Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 125 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju narodni poslanici Vesna Pantić-Aksentijević, Leila Ruždić-Trifunović, Sanja Čeković, Dejan Rajčić i Aleksandar Vlahović. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRESTANKU VAŽENjA ZAKONA O OSNIVANjU JAVNOG PREDUZEĆA ZA VAZDUŠNI SAOBRAĆAJ Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za saobraćaj i veze i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Velimir Ilić, ministar za kapitalne investicije, želi reč? (Da.)
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, na današnjem zasedanju je jedan zakon koji je Vlada Republike Srbije predložila, a odnosi se na sledeće: mi smo imali iz 1992. godine stari zakon o Jugoslovenskom aerotransportu, preduzeću koje je osnovano; sada je predlog da se jedno preduzeće, a u međuvremenu se stvorila ćerka firme Aerodrom, potpuno odvoji i da imamo dva javna preduzeća – znači, "JAT AIRWAYS" i Aerodrom "Beograd". Šta je cilj? Cilj je da Aerodrom može da posluje, da se kreditno zadužuje, da može da uđe u određene investicije i projekte. Uslov je da se prilagodimo novom načinu poslovanja, da Aerodrom "Beograd" uđe u sistem aerodroma u Evropi i vi znate da se teži ka otvorenom nebu nad Evropom, da će aerodromi biti zasebna celina. Molim vas da ovaj zakon podržite, jer on je veoma važan i zbog toga da se određene investicije na Aerodromu nastave punim tempom. Ovaj zakon stupa na snagu 1. jula 2005. godine.
Koristim i priliku da pozdravim predstavnike sindikata koji se nalaze na galeriji i koji prate ovu sednicu. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Da li neko od narodnih poslanika želi reč? (Da.) Izvolite, narodni poslanik Kekić, ovlašćeni predstavnik SPS-a.
Poštovano predsedništvo, uvaženi ministri, kolege poslanici, ukratko ću samo reći da je sve ovo što je rekao ministar Ilić tačno i da se odnosi pre svega na usklađivanje pozitivno-pravnih propisa sa novonastalom situacijom, a sa ciljem da se formiraju dva odvojena preduzeća i sa ovim ciljem koji je ministar i rekao. Zakon o javnim preduzećima u obavljanju delatnosti od opšteg interesa ovlastio je Vladu Republike Srbije da ovo sve uradi, ali sam se javio pre svega zbog nekoliko rečenica. Zakon će ova skupština sigurno doneti, jer on predstavlja usaglašavanje celokupne materije sa pozitivno-pravnim propisima, ali ako u slučaju da Vlada i ostale državne institucije ne preduzmu odgovarajuće mere da se zaštiti "JAT Ervejz" kao nominovani prevozilac za Srbiju i Crnu Goru sa Aerodromom Beograd, sigurno da ćemo doći u vrlo tešku situaciju da "JAT Ervejz" i funkcioniše. Zato bih samo rekao nekoliko mera koje su vrlo bitne i koje su uobičajene i kod stranih državnih organa trebalo bi da se preduzmu, kako bi se "JAT Ervejz" zaštitio. To je odobravanje dozvole za obavljanje aviosaobraćaja striktno u skladu sa bilateralnim sporazumima i drugim pravnim aktima, zabrana izdavanja nominacija prevoziocu iz Srbije i Crne Gore za letove iz Beograda, ukoliko istom Aerodrom Beograd nije bazni, zabrane izdavanja dozvole u čarter saobraćaju za zemlje u kojima nominovani prevozilac obavlja redovni saobraćaj. Karakteristični su Egipat, Turska, Grčka i Rusija, pogotovo u dane godišnjih odmora i ukinuti transfernu aerodromsku taksu na Aerodromu Beograd, jer se ista primenjuje samo na putnike "JAT Ervejz"-a. Ono što je karakteristično, što bi Vlada Republike Srbije morala da zna, odnosno sigurno je da zna, da je cena goriva na Aerodromu Beograd dosta skuplja u odnosu na sve te aerodrome. Evo nekoliko konkretnih podataka, a to je da je za međunarodni saobraćaj u Beogradu cena tone kerozina u decembru 2004. godine iznosila 579 dolara, dok je za domaći saobraćaj, zbog tadašnjeg poreza na promet, iznosila 695 dolara, a uporedni pregled je u Londonu 497, Amsterdamu 506, Frankfurtu 510, Rimu 517. Ta cena i te kako opterećuje, odnosno dovodi do povećanja troškova letova i do toga da "JAT Ervejz" ne može biti konkurentan sa ostalim prevoziocima. Toliko o tome. Iskoristio bih priliku da, uz prisustvo ministra za kapitalne investicije, pod čijom je direktnom ingerencijom Republička direkcija za puteve, da kažem da sam imao prilike da ovih nekoliko dana prođem malo kroz Srbiju i u ovakvim vremenskim uslovima, dobro je urađen i autoput, dobro su urađeni i magistralni putevi, ali sigurno da bi Ministarstvo za kapitalne investicije, preko svojih saobraćajnih inspektora koje ima na nivou okruga, moglo da se raspita, odnosno da utvrdi kakvo je održavanje regionalnih puteva. Dok kod lokalnih puteva sigurno smo došli u određeni problem, jer mnoge lokalne samouprave su tek negde krajem novembra, početkom decembra formirale svoje lokalne vlasti i sigurno da nisu ni bile u prilici da raspišu tendere, da nabave određene količine soli. Kako se najavljuje da će ove nepogode trajati do februara, mislim da bi saobraćajni inspektori po okruzima mogli da preduzmu zakonske mere i da nateraju određena preduzeća za puteve, odnosno nosioce tih aktivnosti da i u ovako teškim uslovima što više obezbede da funkcionišu normalno putevi.
Da li još neko od poslanika želi reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa nije bilo ni prijavljenih, zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto na Predlog ovog zakona nisu podneti amandmani, pre nego što zaključim pretres u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, Velimir Ilić, želi završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu i u celini. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O RADU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Ljiljana Nestorović, Marko Krstin, Sava Urošević, Miroslav Markićević, Dušan Mrvoš, Snežana Lakićević-Stojačić, Leila Ruždić-Trifunović, Milan Marković, Goran Jakšić, Branislav Rankić, Milovan Radovanović, Zlatko Radić, Aleksandar Đorđević, Nemanja Šarović, Zoran Krasić, Gordana Pop-Lazić, Božidar Koprivica, Vjerica Radeta, Dragoljub Stamenković, Momir Marković, Stevica Deđanski, Darko Glišić, Zlatan Jovanović, Vojislav Milajić, Petar Jojić, Nataša Jovanović, Mileta Poskurica, Miljko Četrović, Paja Momčilov, Goran Cvetanović, Branislav Stevanović, Veroljub Arsić, Sreto Perić, Zoran Antić, Milorad Mirčić, Igor Bečić, Milan Stevović, zajedno Žarko Obradović i Milisav Petronijević, zajedno Toma Bušetić i Bojan Kekić, zajedno Toma Bušetić i Hranislav Perić, Milan Nikolić, zajedno Toma Bušetić i Rajko Baralić, zajedno Toma Bušetić i Živodarka Dacin, zajedno Toma Bušetić i Zvonimir Stević, zajedno Toma Bušetić i Živorad Smiljanić, zajedno Toma Bušetić i Branče Stojanović, Dragan Jovanović, zajedno Toma Bušetić i Zoran Anđelković, zajedno Toma Bušetić i Svetislav Krstić, zajedno Toma Bušetić i Dragan Jovanović i Vlada Republike Srbije. Primili ste obaveštenja narodnih poslanika da povlače amandmane, i to: Milan Marković na članove 2, 20. i 53, Snežana Lakićević-Stojačić na članove 105, 112, 125, 187. i 196. i Sava Urošević na član 119. Na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, narodni poslanik Toma Bušetić povukao je amandman koji je podneo zajedno sa narodnim poslanikom Brančetom Stojanovićem, a kojim su predložili dodavanje novog člana 197a. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi 5 časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Samo da pročitam ko su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku dnevnog reda; za DSS - Jovan Palalić, za DS - Boris Tadić - Milan Marković, za G17 plus - Ivana Kovačević, za SPO - NS - Slobodan Živkucin i za SPS - Toma Bušetić. Da li predstavnik predlagača, Slobodan Lalović, ministar za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege narodni poslanici, iskoristiću ovu priliku da u nekoliko osnovnih ideja iznesem zapravo motive i ciljeve Predloga zakona o radu, a koji je danas pred vama i o kome ćemo razgovarati ovih dana, a nadam se na kraju i usvojiti. Dakle, osnovna ideja koja je rukovodila Vladu Republike Srbije prilikom izrade ovog teksta zakona bila je potreba da se nađe i definiše određena mera, jednostavno zato što je naša ocena bila i jeste da je još uvek važeći Zakon o radu, koji je donet 2001. godine, suviše klatno pomerio na jednu stranu. Kao što dobro znamo, mi smo svi vrlo skloni tome da klatno pomeramo ekstremno levo ili desno, ali nikako da nađemo pravu meru stvari. Ocena Vlade Republike Srbije bila je da je klatno otišlo suviše na jednu stranu, prema poslodavcima, da su u tom smislu suviše pristrasna rešenja, i da je neravnoteža koja postoji u odnosu između sveta rada i sveta kapitala nešto što je u stvari na opštu štetu. Naravno, postoje moguće ideje ili pristupi da i to ukoliko klatno ode suviše na jednu stranu može biti na opštu korist. Međutim, pokazalo se u praksi da to nije dobro. Niko od nas nije tražio da klatno toliko ode na jednu stranu. To je ona naša sklonost da budemo suviše revnosni, to je naša sklonost da budemo veći katolici od Pape. Ne traži se nešto od vas, ali vi pretpostavljate da bi to bilo dobro da se uradi, pa onda idete u tom pravcu. S druge strane, prilikom izrade Predloga zakona o radu, a koji je pred vama, morali smo imati u vidu i realan zahtev da zakonska rešenja budu u skladu sa evropskim radnim standardima, sa evropskim radnim i socijalnim zakonodavstvom, i da donošenjem ovog zakona stvorimo uslove i situaciju u kojima će biti podstaknuto investiranje u srpsku privredu i razvoj srpske privrede. Pitanje svih pitanja budućnosti Srbije jeste zapravo da li ćemo i u kojoj meri uspeti da podstaknemo razvoj privrede, a razvoj privrede je neodvojiv od podsticanja investiranja u srpsku privredu. Dakle, nema novih radnih mesta, nema izlaska iz krize, nema oslobađanja od hipoteke prošlosti, ukoliko u narednom periodu ne budemo stvorili situaciju u kojoj će doći do ozbiljnog rada i investiranja. Samo rastom investiranja u srpsku privredu možemo, kao posledicu, imati rast društvenog proizvoda i porast opšteg društvenog bogatstva. Samo u takvim okolnostima možemo onda ostvariti i onaj cilj koji jeste cilj ove vlade, a to je da se podigne standard građana, a pre svega da se podigne standard onih koji žive od svog rada, i da stvorimo situaciju u kojoj ćemo kada radimo dobiti zaradu od koje možemo da živimo i mi i naša porodica. To je prosto vrlo jednostavan cilj i potpuno očigledan, ali on nije lako ostvariv, a pre svega zbog toga što imamo jedno užasno ekonomsko i socijalno nasleđe, koje nas i dalje pritiska. Mi smo u 2004. godini, ova vlada je uspela da postigne izuzetno dobre rezultate u pogledu rasta društvenog proizvoda, rasta industrijske proizvodnje, a takođe uspela je da prvi put Srbija dođe na listu onih zemalja gde se može investirati. To je ona čuvena priča B+B itd. kategorizacija. U stvari, to je na neki način simboličan bio taj momenat kada smo ponovo dobili kreditni rejting i, zapravo, bio je momenat povratka Srbije u svet. To je bio taj trenutak. U takvim ukupnim okolnostima, ideja ove vlade je da kroz zakonodavnu aktivnost stvori ukupnu, povoljnu i sve povoljniju situaciju u Srbiji, koja će biti poželjno tlo za strano investiranje. Koja je zapravo mera uspeha rada ove vlade? Jedina mera uspeha rada ove vlade jeste i biće da li ćemo u 2005. godini ostvariti dalji rast investiranja u srpsku privredu i, shodno tome, dalji ozbiljan rast društvenog proizvoda. Već prvih mesec dana, navršava se januar, pokazuje da dolazi i dalje se nastavlja ozbiljno investiranje u srpsku privredu, i to kroz direktno investiranje, kroz privatizaciju, a očekujemo i grinfild investicije. Sve govori, ovo je prvi mesec, januar, da je ova vlada na pravom putu i da u 2005. godini možemo očekivati daleko veći rast investiranja, i da u skladu sa tim možemo očekivati bar jednak, ako ne i veći rast društvenog proizvoda u Srbiji, bar jednak, ako ne i veći rast industrijske proizvodnje. To su ondazapravo uslovi, to su okolnosti u kojima možemoi radništvu Srbije da kažemo, imate perspektivu, ova zemlja ima perspektivu, vi imate perspektivu, svi mi zajedno imamo perspektivu, jer idemo dobrim putem. U takvim okolnostima zakon o radu, koji je pred vama, jeste jedan od ključnih akata koji treba da postigne nekoliko ciljeva. Prvi cilj koji treba zakon o radu da postigne jeste da stvori takve uslove u kojima će svet rada i svet kapitala da svoje međusobne odnose uređuju kroz dogovore i sporazume, a ne kroz konflikte. To je prvi i osnovni cilj. Prevedeno na jasan srpski jezik, na zakonodavni jezik zapravo, to je podsticanje funkcionisanja u Srbiji sistema kolektivnih ugovora. To je operacionalizacija ovog političkog cilja. Znači, mi hoćemo da se Srbija razvija na taj način da se u socijalno-ekonomskoj sferi svet rada i svet kapitala o svim ključnim pitanjima dogovaraju, a nije se lako dogovoriti, i kad se dogovarate, svako mora od nečega da odustane. Nema ni jednog dobrog dogovora u kome je samo jedna strana zadovoljna. Ako je samo jedna strana zadovoljna, onda je to sigurno bio diktat, a ne dogovor. Dakle, radi se o potrebi da u teškim vremenima, kroz koja ćemo i dalje prolaziti, i uz ove, očekujem, izvanredne rezultate koje ćemo ostvariti u 2005. i u 2006. godini, i dalje neće biti lako u Srbiji. A neće biti lako, pored ostalog, zato što je hipoteka prošlosti tako teška, tako velika, da ko misli da ono što se deceniju, dve ili tri decenije upropašćava, može bitno promeniti za godinu dana ili šest meseci, taj ili ne zna o čemu govori ili namerno ljude drži u zabludi. Znači, moramo to razumeti. Mi idemo dobrim putem, ali u periodu koji je pred nama, biće jako važno kroz socijalni dijalog, jer je to ključno pitanje, da ostvarimo dogovore, i to na onim najosetljivijim i najbitnijim tačkama, posle čega bi, kroz relativan socijalni mir, uspeli da Srbiju preobrazimo i da joj ponovo damo evropski lik, što je cilj Vlade Republike Srbije. Rad na ovom zakonu je imao taj politički cilj. U stvari, ceo zakon o radu, sva njegova nova rešenja jesu rešenja koja su u potpunosti usklađena ili se vrše kao usklađivanje sa evropskim radnim i socijalnim zakonodavstvom. Mi idemo u tom pravcu. U tom smislu, pretpostavljam i očekujemo da će većina poslanika Narodne skupštine, bez obzira na politička opredeljenja, podržati ono što je dobro, a mislim da je ono što danas ovde predlažemo i o čemu raspravljamo nešto što je dobro. Šta mi treba da uradimo? Ovaj zakon o radu treba posmatrati kao deo ukupnih aktivnosti ove vlade na stvaranju poželjnog i dobrog socijalno-ekonomskog miljea. Vi ste u ovoj skupštini imali pre mesec i kusur dana priliku da usvojite Zakon o ekonomsko-socijalnom savetu i Zakon o mirnom rešavanju radnih i kolektivnih sporova. To treba posmatrati kao jednu celinu. Zapravo, ovo je nastavak te aktivnosti, a posle zakona o radu će doći još neki zakoni koji, zapravo, čine celinu i čine taj novi ekonomsko-socijalni milje u kome treba da se sprovodi tranzicija u Srbiji. Zašto je to važno? Zato što ova vlada veruje da, u stvari, najefikasniji način sprovođenja tranzicije u Srbiji jeste onaj način koji pretpostavlja socijalni dogovor. Naravno, ovako ili onako, tranzicija će se sprovesti u Srbiji, samo je pitanje za koliko vremena i ko će koliko platiti tu cenu. Vlada Republike Srbije smatra, zato ovo i radi, da tu cenu treba u najvećoj meri rasporediti što ravnomernije na sve društvene slojeve. To jeste cilj onoga što mi ovde radimo. Polazeći od te ideje, zakon o radu na prvom mestu i to čini u više članova, to se nije moglo jednim članom uraditi, naravno, donosi odredbe kojima će se u Srbiji podstaći kolektivno pregovaranje kao dominantan oblik ili formu kroz koju će se voditi politika zarada u Srbiji. Šta sada imamo? Imamo situaciju u kojoj je druga forma ili drugi oblik dominantan, a to je oblik uređivanja zarada kroz jednostrane akte poslodavaca. Potpuno je jasno da ako, kao vlasnik, treba da odredim vama, kao radnicima, platu i ništa vas ne pitam, naravno da ću gledati da me to što manje košta. Dakle, kroz podsticanje sistema kolektivnih ugovora zapravo mi želimo da u Srbiji preovlada, kao dominantan oblik u politici zarada, kolektivno pregovaranje. Da bi taj cilj ostvarili, mi smo izmenili desetinu ili više članova. To je ona bazična ideja. Samo jednu digresiju da napravim, da ne bi bilo nesporazuma. U toku razgovora oko Predloga zakona o radu bilo je ideja da se zaključivanje kolektivnih ugovora učini obaveznim. To je jedan zahtev koji je potpuno nemoguć i neprihvatljiv, iz razloga što ako je nešto kolektivni ugovor, on nastaje onda kad nastane saglasnost volja. Samo po sebi je kontradikcijo in adjekto zahtevati da zaključivanje bude obavezno. Usput da vam kažem, jedini put u istoriji kada je zaključivanje kolektivnih ugovora bilo obavezno bilo je u Staljinovoj Rusiji. Mislim da to samo po sebi govori o čemu se radi kada se takav zahtev postavlja. Ideja zakona o radu u tom delu je, od člana 1. pa nadalje, da se podstakne sistem kolektivnog pregovaranja. Naravno da to podrazumeva i kompetentne, autentične sindikate i kompetentna, autentična udruženja poslodavaca. Naravno da ne može država zakonom stvoriti kompetentne sindikate, kompetentna udruženja poslodavaca. To je nešto što ljudi moraju sami za sebe uraditi. Ono što mi, kao vlada koja stvara makrouslove, kažemo – evo, stvaramo vam uslove, a vi se sad organizujte i spremni smo da sa vama razgovaramo i da se dogovaramo. Ono što je vrlo bitno i što deluje podsticajno i pozitivno, po mom mišljenju, da onaj broj ozbiljnih stranih investitora koji je ušao u Srbiju, kao što je npr. U.S. Steel i neki drugi, u tim kompanija je potpuno normalno kolektivno pregovaranje, dogovaranje, u stvari, da se vodi politika zarada kroz kolektivne ugovore. Hoću da kažem da je ono što radimo samo još jedna potvrda, potpuno u skladu sa onim što jesu standardi normalnih zemalja i normalnih kompanija. Oni koji su hohštapleri i druga vrsta, o njima sada ne bih govorio. To je suština. To je jedna bitna stvar kada je u pitanju zakon o radu. Druga bitna stvar, koja je izazvala dosta rasprave u javnosti, i to potpuno bez nekog ozbiljnog osnova u stvari, jeste podsećanje i podsticanje na to da je moguće, da je potrebno i poželjno, ali ne i obavezno, da se u kompanijama vrši određena raspodela ostvarenog profita i u korist zaposlenih. Ideja je sasvim jednostavna. Profit koji nastaje, nastaje iz dva izvora. Jedno je posedovanje, upotreba kapitala. Drugi izvor nastajanja profita jeste živi rad koji se ulaže. Ideja je u tome, pošto se profit ostvaruje i kroz živi rad, da se stimulišu zaposleni. Ideja ove odredbe ili ovog pristupa jeste stimulativna – da se zaposleni podstaknu. Ako oni znaju da ih na kraju godine, pored redovne zarade, očekuje još neko primanje, i to zavisno od ostvarenog profita, onda će oni biti podstaknuti. Prvo će kompaniju osećati kao svoju, mnogo bližom. Drugo, biće podstaknut da cele godine ulaže odgovarajući napor, jer ga na kraju čeka nagrada. Da budem potpuno jasan, takva pravila igre koja postoje, nisu uvedena, svojevremeno, u normalnim zemljama i normalnim kompanijama zato što su dobri vlasnici, zato što su dobri ljudi, nego zato što su procenili da to doprinosi efikasnosti rada u kompanijama, da je to nešto što je dobro i za kapital. Znači, dobro je i za radnike, dobro je i za kapital. Jednostavno, čitava ta materija je nešto što može biti novo za nas, ali novo je samo zato što nismo to poznavali. U nekim kompanijama koje su prisutne sada u Srbiji, ovi veći strani investitori koji su ušli u Srbiju, tamo već imaju, kao kompanijsku politiku, takvu politiku. Znači, ništa mi ne izmišljamo, ne pronalazimo toplu vodu. Jednostavno, unosimo neka rešenja. Odmah da naglasim, i ovo rešenje je takođe jedno od rešenja koje je u skladu sa evropskim radnim i socijalnim standardima, u skladu sa određenim preporukama i direktivom EU. To je i tamo prisutno. Treće važno pitanje o kome treba nešto da kažem jeste pozicija zaposlenog u odnosu na odgovornost za vršenje radnih obaveza. Mi smo pre 2001. godine imali jednu situaciju, znate kakav smo imali sistem i propise koji su na jednu stranu išli, i to ona čuvena priča - nikako ne mogu da dam otkaz onome ko ne radi itd. Kao reakcija, uslovno rečeno, na propise nekog socijalističkog samoupravljanja i nečeg sličnog što je imalo to opterećenje, 2001. godine se donosi sadašnje rešenje kojim se opet otišlo na sasvim drugu stranu, u prevelikoj želji i prevelikoj revnosti. Šta mi zapravo radimo ovde? Poštujući potrebu da u uslovima tržišne privrede i poznatog vlasnika kapitala nisu moguća i neprirodna su rešenja iz perioda socijalističkog samoupravljanja društvene svojine, ali isto tako da nije normalno i nije potrebno da na drugoj strani imamo rešenja koja su možda u skladu sa nekim rešenjima u određenim vanevropskim zemljama. Ova vlada predlaže jedno rešenje u skladu opet sa evropskim radnim standardima, koji Srbiju čini evropskijom, a sa druge strane, što je vrlo važno, stvara potrebnu ravnotežu. Niti sa jedne strane sprečava poslodavca da se oslobodi neradnika, niti na drugoj strani omogućava da se mogu ljudi tretirati na neodgovarajući način kada je u pitanju njihova odgovornost. To je jedna ravnoteža koju mi ovde predlažemo. U čemu se ona sastoji? U nekoliko jednostavnih stvari. Prva stvar, da poslodavac kada hoće da da otkaz radniku, mora da navede i obrazloži razloge. Sada on to ne mora. To je apsurdna situacija. Jednostavno, ako mi se ne sviđaju svoji brkovi, mogu te isterati napolje, bez objašnjenja. Ono što tražimo jeste da obrazloženi razlozi postoje. Druga bitna stvar - tražimo i predlažemo vama ovde da između upozorenja koja poznaje i sadašnji zakon i samog čina otkaza postoji rok od pet dana kao minimalan rok, zakonska obaveza u kojoj radnik može da pokuša da se odbrani od poslodavca, da navede razloge zašto misli da ovaj nije u pravu. Vezano za to, takođe, druge odredbe govore o obavezi traženja mišljenja od reprezentativnog sindikata itd, ali to je sada drugi niz obaveza. Ovo su dve ključne stvari u odnosu na sadašnja rešenja koja menjaju tu poziciju. Kao što vidite, na ovom rešenju se vidi ono što želimo. To je ta ravnoteža. Svakako da poslodavac može, mora i treba da može da se oslobodi neradnika, ali sa druge strane to mora biti uz određeni postupak primenjeno, koji omogućava radniku da se odbrani ako ne stoji ta optužba poslodavca. To je, zapravo, ono što mi radimo ovim zakonom u celini. Četvrta bitna stvar jeste formiranje fonda solidarnosti. Dakle, to je potpuno novi institut, kao što znate, u našem radnom zakonodavstvu. On je takođe u skladu sa određenim evropskim rešenjima, određenim direktivama, preporukama i konvencijama. Šta je ideja tog fonda solidarnosti? Vrlo je jednostavno. Ne odnosi se samo na ovaj period tranzicije u sledećih par godina. To je institut za koji je normalno da postoji u svim tržišnim privredama i normalnim zemljama. Šta se njim reguliše? Kaže se jedna jednostavna stvar. Zaposleni, kada se otvori stečajni postupak, imaju pravo i prema ovom sadašnjem Zakonu o stečaju da određena neisplaćena potraživanja namire iz stečajne mase. Međutim, šta je problem? Problem je što će biti ili jeste vrlo često slučaj da nema nikakve stečajne mase. Kapital je negativan. Nema iz čega to pravo da se ostvari i onda ostaje golo pravo. Da podsetim, u budžetu za 2005. godinu su odvojena sredstva za taj fond solidarnosti, nije golo pravo, nego stvarno pravo, i pare su odvojene. Mi kažemo - ukoliko ne može i ne može brzo, može biti neki postupak spor itd, da zaposleni ostvare određena neisplaćena potraživanja iz stečajne mase, mi ćemo isplatiti iz fonda solidarnosti, a fond solidarnosti ima prava da refundira kasnije iz stečajne mase, ako je bude bilo i koliko je bude bilo. Znači, radi se o jednoj meri koja se donosi sada, pa može ličiti, to radimo zbog tranzicije - ne. To radimo zbog nas, to je trajni institut i on će u ovom periodu nastavka tranzicije u Srbiji biti posebno potreban i poželjan. Ali on je trajno potreban i poželjan. Sledeća bitna stvar, kada govorimo o ovom predlogu zakona o radu, jeste pitanje uređivanja viška zaposlenih, institut viška. Mi smo tu učinili dve stvari. S jedne strane smo predvideli mehanizam u potpunosti u skladu sa određenom evropskom direktivom. To uopšte nismo izmišljali. Jednostavno smo to uneli. A sa druge strane smo povećali nivo otpremnina, onaj koji sada postoji u zakonu. Kada se radi o prenošenju osnovnog rešenja, kada je u pitanju postupak kod viška, ono što želim da naglasim, to je inače politika ove vlade, nezavisno od ovog rešenja, sastoji se u sledećem - naša je ideja da, kada se pojavljuje višak radnika u preduzećima, ono što treba da uradimo, ova država, ali i svi mi zajedno, i poslodavci i ti radnici na koje se to odnosi, bez njihove aktivnosti je takođe nemoguće išta uraditi. Šta je ideja? Kada se pojavljuje višak, da se napregnemo svi zajedno da koristimo postojeće resurse i da u stvari pomognemo, koliko god je to moguće, tim radnicima koji tu gube radno mesto, jer u tom preduzeću, to ne znači i gubitak posla, odnosno gubitak mogućnosti da ostvari egzistenciju. I čitava koncepcija u zakonu o radu, kao i ono što ova vlada radi kroz tranzicioni fond, što će ove godine raditi, kao ono što će ova vlada raditi kroz izmenjeni socijalni program, biće zapravo da ne zatvara oči pred problemom, nego da se suoči sa problemom i da ga rešava. Dakle, biće odgovorna socijalna politika. Ne želimo da umirimo savest tako što ćemo isplatiti nekakvu otpremninu i reći - doviđenja, zbogom. Sada, posle dve i po godine takve politike umirivanja savesti, hiljade tih ljudi se vraća kao socijalni problem, ali sad više nema ni posao. Sad je tu još taj dodatak, potrošio je ono malo što je dobio. Dakle, to je potpuno drugačija koncepcija i u zakonu o radu o kome govorim rešenje jeste da nacionalna služba za zapošljavanje, taj poslodavac kod koga se višak pojavljuje i ti radnici koji tu gube radna mesta, da zajedno udruženi učinimo sve što je moguće da ne izgube posao, već da im omogućimo da na drugom poslu ostvare svoju egzistenciju. To je čitava filozofija ovog rešenja u zakonu o radu i to je čitava filozofija politike Vlade u oblasti zapošljavanja u 2005. i 2006. godini. To će, zapravo, biti politika ove vlade. Naravno da ćemo u tim okolnostima morati da gledamo da koncentrišemo sredstva i da tom radniku omogućimo da ima nekakva sredstva koja liče na to, da mogu biti dovoljna da može nešto da započne ozbiljno da radi. Koja su to sredstva? Prema našim procenama to su sredstva, zavisno od delatnosti kojom treba da se bavi, između 5.000 i 9.000 evra po radniku. To su neka sredstva koja bi omogućila da, pod uslovom da on hoće da se pomeri, da nešto uradimo. Ta sredstva treba obezbediti i onda treba sve ovo posmatrati kao celinu. Mi sada u socijalnom programu koji menjamo izbacujemo jednu odredbu koja sad postoji u socijalnom programu, a to je da, ko dobije sredstva preko socijalnog programa, ne može ništa da trži od Nacionalne službe, što je jedno apsurdno rešenje zato što otežava mogućnost da on nešto uradi. Dakle, ovo treba jednostavno sabrati. Imamo otpremnine prema zakonu o radu, imamo sredstva na koja ima pravo kod Nacionalne službe za zapošljavanje, imamo treći izvor, fond za razvoj. Prosto želim ovde da obavestim poslanike da su u okviru Fonda za razvoj izdvojena posebna sredstva na zahtev Vlade i ovog ministarstva, koja treba da budu u funkciji, zapravo, podsticanja radnog angažovanja ljudi koji će biti višak. To je celina jedne nove koncepcije iza koje stoji ova vlada i nadam se da će to biti u toj oblasti daleko uspešnije nego što je bilo do sada. Sledeće vrlo važno pitanje koje je bilo neuređeno do danas i do sada jeste pitanje sudbine i pozicije zaposlenog, odnosno ugovora o radu kao pojedinačnog akta i kolektivnih ugovora kojih ima u slučaju promene poslodavca, u slučaju promene vlasnika preduzeća, i šta se tada događa sa ljudima?Jednostavno pitanje, sada nema odgovora. Čitavo jedno poglavlje u ovom zakonu je posvećeno tom pitanju i mi smo, koliko smo mogli, uredili tu materiju. Sledeće vrlo bitno pitanje po mom mišljenju jeste pitanje zabrane diskriminacije po svim osnovama i koristim ovde priliku da to pomenem. Znači, u skladu sa evropskim standardima, mi u zakonu o radu predviđamo zabranu svih vrsta diskriminacije, ali ne samo zabranu, već i sankcionisanje eventualnog takvog ponašanja i istovremeno, prvi put u našem radnom zakonodavstvu, uvodimo sankcije zbog seksualnog uznemiravanja na radnom mestu, a to je takođe jedna potpuno nova odredba, novi odnos i mislim da je to u potpunosti u skladu sa evropskim standardima i ciljevima ove vlade. Sledeća vrlo važna stvar kada govorimo o zakonu o radu jeste pitanje sankcija. Dakle, ono što smo takođe ovim predlogom zakona predvideli jeste bitno pooštravanje kazni za povrede odredaba zakona. Da budem potpuno jasan, moguće je da su kazne visoke kada kažete, milion dinara za povredu zakona. Međutim, podsećam da onaj ko ne povređuje zakon neće uopšte biti kažnjen. Prema tome, one nisu visoke za one koji poštuju zakon, a za one koji ne poštuju treba da budu visoke i treba da budu još više. Znači, to je takođe jedna vrlo bitna stvar u ovoj našoj koncepciji. Još nešto bih rekao što mislim da je jako važno. Mi takođe koristimo izradu novog zakona o radu i za suzbijanje rada na crno, kao jedno od bitnih pitanja i ciljeva ove vlade. Naravno, ne može se rad na crno suzbiti samo zakonom o radu. Postoji čitav niz mera koje treba preduzeti da bismo suzbili rad na crno, ali ono što može zakon o radu da uradi to jesmo uradili i to jesmo predložili, i mislim da je u vezi toga vrlo bitna jedna mala velika stvar. To je obaveza koju smo ovde predvideli da poslodavac mora da dostavi zaposlenom kopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje. Mislim da ta mala sitna krupna stvar može u narednom periodu da bitno promeni stvari nabolje kada je u pitanju rad na crno i da ovde pomenem, procene su da otprilike u Srbiji radi oko 380.000 ljudi na crno. To je čitava jedna armija ljudi koji rade na crno i mi moramo da učinimo sve što je do nas da to bitno smanjimo. Ne možemo mi to iskoreniti. Nijedna zemlja to ne može sasvim da iskoreni, ali mislim da možemo bitno smanjiti u sadejstvu zakona o radu, dakle, ovih rešenja, a tu su takođe i sva dejstva u poreskoj politici, sva dejstva sa nekim drugim propisima, i to su zajedno mere koje treba da ostvare jedan od važnih ciljeva. Šta ćemo mi zapravo uraditi kada ozbiljno suzbijemo rad na crno? Imamo nekoliko ozbiljnih efekata, a da ih ne elaboriram. Sa jedne strane, širimo lepezu obveznika, što omogućava da smanjimo opterećenje privrede, a smanjenje opterećenja podiže konkurentnost privrede. Dakle, to su povezane stvari i mislim da je to važno kada govorimo o rešenjima novog zakona o radu. Ono što bih još hteo da naglasim da tekst koji se nalazi pred vama jeste rezultat polugodišnjeg rada, koji je obavljen zajedno sa socijalnim partnerima, sa sindikatima, sa udruženjima poslodavaca, a taj rad je uključivao i razgovore i rad sa predstavnicima međunarodnih organizacija, kao što su predstavnici Svetske banke, MMF-a i drugih institucija i, ono što je nama bilo vrlo važno u Vladi i ovom ministarstvu dragoceno, jesu takođe konsultacije koje smo imali sa Međunarodnom organizacijom rada. Vi znate šta je MOR, on je tripartitan, nije subjektivan, predstavnici Vlade, poslodavaca i sindikata. Njihova ocena ovog zakona je bila za nas najznačajnija. Njihova ocena ovog zakona u celini je da je on "mnogo bolji" od dosadašnjeg zakona. Znači, fraza je "mnogo bolji" i mislim da je to prava satisfakcija za napor koji smo ulagali u pola godine. Naravno da očekujem da i kroz raspravu koja će se voditi ovde u Skupštini, kao i kroz amandmane, od kojih smo neke već usvojili ili smatramo da treba da budu usvojeni, još ćemo poboljšati tekst zakona o radu, ali je naša procena da je on, ovakav kakav je predložen uz moguće neke korekcije, optimalno što se može ponuditi u ovom trenutku. I uvek možemo reći, što nije još ovo ili još ono, uvek zakon može biti bolji. Ali, mislim da treba poći od realnosti u kojoj se nalazimo, da treba imati u vidu potrebu da donesemo jedan valjan zakon. Vlada veruje da je ovo valjan zakon, da je ovo zakon koji će sa jedne strane podstaći rad u Srbiji, jer jedan od najvećih problema u Srbiji je zapravo nerad, da će podstaći taj rad, a sa druge strane da će u Srbiji dovesti do dostojanstva rada. Mi jednostavno verujemo, svi mi u Vladi, da samo onaj čovek koji oseća samopoštovanje može biti dobar radnik. To je ideja o dostojanstvu rada. Dakle, ideja ovog zakona je takođe da omogući, podstakne ozbiljno investiranje u srpsku privredu, i to od pravih investitora, a ne sumnjivih tipova koji se ovde muvaju. Pravim investitorima ovo ne da ne smeta, nego pogoduje i to su neki politički ciljevi Vlade Republike Srbije, i očekujem da će ova skupština umeti da ih prepozna, da ih oceni i da će Vlada u vezi Predloga zakona o radu dobiti podršku. Hvala.
Zahvaljujem se ministru na iscrpnom ekspozeu povodom zakona o radu. Da li izvestioci nadležnih odbora, žele reče; Odbora za boračka i socijalna pitanja, Ivana Kovačević? (Ne.) Zakonodavnog odbora, Miloš Aligrudić? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, SPS.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministre Laloviću, poštovano predsedništvo, pre više od tri godine usvojen je zakon o radu, jedan od najgorih zakona koji je donela DOS-ova vlada za vreme svoje kratke i tragične vlasti. Zakonom o radu bitno su ograničena ili čak ukinuta brojna prava radnika i svih zaposlenih koji je do tada garantovao Zakon o radnim odnosima, a važio je do decembra 2001. godine. DOS ili bolje reći DS i njeni sateliti uradili su to pozivajući se na međunarodne konvencije. Govorili su, na taj način brzo ćemo ući u Evropu, a danas smo svedoci da nikada dalje nismo od Evrope. Ako govorimo o nekoj saglasnosti međunarodnih organizacija, a vezano za odredbe Zakona o radu koji sada važi, nisu tu bile dileme, nije bilo podrške međunarodne organizacije, čak je MOR govorila da odredbe ovog zakona ne štite u dovoljnoj meri sve zaposlene ljude. Bilo je to vreme kada su se svi utrkivali da se dodvore i da dokažu vernost svojim gazdama, pre svega MMF-u, ali i drugim međunarodnim finansijskim organizacijama. Da podsetim, tim zakonom de fakto su ukinuti kolektivni ugovori, postali su fakultativni, a to je bila najznačajnija tekovina radničke klase, kako je to nekada bilo popularno reći, i svih zaposlenih. Sva prava su ovim važećim zakonom smanjena ili ukinuta. Smanjene su novčane naknade za slučaj nezaposlenosti, otpremnine, bolovanja, plaćeno odsustvo, godišnji odmori i sve što je bilo u interesu i na korist zaposlenih ljudi. Ukinuta su sledeća prava: solidarna pomoć, jubilarne nagrade, porodiljsko odsustvo za treće dete, regres, topli obrok itd. Otkaz od strane poslodavca po važećem zakonu moguć je u svakom trenutku, maltene ako radnik ili zaposleni oštro pogleda poslodavca, i bez ikakve zaštite. Jednostavno, zakon o radu je bio i ostao oličenje tada nastupajuće i aktuelne vlasti, najgore vlasti koju je Srbija ikada imala. Sve to, pa i ovaj zakon, bilo je u duhu diktata, vazalstva i laži. Diktata kada je reč o unutrašnjim prilikama, vazalstva kada je reč o spoljnom faktoru, a laži jer jednostavno i ovaj zakon, Zakon o radu svojevremeno je donet glasom iz Soluna. Svi smo svedoci i znamo kako se to desilo. Predlog novog zakona je bolji nego što je sadašnji zakon. Pre svega, delimično su vraćeni kolektivni ugovori, iako mi nismo zadovoljni ovim rešenjima jer nema neposredne primene opšteg i kolektivnog ugovora i Vlada nije učesnik u zaključivanju sporazuma. Bolja rešenja su data u oblasti ostvarivanja prava zaposlenih, zaštite zaposlenih i kada je reč o naknadama troškova drugim primanjima. Tu, pre svega, mislimo na rešenja vezana za plaćeno odsustvo, godišnje odmore, zaštitu invalida rada. Za nas je veoma važan član 35. po kome je poslodavac dužan da dostavi fotokopiju, odnosno prijavu na obavezno socijalno osiguranje. Znate zbog čega je to važno? Važno je jer je socijalno osiguranje, penzijsko i zdravstveno osiguranje, jednako važno za svakog zaposlenog koliko i plata. Mi smo danas svedoci i pored silnih zakona, pored silnih zaprećenih kazni, da čak i javna preduzeća ne plaćaju doprinose za zdravstveno i penzijsko osiguranje, a da ne govorimo o privatnom sektoru. Taj privatni sektor, koji sada u dobroj meri preovladava, u Srbiji možda ne još uvek, ne samo da ne prijavljuju zaposlene već gotovo redovno ih prijavljuju na one najniže osnovice. Na primer, ako neko ima fakultet on je prijavljen sa srednjom školom ili je uvek to neka niža stručna sprema. Nova oblast u ovom zakonu je potraživanje u slučaju stečajnog postupka. Smatramo da su ovo dobra rešenja, ali mi smo predložili određene amandmane u kojima smo na neki način unapredili ova rešenja koja nam nudi predlagač. Osnivanje fonda za solidarnost, to je jedno novo rešenje koje je dobro. Zaštita invalida rada je znatno bolja, imajući u vidu da u važećem Zakonu o radu invalidi nisu imali nikakvu zaštitu. Jednostavno, tu je važilo pravilo: radi kao zdrav ili idi napolje. Nismo najzadovoljniji ovim rešenjem jer u našem zakonu je bilo, kada je reč o zaštiti invalida, da oni jednostavno ne mogu ostati bez posla. Bolja rešenja se predviđaju i kada je reč o obavezama poslodavca u oblasti obrazovanja, stručnog usavršavanja i osposobljavanja, kao i u odeljku koji se odnosi na višak zaposlenih. Obaveza poslodavca je da napravi program za rešenje tog problema i da utvrdi kriterijume. Do sada je bilo, kada je reč o višku zaposlenih, da sve to sam radi poslodavac. Po nama su bitni članovi 2. i 116, ali o njima ćemo više govoriti u pojedinostima. Naša najvažnija primedba jeste, vezano za ovaj predlog zakona, što kolektivni ugovori, opšti i posebni kolektivni ugovor, nemaju neposrednu primenu na poslodavca, nisu obavezujući. Drugo, mnogo bi bolje rešenje bilo da je Vlada učesnik u zaključivanju sporazuma, jer Vlada je najbolji garant da će se taj sporazum ostvariti. Kada je reč o otkazu od strane poslodavca smatramo da ova rešenja nisu najbolja, da jednostavno otkaz od strane poslodavca je moguć ponovo u svakom trenutku. Tu nema nekih naročitih promena, izuzev što su tačke 1) i 2) spojene. Radi se o ostvarivanju rezultata rada i o potrebnom znanju. Sve to ponovo utvrđuje poslodavac. Tačno je da postoje određene odredbe koje su vezane za upozorenje, za mišljenje sindikata, ali to neće sprečiti poslodavca da da otkaz. Jedino će samo usporiti tu njegovu aktivnost. Znate kakva su rešenja bila ranije u Zakonu o radnim odnosima. To je sasvim bolja zaštita bila za sva zaposlena lica. Iako je ovaj predlog zakona bolji od važećeg, on je daleko od zakona koji je bio na snazi do 2001. godine, Zakona o radnim odnosima, koji je donet i primenjivan u vreme vladavine Socijalističke partije Srbije, ali treba reći da je ovaj predlog zakona daleko od zakona na koji se veoma često pozivala prethodna Vlada, možda i sadašnja Vlada, zakona koji se primenjuju, koji su na snazi u zapadnim društvima. Primera radi, kada je reč o Italiji, Francuskoj, svim drugim zemljama, svi su zaposleni i te kako zaštićeni. Kada je reč o otpuštanju radnika, primera radi govorim za Italiju, smatra se legitimnim samo ako su ispunjena dva uslova. Pre svega posredi moraju da budu potpuno opravdani razlozi za otpuštanje radnika i oni se najčešće odnose na ponašanje i na tehnološke, tehničke i organizacione promene. Sve to mora biti dokazivo. Drugi uslov, poslodavac je obavezan da poštuje proceduru koja će radniku pružiti mogućnost da ospori akt o otpuštanju. Kod nezakonitog otpuštanja zakon predviđa i sankcije prema poslodavcu, koje se svode na tzv. primenu realne zaštite, gde se radnik vraća na posao, ili primena obavezne zaštite, gde poslodavac može da bira da li će radnika da vrati na posao ili će da pretrpi ili plati velike kazne. Tako je to u svim zemljama zapadnog društva. Ali, ako uporedimo ovaj predlog zakona i Zakon o radnim odnosima, koji je bio na snazi do 2001. godine, u vreme vlasti SPS-a, nema tih odredbi, ponovo se vraćam, neposredna primena opšteg i kolektivnog ugovora. Vlada je bila garant, odnosno učesnik u zaključivanju sporazuma. Znamo da su novčane naknade bile kod nezaposlenih lica preko 30 godina do penzije ili do iznalaženja adekvatnog posla. Kada se utvrdi tehnološki višak, otpremnine su bile u visini i do 36 plata. Bio je topli obrok, regres, plaćeno odsustvo znatno veće, godišnji odmori i mnogo toga čega nema u ovom predlogu zakona. Na kraju, smatramo da je ovo bolje rešenje nego važeći Zakon o radu. Prihvaćeno je devet naših amandmana, što je stvarno napredak. Iskoristio bih priliku da kažem ministru Laloviću, on veoma često govori o hipoteci prošlosti. Tragična prošlost, vraća se 50 godina unazad, ali ministar treba da zna da se bez obzira na kredite, na sve okolnosti koje su se dešavale do 1990. godina, da se u Srbiji dobro i lepo živelo, da se devedesetih godina teško živelo. Ali, mnogi problemi su nam bili nametnuti, pre svega ratovima, ali je činjenica da u tom periodu nije bilo gladnih ljudi i nije bilo otpuštanja, što je bila velika stvar. Mislim da je zadatak ove vlasti da maksimalno učini u tom pravcu, da nema gladnih i da se svede broj otpuštanja na minimalan broj ljudi.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik SRS.
Stav Srpske radikalne stranke povodom ovog predloga zakona može da se pretpostavi obzirom da postoji četrdesetak amandmana. Amandmanima smo pokušali da malo uredimo ovaj predlog zakona u onom konceptu kako ga je predložila Vlada. Međutim, naša osnovna primedba je to što je pogrešan koncept. Toliko je pogrešan koncept da se prvi put dešava u jednom zakonu koji reguliše radne odnose da ne postoji definicija - a šta je to radni odnos. I ovaj postojeći zakon je izuzetno loš, zasniva se na nekom tekstu iz 1848. godine; takođe ga je bivši sindikalni funkcioner predlagao, zaklinjao se da ima saglasnost Međunarodne organizacije rada povodom nekih tamo rešenja, i taj zakon ima definiciju šta je radni odnos. Ovaj zakon nema tu osnovnu definiciju. Da ne bi bilo zamerki da neko sada smatra da zakon koji nema definiciju onoga što uređuje nije zakon i da to nije praksa, moram da kažem da takav prigovor ne bi mogao da se uputi povodom ove konstatacije. Zato što ne postoji definicija šta je radni odnos po viđenju ove vlade, onda imamo rešenja koja su nabacana, skupljena, koja predstavljaju parcijalni interes svih onih koji su se pitali u izradi ovog predloga zakona. Zato postoje instituti u Predlogu zakona koji se međusobno ne prepoznaju, a po onom znanju koje se stiče iz oblasti radnog prava na bilo kom pravnom fakultetu zna se da su to oblasti koje se međusobno dopunjuju ili oblasti koje jedna iz druge proističu. Sve ovo ukazuje da ne postoji ideološki pogled na pitanje radnog odnosa. I u ovoj načelnoj raspravi SRS, pošto za sve što u politici radi ima neki svoj pogled, ideološki pogled, pogled SRS, koji se zasniva na nekoj teoriji, ova prva izlaganja iskoristiću da ukažem na te ideološke postupke da biste bolje shvatili sve ono što smo mi prigovorili ovom zakonu i pokušali amandmanima da popravimo. A budite sigurni da ovaj broj amandmana nije ni 30% od onoga što je neophodno da bi se intervenisalo, da bi se došlo do onoga što predstavlja stav SRS. Verovatno ćemo da se složimo da je radni odnos osnov, odnos po osnovu rada između zaposlenog i poslodavca, koji se zasniva ugovorom o radu. Ovo se navodi iz jednog prostog razloga što postoje najmanje tri osnova sticanja. Jedan je sticanje po osnovu kapitala, drugi je sticanje po osnovu roba, a treći, za ovaj zakon najvažniji osnov, jeste sticanje po osnovu rada. Zakon o radnim odnosima reguliše onaj rad koji nije ugovor o delu, zato što onaj ko nudi na tržište svoj rad i svoju sposobnost ne raspolaže sredstvima za proizvodnju i mi njemu treba da omogućimo da stiče da bi obnovio svoje psihofizičke sposobnosti, i da stiče na ravnopravnoj osnovi sa drugima i po mogućnosti što ravnopravnije, kao što se stiče po drugim osnovama. To ovaj zakon nema, ne definiše i zato je vrlo teško reći zašto je uopšte predložen ovakav zakon. Koji su to interesi bili potrebni da se zadovolje ovakvim predlogom zakona. Ako mislite da je nova vlada, pa sada treba nov zakon da se napravi diskontinuitet od one prethodne, u kojoj su opet svi ovi bili u istoj vladi, ili ako mislite da treba nešto da se ispravi što u ovom zakonu postojećem apsolutno odudara, grdno se varate. Interes koji se nameće ovde zasniva se pre svega na skrivanju nečega što se zove materijalna podloga, zbog čega se donosi zakon. Zakon je potreban da bi se skrenula pažnja sa svih do sada neuspelih privatizacija. Kada se kaže reč "privatizacija" prva asocijacija jeste gubitak radnog mesta. Zbog toga se uvodi i poseban institut kako da se reši problem firmi koje idu u stečaj, a mi smo pre nekoliko meseci najavili sledeći oblik privatizacije u režiji šireg i uskog DOS-a, a to je privatizacija putem stečaja. I treba taj socijalni ceh da plati opet država, opet država, jer privatizacija u stečaju neće biti efikasna. Tome svakako treba dodati i to da sam poslovično hendikepiran kada izađem za ovu govornicu, svi ministri beže. To je nešto neverovatno, prosto je manija. Mislio sam samo ovi iz Socijaldemokratije, a prošli put i Velja. Jednostavno, čim se razgrne malo prašina, počne da se priča o suštini, tutanj. Dakle, kakva je naša privredna struktura? Ovaj zakon bi mogao da se primenjuje samo na zaposlene koji rade u javnim preduzećima. Za zaposlene koji rade u privatnim preduzećima, pa bez obzira na podelu, da li su velika, srednja ili mala, ovaj zakon je neprimenjiv. Zbog čega? Zato što poslodavac ne želi da zna za ovaj zakon. Pa jeste, ne želi da zna za ovaj zakon, zato što je svaki zaposleni kod tog čoveka koji je vlasnik kapitala u malom i srednjem preduzeću običan trošak poslovanja. Tako ga posmatra, ne posmatra ga kao ljudsko biće koje radi, koje ima svoje potrebe i koje ima minimalna zagarantovana ljudska prava, i prava po osnovu rada, i zato je ovo neuspešna kombinacija. I ova vlada tera sindikat, zaposlene i poslodavca da pregovaraju kobajagi, da glume kako su ugovorom došli do saglasnosti volja, postigli saglasnost oko toga kolika će biti cena rada, kakva će biti zarada, pa čak i višak prava od onih koje se zakonom propisuju u smislu ugovaranja putem kolektivnog ugovora, 90% privatnika ovih malih i srednjih preduzeća čak nemaju ni sindikat. Uopšte ih ne interesuje kolektivni ugovor, samo ih interesuje odredba o minimalnoj zaradi. Minimum na koji treba da plate porez i doprinos, drugo ih ništa ne interesuje. Ovaj zakon ih i ne tera, ne primorava, ovaj zakon samo besomučno primorava zaposlene neposredno ili u liku nekog njihovog sindikata i poslodavca da se navodno dogovaraju. Oko čega da se dogovaraju? Da li će biti zaštite na radu? Oko toga ne mogu da se dogovaraju i ne smeju da se dogovaraju, zakon mora da sadrži sve odredbe. Da se dogovaraju oko godišnjeg odmora, ne može da se vrši dogovor oko godišnjeg odmora, jer je godišnji odmor pravo koje je propisano i Ustavom i konvencijama Međunarodne organizacije rada, ali ova vlada sve tera u pregovore, a nikako sebe neće da natera da bude učesnik u opštem kolektivnom ugovoru, iako je možda najveći poslodavac. Najveći poslodavac, ne samo zbog ovih ljudi koji rade u državnoj službi, nego i poslodavac zbog onih koji rade u javnim preduzećima, ali država ne želi, ova vlada ne želi da ulazi u to. Ne, ako ne postignete kolektivni ugovor, ne postignete sporazum, ne dogovorite se, onda poslodavac može da donese pravilnik o radu sa ograničenim vremenskim delovanjem. Znači, na silu moraju da se dogovaraju. Sada kada se završe ti dogovori i pregovori, onda kako je koja strana prošla, državu ne interesuje. Apsolutno ih ne interesuje. Videli ste i sami oko stečaja i oko viška, ova vlada je samo vratila za devet meseci unazad. Zašto? Od kad je ona izabrana, zakon je podnet u oktobru, smanjite devet meseci, poklapa se sa datumom kada je ova vlada izabrana. Ono što je bilo pre nije predmet interesovanja. Znači, nalazimo se na terenu kako da omogućimo građaninu da po osnovu rada stiče i da se poštuju njegova prava. Pogledajte Predlog zakona, pogledajte članove, pa kažite da li imate neku garanciju za ta prava i obaveze, nemojte da zaboravimo i obaveze. Nemate garancije. Ne želim da pričam o prenaglašenoj ulozi socijalnih partnera. To je neki novi termin. Kao, sad, pitanje ljudskih prava je stvar dogovora socijalnih partnera. Ne znam odakle ta ideja nekome, ne znam odakle ideja nekome da putem zakona prenosi pravo da se neko dogovara, iako se zna da unapred ne mogu da se dogovore, jer su sukobljeni interesi. Zakon koji treba da se pojavi kao minimum ispod koga ne sme da se ide, pojavljuje se kao jedno slabo literarno štivo. Ova vlada je pokušala u članu 48. nešto da reši. Pogledajte šta su smislili. To je ugovor o pravima i obavezama direktora. Kada pročitate taj član, videćete da u stvari direktor i nije organ rukovođenja, a što bi morao da bude po zakonu o privrednim društvima, nego je zaposleni. Zaposleni koji nije u istom položaju sa ostalim zaposlenima. Zašto su uopšte ovu oblast regulisali, meni nije jasno, a da su regulisali situaciju, da je neko ko je zaposlen u firmi izabran za direktora, pa da mu miruje ugovor o radu, jer su njegova prava regulisana posebnim ugovorom između direktora i upravnog odbora, to bih možda mogao da shvatim. Ovde se čovek zapošljava na mesto direktora, on postaje organ rukovođenja jedne firme. On istupa u ime poslodavca u pregovorima. On zaključuje ugovor o radu, stavlja se u isti koš kao i svi oni koji rade, pa počevši od portirnice na ulazu do vrhunskog majstora na nekoj elektronskoj mašini. To je neprihvatljivo. Ne može direktor da bude u istom košu kao i zaposleni. On može da ima i da sliči sa svojim pravima, ali statusno ne može, jer u posebnom je ugovornom odnosu kojim je dobio pravo da rukovodi firmom, jer ga je vlasnik kapitala ovlastio za to. Ovde je zbrkano, babe i žabe. Zaposleni razgovara sa ostalim zaposlenima. Kao zaposlen predstavljam poslodavca, vlasnika kapitala i izražavam njegovu volju u pregovorima sa zaposlenima, a kada se završi to, navodno isto sam kao zaposleni. Ne može to brkanje. Ovo samo navodim kao svetli primer velikih propusta. Šta je pravna priroda rešenja koje je navedeno u članu 277? To je ugovor o uređivanju međusobnih prava, obaveza i odgovornosti. Šta je pravna priroda ovog ugovora. Ona ne postoji. Uopšte ne postoji i nije jasno. Dalje, ovde u obrazloženju vidimo, poziva se predlagač na Konvenciju Međunarodne organizacije rada broj 111, a često se poziva na nju, ali recimo, od člana 18. do 23. Predloga zakona, tu je najizraženije i meni uopšte nije jasno koji je to blistavi um mogao da smisli član 21. Ako vi iz SDP imate potrebu da ove stvari potencirate, ne znam, ugrožavanje, ono što je bilo kod vas u stranci, imate krivični postupak. Postoji sud, postoje krivična dela. Ovome nije mesto u ovom zakonu. Zašto biste vi sada u zakonu o radnim odnosima regulisali nešto što ste nazvali seksualno zlostavljanje. To je odgovornost po opštim propisima. Zašto bi to bila specifičnost radnog odnosa; ugrožavanje tela ličnosti i svaka diskriminacija, to je kažnjivo po opštim propisima. Zašto baš volite da ga oborite sa vašim političkim stavom. U tom smislu imate član 19. stav 2, i kaže, posredna diskriminacija. Da li neko zna šta je to? Naizgled neutralna odredba, pa hajde nađite mi nekog iz sindikata ili zaposlenog ko će da nam protumači šta ste napisali. Naizgled neutralna odredba, posredna diskriminacija, a u svemu tome se, recimo, izgubila delatnost koja je štetna po bezbednost države, ali ovo što vaše članstvo interesuje dobilo primat. Slično je u članu 23. Zaštita od te diskriminacije, a navodi se samo pravo na naknadu štete, a nigde mera valjda da se otkloni diskriminacija, akt diskriminacije. Pisano onako s brda s dola, kao da ste prevodili loš tekst nekog službenika iz Brisela. U članu 33. vam se izgubio obrazac ugovora o radu. Ima potrebe da se propiše obrazac ugovora o radu, kako ne bi bilo šareno od firme do firme, bar je do sada to bilo tako. Sada se to kod vas izgubilo, nema ga više, nije interesantno. Ako bismo išli dalje, pa da ne preskočimo ova permutovanja mesta i pojmova, to je maltene stalna pojava u ovom predlogu zakona, a sa terminima se ne barata, jer verovatno loš prevod čini svoje. Rokove koje ste određivali, ne znam šta vas je motivisalo, ako ste mislili na taj način da se pruža efikasna zaštita radu i radnom odnosu, moram da vam kažem da ste pogrešili, ne pruža se. A vi još imate i onaj o mirnom rešavanju sporova, videćemo i to, ali sumnjam da će da bude nešto. Ovo novo poglavlje koje ste ubacili, a što jeste obaveza po Konvenciji Međunarodne organizacije rada, a tiče se prava zaposlenih kod promene poslodavaca i nije toliko možda loše, ali očigledno je da onaj ko je pisao ovaj predlog zakona nije imao u vidu odredbe Zakona o privrednim društvima. Ovde ste naveli kao razlog kada se primenjuju ove odredbe, statusne promene i promene poslodavca. Razmislite sve modalitete koji mogu da budu kada se menja poslodavac i da li neke promene ne znače promenu poslodavca. Ne znači da svaka promena u svojinskoj strukturi poslodavca podrazumeva i promenu poslodavca. Tu biste morali mnogo precizniji da budete, jer ovako neodređenim odredbama možete da prouzrokujete spor, a pre svega na relaciji između zaposlenih i onih koji smatraju da nisu nov poslodavac, a možda i jesu nov poslodavac, jer ovde nema tih kriterijuma. Mi za ovakav predlog zakona ne možemo da glasamo. Nije najveća reklama za ovaj predlog zakona što je manje lošiji nego postojeći zakon. Ako je to jedina dobra strana ovog zakona, onda treba stvarno da se zamislimo šta to radimo. Ovaj zakon ne može da odgovori ni ovom trenutku u kome se nalazimo, ali ovaj zakon nosi još jednu veliku mrlju, a što ne daje nikakvu perspektivu radu, sticanju po osnovu rada i zaštiti prava svih onih koji rade.
Zahvaljujem se gospodine Krasiću. Da li se još neko javlja za reč od ovlašćenih predstavnika ili šefova poslaničkih klubova? (Da.) Reč ima narodni poslanik Slobodan Živkucin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPO-NS. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas imamo pred nama predlog jednog izuzetno važnog sistemskog zakona, koji je podnela Vlada Republike Srbije, kojim bi trebalo pravno urediti međusobni odnos poslodavaca i zaposlenih, zakona koji je u pripremi već više od šest meseci i na kojem je Ministarstvo za rad, zapošljavanje i boračka pitanja zaista prilježno radilo, uvažavajući brojne sugestije, brojne predloge raznih zainteresovanih strana koje su bile prisutne u toku izrade ovog zakona. Naime, beskrajnim angažovanjem ovde prisutnog ministra i njegovim strpljenjem vođeni su zaista intenzivni razgovori, dogovori i pregovori i sa jednim i sa drugim reprezentativnim sindikatom, vođeni su razgovori, dogovori i pregovori i sa udruženjima poslodavaca i kontakti i razgovori sa predstavnicima Međunarodne organizacije rada. Rezultat svega toga je činjenica da mi danas pred sobom imamo jedan jako dobar zakon, mnogo bolji od ovog koji je trenutno na snazi.On će, kada ga u narednim danima, nadam se, ovde usvojimo, zameniti jedan, po opštoj oceni, veoma loš zakon, koji je donesen 2001. godine i koji je, znamo na koji način i pod kojim okolnostima, usvojen i izglasan. Dakle, ovaj zakon stvara ambijent u kojem i zaposleni i poslodavci mogu biti sigurni da će njihov međusobni odnos biti dobro uređen, da će njihova prava i obaveze u radnom odnosu biti dobro zaštićene i da će na taj način moći da pristupe dogovaranju i ugovaranju koje predviđa ovaj zakon. Šta predviđa ovaj zakon? Predviđa da se poslodavci i zaposleni dogovaraju način na koji će kraj svojih pregovora, kraj svojih dogovora krunisati kolektivnim ugovorom, ugovorom o radu ili, u slučaju da se ne dogodi potpisivanje kolektivnog ugovora, oni će ga privremeno definisati pravilnikom o radu, koji će biti na snazi dok se ne postigne konačan dogovor između poslodavaca i zaposlenog i dok se taj konačan dogovor ne finalizuje potpisivanjem kolektivnog ugovora. Dakle, ovaj zakon uvažava i sadrži sve direktive Evropske unije koje se tiču ove oblasti, sadrži sugestije i preporuke Međunarodne organizacije rada, kada je reč o ovoj oblasti koju uređuje ovaj zakon o radu. Ovaj zakon svojim sadržajem, zapravo, unapređuje dogovaranje, usaglašavanje interesa zaposlenih i poslodavaca, a to čini kroz unapređivanje postizanja dogovora i potpisivanje kolektivnog ugovora o radu. Ovaj zakon je i dobra osnova za unapređenje socijalnog dijaloga, samim tim je dobra osnova za zadovoljenje interesa i jednih i drugih, dakle, i poslodavaca i zaposlenih. Zakonom se u 285 članova regulišu međusobna prava i obaveze, mnogo više članova od onog zakona koji je trenutno na snazi, što znači da ovaj zakon vrlo precizno i decidno uređuje prava i obaveze zaposlenih i poslodavaca. Ovaj zakon ima tu prednost što će u startu dobiti i dobija epitet mnogo boljeg, neuporedivo boljeg zakona od onog koji je trenutno na snazi. Napredak je očit, napredak je veliki. Zaista nemamo razloga da ne razmotrimo ozbiljno danas ovaj zakon i da ga, verujem, vrlo brzo u ovoj skupštini i usvojimo. Kada je reč o pravima i obavezama zaposlenih i poslodavaca, onda moramo reći nekoliko važnih stvari o ovom zakonu. Ovaj zakon zabranjuje svaku vrstu diskriminacije, bilo da ona počiva na verskoj, nacionalnoj, polnoj ili nekoj drugoj osnovi. Ovaj zakon predviđa da zaposleni, u slučaju bilo kog osnova diskriminacije, ima pravo da traži zaštitu na sudu. U tom slučaju, sudski troškovi koji budu nastali kao posledica vođenja sudskog postupka, padaju na teret poslodavca. Ovim zakonom, takođe, uređena su i prava radnika u slučaju promene statusa firme u kojoj radi: u slučaju prodaje firme, u slučaju odvajanja firme od jedne veće celine u kojoj je radnik do tada bio zaposlen. U tom slučaju, taj novi poslodavac ima, ovde je to zakonom predviđeno, obavezu da poštuje opšti akt potpisan između poslodavca i zaposlenih, najmanje godinu dana ili do trenutka dok taj opšti akt važi. Dakle, obezbeđen je kontinuitet važenja prava zaposlenog i u slučaju promene statusa ili odvajanja firme iz sastava prethodne veće firme. Ovim zakonom, takođe, utvrđeno je i pravo zaposlenih kada se definiše višak zaposlenih. Šta to znači? Znači da zaposleni imaju pravo zaštite u tom slučaju. Poslodavac je, po Predlogu ovog zakona, obavezan da svoj predlog mera, pri utvrđivanju viška zaposlenih, dostavi na mišljenje reprezentativnom sindikatu čiji su zaposleni članovi i da svoj predlog mera, pri utvrđivanju viška zaposlenih, dostavi Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje. Dakle, poslodavac je obavezan da u tom slučaju i definiše mere socijalnog programa za one radnike koji će, po tom predlogu programa, ostati višak. U potpunosti je time zaštićeno pravo zaposlenih da, i u slučaju da budu definisani kao višak, zadrže svoja prava i budu potpuno zaštićeni. U slučaju stečaja, dakle u slučaju propasti firme, ovim zakonom se definiše, takođe, da radnici imaju pravo na nadoknadu. Uzeta je neka prosečna vrednost. Sugestije Evropske unije su bile da se ta nadoknada može kretati od tri do 18 prosečnih ličnih dohodaka. U Predlogu ovog zakona se kaže da zaposlenom, u slučaju stečaja firme, pripada nadoknada u iznosu od 9 prosečnih mesečnih zarada, s tim što ukoliko firma nije u stanju i nije u mogućnosti da mu to isplati, onda je ovim zakonom predviđeno osnivanje fonda solidarnosti, državnog fonda, koji će to učiniti, koji će isplatiti zaposlenom tih 9 ličnih dohodaka, a onda će država naći načina da iz stečajne mase nadoknadi, da refundira ono što je isplatila radniku koji je ostao na ulici zbog stečaja firme u kojoj je do tada radio. Ono što je takođe dobro u Predlogu ovog zakona je da se, praktično, suzbija i bitno umanjuje rad na crno, jer je po ovom zakonu poslodavac obavezan da zaposlenom uruči fotokopiju o obaveznom socijalnom osiguranju. Znači da je obavezan da dokaže da je tog svog radnika prijavio i da taj radnik ne radi na crno. Ono što je takođe dobro u ovom zakonu je činjenica da je poslodavac obavezan da obračunava zarade zaposlenog, čak i u slučaju da one nisu isplaćivane. Time se umnogome olakšava i skraćuje naknadni eventualni sudski postupak, kojim se utvrđuje kolike su obaveze poslodavca proistekle iz činjenice da nije plaćao ono što je bio obavezan da plaća, u slučaju da je do toga došlo. (Predsedavajući: Da li koristite i drugih 10 minuta?) Da, hvala. Ovim zakonom definiše se i pravo zaposlenih da na kraju godine, u slučaju da postoji dobit, imaju pravo na deobu te dobiti, u slučaju da dobro posluje firma, da oni imaju pravo da u skladu sa svojim doprinosom u tome i učestvuju. Bez sumnje, reč je o nečemu što vredi i što treba podržati, pogotovo kada je reč o tome da se štite prava radnika, prava zaposlenih. Tako u odeljku u kome se govori o noćnom radu nijedan zaposleni ne može biti raspoređen na noćni rad ukoliko će mu to škoditi zdravlju i pre raspoređivanja na noćni rad obavezno je konsultovanje reprezentativnog sindikata, što do sada nije bilo. Dalje, vidljiva je i značajna zaštita trudnica, vidljiva je i značajna zaštita invalida u ovom predlogu zakona. Sve ono što je bilo neophodno, a što je nedostajalo u važećoj verziji, ovde je definisano i veoma precizno uređeno. Takođe, moramo reći da je zakon dobar kao ambijent, kao stvaranje zakonskog ambijenta za nešto što se zovu međusobna prava i obaveze poslodavaca i zaposlenih. Ali, naravno, zakon o radu neće rešiti mnoge druge važne stvari. Da bi zakon o radu uređivao prava i obaveze zaposlenih i poslodavaca, i zaposleni i poslodavac moraju imati posla. Zbog toga je ovaj zakon važan, jer izbalansirano uvažava, poštuje potrebe i zaposlenih i poslodavaca. Ne odbija strani kapital koji nam je toliko jako potreban za pokretanje proizvodnje ovde u našoj državi. Klatno se ne prebacuje ni na jednu stranu previše, što je bio slučaj sa još uvek važećim zakonom, o čemu je ministar u svom uvodnom izlaganju i govorio. Dakle, ovim zakonom su podjednako zadovoljni i zaposleni i poslodavci, ili su podjednako nezadovoljni i jedni i drugi. Kada je tako, onda možemo pretpostaviti da je zaista reč o dobrom zakonu. Vlada se potrudila da nam pripremi jedan kvalitetan zakona, ali moram reći da mnoge stvari država takođe mora da uredi, koje se ne tiču ovog zakona. Recimo, zamoljen sam da danas za skupštinskom govornicom javno progovorim o mukama, o teškim višegodišnjim problemima zaposlenih u Vojnoj ustanovi Karađorđevo, nedaleko od Bačke Palanke. Dakle, oko 460 zaposlenih u Vojnoj ustanovi Karađorđevo su već nekoliko godina prepušteni sami sebi. Država, odnosno vojska uopšte ne brine ni o Vojnoj ustanovi Karađorđevo, ni o zaposlenim u Vojnoj ustanovi Karađorđevo. Od nekada uzorne vojne ustanove, od nekada uzornog državnog dobra, sa 4.600 hektara obradive površine, od kojih je 800 hektara pod zalivnim sistemom, sa preko 2.800 hektara šuma, sa farmom junadi, farmom krava, farmom ovaca, ergelom, klanicom, lovstvom, šumarstvom, ugostiteljstvom, sve je to danas zaparloženo, zapušteno, zakorovljeno, niko o tome, tom nekad reprezentativnom, ogromnom kompleksu u srcu Vojvodine, ne vodi računa, sve to propada, a radnici, njih 460, na ivici su bede, upropašteni, nemaju egzistenciju, poslednju platu su primili 2002. godine. Skrećem pažnju na ono što se ne uređuje ovim zakonom, ali o čemu svakako država vrlo brzo i odgovorno mora da povede računa, kao i o ovim ljudima, jer i oni su zaposleni, ali se ovim zakonom to ne definiše, ali i oni su naši sugrađani, oni su zaposleni, oni nešto rade, privređuju, a ne mogu da izdržavaju svoju porodicu. To je tema kojom, siguran sam, vrlo brzo mora da se pozabavi Vlada Republike Srbije. Na kraju, zakon koji je pred nama je kvalitetan, značajan, sadržajan, definiše dobro prava i obaveze zaposlenih i poslodavaca, bez sumnje je mnogo kvalitetniji i bez sumnje da će njegov kvalitet podići i eventualno usvajanje nekih od amandmana koji će biti u pojedinačnoj raspravi na dnevnom redu; zakonu će poslanički klub Srpski pokret obnove - Nova Srbija dati podršku, glasaćemo za njega, ubeđeni da tako stvaramo dobar zakonski ambijent i da tako pomažemo dobrom definisanju međusobnih prava i obaveza zaposlenih i njihovih poslodavaca. Hvala lepo.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Slobodanu Živkucinu. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, ovlašćeni predstavnik DSS. Izvolite, gospodine Palaliću.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nema sumnje da se pred nama, po svom značaju za veliki broj građana i posledicama po njihovu egzistenciju, nalazi jedan od najvažnijih sistemskih zakona koji će da usvoji ova Narodna skupština. Možemo reći da su, nakon usvajanja Zakona o radu 2001. godine, koji je bio u potpunom saglasju sa tadašnjom predstavom i vizijom kako treba da izgleda tranzicija u Srbiji, očekivanja na strani vlasnika kapitala, poslodavaca i na strani zaposlenih izneverena. Upravo sama činjenica usvajanja tog zakona, sa takvim odredbama, predstavljala je nesumnjivo jedan šok za milione zaposlenih u Srbiji, posle oni prava koje su imali Zakonom o radnim odnosima iz 1992. i 1996. godine. Drastično smanjenje tih prava, jačanjem pozicije poslodavca u tom odnosu i ugovoru koji se zaključivao, stvorili su nemotivisanost i nezadovoljstvo, a možemo reći i depresiju kod velikog broja zaposlenih. Iako se verovatno u momentu usvajanja tog zakona o radu 2001. godine činilo da je svet kapitala, da su vlasnici, poslodavci zadovoljni rešenjima koja su tada bila utvrđena, vremenom se pokazalo da to nije tako. Nemotivisan, bezvoljan, nezadovoljan, sklon buntu, štrajku, zaposleni kome su nad glavom visila rešenja iz člana 101. zakona, još uvek važećeg Zakona o radu, nemogućnost da kroz postupak otkaza ugovora o radu sa poslodavcem dobije bilo kakvu informaciju i razloge zašto je to činjeno, sigurno nisu doprinosili dobroj radnoj atmosferi, većoj motivisanosti, većem radnom učinku i želji da se iskaže korporativna lojalnost i jača korporativna kultura u kompanijama u Srbiji. Upravo još uvek važeći Zakon o radu, jedan krajnje neliberalan zakon, verujem predstavljaće kraj jedne vizije, jedne privatizacije, jedne tranzicije koja nije uvažavala nasleđe ove države, socijalne momenta i nije uvažavala stvarne interese zaposlenih. Zato je velika pažnja velikog broja naših građana sada usmerena upravo na ovu današnju raspravu. Kada se uporedi sadašnji Zakon o radu i predloženi zakon o radu,nema sumnje po onim rešenjima koja su od vitalnog interesa zaposlenih, a to je pitanje zasnivanja radnog odnosa, pitanje prava koja se ostvaruju tokom radnog odnosa, a na kraju i pitanja prava koja zaposleni ima prilikom otkaza ugovora o radu, predloženi zakon o radu predstavlja značajno poboljšanje. Kod zasnivanja radnog odnosa, zaključenjem ugovora o radu, dobro je što je naglašeno i potencirano pitanje zabrane diskriminacije. Ono je u još uvek važećem zakonu regulisano samo u jednom članu i time je tadašnji zakonodavac pokazao svoj odnos prema ovom pitanju. Ono što je takođe bitno jeste da pitanje podataka koje se dostavljaju prilikom zasnivanja ugovora o radu, onemogućavanje šikaniranja kada je to u pitanju, sada je jasno predviđeno ovim predlogom zakona, i samo oni podaci i ona uverenja koja su potrebna da bi se zasnovao radni odnos ugovorom o radu sada se dostavljaju. Što se tiče prava koja zaposleni ostvaruje tokom trajanja radnog odnosa, nema sumnje da su ona poboljšana. Dakle, kod primanja i nagradi mi smo imali jednu situaciju, mislim na sadašnji zakon o radu, gde uopšte nije bila obaveza da se isplaćuju određene naknade, pa čak i naknade za slučaj smrti. Nije bila obavezna isplata otpremnine kada penzioner ide u penziju, nego je to ostavljeno da se reguliše drugim aktima poslodavca. Sada je to konkretna obaveza poslodavca. Povećan je minimalan broj dana za godišnji odmor i još neka druga pitanja, koja su ostala manje-više nedorečena sadašnjim zakonom o radu, sada se poboljšavaju. Dakle, pitanja zaštite zaposlenih mnogo su jače ovde istaknuta. Neka rešenja koja su ovde sada potencirana, kada je u pitanju postupak otkaza, mislim na ugovor o radu, nema sumnje da jesu napredak u odnosu na sadašnji zakon o radu. Naravno, nije to više onaj disciplinski postupak, dvostepeni, koji smo imali Zakonomo radnim odnosima, mada je pitanje dvostepenosti stalno prisutno, i tada je potencirano i otvarana je diskusija da li je neustavna odredba da se ukine pravo na žalbu, ali ne bih želeo za ovom govornicom sada tu temu da otvaram. Činjenica je da je u sadašnjem Zakonu o radu način kako je definisano pitanje upozorenja zaista bilo ponižavajuće za zaposlene. Bukvalno je poslodavac mogao jedno upozorenje u dve rečenice da dostavi, čisto radi zadovoljavanja forme, a stvarne razloge za otkaz ugovora o radu ni na jednom mestu nije morao da istakne. Upravo to je bila osnovna pretnja prema zaposlenima i osnovna zamerka prema zakonu. Sada imamo vrlo jasan postupak, gde to upozorenje mora da sadrži činjenice i okolnosti koje ukazuju na eventualne razloge za otkaz ugovora o radu, pa čak stvara mogućnost da se, i pored tog upozorenja, ne mora otkazati ugovor o radu, nego da se to upozorenje shvati kao poslednja opomena, ukoliko se dalje bude kršio zakon i ukoliko se budu stekli razlozi za otkaz ugovora o radu. Mislim da ovo jeste kvalitetan napredak u odnosu na ovo rešenje koje je zaista u sadašnjem zakonu stvaralo tenzije između zaposlenih i poslodavaca, pa onda su i poslodavci, govorim iz prakse, jer imao sam prilike i kao advokat da se bavim radnim sporovima, ignorisali druge obaveze koje su imali Zakonom o radu, a to je isplata neisplaćenih zarada, uplata doprinosa, i onda smo imali čitav jedan komplikovan postupak sa inspektorima rada koji su intervenisali, obustavljali ta rešenja od izvršenja, stvarala se nepotrebna tenzija i, jednostavno, sve to je doprinosilo lošoj atmosferi. Naravno, pomenuto je ovde pitanje zaštite zaposlenih za kojima prestaje potreba, tj. viška zaposlenih. Mogu da kažem da sama činjenica, da se u predloženom zakonu o radu obavezuje poslodavac da utvrdi jasne kriterijume prilikom utvrđivanja viška zaposlenih, nema sumnje da jeste napredak u odnosu na sadašnje rešenje, gde tu obavezu nikako nije imao. Dakle, da ne govorim o činjenici, a to su precizno navedene i obavezne komunikacije sa predstavnicima sindikata i Nacionalne službe za zapošljavanje. Pitanje koje je uvek tangiralo zaposlene jeste jedno od najosetljivijih pitanja, pored ove disciplinske odgovornosti, a to je, kako se to nekada govorilo, raspoređivanje na drugo radno mesto. Sada je ovo pitanje, mišljenja sam, mnogo preciznije i mnogo bolje uređeno, i neki razlozi za premeštaj izvan sedišta poslodavca ovde su vrlo konkretizovani, i mislim da je ovo zaista napredak u odnosu na rešenja koja smo imali u postojećem Zakonu o radu. Faktički, takve odredbe i takve razloge za zaključivanje aneksa ugovora o radu nismo ni imali, tako da, kada se sagledaju ova tri aspekta, zasnivanje radnog odnosa, prava u okviru trajanja radnog odnosa i otkaz ugovora o radu, nema sumnje da rešenja koja imamo u predloženom zakonu jesu napredak i nema sumnje da će i ona doprineti stvaranju dobre atmosfere u kompanijama, dakle, tu mislim na veću motivisanost zaposlenih, na dobru saradnju sa poslodavcima, mnogo više nego što smo imali u sadašnjem Zakonu o radu. Mi imamo neke nove institute koji su predloženi zakonom o radu. Mišljenja sam da su oni zaista pogodili, zakonopisac je pogodio trenutak kada te institute treba da ovde predvidi. Spomenuto je pravo zaposlenih na potraživanja iz preduzeća koja su u stečaju. Nema sumnje da je Zakon o stečajnom postupku, a on je usvojen negde u maju ili junu, imao nameru i tendenciju da uredi stanje u privredi Srbije i nema sumnje da će pitanja nelikvidnosti pojedinih preduzeća biti otvorena u narednom periodu. Zbog toga ne moraju da trpe zaposleni, koji su radom ostvarili određena prava i prava na određena primanja. Važno je, kada država uređuje jednu oblast da je uredi do kraja i mislim da upravo ovim pravima i osnivanjem Fonda solidarnosti država jeste na tragu tih rešenja, jer beskrajni su izvršni postupci koji traju, dakle, kada zaposleni posle odlaska preduzeća u stečaj pokušavaju da namire svoja potraživanja, pogotovu kada većina preduzeća nisu uplaćivala ni doprinose, kada je to čitava jedna zbrka, a za veliki broj takvih preduzeća i veliki broj takvih postupaka je i bukvalno oštrica kritike u takvim situacijama uglavnom išla prema državi. Dakle, ne prema preduzeću, ne prema direktoru, koji je doveo preduzeće u stečaj, nego prema državi, upravo, država, kažem, u pravom trenutku interveniše ovakvim rešenjima.
Da li koristite i drugih deset minuta?
Da. Nema sumnje da je država pokazala osećaj za trenutak u kome se nalazi privreda i tranzicija Srbije kada je predvidela ona rešenja koja se odnose na prava zaposlenog nakon promene vlasništva i poslodavca. Mi smo imali u dosadašnjem periodu krajnje arbitrarno ponašanje novog vlasnika, koga ništa nije obavezivalo, koji je jednostavno kršio ugovore, kolektivne ugovore i ugovore o radu koje je zaticao prilikom dolaska, prilikom preuzimanja vlasništva nad preduzećem, i mislim da je sada država pokazala odgovornost i ozbiljnost u postupku tranzicije predviđajući ovakva rešenja. Da je ovaj zakon dobar i na neki način uvezuje interese poslodavaca i zaposlenih govori upravo i onaj deo ovog zakona koji reguliše pitanje stručnog usavršavanja i obrazovanja. Zakon o radu se tog pitanja skoro nije dotakao, a upravo činjenica da je poslodavcu i kompanijama neophodno da imaju zaposlenog koji je spreman da u svakom trenutku odgovori izazovima i radnim zadacima pred koje nailazi, da je njegovo kontinuirano i permanentno usavršavanje neophodno da bi za poslodavca doneo profit, ta prava i obaveze ovde su vrlo eksplicitno navedene i to je jedna od, po mom mišljenju, dobrih stvari koje se u ovom zakonu reguliše. Da ne govorimo da se ponovo uvodi institut dopunskog rada, što je dobro. To je jedno od rešenja koje smo imali u ranijem zakonodavstvu, a koje je ukinuto Zakonom o radu, ali jednostavno trebalo bi to rešenje pozdraviti, jer ono je u ranijem periodu dalo dobre rezultate i nije bilo mnogo osporavano. Sve u svemu, kada se napravi generalna analiza ovog zakona, mišljenja sam da će njega pozdraviti i zaposleni i poslodavci. Kao što sam rekao, iako se u trenutku usvajanja Zakona o radu 2001. godine činilo da su poslodavci dobili upravo ono što su želeli, bez motivisanog, bez angažovanog, bez zadovoljnog i bez zaposlenog, koji svoje preduzeće doživljava zaista kao drugu kuću kojoj želi napredak, kojoj želi boljitak i u kojom želi aktivno da ispolji sve svoje potencijale, nema ni ostvarenja onih interesa koje poslodavac želi, a to je jačanje kompanije i ostvarivanje profita. Upravo verujem da ovaj zakon uvezuje na jednoj dobroj osnovi ta dva interesa i u tom smislu će ga DSS podržati.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, kada je reč o donošenju ovog zakona Demokratska stranka poziva na krajnji oprez. I ne samo prilikom donošenja ovog zakona, već i prilikom donošenja svih zakona u oblastima koje su duboko ruinirane i poremećene u jednom teškom i pogubnom vremenu, kada su naše društvo i država bili suočeni sa nizom iskušenja, koja smo i delom skrivili pogrešnim razumevanjem realnosti i političkih determinanti. Jedna od tih oblasti svakako jeste privreda, ozbiljno ugrožena samom činjenicom da već krajem osamdesetih, a posebno u devedesetim nije bila mogućnosti da isprati tehnološki napredak, zadrži tržišta, restruktuira se, kako bi bila uopšte u mogućnosti da učestvuje u svetskoj raspodeli rada i tržišta i tu bude konkurentna. Nakon toga sledile su sankcije, ratna dejstva, teške tragedije, nemaština, sukob sa NATO-om, strahovita inflacija, pa čak i gubitak suvereniteta, privremeni gubitak suvereniteta na delu naše teritorije. Nije bilo struje, nije bilo energenata, nije bilo benzina, rafovi su bili prazni itd. Peti oktobar označava prekretnicu i nagomilani problemi počinju da dobijaju odgovore. Međutim, među onima koji su učestvovali u promenama u zadnje četiri godine nema saglasnosti oko ključnih elemenata našeg daljeg puta. Više se zaista ne zna ko je za koga i za koju politiku. Uglavnom znamo koga ne volimo. Namerno koristim termin ne volimo, pokazujući na taj način svu apsurdnost političkih principa na kojima počiva naš politički život. No, da se vratim na sam zakon. On otvara više za nas pomalo spornih pitanja. Prvo pitanje jeste da li je nama u ovom momentu potrebna deregulacija i fleksibilnije tržište radne snage ili suprotno. Mi smatramo da moramo biti oprezni, jer dodatna regulacija podstiče sivu ekonomiju, sa svim negativnim posledicama koje njeno prisustvo podrazumeva, uvek suštinski nameće veće troškove poslodavcu, negativno utiče na privlačenje investicija, a samim tim i na povećanje zaposlenosti. Potpuno se slažem sa gospodinom ministrom da to naše klatno, kako je gospodin ministar opisao, jeste u određenim elementima otišlo u jednu stranu malo više nego što to treba. To smo svi zajedno ovde doneli. Malo je ovde poslaničkih grupa koje tada nisu glasale za taj zakon. U krajnjem slučaju, i partija kojoj pripada gospodin ministar je bila deo vladajuće koalicije te 2001. godine. Međutim, čini mi se da deo odredbi u ovom zakonu ide u pravcu prevelike regulacije. Država može i mora da se brine o dobrobiti zaposlenih. U tom segmentu u potpunosti podržavam elemente ovog zakona, ali država mora da ima u vidu da nezaposleni imaju određena prava i potrebu za zaposlenjem. To se posebno odnosi na državu u kojoj je stopa nezaposlenosti 30%; naravno, to je statistička, zvanična; verovatno 20%, ako uzmemo koliko ljudi radi u onome što zovemo siva ekonomija. U apsolutnim brojevima u pitanju je preko 900.000 nezaposlenih. Dobro je što je ovaj zakondobio pozitivan stav Svetske banke, Međunarodne organizacije rada i što vrši usaglašavanje sa evropskim direktivama. Kada je reč o evropskim direktivama, moramo imati na umu da su u pitanju države kod kojih nije u ovoj meri izražen problem nezaposlenosti. Mi često imamo nekritički stav prema zapadnim uzusima, koji je u stvari određen našim dnevno-političkim potrebama. Kada nam ti uzusi odgovaraju, uzećemo ih kao argument, a kada ne odgovaraju, normalno ignorisaćemo ih. Naš bruto društveni proizvod je svega 17 milijardi eura, a stopa privrednog rasta, koja nam treba u narednim godinama, dobro bi bilo da bude daleko veća od 5%. Uporedni podaci pokazuju da su početkom devedesetih zemlje u našem okruženju imale čak 10 i 11% rast i da bi mi 2007. godine bili u stanju da servisiramo naše dugove nešto ozbiljnije moramo promeniti u našem društvu, u našoj privredi, u našem ukupnom sistemu. Naš ukupan dug u ovom momentu je preko 9,5 milijardi evra. Zato pri donošenju svakog zakona naša razmišljanja moraju biti usmerena na našu perspektivu, a moraju biti zasnovana na našoj realnosti. Jedan od elemenata te realnosti jeste činjenica da je prošle godine visina investicija u Srbiji bila svega 480 miliona eura, a pri tome možemo reći da je od toga 300 miliona od privatizacije, ugovorenih direktnih investicija iz 2002. i 2003. godine. Sa druge strane, u Srbiji je nivo tih investicija 2003. godine bio 1,8 milijardi eura. Odmah da bi se razumeli, ovo ne govorim da bismo vršili bilo kakvu komparaciju, jer mislim da nas takav metod diskusije neće dovesti nigde kada govorimo o ovom zakonu, već prosto da bih ukazao na ekonomske trendove koji su za nas u ovom momentu zabrinjavajući.Dakle, u celini gledano zakon poseduje niz dobrih rešenja, posebno ako posmatramo sam tekst, izolovan od ambijenta u kome treba da se primenjuje, ali naša uzdržanost, uzdržanost naše poslaničke grupe po pitanju ovog zakona upravo opredeljuje bojazan za poziciju nezaposlenih, i to posebno naglašavamo, perspektive za investicije, privredni rast, zapošljavanje i naravno sve to vodi porastu životnog standarda. U raspravi o pojedinostima mi ćemo obrazložiti određen broj naših amandmana, kojima smo želeli da ukažemo na određene nelogičnosti, kao i na određena rešenja za koja smatramo da su mogla biti bolje formulisana, ali mi nećemo ulaziti u pokušaj menjanja suštinske ideje, poštujući činjenicu da smo nekada zajedno doneli zakon, kako reče moj prethodnik, u datim okolnostima primeren tadašnjoj viziji, tadašnjim mogućnostima, tadašnjoj poziciji Srbije, koja je na neki način bila neka vrsta hita. Naravno, mi to više nismo, prošle su godine i nikoga ne optužujemo zbog toga. Nećemo pokušati da menjamo suštinu, vi ste Vlada, vi nosite odgovornost za ovo što radite i glasaćemo uzdržano. Pošto imam vremena, moram samo da se osvrnem na jednu sitnicu koja je, nažalost, i nama promakla prilikom podnošenja amandmana, a koju ste vi pomenuli ovde i na koju želim da vam skrenem pažnju. U pitanju su ovi članovi od 18. do 21. i kasnije član 272. Mislim da je nepotrebno u ceo taj proces ubačen član 21, slažem se da on treba da postoji, potpuno ste u pravu, treba da postoji zabrana takvog nedoličnog ponašanja, ali za članove 18, 19. i 20. teret dokazivanja je normalno na ekonomski jačoj strani, i tu se svi slažemo. Postoje situacije kada je teret dokazivanja na ekonomski jačoj strani i one odredbe iz člana 272. mogu da se odnose na članove 18, 19. i 20. U pitanju je diskriminacija i treba da dokaže ekonomski jača strana da nije bilo diskriminacije, ali ne možemo kod ove situacije koja se odnosi na uznemiravanje, seksualno zlostavljanje, uvrede, da primenjujemo taj princip, posebno zbog toga što mislim da postoji jedan deo krivičnih dela koji upravo konzumira ovo pitanje, ovu oblast i mislim da to prosto sa stanovišta tehnike nije dobro što je stavljeno u ovaj zakon. Naravno, više ćemo govoriti u pojedinostima, odnosno kada budemo obrazlagali naše amandmane, ali kolega koji je prvi govorio o ovom zakonu je pomenuo prethodnu vladavinu, koju je većina ovde prisutnih i činila, a to je 2000. godine, odnosno 2001. precizno, pa kaže - bila je kratka i tragična. Neće biti da je bila tragična, nije za vreme te vladavine bilo stotina hiljada izbeglica, nije bilo hiljade i hiljade mrtvih, invalida, osakaćenih, nije bilo bombardovanja, nije bilo sankcija, ubistava.
Radni odnosi su na dnevnom redu, a ne ratovi. Kada dođu ratovi, onda ćemo o tome.
Vidim da vas je ovo pogodilo, ali bih zaista zamolio da se u nastavku ove diskusije ne vraćamo na taj način na prethodnu vladavinu, jer onda ćemo nastaviti da otvaramo pitanje šta je i kada bilo i ko je za šta kriv, a posebno na pitanje svaljivanja odgovornosti na jednu političku grupaciju za bilo kakva rešenja, jer svega pre tri godine ovde smo sedeli zajedno, zajedno donosili neke zakone, a zajedno smo i 5. oktobra upravo rušili one, smenjivali one za čiju vladavinu je verovatno gospodin Bušetić hteo da kaže da je bila tragična. Nažalost, nije bila dovoljno kratka i time je ta tragedija produbljena. Drugo, gospodine Bušetiću, nemam gazde, znam za partiju koja je svog predsednika zvala gazda, i to je vaša partija i vaš problem, ali nemojte taj kompleks prebacivati na nas. Mi nemamo nikakve gazde, mi se bavimo politikom na način na koji mislimo da je najbolji, vas ne vređamo, ali vi očigledno ne možete da se uzdržite od toga da prilikom svakog izlaska za ovu govornicu vređate DS. Ako mislite da ćete na taj način umanjiti rejting DS ili objasniti vaš potencijal da bi sutra građani glasali za vas, mislim da se grdno varate. Pokušajte da ponudite konkretna rešenja za budućnost, za ono što nas čeka, a sigurno nas čega ne baš tako ružičasta budućnost. Pokušajte na taj način ... (Predsedavajući: Gospodine Markoviću, da li koristite i drugih 10 minuta?) ... a ne na račun jednih ili drugih. Hvala vam.
Hvala. Za repliku se javio narodni poslanik Toma Bušetić, a molim narodne poslanike da ne budu tako osetljivi, jer kada se govori o novom zakonu valjda mora da se govori i o tome koji je odnos na stari zakon. Nemoguće je govoriti o novom, a ne uporediti ga sa prethodnim zakonom.
Gospodin Milan Marković kada kaže da nije bila tragična vlast i kratka nije u pravu. Vlast jeste bila kratka, vlast je bila tragična, najveća pljačka u Srbiji desila se upravo pod vlašću DS-a. Prodali su hiljade preduzeća budzašto, ostavili su nekoliko stotina hiljada ljudi bez posla, bez ikakve nade, doneli su zakone koji su stvarno bili tragični, jer su obespravili sve zaposlene, nezaposlene, penzionere – penzionere su sveli sada na prosjački štap, jer je prosečna penzija 60% od prosečne plate – i niz drugih rešenja koja je donela ta vlada, gde je bila dominantna. A kada je reč o 90-tim godinama, oni stalno govore, ovi iz DS-a, da su bili ratovi, da je bilo bombardovanje. Sve je to tačno bilo. Ratovi su nam svi bili nametnuti, ali nikako oni toga da se sete. Ratove na ovim prostorima su započeli u Sloveniji Slovenci, u Hrvatskoj Hrvati, u Bosni Muslimani, i sve pod pokroviteljstvom zapadnih zemalja, a pre svega Nemačke i Vatikana. A uloga DS-a je bila krajnje nečasna, pa i njihovog predsednika, a vi znate ko je pozivao na bombardovanje, koji je maksimalno šurovao sa svim tim demokratskim snagama. Sve je to bila DS. Oni nikada za vreme svoje vlasti, pa i ranije, nikada nijednu reč nisu rekli opravdanja za događaje 90-tih godina, nikada nisu napali Hrvate za "Bljesak" i "Oluju", nikada nisu napali Muslimane za "Markale" i ulicu Vase Miskina, nikada nisu napali Šiptare i one koji su finansirali Šiptare, a finansirala ih je američka administracija. Gledamo Hag, sve je jasno. Nas su bombardovali zbog humanitarne katastrofe Šiptara. Humanitarna katastrofa nije ni bila. Vi znate da je katastrofa došla tek kada je NATO počeo da bombarduje. Nas su bombardovali zbog ugroženih ljudskih prava Šiptara. Da li su bila ugrožena ljudska prava? Nisu. Sve je to istina, ali DS i njeni protagonisti i njeni poslanici nikada to neće da priznaju, a vreme je najbolji sudija i vreme će pokazati da smo mi bili u pravu. Kada je reč o SPS-u i o tom teškom vremenu, samo želim da ponovim da nije bilo gladnih ljudi, a sada ima. Nažalost, i ova vlada, iako nije bilo otpuštanja, nije mnogo učinila na toj zaštiti. Svi su zakoni bili bolji, nije bilo otpuštanja radnika, bilo je teško, ali zna se zbog čega je bilo teško. Ne našom krivicom. Mi smo samo odložili agoniju koja se desila posle 5. oktobra.
Po Poslovniku. Izvinjavam se narodnom poslaniku Ivani Kovačević, ali moraćete izgleda posle pauze. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodin Bušetić u nedostatku argumenata nema šta da priča nego da iznosi laži. Svi znamo istinu o bombardovanju, svi znamo kakva je i čija uloga bila bombardovanje i svi znamo kakva je i čija uloga bila u propasti i stradanju ovog naroda tokom 90-tih godina. Zar treba da vas podsetim da je najveseliji program, skoro novogodišnji, na vašoj televiziji, gospodine Bušetiću, bio onda kada su kolone izbeglica bombardovane od strane hrvatskih aviona, izbeglica iz Knina. To je bio veseo program, da neko ko je slučajno bio prikovan za televiziju, da nije bilo vesti Studija "B" i "B92", ne bi ni znali šta se dešava sa našim narodom, ne bi ni znali da se dešava genocid nad našim narodom. To je bila vaša vlast, to ste znali da upotrebite samo pred izbornu kampanju, kao kada ste nam snimali uvoz oružja u Hrvatsku. Snimate uvoz oružja u Hrvatsku, da bi nam objasnili da u Srbiji opozicija ne valja. To ste radili, zamena teza, koristili ste narodnu nesreću da bi ostali na vlasti, a ja ću koristiti argumente, i vi ste ovde rekli niz neistina. Evo šta smo mi doneli, a šta ste vi ostavili. Mi smo doneli sledeće: prosečna zarada u Srbiji je povećana od 2000. godine do 2003. za 3,1 put, za pokrivanje minimalne potrošačke korpe, to je ono što vi govorite o gladnima, minimalna potrošačka korpa, hrana, pića i usluge, ove za egzistenciju, za četvoročlanu porodicu, kojih je sve manje zahvaljujući vašoj uspešnoj vladavini, u septembru 2000. bilo je potrebno da se izdvoji 2,1 tadašnja neto zarada. Mi smo ostavili ovu Srbiju nakon naše vlasti tako da je za tu potrošačku korpu trebalo manje nego jedna prosečna neto zarada. Šta ste vi doneli, šta smo mi doneli? Pa, u vreme vaše vlasti da bi neko kupio televizor trebalo je pet i po meseci da radi. Kada smo mi otišli jedna plata je bila dovoljna da se kupi frižider,a ljudi šporete nisu menjali po 15 godina za vreme vaše uspešne vlasti. Za vreme vaše vlasti to je bilo pet plata da se kupi šporet, a posle naše vlasti jedna plata da se kupi šporet. Mašina za pranje rublja šet i po plata da se kupi, a posle naše vladavine 1,6 plata da se kupi. Za automobil 84 meseca je trebalo raditi, ne jesti, ne piti i živeti na ulici da bi se kupio "Jugo".
Kakve to veze to ima sa povredom Poslovnika?
Ima veze, jer je gospodin govorio neistine, a znam da i vas, gospodine Anđelkoviću, ovo boli....
Na koji član ste se vi to pozvali da je povređen Poslovnik, gospodine Marković, koristite povredu Poslovnika za diskusiju. Molim vas da ...
Gospodine Anđelkoviću, zar vas zaista ovoliko boli. Mislio dam da od kada čitate Sokrata imate više tolerancije za političke neistomišljenike.
Slušam vas tri minuta i to je tolerancija. U trećem moram da vam kažem da kršite Poslovnik.
Što se tiče privatizacije, gospodine Bušetiću, sve što ste ovde rekli je neistina. Vi ste na vlasti ovih devet meseci. Gde su ti silni kriminalci? Gde su ti silni koji su popljačkali, kako vi kažete. Zašto ne uhapsite nekog? Dokle više sa tim pominjanjem lopovi, kriminalci, kriminalci, da li je to jedino što možete da ponudite ovom narodu. To je jedino. Vi ne umete ništa drugo da ponudite, osim klevete. Gospodine Bušetiću, zahvaljujući vama i vašim partnerima u ovoj zemlji Srbiji nema ništa, nijedna vrednost, završavam, nijedna institucija...
Baš previše koristite moju toleranciju.
... koja nije provučena kroz blato. Ako smo to sami sebi uradili, a pre svega ako ste vi to nama uradili, zašto očekujete da nam može biti bolje od ovoga što jeste. Mi smo ... (Predsedavajući: Gospodine Markoviću, četiri minuta je prošlo.) .... i pomerili u pozitivnom pravcu. Hvala na pažnji.
Gospodine Markoviću, četiri minuta je prošlo. Toma Bušetić ima po Poslovniku posle pauze, a inače, o kriminalcima govori Beba Popović, a ne Toma Bušetić. Hvala vam.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Pošto su po službenoj evidenciji prisutna 133 narodna poslanika, molim da na početku utvrdimo kvorum.Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da ima dovoljno poslanika za rad. Reč će imati Ivana Kovačević, kao ovlašćeni predstavnik, a pre toga je ostala replika iz pre podnevnog zasedanja, gospodin Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Markoviću, tačno je da je prosečna plata posle 5. oktobra porasla tri puta, ali je tačno da su cene porasle deset puta. Struja je poskupela deset puta, komunalne usluge su poskupele deset puta, tako da danas s punim pravom možemo da kažemo da je 100 maraka u naše vreme više vredelo nego 300 evra danas. Sa prosečnom platom i prosečnom penzijom teško danas da mogu da se podmire najneophodnije potrebe, upravo plaćanje komunalnih usluga, struje, hleba i najelementarnijih namirnica. Sa druge strane, nije istina da se u svih deset godina loše živelo. Tačno je da se teško živelo. Jedan veoma važan podatak, primera radi, 1997. i 1998. godine bio je veći bruto društveni proizvod nego svih godina od 2001. do današnjeg dana. Ako bismo pravili ankete, veliki broj stanovništva bi rekao da se bolje živelo u svim tim teškim uslovima pre 5. oktobra nego posle 5. oktobra. Ko danas živi dobro ili solidno i svih ovih godina posle 5. oktobra – ljudi koji su na vlasti, ljudi koji su bliski vlastima i oko vlasti. Masa stanovništva takoreći živi u velikoj bedi. Kada je reč o samoj privatizaciji, mi i dalje stojimo da je privatizacija bila pljačkaška, da su se mnoga preduzeća prodala budzašto, da su novi vlasnici prodali 10% kapitala i podmirili sve to što su platili, i prodajući onih 90% silne milione stavili u džep. Zašto nema procesuiranja svih tih dela? Najverovatnije zato što su predsednici sudova svi članovi DS. Ako se to promeni, pitanje je da li će se sve te prijave i dalje zadržavati u fiokama predsednika sudova ili sudija uopšte. Ono što želimo ponovo da podvučemo kada je reč o odnosu prema NATO paktu, nikada DOS, nikada DS nisu smeli da kažu da je NATO izvršio agresiju, nego govore o tome da je bilo bombardovanje, da je bila intervencija. Šta smo mi dobili za to vazalstvo? Bukvalno ništa. Da li se nešto u međunarodnoj zajednici promenilo posle 5. oktobra? Ništa. Da li nam je bolji položaj na Kosovu i Metohiji? Nije. U zajedničkoj državi? Nije. Znači, treba sve stvari nazvati pravim imenom. (Predsednik: Vreme.) Prebacivanje da smo mi naoružavali neke paravojne formacije, a paravojnih formacija nije bilo koje smo mi naoružavali. Mi smo pomagali naš narod preko Drine, a paravojne formacije koje su bile u Hrvatskoj mi ništa nismo mogli da sprečimo. Jednostavno, vojskom su komandovali neki drugi ljudi, pre svega Hrvati.
Po Poslovniku, narodni poslanik Milan Marković.
Javljam se po Poslovniku, jer smatram da iznošenje neistina predstavlja povredu ugleda ovog parlamenta, ali se nadam da ćemo kolega Bušetić i ja završiti sa ovom serijom replika i odgovora. Želim samo da kažem da se potpuno slažem da diskutujemo o argumentima i da diskutujemo o onome što govori statistika, što govore brojevi. Smatram da tu ne možemo pogrešiti. Istine radi, moram da vam kažem da su devizne rezerve za tri godine povećane 20 puta. Govorim kada ste vi predali vlast nama. Vi ste predali vlast sa 300 miliona dolara, 2003. mi i dalje predajemo vlast sa 3,5 milijarde dolara deviznih rezervi. Što se tiče bruto nacionalnog proizvoda po glavi stanovnika, on je povećan tri puta. Godine 2000. je iznosio 855 dolara, a kada smo mi predali vlast onima koji su sad na vlasti to je 2.550 dolara. Ne slažem se potpuno sa vašom ocenom privatizacije i smatram da odgovor na to može dati i aktuelna vlast, čiji ste vi sudeonik. To što ste rekli da su predsednici sudova bliski DS, odgovorno vam tvrdim da to nije tačno, niti predsednici sudova imaju ikakve veze sa procesuiranjem. Naravno, poznato vam je da su za to nadležni tužioci. To je elementarno znanje prava. Mi se ne slažemo oko načina diskusije za ovom govornicom. Pitao sam vas, osim uvreda i iznošenja neistina, šta vi kao politička stranka nudite građanima Srbije. Mi kao politička stranka nudimo građanima Srbije sve ono što smo naveli i tokom ovih devet meseci kao opozicija, a vi sve vreme vršiti vređanje političkih neistomišljenika. Tu je bitna razlika između SPS i DS. DS će nastaviti da nudi svoju viziju Srbije. Naravno i svaka druga politička organizacija ima na to pravo, ali nema ni DS, ni SPS, niti bilo ko drugi da svoj politički angažman zasniva na vređanju i na iznošenju neistina.
Gospođo Kovačević, izvolite.
Poštovani predsedavajući, kolege i koleginice narodni poslanici, da se vratimo na temu. Pred nama je danas Predlog zakona o radu, koji će poslanička grupa G17 plus podržati. Što se tiče zakona, pre svega, želim da kažem da je ovaj zakon usklađen sa direktivama Evropske unije, kao i sa preporukama Međunarodne organizacije rada. Ono što u ovom zakonu imamo mnogo preciznije definisano, to su prava i obaveze kako poslodavaca tako i zaposlenih. Ovaj zakon o radu predstavlja, na neki način, balans između zaposlenih i poslodavaca. Naravno, neki delovi zakona su mogli biti i bolje rešeni. Upravo zbog toga je poslanička grupa G17 plus podnela određene amandmane. Naravno, o njima će više biti reči u pojedinostima. Neki od njih su već usvojeni i od strane Vlade i od strane matičnog odbora. Međutim, kada bude bio dan za glasanje, nadam se da će biti usvojen i amandman koji govori o preraspodeli radnog vremena. Naime, po novom zakonu je predviđeno da se preraspodela može vršiti u okviru šest meseci, a amandman o kome pričam ostavlja mogućnost za ovu godinu poslodavcima koji su već ugovorili poslove, dakle svim firmama koje bi bile sprečene da ispune svoje ugovorene obaveze, da preraspodele radno vreme u okviru godinu dana. Ono što vidim kao ključne odredbe u ovom zakonu, to su zabrana diskriminacije; to su bolje razrađene odredbe koje se tiču kolektivnog pregovaranja i kolektivnih ugovora; zatim, zaštita zaposlenih kod promene poslodavaca ili vlasništva firme i zaštita zaposlenih u slučaju stečaja. Kao prvo, želela bih da istaknem odredbe koje se tiču zabrane diskriminacija. Svi mi svakodnevno, dok listamo novine, bolje reći oglasne strane, možemo da primetimo kako najčešće izgledaju konkursi za radna mesta. Dakle, uobičajeno je da se traži, osim struke, znanje jezika, rad na kompjuteru i, ono što vrlo često možemo videti, to je odrednica da je starosno doba maksimalno 35 godina, najčešće se tako navodi. Uvažavam sve potrebe poslodavaca da im u nekim slučajevima više odgovaraju mlađi ljudi, zbog prirode posle, ali sam isto tako ubeđena da vrlo često to nije opravdano i da je u pitanju čista diskriminacija po osnovu starosti. U razvijenim demokratskim državama bojim se da bi bilo nezamislivo da se pojave takvi oglasi u novinama. S druge strane, vrlo retko možete naići na oglas gde firma koja traži radnika kaže - podstičemo zapošljavanje invalida ili nekih drugih kategorija. Jesenas smo u ovom parlamentu usvojili set poreskih zakona koji, pored ostalog, predviđaju i poreske olakšice za sve one forme koje primaju na posao starije od 40 godina, pa smo tu rangirali - 40, 45, 50 godina, pa su olakšice sve veće. To je zakon koji je predložilo Ministarstvo finansija, koji je već stupio na snagu i nadam se da, ako usvojimo ovaj zakon o radu sa ovakvim odredbama o zabrani diskriminacije, zajedno sa tim već usvojenim zakonom, mislim da ćemo u znatnoj meri doprineti svima onima kojima je starost, tj. uzrast bio problem da pronađu posao. Osim starosti, zabranjena je diskriminacija i po osnovu pola, rase, boje kože, jezika, zdravstvenog stanja, invalidnosti, veroispovesti, nacionalnosti, seksualnog opredeljenja, političke opredeljenosti, sindikalnog angažovanja, kao i po osnovu porekla, imovinskog stanja i drugih ličnih svojstava. Na sreću, usvojen je amandman poslaničke grupe G17 plus, pa se i trudnoća ubraja na taj spisak, jer je usvojen od strane Vlade i resornog odbora. Osim zabrane posredne i neposredne diskriminacije, kako za zaposlene, tako i za one koji konkurišu za posao, treba reći da je zabranjeno uznemiravanje i seksualno uznemiravanje. Mogu da primetim da je svako društvo humano i demokratsko u onoj meri koliko, pored ostalog, prihvata i pravo na različitost. Mene jako raduje, bar nisam primetila da je neko nešto imao protiv ovih odredbi u zakonu, nijedna poslanička grupa nije stavljala bitnije primedbe na ove odredbe, što meni samo govori o humanosti našeg društva i o velikom demokratskom potencijalu Srbije. Novina u zakonu je i odredba koja se tiče promene vlasništva u preduzeću, tako da je sad predviđeno da prilikom promene poslodavca ili vlasništva u firmi novi poslodavac je dužan da preuzme sve zatečene ugovore o radu koji će važiti godinu dana, osim u slučaju da prestane važnost kolektivnog ugovora. Takođe, ono što je novina u zakonu je i zaštita zaposlenih u slučaju stečaja. Svi smo svedoci primera firmi iz našeg okruženja koje su godinama bile u stečaju. Navešću primer firme AD "Lipar" iz Srpske Crnje, koja je osam godina bila u stečaju, i sad možete zamisliti kako je bilo tim ljudima dok su čekali da ostvare neka svoja prava, a pogotovo su bili pogođeni oni koji je trebalo da odu u penziju, a nisu im bili uplaćivani doprinosi. Sećate se da smo usvojili Zakon o stečaju prošle godine u ovom parlamentu, pa smo ograničili da stečaj može trajati samo godinu dana, što je jako dobro. Sada mislim, kad usvojimo ovaj zakon u kombinaciji sa tim prethodnim i ono što ovaj zakon predviđa, a to je da se osnuje fond solidarnosti, gde će za sve te zaposlene, za koje se ne mogu isplatiti zarade i doprinosi iz stečajne mase, isplatiće se iz fonda solidarnosti. Mislim da će njihova prava u mnogo većoj meri biti zaštićena. Što se tiče sredstava za rad fonda, ona su već obezbeđena u budžetu, koje je Ministarstvo finansija nama iznelo u decembru i taj budžet smo mi usvojili i mislim da će to biti dobro utrošena sredstva. Na kraju, želim da kažem da će G17 plus uvek podržavati zakone koji nas vode ka Evropi, ali isto tako ćemo podržavati sve mere koje će doprineti da taj put što lakše svi zajedno prođemo. Hvala.
Hvala vam. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sve poslaničke grupe. Dajem reč narodnom poslaniku Ljiljani Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Uvaženi predsedniče Skupštine, kolege narodni poslanici, ministar Lalović je govorio u svom uvodnom izlaganju o novim radno-pravnim institutima i moje uvažene kolege, predstavnici poslaničkih grupa, izneli su svoje mišljenje o Predlogu zakona o radu. Poslanici SDP napravili su za bolje razumevanje teksta jedan kratak uporedni pregled novog i postojećeg zakona, koji nije na ovakav način sadržan u obrazloženju samog zakona, koji je ovde, kao predlog, na dnevnom redu. Prva suštinska razlika nalazi se već na početku Predloga zakona. U Predlogu novog zakona utvrđeno je da se prava i obaveze uređuju kolektivnim ugovorom i ugovorom o radu, a pravilnikom o radu, koji inače donosi poslodavac, samo kada je to zakonom određeno. Predlogom novog zakona određeno je da se pravilnik donosi ako se saglasnost zaključivanja kolektivnog ugovora ne postigne u roku od 60 dana od dana započinjanja pregovora, s tim što su i posle donošenja pravilnika o radu učesnici dužni da nastave pregovore o zaključenju kolektivnog ugovora, i ako do zaključenja kolektivnog ugovora dođe, pravilnik o radu prestaje da važi. U postojećem zakonu pravilnik o radu donosi se posle neuspelih pregovora, ali bez ikakve dalje obaveze da se nastavi pregovaranje u cilju zaključenja kolektivnog ugovora. Zatim, Predlogom novog zakona predviđena je mogućnost da se ugovorom o radu ili odlukom poslodavca utvrdi učešće zaposlenog u dobiti ostvarenoj u poslovnoj godini u skladu sa zakonom, što je vrlo stimulativno. Takva mogućnost u važećem zakonu, kao što znate, ne postoji. Predlogom novog zakona detaljno su utvrđena prava i obaveze zaposlenih i poslodavaca. Jedna od obaveza poslodavca je da zaposlenom obezbedi obavljanje poslova. To, drugim rečima, znači da se od zaposlenog traži da savesno i odgovorno radi, ali tek kada mu se jasno stavi do znanja šta je to njegov posao i odredi tzv. radni zadatak, što znači da organizacija rada kod poslodavca mora da bude na mnogo višem nivou nego što je to do sada bio slučaj. Smatram da, pored sistemskih nedostataka, za većinu zapuštenih i propalih preduzeća nisu toliko odgovorni zaposleni, koji navodno nisu znali ili nisu hteli da rade, već pre svega dosadašnji poslodavci i slabo obučeno rukovodstvo, koji ne poznaju međunarodne standarde Međunarodne organizacije rada. U postojećem zakonu postojala je samo obaveza poslodavca da zaposlenog upozna sa organizacijom rada, a ona je bila uglavnom loša. Inače, organizacija rada zasnovana na međunarodnim standardima podrazumeva da zaposleni svakodnevno dobija radni nalog za obavljanje svog posla, a da u toku dana postoji redovna kontrola izvršenja tih poslova, i to je, u suštini, ključna stvar. Svako ko radi u privredi i koga se tiče ovaj zakon zna da je upravo to ključna stvar. U Predlogu novog zakona propisana je zabrana i neposredne i posredne diskriminacije, kao i zabrana uznemiravanja i seksualnog uznemiravanja. U postojećem zakonu navedena je samo opšta odredba o zabrani svake diskriminacije. U Predlogu novog zakona takođe je zabranjeno uslovljavati zasnivanje radnog odnosa davanjem prethodne izjave kandidata o otkazu ugovora o radu. To važeći zakon ne previđa. Verovatno da je u praksi toga bilo ili je to međunarodni standard, ali u svakom slučaju dobro je da to piše. Zatim, ministar je to kazao, propisana je obaveza poslodavca da zaposlenom dostavi fotokopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje. Ova odredba, koje u važećem zakonu nema, može biti jako korisna, jer naglašava obavezu poslodavca da redovno izmiruje svoje zakonske obaveze. U Predlogu novog zakona takođe je precizirano da pripravnik može da nastavi pripravnički staž kod drugog poslodavca, što u važećem zakonu jeste izazivalo nedoumice i nije bilo sasvim jasno. U Predlogu novog zakona predviđeno je da direktor može da zasnuje radni odnos kod poslodavca na određeno ili na neodređeno vreme, a ako ne zasnuje radni odnos, biće angažovan putem ugovora, koji zaključuje sa nadležnim organom, recimo sa upravnim odborom. To u važećem zakonu nije pisalo, pa je postojala dilema da li direktor zasniva ili ne zasniva radni odnos. U Predlogu novog zakona propisana je obaveza zaposlenog da se usavršava, i to u skladu sa planom i programom obrazovanja, što znači da je utvrđena obaveza poslodavca da donosi plan i program obrazovanja. To je, po mom mišljenju, veoma važna odredba koje u važećem zakonu nema, jer će ona doprinositi razvoju ljudskog potencijala i napretku poslodavca. Korist je, dakle, i lična i opšta. U Predlogu novog zakona godišnji odmor u minimalnom delu povećan je sa 18 na 20 radnih dana, prvi deo godišnjeg odmora povećan je sa dve na tri nedelje. U Predlogu novog zakona, takođe, propisano je da poslodavac zbog potreba posla može da promeni rešenje o korišćenju godišnjeg odmora najkasnije pet dana kada zaposleni koristi godišnji odmor po rešenju. U važećem zakonu, ovaj rok nije postojao. Takođe, u Predlogu novog zakona utvrđena je zaštita ličnih podataka zaposlenog, tako da ih treća lica mogu koristiti samo za službene potrebe. To važeći zakon ne predviđa. U Predlogu novog zakona zaposlenom se, pored osnovne zarade, može isplatiti i stimulativni deo po osnovu doprinosa zaposlenog, po uspehu poslodavca, što sadašnji zakon ne predviđa. Predlogom novog zakona takođe je utvrđena obaveza poslodavca da zaposlenom izda obračun zarade i kada zarada nije isplaćena, što je takođe nova odredba. Predlogom novog zakona, završiću, želim da navedem sve kvalitetne promene koji donosi novi Predlog zakona, a jedna od takvih kvalitetnih promena je i to što se Predlogom novog zakona formira fond solidarnosti iz koga će se isplaćivati propisane naknade u slučaju stečaja, a to su bankrotstva poslodavca. To je važna mera materijalnog obezbeđenja zaposlenog koji ostaje bez posla; ovog instituta u važećem zakonu nema. Ima tu još kvalitetnih i krucijalnih promena koje se tiču svih zaposlenih i poslodavca, ali ih neću navoditi, jer više vremena nemam. Samo da zaključim, mislim da sam obuhvatila najveći broj promena, možda ne baš svaku, ali se iz ovih nabrojanih može videti da ovaj zakon više osigurava materijalni položaj zaposlenih, precizira prava i obaveze, stvara uslove za razvijanje socijalnog dijaloga i kolektivnog pregovaranja radi postizanja sporazuma o važnim pitanjima iz života i rada. Dakle, zaštićuje ličnost i dostojanstvo zaposlenog i to tako da ni na koji način ne usporava proces rada kod poslodavca, već deluje stimulativno.
Hvala vam. Snežana Lakićević-Stojačić, a neka se pripremi Zvonimir Stević.
Dame i gospodo poslanici, kao što ste čuli već, DS biće uzdržana prilikom glasanja za ovaj zakon, iako moram da kažem da postoje određene odredbe koje su nove i za koje smatramo da su kvalitetno unete u ovaj zakon, i tu pre svega mislim na tri nova poglavlja, to su potraživanja zaposlenih u stečaju, prava zaposlenog u slučaju promene poslodavca i ovlašćenje za donošenje podzakonskih akata. To su nova poglavlja za koja mislimo da je zakonodavac sa pravom našao mesto za njih u zakonu i mislimo da odredbe u njima umnogome regulišu do sada nedovoljno regulisane odredbe u zakonu. Ono što bih takođe kao pozitivno istakla u novom zakonu o radu je činjenica da su rodno-senzitivne odredbe jako dobro urađene. Prvi put imamo rodno-senzitivne odredbe u zakonu o radu. Tu pre svega mislim i na antidiskriminacione odredbe, i to takođe pozdravljamo, jer su to nove tekovine, koje treba da uslede i u drugim propisima koji budu na dnevnom redu pred Skupštinom Srbije. Naravno, u iščekivanju drugih zakona koji bi trebalo da reše pitanja diskriminacije i opštih zakona o zabrani diskriminacije, kao i zakona o zabrani diskriminacije lica sa invaliditetom, za sada u ovom prelaznom periodu ove odredbe mogu popraviti dosadašnje stanje. Ono što takođe se nadam da će uskoro biti na dnevnom redu ovog parlamenta, a treba da reguliše ovu oblast i ne znam zbog čega još nije dostavljeno Narodnoj skupštini, jeste zakon o zapošljavanju lica sa invaliditetom, odnosno invalidnih lica. To je jako važan zakon i bez nekog naročitog razloga nije već dat poslanicima, jer je ovo oblast koja je neregulisana i gde treba doneti odredbe koje bi omogućavale i stimulisale poslodavce da zapošljavaju lica sa invaliditetom. Takođe, oko pitanja diskriminacije mislimo da se više mesta moglo naći za određene odredbe koje bi preciznije i strože definisale zabranu prinudnog rada dece, uključujući i zabranu najgorih oblika rada dece. Pri tom moram ponovo da istaknem činjenicu da su odredbe koje su vezane za diskriminaciju žena i rodno-senzitivne odredbe urađene na vrlo kvalitetan način. Naravno, postoje neke stvari na koje imamo određene primedbe. Smatrali smo da treba promeniti određene odredbe u zakonu, ali ih je trebalo promeniti radi dalje deregulacije i stvaranja fleksibilnijeg tržišta radne snage. Posledice donošenja ovog zakona mislimo da mogu biti suprotne i zbog toga imamo određenu rezervu i ogradu, jer se bojimo da mogu dovesti do veće regulacije i manje fleksibilnog tržišta radne snage. Dodatna regulacija uvek suštinski nameće veće troškove poslodavcu, negativno utiče na privlačenje investicija, samim tim i na povećanje zaposlenosti. Imamo i primedbe koje su date od strane udruženja poslodavaca, imaju osnovane primedbe na taj deo regulacije i smatraju da određene odredbe mogu dovesti i do povećanja nezaposlenosti; dakle, u ovom trenutku u Srbiji ona približava se na cifru od gotovo milion nezaposlenih, pa samim tim izražavamo rezervu i po tom pitanju. Mislimo da je ovim zakonom nesrazmerno posvećena pažnja zaposlenima u odnosu na nezaposlene. Veliki je broj nezaposlenih lica, onih lica koja traže posao, koja se nalaze na Zavodu za zapošljavanje, veliki broj mladih ljudi, vrlo kvalitetnih, osposobljenih i stručnih, kojima je neophodno tržište radne snage. Sa druge strane, zacementiranje radnog odnosa može u neku ruku njima da oteža mogućnost za dobijanje radnog mesta saglasno njihovim kvalifikacijama i u tom smislu ukazujemo na moguće posledice koje se mogu javiti. Isto tako ukazujemo na činjenicu da ovako čvrsto regulacija u okviru zakona o radu može da dovede do povećanja sive zonezapošljavanja, dakle, povećanja rada na crno. I do sada smo nažalost svedoci da rad na crno postoji. Nismo uspeli da ga suzbijemo na prihvatljivu meru i mislimo da ovako čvrstim pozicioniranjem, čvrstim odredbama koje postoje u zakonu o radu, može doći do povećanja rada na crno, što naravno nije u interesu radnika. Nije u interesu radnika da im se, iako rade, ne uplaćuje penzijsko i invalidsko osiguranje, osiguranje u slučaju nezaposlenosti, zdravstveno osiguranje, ali i druga prava iz sfere radnih odnosa, kao što su pravo na bolovanje, pravo na otpremninu u slučaju otkaza, plaćeno odsustvo i tako dalje. Mislimo da su to segmenti na koje zakonodavac mora da obrati posebnu pažnju. Mislimo da su to stvari na koje će Vlada morati da obrati posebnu pažnju, jer ćemo se u suprotnom suočiti sa povećanjem broja zaposlenih u sivoj zoni, od čega država neće imati nikakve koristi, a nažalost i oni neće imati nikakve koristi od svog rada kroz činjenicu da neće imati sva ta prava koja po zakonu imaju, jer neće biti prijavljeni kao radnici u redovnom radnom odnosu. Što se tiče sindikalnog organizovanja, mislimo da je zakonodavac dosta dobro regulisao ovu priču, ali ukazujemo na jedan propust koji se, sticajem okolnosti, nalazi u zakonu. U članu 214. se kaže - sindikat može da osnuje najmanje deset zaposlenih kod jednog ili više poslodavaca. Ova odredba, mislimo slučajno i podneli smo amandman na nju, suprotna je članu 44. Ustava Republike Srbije, u kome se kaže da se jamči sloboda političkog, sindikalnog i drugog organizovanja i delovanja i bez odobrenje, uz upis u registar kod nadležnih organa. Ova odredba je suprotna je i 127. Konvenciji o sindikalnim slobodama i zaštiti sindikalnih prava, u kojoj se takođe kaže da je potpuno slobodno organizovanje radnika u sindikalnoj organizaciji, pa ne vidimo razlog zbog čega je zakonodavac u članu 214. predvideo obavezu da deset radnika mora da osnuje sindikalnu organizaciju. Ne postoji nigde broj koji bi ograničio radnike i mislimo da ta sloboda udruživanja, dakle, nema razloga da bude ograničena i stavljena imperativna norma od deset zaposlenih, jer prosto ni Ustav, a ni bilo koji drugi pozitivni propis koji se odnosi na udruživanje građana ne ograničavaju i ne postavljaju tu minimalnu normu od deset, pa predlažemo da ministar i poslanici razmisle o amandmanu koji je podnela poslanička grupa DS, da se jednostavno ovaj član promeni tako da piše da se samo mogu osnovati sindikalne organizacije u skladu sa opštim aktom sindikata, jer tada ne bi došli u mogućnost da polemišemo oko toga da li jeste ili nije u skladu sa Ustavom ova odredba. Ono na šta bih takođe htela da ukažem kao nešto na čega prosto moramo da obratimo posebnu pažnju, a što može da dovede do određenih poremećaja u funkcionisanju privrede, poslodavaca, radnika itd. jeste, po nama, nizak stepen reprezentativnosti koji zakonodavac predviđa, a tiče se sindikata. Zakonodavac predviđa da reprezentativnost sindikat dobija ukoliko ima 10% radnika koji su učlanjeni u njega kod jednog poslodavca, 15% kod poslodavca i 10% u granskom organizovanju, što znači da ako poslodavac ima 100 radnika teoretski može u njegovoj firmi da postoji 6 zvaničnih sindikata kojima poslodavac mora priznati reprezentativnost. Obzirom da smo svi mi svedoci da umemo da iskoristimo sve što nam zakonodavac da, pa i ono što nam ne da, da nađemo neku rupu u odredbi, može nam se desiti da u jednoj firmi imamo 6 sindikata. Šta se tada dešava? Svi morate priznati reprezentativnost, a onda imate odredbe koje vas obavezuju da svakome od njih obezbedite uslove za rad, a to znači kancelariju, telefon, telefaks, odgovarajuća prava koja proističu za sindikalnog lidera, odsustvo sa posla ukoliko se bavi sindikalnim organizovanjem itd. Mislimo da to prilično poskupljuje postupak, da nameće prilično velike obaveze poslodavcu, pa predlažem da poslanici razmisle o procentu reprezentativnosti sindikata, zato što mislim da reprezentativnost može da bude postavljena na veći procenat i da tada svi mi imamo efikasniji socijalni dijalog, za koga smatramo da je strašno važan. Dakle, Demokratska stranka je u trenutku kada je ovo ministarstvo stavilo na dnevni red zakon o socijalnom dijalogu zaista mislila da je to vrlo važno, jer taj tripartitni dogovor između poslodavaca, radnika i države je nešto što bi moglo da donese ozbiljne pozitivne promene u privredni sistem naše zemlje, ali se bojimo da će u ovom slučaju taj dijalog biti otežan ukoliko ta reprezentativnost bude data vrlo širokom broju sindikalnih organizacija. Takođe, što se tiče organizovanja na granskom nivou, tu imamo svega 10%, i takođe možemo doći u situaciju da određene granske sindikate predstavlja veliki broj sindikata i da onda to njihovo usaglašavanje faktički može da oteža usaglašavanje tog tripartitnog socijalnog dijaloga, i samim tim da nemamo pozitivan efekat kakav bi svi mi želeli da taj prethodni zakon ima. Iste primedbe ili u mnogo čemu slične primedbe se odnose na reprezentativnost poslodavaca, koja je ograničena na 5% u odnosu na broj poslodavaca koji se bave istom vrstom delatnosti, ali ima i određenu dopunsku odredbu u odnosu na broj zaposlenih. Mislimo da je to takođe vrlo malo. Potrebno je da poslodavci imaju reprezentativni nivo. Ne vidimo razlog da u okviru jedne granske grupe poslodavaca imamo mnogo reprezentativnih organizacija poslodavaca, jer takođe ćemo imati problem da njih usaglasimo dok ne stignemo do tog tripartitnog socijalnog dijaloga; pa dok se usaglase sve sindikalne organizacije, pa sve organizacije poslodavaca, mislim da ćemo faktički opet doći u situaciju da nećemo moći da primenjujemo dosta dobre odredbe oko tog društvenog dijaloga. Mi smo u tom smislu ukazali na silne primedbe koje smo imali, ali sa druge strane mislimo da neke druge odredbe imaju pozitivan karakter. Dakle, što se Demokratske stranke tiče nećemo glasati za ovaj zakon. Bićemo uzdržani, jer ne možemo da se složimo sa činjenicom da se nezaposleni stavljaju u lošiji položaj i da u ovom trenutku faktički ove odredbe budu u suprotnosti sa strategijom za smanjenje siromaštva, ali kao stranka koja je opoziciona u parlamentu ne možemo ni da se mešamo u sprovođenje ovog zakona i tu odgovornost prepuštamo vama. Prepuštamo vama odgovornost da na osnovu ovog zakona pokušamo da rešimo pitanje 900.000 nezaposlenih, pokušamo da rešimo probleme koji nas očekuju u ovoj godini, u kojoj je najavljeno restrukturiranje velikih privrednih sistema i javnih preduzeća, i ostavljamo vama na odgovornost da taj balans između prilične regulacije u odnosu na zaposlene, u odnosu na nezaposlene regulišete sami prilikom sprovođenja ovog zakona o radu.
Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, a neka se pripremi narodni poslanik Vuković Milivoje.
Dame i gospodo narodni poslanici, uz razmatranje Predloga zakona o radu, koji je na dnevnom redu našeg današnjeg zasedanja, prilika je da se osvrnem na neka pitanja koja samo naizgled nisu u direktnoj vezi sa ovom materijom. Pre toga da kažem da je reč o zakonskom projektu koji je od izuzetnog značaja ne samo za radnike i brojnu armiju onih koji iz dana u dan gube radna mesta, već i za sindikate, a istovremeno i za one kojima će ovaj zakon nametnuti one obaveze koje bi značile makar minimum prava zaposlenih i njihovu elementarnu radno-pravnu zaštitu, što moram reći nije do sada, posebno u proteklih četiri-pet godina, bio slučaj. Jasno je ovih dana, posebno pri predstavljanju Predloga zakona u Skupštini Srbije, naznačena potreba i polazišta za njegovo donošenje. Dobro je što je na sva zvona ukazano na neophodnost da se povodom ovog zakonskog projekta naši propisi usaglase sa standardima međunarodne zajednice koji važe u Evropskoj uniji, a o tome je danas bilo dosta reči. Dakle, to podržavam, odnosno mi socijalisti to podržavamo. To je od posebnog značaja sa stanovišta zaštite radnika i njihovih prava, koji su do sada u brojnim primerima i procesima privatizacije naših preduzeća bili često prepušteni novim vlasnicima tih firmi, koji se, mora se to naglasiti, nisu dosledno pridržavali ugovora o kupoprodaji, a najmanje onog njegovog dela koji se odnosi na socijalni program i zaštitu prava zaposlenih od strane poslodavca. Ovo ima dodatnu dimenziju obzirom na najave koje su u više navrata povodom Predloga zakona dolazile od ministra za rad, da će u ovoj godini biti otpuštanja radnika i da je za njihovo zbrinjavanje potrebno uložiti i dodatne napore i posebno zaoštriti odgovornost za odstupanje od primene zakona u sferi zaštite prava zaposlenih i onih koji gube posao. Razlog zbog kojeg sam se javio za diskusiju je upravo u tome što sam zabrinut, kao i nekoliko desetina hiljada radnika sa Kosova i Metohije, a neki smatraju blizu 100.000, koji su nakon proterivanja iz ove pokrajine i preuzimanja od strane Ujedinjenih nacija upravljanja nad Kosmetom, pa i preduzećima sa ove teritorije, usled potpune indiferentnosti i nezainteresovanosti kada su u pitanju radnici srpske nacionalnosti, pa i najveći deo radnika nealbanaca, koji su ostavljeni na ulici, mnogi čak i bez ikakvih primanja, a najveći deo bez kuća, njiva, stanova i druge imovine. U obrazloženju zakona stoji - osnovni ciljevi koji će se postići donošenjem zakona o radu jesu: dosledna primena direktive Evropske unije u ovoj oblasti, preciziranje odredaba zakona kojima se obezbeđuje dosledna primena konvencija i preporuka Međunarodne organizacije rada. U zadnjem stavu stoji - novim zakonom o radu obezbediće se primena sledećih direktiva Evropske unije, pa pored ostalog o primeni principa ravnopravnog tretmana bez obzira na rasno ili etničko poreklo. Koristim priliku, pošto se ovde najavljuju međunarodne organizacije i naše usklađivanje sa evropskim standardima, da li su gospodin ministar i njegovi savetnici u tim razgovorima sa međunarodnim faktorima predočili izuzetno tešku situaciju zaposlenih lica sa Kosova i Metohije i kakav su odgovor dobili od međunarodne zajednice? Dakle, pozdravljam napore da se Evropskoj uniji valjano predstave naša zalaganja za usaglašavanje naše zakonodavne prakse sa evropskom. Nužno je istovremeno ukazivati vrlo jasno i na svojevrsno kršenje prava na rad za armiju kosovskih nevoljnika, koji su ne svojom krivicom došli u situaciju da se posle godina rada i stvaranja nađu na prosjačkom štapu. Među više desetina hiljada tih prognanika i onih koji su ostali na Kosovu i Metohiji veliki je broj i vrsnih zanatlija, majstora, inženjera, ekonomista, pravnika, novinara i pripadnika drugih profesija, čiji je dosadašnji rad i doprinos, pa i stečeno znanje i iskustvo sada gotovo beznačajno. Zašto se i za zaštitu ovih lica i njihovih prava nije našlo mesto i u ovom zakonskom projektu? Nije mi jasno, iako znam da će mi biti ponuđen odgovor da to nije materija za ovaj zakon. Naprotiv, smatram da je sfera rada i angažovanja lica koja su prinudno proterana, izgubila posao, najpreča za brigu upravo nadležnog ministarstva, uz Ministarstvo finansija Vlade Srbije i u celini. Krajnje je nekorektno i začuđujuće da ni u jednom članu, i u obrazloženju se ne govori nijedna rečenica, nijedna reč o statusu zaposlenih, odnosno sudbini ljudi koji su radili i godinama stvarali na Kosovu i Metohiji. U poglavlju - Prestanak radnog odnosa mislim da je trebalo i da treba zakonodavac da predvidi i ovaj razlog. Kaže se, radni odnos prestaje istekom roka za koji je zasnovan kada zaposleni navrši 65 godina života i najmanje 15 godina staža osiguranja, ako se poslodavac i zaposleni drugačije ne sporazumeju. Znači, razlog prinudnog proterivanja sa radnog mesta, kako bi kasnije u odnosu sa međunarodnim faktorima ta lica eventualno imala nekakva prava i nekakvu zaštitu za eventualno traženje nadoknade štete. Da je te brige više, sigurno se ne bi desilo ono što je sada prisutno, da se o tome samo usputno govori, a da se u grubom kršenju međunarodnih konvencija, baš kada su u pitanju ova lica, ćuti ili nedovoljno glasno govori. Zašto međunarodne mirovne snage i brojni međunarodni subjekti, koji su iskazivali ogromnu zabrinutost zbog navodne humanitarne katastrofe Albanaca, ne progovore o nezabeleženom u istoriji gaženju prava na rad u južnoj srpskoj pokrajini i onemogućavanju povratka zaposlenih na svoja radna mesta, u preduzeća i institucije na Kosovu i Metohiji u kojima su radili do sredine 1999. godine. Ni Vlada Srbije, ni nadležno ministarstvo za rad i socijalnu politiku i odgovarajuće institucije koje se bave problemima Kosova i Metohije, uključujući i državnu zajednicu Srbija i Crna Gora i Koordinacioni centar za Kosovo i Metohiju, nisu skoro ništa uradili da se položaj ove kategorije lica poboljša. Umesto toga, odnosno svrstavanja ove materije u odgovarajuća zakonska rešenja, ovi ljudi se upućuju na nekakve neodređene i prilično formalizovane uredbe, bez ozbiljnije doze materijalne, egzistencijalne i pravne sigurnosti. Poslednja uredba od 1. septembra prošle godine koja se odnosi na ova lica puna je manjkavosti, a njeno polazište je potpuno nejasno. Naime, uredbom se izjednačavaju sva ta lica, nezavisno od stepena školske spreme, socijalnog položaja i drugih okolnosti. Privremena nadoknada koju bi trebalo da ostvare na tržištu rada je minimalna, svega 4.600 dinara za naseljene radnike koji su ostali bez posla i 5.600 dinara za one koji žive u izuzetno teškim uslovima na Kosovu i Metohiji. Ponovo ponavljam, kao što sam prošli put istakao, i tražim od nadležnog ministarstva da vidi ko sebi daje za pravo da se, kada se vrši mesečna isplata, tim ljudima, odnosno tim radnicima zakida od 200 do 500 dinara. Sem toga isplata te crkavice vrši se sa zakašnjenjem od punih šest meseci, a i pored samih obećanja ništa nije učinjeno da se popravi dinamika isplate, uključujući i radnike u organima uprave, i bez obzira na insistiranje, i obećanja da će biti dovedeni u redovnu isplatu, pogotovo za prošlu godinu. Zakonska je obaveza jer je u budžetu predviđeno 12 plata, i dalje se kasni sa isplatom plata radnicima organa uprave, iako je ovih dana jedna plata isplaćena, a uveravanja su da će biti još, ali se odugovlači. S druge strane, prema informacijama kojima raspolažem, pravo na nadoknadu nisu ostvarili svi radnici, jer se ponegde kod nekih javnih preduzeća javljaju neusaglašenosti da li je isplata u nadležnosti matičnog ministarstva ili tržišta rada. Ovde je i niz drugih problema, jer je usled nezainteresovanosti sadašnjeg rukovodstva sindikata rasejanja i sirotinje nemoguće povezati i organizovati sindikat kome pripadaju ti radnici, čiji bi glas morao da se čuje, a ne da kao što je sada slučaj neki sindikalni samozvanci traže uhlebljenje samo za sebe i one koji ih okružuju. U ovaj kompromis spada i niz drugih pitanja, pre svega materijalnih nadoknada za kidnapovane, otete, ubijene i nestala lica, izdržavanje njihovih porodica, pa i ostvarivanje prava na penziju i drugo. Da apsurd bude veći, gledali ste na televiziji, članovima porodice kidnapovanog lica se traži da dokaže da je lice umrlo ili da ga nema, ili da je nestalo, i da imaju prava na prinadležnost u periodu od godinu dana, a posle godinu dana im se zakida to pravo. Gledali ste na televiziji slučaj porodice iz Kosovske Mitrovice. Kako se može govoriti o zaštiti lica, a da se ne poštuju ni elementarni kriterijumi kada je o njima i zaštiti njihovih prava reč. Žalosna je činjenica da nikome danas nije stalo do toga da makar privremeno angažuje i inženjere, lekare, novinare, pravnike, a i dobre zanatlije različitih profila, koji su radili u firmama na Kosmetu. Sa druge strane, ne vrši se radno angažovanje tih lica u ostacima firmi koje su u nekim slučajevima izmeštene sa Kosova i Metohije ili se angažuje minimalan broj radnika, kakav je slučaj u Novinsko-izdavačkom javnom preduzeću "Panorama", odnosno listu gde je nekoliko desetina novinara bez radnog angažovanja, a list, koji je bio dnevni, izlazi jednom nedeljno. Tako je i u Elektroprivredi, čijim se radnicima na Kosovu i Metohiji sada uskraćuje angažovanje, jer Kosovsko-energetska korporacija i njene upravničke strukture to smatraju paralelizmom. Istovremeno, isključuju čudnim aršinima selima i naseljima u kojima žive Srbi struju i ugrožavaju u ove zimske dane živote dece, staraca i iznemoglih lica. Koristim priliku da kažem da je prisutna manipulacija vezano sa nestankom električne struje u selu Batuse, u delu grada Lipljan.Tražim od Vlade Republike Srbije i od nadležnog ministarstva da se izmire obaveze za utrošenu električnu energiju od strane stanovništva srpske nacionalnosti ili da Elektroprivreda Srbije isporučuje električnu energiju srpskim enklavama, odnosno distribuciji Kosova i Metohije. Jer, ono što nije urađeno, to se i ne radi stranačkim utrkivanjem da se eventualno na dan, dva, tri ili četiri reši problem. Mislim da se radi o državnom problemu, a pitam se šta se pregovaralo i šta se razgovaralo unazad pet godina, pa ako se ništa nije dogovorilo, trebalo se oko utroška električne energije dogovoriti. Još jedna ilustracija, u Predlogu zakona predviđena je mogućnost da se za radnike pred kraj radnog veka vrši dokup radnog staža pred penziju, a predviđaju se i otpremnine ili nemogućnosti dobijanja sredstava i njihovo udruživanje radi obavljanja i bavljenja privatnom delatnošću i osnivanjem manjih firmi. Ta mogućnost za lica za Kosova i Metohije se ne predviđa. Valjda bi upravo tome bilo potrebno posvetiti posebnu brigu. Posebno je pitanje briga o mladima sa Kosova i Metohije i njihova perspektiva. Naime, u osnovnom i srednjem obrazovanju godišnje ove škole završi oko 1.500 učenika, a na fakultete Prištinskog univerziteta, izmeštenog u Kosovsku Mitrovicu, godišnje se upiše oko 1.200 studenata, uz pretpostavku da oko 10% stekne godišnje fakultetske diplome, godišnje bi trebalo obezbediti stotinak radnih mesta za ove svršene akademce. Sada, sem obrazovanja i zdravstva, koji angažuju mali broj svršenih studenata, za ove mlade ljude nema perspektive za posao u Pokrajini. Zbog načina kako se dolazi do posla još su manje mogućnosti zapošljavanja u ostalom delu Republike. Za proteklih pet godina međunarodne organizacije na Kosovu i Metohiji nisu obezbeđivale bilo kakva sredstva za usavršavanje ljudi srpske nacionalnosti. Nisu izdvojena ni druga sredstva i kreditna pomoć da bi se stvorili uslovi za nove i profitne poslove. Naravno da je nužno da kroz aktiviranje novostvorenog fonda za Kosovo i Metohiju njegove upravljačke strukture pokažu posebno istančan smisao. Ukoliko se i u ovom, ali i u drugim zakonskim projektima, a još više u svakodnevnom radu mladima i njihovom usavršavanju, radnom angažovanju i pospešivanju njihovog opstanka na Kosovu i Metohiji ne posveti dužna pažnja, u srpskim sredinama na Kosovu i Metohiji će u neprijateljskom okruženju ostati samo srpska staračka domaćinstva, koja izumiru i gase se i jasno je u čije bi ruke palo Kosovo. Na kraju, želim da iznesem stav koji zastupa SPS, a da je u Predlogu zakona o radu ozbiljan nedostatak to što je ispušteno da se zakonskim projektom definiše status radnika, bilo da žive na Kosovu i Metohiji ili su iz poznatih razloga prognani. Mišljenja sam da Ministarstvo za rad, kao nadležno, mora da nađe mogućnost i na pravno validan, i moralno i egzistencijalno, prihvatljiv način ponudi rešenje za sva lica koja su, pored gubitka imovine i slobode, ostala i bez radnih mesta i angažovanja i imaju osećaj besperspektivnosti i osećaj da nisu nikome potrebna. Oni treba da budu predmet interesovanja ovog i drugih zakonskih projekata. Hvala.
Hvala kolega Steviću. Reč ima narodni poslanik Vuković Milivoje, a neka se pripremi narodni poslanik Vladan Vučićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakon o radu ima ozbiljnih nedostataka, pa smo mi iz SRS uložili veliki broj amandmana da bismo ga popravili koliko je moguće. U saopštenju Unije poslodavaca Srbije i Crne Gore se kaže da novi zakon o radu ne samo da neće rešiti probleme zaposlenih i poslodavaca, već će biti direktna prepreka ulaganjima u srpsku privredu i uzrok otpuštanja velikog broja radnika. Sada bih konkretno rekao šta nije dobro u ovom predlogu zakona o radu. Poći ću redom. Prvo, u članu 6. i 7. reč "demokratska" je suvišna i nije dobro što se potencira. Mi kao da hoćemo da priznamo da nismo demokratsko društvo i da to treba da stavimo u zakon. Takođe, mnogo je članova gde se Vlada u obrazloženju poziva na preporuke i direktive Evropske unije. Kaže se, po preporuci Evropske unije broj 92/443, po članu 8. direktive broj 2000/43 EZ, te u skladu sa direktivom Evropske unije broj 93/104 član 11, po direktivi Evropske unije broj 98/50 itd. Sve po preporuci i direktivi, kao da mi ne znamo ništa da uradimo sami, nego nam uvek neko mora da naređuje i postavlja uslove i direktive. Dokle tako? Izgleda da ne znamo da živimo bez direktiva. Nisam stručnjak za jezik, ali mislim da ima nekoliko članova na koje su podneti amandmani da bi tako jezički bili ispravniji. Recimo, član 15, 53, 111, a na ovaj član 111. sama Vlada je podnela amandman i mislim da je tu sada ispravnije. Kada je u pitanju diskriminacija lica koja traže zaposlenje, kao i zaposleni, to je posebna priča. Naime, član 23. stav 2. po meni je neodrživ i mora da se briše ili u najmanju ruku menja, jer teret dokazivanja diskriminacije pada na tuženog, a što po meni nema logike. Ako tuženi ima pravo da se brani ćutanjem, a što mu je dato po važećem zakonu, kako u tom slučaju da se dokaže diskriminacija, ili će po onoj narodnoj biti - ćutanje je znak odobravanja, pa će sam čin ćutanja biti dokaz krivice. Primer iz prakse, zaposlenom se onemogućava stručno usavršavanje, radi toga što dolazi iz jedne od bivših republika Jugoslavije, iako ima državljanstvo Srbije i Crne Gore. Da li se tako ulazi u Evropsku uniju. Da li je to Evropa bez granica koju mi želimo? Kako da se dokaže ta diskriminacija? Takođe, nije mi jasno obrazloženje Vlade na član 126, gde se kaže da je rešenje u Predlogu zakona dato prema raspoloživim mogućnostima u budžetu Republike Srbije. Kako može da se naknada štete na osnovu odluke suda zbog povrede na radu ili profesionalnog oboljenja, ako je ta odluka postala pravnosnažna, isplati samo u polovičnom iznosu. To je, po meni, jedan vid diskriminacije zaposlenog. Nije on valjda želeo da se povredi ili oboli od neke profesionalne bolesti. Umesto da mu pomognemo, mi ga još više diskriminišemo i osuđujemo zbog povrede ili bolesti. Valjda su odluke suda obavezujuće kako za radnike, tako i za poslodavce. Pošto sam lekar, na kraju bih se osvrnuo i na par članova vezanih za moju struku. Naime, predložio bih ministru i Vladi da prihvati amandmane na članove 77, 94, 103. i 157. iz sledećih razloga: znamo da je oskudica u zalihama krvi velika, pa mislim da ta dva dana dodatna za poslodavca ne znače mnogo, jer i država mora da stimuliše, a ne da destimuliše dobrovoljno davalaštvo krvi, a to se čini povećanjem broja dana povećanog odsustva dobrovoljnim davaocima krvi. Mislim da i privatni poslodavci ne bi imali ništa protiv toga. Pitam se kako bi oni postupili kada bi njima ili nekom od njihove porodice bila potrebna krv. Kako bi pospešili natalitet i borbu protiv bele kuge, smatram da bi produženje porodiljskog bolovanja za treće dete na dve godine predstavljalo značajnu stimulaciju mladim ljudima da se odlučuju na treće, pa i više dece. Takođe, rok od tri dana za obaveštavanje poslodavca da je nastala privremena sprečenost za rad je kratak, a vreme očekivane sprečenosti za rad je u praksi teško utvrditi, jer ponekad bolest može da se komplikuje i prognoze nisu zahvalne. Što se tiče bolovanja, mislim da bi tu bila efikasnija zdravstvena kontrola bolesnika. Naime, pri medicini rada trebalo bi oformiti kontrolnu komisiju koja bi proveravala bolesnike i obilazila ih kod kuće nenajavljeno, a onda se ne bi moglo desiti da "bolesnici" obavljaju kod kuće teške poslove i zloupotrebljavaju bolovanje. Takav je princip kontrole, recimo, u Češkoj Republici. Na kraju, želim da kažem da bi bilo neophodno, tj. hitno bi trebalo usvojiti amandman koleginice Vjerice Radete na član 157. U članu 157. dodaje se stav 2. koji glasi - zaposlenom invalidu, kao i zaposlenom koji je kao pripadnik oružanih snaga Jugoslavije učestvovao u oružanim akcijama posle 17. avgusta 1990. godine ne može da prestane radni odnos zbog prestanka potrebe za radom zaposlenih, dok ne ostvari pravo na penziju. Ovo je minimum što država može da učini za pripadnike borbenih jedinica, a ne samo da ih proganjamo i šaljemo u Hag. Time bi podigli moral našim budućim pokolenjima, da je čast i obaveza braniti svoju otadžbinu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, gospodine predsedavajući, danas je na dnevnom redu usvajanje zakona o radu. Naravno, država koja iz socijalističkog društva prelazi u savremeno kapitalističko društvo i promena titulara vlasništva neophodno zahtevaju da se promeni i zakon o radu. Srbiji je preko potreban jedan zakon koji je prihvaćen od strane Evropske unije, zakon koji će omogućiti u budućnosti saradnju sa Evropskom unijom. Mi iz Nove Srbije smatramo da je ovaj zakon dobro došao i da je došao u pravo vreme. Naravno, za nekih par godina će većina građana Srbije biti prinuđena da radi u privatnom sektoru ili će sama biti prinuđena da se bavi privatnim poslom, pa je iz tih razloga i potrebno imati dobar i kvalitetan zakon o radu, koji će garantovati kako odnos radnika prema poslodavcu, tako i odnos poslodavca prema radniku. Ovaj zakon, koji mi danas ovde usvajamo, jeste zakon koji prihvata Međunarodna zajednica, koji će nas brže uvesti u saradnju sa Evropskom unijom i pospešiti započeti proces transformacije tj. privatizacije imovine. Ovaj zakon će, takođe, omogućiti zdrava ulaganja i da ozbiljne firme, koje imaju tradiciju u svome radu, budu prisutne na našem tržištu, a samim tim to će omogućiti otvaranje novih radnih mesta, što je Srbiji preko potrebno. Naravno, ako dođu ozbiljne firme, ako dođu ozbiljni ljudi i ako se u Srbiji budemo bavili ozbiljnim poslom, onda će i život i standard naših radnika biti bolji i na zavidnijem nivou nego što je danas. Naravno da je vrlo važno kako i na koji način je ovaj zakon regulisao odnos radnika prema poslodavcu i odnos poslodavca prema radniku. On je to regulisao kroz dobre, čvrste i kvalitetne kako kolektivne, tako i pojedinačne ugovore. Ono što je najbitnije u ovom zakonu, to je zaštita radnika prilikom promene titulara. U našoj praksi, koja je iza nas, videli smo da su prilikom promene titulara mnogi radnici naišli na milost i nemilost pojedinaca i nezaštićeni, bez mogućnosti da u jednom pravosuđu, koje je do sada bilo loše, dokažu svoju ispravnost i dođu do preko poželjne pravde. Ta pravda je trajala dugo, u nekim slučajevima čak i po desetak godina, a, naravno, to je narušavalo kako integritet pojedinca, tako i integritet cele porodice. Ono što smo imali negativno kako u prošlom zakonu, tako i u prošlosti, to je zaštita radnika prilikom stečaja. Stečajni upravnici su bili mali bogovi, a naravno žrtve, pored imovine koja je stradala u tim preduzećima, bili su i oni koji su bili zaposleni u tim preduzećima. Vrlo je važno da je sada predviđen taj fond solidarnosti, koji će kod svih onih preduzeća koja budu pod udarom stečaja garantovati određenu sigurnost radnika. Jednostavno, ti ljudi koji su ostali bez radnog mesta mogu imati kakvu-takvu egzistenciju i izdržavati svoje porodice i sebe. Nova Srbija i poslanici Nove Srbije će sigurno podržati ovaj zakon, zato što smatramo da je ovo jedan savremen, dobar i kvalitetan zakon i zakon koji će nam, kako sam na početku rekao, omogućiti da se približimo Evropskoj uniji i da uvedemo te kodekse ponašanja, norme koje prihvata Evropska unija, a to će nam ubrzati i transformaciju sa Evropskom unijom, a i omogućiti bolji i viši standard svih građana naše države. Ono što bih želeo na samom kraju da kažem i hoću da verujem da će to tako biti, želeo bih nešto da kažem za sredinu iz koje dolazim, a to je grad Kragujevac, za koga svi znaju da je u prethodnom periodu bio jedan veliki industrijski centar. Naravno, kao i svi veliki industrijski centri, on danas plaća skupu cenu ove transformacije. Mislim da je jedino u Kragujevcu osnovan Zavod za zapošljavanje i obrazovanje i samo na tom zavodu ima oko 6.000 ljudi koji su ostali bez posla i koje na neki način država tretira i pomaže, čini mi se, do septembra ove godine, a da će posle septembra ti ljudi biti prinuđeni da se nađu na Zavodu za zapošljavanje. Nadam se da će ovaj zakon o radu, koji mi danas usvajamo, i da će ovaj fond solidarnosti obuhvatiti i tih 6.000 radnika Zavoda, koji se nalaze na ZZO-u. To će za radnike biti dobro, a naravno i za sredinu kao što je Kragujevac.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, a neka se pripremi narodni poslanik Ištvan Takač.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, imamo nov predlog evropskog zakona, usklađen sa svim direktivama i preporukama – evropski, a naš. Ključne reči "poslodavac", "zaposleni", "prava po osnovu rada", "otkaz ugovora o radu", "prestanak radnog odnosa" i druga pitanja vezana za ambijent bogatog kapitalističkog, uređenog i disciplinovanog sveta Evropske zajednice, odakle prepisujemo ili usklađujemo normativne akte sa našim ambijentom; u bogatoj Evropskoj uniji, gde puno poslodavaca nudi puno posla i gde je mnogo lakše doći do posla nego ostati bez posla, za razliku od našeg ambijenta, gde je veliki broj ljudi bez posla i gde je veoma retko da neki poslodavac nudi mogućnost zaposlenja. Taj uređeni svet ima mogućnosti da zapošljava, stope nezaposlenosti su mnogo manje nego kod nas i veoma je mali broj ljudi koji, kada ostanu bez posla, dugo čekaju na posao. To vreme kad čekaju na posao, država o njima brine na adekvatan način i imaju u naknadu preko tržišta rada, uslovno rečeno, kao i kod nas, i od toga može da se živi, a kod nas to nije slučaj. Samo ću nekoliko ključnih pitanja da probam da kažem. Ovaj zakon nije ništa novo niti revolucionarno u odnosu na ranije tekstove zakona, čak ni ovaj koji je važeći, iako sam čuo ovde puno drugačijih mišljenja. U nekoliko primera ću pokazati da je to tačno. Ima neznanja, ima želje da se pokaže da je sve što je sada novo mnogo bolje nego što je bilo ranije, mada znam da su i propisi koji su ovu oblast regulisali ranije bili dosta jasniji i prihvatljiviji, samo je drugi ambijent, druge mogućnosti, bili su potencijali veći, privreda je radila itd. Ministre, znam da ne možete sve ove probleme rešiti, jer vi rešavate probleme onih koji ne rade. Kada bi ostali ministri u Vladi (Velja, Naumov) radili više i kada bi pokrenuli tu proizvodnju, kada bi veći broj ljudi radio, onda bi vi imali manje problema sa zbrinjavanjem onih koji ne rade, sa ovim socijalnim kategorijama. Počećemo od člana 12. Kaže – "zaposleni ima pravo na odgovarajuću zaradu". To se opet ponavlja u članu 104. na 32-oj strani.Šta kaže evropska direktiva i preporuke Evropske zajednice kada je u pitanju pojam "odgovarajuća zarada"? Šta je to odgovarajuća zarada u našim uslovima, u bilo kojoj grani? Kolika je ta odgovarajuća zarada za jednog bravara, rudara, rukovaoca građevinskim mašinama, električara u privredi, radnika u administraciji u Italiji, Nemačkoj, Francuskoj, Austriji, a koliko je to kod nas. Može li poslodavac da ponudi ovakvu cenu rada, ovakvu zaradu kod nas, od koje ne može da se živi, a da to ne bude nepristojno i da ne bude u bukvalnom smislu reči eksploatacija, najamni rad. Kod nas je veliko šarenilo i zavisno od grane u kojoj radite, ako imate sreće da radite u EPS-u, NIS-u, "Naftagasu" možda imate priliku da zaradite. U Elektrodistribuciji čistačica zaradi više nego diplomirani inženjer rudarstva. Može li diplomirani rudarski inžinjer kad dođe kod poslodavca da pregovara sa vlasnikom firme oko te cene rada, a da ne bude toliko ponižavajuća, jer ako odbije, doći će neko drugi koji mora da prihvati tu cenu rada bi mogao da preživi. Konkurencija je velika. Kod nas je toliko veliki broj ljudi koji traže posao u odnosu na one koji nude, tako da ste u situaciji da prihvatite bilo šta da preživite. Šta kažu evropske direktive na taj pojam koji pokušavamo na ovaj način da uredimo? Kaže – invalidu rada poslodavac je dužan da obezbedi obavljanje posla prema preostaloj radnoj sposobnosti itd. Gde ste to u zakonu pročitali da postoji invalid rada sa preostalom radnom sposobnošću? Odakle vam taj pojam kad znate da je Zakonu o PIO, koji je usvojen 2003. godine, ukinuo pojmove invalidnosti, invalide rada sa preostalom radnom sposobnošću, ukinuo pojam - drugi odgovarajući posao, ukinuo pojam - preostale radne sposobnosti itd. Ako mislite na ono i po ranijim propisima, to je možda trebalo rešiti kroz prelazne i završne odredbe, kao što je u samom Zakonu o PIO. Ovako ispada da je zakonom to regulisano, da ti ljudi koji imaju taj status invalida rada sa preostalom radnom sposobnošću, ili po ranijim propisima treća kategorija invalidnosti, druga kategorija invalidnosti, ili radnik kod koga preti da će postati invalid rada ako ostane na tim poslovima i dalje da radi. Poslodavac nema posla za njih, da rade puno radno vreme, da ostvaruju radnu normu, a da pri tom ne ugroze svoje zdravstveno stanje. I u postojećem zakona ta kategorija radnika nije zaštićena. Poslodavac može uvek da ih stavi na spisak radnika za čijim radom je prestala potreba i po proceduri odgovarajućoj da se oslobodi tih radnika, jer ne možete očekivati od poslodavca da rešava socijalni problem. Mislim da je to zakonodavac ranije imao na umu, da država rešava socijalni problem, a ne poslodavac. Zamislite poslodavca koji zbog poremećaja na tržištu rada, ili izgubi neki deo kapaciteta iz nekog razloga i mora da smanji broj zaposlenih. Ne može niko da kaže - ovoga nemojte da ostavite na poslu ili ostavite ga na poslu, a ovom dajte otkaz. Poslodavac bira. Može da misli najbolje o gospodinu Peri, kaže - dobar si radnik, malo si bolestan, imaš decu, žao mi što moraš da ostaneš bez posla, ali više nisam u prilici da te plaćam da dolaziš na posao, jer nemam više tih mogućnosti, nemam ni obavezu, isplatiću ti zaradu, isplatiću ti otpremninu i država će da brine o tebi. Ali, naša država nije u prilici u ovim uslovima u kakvim jeste. Poslodavac te mogućnosti ima i to mu niko ne može uskratiti. Ako poslodavac ispunjava uslove da radi, po onome za šta je osnovao preduzeće, ne mogu da kažem vlasnik firme, jer sad je to vlasnik poslovnog imena, promenili smo termine pa se teško snalazimo u novim terminima, on bira čime će da se bavi, mora da ispunjava uslove u pogledu organizovanosti tehničkih uslova, tehnoloških, u pogledu zaštite na radu, obaveze prema državi. Kada dobije dozvolu za rad, on utvrđuje kapacitete, utvrđuje koliko će da proizvodi, šta će da proizvodi, kome će da prodaje i koliko će radnika da zaposli. Niko ne može da mu kaže drugačije. Znači, zavisno od toga kako koristi kapacitete, koliko ima mogućnosti da zapošljava veći ili manji broj radnika određene struke, on bira zaposlene, ne mora čak nikom ni da se pravda koga je zaposlio i zašto, ne mora čak ni da objavljuje konkurse, nego zaposliće posredovanjem preko tržišta rada Nacionalne službe za zapošljavanje ili bez posredovanja, samim kontaktom sa onim koji traži posao. Ne možete očekivati ni da će se taj problem invalida rada na taj način rešiti. To je stvaranje iluzija kod onih koji su u takvom statusu da će im biti bolje, a neće im biti bolje. U Zakonu o PIO, u jednom članu, mislim da je član 21, u jednoj rečenici se pominje invalidnost rada u smislu gubitka radne sposobnosti. Znači, potpuna nesposobnost za rad. Zakon o PIO poznaje samo taj pojam i nikakav drugi pojam invalidnosti. Nekorektno je to napisati ako to nije u skladu sa ovim ili ako ne mislite da imate nov tekst tog zakona o PIO, pa da to bude dovedeno u red. Ako je to dovedeno u red, to je bolja varijanta, jer mislim da nije u redu da neko sad kaže - ne postoji manjak radne sposobnosti; pa čovek radi 30-40 godina u teškim uslovima rada, pa godine života, pa fizičko stanje itd. Normalno je da čovek nema iste radne sposobnosti, još ako se razboli, kao na početku radne karijere, kad je zdrav, mlad i fizički pripremljen. Da ne bih oduzimao mnogo vremena, toliko o tim invalidima, zaslužuju i mole, posebno zbog ovih rešenja, da su im uskraćena prava, postoji ta pravna nesigurnost, jer je rečeno da invalid rada koji ostane bez posla po provedenom vremenu na tržištu rada imaće pravo na određenu naknadu preko Fonda PIO. Onda je to ograničeno na pet godina od donošenja zakona, pa je stvorena tolika pravna nesigurnost da veliki broj ljudi gubi sigurnost, šta će biti sa njima, od čega će da prežive dok ne steknu uslove za penziju po nekom drugom osnovu, ostare ili se razbole do te mere da izgube tu radnu sposobnost. Još kratko da protrčim kroz tekst; na 34. strani, ova minimalna zarada je toliko smešna, kažete - socijalni partneri, dogovor, Vlada, sindikat, poslodavci. Ne vidim tu ulogu Vlade ako dozvoli da je to tako niska cena, ta minimalna zarada. Zamislite porodicu gde jedan radi u porodici, da zbog bolovanja ne može da zaradi, pa umanjeno bolovanje ili bolovanje koje ne može biti bolje od minimalne zarade, plaća lekove, ne može da se prehrani. Ako se još deca školuju, prestanak studija, školovanje dece. Ta porodica dolazi do toga - bolje ubiti ih nego na taj način pokušavati. Šta kaže Evropa? Šta kaže svet kada je to u pitanju? Ako su sve prepisali iz sveta, dajte da pogledamo koliko je to u svetu. Hoću da vam poručim ovo - poslodavac koji je u stanju da privređuje i zapošljava ima obavezu i da plaća. Ako to nije u stanju, neće da postoji kao poslodavac. Ostalo ću kroz amandmane. Ali, važan je još jedan deo, moram ovo da kažem. Ovde je neko toliko hvalio i pričao o tome kako ovim zakonom poslodavac mora radniku da pošalje, dostavi mu prijavu za osiguranje, a to postoji u zakonu u članu 136 - obaveza u roku od osam dana, i prijava za osiguranje i odjava sa osiguranja, i zaprećena je velika kazna. Znači, postoji, i to nije ništa novo i ne treba ga regulisati na dva mesta, već postoji. Samo još nešto i završiću. Posle ću o amandmanima. Ima puno stvari vezano za onaj deo kada je u pitanju stečaj. Oni koji su pisali ovaj tekst zakona ili koji komentarišu moraju bar nekoliko odredaba da znaju iz oblasti zakona o PIO, o zdravstvenom osiguranju, zapošljavanju radnika, Zakona o evidenciji iz oblasti rada i onda će razumeti. Sve te odredbe su logične, povezane, jasne, nisu kontradiktorne, ali treba ih znati, da bi se moglo ovo komentarisati.
Hvala. Izvolite, ministar Lalović.
Izvinjavam se, ali red je da prokomentarišem u ovom trenutku određeni broj primedbi koje su rečene za ovom govornicom u vezi Predloga zakona o radu. Počeću od kraja, prosto je najsvežije, a to je pitanje minimalne zarade invalida, pa ću ići prema početku današnjih primedbi. Kada su u pitanju invalidi i njihov položaj, ovo što je uočeno da se u zakonu pominje preostala radna sposobnost, u ovom drugom zakonu je nema, ovde je zadržana, odnosno, sada će biti zadržana zato što je predviđano da u izmenjenom zakonu o PIO, koji će takođe biti uskoro predmet rasprave, nadam se, vraćamo pojam radne sposobnosti zato što je jedna situacija nenormalna nastupila. Naime, šta je bila ideja da pojasnim, da bi imali sliku. Kada je 2003. godine novi zakon penzijski donet, kada je urađen, tada je to izbrisano, zato što se tada mislilo da će se posebnim zakonom brzo urediti pozicija invalida. To nije urađeno novim zakonom i onda je ostala jedna nemoguća situacija, da od 2003. godine svi koji dolaze u poziciju da nisu bolesni, tako da moraju da idu u penziju, nije prva kategorija, da u stvari za njih nema mesta. Govorim o novim ljudima, jer stari ljudi su zaštićeni pet godina. Dakle, zbog toga je ovo ovde, jer će biti u novom zakonu takođe uneto. I u vezi invalida još jedna napomena. Uskoro će biti ovde na Skupštini zakon koji je pomenut danas, a pitaju zašto još nije, nije završen, zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji lica, znači invalida, koji na potpuno drugačiji način reguliše materiju invalida, imaćete priliku da ovde o tome razgovarate. Znači, to je u vezi ovog pitanja. U vezi minimalne zarade, koja je takođe pomenuta, šta kažu međunarodne konvencije? Kažu jednostavnu stvar, a onda se mi suočavamo sa našom realnošću, kažu da ta minimalna nadnica, kako oni zovu, a ne zarada, treba da zadovolji određeni minimum, ali u skladu sa nacionalnom ekonomijom i tako dalje. Ima iza zapete i taj problem, a tj problem se odnosi na nas sve. I ova minimalna zarada, kolika god da je, prosečna zarada u Srbiji je tolika kolika je, minimalna zarada ne može biti mnogo veća. Znači, problem je Srbije u njenoj opštoj razvijenosti i u produktivnosti, da ne bi bili ljudi u zabludi. Naime, kada kažu, kada će biti veće zarade, kada se to pitanje postavi, pa biće veće zarade u Srbiji i biće ozbiljno veće kada bude u Srbiji porasla opšta produktivnost društvena i kada bude porasla produktivnost u preduzećima. Još nešto da vam kažem, to je prava naša slika. Godine 1989, pre čitave ove kavalkade i propasti naše, a danas pričamo o tom dobu kao o zlatnom dobu, dakle, produktivnost je, uopšte društva u onoj Jugoslaviji, pa i u onoj Srbiji, bila 20% od produktivnosti u Evropi. Petina tada, a zamislite kolika je danas opšta društvena produktivnost i nemojte za to da se pravimo da smo pali s Marsa. Zarade mogu porasti i ukupna poboljšanja u Srbiji nastatikada sa jedne strane povećamo kolač, a sa druge strane povećamo produktivnost. To je nešto što se mora uraditi i nemojte da pričamo priče koje se ovde često izgovaraju potpuno neodgovorno. Sledeće što je bitno, to je pitanje sistema. Što se tiče radne snage, da pomenem, već je sada situacija u Srbiji, ne znam da li ste čuli o tome, ima takvih slučajeva da dolaze u Srbiju u preduzeća da rade radnici iz Bugarske, Rumunije, zato što naši koji su prijavljeni kod filijale na birou neće da dođu da rade u ta preduzeća ili im je mala plata, i to je druga strana medalje, i nemojte večito da pričamo priče. Dakle, radi se o potrebi da se izgradi sistem u Srbiji koji će podići opštu produktivnost. A zašto? Naš čovek je u Nemačkoj, u Francuskoj, kažu, odličan radnik, radi super. A zašto tamo radi, a ovde ne radi? Zato što je sistem ovde bio nakaradan decenijama i ono što treba da radimo jeste taj sistem da postavimo, i to je ono zapravo što mi ovde radimo. Još nekoliko stvari koje su rečene ovde, da bi se pojasnile i poslanicima, a i građanima o čemu se radi, položaj direktora, ovde je pomenut taj položaj, dakle u ovom predlogu zakona. Radi se o jednostavnoj stvari. U sada važećem zakonu pozicija direktora je neregulisana, njegova pozicija, jer jeste u radnom odnosu, nije, kakva je pozicija, i to u praksi stvara velike probleme. Šta mi ovde kažemo? Dve su mogućnosti: ili je direktor u radnom odnosu, pa je to ugovor o radu na neodređeno i određeno; ili nije u radnom odnosu, to je stav 4. i onda dobije naknadu koja ima karakter zarade. Jednostavno, kažemo, dve stvari. Može biti u radnom odnosu, a ne mora biti ako vlasnik hoće da ga stavi u poziciju klasičnog menadžera po ugovoru. Znači, da pojasnimo, da ne bude tu nesporazuma. Još jedna stvar traži ovde objašnjenje. Postavljeno je pitanje šta je posredna diskriminacija, da je nejasno šta je. Kaže, neutralna odredba, pa ne znamo šta je. Navešću samo jedan primer, a praksa će pokazati šta je sve to posredna diskriminacija. Jedan mogući primer, da bi svima nama to pojasnili, jeste kada u aktu o sistematizaciji jednog preduzeća navedu uslov zasnivanja radnog odnosa, da može zasnovati radni odnos samo onaj ko ima do dve godine radnog staža. Deluje neutralno odredba, ali to znači osnovu diskriminacije starih radnika ako je to uslov. Znači, prosto da pojasnim, da tu ne bi bilo nesporazuma. Kada je u pitanju jedno otvoreno pitanje, a nije vezano za zakon i imam potrebu da kažem, u pitanju je položaj ljudi na Kosovu i Metohiji i on je ovde otvoren. Oni koji su tamo radili, pa sada posle ove nesreće od 1999. godine i cele ove situacije ne mogu da rade, da bih dao jednu informaciju šta radi Vlada, imamo nekoliko kategorija ljudi na Kosovu i Metohiji koje na ovaj ili na onaj način pomažemo. Znači, imamo jednu grupaciju i to su socijalna davanja, socijalna primanja. Ona idu preko ovog ministarstva. Imamo drugu kategoriju, novčane naknade za nezaposlene, i to je druga kategorija, isto ide preko ovog ministarstva. Imamo one koji rade, zaposlene, to su oni koji dobijaju platu odavde iz Beograda. Imamo četvrtu kategoriju koja je pomenuta ovde, a to je jedna kategorija ljudi koji zbog okolnosti ili ne mogu da rade ili rade u preduzećima koja uopšte ne rade, jer ne mogu da rade, nisu na birou. To je četvrta kategorija i ta četvrta kategorija je takođe kategorija koju Vlada u okviru svoje posebne radne grupe razmatra kako će rešiti. I taj problem će biti rešen, prosto da znate šta radi ova vlada kada je to u pitanju. Još je ovde rečeno dosta krupno pitanje, pitanje deregulacije i regulacije. Naravno da se mogu iz tog ugla posmatrati stvari. Dakle, šta je nešto što je regulisano, a šta je što je deregulisano i neregulisano. Moje mišljenje je da ništa samo po sebi nije ni dobro ni loše, nego da zavisi od toga u kakvoj situaciji nešto primenjujemo i u kojoj meri. Ovde bih pomenuo i ljubiteljima deregulacije da je, na primer, do pre šest godina važio u svetu opšti trend da je apsolutno dobra deregulacija, samo dereguliši i to je dobro. U poslednjih nekoliko godina u tom svetu menjaju stav o tome, jer su se suočili sa posledicama takve vrste apsolutizacije nekog pristupa. Dakle, za mene nije pitanje da li je regulacija, deregulacija dobra sama po sebi, jer je to besmislen pristup, nego šta u našim okolnostima donosi određen tip regulacije, određena količina regulacije, a šta određena količina deregulacije. Mislim da je to realan i racionalan pristup, jer ako bi bilo drugačije, ruku na srce, ako smo imali tri godine deregulaciju, ako je to bio problem, trebalo je da kod nas procvetaju investicije, a nažalost nisu. Znači, ako je problem samo u deregulaciji. Mislim da je stvar mnogo ozbiljnija. Još jedna načelna stvar; naime, kada je ovde rečeno da su propisi pre 2000 .godine bili bolji, pa su bili više za radnike i tako dalje, u vezi toga mogu samo jednu stvar da kažem. Najbolji za radnike, kako je pisano, bio je Zakon o udruženom radu, savršen zakon, a ima samo jedan manjak, što neko treba to da finansira. Kada je prestao neko da finansira spolja 1980. godine, onda je počeo sunovrat, i to ne može da se izdrži. Znači, mali, sitan nedostatak ima. Mnogo pre sam pristalica realnih zakona, koji uvažavaju realne okolnosti, realnih prava koja možemo da ljudima damo da ih oni ostvare. Ovde je takođe pomenuto, oko tereta dokazivanja, još jedna stvar kada je u pitanju seksualno uznemiravanje i tu je dat jedan komentar. Dakle, primedba da se to po opštim propisima reguliše. Naravno, pa i krađa se reguliše po krivičnom postupku. Međutim, kada je krađa u preduzeću ona podleže i radnoj odgovornosti. Tako isto seksualno uznemiravanje ili bilo šta drugo ima drugu zaštitu, krivičnopravnu, ali ima i radno-pravnu zaštitu, i te stvari ne treba brkati.
Replika, narodni poslanik Nikola Todorović.
Uvaženi ministre, kada sam govorio o toj ceni rada, vi ste opterećeni kao i svi mi sadašnjim stanjem u privredi, gasimo požar. Imamo veliki broj državnih preduzeća gde je država većinski vlasnik, pa ne znamo šta da rešimo, nema proizvodnje, nemamo para, ne možemo dati otkaze, bila revolucija, ne znamo šta ćemo, odnos poslodavac-zaposleni, problem je veliki. Kada donosimo zakon o radu govorimo o svim novim subjektima. Mogli smo, kao što smo u Zakonu o privrednim društvima izuzeli taj deo, ali sva nova preduzeća, svi novi subjekti privredni koji se osnivaju treba da imaju ove uslove i onaj ko nije u stanju da plati radnika treba ga zatvoriti odmah, a ne sme se nuditi tako niska cena rada koja je ponižavajuća, koja ne može obezbediti egzistenciju ni jednom građaninu, a ne celoj porodici. Zamislite rudara koji sa 6.000, 12.000 treba da školuje dete u Beogradu ili u srednjoj školi bilo gde, i zamislite rudara koji radi 35 godina, razboli se i sada mu dajete nepovoljnije uslove, smanjujete mu osnovicu za vreme bolovanja. Nije više zarada nego osnovna zarada i nije više zarada iz meseca kada koristi to pravo nego zadnja tri meseca, gde je ugrađen porast troškova života itd. Znači, otežavate uslove. Imao sam slučajeva da mi dođe u kancelariju četvoročlana porodica, rudar radi, proizvodi i izdržava porodicu. Onog momenta kada se razboli više nije u stanju da izdržava ni sebe, ni porodicu. Skupi lekovi, nema lečenja i praktično se čovek ubija, jer ne može ta umanjena zarada, odnosno naknada zarade da mu obezbedi da preživi, da plati lekove, da se leči i izdržava decu. Ne znam kakvu je poziciju sindikat imao kada je sa vama pregovarao. Ne znam vašu ulogu kao Vlade, jer je to između poslodavca i zaposlenih, a vi bi trebalo da napravite ambijent da se oni dogovore, a da ne budete na strani poslodavca tako ubedljivo, nego terajte poslodavce da dobro koriste sredstva rada, da koriste opremu, vreme rada i da imaju proizvode koje mogu da prodaju. Onda će moći da plate radnika i onda je to zdrava privreda koja radi, a ne bolesna privreda koja ne plaća. Zamislite još ovaj deo, usput da pomenem, to je nepoznavanje, kada je u preduzeću pokrenut stečaj, ovde piše da može da traži naknadu za zadnjih 9 meseci, koja će biti umanjena. Znate da do mesec dana idu sredstva poslodavca, a preko mesec dana ide iz sredstava fonda, tako je po propisima o zdravstvenom osiguranju. Kako se može desiti da neko 9 meseci ne obračuna i ne isplaćuje naknadu za bolovanje koja ide iz sredstava zavoda? Dve-tri odredbe koje tu oblast regulišu govore da se ta sredstva isplaćuju odmah na poseban račun, da seta sredstva ne mogu upotrebiti za nešto drugo i ako se ne upotrebe moraju da se vrate. Veoma su strogo kontrolisana ta sredstva kao naknada za bolovanje i vi sada kažete da može neko više meseci da ne prima tu naknadu, i kada dođe u situaciju da se u toj godini pokrene stečaj, da mu se onda isplaćuje deo toga što mu pripada.
Izvolite, gospodine Laloviću.
Zaista je neobično, i tu ste u pravu, ali Srbija jeste zemlja čuda. Znači, u Srbiji imate situaciju kako je to moguće da čovek u radnom odnosu, npr. poslednjih pet godina, da je njegova firma zarasla u korov, da se vodi da je u radnom odnosu, da ima radnu knjižicu, a nije dobio dinara, nisu nikakvi doprinosi pet godina plaćani. Znači, kako je to moguće? Da razdvojimo stvari. Jedno je ovo što govorite o bolesnoj privredi, o bolesnom delu privrede koji sada ide kako ide, a na drugoj strani imamo nastajući, novi, zdravi deo privrede, gde očekujem i svi se nadamo da će tamo plate biti i da jesu mnogo bolje, ali tu je sada jedan bitan faktor. To ne može nikakva država, sem možda Kastrove države, ne znam čije, sa svim efektima da podnese. Šta je bitno? Da ima sindikata koji kolektivnim ugovorima, granskim, utvrde za žive dobre plate, a mrtvi će biti mrtvi. Znači, taj deo ne smete da ispustite. Postoji ogroman prostor ljudske aktivnosti koji ne može nikakva država, nikakva vlada da nadoknadi. Znači, u živom delu privrede je to, a ovo drugo šta sve u Srbiji ima što se ne plaća, kada bih vam pričao šta ima vi bi se onesvestili, ali to je Srbija.
Nastavljamo rad sutra u 10,00 časova. Reč će prvo imati narodni poslanik Takač Ištvan, a neka se posle toga pripremi narodni poslanik Duvnjak.