvataju da se zaključiti da je ovaj zakon imao cilj samo da se pojavi. Ministar Marković je izašao, a ja bih da ga pitam, mada možda može i neko iz skupštinske većine da mi odgovori – da li je donošenje ovog zakona uslov za integraciju sa EU ili nije? Mi u SRS i te kako znamo da to nema nikakve veze. Kolega Zoran Krasić je dao dobar odgovor – da, vezano je sa NATO. To se najbolje može videti u Predlogu ovog zakona, u odredbama člana 3. stav 3. No, ja sam podneo amandman u ime SRS na član 14, pa bih sada o tome govorio. U članu 14. stav 1. govori se ko sve imamogućnost da predloži predsedniku Republike da ukazom dodeli odlikovanje. Član 14. se nalazi u delu III. ovog zakona, koji govori o dodeli odlikovanja. U Predlogu zakona stoji da predlog za dodelu odlikovanja mogu podneti državni organi, dakle jedna grupacija ovlašćenih predlagača. Druga je Srpska akademija nauka i umetnosti. Namerno ovo precizno pokušavam da izbrojim, zbog amandmana koje je SRS podnela na ovaj član. Treća grupacija su organi autonomne pokrajine, četvrta - jedinice lokalne samouprave, a za organizacije i udruženja bi se moglo reći da je to peta grupacija ovlašćenih predstavnika za dodelu odlikovanja. Kada bismo išli pojedinačno od jedne do druge grupacije (nema preciznijeg termina, nego moram da kažem grupacije), da se zaključiti da o svim ovim grupacijama postoje posebni zakoni koji regulišu njihov rad, uspostavljaju ih, uvode u pravni sistem. Ali, ono što SRS predlaže jeste da, pored ovih ovlašćenih predlagača, po ovom zakonu, za dodelu odlikovanja treba dati mogućnost i Srpskoj pravoslavnoj crkvi da to uradi. U obrazloženju zbog čega se amandman ne prihvata stoji: ''Amandman se ne prihvata. Svi predlagači obuhvaćeni amandmanom većsu obuhvaćeni i odredbom člana 14. stav 1. Predloga zakona''. Srpska pravoslavna crkva, druge tradicionalne crkve i verske zajednice imaju obaveze koje su zakonski uspostavljene na osnovu Zakona o crkvama i verskim zajednicama. Evo još jednog argumenta koji ide u prilog objašnjenja SRS-a zbog čega je trebalo u član 14, kao predlagače za dodelu odlikovanja, uvrstiti i Srpsku pravoslavnu crkvu. Kolega Mirko Munjić je obrazlagao u svom amandmanu zbog čega se Vlada kao predlagač ili konkretno Ministarstvo, samo boga pitaj koje je to ministarstvo, znamo mi po nadležnosti koje bi trebalo da bude, ali ako imamo u vidu ko je ovde bio ovlašćeni predstavnik Vlade, dakle ne potcenjujemo sve one koji su bili tu u načelnoj raspravi, sada vidimo da Vlada menja svoje ovlašćene predstavnike, tako da nema ozbiljan pristup prema ovom zakonu. Odnosno ima, da se jednokratno završe određeni poslovi, a nije imala u vidu ozbiljan posao, da ovaj zakon uspostavlja i daje mogućnost kako predsedniku Republike tako i mnogima koji su bezbroj puta do sada zaslužili da ponesu ta moralna javna priznanja. Najviše polemike se moglo čuti u vezi sa članovima 8, 9. i 11. To su oni članovi Predloga zakona koji uspostavljaju vrste tih priznanja. Mi u SRS smo u najvećoj meri prihvatili te predloge, mada svakako imamo primedbe na broj tih odlikovanja jer ne treba ispustiti iz vida da je Zakon o odlikovanjima Savezne Republike Jugoslavije predviđao 16 vrsta ordenja, a sada se predviđa samo šest. U obrazloženju jednog amandmana, ako to nije kolege Saše Dujovića, stoji da se u pripremi zakona pošlo od stanovišta da, uslovno rečeno, manji broj odlikovanja doprinosi njihovom značaju. Može se, u principu, prihvatiti i takav predlog, ali čini mi se da bi i manji broj ministarstava u okviru ove vlade doprineo da posao bude bolje izvršavan. Kada predlažete zakon o ograničenom broju, to nema nigde u svetu, ali će kod nas biti to biti doneto i izglasano, valjda da bismo zavarali trag MMF-u, jedan od ministara i potpredsednik Vlade kaže – ako smanjimo broj izvršilaca, onda će građani Srbije moći da računaju na kvalitetnije usluge. To objašnjenje je besmisleno. Prvo, prirodno nije moguće. A nisu građani Srbije uzimali za ruke i dovodili u državnu administraciju, nego ste to vi iz ministarstava uradili. Tako da ni ovo ne stoji, ali imamo potrebu da kažemo sledeće - da je trebalo ići sa većim brojem odlikovanja, kako ordenja tako i medalja, a posebno je porazno što samo jednim članom definišemo šta su to spomenice. Zapravo, na precizan način ne definišemo ni to, nego ukazujemo kada one mogu da budu dodeljene. Mogu da postavim jedno interesantno pitanje i potpuno sam siguran da svaki kolega narodni poslanik može da ga postavi. Kakvim ordenom, kakvom medaljom ili spomenicom bismo mogli da odlikujemo određeni broj bivših radnika „Viskoze“ iz Loznice, koji su kao invalidi rada otišli u penziju pre nekoliko godina i mesečno primaju 3.600 dinara? Naravno, to će se nešto povećati kada budu stekli jedan od uslova za penziju, možda starosnu. Ovo se da proveriti. U ovom parlamentu sede i narodni poslanici koji zastupaju skupštinsku većinu i mogu odmah da me demantuju ako govorim što nije istina. Ja sam izneo ovaj jedan primer, a smatram da skoro u svakom gradu u Srbiji postoje slični primeri. Još nešto bih rekao. Predlagač nije smeo ni mogao tako da se ponaša. Edmund Berk je rekao – zakoni su poput kuća, naslanjaju se jedni na druge. Mi ovde imamo apsolutni diskontinuitet u dodeli tih odlikovanja, što zasigurno nije dobro i nije u redu. Ako pljujemo u nebo, sve će to nam pasti u lice. Vodite računa vi koji ćete glasati za ove zakone. Ja mogu da razumem da Vlada radi tako kako radi, skupštinska većina im je dala poverenje, ali ovde bi trebalo otvoriti oči, malo bolje slušati i poslanike opozicije koji iznose najčešće prave argumente, onakve kakve vi razumete i znate da su istina. Nemojte zatvarati oči u Danu za glasanje i prihvatati svaki zakon koji vam je stigao iz Vlade.
Iskorišćeno je sedam minuta od vremena poslaničke grupe. Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, SRS je podneo petnaestak amandmana, čiji je cilj da upotpune jedan nepotpun, necelishodan i pomalo konfuzan zakon. Ja sam podneo amandman na član 14. i predložio da se stav 2. menja. Smisao ovog amandmana jeste u tome da se utvrde tačni i jasni rokovi do kada predlagači mogu podneti predlog za dodelu odlikovanja. Moj amandman glasi: „Predlog iz stava 1. ovog člana dostavlja se Kancelariji ordena, u pismenom obliku, sa obrazloženjem, najkasnije do 1. januara, odnosno 1. juna za odlikovanja koja se dodeljuju shodno članu 13. stav 1. ovog zakona“. Zanimljivo je čuti obrazloženje Vlade na ovaj amandman. U njemu se kaže: „Amandman se ne prihvata. Nije potrebno posebno precizirati rokove za podnošenje predloga za dodelu odlikovanja. Predlagač može uputiti predlog za dodelu odlikovanja onda kada smatra da su se stekli zakonski uslovi za dodelu odlikovanja“. Pitam vas – koji su to zakonski uslovi, koji su to rokovi, šta smeta u zakonu ako se utvrde jasni rokovi? Čudno je razmišljanje Vlade. Zato i imamo česte izmene i dopune zakonskih projekata, jer se upućuju takvi zakonski predlozi koji se menjaju nakon mesec dana, dva, tri, pet itd. Čudi takav odnos Vlade. Hvala.
Hvala vama. Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe „Napred, Srbijo“. Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ministra nema, pa ne znam kome mi ovde obrazlažemo ove naše predloge i ko može da nam da odgovore na naša pitanja. Mi smo članu u 14. dodali novi stav 6. Želeli smo da ovaj član bude precizniji, ali Vlada, to se vidi iz obrazloženja koje je dala, jednostavno nije shvatila suštinu našeg predloga. A suština našeg predloga je bila za taj jedinstveni slučaj, kada treba uručiti odlikovanje predsedniku Republike - ko je taj ko odlučuje o tome da se odlikuje predsednik Republike. Po ovom našem stavu, mi smo ostavili da predlagači budu isti oni koji su predviđeni u stavu 1, ali da Skupština, bez nekakve načelne rasprave, jednostavno glasanjem odlučuje o tome. Ili vi smatrate da predsednik može sam sebe da odlikuje? Onda se ovde u obrazloženju pozivaju na to da je članom 112. stav 1. tačka 7. Ustava to u isključivoj nadležnosti predsednika. Vi predsednika, gospodo, ovim predlogom činite samovoljnijim nego što on u stvari jeste. Time što niste prihvatili ovaj predlog, vi ste predsedniku napravili praktično medveđu uslugu, a to ću vam kod člana 24. i dokazati u obrazloženju. Takođe, mi smo kroz naš predlog tražili da se izmeni i postojeći član 6, tako da predsednik Republike može samoinicijativno dodeljivati medalje, ali ne i ordene, jer ordeni su najviša odlikovanja, dok su medalje odlikovanja nešto nižeg stepena. Samoinicijativa, ovako kako je vi vidite, praktično znači i samovolju, a mi smo hteli da ovim predlogom zaštitimo od toga da naš predsednik iskazuje samovolju time što će sam odlučivati o tome koga će da odlikuje, a u članu 24. ste predvideli i kome će da oduzima. Pozivate se na Ustav, a utemeljenja u Ustavu nema za takve stvari. Najgore je kada Vlada ili bilo ko u ovoj državi napiše da Skupština za nešto nije nadležna. Skupština je nadležna, gospodo, za sve. Ona u ime naroda, kroz zakone, daje nadležnosti nekima drugima, pa na kraju krajeva, i samom predsedniku države. Mislim da je velika glupost kada se napiše da Skupština za nešto nije nadležna. Hvala.
Hvala vama. Imam sam jedno pitanje - vreme koje je prekoračeno u odnosu na obrazloženje amandmana, hoćete li da vam se skine od vremena poslaničke grupe ili od ovlašćenog predstavnika?
Od ovlašćenog predstavnika.
Hvala. Onda ste potrošili vreme predviđeno za ovlašćenog predstavnika. Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović, koji ima reč. Izvolite, gospodine Dujoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Ovo je još jedan pokušaj našeg poslaničkog kluba i mene lično da malo doradimo i pomognemo da ovaj zakon zaista ima smisao. U članu 15. piše: "Licu koje se prvi put odlikuje određenim ordenom ili medaljom to odlikovanje daje se, po pravilu, u najnižem stepenu". Samim tim se nečije delo, da bi dobio orden ili medalju, ne gleda po visini dela, nego po nekoj stepenosti, da krene od najniže stepenice. Moj amandman je bio da se brišu stavovi 3. i 4. ovog člana, gde kaže: "Nosiocu ordena ili medalje izuzetno se može dodeliti isti orden, odnosno medalja, u istom stepenu. U slučaju iz stava 3. ovog člana ne dodeljuje se ponovo odlikovanje, već posebna oznaka koja se nosi na prethodno dodeljenom odlikovanju". Po meni je to malo deplasirano. Smatram da, ako neko dobije medalju ili orden za neko delo koje je učinio, bilo da je u pitanju odbrana države ili neko delo za koje nadležna kancelarija proceni da treba da se dodeli odlikovanje ili medalja, treba da ostane autentično i da ponavljati dva, tri, četiri puta, jer ovde nigde ne stoji koliko puta može da se dodeli u istom stepenu jedan orden ili medalja, jednostavno nije dobro. S druge strane, u zadnjem stavu kaže da se dodeljuje posebna oznaka, koja se odnosi na prethodno dodeljeno odlikovanje. Šta znači posebna oznaka? Znači, neko će dobiti jedan ordenili jednu medalju i jedno šest lenti pride, za šest dela koja je učinio. Zato smatram da stavove 3. i 4. treba izbrisati, ostaviti stavove 1. i 2. i na taj način omogućiti da orden ili medalja koji se dodele za neku zaslugu imaju svoj smisao, a ne da bude ovako besmisleno formulisano kao što je sada.
Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Reč ima gospodin Krasić.
Gospodine Novakoviću, uzeću malo od vremena poslaničke grupe. Kada prođu dva minuta, trošiću to vreme. SRS je podnela amandman na član 15. u pogledu stepenovanja ovih ordena i medalja, ali o tome ću kasnije. Tema jeste ozbiljna. Mada, kada se stavi ovako neozbiljan tekst, on stvarno može da deluje inspirativno i za neke umetničke forme koje je koristio Nušić i da ne ređam dalje. Stvarno je tema ozbiljna, jer ulazimo u nešto što se zove sistem društvene vrednosti. Svaki orden i svako odlikovanje je nešto vidljivo, prepoznatljivo kao znak javnog priznanja. Ali, kada se kaže javno priznanje, reč javno ne treba tumačiti samo kao država, nego pre svega kao društvo, kao nešto što društvo daje kao simbol, prepoznatljivi znak da pojedinac može da ga zakači za rever, na odelo, i da komšije, prijatelji i svi oni koji ga vide shvate da se radi o čoveku koji je učinio nešto dobro za svoj narod i svoju državu. Naravno, kada se radi o nekom tranzicionom periodu, o neizgrađenom sistemu vrednosti, ili započetom pa zaustavljenom, ili o sistemu vrednosti koji se nalazi na raskrsnici gde nema semafora a ima 16 puteva i stranputica, verovatno se i predlagač, da bi izbegao suočavanje sa ideologijom kao nečim što je neminovno u politici, opredelio za nešto što je stvarno bezlično. Međutim, uvek kada se društvo ili onajkoji vrši vlast nađe u situaciji da treba da se orijentiše u vremenu i prostoru i da na neki način odredi pravce sistema vrednosti koji treba da se gaji, onda nepogrešivo mora da se vrati u svoju tradiciju i da se pozove na nju. Mnogo je razloga zbog čega to treba da se uradi. U tradiciji se nalaze i koreni državnosti, pa samim tim i postojanja savremenika. Tradicija je verovatno i nepogrešiva, jer ako je omogućila našim precima pre 200, 300 ili 500 godina da imaju svoj sistem vrednosti i da, kao rezultat, između ostalog, i tog sistema vrednosti, dođemo i mi i naša deca, onda verovatno u tome ima nečega dobrog i to treba poštovati. Međutim, mi u tranziciji se nalazimo u jednoj paradoksalnoj situaciji. Imamo dijabolične političare koji ne znaju gde je sistem vrednosti. Sve se proglašava sistemom vrednosti. Svako ko vozi džip, verovatno je uspešan. Može da bude i najveća fukara, što bi rekao Ivo Andrić, ali on je uspešan. Niko ga nije uhapsio, nema dokaza, svoju ekonomsku i materijalnu moć dokazuje svojim materijalnim statusom, a to kakav je u duhovnom smislu, kakav je u moralnom smislu, mi smo napravili takvo društvo da to više nije ni bitno. Nije bitno ni za šta želiš da glasaš, kom sistemu vrednosti treba da pripadaš, kom sistemu vrednosti stremiš. Bitno ti je da u nekom selu u Vrbasu dobije tvoje dete posao u NIS-u i zna se, naravno, kakvo će biti glasanje. Onda se čudimo zbog nekog nemorala koji se manifestuje sa strane, iz inostranstva, i zgražavamo se nad nepravdom, a mi pristajemo na nešto što je nemoralno i što je nepravda. Zato kažem da je ovo vrlo težak trenutak u kome pričamo o javnim priznanjima, ne samo sa gledišta naziva tih ordena, nego i sa gledišta, pre svega, vrednosnog kriterijuma na osnovu koga treba nešto da se odluči. Ako predsednik Republike, bez obzira ko da je u pitanju, sa imenom i prezimenom, treba da bude taj koji svečano potpisuje nešto i dodeljuje, a kao takav nam se javi neko u liku koji kaže - ja sam samo kucnuo, hoću da platim prekršajnu kaznu, onda se postavlja pitanje da li taj uopšte može da potpiše to. Da li možemo mi nešto da uradimo ovde u Narodnoj skupštini sa pozivanjem na legalitet, legitimitet, a znamo da više ni poslanik SRS ne sme da podnese ostavku jer ona neće da se prihvati? Vidite, ta vrsta dijaboličnosti kako devalvira možda i nešto što se naziva dobra volja, dobra namera. Naše osnovne primedbe su upravo to što u sistemu odlikovanja kao javnih priznanja mi treba da se pozivamo na tradiciju. Jer, ukoliko se mi ne bismo pozivali na tradiciju, a ne znam da li bi možda neko drugi na planeti Zemlji mogao da se pozove na našu tradiciju..., ako mi u sistemu ordena izbacimo Obiliće, Obrenoviće, Karađorđeviće (možda nisu prisutni direktno, ali kao vrednosna kategorija mogu da posluže i Dositej i Vuk Karadžić itd.), ako mi to ne prihvatimo kao naš sistem vrednosti i nečega što nam nudi naša tradicija, ko će onda to da uradi? I zašto bi taj drugi to uradio? Zašto mi bežimo od toga? Vidite, evrofanatici u ovoj zemlji po svaku cenu žele da ponište, omalovaže, uvrede ono što je tradicija, ono sa čime su rasli, vaspitavali se i stvarali ovu zemlju naši preci, ali istovremeno veličaju sve ono što je tradicija, recimo, Engleske – i kraljica i lordovi i serovi itd. Sve se to veliča. Od koga? Od onih istih koji uništavaju našu tradiciju i prekrajaju našu istoriju. Kako je moguće da ljudi imaju takav vrednosni sud da je tuđe dobro, zlatno, pa neka bude i gadno i odvratno? Pošto je samo tuđe korisno i dobro, a naše sve što je plemenito ne valja, njega treba da se odreknemo. To ne sme da postoji. Mora da padne u zaborav. A zašto je to tako? Jer se ovde piše nova istorija od vladara do vladara. Kako dođe novi vladar, istorija kreće sa njim. On je najpametniji, on je najlepši. On, po toj logici stvari, i najbolje može da uradi. A mi danas imamo situaciju da preživljavamo paljevinu od petog oktobra 2000. godine i, verujte, kada bih hteo malo da oponašam Nušića ili nekog od naših znamenitih pisaca, onda bih mogao da podnosim amandmane po sistemu ''orden Čumeta'', ili da vam ređam dalje, ali neću. ''Orden bespravne gradnje, prvi pijuk'', ''orden bespravne gradnje, drugi pijuk'', ''orden Šilerova'' – to je vaš sistem vrednosti. I vi sada nas želite da uterate u ovaj način razmišljanja o nekoj velikoj državnoj stvari. A gde je sistem vrednosti? Hajde, ljudi, molim vas, na šta može biti asocijacija Đelić? ''Orden vojvode od Meridijan banke''. Došao je, nije imalo kuče za šta da ga ujede, i jedanaest i po miliona nije u sukobu interesa. Juče čak nije našao za shodno da bude u zemlji, nego je pobegao u Švedsku, jer mrzi Ruse. Ili, ''orden crne čarape preko glave'', koji bi asocirao na Narodnu banku Jugoslavije. ''Orden prvog stepena paljenja Narodne skupštine''. ''Orden drugog stepena premlaćivanja u RTS''. A vi se borite protiv nasilja. Kako to, ljudi, molim vas? Pa, ko će da vam veruje? Ko može da veruje? Ovaj zakon stvarno treba da se povuče iz procedure. Zaboravite sve ove moje sarkastične šale, one u ovom trenutku nisu toliko bitne. Samo vam dajem jednu ideju, da razmislite šta smo mi mogli da napravimo sa ovim vašim predlogom zakona. Kao što smo javnost obaveštavali 2001. i 2002. godine povodom izmena i dopuna Poslovnika Narodne skupštine. Onda smo javnost upoznali otprilike o čemu se radi. Vuk čuva stado ovaca. Koza čuva kupus. Eto, to je ta vaša priča. Najbolje bi bilo da se ovaj zakon povuče. Jer, u ovom zakonu, pored tog sistema odlikovanja i javnih priznanja, ne samo sa gledišta naziva, stepenovanja itd., mora da se napravi stvaran sistem vrednosti. Moram da vam skrenem pažnju i povodom ove komisije i svih ovih koji učestvuju, ako mogu tako da kažem, od inicijative do konačnog predloga koje lice treba da dobije koje javno priznanje. Tu treba ipak da se nalaze ljudi koji mogu da definišu šta je to društvena vrednost i šta se to verifikuje i šta se to priznanjima glorifikuje u društvu preko nekog pojedinca koji treba da bude svetli primer mladim generacijama i svim drugima, ne samo sa gledišta odavanja priznanja za njegovu upornost i istrajnost, nego i sa gledišta dobrog primera, koji treba da se reklamira. Ne da se reklamira kao „Jelen pivo“, nego da se reklamira kao nešto što je društveno korisna i prihvatljiva pojava, kao obrazac ponašanja. Čime ćemo mi da se reklamiramo i šta da glorifikujemo? Time ko je koliko preduzeća otkupio, ko je stekao veće bogatstvo, ko je postao uspešan? Aca Vlahović vam je uspešan? Po čemu? Početak za imetak. Čime on može da bude primer drugima? Ko može da bude primer drugima? Pogledajte po žutoj štampi šta se reklamira. To su neki novi idoli. Ako su to idoli, onda njima treba Boris Tadić da da priznanja. Kome od njih da da priznanja? Za šta, za koji sistem vrednosti? Uništava se naša tradicija, a glorifikuje se tuđa tradicija. Kod nas sve što je staro 200-300 godina kao običaj - ne valja, ali običaj iz Engleske, pabovi itd., to je dobro, tu si ''in'' itd. Ali tamo je država od reda. Ovde država od reda ne može da postoji. Jer, ako bi postojala država od reda, odmah bi se ovi skupili i rekli – kondomom protiv kordona. ''Kondomom protiv kordona'' i sada vi promovišete sistem vrednosti. Koji je to sistem vrednosti? Orden zasluga za državu ili za odbranu i bezbednost - ko može da ga dobije u ovoj zemlji, kada ste uništili vojsku? Slušam šta priča Saša Dujović za sve one koji su se oduprli NATO agresiji. Saša, kada bi im dali odlikovanja, ovi tvoji koalicioni partneri bi ih oterali sve u Hag, znaš li to? Oni su došli na tom talasu. Rekli su 2000. godine – kada mi dođemo na vlast, tamo će da budu naši partneri, NATO, Amerika itd. Gde su ti vaši partneri? Pa, pronašli ste partnere i prijatelje u Rusiji. A 2000. godine ste ih pljuvali, i te Ruse i te Kineze. Eto vašeg sistema vrednosti! Ko da odgovara? Ko se ne otvori, ne odgovara. Vama ne odgovara. Vi funkcionišete po sistemu ''zgrabi, otmi, uzmi, zaduži''. Naravno da ne možemo da glasamo za ovo. Kako vas nije sramota? Pre deset godina je Vojislav Šešelj započeo akciju približavanja Srbije, Rusije i Belorusije. Ismevali ste se pre deset godina, a juče ste svi potrčali da se slikate. Svi. I još ste udaljili narod, da ne bude ovde. A mi smo 2000. godine doveli narod ispred Narodne skupštine da iskaže svoje oduševljenje približavanjem, otopljavanjem i činjenicom da se nalaze prijatelji u Rusiji i Belorusiji. Niste hteli da pustite ni statusnu konferenciju Vojislava Šešelja juče, a očekujete da glasamo za ovaj vaš sistem javnih priznanja? Niko ne zna. Nema kantara koji može da izmeri javna priznanja. Javna priznanja nisu empirija, već zavisi od vrednosnog suda onog koji nešto ocenjuje. Ko će da ocenjuje? Ubacite Konstantinovića u Komisiju za odlikovanja. Znate li kakva će odlikovanja da dolaze? Samo učesnici Parade ponosa mogu da dobiju odlikovanja za narod i za državu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Reč ima gospodin Munjić.
Gospodine predsedavajući, za obrazloženje ovog amandmana koristiću vreme koje imam kao ovlašćeni predstavnik. SRS je podneo amandman na član 16. stav 2, kojim tražimo da se oroči vreme u kome Komisija za odlikovanja treba da dostavi predsedniku svoj predlog da li neko zavređuje odlikovanje. Pošto je predviđeno da se odlikovanja dodeljuju u februaru i junu, ovim amandmanom smo tražili da se to oroči na 15. februar - za odlikovanja koja se dodeljuju u februaru, odnosno za 15. jun - za odlikovanja koja se dodeljuju u junu. Obrazloženje neprihvatanja amandmana jeste da nije neophodno posebno precizirati predložene rokove jer dodela odlikovanja nije prevashodno vezana za rokove, već je vezana za postojanje uslova za dodelu odlikovanja, tj. da li postoji ocena da određenom licu, odnosno subjektu treba dodeliti odlikovanje. Članom 13. stav 1. predloga zakona propisano je da se odlikovanja dodeljuju u februaru i junu. Ako već postoje uslovi za dodelu odlikovanja, dakle ocena da postoje opravdani razlozi da se nekome dodeli odlikovanje, i ti uslovi su u određenom postupku utvrđeni, onda se pristupa daljem postupku, dostavljanju predloga od strane Komisije predsedniku Republike na njegovu ocenu da li neko zavređuje odlikovanje ili ne. Ovim amandmanom traženo je da, ako je već predviđeno da se odlikovanja dodeljuju na primer u februaru, Komisija za odlikovanja treba da dostavi predsedniku predlog do 15. februara, i to smatramo sasvim logičnim. Obrazloženje Vlade apsolutno ne stoji kada kaže da su važniji uslovi od rokova. Tačno je, ali ti uslovi su već utvrđeni na neki način, jer posle toga se dostavlja predsedniku na odlučivanje. Treba oročiti to dostavljanje predsedniku, da neko ne drži predlog u fioci. Ako su odlikovanja već predviđena da se dodeljuju u februaru, onda da se taj predlog negde ne čuva do marta ili aprila, pa tek posle da se iznese i dostavi predsedniku. U suprotnom, treba brisati član 13. predloga zakona, tu odredbu gde se odlikovanja dodeljuju u februaru i junu, i ostaviti na volju predsedniku Republike da on odlučuje i kada će da se dodele odlikovanja i da li će da se dodele i sve u vezi sa dodelom odlikovanja. Onda je tako trebalo uraditi, ako već ne prihvatate ovaj amandman. U odeljku koji propisuje slučajeve za oduzimanje odlikovanja osvrnuo bih se samo na par stvari vezanih za vaša obrazloženja neprihvatanja amandmana Dejana Mirovića, poslanika SRS, kojim je on tražio da se odlikovanje obavezno oduzima i licu koje je pravosnažno osuđeno na kaznu zatvora od pet godina i više. Vaše obrazloženje da postupanje suprotno javnom poretku i moralu u sebi podrazumeva i ovaj slučaj, krajnje je licemerno. Ta ocena, postupanje suprotno javnom poretkui moralu, vrlo je uopštena. Međutim, osuda za teška krivična dela, za koja je propisana kazna zatvora od pet godina i više, mora biti obavezujuća u pogledu oduzimanja odlikovanja i treba je posebno predvideti u ovom zakonu. Vi u Predlogu zakona to niste predvideli, mi smo tim amandmanom upravo to tražili i mislimo da stoje svi razlozi da se ovaj amandman prihvati. Neprihvatanjem ovog amandmana može se desiti da neko ko je učinio tako teško krivično delo, na primer krivično delo obljube nad nemoćnim licem ili detetom, sa teškim posledicama, krivično delo veleizdaje itd., dobije ili nastavi da nosi odlikovanje koje je već primio. Prihvatanjem ovog amandmana bi se takva mogućnost apsolutno sprečila. U suprotnom, može se desiti, mada zvuči paradoksalno, da ono što ne može na velika, prođe na mala vrata. Mislim da ste vi majstori za ovo i izgleda da će se to tako događati i kada je ovaj zakon u pitanju. Još jedan osvrt na amandman koji je podneo SRS, koji se odnosi na slučaj da odlikovano lice odbije da primi odlikovanje pa se smatra da takvo odlikovanje nije ni dodeljeno, pa se ono, mi tražimo, predaje muzeju. Obično se kaže da, kada čovek nema ono što voli, onda treba da voli ono što ima, ili dobije kao priznanje, odnosno odlikovanje, kao jedan od sistema vrednosti o kojima je malopre govorio kolega Krasić. Ako neko ne želi odlikovanje i odbije da ga primi, to odlikovanje treba dati na čuvanje muzeju. Zašto? Zbog toga što je već sproveden postupak za njegovu dodelu. Komisija je odradila svoj deo posla, već je u zakonom predviđenom i sprovedenom postupku zaključila da neko treba da dobije to odlikovanje i taj svoj predlog upućuje predsedniku Republike. Dakle, taj neko posle toga odbija da primi odlikovanje. Ostaje otvoreno pitanje šta se onda dešava s tim odlikovanjem. Da li se takvo odlikovanje dodeljuje drugom licu, da li se negde sklanja, ostavlja u fioku, da li može neko da ga odnese kući? Šta se događa s takvim odlikovanjima? Ili, za sledećeg koji prima odlikovanje treba u obrazloženju napisati na primer - Marko Marković dobija odlikovanje koje je odbio da primi Petar Petrović. Onda bi to trebalo uraditi ukoliko se ne prihvati ovako nešto. Međutim, ono što predstavlja zajednički imenitelj za sve zakonske predloge koji dolaze u ovu skupštinu, koji se dostavljaju Skupštini na usvajanje i koji su predmet kritike SRS, jeste da sve što dolazi od opozicije, a posebno od SRS, u smislu amandmana radi poboljšanja teksta predloga određenih zakona, vi jednostavno ignorišete ili prihvatate po jedan-dva amandmana, samo reda radi. Neko je svojevremeno kazao da ovca i vuk različito shvataju reč sloboda, jer je često sloboda za vuka značila smrt za ovcu. Međutim, istovremeno građanima Srbije treba da bude jasno i nešto drugo. Kao što svaki vek ima svoj srednji vek, tako ste, izgleda, prema onome kako se ponašate prema njima, prema građanima Srbije, u njihovim životima vi njihov srednji vek. Zahvaljujem na pažnji.
Kao ovlašćenom predstavniku ostalo vam je još i minut i po. Po Poslovniku se javlja gospodin Martinović.
Gospodine potpredsedniče, već duže vreme krši se član 195. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, u članu 195. piše da Vlada određuje članove Vlade koji je predstavljaju po pojedinom pitanju koje je na dnevnom redu sednice Narodne skupštine, odnosno na sednici njenog odbora. Vlada je odredila za svog predstavnika gospodina Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu. On nije prisutan u sali. Sednica je danas počela u 13.00 časova. Sumnjam da se ministar umorio, nije hteo da diskutuje sa narodnim poslanicima ni kada je bio prisutan u sali. Vi ćete sada, verovatno, u odbranu Vlade da kažete da ovde sedi poverenik, ali poverenik, po članu 196. Poslovnika, ima ovlašćenja samo na sednicama odbora Narodne skupštine. Dakle, može da daje stručna i druga objašnjenja na sednici odbora Narodne skupštine, ali nema nikakva ovlašćenja kada je reč o plenarnim sednicama. Ovde bi trebalo da sedi ministar i ne samo da sedi, nego da sluša ono što govore narodni poslanici i diskutuje sa narodnim poslanicima. Jer, parlament nije mesto u kome se ćuti, nego mesto u kome se govori. Tražimo da ministar dođe u salu i aktivno se uključi u rad sednice. Inače je ova rasprava potpuno besmislena. Mi ovo ne govorimo zbog narodnih poslanika koji su podneli amandmane. Narodni poslanici ne govore zato da bi ih njihove komšije videle na televiziji, nego zato da bi ih neko čuo. Taj neko je Vlada, koja je predložila ovaj zakon. Rasprava je potpuno besmislena. Ovo je potpuno degradiranje parlamenta, gde narodni poslanici govore, a nema ko da ih čuje. Gospodine potpredsedniče, pozovite ovlašćenog predstavnika Vlade da dođe u salu, da sluša ovo što govore narodni poslanici i pokuša argumentima da nas ubedi u to da naši amandmani nisu dobri.
Nema povrede člana 195. Ministar je u Skupštini, nadam se da sluša sve što pričate, a odgovore na sva postavljena pitanja i objašnjenja daće u završnoj reči, pretpostavljam, jer tu je poverenik koji pomno prati i beleži sve što se ovde događa. Reč ima gospodin Martinović.
Gospodine potpredsedniče, zaista sam morao da se javim za repliku. Vaše objašnjenje, u najmanju ruku, nije dovoljno ozbiljno. Znam da je ministar u zgradi Narodne skupštine, ali mi nemamo ništa od toga što on sad negde pije kafu ili ruča ili gleda TV ili ćaska sa svojim kolegama iz DS. Mi tražimo da on bude prisutan u sali. Ne da bude u zgradi Narodne skupštine, nego da bude prisutan u sali, da sluša ono što govorimo mi i drugi narodni poslanici i da pokuša argumentima da nas ubedi da ovo što smo mi našim amandmanima predložili nije dobro i da je iz određenih razloga te amandmane valjalo odbiti. Ne mogu da prihvatim da je poverenik neko ko sada ovde treba da beleži ono što govore narodni poslanici, pa će da prepriča ministru. Da li to znači da ćete vi onda da date pauzu, da bi poverenik mogao da prepriča ministru sve ono što je čuo od narodnih poslanika? Izvinite, ali tako u Poslovniku ne piše. Kada bude postojala poslovnička odredba da je poverenik zadužen da prepričava ministru ono što su narodni poslanici govorili, prihvatiću vaše objašnjenje. Do tada, zaista vas najljubaznije molim da poštujete odredbu člana 195. Ne zbog SRS, nego zbog građana koji prate ovaj prenos, da bi mogli da čuju kakvo je mišljenje i kakav je stav ovlašćenog predstavnika Vlade. U suprotnom, rasprava je potpuno besmislena, nema nikakvu svrhu.
Shvatam ovu repliku u smislu da niste zadovoljni mojim objašnjenjem i da predlažete da u Danu za glasanje Skupština odluči da li je Poslovnik povređen ili nije, što će Skupština svakako učiniti. Zahvaljujem. Gospodin Zoran Nikolić reklamira povredu Poslovnika.
Član 101. Vi ste u obavezi da se starate o redu u Skupštini i o dobroj atmosferi. Gospodin Martinović se pozvao na Poslovnik i izneo argumente koji su apsolutno u skladu i sa Poslovnikom i sa logikom. Vaš odgovor nije u skladu sa logikom. Ako nam date objašnjenje da je logično da narodni poslanici obrazlažu amandmane i diskutuju o zakonu bez prisustva ministra i da to vi, kao predsedavajući u ovom momentu, opravdavate, onda zaista dovodimo u pitanje uopšte parlamentarizam u ovoj državi. Jer, obaveza Vlade jeste da ima ovlašćenog predstavnika. Ovlašćeni predstavnik je u obavezi da sedi u ovom parlamentu i da sluša šta narodni poslanici imaju šta da kažu o određenim predlozima zakona. To je (evo, da stavimo i Poslovnik po strani) stvar zdrave logike i elementarnog dostojanstva Narodne skupštine, što vi u ovom slučaju morate da odbranite. Verujem da ne mislite ono što ste ovde rekli. Postoji potreba da nastavimo sa radom i vi ste te potrebe svesni, ali ne mogu da verujem da smatrate da je u redu, da je u skladu sa Poslovnikom, da je u skladu sa parlamentarnom tradicijom i sa zdravom logikom da ministra nema, a da se ovde vodi diskusija.
Izvinjavam se, nisam čuo na koji ste se član pozvali? (Zoran Nikolić, sa mesta: Na član 101.) Član 101. određuje u kojim slučajevima narodni poslanik ima pravo na repliku, a član 100. određuje kada i na koji način može da se reklamira povreda Poslovnika. Upozoravam vas da, pošto je ovo što ste sada uradili zloupotreba Poslovnika, i to vrlo očigledna, ubuduće to ne činite. To je poslednje upozorenje. Ja, nažalost, nisam tolerantan kao moja koleginica Čomić, a Poslovnik me obavezuje na nešto što ipak ne bih da upotrebim u ovom momentu.
Gospodine potpredsedniče, apsolutno stoji ono što tvrdi SRS, da je prekršen Poslovnik. Nema prisutnog ovlašćenog predstavnika Vlade, gospodina Milana Markovića. To je skandalozno. Drugo, vi opet nastavljate sa onom praksom da narodnim poslanicima ne dajete potpuno objašnjenje o amandmanu. Vaša je dužnost da kažete da li je Vlada prihvatila amandman ili ga nije prihvatila i kakvo je mišljenje resornog odbora o podnetom amandmanu. Ovo tražimo ne zbog narodnih poslanika, mi smo to dobili u materijalu, nego upravo zbog građana koji prate televizijski prenos. Bilo bi dobro da nam kažete sve potrebne informacije o tome ko je podneo amandman i kakva je sudbina tog amandmana, u smislu mišljenja Vlade i u smislu mišljenja resornog odbora. Vi to ne činite, i to ne samo danas, već duže vreme. I vi i ostali predsedavajući. Što se tiče amandmana, podneli smo amandman tako da se u članu 19. posle stava 1. dodaju stavovi 2. i 3, da Ministarstvo inostranih poslova ima pravo da donese pravilnik za uručivanje odlikovanja u inostranstvu, kojim će predvideti lica kojima se odlikovanja mogu uručiti u inostranstvu, postupak uručivanja, način vođenja evidencije i druga pitanja, i da se taj pravilnik od strane Ministarstva inostranih poslova ima doneti u roku od 90 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Smatramo da je ovo rešenje, pre svega, usklađeno sa Zakonom o državnoj upravi, zato što tražimo da taj pravilnik donese ministarstvo. Po Zakonu o državnoj upravi, upravo su ministarstva nadležna za donošenje pravilnika. Pravilnike, naredbe i uputstva, po odredbama Zakona o državnoj upravi, donose ministarstva, a Vlada u obrazloženju zašto ne prihvata amandman kaže – odredbom člana 26. Predloga zakona predviđa se ovlašćenje za donošenje akta Vlade kojim će se bliže urediti određena pitanja vezana za sprovođenje predloženog zakona. Po Zakonu o državnoj upravi samo ministarstvo može da donosi pravilnik. Mi tražimo da se ovde poštuje Zakon o državnoj upravi. Zato smo predložili da upravo Ministarstvo inostranih poslova bude ovlašćeni državni organ za donošenje pravilnika. Inače, čemu Zakon o državnoj upravi? Kao što ćemo da naglasimo i kada bude vođena rasprava o ovom famoznu predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih. Stavili ste maksimalan broj zaposlenih u republičkoj administraciji, a zakon se zove – Zakon o državnoj upravi. Što onda ne poštujete zakone koje ste ranije doneli? Da li to znači da Zakon o državnoj upravi više ne važi? Od kada to Vlada donosi pravilnike, a ne ministarstvo? Vi ne poštujete zakone ni koje ste sami predložili i za koje ste sami glasali. Naš amandman je apsolutno u skladu sa Zakonom o državnoj upravi i apsolutno ima smisla. Evo, gospodin ministar Marković tek sada dolazi, ali nadam se da će poverenik da mu prepriča do detalja sve ono što su narodni poslanici imali da kažu. Amandman zaista treba prihvatiti jer se njime poštuje kontinuitet i harmonično funkcionisanje pravnog poretka Republike Srbije.
Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Reč ima gospodin Krasić. Izvolite.
Gospodine Novakoviću, zamolio bih vas, ako ste u prilici, da pogledate tekst člana 21. stav 1. i amandman koji je podnela gospođa Vjerica Radeta. Za vas i za sve prisutne u ovoj sali i za sve one koji prate ovaj prenos, samo jedno pitanje – da li pravno lice koje ode u stečaj zaslužuje odlikovanje i priznanje? Ako je pravnom licu dodeljeno javno priznanje, pa ono za dva meseca ode u stečaj, više ne postoji, nema pravnog sledbenika, onda se postavlja pitanje na osnovu kojih kriterijuma je Boris Tadić dodelio odlikovanje. Vrlo prosto i jednostavno, uzmimo na primer sistem firmi Miškovića - Delta. Ima on jednu firmu koja se bavi izgradnjom stanova. Ta firma je napravila ne znam koliko stotina stanova za Univerzijadu (čujem pola su prodali, pola nisu prodali, ovu polovinu prodaju na SMS poruke, preko "Pinka" itd.) i dobije priznanje za izuzetne zasluge i izuzetni doprinos razvoju demokratije, Demokratske stranke itd. Kokne ga stečaj, dođu poverioci, MMF traži od Srbije da se naplate one tri milijarde što je Srbija uzela da bi pokrila Miškovićeve dubioze. Inače, povukao je i tri banke koje su finansirale taj vaš "Belvil" itd. Ode u stečaj i onda se postavlja pitanje na osnovu kojih kriterijuma je on dodelio odlikovanje tom pravnom licu i kako je moguće da tako verifikovano, pozitivno, patriotski opredeljeno pravno lice za mesec dana, recimo u februaru se izglasa da će biti nagrađeno, u martu ode u stečaj. Šta da radimo onda? Vidite kako je kada zakon pišu ljudi koji možda i ne znaju ovu materiju. Zar je moguće da odlikovano pravno lice, (odlikovano kao nikšićko) može da ode u stečaj, da nestane? Evo drugog primera. Gospodine Markoviću, vi to dobro znate. U Rakovici je, recimo, opština formirala sa nekim Zoranom Anđelkovićem (ali nije Baki iz SPS, da znate, nego jedan iz Novog Beograda) zajedničko preduzeće za konsalting usluge (znate ono - svašta se nacvrcka tamo u onoj registraciji). I opština dala 250 evra i taj Anđelković dao 250 evra. Opština im dala 200 hektara da razvijaju tamo neki posao. Tamo je "Domiko prevoz", Zemljoradnička zadruga itd. Kojim slučajem, vi poslušate Bojana Milića, vašeg predsednika opštine, Renatu Radujko ili ovog Branka Radujka, pa dodelite tom priznanje, a on ode u zatvor. Šta da se radi sa tim priznanjem? Vjerica Radeta je dala rešenje. Ono glasi - ako ne može da se uruči, zbog ovih razloga, ide u muzej, da bi bio svojevrsni spomenik gluposti. A vi ste našli rešenje da o tome da li će biti spomenik gluposti rešava predsednik Republike. Zašto predsednik Republike mora o svim glupostima da vodi računa? Što omalovažavate vašeg predsednika? Kako je moguće da tako nisko spuštate njegove nadležnosti? Sledeći primer. Gospodine Markoviću, dok ste bili predsednik opštine Palilula, vi to nikad niste dozvoljavali, ali evo u Rakovici postoji u zgradi opštine neka agencija "Tina". Ako hoćeš da opereš papire za bespravnu gradnju, za ovo muvanje itd., samo se javiš njima. Milić i Dačićev tast mogu da predlože i tu firmu za nagradu. Kako vi, kao koalicioni partneri, smete da odbijete nagrađivanje te firme, a ona, recimo, padne u zatvor? Kažem namerno - padne u zatvor. Nisam toliko neuk, znam da pravno lice ne može da ide u zatvor, ali to uopšte nije pravno lice, to je perionica pod vašim okriljem, pod vašom zaštitom. Šta da radimo sa odlikovanjem? U muzej. Ne u muzej voštanih figura, nego u muzej gluposti. Zato što nema sistema vrednosti, on ne postoji. I ne znam zašto vam je potreban hitan postupak. Da biste promovisali glupost? Za to ne treba hitan postupak, to se svakodnevno dešava. Glupost je planetarna pojava, očigledna, svakodnevno se vidi, a vi insistirate na tome da odluku o tome da li će ići u muzej ili ''puj pike, ne važi se'' donosi predsednik Republike. Zašto? On ima velike državne probleme. Treba da brani Kosovo i Metohiju u okviru Srbije 1. decembra. Znate li kako je to težak posao? Znate da on malo-malo pa kaže - neću da potpišem, neću da priznam. To je njegova odbrana, kompletno njegova odbrana. Neću statut, hoću statut. Da vidim da li sad neće statut. Da vam ne pričam o drugim stvarima koje se spremaju, a on dobro zna. Oslobodite predsednika tih gluposti, da bi se bavio državničkim poslovima. Prosto da mu nisam u koži. Verujem da će Orka da ga tuži zbog ovoga što tri sata ljubimci beogradskog kruga dvojke nisu mogli u Pionirskom parku da se šetaju. I policija može da strada zbog zlostavljanja životinja jer su neki policajci viđeni na konjima. To je taj vaš sistem vrednosti. Dok vam je Đilasa, Šapera, Miketa Rakića, onog Vukadinovića, dok možete da vedrite i oblačite, da svađate, da od svakakve gluposti napravite temu za podelu, vi ćete da opstajete. Ali, ako se uđe u ozbiljnu raspravu, vas nema. Onda vam je teško da slušate, onda bežite iz sale i onda kažete - naš glavni argument je 126 plus štake, rezerve i ostalo. Tako se ne vodi država. Sve što ste pljuvali pre deset godina sada ližete sa zadovoljstvom. Kako mi je juče srce bilo puno, da znate. Šta ste radili 2000. godine? Da vas podsetim, 1997. godine ste bacali cipele ovde kad je promovisan Milošević za predsednika, a posle se zgražavate kako je u Iraku neki novinar cipelama gađao Buša. Tad ste vi imali taj odnos ko je Buš u Srbiji, a sad se ližete sa ovim njihovima. Kao ovo što se ližete u Rakovici. Predstavnik DS je predsednik opštine, Dačićev tast - zamenik predsednika opštine. Svi ste se tamo podelili po ulicama, po objektima. Organizujem snimanje svakog bespravno podignutog objekta u Rakovici i prikazujem preko interneta sa imenom i prezimenom koja mafija je kad gradila i kojim parama, koja agencija, zašto, koliko košta. Zapamtite, Rakovica je skoro jedina opština u Srbiji koja ne može da potroši budžetska sredstva koja joj se odobre. I uporno se branite ćutanjem. Ne, ne. Četiri novine pripremam, da vam onih 18 mandata izađe na nos, kao i ovih 21 što će vam izaći na nos. Zato gubite sve, zato ovi cenzus ne mogu da prođu, a i vama se bliži to. Dakle, gospodine Markoviću, meni godine dozvoljavaju da vas podsetim na nešto. U Nišu je postojao institut bezbednosti, imao je naziv "Edvard Kardelj". Jedne godine su poslovali sa gubitkom. Pepca Kardelj je pozvala i rekla – molim vas, znate li vi čije ime imate u nazivu; morate pozitivno da poslujete; ukoliko pozitivno ne poslujete, brukate ime i prezime mog dragog supruga. To je bilo u to vreme. Zar vam se ne čini da se to vreme vraća? Kako je moguće da nekom, kome je dodeljeno priznanje, ne može da se uruči zato što je nestao kao pravno lice? Zar nešto nije u redu sa sistemom vrednosti? Verovatno vam zdrav razum nalaže da prihvatite ovaj amandman gospođe Vjerice Radete, a ja sam pokušao da malo to objasnim na način kako bi i ona.
Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Perić.
Što se više bliži kraj ovog zakona, sve se više uočava besmisao njega samog. Gospodine ministre, kao dobar pravnik, mi to znamo u SRS, vi biste od ovih amandmana pa nadalje mogli da reagujete. Do sada vašu reakciju nismo mogli da očekujemo zato što vas niko nije pitao prilikom izrade ovog zakona, a sad su vas ovde poslali. Intervencija zamenika šefa poslaničke grupe SRS da se vi pojavite ovde u skladu sa Poslovnikom je sasvim u redu, ali ja sam video kad je poverenik vama pokazivao šta piše u obrazloženju zakona. Prema tome, niste mogli da reagujete. Nećete moći ni na kraju, kad se ova rasprava po amandmanima završi, ali od ovog momenta možete da se uključite i da kažete da li je neki amandman prihvaćen ili nije. Međutim, moram još nešto da kažem. Dok je Srbija bila Srbija, a to znači dok je bila i u svetu priznata država i dok su je njeni građani priznavali i voleli više od bilo čega, ko je odlikovanja dodeljivao i primao - imalo je smisla. Sada na dobro objašnjenom primeru kolege Zorana Krasića možete da vidite do čega odredbe ovog zakona mogu da dovedu i ko sve može da primi odlikovanje. Onda se zaista postavlja smisao i ovoga zakona i ove rasprave i svega u vezi s ovim zakonom. Amandman koji sam podneo na član 21. stav 2. je logičan sled amandmana koji je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Stav 2. ovoga člana kaže: ''Odlikovanja vraćena u skladu sa stavom 1. ovog člana mogu, po odluci predsednika Republike, da se predaju na čuvanje muzeju, u skladu sa propisima kojima se uređuje zaštita kulturnih dobara''. Podneli smo amandman na stav 1. člana 21, gde se kaže da se, ako umre fizičko lice koje je dobilo odlikovanje ili prestane da postoji pravno lice, a nemaju svojih sledbenika, odlikovanja predaju direktno u muzej, a ne predsedniku. U obrazloženju zbog čega se amandman ne prihvata kaže se - zbog vođenja evidencije. Mora da bude vraćeno predsedniku. Kao da se evidencija vodi samo kod predsednika. Vi ukazujete i mi možemo početi osnovano da sumnjamo da se na drugim mestima ne vodi evidencija, što znamo sigurno da nije tako, jer se vode evidencije. Učinite bar nešto smisleno. Ovaj amandman treba prihvatiti, kao i prethodni, i onda će ova dilema biti otklonjena. Onda će građani Srbije pomisliti, bar na trenutak, da ozbiljno mislite o ovoj državi, iako su oni duboko uvereni da to nije tako. Malopre sam izneo primer bivših zaposlenih u fabrici "Viskoza" iz Loznice. Ne očekuju oni amandman niti moj predlog da ih kandidujem za to, oni očekuju samo da Vlada Republike Srbije stvara ambijent u ovoj državi u kojem može dostojanstveno da se živi. Oni koji su se školovali ili na bilo koji drugi način treba da počnu raditi, da im se otvori pristup radnim mestima. Oni koji su odradili svoj radni vek, da mogu da primaju ono što su zaslužili, a to je penzija, i da se vodi briga o njihovom zdravstvenom i svakom drugom stanju. To bi trebalo da bude osnovni posao i zadatak Vlade Republike Srbije, kao dela izvršne vlasti. Mi danas na dnevnom redu imamo Predlog zakona o odlikovanjima, koji treba da postoji u pravnom sistemu države Srbije, ali koji nažalost ne liči na taj zakon. To ćemo pokušati da vam pokažemo i narednim amandmanima na ovaj zakon.
Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Reč ima gospodin Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, radi se o nastavku amandmana SRS-a. Ukupno ih je petnaestak i svi imaju svoj smisao. Suština ovih amandmana jeste da se upotpuni zakonski tekst koji je nepotpun, konfuzan i, kao takav, u praktičnoj primeni imaće mnogo problema. Iz dosadašnjeg izlaganja poslanika i nejavljanja ministra jasno se vidi, poznajući ministra, da nije učestvovao u izradi ovog zakonskog projekta. U protivnom bi odgovarao i uključio se u diskusiju i davao pojašnjenja i stavove i svog ministarstva i predlagača i Vlade Republike Srbije. Zato pozivam ministra da još jednom, do okončanja ove rasprave, razmotri sve amandmane SRS i prihvati sve ono što on i Vlada smatraju da upotpunjuje zakonski tekst. Amandman na član 21. stav 3. glasi: "Ako odlikovano lice odbije da primi odlikovanje, smatra se da odlikovanje nije ni dodeljeno, pa se ono shodno stavu 1. ovog člana predaje na čuvanje muzeju". Vlada je odbila ovaj amandman i kaže: ''Kako se u navedenom slučaju smatra da odlikovanje nije ni dodeljeno, nisu se stekli ni uslovi za predaju odlikovanja na čuvanje muzeju''. Kakva je sudbina tog odlikovanja - to nije definisano ovim zakonom. Mi smo pokušali da upotpunimo sve te pravne praznine koje mogu imati određene negativne reperkusije u praktičnoj primeni, međutim stavovi Vlade su takvi. Zato još jednom pozivam ministra da razmotri ove naše amandmane, usvoji sve ono što je prihvatljivo i sve ono što će poboljšati zakonski tekst.
Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Reč ima gospodin Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da li ste razmišljali da mi date odgovor na prethodno pitanje – da li je ovaj zakon uslov za evropsku integraciju? Ali, svejedno, bez obzira nato, SRS je podneo amandman na član 22. Radi lakšeg razumevanja pročitaću šta piše u predlogu, a zatim objasniti na koji način je podnet amandman. U članu 22. piše: "Odlikovanje može nositi samo odlikovano lice, na propisani način". To "na propisan način" je za nas sporno i želimo da to preciziramo, zato što želimo da zakonske propise razumeju svi građani Srbije, a ne samo oni koji su radili predloge i ne samo oni koji treba da usvoje taj zakon, pre svega mislim na narodne poslanike. Jer, nepoznavanje zakona škodi. To je vama, gospodine ministre, jasno i poznato. Šta je predložio SRS? Preložio je da taj stav 1. člana 22. glasi: "Odlikovanje može nositi samo odlikovano lice, na način propisan ovim zakonom kao i podzakonskim aktima u skladu sa njim''. Vlada nije prihvatila taj amandman i u obrazloženju kaže sledeće: ''Amandman se ne prihvata. ''Propisani način'' podrazumeva postupanje koje je u skladu za zakonskim i sa odredbama podzakonskih akata donetih za sprovođenje zakona''. Ne pate poslanici SRS od toga da njihovi amandmani budu prihvaćeni, nego da zakonski predlozi budu što jasniji i na korist građanima Srbije. Nama bi bilo sasvim svejedno, kao što ste to više puta do sada učinili, da je prihvaćen isti ovakav ili možda sličan amandman koji je podneo neko ko čini skupštinsku većinu. Za nas je suština da nam zakonski propisi budu jasni i primenjivi u praksi, a ne da izazivaju zabunu i da ponekad niko živ ne može da se snađe u tim propisima. I kada pokušavamo da preciziramo i jasno definišemo određene zakonske predloge, vi to ne prihvatate. A kao epohalno otkriće i veliki značaj ove vlade predstavljate to što će uskoro biti ukinuto ne znam ni ja koliko zakonskih propisa, a zatim će i Vlada ukidati svoje uredbe. Šta nam to znači kad izazovemo veliku zabunu, kada unesemo nesigurnost, a u momentu kada se donose zakoni, vi nećete to da prihvatite i nećete da poslušate. Od ovog amandmana pa mislim i nadalje zakonske mogućnosti ministra Markovića mogu da dođu do izražaja, može da predloži prihvatanje ovih amandmana.
Na član 22. amandman je podnela narodni poslanik Zlata Đerić. Gospođa Đerić ima reč. Izvolite.
Hvala lepo, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, odnos Vlade prema ovom zakonu vidi se po tome što i u plenarnoj raspravi i danas u raspravi u pojedinostima, imamo, uz svo poštovanje prema gospodinu Markoviću i njegovom pravničkom znanju, ministra koji nije kompetentan da prihvati nijedan od amandmana, koji su zaista u skromnom broju i koji su pokušali da ovaj zakon učine smislenim. Zakon ove vrste i ovog kvaliteta je trebalo da bude mnogo bolje urađen, mnogo preciznije i dobronamernije, jer to je zakon koji ne treba da posluži jednoj vladi, nego bi trebalo da služi i opslužuje vrline ovog naroda u dugom periodu koji je pred nama. U ime kritike ovog zakona imamo mnogo suvislih komentara, ali podsetila bih samo malobrojne prisutne kolege poslanike da je i sama gospođa Nada Kolundžija u plenarnom zasedanju izrekla skepsu po pitanju ovog zakonskog predloga. Mislim da je Vlada malo požurila ili, kako to u narodu kažu, malo preletela, u želji da donese što više zakona, da se taj broj enormno uveća, pa se u ime tog kvantiteta u potpunosti zanemario kvalitet. Skroman broj članova ovog zakona to pokazuje. Podnela sam amandman na član 22, koji se odnosi na to da odlikovano lice može da dobije prepis povelje o dodeljenom odlikovanju ukoliko pod nekim okolnostima izgubi odlikovanje ili se ono ošteti, uz odgovarajuću naknadu, i tražila da se reči ''uz odgovarajuću naknadu'' brišu. Obrazloženje koje sam dobila za odbijanje tog amandmana glasi ovako: „Amandman se ne prihvata. Predviđena naknada je simboličkog karaktera i vezana je prevashodno za obavezu odlikovanog lica da odlikovanju pridaje odgovarajući značaj i tako postupa sa njim''. Simbolična naknada je smešna, jer ne može da nadoknadi u budžetu neku ozbiljnu cifru, koja je već dugo nedostatna. A odlikovano lice je uzoran, požrtvovan građanin, koji je svojim životnim delom zaslužio da bude odlikovan, istakao se u odnosu na sve ostale, i zaista sumnjam da bi bez ozbiljnog razloga došao u situaciju da traži da mu se ponovo izda taj ispis. Ne može neka kancelarija da se vaspitno-obrazovno odnosi prema odlikovanom licu. To su izuzetni građani, koji su uzor svima, pa i onima u Kancelariji ordena. Zaista je ovaj amandman trebalo prihvatiti, jer ta simbolična naknada koju treba neko da plati već je obrazloženjem za odbijanje pokazala da taj novac ništa ne predstavlja, ništa ne donosi, a u samom odnosu prema odlikovanom licu mnogo toga kvari. U moru amandmana koje niste prihvatili, koji su zaista suvisli i trebalo je da ovaj zakon poprave, ako se on ikako popraviti može, jer smatram da je ovo jedan od najlošijih zakona koje smo do sada imali u ovom sazivu pred sobom, ovaj amandman bi bar donekle pokazao elementarno poštovanje odlikovanih građana, onih građana koji zaslužuju da budu i treba da ostanu i primer i uzor svima. Dakle, ovo je jedna sitnica koja je samo pokazala tu pravnu suvoparnost i taj činovnički odnos prema nečemu što predstavlja vrlinu u ovom društvu. Sistem odlikovanja, sistem nagrađivanja, u stvari ima taj vaspitni odnos, i on treba da stvori i razvije određene vrednosti za kojim svako društvo vapi, pa i naše. Dakle, mi na ovaj način treba da pokažemo kakav je odnos države, kakav ugovor će država da napravi sa svojim građanima koji su u svakom slučaju izuzetni po svojim vrlinama. Ovaj deo u ovom članu, koji je inače čak i zarezima odvojen i samim tim pokazuje da je on u tom članu i u tom stavu višak, jeste možda najbolja legitimacija ovog zakona. Zbog toga ovaj zakon ni u celosti, ni u pojedinostima, ne možemo podržati glasanjem..
Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Vlada je prihvatila amandman. Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović. Vlada nije prihvatila amandman. Gospodine Dujoviću, izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Član 24. je jedini član u ovom predloženom zakonu koji reguliše oduzimanje odlikovanja i ovde je jasno, bar bi trebalo da je jasno, stavljeno da se odlikovanja oduzimaju zbog određenih postupaka odlikovanih lica. Moj amandman se odnosi prevashodno na to da se ratna odlikovanja, tj. odlikovanja u smislu ratnih zasluga, ne mogu oduzeti. Predlagač je, naravno, odbio ovaj amandman. Međutim, ja i dalje stojim pri stanovištu da za izrazito pokazanu hrabrost prilikom odbrane države i naroda zaista treba imati više razumevanja i smisla. Drugo, u samom članu 24. u stavu 1. kaže se sledeće: „Odlikovanom licu može se oduzeti odlikovanje ako postupa suprotno javnom poretku i moralu ili iz drugih razloga koji ga čine nedostojnim položaja nosioca odlikovanja“. U stavu 3.kaže se: „Predlog za oduzimanje odlikovanja mogu podneti ovlašćeni predlagači po postupku predviđenom u članu 14. ovog zakona“. Kad pogledamo član 14. ovog zakona i vidimo ko su mogući predlagači za odlikovanja, medalje itd., stoji jedna, po meni verovatno štamparska greška - organi autonomne pokrajine. Radi se o jednini. Pretpostavljam da su u pitanju bili - organi autonomnih pokrajina (da bi bilo malo jasnije gledaocima i slušaocima). Smatram da odlikovanja koja su dobijena po pitanju ratnih zasluga treba da budu nešto što je za odbranu naroda i treba voditi računa o tome, a kao posledicu toga možemo imati i buduća pokolenja, koja sutra treba da brane ovu državu ukoliko to zatreba. Iskreno se nadam da neće više trebati, ali nikad ne reci nikad.
Hvala, gospodine Dujoviću. Na član 24. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe ''Napred, Srbijo''. Reč ima gospodin Božidar Delić.
Gospodine ministre, s obzirom na to da niste bili tu kada smo raspravljali o amandmanu na član 14, postaviću vam jedno pitanje i vrlo mi je važan vaš odgovor, kao uglednog pravnika. Naime, Vlada nije prihvatila naš amandman na član 14, pa bi moje pitanje vama upućeno bilo – da li predsednik države po ovom zakonu može biti odlikovan? Ako može biti odlikovan, da li on sam sebi potpisuje ukaz? Ako predsednik države ne može da bude odlikovan po ovom zakonu, onda su neke njegove ustavne slobode i prava ugrožena. Naš amandman je upravo išao u tom pravcu, da reguliše i to pitanje. Pošto nije prihvaćen, zamolio bih vas da mi na to odgovorite. U vezi s pozivanjem na član 112. Ustava onih koji pišu obrazloženja, gospodine ministre, uputio bih ih da pročitaju i član 120. Jer, kada smo pisali ovaj amandman, mi smo vodili računa i o tome što piše u članu 112, ali i o tome šta piše u članu 120. Ustava Srbije. Našim amandmanom na član 24. tražili smo da se stav 4. briše, a on se odnosi na to da predsednik Republike može oduzeti odlikovanja i samoinicijativno. U članu 14. smo predloži da predsednik može samoinicijativno dodeliti samo medalje, a ne i ordene. Ali ovde smo, da bismo zaštitili instituciju predsednika, našim amandmanom predložili da ipak predsednik ne može samoinicijativno da oduzima odlikovanja, već da oni koji su predlagači odlikovanja imaju pravo da predlože i da se odlikovanje oduzme. Samoinicijativno, gospodine ministre, može da se protumači i kao samovoljno. Samovolja nikako nije dobra, ni na jednom mestu, a pogotovo nije dobra u državi. Države koje bi imale samovoljnog predsednika sigurno nisu na dobrom putu i mi to ne želimo našem predsedniku. Svrha našeg amandmana bila je u smislu da se, na kraju krajeva, zaštiti institucija predsednika. A onda, uvek su poslastice, gospodine ministre, ova vaša pravna služba Vlade, koja piše obrazloženja. Uvek se poziva na Ustav, a mi vrlo često dokazujemo da oni taj Ustav ne poznaju dovoljno, a isto tako ni zakone. Na istoj ovoj sednici smo to dokazali već dva puta ministru odbrane. Ovde se kaže: ''Amandman se ne prihvata. Ovlašćenje je zasnovano na odredbama Ustava Republike Srbije i prethodno utvrđenim zakonskim ovlašćenjima iz Predloga zakona''. Ne može niko da se poziva na ovaj zakon, koji još nije usvojen u Skupštini. A kada se poziva na član 112. i ovlašćenja predsednika, onda, ako baš hoćemo, a na tome, gospodine ministre, vi pravnici uvek insistirate, hajde da vidimo šta kaže član 112. stav 1. tačka 7): „Predsednik daje pomilovanja i odlikovanja“. Nigde ne piše - oduzima odlikovanja. Mada, ako se to reguliše u ovome zakonu, mi nemamo ništa protiv toga, ali ne na način kako je to dato u članu 24, posebno u stavu 4. I ako bismo baš terali mak na konac, onda bismo mogli da kažemo – e, ako daje pomilovanja, zna se kako se pomilovanja daju. Nikako samoinicijativno, uvek uz obrazloženi predlog. Odlikovanje uvek mora biti uz obrazloženi predlog. Zato je, u ovom slučaju, samoinicijativa isključena Gospodine ministre, u prethodnim zakonima, ili ordenskim sistemima, nije bila predviđena takva mogućnost da predsednik samoinicijativno oduzima odlikovanja. Smatram da su oni koji pišu ovakve predloge time učinili predsedniku medveđu uslugu i da bi ovaj amandman trebalo da usvojite. Jer, gospodine ministre, ipak je to predsednik vaše stranke. Ako mi, kojima je gospodin Tadić samo predsednik države, evo, pokušavamo da zaštitimo njegovu ličnost, to bi trebalo da vi, kojima je on ujedno i predsednik stranke, učinite pre nas. Mnogo mi je, gospodine ministre, važan vaš odgovor na to kako može biti odlikovan predsednik države po ovom zakonu, ako već niste prihvatili naš amandman. Ako možete da odgovorite sada, više bih voleo nego da čekamo do kraja rasprave.
Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji ima reč. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Podneo sam amandman da se u članu 25. stav 3. menja i glasi: „Kancelarija ordena vodi i evidenciju o državljanima Republike Srbije koji su primili odlikovanje od strane države, odnosno međunarodne organizacije, kao i podatke o oduzimanju odlikovanja od strane države ili međunarodne organizacije, odmah po saznanju za te podatke“. U obrazloženju se kaže: ''Amandman se ne prihvata. Vođenje evidencije o odlikovanjima oduzetim od strane strane države, odnosno međunarodne organizacije, nema pravnog značaja vezanog za primenu predloženog zakona''. Nema pravnog značaja, ali ima smisla – kome je, pod kojim uslovima dodeljeno, odnosno oduzeto odlikovanje. Da li neko može, recimo, u stranoj državi da dobije odlikovanje, pa da mu se, zbog nekog nedela, oduzme, a ovde kod nas nemamo evidenciju za to, pa mu za slično delo damo odlikovanje, a nemamo informaciju da mu je zbog nekog drugog dela, odnosno nedela to odlikovanje oduzeto? Faktički mi sada, na taj način, kroz to odlikovanje podržavamo i nagrađujemo to nedelo koje je neko počinio, a na neki način i osporavamo tu drugu državu i njene institucije koje su to odlikovanje oduzele s razlogom. Kolega Munjić i kolega Krasić su rekli, a i u članu 24. Predloga zakona je obrazložen već zaista niz primera zbog čega i kako nekome treba oduzeti odlikovanje, pa ako je to već navedeno u članovima predloženog zakona, zašto onda Kancelarija da ne vodi podatke i o tome? Zaista ne razumem ovu tendenciju da se čak ni ozbiljnije ne razmotre naši amandmani, a to se vidi kroz odgovore Vlade ili ovih službi koje daju odgovore koji su zaista u nekim situacijama više nego konfuzni.
Na član 26. amandman je podnela grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe „Napred, Srbijo“. Reč ima gospodin Božidar Delić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo u članu 10. izvršili intervenciju, tamo gde je govoreno o tome da Ministarstvo kulture piše statute i predlaže izgled odlikovanja, dali dopunu da za vojna odlikovanja to radi Ministarstvo odbrane, isto tako smo i u članu 26, da bismo napravili kontinuitet sa članom 10, napravili ovu dopunu. Znači, da pored Ministarstva kulture, i Ministarstvo odbrane, onako kako je dato u zakonu, praktično bude odgovorno za te predloge kada su u pitanju vojna odlikovanja. Vojna odlikovanja su, inače, posebna vrsta odlikovanja. Praktično, odlikovanja su se prvo i pojavila kao vojna, da bi se tek u 18. veku pojavila kao civilna. U ovom zakonu to ne može da se vidi, ali ako se pogledaju neki drugi ordenski sistem, recimo Republike Srpske iz 1993. godine ili uopšte svi ordenski sistemi, može da se vidi da pretežnu grupu odlikovanja praktično čine vojna odlikovanja. To nas je rukovodilo time da u predlogu za član 10. i član 26. damo određena zaduženja i Ministarstvu odbrane, da se ono pita i, na kraju krajeva, da učestvuje u određivanju izgleda odlikovanja. Mogu da vam kažem da je čak i za prethodni ordenski sistem sam izgled naših odlikovanja, kada se uporedi sa odlikovanjima nekih drugih država, bio prilično siromašan i da o tome baš nije mnogo vođeno računa. Jednostavno, ne razumem zbog čega to nije omogućeno i u članu 10. i u članu 26. Kada smo u raspravi u načelu govorili o zakonima, kada sam pomenuo Ministarstvo kulture, gospodin ministar je došao da mi kaže – da Ministarstvo kulture više nije odgovorno za ovaj zakon i da ono nije učestvovalo u njegovoj izradi. Onda je pitanje - kako će, ako nije učestvovalo u izradi zakona, učestvovati u izradi podzakonskih akata? Ja sam upravo tada govorio negativno o ovom zakonu i o Ministarstvu kulture, kao što bih govorio uvek negativno o bilo kome ko je ovakav neprimereni predlog dostavio pred Narodnu skupštinu.
Hvala, gospodine Deliću. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? (Da.) Gospodin Milan Marković, ministar, želi da da završnu reč.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, i u ovoj raspravi i u onoj u načelu, kada je bio moj kolega Slobodan Milosavljević, primetio sam dve vrste primedaba na ovaj zakon. Jedna grupa je suštinska i preovlađujuća; to je pitanje same koncepcije i pristupa u rešavanju pitanja odlikovanja. Druga vrsta primedaba je nomotehnička, pravno-tehničkog karaktera, kao recimo pitanje zašto su organi autonomne pokrajine u jednini. To je stvar nomotehnike. I organi jedinice lokalne samouprave su u jednini, a imamo 175 jedinica lokalne samouprave. To ne bi trebalo da izaziva zabunu. Pitanje da li predsednik Republike sebi može da dodeli odlikovanje je dobro i sasvim legitimno. Nije predviđeno da predsednik Republike može sebi da dodeli odlikovanje, to bi bilo potpuno neprimereno. Član 120. Ustava se odnosi na situacije kada se predsednik Republike zamenjuje zbog objektivne nemogućnosti da vrši svoju dužnost i mislim da tu ne bi mogao da se primeni. Iako je pitanje samo po sebi interesantno, mislim da, bar za nas kao predlagače, za Vladu, tu nema nikakvih dilema. Ova glavna pitanja, suštinskog karaktera, jesu koja su to odlikovanja predviđena. Jeste samo šest vrsta ordena i tri vrste medalja. Imam ovde i prethodni zakon, kojim je to regulisano na nivou SRJ, i tu ima, recimo, sigurno 20-30 različitih odlikovanja. Zašto smo se mi, kao Vlada, opredelili za ovaj pristup? Zbog toga što je, dao bog, Srbija imala zaista bogatu istoriju i veliki broj ljudi koji su tu istoriju obeležili svojim junaštvom, svojim znanjem, pa bi bilo vrlo teško i vrlo loše, pre svega, pokušati da se na neki način rangiraju svi ti događaji. Recimo, u prethodnom zakonu imamo Orden Tesle. S punim pravom bi neko postavio pitanje zašto nemamo orden Milutina Milankovića. Ili, imamo Karađorđevu zvezdu. U našoj istoriji je Karađorđeva zvezda zamenjena Takovskim krstom negde 1876. ili 1877. godine, ne znam tačno, što je bila posledica podeljenosti u našem narodu kada je u pitanju kruna, pa je posle ponovo vraćena Karađorđeva zvezda. Želim da kažem da bi, imajući u vidu bogatstvo naše istorije i ljudi koji su obeležili tu istoriju, pisanje jednog ovakvog zakona, bojim se, izazvalo mnogo više podela u našem narodu i mnogo više polemike oko toga šta se kako rangira nego što bi zaista ostvarilo svrhu ovog zakona. Ne sporim da je taj pristup, kao pristup, potpuno legitiman, ali mi smo se opredelili za ovaj, gde jedan mali broj odlikovanja, u stvari, daje i tim odlikovanjima na značaju. Vi ste lepo primetili u diskusiji da se u nekim zemljama ta odlikovanja dodeljuju baš velikodušno, pa pojedinci praktično imaju na reverima neverovatan broj medalja. To je, opet, stvar pristupa. Mislim da mali broj tih odlikovanja i relativno mali broj ljudi koji dobije i zasluži to odlikovanje upravo govori o vrednosti njihovog dela, njihovog doprinosa društvu, njihove zasluge u jednoj od ovih oblasti za koje su predviđena odlikovanja. Mislim da su sa ovih šest odlikovanja i tri medalje obuhvaćene sve oblasti društvenog života, sve ono što se u realnom životu može ostvariti kao poseban doprinos našoj državi i našem narodu. Dakle, ne bih bio tako strog prema zakonu. Prosto, različit je pristup. Mislim da je, suprotno iznesenom u ovoj diskusiji, Vlada odabrala pristup koji je iznedrio ovaj zakon koji baš može da traje, suprotno nekim stavovima ovde. Kažem pristup koji može da traje upravo zbog toga što ordeni i medalje nisu vezani ni za kakve posebne istorijske okolnosti i ni za kakve posebne ideološke, ne daj bože, predznake. U tom smislu, mislim da je zakon, u stvari, vrlo kvalitetan. Radio ga je Sekretarijat za zakonodavstvo, u skladu sa svojim ovlašćenjima, odnosno u skladu sa nadležnostima koje su utvrđene Zakonom o ministarstvima. Moram reći da u Sekretarijatu za zakonodavstvo rade najbolji pravnici u Vladi. Nemamo bolje pravnike od onih koji sede u Sekretarijatu za zakonodavstvo. To su ljudi koji su sedeli tu i prethodnih 10 i 15 godina, vrlo stručni ljudi, koje zaista, kao kolega, izuzetno cenim i čije je mišljenje za mene lično uvek ono kome poklanjam posebnu pažnju. U svakom slučaju, zakon je trebalo doneti mnogo ranije. To je naša greška i naša odgovornost zbog toga što, realno, zbog nedostatka ovog zakona predsednik Republike ne može da vrši deo svojih ovlašćenja, a verovatno postoje i ljudi koji su zaslužili da dobiju odlikovanje u proteklom periodu, ali ga, zbog toga što nema zakona, nisu dobili. Zahvaljujem na ovoj diskusiji. Mislim da je bila vrlo poučna i da je neko ko ju je slušao mogao mnogo naučiti jer su narodni poslanici izneli veliki broj istorijskih detalja koji čine deo bogatstva naše istorije i nadam se da će ovaj zakon, zbog ovih kvaliteta koje sam sada izneo i zbog ovog opredeljenja za koje mislim da je ispravno, dobiti većinu glasova u parlamentu. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O DIJASPORI I SRBIMA U REGIONU (pojedinosti) Gospodinu ministru i njegovom saradniku zahvaljujemo. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić, Željko Tomić, Zoran Nikolić i Milan Dimitrijević, zajedno Aleksandar Čotrić, Aleksandar Jugović, Mirko Čikiriz i Žika Gojković, zajedno Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić, zatim Aleksandra Janković, Milorad Buha, Branimir Đokić, Zoran Krasić, Dušan Marić, Vjerica Radeta, Gordana Pop-Lazić, Aleksandar Martinović, Dejan Mirović, Slađan Mijaljević, Milan Škrbić, Nikola Žutić, Momčilo Duvnjak, Mirko Munjić, Nikola Savić i Zoran Antić, amandmane Vlade i amandmane koje je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, podneo Odbor za odnose sa Srbima izvan Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na naziv zakona amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Aleksandra Janković i narodni poslanik Milorad Buha.
Činjenica je da je od 123 amandmana, koliko je podneto... (Predsednik: Gospodine Krasiću, očigledno ometate gospođu Janković. Zamolila bih vas da ne dobacujete.) ... na zakon o dijaspori, Vlada prihvatila čak devet. Sasvim slučajno, tih devet uglavnom potiče iz poslaničke grupe SPO, sa retkim izuzecima. Kako god bilo, amandman koji sam podnela jeste da je potrebno promeniti naziv zakona, da umesto ''zakon o dijaspori i Srbima u regionu'', naziv treba da glasi – ''zakon o Srbima izvan Srbije''. Za jaku dijasporu potrebna je jaka Srbija, a kada je država ovako nemoćna i paralizovana, onda više ne postoji ni državna politika koja bi očuvala ekonomiju, vodila pravednu socijalnu politiku, uspostavila doslednu strategiju za očuvanje KiM, uredila autonomiju Vojvodine saglasno Ustavu i obezbedila slobodu medija, a naravno, uz sve to, uspostavila spoljnopolitičke prioritete koji su u državnom interesu Srbije. Ministru sam i prošli put rekla da pogleda Izveštaj o političkim pravima srpskog naroda u regionu za 2008. i 2009. godinu, izveštaj Naprednog kluba. Sumnjam da ste ga pročitali. Tu je rečeno da u naše vreme izvan granica Republike Srbije živi oko 1/4 srpskog naroda. Ovim zakonom se problem tretmana tog naroda neće rešiti ni u pojedinostima, ni u globalu. Ovaj izveštaj, koji govori o političkim pravima srpskog naroda u regionu, konstatuje da Republika Srbija nema promišljenu politiku prema srpskom narodu koji živi van njenih granica. Racionalizacija što nema takve strategije je zapravo to što Srbi imaju građanska i ljudska prava u tim republikama u kojima žive i, pošto će Zapadni Balkan uskoro ući u EU, to će obesmisliti sve ove granice i omogućiti Srbima da žive objedinjeno. Znači, ne treba da se borimo ni za kakva prava Srba izvan Srbije, jer ćemo svi jednom zajedno biti u EU. No, stav Nove Srbije je da Srbija i te kako, kao jaka država, mora da ima jaku dijasporu i da pokaže ozbiljan interes i promišljenu državnu politiku u odnosu na sve Srbe koji žive van granica države Srbije. Jasno je da ova država nikako ne vodi aktivnu politiku prema balkanskim Srbima koji žive van njene teritorije, bez obzira što je to ustavna obaveza. Jer, koliko znamo, mitrovdanskim ustavom iz 2006. godine Srbija je definisana kao država srpskog naroda, koja je samim tim obavezna da vodi računa o srpskom narodu u susednim državama i dijaspori. Do sada to zaista nije organizovano na adekvatan način. Problematična su pitanja odnosa prema Srbima u Crnoj Gori, Makedoniji, Albaniji i Sloveniji. Srbija i dalje, očigledno, ne priznaje postojanje srpskog naroda u Crnoj Gori. Srpska diplomatija se, na kraju, tim pitanjem više i ne bavi, ne bavi se više ni Ministarstvo, a sve polazeći od stava da su Srbi i Crnogorci jedan narod. Zašto bismo se mi i bavili time kada je moguće da u Kotoru papin izaslanik kardinal Franc Rode na obeležavanju 1.200 godina od donošenja moštiju sv. Tripuna u Boku, u društvu Filipa Vujanovića, kaže da se mučeništvo Sv. Tripuna može uporediti sa slučajem zagrebačkog nadbiskupa Alojza Stepinca, po mnogim istorijskim izvorima nadbiskupa genocida iz doba Pavelićeve NDH, koga je beatifikovao papa Jovan Pavle Drugi. Nimalo slučajno, poziv nije bio upućen ni Mitropoliji crnogorsko-primorskoj, a naročito ne mitropolitu Amfilohiju. Tako izgledaju ljudska prava Srba koji žive u Crnoj Gori i tako je jasno određen njihov status. U Bivšoj Jugoslovenskoj Republici Makedoniji srpski narod takođe ne uživa slobodu veroispovesti. U toj državi je u toku proces asimilacije srpskog naroda, koji je, doduše, dugo bio podstican od strane zvaničnih vlasti. Naravno da je Srpska pravoslavna crkva u Makedoniji praktično zabranjena, a da Srbija nije nikada, ni pred Savetom Evrope ili pred ustanovama UN, iznela to važno pitanje. Naravno, krajnje je simbolična i briga o srednjovekovnim spomenicima iz balkanskih i Prvog i Drugog svetskog rata na teritoriji Makedonije. Prošli put sam rekla i podsećam vas da je činjenica da je više srpskih predstavnika bilo birano u parlament Osmanlijskog carstva, nego što danas ima političkih predstavnika Srba u makedonskom Sobranju. To bi nekome trebalo da bude značajna činjenica. O čemu da govorimo kada pričamo o srpskom narodu u Sloveniji? On ne uživa čak ni status nacionalne manjine. Velikom broju stanovnika Slovenije je izbrisano državljanstvo. Pitanje Hrvatske. O tome gotovo da ne možemo govoriti, zato što je u Republici Hrvatskoj srpski narod praktično potpuno izbrisan. On više nije državotvorni narod. Gospođa Kosor je najavila promenu hrvatskog ustava i ne samo da je preglasavanjem u hrvatskom Saboru jedan od dva državotvorna naroda praktično izbrisan kao državotvorni i konstitutivni, pa su Srbi postali nacionalna manjina, nego će sada, radi usaglašavanja hrvatskih zakona i ustava sa zakonima EU, doći do nove promene hrvatskog ustava. Šta tu tek možemo očekivati da će se događati sa Srbima u Hrvatskoj? Verovatno je bolje da ne spekulišemo. Pitanje stanarskog prava nije ni iz daleka rešeno. Povratnici nisu ravnopravni sa novodoseljenim stanovništvom. Etnički motivisani incidenti su gotovo svakodnevni (znamo kako izgledaju ove utakmice), ali izgleda da vlasti u ovoj zemlji odgovara da samo srpski navijači budu huligani. Hrvatski navijači su, jednostavno, navijači, a to što malo prebiju i izvikuju parole u kojima bi trebalo opet staviti Srbe na vrbe, to mi treba da tolerišemo. Dva autonomna kotara, uspostavljena Tuđmanovim režimom, ukinuta su 1997. i 2001. godine. Iako uživaju puna prava nacionalnih manjina, Srbima u Mađarskoj i Rumuniji takođe preti asimilacija. Razlog tome je opet slaba aktivnost Republike Srbije na kulturnom planu. Šta da govorimo o Srbima u Albaniji? Oni, naravno, u Albaniji nemaju određen status. Čak nije poznat njihov broj. Naravno, učestvovali su u izradi nacrta zakona o pravima nacionalnih manjina. Vlada Republike Srbije i ovo ministarstvo propustili su da uvrste obaveze prema Srbima u regionu. Doduše, te su obaveze u skladu sa Ustavom iz 2006. godine, uz svoje prioritete kao državne, spoljne i privredne politike. Drugo, da definiše odnose prema Srbima u regionu u novonastalim političkim i ekonomskim odnosima. Znači, nismo baš okruženi samo prijateljima i vrlo dinamični procesi se dešavaju u našoj okolini. Treće, da prepozna značaj statusa Srba u regionu za razvoj demokratije u Republici Srbiji, integraciju i emancipaciju njenog društva. Vlada Republike Srbije je upotrebljavala interese, prava i organizacije Srba u regionu u svrhu svoje unutrašnje stranačke politike. Šta je Napredni klub, čiji izveštaj očigledno niste pročitali, propisao kao neku vrstu preporuka? U samom izveštaju ovog zaključka stoji da je Republika Srbija obavezna da poštuje Ustavom određene obaveze prema Srbima u regionu i da bi bilo pravedno da Republika Srbija prihvati političke i ekonomske obaveze prema srpskom narodu u regionu, srazmerne obavezama koje izvršava prema nacionalnim manjinama u Srbiji. Tvrdim da je neophodno razdvojiti politiku prema srpskom narodu koji živi u regionu i Srbima u iseljeništvu i u dijaspori. O tome ću govoriti u jednom od narednih amandmana. Zatim, uvrstiti politiku prema srpskom narodu u regionu među prioritete spoljne politike, jer to zapravo nameće razvijanje i prilagođavanje i diplomatske i konzularne mreže u regionu. Kulturna saradnja u regionu mora biti intenzivirana, usklađena i podređena očuvanju identiteta srpskog naroda koji živi izvan naših državnih granica. Dalje, Republika Srbija treba u punoj meri da primeni Zakon o državljanstvu i omogući pripadnicima srpskog naroda iz regiona stupanje u državljanstvo Republike Srbije. Još jednu stvar treba naglasiti. O tome sam takođe podnela amandman, pa ću u okviru amandmana diskutovati o tome, a to je da je potpuno pogrešno u zakonu o dijaspori tražiti da i KiM da predstavnika za Skupštinu dijaspore. Pogrešno je i to što se predsednik Izvršnog veća Vojvodine uopšte stavlja u taj savet. Da li je moguće da mi u državi Srbiji donosimo zakon kojim praktično svoje sunarodnike iz južne pokrajine i iz Vojvodine tretiramo kao dijasporu? Pretpostavljam da je to bio nekakav „žuti“ uslov podrške za ovaj zakon, naročito uslov koji dolazi od ovih „žutih“ iz Vojvodine. Takav zahtev je potpuno protivan Ustavu, Zakonu o ministarstvima i praktično se duplira i meša u posao Komesarijata za izbeglice. Ministar je kao razlog naveo postojanje izbeglica u Vojvodini o kojima treba da se brine Ministarstvo za dijasporu. Zašto je protivno Ustavu to što ste vi tražili? Zato što Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana u inostranstvu, unapređuje odnose Srba koji žive u inostranstvu sa matičnom državom. Po Zakonu o ministarstvima, član 25, ''Ministarstvo za dijasporu obavlja poslove državne uprave koji se odnose na položaj državljana Republike Srbije koji žive izvan Republike Srbije, poboljšanje uslova za ostvarenje biračkog prava državljana Republike Srbije koji žive u inostranstvu, poboljšanje veze iseljenika državljana Republike Srbije koji žive u inostranstvu i njihovih organizacija s Republikom Srbijom, informisanje iseljenika državljana Republike Srbije u inostranstvu o politici Republike Srbije.'' Zanima me, gospodine Srećkoviću, da li ste vi negde implicitno smatrali da je unapred potrebno, pre nekakvog donošenja statuta Vojvodine koji, bogu hvala, neće biti donet u ovoj skupštini, da obezbedite Vojvodinu kao jednu potpuno novu jedinicu i da obezbedite Srbe koji žive u našoj severnoj pokrajini kao ljude koji će biti predstavnici dijaspore? Što se Komesarijata za izbeglice tiče, to je posebna organizacija, osnovana 1992. godine Zakonom o izbeglicama. Kao organ državne uprave, Komesarijat za izbeglice obavlja stručne poslove od interesa za Republiku Srbiju i sa njima povezane izvršne poslove, u skladu sa Zakonom o izbeglicama i Zakonom o državnoj upravi. Komesarijat obavlja poslove koji se odnose na utvrđivanje statusa izbeglica, zbrinjavanje izbeglica, vođenje evidencije utvrđene ovim zakonom, usklađivanje pružanja pomoći izbeglicama od strane drugih organa i organizacija u zemlji i inostranstvu i staranje o ravnomernom i blagovremenom pružanju te pomoći, obezbeđivanje smeštaja, odnosno razmeštaja izbeglica na područjima teritorijalnih jedinica, obezbeđivanje uslova za povratak izbeglica na područja koja su napustile ili druga područja koja Komesarijat odredi, odnosno do njihovog trajnog zbrinjavanja na drugi način, i obavlja druge poslove iz svog delokruga utvrđene ovim zakonom. U skladu sa odredbama međunarodnih konvencija koje je ratifikovala Jugoslavija, a koje uređuju položaj i prava izbeglica, radi zbrinjavanja izbeglica na teritoriji Republike Srbije, Komesarijat pokreće inicijative za traženje međunarodne pomoći od institucija UN i drugih organizacija za pružanje međunarodne pomoći. Naravno, ostvaruje saradnju sa organizacijama Crvenog krsta, humanitarnim, verskim ili drugim organizacijama i građanima. Komesarijat za izbeglice sprovodi funkcionalnu tranziciju svoje delatnosti iz humanitarne u razvojnu fazu, u kojoj bi trebalo da se obezbede trajna rešenja za izbeglice, kako u pogledu masovnijeg i bržeg povratka tako i integracije, znači rešavanje problema stanovanja i zapošljavanja u Srbiji. Prema tome, jasno su definisane nadležnosti i posao Komesarijata za izbeglice, tako da to ne može biti racionalizacija za ovo što ste vi pokušali da uradite sa predstavnikom autonomne republike, po vama, Vojvodine. Nastaviću u sledećem amandmanu da objašnjavam kako izgledaju prava Srba u regionu, u BiH, posebno u Republici Srpskoj, i kakva je vaša briga i odnos prema onome što se trenutno događa na navodnoj reviziji Dejtonskog sporazuma u Butmiru.
Zahvaljujem. Potrošili ste 13 minuta, samo mi recite da li kao ovlašćeni predstavnik ili od poslaničke grupe. Kao ovlašćeni predstavnik, u redu. Gospodin Buha ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je jedan od bitnih zakona o kojima raspravlja Skupština na ovom zasedanju. Smatram, u ime SRS, da mu moramo posebnu pažnju posvetiti jer je tretmanom ovog zakona obuhvaćeno između tri i četiri miliona Srba koji žive izvan Srbije. Da se vratim na amandman. Ovim amandmanom sam, u ime SRS, predložio da se naziv zakona definiše kao zakon o Srbima izvan Srbije. Naime, u javnoj raspravi koja je trajala gotovo godinu dana bilo je više predloga za naziv zakona s obzirom na to da je jako teško jednim pravnim terminom definisati, odrediti i dati nadležnosti organa, a i obuhvatiti ogromnu populaciju Srba koja živi u inostranstvu. Opredeljenje SRS je bilo da to bude zakon o Srbima izvan Srbije, koji će imati više poglavlja. Prvo poglavlje, odnosno prva populaciona grupa treba da bude naša prava dijaspora, Srbi koji su odlazili sa ovih prostora pre 100-150 godina. Oni moraju i kod nas i u inostranstvu uživati poseban status s obzirom da je ta populaciona grupa manje-više zaboravila srpski jezik, ne govori više njime, ima poseban ekonomski status itd. Zbog toga ta populaciona grupa mora biti obuhvaćena posebnim programom mera. Druga populaciona grupa su Srbi koji su odlazili posle Drugog svetskog rata i njihovi potomci. To je najbrojnija populaciona grupa. To je tzv. ekonomska migracija stanovništva posle Drugog svetskog rata i ona mora imati posebne mere i aktivnosti države da bi se sprečila diskriminacija i asimilacija ovog stanovništva. Treća populaciona grupa treba da obuhvati Srbe u regionu. Mi smo definisali koje su to države koje treba da uđu u region. Četvrta grupa, koja je takođe brojna, ovog trenutka broji, što u Srbiji što u inostranstvu, negde oko 500-600 hiljada Srba. To su izbeglice iz Republike Srpske Krajine, Republike Hrvatske, BiH i određena grupa Srba koja je došla na ove prostore u ratnim godinama, od 1991. godine, pa čak i dan-danas dolaze. Nažalost, predlagač zakona se nije opredelio za ovu varijantu, opredelio se za drugi naziv ovog zakona, ali bitna su pravna suština i administrativna određenja zakona koji definišu određene nadležnosti Ministarstva za dijasporu. Ministarstvo je sebe našlo ovde. Nažalost, drugi državni organi nemaju nadležnosti u ovom zakonu, a moraju da imaju. Zašto? Zato što mi u pravnom sistemu Republike Srbije imamo mnogobrojna pravna pravila koja obavezuju državne organe Republike Srbije da deluju u pomoći, u saradnji prema Srbima koji su izvan Srbije, ali niti te saradnje ima, niti ti organi osećaju tu nadležnost i nema onoga što je neophodno da se učini prema Srbima koji žive u inostranstvu. Moram akceptirati odredbu Ustava koja obavezuje sve državne organe da pomognu Srbima u pogledu njihovih prava i obaveza u inostranstvu. Ta obaveza postojala je i po ranijem ustavu i po ranijim zakonskim propisima, ali stvarne i materijalne primene ovih ustavnih i zakonskih odredaba nije bilo. Zbog toga je bila šansa da se kroz ovaj zakon pomogne i da se nađu pravni instrumenti kako i na koji način obavezati državne organe da stvarno deluju. Ako zadržimo samo nadležnost Ministarstva za dijasporu, ništa nismo napravili. Desetak aktivnih radnika u vašem ministarstvu ili ukupno 30-ak radnika neće napraviti ništa ukoliko nemamo tu interdisciplinarnu saradnju sa svim drugim državnim organima, počevši od predsednika Republike, koji će na svoj način obavljati poslove u ovoj sferi. Evo, vidimo, pre 20 dana je bio u Sloveniji, potpisan je Sporazum o socijalnom osiguranju, koji je bio otvoreno pitanje dobrih 18 godina itd. Znači, to je ta nadležnost, ali pored toga, njegovim odlaskom tamo moraju se rešavati i druga pitanja Srba koji žive i rade tamo, sa svim njihovim imovinskim, socijalnim, stečenim pravima itd. Što se tiče Vlade, Ministarstva spoljnih poslova, šta nam radi diplomatija danas? Da li je iko od njih pozvao Ministarstvo za dijasporu i tražio određena pravna tumačenja oko pravnog statusa Srba u inostranstvu, da li je tražio određene instrukcije od vas, vezane za određene probleme koje imaju Srbi? Verovatno vrlo malo. Zašto? Zato što Ministarstvo spoljnih poslova ne oseća tu potrebu; nema direktnih zakonskih odredaba koje obavezuju Ministarstvo spoljnih poslova, pa se oni tako i ponašaju. Znači, ako nemamo pravni obuhvat, nemamo određene nadležnosti i nemamo, na kraju, informisanje. Ovaj parlament mora biti informisan o svim problemima. Ovaj parlament, odgovorno tvrdim, nije informisan, a reći ću vam samo jedan primer. Evo, recimo, za godinu dana sam postavio Ministarstvu za dijasporu i drugimdržavnimorganima iz ove oblasti bar 50-ak, možda i više poslaničkih pitanja. Dobijao sam odgovore na svako sedmo pitanje. Zašto? Zato što je to škakljiva materija, što se određeni državni organi tom problematikom ne bave, što ta materija zadire u regionalne odnose sa konkretno Republikom Hrvatskom, pa i BiH, Crnom Gorom, Makedonijom itd. To su škakljiva pitanja, bolje ne odgovoriti, ne izazvati određene reakcije u parlamentu, a posebno od opozicionih poslanika. Da se vratimo na određene vitalne probleme koje imaju… Vrlo kratko ću, s obzirom da smo mnogo pričali o problemima Srba u Evropi, Americi, Australiji itd. U ovom ministarstvu nemate adekvatan broj ljudi i, ukoliko ne budete interdisciplinarno radili sa drugim državni organima, nećete napraviti ništa. Dalje, oko materijalnih sredstava, 150-160 miliona, verovatno za iduću godinu daleko manje, izgubićete sve ono što ste zacrtali ovim zakonskim projektom. Manje-više ostaće to na nivou ličnih zarada radnika u Ministarstvu, eventualno materijalnih troškova, direktnih i indirektnih troškova, i ta sredstva će se potrošiti. Tamo gde moramo ulagati, to je saradnja sa našom dijasporom. I tamo moramo uložiti ogromna sredstva. To sam govorio i u načelnoj raspravi. Ova država, ako želi ozbiljnu saradnju i ozbiljan rad sa našom dijasporom, ukoliko želi privući sredstva dijaspore, ukoliko želi intelektualnu, naučnu i svaku drugu podršku od strane dijaspore, mora uložiti sredstva, informisati dijasporu o svim problemima ovde, o svim mogućnostima čoveka koji radi u inostranstvu, koji ima sredstava, koji želi da uloži ovde. Ukoliko ne nađemo njega, ukoliko ga nemamo u popisu, a nemamo popis Srba u inostranstvu, kako možemo onda učiniti bilo šta u smislu privlačenja sredstava, omogućavanja tim ljudima da dođu, da ulože sredstva ovde itd.? Naši ljudi u inostranstvu nemaju pravu informaciju o političkim, privrednim, ekonomskim, finansijskim i drugim događajima iz matične države. Zašto? Zato što drugi državni organi, naglašavam, ne rade svoj posao. Ministarstvo kulture i Ministarstvo spoljnih poslova moraju tu dati punu podršku. Srbi u inostranstvu štampaju brošure, imaju svoje elektronske medije preko kojih mogu informisati Srbe u svojoj okolini, ali to neko mora organizovati. Ministarstvo za dijasporu može da bude jedna od poluga, ali ne može samo. Od onih koji su otišli pre 150 i više godina, ovih koji su ekonomskom migracijom otišli u inostranstvo i ovih koji trenutno žive u okruženju, mislim da je u ekonomskom i životnom smislu najugroženija populaciona grupa izbeglica koja je genocidnom politikom hrvatske države i etničkim čišćenjem proterana sa svojih ognjišta. Oni su došli su na prostore Republike Srpske, Republike Srbije, žive ovde u vrlo teškim životnim uslovima, a država Srbija ne čini ništa da im pomogne. Ti Srbi ne traže ništa tuđe, traže samo svoje. Osuđeni su da sami idu i traže svoja prava, zaustavljaju se na mnogobrojnim šalterima administracije i u Hrvatskoj i u BiH i u drugim državama. Imaju ogromne probleme zato što te države stvaraju administrativne, sudske i druge prepreke Srbima da ostvare svoja prava. Sada ću vam pročitati odredbu važećeg Zakona o izbeglicama. U članu 4. se kaže: ''Republika Srbija obezbeđuje kolektivnu zaštitu ličnih, imovinskih i drugih prava i sloboda izbeglica i obezbeđuje međunarodnu pravnu zaštitu na način koji je utvrđen za njene građane''. Ovaj propis nije u funkciji. Niste ga oživotvorili. Državni organi Republike Srbije ovaj član nisu oživotvorili, kao što nisu oživotvorili mnogobrojne druge zakonske propise. Sad ću vam reći zašto. Evo konkretnog primera. Hrvatska je 1991. godine, kada je došlo do ratnih sukoba, prekinula isplatu penzija Srbima na prostoru Republike Srpske Krajine, od avgusta. Ta isplata je otprilike za negde oko 25-26 hiljada penzionera i 15-ak hiljada primalaca raznih drugih naknada, što je snosila republika kao federalna jedinica ondašnje Jugoslavije. To je negde oko 40-ak hiljada korisnika penzija i drugih naknada. Od 1991. godine, po podacima Udruženja penzionera u Hrvatskoj, sa normalnim kamatama, koje po međunarodnom pravu pripadaju onima kojima se ta naknada ne isplaćuje, to je svota od negde sedam milijardi. Oni kažu sedam milijardi. Udruženje penzionera u Srbiji kaže da je to osam milijardi evra. Vlada Republike Srpske Krajine se opredelila za varijantu Udruženja penzionera Srbije da je to negde oko osam milijardi evra. Osam milijardi evra za neisplaćena sredstva koja pripadaju Srbima. To je samo jedan od problema u pogledu isplate penzija. Sada ću vam reći koji su to drugi. To su penzije, koje po međunarodnom pravu i po Ustavu Hrvatske pripadaju građanima. To je stečeno pravo, koje se ne može oduzimati. Zašto? Po međunarodnom pravu, jednom stečeno pravo ne može se oduzeti ni najtežim kriminalcima. Nekom ko je izvršio najteža krivična dela ne može se uskratiti pravo na penziju, jer je on to zaradio. Srbima su ta prava oduzeta. Idemo dalje. Druga kategorija su penzioneri koji nisu tog trenutka bili u Republici Srpskoj ili Republici Srbiji, odnosno SRJ, od trenutka kada je Hrvatska vratila, kako oni kažu - ušla u svoj suverenitet na prostoru Republike Srpske Krajine, odnosno Republike Hrvatske. Od 1998. godine počela je isplata penzija za određen broj ljudi koji su se prijavili kao stari nosioci penzija. Svi drugi su ta prava dobijali negde do 2000-2001. godine. Ali, veliki problem je usledio onoga trenutka kada su SRJ i Republika Hrvatska potpisale Sporazum o socijalnom osiguranju. Republika Srbija je toga trenutka prekinula isplatu penzija Srbima koji su to pravo ostvarili u Hrvatskoj ili u Srbiji. Tu se javio vakuum od tri meseca, šest meseci, pa čak i godinama određeni Srbi koji su ostvarili penziju u tom periodu nisu dobijali penziju, ili su dobijali prevremene penzije koje su 30-40% manje od stvarnih penzija. Da se ne muči kad dođe na šalter penzijsko-invalidskog osiguranja u Hrvatskoj, kada mu kažu - donesite ovo, donesite ono itd., čovek kaže - sit sam više administracije, bolja mi je i ova prevremena penzija, koja je niža 20-30-50 posto od stvarne penzije, pa nekako ću preživeti. Sledeća kategorija o kojoj moramo govoriti su penzioneri posle potpisivanja Sporazuma o socijalnom osiguranju. Naime, postavio sam jedno poslaničko pitanje 2007. godine – šta čine Ministarstvo rada i socijalne politike i Fond penzijsko-invalidskog osiguranja u smislu ubrzavanja postupka dobijanja penzija za Srbe koji su radili malo u Hrvatskoj, malo u Srbiji, pa su podneli zahtev ili ovom fondu ili fondu u Hrvatskoj? Upravni postupci za dobijanje penzija traju godinama. Na to moje poslaničko pitanje iz 2007. godine dobio sam odgovor od Ministarstva rada i socijalne politike da se radi o jednoj grupi od 24.000 Srba koji su ostvarili pravo na penziju. Tvrdim vam da je taj broj i dan-danas tako veliki, zato što i u međuvremenu pristižu ljudi koji ostvaruju pravo na penziju. Zašto? Zato što hrvatski državni organi i njihov fond penzijsko-invalidskog osiguranja ne čine ništa da taj postupak ubrzaju. S obzirom na to da se radi o ljudima, koji su smrtni, jednostavno razvlače. Dvadeset četiri hiljade penzija u periodu od 2007. i 2008. godine, pa evo sad je i ova godina pri kraju, sa nekom prosečnom penzijom preko 300 evra - radi se o 70-80 miliona evra što hrvatska država ne daje Srbima. Pa sad vi vidite. Tamo smo rekli 7-8 milijardi. Pored toga, moramo dodati i ove koji nisu regulisali status od 1998. pa do 2001. godine, pa oni koji su imali probleme u implementaciji Sporazuma o socijalnom osiguranju, pa ovi koji sada... Radi se o ogromnim milijardama. Znači, ti ljudi traže svoje. Ostvarili su pravo na penziju i oni tu penziju hoće. Oni traže od države Srbije da primeni odredbu Zakona o izbeglicama koja vas obavezuje da se potrudite da u direktnim odnosima sa hrvatskim državnim organima to razrešite. Ako hrvatska država to neće, onda ne možemo imati ovakve diplomatske odnose. Ako hrvatska država ne rešava ono što je u obavezi, prema međunarodnom pravu, onda to mora imati međunarodni karakter i mora se raspravljati u UN i u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope, evropskim institucijama itd. Državni organi Republike Srbije moraju internacionalizirati ovaj problem. Bez toga nema sreće. S obzirom na vreme, izneću samo ću još jedan slučaj koji govori o tome koje probleme imaju Srbi u Hrvatskoj. Radi se o konvalidaciji staža. Srbi koji su živeli na prostoru Republike Srpske Krajine nemaju priznat radni staž od 1991. do 1998. godine. Evo primera kako se izigravaju zakonski propisi. Naime, hrvatska država je donela zakon o konvalidaciji radnog staža negde 1996. godine, sa vrlo kratkim rokom primene tog zakona. Više od 90% Srba nije ostvarilo to pravo. Prošle godine je donet novi zakon o konvalidaciji, koji u svojoj osnovi ima takve zakonske odredbe da Srbi ponovo neće moći izvršiti konvalidaciju staža. U konkretnom slučaju, to je rešenje Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, Područna služba u Osjeku. Evo šta oni traže od čoveka koji treba da konvalidirasvoj radni staž u periodu 1991-1997. godine: dokaze iz radnog odnosa, ugovore o radu, rasporedna rešenja (to su ona rešenja o rasporedu na radna mesta), rešenja o godišnjem odmoru, staru zdravstvenu iskaznicu, isplatne liste i druge isprave. Pitam vas – ko od nas, posle 18 godina, ima isplatu listu iz 1991. godine? Ko od nas ima rešenje o rasporedu na radno mesto? Ko od nas ima rešenja o godišnjem odmoru u tom periodu? To je samo administrativni način kako sprečiti podnosioca zahteva da ostvari svoje pravo. Vidite s čim se Srbi suočavaju, koji su to problemi. Zbog vremena, samo ću toliko. Uključiću se kasnije po amandmanima. Ali, morate shvatiti suštinu. Sada, kada gledam ministra za dijasporu, gledam celokupnu Vladu i državne institucije Republike Srbije koje se moraju uključiti. Radi se o ogromnim sredstvima. Govorili smo o penzijama, osam milijardi itd. Još bi se tu nakačilo, za ovih 15-ak godina, jedno dve-tri milijarde. Zanimljivo je da niko ne spominje akcije. Vrednost akcija je, po računicama Vlade Republike Srpske Krajine u progonstvu, nešto oko 15 milijardi evra. To je ono što pripada Srbima. Ko je ostvario pravo? Niko. Dalje, 50.000 stanova u društvenom vlasništvu itd. To je ukupna suma od 30 do 35 milijardi evra. Tražimo svoje. To morate shvatiti. Ne tražimo njihovo, tražimo svoje. Mi smo ovde, ne možemo se fizički vratiti, ali tražimo svoja stečena prava.
Gospodine Buha, govorili ste u okviru vremena kao ovlašćeni predstavnik, obrazlagali amandman i potrošili još pet i po minuta vremena vaše poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Siniša Stamenković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovana gospodo saradnici, posle veoma složene i aktivne rasprave u načelu o Predlogu zakona o dijaspori i Srbima u regionu, te posle sednice Odbora za Srbe izvan Srbije, na kojoj je razmatrano oko 130 amandmana a usvojeno svega devet, poslanička grupa PUPS zaključila je da u raspravi u pojedinostima zatraži od nadležnog ministarstva da prihvati još jedan broj zaista svrsishodnih i elokventnih amandmana, utemeljenih u zakonodavstvu Evrope, u našim pozitivnim propisima i, što je još važnije, u životnoj praksi Srba i građana Srbije izvan Srbije. Evropski centar za parlamentarna istraživanja i dokumentaciju () je u svojoj studiji broj 840 i 1124 utvrdio najbolja rešenja i konstatovao veliki značaj odnosa evropskih nacionalnih država prema sunarodnicima koji žive van njenih granica. Najvažnija su sveobuhvatna zakonska rešenja kojima se dijaspore tih zemalja uključuju u politički i društveni život matične države. Na primer, Italija, Rumunija, Francuska i Portugal su pravno uredili zastupljenost dijaspore u svom parlamentu. Austrija, Bugarska i Rusija su državnu politiku prema dijaspori usmerili na kulturnu saradnju i na visoko školstvo. Slovačka i Mađarska su usvojile praksu izdavanja posebnog iseljeničkog dokumenta, koji im omogućava niz povlastica. Slovenija je detaljno uredila obaveze za svoje građane, a posebno utvrđuje postupak repatrijacije. Srbija ima istorijsku šansu da ozbiljnim, sveobuhvatnim, stručno utemeljenim zakonom razreši mnoga pitanja dijaspore i svojih građana u regionu. Poslanička grupa PUPS smatra da je buđenje nacionalne svesti nesporna potreba unutrašnje i spoljne politike za veće učešće u ekonomskom razvoju naše zemlje, potreba da se ostvari istorijsko pomirenje raznih delova naroda, kao i potreba da se pomire politički stavovi između nacionalnih manjina i etničkih grupa. Takođe smatramo da se definitivno mora pretočiti u zakon sve ono što je ponuđeno kao rešenje a usvojeno i kroz dobre amandmane, bez obzira od kojih političkih grupa u parlamentu Srbije dolazili. Kriterijumi utvrđivanja statusa naših sunarodnika i građana Srbije koji žive izvan Srbije su opštepriznati, i obligacioni i za međunarodnu zajednicu i za zemlje koje ih prvi put pretaču u jedan tako važan i odgovoran zakon kao što je zakon o dijaspori i Srbima u regionu. Amandmani podneti na ovaj predlog zakona treba da pomognu boljem definisanju statusa naših sunarodnika i građana u dijaspori i regionu. Poreklo, mesto stalnog boravka, poznavanje nacionalnog jezika, status članova porodica, naročito mešovitog etničkog porekla, postupci sticanja prava na stalni ili privremeni boravak, utvrđivanje državljanstva, viznog režima, prava na rad, prava iz oblasti socijalne zaštite i statusa pri upisu u obrazovne institucije, podrška udruženjima sunarodnika u inostranstvu, kao i negovanje nacionalne kulturne tradicije, a zatim i razvoj imovinskih prava i uslova za učešće u izvršnoj i zakonodavnoj vlasti države matice, velika su obaveza ovog zakona i naše države. Poslanička grupa PUPS smatra da amandmani podneti na Nacrt zakona takođe imaju za cilj da bliže i jasnije definišu pojmove koji će egzistirati u zakonu, kao što su: pojam dijaspore, pojam emigracije, pojam izbeglica, pojam lica prebeglih sa teritorije stranih država, kao i pripadnika etničkih i nacionalnih manjina. Cilj amandmana je da svi ovi pojmovi budu kristalno jasni, bez izuzetka i bez ikakvog zaostatka, da bi se izbeglo bilo kakvo politikantsko obrazlaganje i manipulisanje njima. Amandmani na Predlog zakona imaju za cilj da se eliminišu sve zaostale tendencije iz prošlosti koje su proistekle iz političkih sukoba, unutrašnjih i spoljnih podela, iz ratova i prekrajanja granica, iz masovnog raseljenja Srba i drugih nacionalnosti i drugih etničkih grupa u Srbiji. Amandmani imaju za cilj da jednu veoma široku i heterogenu materiju kao što je ovaj zakon uvedu u unutrašnji pravni poredak naše države, ali tako da veliki broj međunarodnih dokumenata, kao što su višestrani međunarodni ugovori, ugovori o državljanstvu, ugovori o zaštiti manjina, ugovori o pravima radnika migranata, ugovori o nostrifikaciji svedočanstava i diploma, ugovori o završenom obrazovanju - da se uvedu u potpun i zaštićen pravni red. Poslanička grupa PUPS smatra da je, pored toga, neophodno da se ovim zakonom stvori dobra osnova za pokretanje jednog velikog broja novih ugovora o pravnom položaju konkretnih nacionalnih manjina, o socijalnom osiguranju, saradnji u oblasti kulture, o očuvanju istorijskih, kulturnih i religijskih vrednosti našeg naroda. Amandmani podneti na predlog ovog zakona uz već usvojene amandmane trebalo bi da bitno doprinesu većem aktiviranju svih resursa pripadnika dijaspore i Srba u regionu. Naša ministarstva, Vlada, udruženja nacionalnih manjina i etničkih grupa moraju brzo, efikasno i sveobuhvatno raditi na uspostavljanju međusobnog poverenja, na zakonskom uspostavljanju stalnih i stabilnih odnosa kako sa stranim državama tako i sa našim građanima koji u njima žive. Srbija kao država spada u red populaciono najstarijih država u svetu, uz vrlo visoku emigracionu stopu ka razvijenom svetu, sa većim brojem lokalnih integracija i niskog prirodnog obnavljanja stanovništva, što preti da ugrozi biološki opstanak naše nacije. PUPS smatra da, donošenjem ovakvog sistematskog zakona, moraju da se regulišu svi principi i svi momenti u odnosima između matične države i dijaspore, i matične države i Srba u regionu, što bi sa ovim zakonom predstavljalo početak višestruko pravnih partnerskih odnosa, iz kojih bi različiti nivoi humanog, kulturnog i populacionog kapitala bili usaglašeni i usmereni na opštu nacionalnu blagodet. Amandmani imaju za cilj da se, pored humanog i kulturnog kapitala, popravi i socijalni kapital, tako što će se neformalne veze i mreže komunikacija sa ovim zakonom pretvoriti u veoma ozbiljnu bazu poverenja, reciprociteta i utvrđenih zajedničkih vrednosti. Srbi i građani Srbije u dijaspori, regionu i svetu moraju popraviti svoj status, u značajnoj meri popraviti svoj identitet, moraju afirmisati sve posebnosti koje su važne odlike jedne odgovorne, kulturne, ekonomski stabilne nacionalnosti. U postupku usaglašavanja amandmana u Odboru za Srbe izvan Srbije postignuta je i napravljena ravnoteža u smislu pojedinih odredaba ovoga zakona, a pre svega o odlučivanju i donošenju konkretnih odluka i projekata važnih za funkcionisanje sistema zaštite naših građana u dijaspori i regionu. Utvrđena je nesporna ravnoteža između funkcionalnosti, sa jedne, i najšire demokratičnosti, sa druge strane. Kontrola i nadzor nad namenskim korišćenjem sredstava za vršenje ovih funkcionalnih poslova između sunarodnika i države takođe je, kao veoma važan faktor, usaglašeno, uprkos mnogim drugačijim mišljenjima i okolnostima. Amandmani podneti na nacrt ovog zakona su pokušaj da se značajno poprave različiti statusi naših sunarodnika i državljana Srbije koji sada žive u susednim državama, a koji ne uživaju u punoj meri sva zagarantovana politička prava koja u našoj zemlji uživaju druge nacije i nacionalnosti. Srbija sada pokazuje značajnu volju da se trajnom politikom prema srpskom narodu u regionu poboljša statusni položaj svih naših iseljenika, svih građana Srbije koji žive izvan Srbije. PUPS smatra da zakon mora da ostvari neposredan uticaj na države u regionu, u smislu da se obustave bilo kakvi pritisci u Republici Srpskoj zbog pokušaja ukidanja Republike Srpske, kao i pokušaj umanjivanja kolektivnog prava srpskog naroda. Ovim zakonom se mora postići puna ravnopravnost naših sunarodnika i građana Srbije sa drugim konstitutivnim narodima u državama u okruženju. U Republici Hrvatskoj se konačno mora uspostaviti potpuna ravnopravnost Srba sa ostalim građanima, uz definitivno rešenje stanarskih , kao i pojedinačnih političkih prava. Srpski narod u Crnoj Gori uskoro mora imati jasno određen status, uz ravnopravnu zastupljenost u državnim ustanovama i upravi. Verska prava Srpske pravoslavne crkve moraju se takođe jasno garantovati od obe države. Sloboda vere i ispovesti srpskog naroda u Makedoniji, kao i potpuna politička prava, moraju zaustaviti asimilaciju srpskog naroda. Ovim zakonom, kao i amandmanima na njega, a i daljim operativnim delatnostima nadležnih ministarstava, u Sloveniji se mora povratiti status nacionalne manjine Srbima. Aktivnosti Republike Srbije na planu podrške kulturnom i obrazovnom životu Srba i građana Srbije u Mađarskoj, Rumuniji i Albaniji mora se ovim zakonom bitno obezbediti u daleko većem obimu. Poslanička grupa PUPS smatra da bi bilo pravedno da Republika Srbija ovim zakonom prihvati i sprovede sve političke i ekonomske obaveze prema srpskom narodu u regionu. Prioritet naše spoljne politike, pored već postojećih, ovim zakonom nametnuće i dalje razvijanje, prilagođavanje diplomatsko-konzularne mreže potrebama naših sunarodnika u regionu i dijaspori, o čemu su drugi poslanici govorili. Republika Srbija mora intenzivirati kulturnu saradnju u regionu i istu uskladiti i podrediti očuvanju identiteta srpskog naroda izvan granice Srbije. Ovaj novi zakon obavezuje Republiku Srbiju da u punoj meri primeni Zakon o državljanstvu i omogući pripadnicima srpskog naroda iz regiona stupanje u državljanstvo Republike Srbije. Poslanička grupa PUPS moli Ministarstvo za dijasporu i Vladu Republike Srbije da u današnjoj raspravi u pojedinostima prihvati sve amandmane koji su podređeni tom cilju.
Na član 1. amandman su, u istovetnom tekstu, podneli narodni poslanici Aleksandra Janković i Branimir Đokić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Đokić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, pre nego što pređem na amandman koji sam podneo na zakon koji je na dnevnom redu, zamolio bih da koristim i vreme koje je predviđeno za SRS. O ovom zakonu se već dosta vodila diskusija i javna rasprava. Naravno, i na Odboru za Srbe izvan Srbije je vođeno dosta razgovora. Ministar je imao svoje izlaganje koje je davalo neku nadu da će ovaj zakon dobiti nekakav konsenzus, da ćemo nastupiti u najboljem interesu za Srbe, kako u državi tako i u regionu, kojih ima tri do četiri miliona. Nadali smo da bar ovde neće biti nekakvih političkih i stranačkih interesa, da ćemo naći zajednička rešenja koja bi najviše odgovarala narodu zbog koga se i piše ovaj zakon. Međutim, kako je tekla ova rasprava i kako se odvija situacija, došao sam do zaključka da sve je to na neki način bila, da ne upotrebim tešku reč - demagogija, ali zar je moguće da je od 125 amandmana koji su dati od strane opozicije i par amandmana od pozicije svega devet amandmana prihvaćeno? Mi kao predstavnici SRS i ja kao predsedavajući Odbora za Srbe van Srbije pokušali smo i na Odboru da ukažemo gospodinu ministru i članovima njegovog ministarstva na određene pogubne odredbe ovog zakona. Znamo da ovaj zakon ne može rešiti sve probleme Srba u dijaspori i regionu, ali postoji bar 15-20 članova zakona koji će stvarno sprečiti da ovaj zakon uopšte može da zaživi. Međutim, sve je ostalo samo na našoj želji da ministar i članovi Ministarstva to razumeju, možda i ne žele da razumeju, pa se skupštinski odbor završio tako što je većinom glasova potvrđeno ono što je Vlada donela i što je ministar prihvatio, svega devet amandmana na zakon o dijaspori i Srbima u regionu. Naravno, od tih devet amandmana, prihvaćeno je pet ili šest njegovog stranačkog kolege gospodina Aleksandra Čotrića. Nemam ništa protiv, gospodin Čotrić poznaje dobro dijasporu, ali se pitam šta mi sada ovde radimo. Šta mi danas ovde radimo kada su svi ovi amandmani, o kojima treba da pričamo, pregledani i diskutovani? Ministarstvo za dijasporu je, na čelu sa gospodinom Srećkovićem, imalo prilike da ih vidi, a sada smo na početku. Navodno ćemo danas u Skupštini, ili sutra ako nastavimo jer nećemo stići, uspeti da ubedimo gospodina ministra Srećkovića i njegovo ministarstvo da su izvršene strašne greške pri donošenju ovog zakona. Bilo bi možda lično moje mišljenje kada bi se radilo o par amandmana koje sam podneo ja ili neko od mojih kolega, ali ovde se radi o 125 amandmana. Zar je moguće da od 125 amandmana na zakon koji ima svega 45 ili 46 članova ništa ne valja? Pitam se da li samo ministar i njegovo ministarstvo znaju i najbolje poznaju problematiku dijaspore ili još neko u ovoj zemlji zna nešto. Ako su oni jedini eksperti, oni jedini to znaju, onda da završimo raspravu, da nemamo izlaganja i da to ide u paketu, pa ćemo neke referate da čitamo ovde na sednici, da izađemo u javnost u novinama da poručimo našim ljudima koji žive u dijaspori – evo, sada je med i mleko, doneli smo zakon i sve će taj zakon da reši– i da to na neki način traje dok smo mi na vlasti, a sutra šta će biti, nema veze. Ovde se potkradaju mnoge stvari o kojima ću govoriti kasnije, kada budem iznosio amandmane na određene članove zakona. Radi se o stvarima koje su da čovek stvarno ne poveruje. SRS se ozbiljno spremao pre nego što smo počeli da pišemo amandmane. Konsultovali smo se s istoričarima pošto ovde ima i istorijske građe, jer se radi o Srbima koji žive vekovima u okruženju i o Srbima koji žive ko zna koliko dugo po celom svetu, pa smo pokušali da to amandmanima na neki način razdvojimo na Srbe u dijaspori i Srbe u regionu, kako i zakon kaže. Tu se ispostavilo da Srbi koji žive u Bugarskoj i Grčkoj ne pripadaju ovom regionu, jer ministar i njegove kolege smatraju da Srbi tamo nisu autohtoni narod. Da bismo dokazali da jesu proučili smo istorijsku građu iz Akademije nauka i Arhiva Srbije, pogledali malo u knjige Srpske pravoslavne crkve, potrudili se da prikupimo neke činjenice i s njima izađemo pred Ministarstvo. To smo doneli. Međutim, ostalo je da to ne važi. Želim nešto da pitam ministra i njegove kolege iz Ministarstva. Prošle godine je Ministarstvo za dijasporu izdalo knjigu čiji su autori Mića Jakšić i Simo Đuretić. Ovde se spominju Srbi u Bugarskoj u 7. veku. Oslanjaju se na dokumenta u knjizi koju su izdali Ministarstvo za dijasporu i Ministarstvo kulture. To je „Ilustrovana istorija srpske dijaspore“, gde se isto pozivaju na određene istorijske činjenice, Akademiju nauka i ostale institucije koje su na neki način i dale podatke da se knjiga objavi. Prošle godine je bila konferencija „Položaj i perspektive srpskog naroda u zemljama okruženja“. Na toj konferenciji sam bio i ja, kao predsednik Odbora. Tu je bio i predstavnik Bugarske. Bili su mnogi predstavnici naših udruženja, predstavnici Srba u regionu. Ministarstvo je tada na neki način uvažavalo i predstavnike Albanije, Bugarske, Grčke. Tada nije bilo da nisu autohtoni narod, da bi samo godinu dana kasnije u zakonu taj narod jednostavno nestao. Želim da pitam – gde je nestao taj narod koji je naseljavao Balkan u 7. veku, koji je živeo na prostorima Bugarske, gde je kralj Milutin sahranjen u Sofiji, kad je južna Srbija bila na granici sa Grčkom? Gde smo mi to nestali? Ali, to je priča koju će kasnije verovatno nastaviti i moje kolege. Podneo sam amandman na član 1, pa da pričam dalje da ne bih oduzimao vreme, a biće dosta interesantno da se ovde diskutuje danas. Tražio sam da se član 1. promeni i glasi: ''Ovim zakonom uređuju se način očuvanja, jačanja i ostvarivanja veza dijaspore i Srba u regionu sa Republikom Srbijom, nadležnost i međusobni odnos organa Republike Srbije u obavljanju poslova u oblasti odnosa sa dijasporom i Srbima u regionu, konstituisanje i nadležnost Skupštine dijaspore i Skupštine Srba u regionu, osnivanje Budžetskog fonda za dijasporu i Budžetskog fonda za Srbe u regionu, osnivanje Saveta za odnose sa Srbima u regionu i Saveta dijasporu, evidentiranje organizacija u dijaspori i organizacija Srba u regionu i dodela nacionalnih priznanja u oblasti odnosa Republike Srbije i dijaspore, kao i Republike Srbije i Srba u regionu''. Obrazloženje je da SRS smatra da termin ''matična država'' treba zameniti terminom „Republika Srbija“. Iako se to pojavljuje u članu 2, gde kaže da to znači Republika Srbija, to treba promeniti zbog toga što je istorijska činjenica da Srbi nisu državotvoran i konstitutivan narod samo na području današnje Republike Srbije, nego širom Balkana (Republika Srpska, Crna Gora, Republika Srpska Krajina...). Tako da ima dosta razloga da se ''matična država'' zameni sa ''Republika Srbija''. To bi bio moj amandman na član 1. Za sada toliko.
Gospođa Aleksandra Janković ima reč.
''Nova Srbija'' smatra da je termin ''matična država'' potrebno zameniti terminom ''Republika Srbija'' jer je istorijska činjenica da su Srbi državotvoran i konstitutivan narod ne samo na području današnje Republike Srbije, nego i širom Balkana - i u Republici Srpskoj i u Republici Srpskoj Krajini i u Crnoj Gori. Spomenula sam da se u Hrvatskoj priprema i da će bez neke posebne rasprave biti usvojen novi ustav koji bi trebalo, po rečima premijerke Jadranke Kosor, da doprinese evropskim integracijama Hrvatske. Činjenica je i da je Hrvatska, kao dvonacionalna, preglasavanjem hrvatskih poslanika u parlamentu već bila promenila ustav i državotvorni srpski narod proglasila nacionalnom manjinom. To je, otprilike, isto toliko demokratski i u skladu sa Poveljom UN o pravima čoveka kao kada bi, recimo, u dvonacionalnoj Belgiji jedan od dva državotvorna naroda, Valonci i Flamanci, onom drugom ukinuo državotvorno pravo. Vrlo je važno podsetiti predstavnike Vlade, posebno Ministarstva za dijasporu, da nijedna od članica EU neće zahtevati od Hrvatske da vrati državotvorna prava srpskom narodu, koja oni uživaju od 1471. godine u Ugarskoj, od 1630. u Austriji, u Kraljevini Jugoslaviji od 1918, u komunističkoj Jugoslaviji od 1945. A samo bi vraćanje tih prava Srbima obezbedilo stabilnost i mir na teritoriji bivše Jugoslavije, jer je uskraćivanjem tih prava Srbima 1990. započeo teror hrvatske države nad Srbima koji se završio progonom 80% Srba iz Republike Srpske Krajine i Hrvatske i oduzimanjem celokupne srpske pokretne i nepokretne imovine. Stoga sam smatrala da treba da usvojite ovaj amandman.
Reč ima gospodin Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da na samom početku, s obzirom na to da je reč o članu 1, na koji su dati neki amandmani, mogu da udenem određeno pitanje koje je važno u smislu kako se tretira deo dijaspore koji tamo živi i radi, a zapravo su državljani Republike Srbije. U ranijem vremenu se govorilo da su to ljudi na privremenom radu u inostranstvu. Verovatno takva formulacija ne može više da stoji. Molim samo, ako mi dozvolite, da koristim vreme poslaničke grupe. Zahvaljujem. Ovo pitanje je veoma značajno sa određenog aspekta i pokušaću to da objasnim. Nije stvar pozicionog ili opozicionog ukazivanja na problem. Ovo je opšti problem, koji se tiče, pre svega, nerazvijenih delova Srbije, koji pogađa po više osnova, a mislim da određen tretman ove kategorije ljudi dodatno doprinosi osiromašenju ili sužavanju određenih normi u smislu davanja tim sredinama za njihovo opstajanje. U istočnoj Srbiji je naročito prisutno da se u mnogim opštinama gotovo trećina stanovništva nalazi u zapadnim zemljama, gde žive i rade, i koje po ovom zakonu tretiramo kao dijasporu. Na primer, Petrovac na Mlavi od 46.000 stanovnika ima nekih 12.000-13.000 ljudi koji rade tamo. Opština Negotin takođe ima više hiljada, možda je broj tamo čak i veći. Svilajnac, Gradište, južnije u onom istočnom delu itd. Ova kategorija dijaspore je diskutabilna u smislu onoga što jeste status tih ljudi koji dodatno i povratno doprinosi određenom statusu, rekao bih nepovoljnom, tim lokalnim zajednicama odakle potiču. Veliki deo tih ljudi vrlo često dolazi svojim kućama, možda svake druge-treće sedmice ili mesečno. Oni veoma veliki novac ulažu u našu državu, naročito tamo u svojim sredinama. Plaćaju apsolutno sve obaveze i poreze kao i ostali građani koji žive ovde u državi Srbiji, dobar deo njih ima decu koja idu u školu ovde kod nas, a država participira u delu njihovog školovanja po određenim funkcijama koje zakon uslovljava, što ih apsolutno stavlja u istu kategoriju kao i građane koji ovde žive i rade. Ti građani, koji pripadaju tom korpusu dijaspore, koriste medicinske usluge čak mnogo češće u našoj sredini, jer je to neuporedivo jeftinije i isplativije nego da se leče tamo. Sve administrativne usluge, na primer u opštini ili drugim organima države ili lokalnim organima, koriste u istoj meri kao i ostali građani koji su ovde. U svojim mesnim zajednicama učestvuju u komunalnoj izgradnji kroz učestvovanje u samodoprinosima ili kroz lične priloge. Recimo, opština iz koje ja dolazim, Petrovac na Mlavi, poznata je po tome da su građani u mesnim zajednicama učestvovali sa više stotina hiljada evra u izgradnji infrastrukture na toj teritoriji, a veliki deo tog novca su dali ti ljudi koji rade na Zapadu. Zašto je sada ovo važno? Zato što se kao osnov za određivanje normativa i standarda u smislu ostvarivanja prava lokalne zajednice uzima onaj broj stanovnika koji živi i radi ovde u našim sredinama, a tigrađani koji su državljani Republike Srbije a rade na Zapadu, koji u jednakoj meri koriste sve ovo u našoj sredini i ulažu novac, ne tretiraju se kao naši građani i to se ne uzima kao reper. Na primer, kada se određuje iznos koje lokalne samouprave ostvaruju iz budžeta Republike Srbije, reč je o transferima, onda se transferi ostvaruju na osnovu onog broja stanovnika, bez ovih ljudi koji žive na Zapadu, odnosno koji trenutno tamo rade. Konkretno u opštini Petrovac na Mlavi, umesto 46.000 ljudi broj se umanjuje za 12.000-13.000 i spušta na 33.000, što znatno umanjuje transferna sredstva iako funkcije lokalne samouprave ostaju i dalje u istom onom obimu. Dozvoliću sebi da o ovom pitanju ponovo diskutujem, sa istim argumentima i još možda nekim dodatnim, vrlo brzo, kada na dnevnom redu budemo imali zakon o smanjenju broja zaposlenih u lokalnim samoupravama. Recimo, tu će se gledati i broj zaposlenih u lokalnim samoupravama prema broju stanovnika, gde (prema nezvaničnim podacima, jer nismo još proučili predlog zakona) mislim da na 1.000 stanovnika mogu biti zaposlena četiri izvršioca u lokalnoj administraciji. I broj lekara se određuje prema broju stanovnika koji živi tamo, a rekosmo malopre da znatan broj tih ljudi koji živi i radi na Zapadu dolazi da koristi medicinske usluge ovde kod nas. Takođe, kada se određuju sredstva iz NIP ili neke investicije, jedan od kriterijuma je i broj stanovnika, pa se i tu uskraćujemo. Na jednoj strani imamo priču o ravnomernom regionalnom razvoju, o podsticaju nerazvijenih sredina, a zapravo ovakvim pristupom neprekidno uskraćujemo mogućnost da te sredine napreduju i da dobiju bar ono što im sleduje po onom stvarnom broju stanovnika koji imaju. Time se dodatno doprinosi migracijama i odlasku tih ljudi u veće centre. Kako neki podaci govore, i studenti koji studiraju u Beogradu i drugim većim univerzitetskim centrima računaće se kao stanovnici koji ne žive tamo odakle dolaze, tako da to dodatno uvećava potencijal tih većih sredina u ostvarivanju onih prava za koja se bore ova siromašna područja, odnosno opštine. Zamolio bih gospodina ministra da se, kada se razmatraju ovakvi aspekti, koji se ne tiču samo ovog zakona nego i drugih zakonskih rešenja i standarda i normi, aktivno uključi u pripremu određenih odluka, normi, normativa, zakona itd, kojim se neće sredine o kojima govorimo dodatno oštetiti i onemogućiti da koliko-toliko drže korak sa drugim sredinama koje su mnogo razvijenije. Znam da se ovakvo posmatranje, da ti ljudi nisu praktično stanovnici naše države, da su oni u pravom smislu pripadnici dijaspore, kao što su na primer naši građani, državljani koji su nekada to bili, pa su otišli, jer su i oni dijaspora, ali oni su opet neka druga, posebna kategorija, u pravom smislu dijaspora, možda brani time da su to određeni standardi u zapadnoevropskim zemljama ili u EU. To možda i odgovara pojedinim zapadnim zemljama, kao što su Nemačka, Francuska, Italija, gde radi i živi ogroman broj ljudi iz Male Azije i Istočne Evrope. Po tom osnovu, oni po tim standardima ostvaruju određena svoja prava, a mi se uskraćujemo za ista ta prava, ne na međudržavnom nivou, nego unutar svoje države. Slažem se da moramo da poštujemo te standarde, koji su važeći u Evropi kojoj i mi težimo, ali unutar naše zemlje možemo da činimo određene izuzetke, bar u onom delu koji će omogućiti da ostvarimo one prinadležnosti koje proizilaze iz onog broja ljudi i stanovnika koji žive u našim sredinama i koji stvarno tamo i ulažu svoja sredstva i imaju decu i koji koriste određene usluge i funkcije države i lokalne samouprave u tim sredinama. U protivnom, ako buduća strategija ne uključi rešavanje ovih pitanja na pravi način, mislim da veštački gradimo jednu priču, koja će učiniti da vremenom te sredine još više osiromaše, i u onome što je materijalna osnova i u broju stanovnika.
Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica-Vojić Marković i Nikola Lazić. Gospođa Donka Banović želi reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedniče. Gospodine ministre, znate li kako bi se sa dve reči mogao opisati ovaj vaš predlog zakona? Kao uobličena praznina. Jeste, vi ste nama u Skupštinu poslali jednu uobličenu prazninu. To je zakon koji, ovakav kakav je, neće nimalo doprineti rešavanju svih onih problema s kojima se suočavaju građani Srbije koji žive u dijaspori i u zemljama u regionu. Ovaj zakon uopšte ne obećava da će rešiti ijedan od tih problema, a moje kolege poslanici su već govorili o svim tim nagomilanim problemima sa kojima se suočavaju naši građani. Kada je bila rasprava u načelu, poslanici DSS su vam predlagali da ovaj zakon povučete iz procedure, da neka rešenja budu potpuno drugačija i da ga ozbiljno pripremite. Ovaj amandman na član 1. Predloga zakona je jedan u nizu amandmana gde DSS predlaže da u ovom trenutku ne idete ka stvaranju Skupštine Srba u dijaspori i Srba u regionu. Zašto? Zato što je ovo potpuno nepripremljeno. Dakle, vi i u ovom zakonu, a mi to svi znamo, govorite o tome da ne postoji nikakva evidencija o tome koliko Srba u kojoj državi živi. Od 2004. godine se govori o tome kako Ministarstvo za dijasporu radi na tom problemu. Mi i u ovom zakonu, gde vi govorite o tome da treba da se krene u ozbiljno vođenje evidencije, vidimo da se tu nije odmaklo. U obrazloženju kažete da će Skupština dijaspore i Srba u regionu biti noseća institucija novog odnosa matične države prema dijaspori i Srbima u regionu, a pri tom matična država ne zna koliko Srba živi u kojoj državi. Ovde govorimo da je to dva do četiri miliona. Dalje, ovaj zakon apsolutno ne definiše način na koji će se birati delegati, budući članovi te skupštine. Ko će ih birati i na koji način? U julu smo mi ovde imali Predlog zakona Republike Srbije o izboru nacionalnih saveta. To ministarstvo je do u detalje razradilo čak dve varijante, dva različita načina izbora skupština nacionalnih saveta nacionalnih manjina u Srbiji. Vi se niste potrudili, čak niste ni rekli koliki je mandat te skupštine. Znam da ste prihvatili neke amandmane koji vam, da kažem, spasavaju čast. Kada ste videli amandman, onda ste videli da ste prilično neozbiljno ovo pripremili, da ne predviđate ni mandat, dakle da li bi taj delegat bio delegat dve, četiri godine itd. Znači, neki amandmani koje ste prihvatili su vam spasili obraz. Međutim, mi smatramo da Skupština ne sme da se formira na ovaj način i da bi trebalo da odustanete u ovom trenutku od tog rešenja.
Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 2. amandman u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Aleksandra Janković i Zoran Krasić. Gospodin Krasić želi reč. Izvolite.
Mogu li Aleksandri da dam prednost?
Možete.
Hvala, gospodine Krasiću. Tako izgleda tradicionalan srpski pristup - žene imaju prednost, tretiraju se kao dame, sa dostojanstvom i uvažavanjem. Član 2. menja se i glasi: "U ovom zakonu: ''Nova Srbija'' smatra da se termin "dijaspora" odnosi na one pripadnike našeg naroda u inostranstvu koji su u višegeneracijskom iseljenju, te je teško dijasporom smatrati onaj deo naroda koji je na privremenom radu, a dolazi u Republiku Srbiju više puta godišnje i na taj način učestvuje u svim oblicima društvenog života u Srbiji. Jako je, u stvari, važno ovo izostavljanje Grčke, Bugarske i Austrije. Paradoksalno je da reč "dijaspora" (rasuto seme) jeste grčkog porekla i označava pripadnike jednog naroda koji žive odvojeno od matice. Ta reč grčkog porekla je ovde tako tretirana da je upravo zanemaren srpski narod u Grčkoj. Možete mi reći da je to istorija, ali Srbi su se u Grčku doselili u 7. veku, za vreme cara Iraklija, kako je zabeležio Konstantin Porfirogenit, u okolinu Soluna, i po njima se čitava oblast nazvala Servia. Kasnije su se Srbi iz Grčke kretali ka severu, a kao večne tragove ostavili su svoje hramove na Svetoj gori i poluostrvu Atos. Na Krf su se doselili početkom prošlog veka i nastanili se u brdima iznad Ipsosa. Tamo i danas ima Tomića, Andrića, Petrovića, Srbosa, koji međutim ne govore jezik svoje otadžbine. Početkom 20. veka Solun je, pored Krfa, postao druga srpska kuća u Grčkoj jer se u njemu smestila komanda srpske vojske, kraljevski štab i Srpska pravoslavna crkva, koja je osnovala školu i groblje. Po završetku Drugog svetskog rata izvestan broj monarhista (obratite pažnju, gospodo iz SPO) iz Srbije potražuje utočište u ovoj zemlji, mada ona nije bila njihova konačna destinacija. Srbi koji su zasnovali porodice u prvoj polovini 20. veka vremenom su se raselili iz Soluna i okoline širom poluostrva. Danas npr. mnogobrojna porodica Karadžić živi na Peloponezu, a Serbosa ima na Rodosu. Nažalost, potomci ovih Srba više ne govore maternji jezik. Kada je 90-ih godina 20. veka počela kriza u SFRJ, dolazi do masovnije migracije srpskog stanovništva u Grčku. Po procenama naših sunarodnika, u ovoj zemljiživi između osam i deset hiljada Srba, i to pretežno u Solunu, Patri, Paraliji, Katerini i na ostrvima Kritu, Rodosu i Krfu. To su srpske i srpsko-grčke porodice, studenti, određeni broj privremeno zaposlenih u grčkim kompanijama, ali uglavnom ljudi srednjeg i visokog obrazovanja. Vrh je da ove podatke čitam iz knjige koju ste nam vi, gospodine ministre, poklonili i koja se zove "Položaj i perspektive srpskog naroda u zemljama okruženja". Što ste napisali da Srbi jesu vrlo važan faktor u Grčkoj kada ih tamo niste uvrstili? Da li je zaista moguće da je političko opredeljenje ono što diktira prihvatanje amandmana? Mislim da bi, kao čovek koji je slične duhovne orijentacije (a to bi trebalo da bude kao čovek koji je monarhista, osim ako se i to nije promenilo), trebalo da uvažite ove argumente. Kao argumente, opet ću vam čitati vašu publikaciju o situaciji sa Srbima u Bugarskoj. Teritorije u savremenoj Bugarskoj oko Sukova, Pernika, Velbužda, Rilskog manastira, Melnika, Petriča i dalje ka Grčkoj, seriji mesta na obalama Egejskog mora, izgubile su bugarsko ime i svest, iako je bilo feudalno društvo, a plemensko i rodovsko nije postojalo. Ime Srb koriste za sebe kada se predstavljaju strancima, piše za Bugare Hans Deršman. U 16. veku je zabeležio ovu pojavu i dodao da je Niš u Srbiji, Bugari su oko Jedrena, a narod između ova dva grada smatra se Srbima i govori srpskim jezikom. Opet ih je, po procenama, negde oko stotinak hiljada. Ako je to beznačajno, onda zaista nemamo o čemu da razgovaramo, a ako je značajno, onda bi bio red da usvojite jedan od amandmana ove nacionalno svesne opozicije.
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Krasić ima reč.
Amandman stvarno jeste identičan, međutim ja bih na malo drugačiji način objasnio kompletnu problematiku ne samo ovog teksta predloga zakona, nego mora da se shvati da svojim naslovom ovaj zakon asocira na mnogo krupnije i ozbiljnije teme. O čemu se radi? Ovo nije samo puko definisanje šta je dijaspora, a šta su Srbi u regionu. Mislim da je osnovni problem ovog predloga zakona što je pokušao nešto da uredi na potpuno pogrešan način. U prvih nekoliko članova vi gotovo da ne pravite neophodnu, nužnu i potrebnu razliku u pojmovnom definisanju nečega što je materija ovoga zakona. Konkretno, u članu 2. vašeg predloga zakona govorite o državljanima Republike Srbije, pripadnicima srpskog naroda, i potpuno pogrešno to stavljate u kontekst dijaspore, a vezujući dijasporu za puko iseljeništvo. Tu je osnovni problem. Sve nadalje jeste izvlačenje iz ovog pojmovnog galimatijasa. Da bi pre svega građanima bilo jasno, jer i ovaj prenos ima nekog smisla ukoliko građani mogu da čuju o čemu se zapravo radi kada je u pitanju ovaj predlog zakona, pokušaću da to objasnim na jedan drugačiji način, i naravno, molim vas da vreme uračunate od stranke, jer ovo za dva minuta nije moguće da se objasni. Vidite, srpski narod na Balkanu se nalazi u jednom vrlo čudnom položaju. Što piše u Prijepolju – za Zapad smo Istok, za Istok smo Zapad, sudar civilizacija, sudar religija, spajanje i svi problemi koji zadese Evropu prvo se reflektuju na ovom prostoru. Srbi su bili narod na nekoj teritoriji. U jednom periodu su bili čak nešto ispod nacionalne manjine. To se pre svega odnosi na ovu novu državu Hrvatsku. Znate i sami da je tamo Tuđman planirao već 1989. godine da Srbe svede na nešto ispod 2%, jer je to ipak neki kriterijum koji primenjuje Savet Evrope. Nije se libio da čak i putem oružanog sukoba, rata, proterivanjem, etničkim čišćenjem nastavi onaj genocid koji nije završen do 1945. godine. Srbi su sa svog etničkog prostora otišli, odlazili su generacijama, godinama, i tek je pod pritiskom međunarodne zajednice Tuđman doneo taj ustavni zakon i Srbe sveo na nacionalnu manjinu u Hrvatskoj. Mi nemamo prava, gospodine Srećkoviću - niti ja, niti vi, niti naša deca - da prihvatimo to stanje koje je nastalo nasilnim putem. To je jedna stvar. Moram da vas podsetim da smo nekada živeli u mnogo većoj državi i da su svi narodi koji su živeli na teritoriji bivše SFRJ zadovoljavali, pre svega, onaj kriterijum - svaki narod u svojoj državi. To je rastureno po nalogu sa Zapada - da bi se izazvala i kontrolisala kriza. I danas se kontroliše kriza. Vidite šta se radi u Butmiru. Vidite šta radi ovaj Gruevski, sadašnji predsednik vlade Republike Makedonije, Đelićev savetnik iz 2001. godine. On je prihvatio čak i granicu sa nepostojećom državom. Samo da vas podsetim, 2001. godine, kada je Božidar Đelić bio ministar finansija, on je bio njegov savetnik. Vidite kakva su ta vaša prijateljstva kada je u pitanju ovo što su nam uvezli iz inostranstva da vodi državu. Pre nekoliko dana ste napravili jednu strašno veliku grešku, gde ste pokazali da vi, u stvari, ovu materiju ne znate. Kada se otvorila dilema oko položaja Srba u Bugarskoj, vi ste rekli - trenutno nisu autohtoni narod. Ne želim uopšte to da komentarišem. To je skandal, bruka i sramota. Gospodine Srećkoviću, zar je moguće da se Tito više borio za Srbe u Bugarskoj nego ova nova vlast? Za vreme komunizma svi problemi sa Bugarskom i Todorom Živkovom su bili upravo zbog nasilne asimilacije i nepriznavanja prava Srba kao nacionalne manjine u Bugarskoj. Vi prelazite preko knjige koju ste finansirali kao ministarstvo. Čime se vi rukovodite? Trenutnim interesima porodice Drašković? Nemojte, molim vas. Kad god je to bilo opredeljenje SPO, SPO je nestajao. Gde vam je Senić, gde su vam ovi drugi? Ne možemo da vam poverujemo u to. U šta da verujemo? U ono što su naučnici napisali u knjizi koju ste finansirali vi kao ministarstvo, ili u ono što pročitate, a što vam je neko od vaših državnih sekretara napisao? Ne prihvatamo to. Zbog ekonomskih i političkih razloga stvarno imamo veliki broj naših sunarodnika u inostranstvu, ali imamo i prvu, drugu, treću i petu i šestu generaciju iseljenika. I ne možemo tretirati pitanje Srba u Hrvatskoj na isti način kao pitanje Srba u Čikagu. Čikago nije rodna teritorija etničkih Srba, a Knin jeste, oduvek. Mi ne možemo da štitimo Srbe u Čikagu od genocida američke administracije. Zašto? Tamo se desila neka asimilacija, ali to je jedan veliki lonac za topljenje. Pretpostavljam da znate, čak su i Amerikanci osetili svoj feler te anglosaksonske civilizacijske i kulturne matrice, pa i oni finansiraju male nacionalne zajednice da neguju svoju tradiciju, da imaju vezu sa svojom maticom, kako bi oplemenili tako duhovno siromašno američko društvo. Zato su tamo te nacionalne zajednice vrlo cenjene i zato pripadnici svih nacionalnih zajednica imaju potrebu da ostvare neki kolektivitet, neku svoju specifičnost. Koja je prva specifičnost? Pa, prvo što definiše jednu naciju, a to je jezik. Vi ste u vaš predlog zakona stavili da treba da se neguje ćirilica. Je l' se vi šetate Knez Mihailovom i ulicama ovde u Beogradu? Gde vam je ćirilica, gospodine Srećkoviću? ''Blu blu'' - kažite mi koja je to srpska reč? Gde vam je ćirilica u Knez Mihailovoj? Sada negujemo ćirilicu sa našim ljudima koji žive 20-30-50 godina u inostranstvu i njihovom decom koja su se tamo rodila, da bi oni očuvali jezik, finansiramo školu na maternjem jeziku, a u centru Beograda je engleski jezik. Pogledajte bilborde - ne možete da nađete sa ćirilicom ni da tražite. Da li ste uveli neku specijalnu taksu? Da li ste nešto preduzeli? Ne. Nećete da vršite diskriminaciju. Kod vas je zaštita ćirilice i srpskog jezika diskriminacija. Treba da budete presrećni što su poslanici SRS uopšte uzeli ovaj materijal u ruke. Vi ćete da nametnete ćirilicu Srbima u Australiji, a ne možete u centru Beograda. I sad mi treba da vam verujemo. Nemojte da shvatite da je ovo naš jedini problem. Zapamtite, u Evropi postoji veliki broj naroda koji imaju slične probleme, ali ne tako izražene kao što je naš srpski problem. Mađari takođe imaju veliki problem jer su rasejani u nekoliko država. Da ne pričam o nekim drugim državama, da se ne bi sad pokrenula neka rasprava itd. Nije mi cilj nikakvo poistovećivanje. Ali, moramo da napravimo razliku. Na šta mislite kad kažete u zakonu "srpsko poreklo", na šta mislite kad kažete "državljanin Republike Srbije"? Osnova ovog zakona jeste da ova država pokaže, kako vi to volite da kažete - "određenu dozu pozitivne diskriminacije prema tim našim sunarodnicima u inostranstvu". To je poenta. Šta je nama cilj? Da tim našim ljudima, koji žele da sačuvaju ćirilicu, srpski jezik, srpsku muziku, srpsku tradiciju itd., omogućimo i olakšamo da to ostvare. Ako je naš državljanin, istu zaštitu ima kao i svaki državljanin iz centra Beograda ili Šarene bukve. Kad je neko državljanin, onda je princip jednakosti. Svaki državljanin Republike Srbije ima tretman građanina. Ono što je naša dijaspora, što se preselilo pre dvesta godina, pa treća, četvrta, peta generacija, ukoliko ima naše državljanstvo, on je ravnopravni građanin ove republike. Ukoliko nema naše državljanstvo, a evidentno je poreklo i on želi da sačuva tragove tog svog porekla, tu treba mi da pomognemo. A ne sa skupštinama i savetima koji odgovaraju delegatskom sistemu po monarhističkim principima - jednom se izabere delegat, pa jedino smrt može da mu prekine mandat. Šta će vam tolike institucije? Vi ste od svega napravili institucije. Kao što Čerčil reče - ako hoćeš da se nešto ne reši, ti napravi komisiju. Trpate ovog jadnog predsednika svuda – i za ''Puteve'' i za BIA i za VOA itd., pa sada i u dijasporu. Ne može, nije on visoki predstavnik UNHCR za BiH, nije on Lajčak. Lajčak se razume i u boju, i u grb, i u zastavu, i u muziku, u sve se razume. Boris Tadić nije visoki predstavnik pa da mora u sve, po zadatku, da se razume. Ili Pedi Ešdaun. On čak i zabrani nekome da se bavi politikom. Čim krene neko u Bosni da kritikuje UN i NATO, Pedi Ešdaun odmah promeni celu skupštinu - ne možete više da se bavite politikom i kraj priče. Nemojte od Borisa da pravite to, ne želi on to. Svaki normalan čovek bi bežao od toga. O tome se radi. U našem neposrednom okruženju se dešavaju procesi asimilacije. Videli ste i sami šta se desilo, recimo u Mađarskoj, Sent Andreja i taj kraj koji je bio prepoznatljiv itd. Videli ste i sami, po podacima, koliko tu sad ima ljudi koji se izjašnjavaju da su srpskog porekla, da su Srbi. Ali bez obzira koji je to broj koji se izjasni, mi kao država treba da pružimo ruku. Stičem utisak da je ovaj zakon više bio potreban da bi se, pre svega, definisao posao i nadležnost tog ministarstva. Tu se u potpunosti s vama slažem - u postojećim propisima nadležnost vašeg ministarstva nije definisana, osim Zakonom o ministarstvima, Zakonom o Vladi itd. Ali suštinski, vama fale materijalno-pravne odredbe da nešto radite. Međutim, ovde nema upravnog postupka, to je problem. Nema dvostepenosti, nema mogućnosti vođenja upravnog spora. Onda se postavlja pitanje kakav je to državni organ - da li je savetodavni, konsultativni, nešto što održava neku vezu, prva instanca kada se dođe ovde, nešto organizovano itd. I mislim da je dobro da ne postajete neka institucija. Jer, ako postanete neka institucija, državni organ, onda sve ovo ode u propast. Činjenica je da veliki broj naših ljudi, pre svega na privremenom radu u inostranstvu, sve što zarade tamo, zbog nostalgije, zbog obaveza prema roditeljima i deci, prenose ta sredstva ovde, grade velelepne kuće, kupuju nešto itd. I činjenica je da devizne rezerve države pre svega drže ti ljudi. Procene su bile nekada dve, a sada da otprilike pet milijardi evra svake godine preko tih uplata dođe u ovu našu zemlju. I to je dobro. To ne treba sprečavati, to treba omogućiti itd. Ali, to će da dolazi nezavisno od Saveta, Skupštine ili bilo čega, jer je to elementarna potreba za život. Onaj ko radi u Francuskoj i jedva nalazi vremena da se odmori koliko-toliko, hoće što više da zaradi da bi uživao, kako to obično kažu - u penziji, ulaže ovde. Znate kako je u tom kraju prema Negotinu. Tu se prave soliteri sa liftovima unutra. Dve-tri generacije se ne vraćaju, a babe i dede spavaju u onim pomoćnim objektima, kako su i navikli. Zamrznuto je veliko bogatstvo, maltene bačena para. Ali, ne treba država to ni da menja, u krajnjem slučaju. To je lični izbor čoveka i to treba poštovati. Treba omogućiti i stvoriti uslove. Još jedan aspekt ovog zakona postoji, moram to da kažem. Imamo situaciju da izbeglica postane dijaspora. Zbog čega? Imamo puno ljudi koji su sa teritorije bivše Republike Hrvatske ili BiH otišli negde u inostranstvo, srpskog su porekla. Bili su prvo izbeglice, a sada su dijaspora, sa gledišta Srbije. Srbija jeste matica svih Srba. Ne može to niko da nam ospori, nema prava niko to da nam osporava. Zašto? Jer sa nazivom Srbija ne postoji nijedna druga država. I naravno da mi želimo da pružimo pomoć svakome ko ima srpsko poreklo i ko se izjašnjava da je Srbin. Nekada je glavni kriterijum za definisanje nacije bio jezik, a danas je to lični izbor svakog pojedinca. Tako da je moguće da se, zbog dobrih odnosa naše SPC, u centru Francuske, oko Bordoa, jedan deo Francuza proglasi da su Srbi. Moguće je da se u Teksasu, tamo gde su neki naši manastiri, neki Amerikanci proglase Srbima, kao što su se u Japanu neki proglasili. Ali, tako je to danas, ljudi. Ne treba mi to ni da menjamo niti da sputavamo niti bilo šta da radimo. Tako to ide. Koliko ima ljudi koji s ponosom ističu – ja sam Srbin. Da vam ne pričam o deci nekih ljudi koji su sa majicama Ratka Mladića iz Beograda išli do Hitroa i s ponosom ih pokazivali iako su znali da će neko da ih uhapsi – a oni Englezi koji vole da budu Srbi. Sve to treba poštovati. Mi, po svim pokazateljima, imamo negativnu demografsku sliku. Ona nije naša trenutna situacija, to je trend od 1980. godine. To mora da se zna. Od 1980. godine imamo pad i moramo nešto da uradimo. Moramo da pomognemo tim ljudima tamo, ali dajte, molim vas, da ta pomoć bude... Nemojte da idemo prema dijaspori kao Ljuba Mihajlović i Komercijalna banka. Osamdeset i neke godine otvarali filijale, skupljali ušteđevinu naših ljudi koji su na privremenom radu u inostranstvu, prebacivali ovde itd. Ali ja stičem utisak ovde - kako se promeni vlast, oni bi hteli da uspostave odnose sa Srbima u inostranstvu da bi uzeli pare. Sećate se Borke Vučić, gospođo Đukić? Ona je bila na čelu jedne, hajde da kažem - institucije dijaspore, pa su skupili pare posle NATO agresije da se obnove mostovi. Je l' tako bilo? Pa došao Dinkić pa pokupio pare. Je l' tako? Mislim da ste tek prošle godine uspeli da pritiskate, vi iz SPS, da se te pare vrate dijaspori. Otklonite to kao stil ponašanja, pa ćete imati i drugačiji odnos ljudi iz dijaspore. Al' ako idu takvi šerifi kao Dinkić i Labus... Mislim da beše četiri ili pet miliona maraka, je l' tako? Pa smo podnosili tri godine amandmane da uđe u budžet, da se vrati. Pa su bile i sudske presude zbog stečaja neke banke, da sad ne ulazim u te detalje. Molim vas, to je negativna pojava. Iz najplemenitijih razloga su ljudi u inostranstvu skupili pare da bi se obnovilo ono što su porušili oni u čijim su sad državama - NATO zlikovci, što mi šapuću. Znači, naš odnos treba da se promeni. I drugo nešto - manite više ta udruženja, aman. Svi hrlite u ta udruženja, svi svojatate ta udruženja. Dobro su oni i živi više od vas. Ne konkretno od SPO, nego od svih. Svi zapeli za ta udruženja, svi da ostvare neki primat. Obezbedili ste jedan broj ljudi u tim udruženjima koji samo gledaju kako da prođe kroz Ustav ili zakon mogućnost da se oni izaberu za poslanike ovde i da oni predstavljaju dijasporu. Nemojte to da radite, za živu glavu. Saslušajte me. Sve države koje su to uradile, napravile su grešku. Nemojte kao primer da uzimate Francusku, Italiju i ove druge. Oni se drugačije bore za to što mi kažemo ''dijaspora''. Oni se bore preko jezika, Frankofonije itd. Englezi imaju taj svoj Komonvelt itd. Ne možemo mi da se upoređujemo s njima. Čim pomislite da se s njima upoređujemo, napravili smo grešku. Mali smo, moramo potpuno drugačije da se organizujemo i da štitimo ovo što je naše i po čemu se prepoznajemo. Znači, cenim to što volite ćirilicu u Engleskoj, ali vas osuđujem što vam je mrska ćirilica u Beogradu. To morate da znate. Na još jednu stvar da vam samo skrenem pažnju. Sećate se onog Gorana Svilanovića. Nekada je bio ministar inostranih poslova. On je poznat po nekoliko stvari. Prva stvar, ukinuo je tajnu komunikaciju između ambasade i ministarstva. Dok mu je bila ona Maja, to su sve radili faksom. Kaže - ne treba tajna komunikacija, to ćemo faksom; Amerikanci i Englezi ionako sve znaju. Bio je poznat i po drugoj stvari. Godine 2001, da bi se oni pokazali ko su i šta su, on organizuje neki kamp da dođu deca iz dijaspore. Bila deca desetak dana, koliko je to bilo, i otišla. Onda pitali Svilanovića - dobro, kako je to sa tom našom decom iz Evrope? Kaže - sve četnici. Kako četnici? Kaže - samo pevaju narodne pesme, stavili šajkače i kokarde; kakav bre „Red “, to ih uopšte ne interesuje; Rade Jorović, Guča - to njih interesuje. E, ako je tako, vodite računa. Ma, kao i sva deca. Vidite, kad je Partizan igrao u Americi, šta je bio naš nacionalni ponos na terenu? Naša deca iz nekog kluba u narodnoj nošnji igrala narodno kolo. Prelepa slika. Što biste to menjali? Ko je vas ovlastio to da menjate? Ljudi, čuvajte ono što ovaj narod karakteriše, što ovaj narod voli. Manite to. Videla žaba da se konji potkivaju, pa i ona digla nogu. Nemojte to da radite. I odmaknite se od para. Gde god je para, tu je svađa. I ovi saveti vam ništa ne vrede. Vi ćete da obezbedite neki uticaj? Znate i sami ko je ranije držao tu našu dijasporu. Sve je držala Državna bezbednost. Ko zna šta je sve ostalo tamo? Pa to je razlog što ne žele da komuniciraju na otvoreniji način sa organima Republike Srbije. A setite se koliko ih je puta neka lokalna vlast prevarila. Uloži pare, otvori pogon, pa se onda nakači predsednik opštine, pa načelnik okruga, pa šef policije, pa ovaj, pa onaj. To je glavni problem. Nije problem ni ćirilica, nije problem ni narodno kolo. Problem je što onaj ko vrši vlast, zloupotrebljava vlast. Pokušali smo da vam pomognemo nekim amandmanima, ali verujte, ovaj zakon je apsolutno nemoguće popraviti. Ovaj zakon nema dušu, i to je njegov osnovni problem. Ovaj zakon ima brojeve članova, mehanički napisan tekst, ali se duša izgubila.
Ministar Srećković ima reč. Izvolite.
Veoma mi je drago što ste pomenuli Fond dijaspore za maticu i to, zapravo, jeste jedan od konkretnih pokazatelja i dokaza da se odnos države Srbije prema našoj dijaspori i Srbima u regionu menja. Istina je da je naša dijaspora nakon NATO intervencije 1999. godine sakupila velika novčana sredstva, koja su, nažalost, bila blokirana na računima banaka koje su otišle u stečaj. Istina je i da je taj problem trajao punih osam godina, ali je isto tako istina i da je, nakon samo tri meseca od početka mandata ove vlade i mog, kao ministra za dijasporu, Vlada Republike Srbije donela odluku da se jednokratno i u celosti izmire obaveze prema Fondu dijaspore za maticu. Mislim da je to konkretan i siguran znak da se suštinski započinje s novom politikom. To je jedan od konkretnih poteza koje je naša dijaspora pozdravila i siguran sam da će ih ubuduće biti još jako mnogo.
Zahvaljujem. Gospodin Vladan Batić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, već sam u načelnoj raspravi rekao da DHSS podržava donošenje ovog zakona, ne smatrajući ga savršenim, ali smatrajući da je to značajan prvi korak, jedna važna stepenica u promeni odnosa prema dijaspori ili našim ljudima u rasejanju ili emigraciji, nazovimo to kako god hoćemo, budući da postoji više kategorija naših sunarodnika. Najpre ona stara emigracija pre Drugog svetskog rata i njihovi potomci, pa ona ideološka emigracija neposredno nakon Drugog svetskog rata i njihovi potomci, onda imate ljude koji su nazivani gastarbajterima i njihove potomke, i najzad, imate ovu poslednju dijasporu, sastavljenu pre svega od mladih i obrazovanih ljudi koji su otišli u beli svet u poslednjoj deceniji prošlog veka bežeći od ''blagodeti'' bivšeg režima. Važno je da se promeni odnos, da prvo vidimo kako da napravimo stvarni popis, potpunu evidenciju koliko ima naših ljudi u inostranstvu. Mislim da ih tamo ima više nego ovde, ili će se vrlo brzo taj broj izjednačiti, ali je tragično da kao država to ne znamo. Jer, ozbiljne države veoma veliki značaj posvećuju svojoj dijaspori. Čak je njihova dijaspora involvirana u najveće i najvažnije procese odlučivanja u svakoj iole ozbiljnoj državi. Ovaj zakon, naravno, treba da izdrži probu vremena da bi se videli njegovi efekti. Kao što i ova istorijska poseta treba da da rezultate nakon probe vremena, a ne na osnovu lepih reči. Šta pri tome mislim? Mislim da tu treba da usledi serija pratećih zakona i podzakonskih akata koji bi bili kompatibilni i u funkciji ideje koja je izneta u ovom zakonu. Jer, uzalud su sve dobre i lepe namere, treba da se rešavaju konkretne stvari. Treba da ljudi munjevito, brzo, urgentno dobiju državljanstvo, pasoše, da nemaju nikakve birokratske prepreke pri rešavanju svojih ličnih i drugih dokumenata koji su im neophodni za normalan rad, život i funkcionisanje, a ne da se potucaju od nemila do nedraga kada dođu na Božić, uskršnji odmor ili na letnje ferije i vreme provedu tumarajući po kojekakvim šalterima. Zatim da im se daju određene beneficije kod putarine i raznih taksi zarad dobijanja dokumenata. Vrlo važna kategorija su i investicije. Mnogi naši ljudi žele da ulažu ovde, ali su opet opterećeni raznim birokratskim preprekama i to ih obeshrabri. Neki su pokušali, pa su onda zauvek digli ruke kad su videli šta ih je snašlo u Srbiji. To su neke stvari na koje treba obratiti pažnju. Takođe, radi ljudi koji žive u inostranstvu, da se poboljša mreža diplomatsko-konzularnih predstavništava. I u načelnoj raspravi sam apelovao na vas da razgovarate, a dobronamerno sam to pomenuo i ministru spoljnih poslova, da se ne držimo neke stare strukture diplomatsko-konzularnih predstavništava koja više nikakve veze nema s realnim životom. Šta će nama ambasada u Etiopiji ili u Najrobiju, a nemamo ambasade ni konzulate na Malti ili u Dubaiju, gde živi preko 3.000 naših ljudi? Kad šetate glavnom ulicom u La Valeti na Malti, kao da ste u knez Mihajlovoj - više od 1% su naši ljudi. Nema ni konzulata, treba da idu u Rim, a iz Beograda se stiže do Malte deset puta dužim letom nego iz Rima do Malte. A ovima iz Dubaija je predstavništvo u Kairu. Kakve veze imaju Kairo i Dubai? Tri sata leta avionom je od Kaira do Dubaija. Dakle, moramo biti u saglasju s realnošću. Takođe, pozdravljajući skoru liberalizaciju i ''beli šengen'' za naše građane, moram da budem iskren, istovremeno strepim. Jer, ako 70% srednjoškolaca i studenata kaže da bi želelo da ode iz zemlje, onda je to mnogo opasno i to treba sprečiti - stvarajući u Srbiji ambijent da ti mladi, pametni i obrazovani ljudi žive, rade i ostanu ovde.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević, a zatim gospodin Aleksandar Čotrić.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iskoristiću vrijeme moje poslaničke grupe da iznesem još jednom stav LDP o predlogu ovog zakona o kojem danas raspravljamo u pojedinostima. Ponoviću što smo rekli u načelnoj raspravi - da je ovo nepotreban zakon nepotrebnog ministarstva. Mi smo prije pet-šest meseci izneli predlog da Vlada Republike Srbije broji 12 ministarstava i po tom predlogu Ministarstvo za dijasporu apsolutno ne treba da postoji. Zašto mislimo da je ovaj zakon nepotreban? Krenuću od samog obrazloženja ovog zakona i videćete, ovde prevashodno mislim na poslanike vladajuće koalicije, da ono na šta se poziva predlagač ovog zakona, a to je član 13. Ustava Srbije, koji kaže da Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana u inostranstvu i da Republika Srbija razvija i unapređuje odnose Srba koji žive u inostranstvu sa matičnom državom, da se ovim predlogom zakona krši stav 1. člana 13. Ustava Republike Srbije. Reći ću vam o čemu se ovde radi. Član 1. predloga ovog zakona kaže da se ovim zakonom uređuje način osnivanja Saveta za odnose sa Srbima u regionu i Saveta za dijasporu. Onda imamo član 16, koji govori o nadležnosti Skupštine dijaspore i Srba u regionu, gdje se kaže da Skupština bira savete dijaspore i Srba u regionu. Član 23. govori o savetima skupštine i kaže da Skupština obrazuje savete dijaspore. Gde su ovde saveti Srba iz regiona? A ako govorimo o Savetu za odnose sa Srbima u regionu, onda govorimo o šest-sedam članova koji detaljno objašnjavaju ovaj savet, dok imamo samo dva člana koja govore o Savetu za dijasporu, pri čemu Savet za dijasporu obrazuje Vlada, a za Savet za odnose sa Srbima u regionu zakon definiše ko čini ovaj savet, čime se bavi i šta radi. Postavlja se pitanje zašto, kada govorimo o savetima dijaspore, ne govorimo i o savetima Srba u regionu. Tu mislim na Ekonomski savet dijaspore, Savet za statusna pitanja dijaspore, Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju. Ovo su malo nelogične stvari, jer imamo, s jedne strane, u članu 16. da Skupština bira savete dijaspore i Srba u regionu, a nigde u ostalim članovima ne vidimo na koji način ta skupština bira članove Saveta Srba u regionu. Takođe, ako govorimo o kršenju člana 13. stav 1. Ustava, kada govorimo o državljanima Republike Srbije, ovde se, kada govorite o dijaspori, govori da dijaspora obuhvata državljane Republike Srbije koji žive u inostranstvu, ali nigde kroz ove članove ne vidimo na koji način ovaj zakon tretira državljane Republike Srbije koji nisu pripadnici većinskog naroda u Republici Srbiji. Pogledajte, gospodine ministre, član 4. stav 2). Piše: ''upotrebom, učenjem, čuvanjem i negovanjem srpskog jezika i ćiriličkog pisma, čuvanjem i negovanjem srpskog kulturnog, etničkog, jezičkog i verskog identiteta''. Da li ovo treba da stoji? Da, ali treba da stoji i za državljane Republike Srbije koji nisu pripadnici većinskoga naroda. Takođe, gospodine ministre, u članu 14,gdje definišete šta podrazumijevate pod organizacijama u dijaspori, kažete: ''radi čuvanja i negovanja srpskog kulturnog, verskog i etničkog identiteta''. Da li to treba da stoji? Da. Ali, da treba da stoji – jezički, verski i kulturni identitet državljana Republike Srbije? Da, i to treba da stoji. Da li mi, na ovaj način, iz ovog zakona izbacujemo sve organizacije dijaspore koje imaju multietnički karakter? Odnosno, da li one organizacije koje imaju multietnički karakter mogu po ovom zakonu o dijaspori da konkurišu za sredstva koja su predviđena za negovanje jezika, tradicije i ostalog što je definisano predlogom ovoga zakona? Sve ovo govori da je ovaj zakon, po nama, nepotreban. Zašto je nepotreban? Zato što on samo u definiciji pojmova govori o državljanima, o građanima, ali ako krenemo u suštinu, videćete da ovde građani, odnosno državljani Republike Srbije nemaju uticaja, odnosno ne mogu da imaju takav uticaj kao što imaju pripadnici većinskog naroda. Pogledajte član 2. u ovom zakonu, gde kažete da dijaspora obuhvata i pripadnike srpskog naroda iseljenike sa teritorije Republike Srbije i iz regiona i njihove potomke. U članu 4. u zadnjem stavu se kaže – ''radi ostvarivanja veza i sa iseljenicima sa teritorije Republike Srbije i njihovim potomcima, koji nisu obuhvaćeni članom 2. ovog zakona, ako postoji zajednička svest''. U članu 2. nije potrebna ta zajednička svijest, ali u članu 4. i drugima je potrebna ta zajednička svijest. Tu se postavlja još jedno važno pitanje – ko definiše tu zajedničku svijest, odnosno ko je sa te druge strane koji treba da kaže da postoji, odnosno ne postoji ta zajednička svijest? Sve su ovo argumenti zašto mi ne možemo da glasamo za ovaj predlog zakona. Odnosno, svi su ovi argumenti uticali na to da LDP ne podnese nijedan amandman jer smo mišljenja da ovaj zakon ne može da se popravi. Koncept ovog zakona je za nas stran i, samim tim, za njega nećemo glasati. Pozivamo i neke stranke vladajuće koalicije da ovo ne podrže.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Čotrić.
Za razliku od našeg fudbalskog reprezentativca Krasića, koji igra odlično i vrlo je precizan, njegov prezimenjak ovde u Skupštini sve promaši. I ne samo to, nego i tim koji predvodi i ostali igrači su takođe bili vrlo neprecizni u diskusiji vezano za odredbe ovog zakona. Ukratko, kada se radi o pripadnicima srpskog naroda koji žive u Bugarskoj i Grčkoj, što je predmet ovog amandmana, zaista nema Srba u te dve zemlje koji žive tamo kao autohtonostanovništvo. Nema ih već vekovima. Živeli jesu u srednjem veku, ali ih već nekoliko vekova nema. I kada govorimo o Srbima u Bugarskoj i Grčkoj, onda možemo da govorimo samo o Srbima koji idu tamo na pijacu ''Ilinci'' ili u ''Metro'' da nešto kupe. Kada iz Niša odu tamo, borave nekoliko sati. To su jedini pripadnici našeg naroda u Bugarskoj. U Grčkoj možda malo duže borave preko leta, kada su na godišnjem odmoru. Kada ste govorili o ćirilici, zaista je za svaku pohvalu napor Ministarstva da se sačuva to naše pismo, ali ne vidim kakve veze ima... Kada ste već pomenuli reč "galimatijas", onda je galimatijas to o čemu ste govorili. Kakve veze imaju natpisi u Knez Mihailovoj sa nadležnostima Ministarstva za dijasporu? Slažem se da bi država trebalo više da učini, ali preko drugih nadležnih institucija, da se očuva naše pismo, pogotovo u centralnim gradskim ulicama, ali nemojte da sprečavate napore da se zaista pomogne svima koji žele u dijaspori da pišu na ćirilici, što Ministarstvo čini pomažući im. Nemojmo da budemo kratkog pamćenja. Pre nego što je formirano Ministarstvo za dijasporu, postojalo je Ministarstvo za Srbe izvan Srbije. Od 1997. do 2000. godine član SRS je bio na čelu tog ministarstva, dakle više od tri godine, i tada uopšte nije bilo reči o zakonu. Čovek na čelu tog ministarstva ništa nije radio. Da vam ispričam. Kada sam, posle jedne posete Srbima u Rumuniji otišao kod njega da ga zamolim za pomoć za srpske škole u Đerdapskoj klisuri, u Belobreški, koje su u očajnom stanju, on je već dve godine bio ministar, kaže on meni - pa, da li je moguće da žive Srbi u Rumuniji, to nisam znao. Eto kako je bio uspešan ministar. Čovek je radio tako da niko živi u dijaspori nije znao ni da on postoji, a kamoli da je ministar i da nešto radi. Kada sam ga pitao da li može Ministarstvo za Srbe izvan Srbije da izdvoji neka sredstva da se pomogne srpskom školstvu u Rumuniji, kaže - ne možemo, 70% budžeta smo dali za borbe bikova na Grmečkoj koridi. To je u vaše vreme bila osnovna delatnost ministarstva koje je trebalo da se bavi statusom i pravima našeg naroda u rasejanju. Kada je reč o ćirilici i latinici, pa vaš predsednik gospodin Šešelj je sve svoje knjige objavljivao na latinici. Čak sam ja bio recenzent nekih od njih. To su "Knjige za lomaču", "Veleizdajnički proces", "Hajka na jeretika". Sve su objavljivane 80-ih godina. Gospodin Šešelj ih je sam i pisao i umnožavao i prodavao, a izgleda da ih je sam i čitao u to vreme. Zaista me čudi toliko nepoznavanje prilika u dijaspori. I gospodin Krasić je na neki način sve više pripadnik dijaspore, pošto više vremena provodi u Hagu nego u Beogradu, tako da bi ova pitanja trebalo da poznaje malo bolje.
Reč ima gospodin Krasić, replika.
Lako mi je da vam kažem. Nema tu bog zna šta ni da se demantuje, pošto je ovo bilo sve nepovezano, ali radi javnosti da kažem. Srpska radikalna stranka je učestvovala u vlasti od 24. marta 1998. do 25. oktobra 2000. godine. Samo da preciziram ove stvari. I još jedna stvar, za koju mislim da je vrlo važna. Kada treba da se opredelite između Čotrića i knjiga u čijem objavljivanju je i on učestvovao, a pisali su ih naučnici, ipak se opredeljujem za knjige koje su pisali naučnici. Nekako mi je to pouzdanije. A malopre sam se, verujte, tresao dok je Kenan pričao ovde. Jer, da se ostvarilo ono Vukovo, Kenan ne bi, jadnik, mogao ni da pritisne ovo dugme.
Gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, i ovaj zakon, a i onaj prethodni, o kome smo danas diskutovali po amandmanima, Zakon o odlikovanjima, podrazumeva, pored nekog pravničkog znanja, i elementarno poznavanje istorije. I ministar Milan Marković, a evo sada i gospodin Čotrić, kolektivni član DS-a, izgleda, istoriju slabo poznaju. Čuli smo od Milana Markovića danas kako je Orden takovskog krsta zamenjen Karađorđevom zvezdom 1876. godine, kada je, zamislite, srpski vladar bio knez Milan Obrenović. Jedan Obrenović je zamenio Takovski krst, koji podseća na njegovog rođaka, Karađorđevom zvezdom? Dakle, zaista je dramatično nepoznavanje istorije. Sada se uveravamo da ni gospodinu Čotriću istorija nije baš jača strana. Gospodine Čotriću, Srbi su na teritoriju današnje Bugarske došli pre Bugara. Bugari su, pročitajte istoriju, tatarsko-mongolsko pleme, a slovenske osobine, slovensku kulturu i slovenski jezik nisu imali ni od koga drugog da prime nego od Srba. Čitajte malo Konstantina Porfirogenita. Pročitajte u njegovom delu "De administrando imperio" (O upravljanju carstvom) ko je prvi došao na te prostore. Znam da su vama iz SPO poštapalica Vojislav Šešelj i Haški tribunal. Ali, samo da vam kažem nešto - da nije promenio dlaku, u Hagu bi se našao vaš predsednik. U optužnici protiv Vojislava Šešelja pominje se i Vuk Drašković. Pitajte njega kojom cenom je platio to što danas on nije u Haškom tribunalu. I nemojte vi iz SPO stalno nekome da delite moralne lekcije. Vrlo ste mala stranka i na izborima ne možete da dobijete nijednog poslanika sem da parazitirate na leđima DS-a. Vi ste u Srbiji poslednji koji može nekome da deli moralne i političke lekcije. Dakle, uzmite malo istoriju, pročitajte nešto, saznajte nešto, pa onda diskutujte sa narodnim poslanicima SRS-a. Kao što vidite, mi smo se za ovu raspravu, a i za raspravu o Zakonu o odlikovanjima, vrlo temeljno pripremili. Ponavljam, ta rasprava, pored pravničkog znanja i te kako podrazumeva poznavanje istorije. Nažalost, gospodine Čotriću, vi se, sem u aforizme, ne razumete ni u pravo ni u istoriju.
Gospodin Čotrić ima reč.
Ova pitanja koja se odnose na postojanje pripadnika našeg naroda u nekim susednim zemljama je gradivo koje se uči u 3. razredu osnovne škole. Tako da vi to, očigledno, ne znate ni na tom nivou, a meni je to jako dobro poznata materija. Davno pre vas sam čitao Konstantina Porfirogenita i nemojmo da se upuštamo u tu raspravu, da se pozivamo sada na tog vizantijskog istoričara. Bitne su činjenice sada, da li sada postoje pripadnici našeg naroda kao autohtono stanovništvo u susednoj Bugarskoj. Više puta sam bio u Bugarskoj, imao kontakte sa predstavnicima naše ambasade u Sofiji i pokušavali smo na sve moguće načine da osnujemo neku organizaciju od pripadnika srpskog naroda, ali to su ljudi koji su se doselili u Bugarsku zbog posla u poslednjih 10 ili 15 godina. To su uglavnom poslovni ljudi, koji nisu bili zainteresovani za angažovanje na planu očuvanja nacionalne posebnosti. Tako da je činjenica to, a ne ono što je pre nekoliko vekova pisao u svom delu Konstantin Porfirogenit.
Gospodine Martinoviću, možete govoriti samo u okviru vremena poslaničke grupe. Nema osnova za repliku.
Gospodine Čotriću, očigledno ne znate šta znači pojam autohtoni narod. Autohton je onaj narod čija je teritorija. Ponavljam, Srbi su na teritoriju današnje Bugarske došli pre Bugara. Istorijska hronologija vam to pokazuje. Bugari, gospodine Čotriću, na teritoriji današnje Bugarske, uopšte na Balkan, nisu došli kao slovenski narod. Oni su slovenizirani. Došli su kao tatarsko, odnosno mongolsko pleme, a slovenski jezik i hrišćanstvo primili su jer su došli na teritoriju koju je nastanjivao srpski narod. Ima još nešto. Vi, gospodine Čotriću, izgleda da priznajete kada neka država nad pripadnicima jednog naroda izvrši genocid. To što je danas malo Srba u Bugarskoj, jeste posledica fizičkog genocida, duhovnog genocida i asimilacije. Pa sad vi kažete – znate, Srbi nisu autohtoni narod. A zapitajte se šta je posledica toga, odnosno ko je do toga doveo. Srbi su apsolutno autohtoni narod - ne u Bugarskoj, nego na celom Balkanu. Kažete da ste čitali Konstantina Porfirogenita. Onda su vam, izgleda, te stranice u kojima govori o doseljavanju Srba na Balkan bile umazane jogurtom. Možda ste jeli burek i jogurt, pa vam je jogurt kanuo na tu stranicu, pa niste uspeli da pročitate. Morate da uzmete delo od korica do korica i videćete iz dela Konstantina Porfirogenita da su jedina dva južnoslovenska, uopšte slovenska naroda koja su došla na Balkan, bili Srbi i Hrvati. Koji Hrvati? Čakavci, oni koji su bili na primorju. Vuk Karadžić u knjizi "Kovčežić za istoriju, jezik i običaje Srba sva tri zakona" kaže da su jedini pravi Hrvati čakavci. Oni su, kaže, ostaci Porfirogenitovijeh Hrvata, a svi ostali su bili Srbi. Nažalost, tragedija istorije je tragedija delimično i nas kao naroda - što su od Srba nastajali Makedonci, Crnogorci, evo sad ovi prave Vojvođane itd. Ali su to sve Srbi, autohtoni od sedmog veka i u Bugarskoj, i u današnjoj Makedoniji, i u današnjoj Srbiji, i u današnjoj Crnoj Gori, i u BiH, i u Hrvatskoj. Ako je verovati Konstantinu Porfirogenitu, negde do reke Cetine.
Na naslov iznad člana 3. i član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić i Željko Tomić. Gospođa Milica Vojić-Marković ima reč.
Hvala lepo, gospođo predsednice. Ne znam šta ...
Gospodine Čikiriz, niste se prijavili. Morate se prijaviti. Imamo elektronski sistem već duže vreme. Izvinjavam se, gospođo Vojić-Marković, očigledno nećemo stići. Sutra ćemo nastaviti.
Dobila sam reč.
Dobili ste reč, ali šta mogu da radim. Prednost imaju oni koji reklamiraju Poslovnik. Morate se prijaviti, gospodine Čikiriz. Gospođo Vojić-Marković, izvolite.
Posle ovako duge ujdurme oko toga ko će konačno dobiti reč, izgleda da će ono što se odnosi na rodnu ravnopravnost, a što je član 3. ovog zakona, pobediti. Naš amandman, koji smo podneli u ime poslaničke grupe, jeste na naslov iznad člana 3. i član 3 – da se taj član briše. U zakonu lepo stoji da je to član koji se odnosi na to da se svi pojmovi koji se u zakonu koriste odnose kako na muški, tako i na ženski rod. Prosto mi nije jasno da li je gospodin ministar ovo dobro pročitao. I bilo mi je nejasno sve dok nisam pročitala obrazloženje. U obrazloženju stoji da se amandman ne prihvata iz razloga što je predmetni član koncipiran u skladu sa savremenim domaćim i međunarodnim standardima ljudskih prava koji se odnose na rodnu ravnopravnost. Moram da zamolim i ministra i članove njegovog tima, kao i sve moje kolege koji su pročitali ovaj zakon, da pročitaju ponovo ovaj član. Jer, da nema ovog člana, svi zakoni koji su do sada doneti, a koji su se odnosili na građane Srbije, bez obzira na pol, muški ili ženski, ne mogu da se primenjuju na žene. Da li je to tačno? Naravno da nije. To je apsurd. Svi zakoni koji se donesu, odnose se na građane Srbije, bez obzira na pol. Ali, potpuno mi je jasno šta ste hteli ovim što ste napisali. Zapravo, hteli ste da nam se predstavite koliko ste politički korektni, zaboravljajući jednu stvar. A danas smo utvrdili da, osim istorije, ne znate ni srpski jezik. Jezik je lingvistička kategorija. On podleže nekim potpuno drugim zakonima. U momentu kada ga spustite na političku kategoriju, kao što vi pokušavate ovde i kao što se dešava u pojedinim zakonima, on počinje da biva apsurd. Zašto? Ubacujete stotine novih reči, koje su strašno rogobatne (naravno, te reči su uvek ženskog roda) i pravite jedno čudovište od jezika, proglašavajući pri tom da je i srpska gramatika potpuno politički nekorektna. Molim vas, ovo nema smisla. Ovo je apsurd. A da je to što ste uradili ovde, a naročito u obrazloženju potvrdili, jedna politička demagogija, kratko ću vam objasniti. Evo primera. Sa jedne strane, usvajate stotine novih rogobatnih reči, koje su obavezno ženskog roda, tvrdeći da su tako žene vidljive u ovim zakonima, a sa druge strane, ženama povećavate godine za odlazak u penziju, oduzimate im prinadležnosti pri rođenju dece... Žene, koje su već žrtve tranzicije, činite potpuno nevidljivim, jer one nemaju ista prava kao muškarci - ni iste plate, ni ista radna mesta, ni sve drugo. To hoću da vam kažem. Gospodo, vi pričate priče o tome koliko polažete na rodnu ravnopravnost. To pokazujete time što ubacujete besmislene članove, a to, naravno, vređa inteligenciju žena, znate. Ja neću da me vi u zakonu tretirate kao član 3. sa podnaslovom. To vređa inteligenciju žena. Hoću da budem rodno ravnopravna, ali ne tako da me ubacite u član 3.
Gospodo poslanici, 18.00 je časova. Gospodin Čikiriz jeste reklamirao povredu Poslovnika, ali ćemo time početi sutra. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 113 narodnih poslanika, a da bismo tačno utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da.) Najpre gospođa Aleksandra Janković.