Poštovani gospodine predsedniče Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu člana 88. Poslovnika, stav 2. koji kaže – ako predsednik konstatuje na početku radnog vremena, odnosno radnog dana da u sali za sednice nisu prisutni najmanje 84 narodna poslanika, početak rada odlaže za jedan sat. S obzirom da sednice Skupštine počinju u 10,00 časova, a mi smo u 11,23 časova utvrdili da se tek tada probudila vladajuća većina i da to na najbolji način oslikava zbog čega nam je na evropskom semaforu upaljeno crveno svetlo, trebalo je da odložite početak rada Skupštine za sat vremena, dok se poslanici vladajuće većine ne probude ili makar da im kažete da Vučić dolazi u Skupštinu u 11,30 časova, pa da svi dođu ovde u velikom broju. Hvala.
Moram da vas ispravim, gospodine Milivojeviću. Niste u pravu. Sednicu Narodne skupštine lično sam zakazao danas za 11,00 časova. Dakle, ne za 10,00 časova, kako ste obavestili Narodnu skupštinu. Druga stvar, u pravu ste za zakašnjenje. Dakle, nismo počeli u 11,00 časova, počeli smo u 11,20 časova. Izuzetno mi je žao i izvinjavam se Narodnoj skupštini zbog zakašnjenja, ali da ne mislite da smo spavali. Svi potpredsednici, predsednik Narodne skupštine i ministar bili su u sali III na prvom spratu, gde je bila sednica Odbora za pravo deteta. Mislim da je bilo veoma važno i nisam želeo da prekidam sednicu Odbora, jer smo razmatrali primedbe UNICEF-a na ovaj zakon i doneli smo kvalitetne i dobre zaključke kojim upućujemo i zahvalnost Ministarstvu što će većinu toga prihvatiti. Time značajno poboljšamo ovaj zakon, tako da nismo lenstvovali, nismo spavali, radili smo i na dobrobit dece ove zemlje. Reč ima gospodin Milivojević. Izvolite.
Gospodine predsedniče, sada reklamiram povredu član 27. Poslovnika. Očigledno onda ne znate da organizujete dan, jer onda lepo zakažite početak sednice u 12,00 sati, pa održite odbore od 10,00 do 9,00 časova, kada god hoćete, ali nemojmo mi da budemo taoci vašeg neznanja, ne mislim vašeg lično, nego vladajuće većine, da ne znate da organizujete dan. Isplanirajte kada će biti sednica odbora i kada će početi sednica Skupštine. S druge strane, Skupština broji 250 poslanika. Vi se hvalite da vladajuća većina ima 140 i kusur narodnih poslanika. Pa, valjda može od tih 140 iz vladajuće većine da 84 siđe u salu, a da odbor gore radi nesmetano. Ipak, mislim da je reč o spavanju, jer neki još ni pidžame nisu skinuli. Hvala.
Bilo je nemoguće da sednica počne sve i da je bilo, ne mogu da kažem, 250 poslanika, jer nije imao ko da započne sednicu. Svi potpredsednici koji su članovi Odbora za pravo deteta i predsednik Narodne skupštine bili su na sednici Odbora. Dakle, slažem se. Međutim, sednicu smo počeli u 10,00 časova. Nisam očekivao da će sednica trajati toliko. Kada smo već došli pred kraj, zaključci koje smo doneli bili su dovoljno kvalitetni da tih dodatnih 20 minuta nije nanelo tragičnu štetu sednici Narodne skupštine, a da smo poboljšali sednicu Odbora. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Dubravka Filipovski, Miletić Mihajlović, Branko Ružić, Donka Banović, Radojko Obradović i Riza Halimi. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored prof. dr Žarka Obradovića, ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, pozvao da sednici prisustvuju i: Muhedin Fijuljanin i prof. dr Radivoje Mitrović, državni sekretar u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, dr Zoran Kostić, Ljubiša Antonijević, Vesna Fila, prof. dr Slobodan Stupar i prof. dr Ivica Radović, pomoćnici ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja i Nevenka Novaković, samostalni savetnik u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Nastavljamo zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka od 1. do 8. dnevnog reda. Za reč se javio dr Mileta Poskurica kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SNS. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, nastavljamo danas drugi dan rada po duplom vremenu, za koje do kraja baš nemam načisto jasne razloge zašto ste na tome insistirali, ali mi smo i tu želju ispunili. Verovatno da je poruka koju na taj način šaljete onima koji su konzumenti ovih zakona, a takvih je, ako se saberu i roditelji, bogami i trećina Srbije. Ako je toliko učesnika u vaspitanju, obrazovanju i školovanju osnovnom, srednjem i visokom, pa onda i njihovi roditelji, onda je zaista veliki broj građana zainteresovan za ishod zakona ili sadržaje koje zakonski predlozi ispred nas nose Srbiji. Mi smo danas suočeni u raspravi i juče tokom celog dana gotovo sa identičnim nizom primedbi u vezi sa zakonom. Zakon nije doneo tako tektonske poremećaje zbog kojih bi zahtevao ne znam kakve teške reči. Zakon je, manje-više, ozvaničio ili svi ovi zakoni skupa, sem ovog novog koji sesada uvodi, zakon o obrazovanju odraslih, podrazumevaju neke osnovne smernice koje smo već imali, koje su na neki način doterane, utvrđene. Da stvar nije do kraja gotova govore upravo i razlozi zbog čega je ova sednica kasnila. Uvek se neko nađe ko će na kraju malo dosoliti i postaviti upit šta još to mi možemo da promenimo. Uz sva uvažavanja onih koji verovatno, a takav smo ambijent u Srbiji stvorili već deceniju i više, da mogu da utiču na kreiranje zakona, da znaju sugestije, a neke od tih sam i pogledao, a tiču se zaista lingvističkih izmena, da li će se staviti ovo ili ono, zaista bespredmetno i ne znam koliko bi trebalo do kraja. Nisam član tog odbora pa da bih mogao to tamo i da kažem, ali generalno mislim da ipak moramo imati jedan nivo samopoštovanja, makar prema onima koji su zakon pisali, prema onima što zakonski promenama nosimo i to je dovoljno dostatno u odnosu da pristajemo baš na svaku izmenu koja se od nas traži. Zakon je prošao i javnu raspravu. Istina, ona sigurno nije bila zamišljena na način kako je to nekada bilo ranije, kada su postojala strukovna udruženja i gimnazija i srednjih škola, kada je izbor rukovodioca u školama, direktora najmanje zavisio politički, kada nije politički feudalno bilo vertikale koja danas sasvim izvesno postoji. Ukoliko ministar drži bar dva mandata, tu se po svoj prilici nalaze vertikalno postavljeni ljudi od interesa da zakon sprovode ili zakonske predloge da tumače sa manje ili više otpora, sa manje ili više plastičnosti. O tome sad sa druge strane kao pandan govore neprekidni zahtevi sindikata da se nešto promeni, uopšte se ne polarizujući na stranu njihovu da to što traže baš sve i treba da bude tako urađeno. Naravno, uvek je istina negde u sredini i to sve baš nije ni tako jednostavno. Nije jednostavno u Srbiji u kojoj je strategija kakva jeste. Nemam ni strašno velikog poverenja bezgraničnog odijuma, zato što znam i ko je tu strategiju sve pisao i da je tu obično većina onih ljudi koji su se zalagali za jednu strašnu, temeljnu reformu i temeljni udar, a to je bilo visoko obrazovanje, kada se išlo u bolonjski proces. Koje su sve štetne posledice ili posledice za diskusiju toga, kasnije u toku rasprave o zakonu ćemo videti. Više je tih odrednica koje će uticati na to kako nam će nam zakon izgledati. Sve su pod upitom i trebalo je ministarstvo odnosno onaj koji je pisao zakon da nađe neku aritmetičku sredinu. Mislim da ste uspeli da nađete taj modus u tome. To što sada nećemo samo hvaliti to što ste dobro radili je prirodni način ponašanja naše poslaničke grupe koja je sa sobom u mandat donela nalog i obećanje narodu da će ići u promene. Mi ne vidimo neke promene u ovom zakonu koje su se desile ali isto tako ako se pažljivo gleda suština koje u zakonu treba da budu osim tih tehničko-tehnoloških, administrativno-birokratskih je promena u nastavi plana i programa. Tu ne možemo da sprovodimo stranačku politiku jer tela koja to rade sigurno ne sadrže ni jednog člana SNS. Ne treba stranačka politika da bude kao stranačka, nego kao ideja da su potrebni reformistički zakoni i reformski stavovi. To indirektno možemo da ostvarimo preko naših parcipijenata u ministarstvima, ali ti ljudi su manje više i u drugim ministarstvima nekako po strani. Postoji uhodani način donošenja zakona i pisanja gde ćete konačnu posledicu i konačni usud ako nešto ne bude dobro snositi, po pravilu, uvek politička većina, partijska većina koja je odgovorna za funkcionisanje Vlade. Na sreću, opet kažem nema tu nekih stravičnih odstupanja koja bi nas koštala ne znam kakvog političkog rejtinga zato što u tome nismo imali formalne prilike da detaljnije učestvujemo. Najformalnija prilika gde možemo da kažemo svoj stav je rasprava na odborima i u parlamentu. To jedino može biti obrazloženje što mi to radimo unutar dvostrukog vremena za raspravu, ali nismo pisali amandmane da pokažemo da baš želimo u tome da pravimo neke izmene, nego ćemo saslušati sve one amandmane koji definitivno i konačno potvrđuju duh parlamentarnog života. Rasprava o zakonima govori da ko god prođe šetanje po gradovima, nevladinim i raznim organizacijama, ipak konačno sazrevanje ima u parlamentu. To je na sreću dobro i ministar je na odboru rekao, verovatno to sad govori i na drugom odboru, da će svaki racionalni zahtev za izmenu zakona prihvatiti. Juče je tako bilo u diskusiji i verujem da je to pozitivno. Idem na osnovno obrazovanje. To je jedan skup izmena, neću reći kozmetičkih izmena, one su formalno uvedene da je dosta toga obuhvaćeno, često i nešto što je nerealno i što je moralo da zadovolji nečiji kriterijume, recimo poput ovih iz UNICEF-a koji čitaju rečenicu, značaj reči i interpukciju. Tu smo morali da stavimo da će imati jednake uslove bez obzira gde se obrazovanje odvija u školi, da li je izolovano odeljenje ili primarno, koliko je udaljeno i koliko je bezbedno za učenika. Svi koji ovde sedimo znamo da nije isto učiti osnovnu školu na Zvezdari i u nekom isturenom odeljenju neke osnovne škole u selu. Jeste nastavni plan i program isti, iskreno se nadam da jeste i da tu nema razlike, ali uslovi i jednakost ne postoje. Verovatnoća da će neko zaista moći da ima pravo da ostvari školovanje na daljinu ili školovanje kod kuće u osnovnom nivou obrazovanja postoji, ona je zakonski uvedena i niko nema ništa protiv toga, ali koliko će to biti operativno, kakvi će ti roditeljski zahtevi i kojoj rigoroznoj kontroli biti povereni. Posle usvajanja Zakona o zdravstvenoj zaštiti prava pacijenata, jedan da ne kažem psihopata je išao i gde god je na kog lekara naišao da mu nije bio po volji predao je prijavu Ombudsmanu i zaštitniku. Išao je kod tužioca, a tužilac se plaši reformi pa je sve lekare pozvao i pitao o čemu se radi. Nije mu jasno ako 20 lekara prijaviš da s tobom nešto nije u redu, a ne da nešto nije u redu sa sistemom. Očito da davanjem nekih širokih mogućnosti ćemo stvoriti uslove da neko zaista insistira da hoće da se dete školuje na daljinu, ili da ima neku kućnu varijantu lečenja. Deci koja se nalaze na dužem lečenju treba im se pomoći u ostvarivanju realizacije programa i u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti je to bilo, tako da je to kompatibilno i nemam šta imao tu da komentarišem i da dodam. Dobro je što se ide na inkluzivni sistem obrazovanja, što se deca sa posebnim potrebama uključuju u normalni školski sistem. To je jedna i evropska tradicija protiv koje nemamo ništa.To je dobro i to daje mogućnost da se onaj broj pomera od apsolutnog broja đaka koji idu, posebno ako će imati posebne programe koji se za njih sprovode i sigurno traže veće angažovanje nastavnika. Ono što dato u razvojnom planu prevencija, piše – prevencija nasilja, hteo bih odmah da kažem u kratkoj reči da prevencija nasilja u vezi sa tim istim što stoji u srednjem obrazovanju, a definisano je kao zaštita od nasilja, formalno logički mi nije jasno, kako mi to nepreveniramo tamo gde možemo sa govorenjem, ubeđivanjemda kažemo – deco u srednjoj školi, nemojte donositi drogu, nemojte se tući, nemojte se omalovažavati. Tu da preveniramo stepen zrelosti nego preveniramo kod dece u osnovnoj školi, koja pojma nemaju šta su abnormalna i devijantna ponašanja i bar još uvek ne znaju u prvom razredu. Prosto jedna leksika je u pitanju, verovatno nije ista ekipa to pisala, jer vidim da se neke stvari koje kompletno idu ponovo poput školskog programa, da se sadrže u oba zakona isti nivoi obaveza škola, da u svom samopotvrđivanju mora da ima i razvojni plan koji se realizuje kroz školski program. Suština svega toga je nastavni plan i program itd. Ono što je zajedničko za oba zakona je i to pravo na oslobađanje od fiskulture. Imamo jednu nejasnu kvalifikaciju nedelje sporta. Ne znam da li je to nedelja kao dan, pa te nedelje dva puta godišnje, u svakom semestru, polugođu po jednom, ili cela nedelja sportskih aktivnosti, pa dva puta po sedam dana u okviru van nastavne aktivnosti škole sa lokalnom samoupravom prave sport. Ako je to tako sve to pozdravljam. Fizičko vaspitanje se uvodi, ali lakoća oslobađanja od fiskulture je zapanjujuća u oba nivoa, i u osnovnim i srednjim školama. Izabrani lekar da, hajde da nastavno veće kaže ne može ili može, ko presuđuje. Ako idemo na tako ozbiljnu stvar da ocenjujemo i nekog spašavamo, hajde jednom da u Srbiji uvedemo da to bude jedna komisija, jedna sportska medicina. Imate koliko hoćete tih lekara, pedijatara, neko treći, fizijatar, i to je onda kraj priče i imate uverenje. Kao što deci za izostanke nećete obavezno da priznate da im piše lekar, nego roditelj i terate roditelje u laž da gone decu i da lažu u njihovo ime da nisu opravdali svoje izostanke i da je to kobajagi bilo sve sa razlogom i pitanje bolesti. To je jedan nepošteni i hipokrizijski odnos, a u oba zakona se govori o velikoj kolaboraciji, velikoj saradnji, velikoj ljubavi roditelja, nastavnika, dece, lokalne samouprave da svi funkcionišu i da to glatko ide, a u stvari nije. Gde ko može koga da prevari iskoristiće priliku. Kod obrazovanja odraslih je nešto što je zaista možda najviše otišlo u nekom tzv. ozbiljnom stilu promena. Data je šansa pre nekih drugih zemalja ovog regiona, da neko ko nema završeno osnovno i srednje obrazovanje, kroz javne institucije, može da se obrazuje. Kada čitate – šta su ciljevi, pročitaću – poboljšanje kvalifikacione strukture i lakše zapošljavanje. Daj bože da u Srbiji fali samo da se zaposle ti koji nisu završili osnovnu školu. Bilo bi idealno. Osnov održivog razvoja Srbije je da li će se onaj doškolovati do osmog razreda, prosto koristimo krupne rečenice,bombaste, jake, teške. Što je to osnov održivog razvoja da li će završiti osnovnu školu? Možda je to osnova statističkog prikaza ulepšane Srbije i tu se slažem, ali onda treba da bude obavezno, a ne fakultativno i treba država da plati ako hoćemo sve to, a ne da selektivno plati samo javne ustanove koje to rade, njihovo opremanje itd. Dalje kaže -profesionalna mobilnost i veća fleksibilnost. Sve što smo o Bolonji slušali za nastavnike i studente sada prenosimo te rečenice, te kovanice za ove ljudi koji ako hoće, hoće da se osposobe unutar formalnog ili neformalnog ili čak informalnog nekim ličnom usavršavanjem da steknu ključne kompetencije ili stručne da mogu da rade neki posao. Ne kažem da ih nema, ali do sada neko ko je hteo mogao je to da uradi, jer institucije koje se nude kao varijanta da neko ostvari to, su postojale i postoje. Unapređenje kvaliteta -vidite, ovde ste jednu čitavu delegaciju institucija za ovaj sistem obrazovanja jedne ne tako male grupe, 40% u Srbiji nema završenu osnovnu i srednju školu, imate tačne te podatke, 22% i 24%, to je oko 40%. Kada pogledate, Nacionalni prosvetni savet utvrđuje standarde ključnih kompetencija. Savet za stručno obrazovanje utvrđuje standarde stručnih kompetencija, pa onda on obrazuje sektorska veća, pa oni rade kao stalne komisije, a tu u tim stalnim komisijama nisam stigao ni da prebrojim koliko desetina različitih subjekata učestvuje, pa ta veća analiziraju potrebe, pa nešto čitaju, pa pišu, pa potrebe za dokvalifikacijama sa biroom za zapošljavanje. Za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja vrši pripremu opštih i posebnih standarda dostignuća i to lepo prosleđuje ovoj pređašnjoj instituciji. Dakle, neverovatan galimatijas procedura, kao i galimatijas procedura kada neko želi da bude druga javna institucija za obrazovanje. Onda on kaže – evo, ja sam se osnovao i konkuriše kod ministarstva. Šta on tu treba da priloži? Naravno, i da uplati taksu, to je najvažnije, da se formira, registruje, konkuriše, pošalje program o ispunjenosti uslova. To ide ministru. On daje Zavodu za unapređenje obrazovanja, pa on procenjuje da li je taj što je napisao privatnik, neko fizičko ili pravno lice koje hoće da se bavi edukacijom novih osoba, da li je on to dobro uradio, pa šalje inspektoru da to sve isproverava, pa inspektor vraća ministru, pa ovaj podnosiocu zahteva da je odgovoran. To je ogromna procedura. Zar nije logično da onaj ko već ima osnova, ima već na sajtu istaknute kriterijume šta mora da radi, jer mora da poštuje te kriterijume. Drugo, vrlo je razuđeno šta će za pojedine kvalifikacije neko moći da radi, kakvu nastavu, kakve module, koliko će da traju. Tu će biti teško uvesti ravnotežu i uzajamno priznavanje, jer mi danas ne možemo da priznamo ni diplome sa jednog fakulteta na drugi ili inostrane diplome koje dolaze, a kako će ovaj nivo za onoga ko zaista zapne da pokaže da ono što je naučio u nekom radničkom univerzitetu je ekvivalentno onome što je neko naučio na drugom radničkom univerzitetu i da može da konkuriše u birou, da ga ne odbace, ako uopšte u Srbiji ima konkursa, jer mu je nešto kvalitetnija ova druga potvrda? Osnova obrazovanja sistema, tu je deo zakona o kome bih samo hteo da kažem, kao i svi što su juče govorili, jer toliko imamo institucija koje rade, koje tu pomažu, koje su uključene, da je agencija jedna suvišna, nepotrebna. Dobro je što ste Nacionalni prosvetni savet, zbog onoga što smo čuli i na Odboru, razrešili obaveze da ministru predlažu udžbenike i da se krije iza ministra, da onda ministar mora da potpiše i to možda "svalili" na neko kompetentnije telo koje će ministru predložiti koje udžbenike da dâ. Suština promene udžbenika je u nastavnim planovima i programima i dobrim recezentima i Srbiju više niko neće zaustaviti. Pišite vi sto agencija, sto kojekakvih saveta i drugih institucija koje postavlja ministarstvo da sebe olakša i decentralizuje, da kao ne radi ministar, ali ključne stvari opet radi ministar. Sve uslove, kriterijume postavlja ministar. Ne treba od toga bežati. Ministar mora da snosi odgovornost za ono što radi, a ne da formiramo nova tela koja na kraju zabušavaju i neće da rade i ministru otežavaju posao i teraju ga da sad on to potpiše i parafira i sad je on kriv ako je neko napisao glupost u udžbeniku. Teže povrede radnih odnosa učenika, dobro je da je nešto uvedeno, čak i ovaj mobilni telefon, fakulteti već kupuju uređaje za prisluškivanje. Famozna Bolonja, sve je na test, deca telefonom prisluškuju i stiču proseke. Upravo o čemu želim da govorim, o učeničkom standardu. Ko iole zna statistiku, ko je iole informisan, kada pogleda 2002-2006. godinu, kada je počela prva Bolonja, pa 2014. godinu, vidi stravičan porast efikasnosti studiranja, neverovatno. Kome onda to više nije jasno da smo ispunili konačno tu zahtev i sveli smo na to da svi koji upišu, svi će da završe? Evo, svi će imati visoke proseke. Sad svi verujemo da su nam to kvalitetni studenti. Ne, oni imaju znanje koje su stekli neposredno, brzo, instant učenjem. Danas polažu, sedam do četrnaest dana se to kolokvira, završava se, ide se nova partija. Teorijski svaki predmet možete da raščlanite na po stranicu dnevno ili dve da polažete. Ko onda to ne može da nauči? Kada sve to saberete skupa, on je položio. Dakle, opet jedna slabost bolonjskog sistema, pravo na devetku i ostalo više. Šta je uopšte u Srbiji pravo na ove stipendije? Meni to nije jasno, ni da li će svi koji imaju devet i položili sve testove i sve vreme budžetski finansirani imati pravo na ovu Dositejevu stipendiju, posebnu stipendiju, za izuzetno nadarene, mislim da se Dositejeva zove. Naravno, neće imati, kao što svi mogu da imaju ovu osnovnu. Kakvi će kriterijumi biti? Koji će fakulteti to pokupiti? Da li oni koji najlakše puštaju bolonjce da imaju najveće proseke? Zašto ne uvedemo jednom pravo da se to raspodeli prema abonentima u obrazovnom sistemu, pa da ima toliko Arhitektonski, toliko ETF, toliko da imaju ove nauke srazmerno broju upisanih i njihovim prosecima. Pokupiće im svi koji olako daju visoke ocene i sebi kreiraju visoku uspešnost jer im je prolaznost velika. Koliko se danas plaćaju doktorske studije? Ovde se to ne pominje. Pomoći te vrste nema. Od 1.500-3.500 evra godišnje, tri godine po 3.500 evrai šta taj doktor sa diplomom sad može da uradi? Nigde mu nije garantovano mesto, a deca se uključuju u konkurse u kojima oni treba da konkurišu za radna mesta, čak i u bolnicama, da bi dobili specijalizaciju upućuju se na doktorske studije. Od kada je to upisati doktorske studije kriterijum da bajpasiraš procep do specijalizacije? Čime se mi to igramo? Koliko doktoranata u Srbiji će biti ako jedan fakultet upiše 100 doktoranata godišnje? Kako samo smisle teme? Kako je moguće da toliko tema u jednom fakultetu, u samom jednom gradu 100 upišete olako i puta 120.000-150.000? Eto gde su pare. Sve je to malo. Onda sada oslobađamo i profesore da od onoga što para koje dobiju od samofinansirajućih lepo podele u plate. To možda i nije loše za neke fakultete gde su plate redovnih profesora ispod 50.000. Možda će neke koristi biti. Ali, koja je poruka druge vrste? Dajte, smanjujte to ili podižite što više broj, uprkos licenci. Kako se snalaze? Odrede rad u dve smene, ako si licencirao fakultet za godinu dana, za 100 studenata radeći u dve smene, ti imaš 200 studenata. Znači, u dve smene rade profesori, u dve smene deca. Krajnje je nefiziološki. U Srbiji se uvek nađe način da nekoga obmaneš, prevariš. Sada te pare, ako ih ti upišeš, kakva je poruka? Sve više siromašne dece, sve je više onih koji ne mogu da plate školovanje. Mislim da je to jedna loša poruka da će se i te pare koristiti i niko neće moći da ubedi roditelja koji plaća da nije platio, zato da bi profesori sebi digli plate. Zahvaljujem.
Hvala. Prelazimo na narodne poslanike koji su prijavljeni za reč o zajedničkom načelnom pretresu. Prvi je prijavljen narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zadnji put kada je bio ministar prosvete u Narodnoj skupštini Republike Srbije od nas je kao poslaničke grupe dobio jasna pitanja – kada će konačno uobličiti na sistemski način sve probleme u našem obrazovnom sistemu? Danas imamo u Narodnoj skupštini Republike Srbije jedan paket zakona iz oblasti obrazovanja, koji je po mišljenju naše poslaničke grupe urađen dosta kvalitetno, koji je po nama prilično prihvatljiv i koji ćemo mi u Danu za glasanje podržati. Naravno da je sve to u duhu usvojene Strategije razvoja obrazovanja u Srbiji do 2012. godine. Mi smo dosta dugo i pažljivo analizirali sve probleme u našem obrazovnom sistemu. U ovom vremenu koje je preostalo našoj poslaničkoj grupi, ja ću, pored onoga što je dobro što zakon reguliše, pokušati da ukažem i na nešto što ne samo ovaj zakon nije regulisao, već što treba da regulišu i neki drugi zakoni, a koji imaju dodirnih tačaka ne samo sa obrazovanjem, već i sa vaspitanjem i sa podizanjem ugleda prosvetnih radnika. Imamo, s obzirom na nivo ulaganja materijalnih sredstava, dosta dobre prosvetne radnike i zaista izuzetno talentovanu decu koja na đačkim olimpijadama postižu izvanredne rezultate i to je nešto što je opštepoznato. Međutim, celokupni razvoj našeg obrazovnog sistema u zadnjih nekoliko decenija nije pratio istovremeno dobar ekonomski razvoj zemlje i nije bilo dovoljno ekonomskih ulaganja u obrazovni sistem, ali je zbog niza političkih, društvenih, ekonomski i ostalih anomalija Srbija suočena sa jednim problemom koji skoro niko nije pomenuo i koji je i dalje prisutan i koji je po nama znak za paljenje crvenih lampi sa odlivom mozgova. Odliv mozgova nije nešto što se dešava samo zadnjih 20 godina. On je bio i posle Drugog svetskog rata. Pre svega mislim na visokoobrazovane kadrove. On je u zadnjih 20 godina izuzetno prisutan i, nažalost, velika ulaganja države, velika ulaganja članova porodice u obrazovanje mladih generacija u jedan resurs koji je najveće bogatstvo jednog društva. Često takav jedan proizvod ostane na usluzi nekim drugim državama i nekim drugim društvima. Zaista smo na frapantnom četvrtom mestu po broju odliva mozgova u svetu. Neki od podataka kažu da smo u zadnjih 20 godina izgubili oko 4.000 visokoobrazovanih stručnjaka, koji su se izuzetno dokazali svojim radom u inostranstvu. Neki od podataka pokazuju da je pre sedam, osam godina samo u SAD bilo oko 4.000 naših izuzetnih stručnjaka, da ih je sada negde oko 6.000, od čega je 2.000 doktora nauka. Ne treba onda da posedujemo veliku mudrost i da vidimo zbog čega su SAD vodeća sila sveta i zemlje sveta, jer ulažu u kadrove, u sopstvene kadrove, ali istovremeno vode i te kako računa o tome da na najbolji način prime kadrove sa strane, da im daju odgovarajuća radna mesta, da za to dobiju odgovarajuću platu, da stručnjaci vide mogućnosti profesionalnog napredovanja i da budu zainteresovani da rade i žive u jednoj takvoj zemlji i da razvijaju jedno takvo razvijeno društvo. Prosvetni radnici su nekada u vreme drugačijeg sistema vrednosti bili među najpoštovanijim članovima društva. U današnjem razvijenom svetu, primera radi imamo Nemačku, kada kažete prosvetni radnik, to znači poštovanje. U iskrivljenom sistemu vrednosti, posebno u zadnjih 20 godina, kada nam zaista u velikoj meri naš društveni život i sistem vrednosti oblikuju emisije tipa – "Farma", "Trenutak istine", "Menjam ženu" itd, gde se zaista pojavljuju mnogo duševno obolelih lica, koji promovišu vrednosti koje su u svakom normalnom društvu sramota za neko društvo. Starlete i neka druga lica nekako dobijaju više na društvenom značaju i na poštovanju od prosvetnih radnika. Znam da nije ovo problem koji treba da reši ministarstvo, ovo je problem koji treba da reši celo društvo. Ovo je problem ne samo u pogledu ugleda prosvetnih radnika, nego i u pogledu njihovog materijalnog položaja, u pogledu odnosa društva prema njima. Budući da budžet za prosvetu ide skoro 93%-94% za plate i da ide samo negde 6% za razvoj, bez nekog zaokreta u ekonomskoj politici, bez redefinisanja kompletne ekonomske politike, ne možemo očekivati da ovi problemi koji su zaista problemi, koji su po nama od suštinskog značaja, budu otklonjeni u budućnosti. U normativnom delu se uglavnom nema šta mnogo prigovoriti u predloženim zakonskim rešenjima, ali uvek postavljamo pitanje – šta sutra? Drugo, ministre, ukazao sam vam na jedan problem na koji su se žalili mnogi roditelji, verujem i vama kao ministarstvu, u vezi smanjenja broja časova do četvrtog razreda osnovne škole na najviše četiri časa dnevno. Verujem da će se konačno rešiti i problem preteških đačkih torbi. Ne samo zbog težine đačkih torbi, verujem da će se istovremeno rešiti i problem obimnosti gradiva, pre svega učenika do četvrtog razreda osnovne škole i učenja nepotrebnog znanja. Ne treba tu biti veliki mudrac, pogledajte samo kako je u svetu, kako je u zemljama koje imaju najveći i najrazvijeniji obrazovni sistem, i videćete da bukvalno do četvrtog razreda osnovne škole deca svoja školska znanja uglavnom stiču kroz razne vrste igara. Ovde smo zaista imali nešto što me je podsetilo na onu Čerčilovu izjavu – krv, znoj i suze. Deca ne treba da u prvim godinama polaska u školu da imaju takvu vrstu i fizičkog i psihičkog opterećenja. Drugo, veliki problem koji ne mogu rešiti ovi zakoni a koji niko nije pomenuo, to su školska dvorišta, bezbednost školskih dvorišta i vršnjačka nasilja. Školska dvorišta po zakonu nisu javne površine. U školskim dvorištima se najčešće noću okupljaju, na žalost, ili narkomani, ili pedofili, ili lica iz kriminogene sredine. Škole najčešće nemaju školskog policajca. Imamo izuzetno malo školskih policajaca. S druge strane, lica koja su čuvari i zaposleni u školama, nemaju zakonska ovlašćenja da eliminišu prisustvo takvih lica na mestima gde im nije mesto. S druge strane, ono na čemu DHSS-SPO kao tradicionalističke stranke i u najboljem smislu reči konzervativne stranke, koje zasnivaju svoje političke stavove u pogledu obrazovnog sistema,mi podjednak značaj, pored obrazovanja, dajemo i vaspitanje. Ako u okviru školskih dvorišta imate stalnu prisutnost lica koja na najgori mogući način utiču na vaspitanje učenika sa svojim ponašanjem, onda su od samog starta, u velikoj meri, školi vezane ruke za jednu vaspitnu ulogu koja je, kažem, podjednako po našem mišljenju bitna, kao i obrazovna uloga škole. Zakon se dotiče vršačkog nasilja u školi, ali je ono po našem mišljenju posledica jedne sveopšte društvene klime. Ona nije samo posledica propusta u radu prosvetnih radnika ili ljudi iz obrazovnog i vaspitnog sistema. To je posledica i nasleđe iz porodice i uopšte društvene klime, kao i niza drugih faktora koji utiču na to da se dešava to što se dešava i što nije dobro. Ako pogledamo istoriju razvoja školstva u Srbiji, videćemo da u vreme obnove srpske državnosti u 19. veku, još kada su srpske vođe nosile turske fesove i potpisivale se krstom, da su imali jedan jasan državni plan razvoja buduće srpske intelektualne elite. Bukvalno, država je napravila jedan program po kojem su najtalentovaniji đaci školovani na prestižnim univerzitetima u Evropi, a onda se vraćali u svoju domovinu i u velikoj meri doprineli njenom budućem razvoju. To je, između ostalog, i uslovilo jedan snažan razvoj posleratne Srbije i dobru državnu politiku i pobedu Srbije u svim ratovima od ’12 do ’18 godine, što je imalo uticaja i na ispravno vođenje politike. U tom periodu imali smo odliv nekvalifikovane radne snage u razvijene zemlje sveta. Na žalost, posle Drugog svetskog rata, ono što je dominantno u našoj zemlji i što je proces koji se ne zaustavlja, što je proces koji i dalje traje, to je odsustvo perspektive mladih ljudi koji postižu najbolje rezultate tokom svog obrazovanja. Znamo da pored poboljšanja uslova obrazovanja, osavremenjivanja nastavne opreme i učila, popravljanja materijalnog položaja radnika, da je pre svega ekonomski faktor faktor broj jedan koji utiče na tako jedan frapantan odliv mozgova i kadrova koji sutra treba da budu nosilac razvoja jednog društva. Ako razgovarate sa mladim ljudima koji postižu najbolje rezultate tokom svog školovanja i studiranja, svi će vam dati jedan te isti odgovor koga smo svi i te kako svesni. Jednostavno, oni prvo ne vide mogućnost brzog i lakog zapošljavanja na osnovu toga što su postigli dobre rezultate tokom svog školovanja. S druge strane, apsolutno su svesni postojanja jedne države u kojoj je partijska pripadnost faktor broj jedan koji utiče ne samo na proces zapošljavanja već i na proces napredovanja u službi. U tom iskrivljenom sistemu vrednosti, mislim da svaka politička stranka i celokupno društvo treba da da svoj doprinos da pokušamo da nešto što je jako teško nasleđe koje opterećuje naše društvo i koje u velikoj meri eliminiše perspektive razvoja ovog društva, da se to u budućnosti ispravi. Kažem, to ne mogu raditi ovi samo zakoni. To mora uraditi niz drugih zakona. To mora da bude zadatak celog društva, zadatak cele Vlade, ali jednostavno svi treba da se okrenu u tom smeru. (Predsednik: Vreme) Ono što sam još hteo da kažem, završavam, hvala vam, uz raspravi u pojedinostima, mi ćemo kod rasprave o amandmanima ukazati još neke konkretne predloge, još neka konkretna rešenja u nameri da zaista ova normativna reforma sutra da što bolje rezultate u praksi. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Emir Elfić. Izvolite.
Poštovani predsedniče, uvaženi ministre, poštovane kolege narodi poslanici, pred nama se nalazi set jako važnih obrazovnih zakona, zakona o obrazovanju. Mislim da je dobro što je vreme za raspravu objedinjeno, a i sam broj poslanika koji su se prijavili za diskusiju govori o važnosti ove teme. Činjenica je da se obrazovanjei obrazovni sistem u Republici Srbiji u ovom trenutku nalazi u jako lošem stanju, da ne kažem teškom stanju. Postoji niz promena koje su predviđene ovim zakonima. Međutim, ono što se može videti i zaključiti jeste da nema suštinskih promena koje bi modernizovale obrazovanje, koje bi pojačale dinamiku i dali veći kvalitet i nivo obrazovanja mladim ljudima. Čak i da je sadržaj ovih zakona mnogo bolji ili usklađen u smislu standarda savremenih obrazovnih sistema u naprednijim državama, to ne bi mnogo promenilo situaciju na terenu, jer kako i sam ministar u svom izlaganju juče reče, da 94% procenta, ako sam dobro zapamtio i zapisao, ide na plate zaposlenih u obrazovanju. Tako da za investicije u obrazovnu infrastrukturu jednostavno nema kapaciteta. Ono što je takođe ministar rekao jeste da je osvojeno 400 nagrada od strane naših učenika i da to pokazuje da obrazovni sistem ima kvaliteta. Mislim da se ove nagrade mogu tumačiti i na drugačiji način, i to na način da imamo izuzetno kvalitetnu decu, da imamo izuzetno loše uslove i da u tako teškim uslovima uz naporan rad roditelja i vrhunske intelektualne kapacitete dece, naša deca su sposobna i spremna da daju vrhunske rezultate. Ono što mene kao pripadnika nacionalne zajednice naravno najviše zanima i interesuje jeste jezik i ostvarivanja obrazovno vaspitnog rada nacionalnih zajednica i nacionalnih manjina u Republici Srbiji. Manje, više, zakonske odredbe i rešenja starih zakona su prenešena i u ovaj zakon za pripadnike nacionalne manjine, obrazovno vaspitni rad obrazuje se na jeziku i pismu nacionalne manjine, odnosno dvojezično. Kao Bošnjačka nacionalana zajednica mi do sada nismo imali implementaciju zakonskih rešenja koja su, ono što smo pominjali, bila izuzetno dobra i želim da iskažem zadovoljstvo da je ministar smogao snage i da ova Vlada pravi iskorak kada je u pitanju Bošnjačka nacionalna zajednica i u narednoj školskoj godini Bošnjaci će moći da ostvare svoje pravo obrazovanja na maternjem jeziku. Međutim, ja ovde želim unapred da skrenem pažnju na nekoliko stvari i na nekoliko opasnosti koje, ne samo da uviđam ja kao narodni poslanik, već i kao roditelj, pitanja koja postavljaju mnogi roditelji Bošnjačke nacionalne zajednice. Iz razloga problema koji su nametnuti u Bošnjačkom nacionalnom veću 2010. godine,gde nije ispoštovana izborna volja, i u skladu sa zakonom nije omogućeno da se formira Bošnjačko nacionalno veće, Ministarstvo obrazovanja se odlučilo na taj korak, da implementaciju bosanskog jezika u obrazovni sistem implementira preko tehničkog mandata Bošnjačkog nacionalnog veća, iako tako veće kao pravni subjekt nikako ne može postojati i jednostavno nema određene kompetentne odbore da bi se ove zakonske odredbe mogle na kvalitetan način implementirati u obrazovni sistem. Onošto roditelji postavljaju kao pitanje, a javnost nije dovoljno obaveštena o tome, jeste -kakvi će biti naučno nastavni planovi i programi, kojoj komisija, koja radna tela su radila na tome kod tehničkog mandata nacionalnog veća? Kakvi su udžbenici, da li su oni uvezeni kao strani udžbenici i da li su prevođeni postojeći? Da li će nastava biti na bosanskom jeziku ili dvojezično? Da li će se deca odvajati ili neće? Sve su ovo pitanja jako značajna i roditelji žele da znaju na koji način će u narednoj školskoj godini njihova deca pohađati nastavu. (Predsednik: Vreme.) Mislim da imam duplo vreme.
Odredbe Poslovnika se odnose na poslaničke grupe a ne na nezavisne poslanike.
Onda samo još dve misli ako nije problem. Mislio sam da imam duplo vreme. Što se tiče učenja srpskog jezika u sredinama gde većinu čine nacionalne zajednice, kao što je slučaj u Vojvodini gde imamo visok izražen procenat stanovnika npr. mađarske nacionalne manjine, slovačke i drugih nacionalnih manjina, ono što mi je sugerisano od mojih koalicionih partnera jeste da učenje srpskog jezika odnosno jezika okruženja, kako se definiše, u ovom slučaju državnog ili nematernjeg jezika, ide se sa pretpostavkom da deca u kućama uče i govore srpski jezik. Samim početkom obrazovanja i školovanja dolaze u izuzetan problem jer ne uče jezik već srpsku književnost. Mislim da bi naučno nastavne programe trebalo uskladiti i staviti na nivo ili level koji bi bio prihvatljiv za decu jer su deca u velikom problemu iako imaju veliku želju učenja srpskog jezika pa i srpske književnosti i jednostavno su pod ogromnim opterećenjem. Završiću sa članom 30. gde se kaže da odeljenje istog razreda može da ima 30 učenika. U prethodnom zakonu je stajalo 30, a u izuzetnim okolnostima 34. Međutim, ovde se eksplicitno kaže 30 učenika. Želim da informišem i vas ministre i javnost…
Završavajte.
Završavam. Na primer u razredu mog sina ima 40 učenika. U određenim odeljenjima taj broj je mnogo veći, 45 ili 50 i jednostavno nije moguće se na adekvatan način odvija nastava i da se ponudi onaj kvalitet koji je potreban. Završiću rečenicom da pored svih ekonomskih problema u kojima se zemlja nalazi sa stalnom pričom o stranim investitorima i investicijama, mislim da najbolji način investiranja u budućnost jeste investiranje u našu decu.
Reč ima narodni poslanik Radoslav Komlenović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre i članovi ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, konačno je došao red i na set zakona o obrazovanju i vaspitanju koji će omogućiti da se implementira Strategija obrazovanja i vaspitanja do 2020. godine. Ispustio sam i da pohvalim ministra i članove ministarstva koji su omogućili pre dva dana narodnim poslanicima da učestvuju i daju svoje sugestije na ova pitanja i pohvalio bih ministra koji je našao vremena i prošle nedelje da poseti KiM i Univerzitet i dekane fakulteta i razgovara sa studentima. Odmah da kažem na početku da će poslanička grupa JS u danu za glasanje podržati ovaj set zakona i glasaće za ovaj set zakona. Set zakona koji su nama bitni za budući razvoj srpskog društva u celini. Na dnevnom redu su veoma važni zakoni koji kada se menjaju mogu da tangiraju veliki broj ljudi a u ovom slučaju sa jedne strane su nastavnici, a sa druge strane su roditelji. Svi ovi predlozi zakona stavljaju na početak prve korake stvaranja zakonski oblika i uslova za ostvarenje obrazovnih politika i usvojene Strategije obrazovanja i vaspitanja do 2020. godine. Svi ovi predlozi zakona predstavljaju početak, prve korake stvaranja zakonskih oblika i uslova za ostvarenje obrazovnih politika i usvojene strategije obrazovanja i vaspitanja do 2020. godine. Podržavamo ove predloge zakona iako ima mesta da se u pojedinim delovima izvrše izmene koje u suštini bitno ne menjaju osnovnu ideju predlagača zakona. Dobro je da smo zakonom odvojili predškolsko obrazovanje i vaspitanje od osnovnog obrazovanja i vaspitanja i osnovno od srednjoškolskog obrazovanja i vaspitanja i obrazovanje odraslih. Što se tiče Zakona o predškolskom obrazovanju i vaspitanju, još uvek ovaj zakon ima odredbe koje su posledica lobiranja i pritiska koji dolaze od nekih udruženja i društva i koje na mala vrata skoro neprimetno daju mogućnost da se pojedine odredbe tumače na ovaj ili onaj način, koji u ovom slučaju štiti interese nastavnika razredne nastave. Rekao sam da ćemo podržati ove predloge zakona, ali ipak treba reći da postoje delovi zakona koji moraju biti precizniji, naročito u delu koji definiše realizaciju pripremnog predškolskog programa, kao obaveznog programa obrazovanja i vaspitanja. Preciznije, odredbe za izuzetne slučajeve, pod znacima navodnika, pod kojima osnovna škola realizuje kada, kako i ko. Nadam se da će to biti definisano Pravilnikom. Moramo istaći da smanjenje broja dece moraju svi činioci obrazovanja i vaspitanja da zajednički pretrpe. Tu pre svega mislim na nastavnike razredne nastave, znamo da će ove godine oko 1.700 učenika biti manje upisano u prvi razred osnovne škole, a negde oko 7.000 učenika u prvi razred srednje škole, nastave kojima je omogućeno da rade u mešovitim odeljenjima, dok vaspitačima koji realizuju pripremni predškolski program, imaju problema i ne mogu da rade u mešovitoj grupi. Minimum dece predškolskog uzrasta mora biti fleksibilniji, imajući u vidu činjenicu da su te grupe obično u područnim vaspitnim grupama. Predlagač je napisao neke odredbe oko realizacije dodatnih programa u predškolskim grupama. Na primer, škola plesa, stranog jezika, koje finansiraju roditelji, insistirajući da se one realizuju posle obaveznog programa aktivnosti, posle radnog vremena. Da vas podsetim da mnoge predškolske ustanove nemaju pokrivene zarade radnika iz budžeta lokalnih samouprava i da su im te i te kako organizovane aktivnosti izvor sredstava kojima se pokriva deo zarada zaposlenih. Nadam se da ćete imati razumevanja za ovu primedbu. Što se tiče osnovnog obrazovanja, 1992. godine donet je Zakon o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, tačno pre 21 godinu, a 2002. godine imao je nekih malih dopuna. Koristeći praksu i iskustva, pred nama je novi zakon o osnovnom obrazovanju i vaspitanju. Navešću nekoliko članova u ovom zakonu, a ukupno ih je negde oko 106. Šta je tu novina u ovom zakonu? Na primer, u čl. 13. do 18. prvi put se uređuje podela škola po tiplu. Tipologija, osnovni kriterijumi su 1) nastavni program i 2) osnivač. Termin - nacionalne pandam terminu - strana. U članu 19. Predlogom zakona, kao novina, propisano je da privatna škola može da se ustroji kao škola posebne pedagoške orijentacije. Ova škola mora da ima sertifikat međunarodno priznatog udruženja, škola iste pedagoške orijentacije. U čl. 26. i 27. posebna novina su individualno obrazovni planovi svih učenika koji se obrađuju po individualno obrazovnom planu i koji čine predlog školskog programa. Članom 37. Predloga zakona, kao novina, uređena je nastava kod kuće i na daljinu, u ovom slučaju škola je u obavezi da organizuje polaganje razrednih ispita iz svih predmeta u skladu sa nastavnim planom i programom. U članu 64. Predloga zakona propisano je da učenik osnovne muzičke, odnosno baletske škole može biti oslobođen nastave izbornog predmeta u školi na zahtev roditelja ili staratelja. Članom 75. Predloga zakona ostvarenost standarda postignuća učenika u toku osnovnog obrazovanja i vaspitanja proverava se i nacionalnim ispitivanjem na uzroku škola i učenika, što je isto novina. Takođe želimo da se pravilnikom bliže odredi odgovornost na osnovu učeničkih rezultata na završnim ispitima na osnovu spoljašnjeg vrednovanja, kvaliteta škola. Mi smo u razgovoru sa ministrom čuli da se 2013/2014. godine to već radi, taj ciklus traje negde oko pet godina, i da ćemo da imamo jasne i relevantne podatke. Preciznije definisanje i spremanje učenika za završni ispit, da to vreme bude definisano kao obavezno. Okrenuo bih se i na još jednu problematiku u osnovnoj školi, pošto sam profesor fizičkog vaspitanja i pre dva dana sam razgovarao i sa članovima ministarstva. Pre nekoliko dana smo imali poziv jednog časopisa "Kurira" koji kaže – dajte da vratimo sportu škole, pa smo imali i jednu masovnu akciju gde je učestvovao i ministar i ministarstvo. Smatram da treba od prvog razreda osnovne škole, mada i od predškolskog uzrasta i u vrtićima, da imamo uključene profesore fizičkih vaspitanja, da su oni pravi specijalisti u tom delu. Svaka čast učiteljima koji sada drže nastavu fizičkog vaspitanja od prvog do četvrtog razreda, ali smatram da je veoma bitno i u tom periodu da to rade specijalisti, a to su profesori fizičkog vaspitanja. Osvrćem se na odluku Evropskog parlamenta od novembra meseca 2007. godine, moram da vam pročitam, koja u preambuli kaže – fizičko vaspitanje je jedini školski predmet koji pokušava da pripremi decu za zdravi život i fokusira se na njihov celokupni fizički i mentalni razvoj i da prenose važne društvene vrednosti: pravičnost, samodisciplina, timski duh, tolerancija i fer plej, da su časovi fizičkog vaspitanja u opadanju čak i u Evropi. Evropskom parlamentu postavila su se i dva pitanja u tom delu. Da li fizičko vaspitanje treba da bude odgovorno za bilo koje sveobrazovne ishode ili dobrobiti zbog kojih se traži, ili se u njegovo ime traži? Pod brojem dva – kako fizičko vaspitanje može da pruži sve ono što se tvrdi u samom nazivu? Za oba pitanja je važan spisak povezanih pitanja, na primer – kako je moguće uticati na gojaznost dece sa minimalnim vremenom u rasporedu od samo jednog ili dva časa od 30 minuta fizičkog vaspitanja nedeljno, kako možemo razviti širok spektar kreativnih veština u velikim razredima od 30 i više učenika, koje nastavnik viđa manje od 40 sati godišnje? Da li je i sat vremena fizičkog vaspitanja svaki dan dovoljno? To su sve neka pitanja i da ne širim dalje ovu problematiku, jer trebalo bi nam mnogo više vremena. Ovom prilikom bih apelovao i na Ministarstvo obrazovanja, nauke i tehnološkog razvoja informatičkog društva i na Ministarstvo prosvete da moramo uvesti, naročito na lokalnim samoupravama, jasno definisanje ko to može da otvara škole sporta i koji su to ljudi. Jer, znamo, na primer, ko to može da otvori apoteku, stomatološku ordinaciju ili lekarsku ili advokatsku kancelariju. U našem poslu se, na žalost, to ne zna. Zakon o srednjem školskom obrazovanju, podržavamo formiranje mreže srednjih škola. Ta mreža daje velike mogućnosti koje moramo iskoristiti i dokazati efektivnost i efikasnost mrežnog povezivanja svake škole pojedinačno. Nadamo se da će predlagač zakona u delu novog modela finansiranja škola, počev od školske 2014/2015. godine sprovesti istraživanje na nacionalnom nivou od sledeće 2013/2014. školske godine pilotiranjem određenog broja škola širom Srbije. Dobili smo obaveštenje od ministra da 16 opština će biti uključeno u pilot projekat, tri u Beogradu, pet u Vojvodini, osam u Srbiji. Dobijeni rezultati biće osnova za dokazivanje predloženog modela finansiranja i daće priliku da se izvrše određene korekcije, ukoliko rezultati istraživanja pokažu neophodnost korekcija i novih predloga. Podržavamo sve određene zakone koji definišu aktivnost reprezentativnih sindikata prosvetnih radnika. Smatramo da bez jakih sindikata i njihovih aktivnosti, naročito njihovih predloga za poboljšanje ovih zakona i njihovu saradnju sa Ministarstvom obrazovanja, nauke i tehnološkog razvoja informatičkog društva, nema ni dobro donetih zakona. Ali, moramo da ukažemo i na neke anomalije koje se pokazuju unazad niz godina, da skoro svaka školska godina počinje sa pretnjama o štrajku. Te pretnje i štrajkovi u bilo kom obliku realizuju se i tokom godine. svi traže prava, a o obavezama se malo govori. Samo da vas podsetim, po poslednjim rezultatima pripremnih i završnih ispita i u velikom nezadovoljstvu roditelja i društva u celini slabijim rezultatima, da li su sindikati prosvetnih radnika prepoznali mesto i ulogu svojih članova u tim slabijim rezultatima? Predlog je da profesori ostvare očekivana postignuća učenika na osnovu postavljenih standarda po predmetima. Konačno sindikatima i svom njihovom članstvu treba skrenuti pažnju da rade u fabrici znanja i srpske budućnosti. Ovako shvatanje škole možda će dati novi pristup postojećem nastavnom kadru i onim novim koji se zapošljavaju u školama. Moram da iznesem jedan dokaz koji je jednostavan i nemilosrdan - rezultati IPA projekta koji su pokazali da proizvodimo 30% funkcionalno nepismene dece. Konačno i zaposleni u obrazovanju moraju biti svesni da su deo društva koje je u problemima i da ovo društvo od njih očekuje da podnesu teret tranzicije. Nešto što želimo naročito da istaknemo i podržimo, jeste deo zakona koji definiše odlazak u penziju, gde po automatizmu kada se ispuni jedan od dva uslova, godine radnog staža – 40 godina radnog staža, ili godine starosti – 65 godina starosti, uz minimum 15 godina radnog staža na kraju školske godine, što će otvoriti mogućnosti mnogim nastavnicima koji imaju manjak radnog vremena, odnosno nemaju punu formu od 100% da bi ispunili puno radno vreme, što će im pomoći da nađu puno radno vreme i time će se na neki način smanjiti nezaposlenost. Osvrnuo bih se sada i naročito bih istakao jednu ustanovu koja može puno doprineti implementaciji strategije u punom kapacitetu, a to su centri za stručno usavršavanje zaposlenih u obrazovanju i vaspitanju. Trenutno ih ima 12 i to su ustanove koje po definiciji svoje delovanje obavljaju na regionalnom nivou. Formiranje centara finansirale su delom lokalne samouprave, a delom švajcarska vlada. Svi centri imaju resurse koji nisu za zanemarivanje i koji mogu biti upotrebljeni u svim istraživanjima na nacionalnom nivou. Ministarstvo bi trebalo da radi na stvaranju mreža centra, a ta mreža bi bila sastavni deo možda i agencije za obrazovanje i vaspitanje, koju će formirati Vlada od 1. januara 2016. godine. Mreža centra predstavljala bi snagu i kapacitet koji se može kvalitetno uključiti u rad na svim nacionalnim projektima i programima. Možda i ovaj predlog treba uključiti kada se radi na izradi i dopuni pravilnika. Obično gledamo mnogo daleko, pa ne vidimo ono što je ispred nas i što predstavlja kvalitet i snagu koju treba samo uvesti u posao, a rezultati su garantovani. Stalno svi govorimo o ekonomskoj situaciji, o ekonomskoj krizi, a ti centri su nastali sa malim našim ulaganjem, a mogu mnogo dati ako ih povežemo u sistemu obrazovanja i vaspitanja. Centri su prepoznati kao kompetentni partneri koji su izneli deo projekata koje su realizovali i Ministarstvo i Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja i Zavod za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja. Moram da kažem da je u Kruševcu ovaj Centar za obrazovanje i vaspitanje otvoren 2010. godine i da daje veliki doprinos da se obrazuju na najvišem nivou i stručni kadrovi. Stalno se odvijaju seminari i veliku pomoć ima školska uprava, što sam u ovim navodima i prezentirao. Osvrnuo bih se još i na Zakon o obrazovanju odraslih. Starosna dob nije uslov za usavršavanje i učenje odraslih, tako da se donošenjem Zakona o obrazovanju odraslih po prvi put na sistemski način uređuje ova oblast i pružaju se bolje mogućnosti ljudima koji žele da se dodatno obrazuju ili da im se prizna prethodno znanje. Ovim zakonom stvara se pravni okvir za poboljšanje obrazovne i kvalifikacione strukture stanovništva, pa samim tim i povećanje zaposlenosti stanovništva, kao i povećanje profesionalne pokretljivosti radno aktivnog stanovništva. Ovaj zakon je veoma bitan za obrazovanje celog društva, pogotovo ako se zna da je Srbija i po starosti stanovništva među prvih pet u Evropi, a među prvih 10 u svetu. Za održavanje nastave po nama prioritet bi trebale da imaju osnovne i srednje škole koje poseduju uslove za rad, a time bi se u velikoj meri rešio problem viška zaposlenih u obrazovanju i u obrazovnim ustanovama. Na kraju bih rekao još jednom da će poslanička grupa JS u danu za glasanje podržati ove zakone i glasati. Hvala na pažnji.
Hvala. Sledeći prijavljeni je narodni poslanik Riza Halimi, ali nije u sali. Reč ima narodni poslanik dr Ivan Bauer. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, cenjene kolege narodni poslanici i koleginice narodne poslanice, građanke i građani Republike Srbije, poslanička grupa SDPS podržava predlog seta zakona iz oblasti obrazovanja, jer smatra da je ulaganje u obrazovanje temelj razvoja svakog društva, a da predložena rešenja to i omogućuju. U našem društvu se vrlo često govori o različitim razvojnim šansama, ali se gotovo nikada ne čuje da je naša najveća razvojna šansa mladost Srbije, ali i generacije đaka i studenata obrazovanih na kvalitetan način, generacije koje poseduju suštinska, praktična i primenljiva znanja, a ne teoretska, reproduktivna, zastarela i potpuno neupotrebljiva. Zato je jako važno stalno unapređenje sistema obrazovanja, zasnovano na strateškim osnovama i ciljevima. Mi smatramo da usvojena Strategija obrazovanja do 2020. godine i set obrazovnih zakona koji se nalaze pred nama predstavljaju dobar korak u tom pravcu. Mnogobrojni su primeri zemalja koje su ulaganjem u obrazovanje napravile pravi bum u razvoju. Kod nas se najčešće govorilo o primeru Republike Irske i njenog modela rasta i razvoja, zasnovanog između ostalog na velikom ulaganju u obrazovanje. Kao ilustrativan primer irskog modela najbolje mogu da posvedoče sledeći podaci. Negde sredinom 60-ih godina prošlog veka u Irskoj je bilo manje od 20 hiljada studenata, a 1998. godine, na primer, preko 110 hiljada, što je gotovo šest puta više. Da ne bi bilo nekih nejasnoća, istovremeno je broj stanovnika povećan za samo nekih 27,5%. Dakle, kada bismo uporedili povećanje broja studenata i povećanje broja stanovnika, dolazimo do odnosa od 20:1 ili možda čak 25:1. To govori o tome koliko je važno ulaganje u sve nivoe obrazovanja, a naročito u visoko obrazovanje. Još jedan vrlo, čak mi se čini možda i ilustrativniji i bolji primer značaja ulaganja u obrazovanje za rast BDP, jeste primer zemalja jugoistočne Azije, koje su poznatije pod nazivom "Azijski tigrovi". To su zemlje: Južna Koreja, Tajvan, Hong Kong i Singapur. Ove zemlje su u periodu od 1966. godine do 1990/1991. godine beležile prosečne stope rasta BDP po glavi stanovnika negde između šest i sedam procenata. Da bi vam bilo jasno koliko je to veliki procenat, reći ću vam da su u isto vreme SAD beležile rast od 2%. Kako su došli do toga? Između ostalog ulaganjem u obrazovanje. U istom tom periodu broj svršenih đaka srednjih škola je porastao sa negde u proseku 20%, između 15 i 25% varira od zemlje do zemlje, do 70-ak posto, odnosno između 65 i 75%. Dakle, za nekih 25 godina oni su povećali broj đaka koji su završili srednje škole za 50 procentnih poena. Na taj način su dostigli vrednosti koje su bile približne onim koje karakterišu razvijene zemlje. Osim ovih podataka, empirijska istraživanja i mnogi noviji modeli rasta i razvoja, recimo poznatog harvardskog profesora i ekonomiste Gregorija Mankjua, pokazuju da postoji pozitivna korelacija između nivoa ulaganja u obrazovanje i dinamike privrednog rasta. Srbija, prema najnovijem izveštaju Svetske banke, ima zadovoljavajući nivo ulaganja u obrazovanje prema procentualnom učešću u BDP, približan korespondirajućim vrednostima u zemljama centralne i istočne Evrope, a nešto niže od zemalja EU. Negde se to kreće između pola i jednog procenta, zavisi od godine za koju merimo. Međutim, ono što je veliki problem, jeste to što je rezultat tog ulaganja u obrazovni sistem čije su performanse daleko ispod proseka EU, a nažalost i ispod proseka zemalja centralne i istočne Evrope. Na primer, rezultati programa za međunarodnu procenu đaka i studenata, tzv. PISA testovi, pokazuju da petnaestogodišnjaci u Srbiji imaju prosečne rezultate lošije od njihovih parnjaka iz zemalja OECD-a. Ono što je zaista poražavajuće, jeste da naši petnaestogodišnjaci beleže jedan, rekao bih čak tragičan rezultat, a to je da je čak trećina njih funkcionalno nepismeno. Brojni problemi obrazovnog sistema u Srbiji su nabrojani u ranije pomenutoj Strategiji obrazovanja do 2020. godine, pa ne bih sada taksativno navodio svaki od njih. Verujem da je većina poslanika to pročitala, a građani mogu da nađu Strategiju na sajtu Vlade, pa i oni mogu da pročitaju. Moram da primetim da moramo u najhitnijem roku da u fokus našeg obrazovanja stavimo sticanje veština i kompetencija, naročito onih neophodnih za rešavanje praktičnih profesionalnih problema. To je još jedna od stvari koje su oni ranije pomenuti PISA testovi na osnovu kojih se može primetiti da naši đaci, u stvari, imaju najveći problem sa praktičnim, odnosno primenjivim znanjima, odnosno da imaju uglavnom reproduktivno znanje. Poenta obrazovnog sistema nije, kao što je kod nas nažalost, vrlo često bio slučaj, ispunjavanje planova i programa, još je manje učenje dece kako se polažu testovi. Poenta obrazovanja je da se deca nauče da razmišljaju. Samo tako mogu da se stvore generacije inventivnih pronalazača i preduzetnika spremnih na rizik, samo tako se generiše dugoročni rast. Osim predloženih mera u strategiji obrazovanja i u zakonima koji se nalaze danas pred nama, poslanička grupa Socijaldemokratske partije smatra da bi trebalo razmisliti o još nekim idejama o kojima se govorilo u javnosti prethodnih dana. O tome se govorilo u javnosti, kao odmah uvođenje obaveznog srednjeg obrazovanja, rekao bih da bi to moglo da se uradi fazno, odnosno postupno. Zašto ovo kažem? Evo juče je ministar rekao da ima vrlo visok procenat upisa u srednje škole, međutim, taj podatak prenebregne neke druge podatke. Dakle, to što se u srednje škole upiše možda između 95 i 100% onih koji su završili osnovnu školu, tu ne vidimo da se nisu svi upisali u osnovnu školu od onih koji imaju sedam godina. Tu ne vidimo da imamo osipanje u osnovnim školama, naročito između četvrtog i petog razreda osnovne škole. Tu ne vidimo da imamo osipanje u srednjim školama. Iz tog podatka ne vidimo da imamo jako nizak procenat, gde smo praktično na začelju u Evropi po procentualnom učešću gimnazijskog školovanja u srednjem obrazovanju, što sve onda rezultira time da imamo relativno nizak procenat upisanih studenata. Dakle, da bismo sve povećali, nama se čini da bi možda trebalo porazmisliti o nekoj vrsti obaveznosti srednjeg obrazovanja i u nekom načinu insistiranja na tome da se poveća broj onih koji završavaju gimnazije, jer se to direktno preslika na povećanje broja studenata. Druga stvar, koja mislim da je vrlo važna, jeste da treba uvesti neku vrstu konkurencije između srednjih škola i univerziteta u Srbiji, možda čak razmisliti i o tome da se to preslikava na sredstva koja oni dobijaju. Juče je moj kolega, koji takođe radi kao profesor na fakultetu, kao i ja, govorio o tome koliki je problem to što smo uveli kao kriterijum prolaznost studenata, čime praktično snižavamo kriterijum studiranja, jer ako je najvažniji kriterijum da što više studenata završi godinu, onda ne pravimo kvalitet u smislu njihovog znanja, rekli smo najvažnije, valjda da naučimo decu da razmišljaju. Kao jedan primer, dobar, kako se stvara konkurencija među univerzitetima, reći ću vam za jedan fakultet ili univerzitet, zove se Tehnološki institut u Indiji koji ima procentualnu upisnost na prijemnom ispitu od 1,5%, što je niže čak i od čuvenih univerziteta Harvard, Oksvord ili Kembridž. Dakle, nekoliko stotina hiljada dece se prijavi da se upiše na Tehnološki institut u Indiji, a upiše se samo nekoliko hiljada. E, tako se stvara vrhunski kvalitet i to je ono što je nama potrebno i na čemu treba da radimo u nekom budućem vremenu. Što se tiče preostalih zakona iz ovih paketa hteo bih da se osvrnem samo sa nekoliko reči na Zakon o topografiji integrisanih kola, odnosno kako se po novom zove Zakon o topografiji poluprovodničkih proizvoda. Nije poznato kod nas, s obzirom na iskustvo iz devedesetih godina da je Srbija jedan od pionira zaštite intelektualne svojine u svetu. Mi smo bili jedna od jedanaest zemalja potpisnica tzv. Pariske konvencije o zaštiti industrijske svojine, doduše Kraljevine Srbije 1883. godine i osnivač tzv. Pariske unije. Poslednjih godina u procesu pristupanja EU i Svetskoj trgovinskoj organizaciji mi ubrzano harmonizujemo naše zakone i uvodimo najviše standarde. Kada je reč o topografijama poluprovodničkih proizvoda naš zakon se uglavnom poziva na direktivu EU iz 1986. godine o pravnoj zaštiti topografija poluprovodničkih proizvoda i na tzv. TRIPS sporazum koji je potpisan u okviru Svetske trgovinske organizacije. Najvažniji benefit donošenja ovog zakonskog rešenja predstavlja stvaranje uslova za podsticanje razvoja domaćih topografija integrisanih kola, odnosno poluprovodničkih proizvoda kao i transfer stranih tehnologija što je posebno aktuelno s obzirom na najavljenu investiciju iz Ujedinjenih Arapskih Emirata u fabriku čipova vrednu, prema nekim najavama, četiri milijarde dolara. Ta činjenica predstavlja obavezu više da našu zakonsku regulativu prilagodimo najboljim svetskim praksama i najvišim standardima ne bi li tako stvorili povoljne uslove za privlačenje ovih investicija, za transfer najsavremenijih tehnologija koje bi u nekom budućem trenutku mogli i sami da razvijamo. Ove izmene i dopune Zakona o topografiji poluprovodničkih proizvoda poslanička grupa SDPS vidi kao još jedan korak u susret privlačenju, kako je nazvano u medijima, jedne od najvećih investicija u Srbiji u poslednjih 30 godina, ali nadam se i nekih drugih sličnih investicija. Pre nego što zaključim hteo bih da ukažem na jednu potencijalnu nejasnoću koju čini mi se kreira, da to tako nazovemo, proširenje definicije sa topografije integrisanih kola na topografije poluprovodnih proizvoda. Ovom intervencijom kako je navedeno u obrazloženju zakona u sistem pravne zaštite se uključuje osim integrisanih kola i diskretne komponente zasnovane na poluprovodničkoj tehnologiji što je svakako dobro jer time imamo praktično veći dijapazon zaštite kada je reč o električnim kolima, da ih tako nazovem. Međutim, proširenjem ove definicije kreiramo jedan problem, a to je, postavlja se pitanje šta ćemo sada sa integrisanim kolima koja nisu zasnovana na poluprovodničkim tehnologijama, recimo, sa integrisanim kolima zasnovanim na nanotehnologijama ili na memsovima, odnosno mikroelektromehaničkim senzorima ili nekim drugim integrisanim kolima senzorskog tipa. Dakle, ova kola sada ispadaju iz sistema zaštite intelektualne svojine. Odmah da vam kažem, naravno, Srbija u ovom trenutku na ovom nivou tehnološkog razvoja nije u stanju da stvara integrisana kola na bazi nanotehnologija ili memsova, ali se na neka integrisana kola senzorska rade u Srbiji, što će reći, bojim se da u ovom trenutku možemo da dođemo u situaciju da imamo problem sa zaštitom intelektualne svojine tih preduzeća, odnosno tih inovatora. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana potpredsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, juče sam kao ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SVM već iznela naše osnovne zamerke i sugestije vezane za ove predloge zakona i postavila sam nekoliko pitanja sa molbom na vas gospodine ministre da urgirate ili da pomognete brže i lakše rešavanje nekih konkretnih problema koji se javljaju na terenu. Ti problemi, odnosno naše zamerke i naši amandmani se uglavnom tiču obrazovanja na jeziku i pismu nacionalnih manjina ali i usklađivanja ovih predloga zakona kako sa Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina tako i sa Zakonom o nadležnostima AP Vojvodine. Naglasila sam da od pet predloga zakona iz oblasti i sfere obrazovanja imamo zamerke na četiri i devetnaest amandmana. Imamo šest amandmana na izmene i dopune Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Šest amandmana na Predlog zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju. Pet na Predlog zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju i dva amandmana na Predlog zakona o obrazovanju odrasli, ali o tome ćemo detaljnije pričati u raspravi u pojedinostima. Svesna sam toga da vi možda niste ni stigli da vidite sve amandmane pošto ih zaista ima mnogo, ali se nadam da ćete ovih dana podrobnije pogledati sve njih. Juče sam već naglasila da je zaista za pripadnike nacionalnih zajednica, ili nacionalnih manjina, zavisi kako ko to zove, od esencijalne važnosti da imaju pravo, mogućnost, znači da kako osnovno tako i srednje obrazovanje pohađaju na svom maternjem jeziku. Vrlo je dobro što ovi predlozi zakona kako o osnovnom tako i o srednjem obrazovanju i vaspitanju zaista daju mogućnost da se obrazovno vaspitni rad izvršava na jeziku i pismu nacionalnih manjina, ali i dvojezično. Mi smo predložili, znači poslanička grupa SVM, da se to dvojezično koliko je moguće briše zato što bi se na ovaj način nekako razvodnila ta mogućnost koja postoji u našem najvišem pravnom aktu, u Ustavu Republike Srbije iz 2006. godine, da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na obrazovanje na svom maternjem jeziku, ukoliko im se dozvoli ovo dvojezično, znači ili – ili, izgubilo bi se ovo i zbog toga tražimo da se to briše kako bi oni u državnim ustanovama, ali i u ustanovama AP zaista mogli da se obrazuju na svom maternjem jeziku. Naravno, postoji drugi deo amandmana, oko koga se moj kolega, gospodin Varga i gospodin ministar, još ranije, oko čega ste razgovarali, i slažemo se sa tim, tako da smo na minimalan način ostavili i formulaciju dvojezično i nadam se da ćemo se oko toga složiti, ali ova formulacija dvojezično izvršavanje nastave jedino ako je u skladu sa ovim krovnim zakonom ili ti u skladu sa Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ali ono što je značajno sa Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina. Juče sam takođe spomenula da je vrlo značajno da ukoliko škola obavlja obrazovno-vaspitni rad na jeziku nacionalnih manjina, da se obezbedi učenje srpskog jezika. Izuzetno je značajno da i pripadnici nacionalnih manjina koji čuli su uglavnom u Vojvodini, nadam se da žive u većem broju ili imaju prilike da kada koriste zvanični jezik države, da zaista dobro nauče i srpski jezik. Postoji problem neadekvatnog ili ti neefikasnog programa učenja srpskog jezika kao nematernjeg jezika ili kao jezika društvene sredine. Juče sam spomenula da koliko smo mi obavešteni postoji radna grupa Zavoda za unapređivanje, obrazovanja i vaspitanja koja bi trebalo da završi taj novi program za učenje srpskog jezika, to je nešto što je osnovno za pripadnike nacionalnih manjina da bi se olakšao kako njihovo zapošljavanje, tako i dalji život u Republici Srbiji. Nadalje, potrebno je precizirati da ukoliko ipak pripadnici nacionalnih manjina pohađaju nastavu na srpskom jeziku, znači, ne pohađaju razrede na jeziku manjina, da imaju ipak prilike da uče svoj maternji jezik sa elementima nacionalne kulture, kako u osnovnoj školi, tako i u srednjoj. U osnovnoj školi je problem ako je to kao izborni predmet, a ako je to izborni predmet da ne gube pravo da biraju još dva izborna predmeta, kao i na primer predstavnici većinskog naroda, a u srednjoj školi je problem što se predlaže da maternji jezik sa elementima nacionalne kulture bude fakultativni predmet, koji nikako ne bi motivisao đake da ga izaberu zato što ne postoji obaveza finansiranja tog predmeta, a zbog toga što ne bi bili ocenjivani, ta ocena ne bi išla u njihov prosek, pa bi zbog toga bilo mnogo bolje da je ovo izborni predmet i da bi oni bili motivisani ili možda sada u tim godinama oni ne znaju koliko im je to značajno da izaberu ove predmet, da se on ocenjuje i da ta ocena ulazi u njihov prosek. Pošto mi vreme juče nije dozvoljavalo, samo sam ukratko spomenula, odnosno postavila pitanje – da li se planira donošenje novog zakona o udžbenicima i nastavnim sredstvima, jer mediji su spekulisali i pisali o tome, ali ono što je za nas značajnije i što je realan problem na koji smo ukazivali, ne samo mi već nacionalni saveti Pokrajinski sekretarijat za obrazovanje i mnogi i ostali pripadnici Nacionalnog saveta, znači, ne samo Nacionalni savet Mađara, je realan problem udžbenika, jer gospodine ministre, predstavnici manjina se žale da postoji nedostatak udžbenika na njihovim jezicima. Naime, još početkom proleća, početkom marta ove godine mnoge škole su obavestile, na primer Nacionalni savet Mađara da u katalogu udžbenika koje je Zavod za izdavanje udžbenika prosledio školama nedostaju brojni udžbenici. Među udžbenicima koji nedostaju je naprimer što se tiče mađarskog jezika bilo 34 naslova od kojih 23 udžbenika uopšte nema na zalihama, dok 11 udžbenika ima, ali u nedovoljnom broju, znači, u broju manjem od potrebnog. Među udžbenicima za osnovce na mađarskom jeziku naprimer nema njenih osnovnih udžbenika, znači, hvale neki kao što su učim da pišem, znači, osnovni udžbenik za prvi razred osnovne škole ili čitanka za šesti razred, udžbenici iz gramatike, istorije, geografije, biologije za peti razred itd. Kao što sam spomenula više, konkretno šest, nacionalnih saveta nacionalnih manjina, se zajednički obratilo Pokrajinskom sekretarijatu za obrazovanje da bi se zajednički obratili i ministarstvu i pre izvesnog vremena, već da ne kažem nekoliko meseci, ali više nedelja je dopis Pokrajinskog sekretarijata sa bojaznim od ovih nacionalnih savete zbog nedostatka udžbenika otišlo u vaše ministarstvo i mi smo na Odboru za obrazovanje postavili pitanje, vi niste bili prisutni, bili su prisutni vaši saradnici i rekli da je to zaista stiglo. Međutim, ja sam se juče, sinoć raspitivala iz Pokrajinskog sekretarijata kažu da se nije desilo ništa novo i da ovog problema još uvek ima. Naime, vi vrlo dobro znate da je Zakonom o udžbenicima predviđeno da se izdavanje udžbenika sa malim tiražima finansira iz jednog posebnog fonda, a među ove udžbenike sa malim tiražima spada upravo i ovi na jezicima nacionalnih manjina i u taj fond bi trebalo da se uplati određena suma novca. To bi trebalo da uplaćuje svaki izdavač koji se bavi izdavanjem udžbenika, ali to trenutno u poslednje vreme čini jedino Zavod za izdavanje udžbenika. Sa druge strane, važeći Zakon o udžbenicima predviđa da što se tiče naredne školske godine, izdavači bi već do kraja januara, do 31. januara, trebali da sastave katalog. Ukoliko se uspostavi da nedostaju neki naslovi, da ima teškoća upravo u štampanju ovih naslova, da bi ministarstvo trebalo da raspiše konkurs na koji bi mogli da se prijave izdavači ukoliko bi izdali ove nedostajuće udžbenike. Međutim, konkurs, bez obzira što je sada već sredina juna, još uvek nije raspisan. Naravno, znamo da postoji problem nedostatka novca, jer u ovom fondu nema dovoljno novca za izdavanje malotiražnih udžbenika, ali smatramo da treba taj konkurs da se raspiše i da se obezbedi novac za taj fond. Jedini izdavač koji je obavezan da izda manjinske udžbenike je Zavod za izdavanje udžbenika, ali oni tvrde da su oni onemogućeni jer nemaju neophodna sredstva za ovo. Mi smatramo da bi ovakva konfuzna situacija koja postoji, na koju ukazujemo već izvesno vreme, mogla da se reši, tako da ministarstvo raspiše konkurs ili da reši ovaj problem, da izabere među prijavljenim izdavačima, a ukoliko ipak ne bude prijavljenih, da se posao naravno poveri jedino mogućem Zavodu za izdavanje udžbenika. Naravno, znamo da nema dovoljno novca, ali da se ipak obezbede sredstva. Smatram da jednostavno moramo omogućiti da đaci pre početka nove školske godine ili ti pre 1. septembra dobiju nedostajuće udžbenike kojih za sad ili nema ili ih je nedovoljno. Iskreno se nadam da ćete uspeti da rešite ovaj problem, jer svi pričaju o tome, Nacionalni savet i mediji su se bavili o tome, kako manjinski mediji, tako i televizije sa nacionalnom frekvencijom, ali kažu da to stoji, verovatno postoji neka začkoljica zbog čega to još nije rešeno. Kao što sam spomenula u uvodu, verujem da niste stigli da podrobnije pogledate sve amandmane, ali kao što ste to vrlo lepo rekli juče u vašem zanimljivom uvodnom izlaganju, trudićete se da prihvatite sve što cilja poboljšanju ovih zakonskih predloga, pa videćemo u raspravi u pojedinostima sledeće nedelje. Zahvaljujem.
Hvala. Narodni poslanik Milorad Stošić nije tu. Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, sigurna sam da vi i vaši saradnici, da vam je poznato da se LDP od osnivanja zalaže i insistira na modernizaciji obrazovanja i da smo uvek isticali da je za nas osnovni cilj obrazovanja zapravo ulaganje u ljudski potencijal, da je to važno naročito uzimajući u obzir činjenicu da je faktor vreme prilično protraćen u ovoj zemlji, kao i materijalni resursi, kao takođe važan faktor. Koristili smo svaku priliku da istaknemo važnost obrazovanja. Gotovo da nema zakona, naročito kada su to ekonomski, finansijski zakoni, zakoni o budžetu, pa, evo, i ova prethodna rasprava o porezima, jedino se moglo čuti iz klupa LDP, a to možete poveriti nekom od vaših saradnika i da proveri i pitanja o obrazovanju. Naime, istakli smo kako je moguće, odnosno nelogično i nenormalno je da zemlja ima višak prosvetnih radnika, a da je pri tome obrazovna struktura tako loša. I vi ste naveli u obrazloženju zakona da je po poslednjem popisu ta struktura 46% zapravo stanovništva ili nema uopšte osnovnu školu ili samo ima osnovnu školu. Ovo vam govorim zato što bih htela da počenem raspravu, i smatram da je to jako važno, sa rasvetljavanjem odnosa i prema ovim zakonima o obrazovanju i generalno prema prosveti. Naime, kakav je taj odnos, evo, na kraju krajeva, pokazujemo i mi ovde u parlamentu. Spojena je rasprava o osam zakona, od toga su četiri iz obrazovanja, osnovno i srednje obrazovanje, obrazovanje odraslih i osnove obrazovanja, zatim dva zakona iz nauka, jedan zakon o učeničkom i studentskom standardu i jedan zakon koji se odnosi na plate prosvetnih radnika. Sve je spojeno u jednu raspravu, pri tom samo ova dva zakona o osnovnom i srednjem obrazovanju, jedan ima 101, a drugi ima 106 članova. Sve smo to objedinili u jedan lonac i vreme za raspravu je bilo pet sati, a inače bi po Poslovniku za svaki zakon imali pravo po pet sati da govorimo, što znači da bi poslanici imali pravo 40 sati da raspravljaju o zakonima. Naravno, mislim da je to nepotrebno, ali smatram da je nekim zakonima bilo potrebno posvetiti i tu pažnju od pet sati. Umesto toga, kao neku veliku stvar i pohvalnu stvar, dobili smo produžetak vremena od 10 sati. Želim da tu jednu iluziju da je to sad neki veliki pomak, jer, recimo, juče je novinarka RTS, pošto je ovo bila poslednja vest, vest o zakonima o obrazovanju je bila bukvalno poslednja vest na RTS, kao jedan od velikih uspeha rekla to da nam je dozvoljeno da govorimo 10 sati, iako smo zapravo po Poslovniku imali pravo da govorimo 40 sati. Eto, samo je i to jedan od odnosa. Kada govorim o odnosu, hoću da kažem da smatram da je bilo važno da ministar prosvete prisustvuje i sastancima o paketu ekonomskih mera, odnosno anti-kriznih mera koje se usvajaju. Upravo kada je LDP prošle godine predložila krizne mere, kao osnovne mere, pored smanjenja javnog rashoda i transformacije preduzeća, pored stvaranja uslova za opstanak i razvoj privatnog sektora, predvideli smo i investiranje u obrazovanje. To je za nas bilo jako važno. Da su barem delimično ovi predlozi razmatrani ili bili usvojeni, mi danas ne bismo bili u ovakvoj situaciji. Drugo, taj odnos prema ovim zakonima se ogleda i u tome da je danas ovde ministar usamljen. Tu je sa svojim saradnicima, ali nema članova Vlade, nema premijera, nema prvog potpredsednika Vlade. Mogu da vam kažem da za ovih godina, volela bih da me demantujete, zaista nisam čula od predsednika Republike nijednom, premijer je spomenuo možda u ekspozeu obrazovanje kao jedno pitanje, niti prvog potpredsednika. Prosto, niko ne uvažava to važno pitanje, taj naš osnovni problem. Podsetiću vas, gospodine ministre, kada ste vi bili opozicioni poslanik, u to vreme sam bila predsednica Skupštine, jedna druga vlada, vlada Zorana Đinđića, kada su se usvajali ovakvi zakoni, pa bilo da se radi o Zakonu o osnovnom obrazovanju ili o Zakonu o visokom obrazovanju, cela Vlada je bila prisutna, a premijer Zoran Đinđić je učestvovao u raspravi od početka do kraja. Dakle, nije samo neki prigodan uvodni govor održao, nego je bukvalno bio od početka do kraja tu i zaista je koristio svaku priliku da javno kaže koliko je važna reforma, odnosno modernizacija obrazovanja. U šumi ovih odredbi i zakona naravno da neke stvari postoje pozitivne. Prosto bi bilo previše da nije ništa pozitivno. To je ono što su uglavnom moje kolege pominjale. To su, recimo, odredbe o uvođenju mreža srednjih škola, odredbe o učenju na daljinu i kod kuće, odredbe o inkluziji, o osipanju, o uvođenju školskih vežbaonica, o obaveznoj velikoj maturi itd. Ima i tih pozitivnih odredbi, ali to za nas nije dovoljno. Da li znate zašto? Zato što mi i te pozitivne odredbe zapravo vidimo samo kao stihijska rešenja. Nema tu suštine. To je više forma i nema nikakvog entuzijazma. Gospodine ministre, moram da kažem, mada mi je malo neprijatno, već sam to podelila sa kolegama,vaš govor koji je trajao duže od sat vremena, meni je zaista ličio na čitanje izveštaja o vodostaju i to u redovnoj situaciji, ne sada kada nam prete poplave. Pri tom, da stanje bude gore, znam da niste loš i da možete da budete vešt govornik. Znači, nema entuzijazma i to je ono što je problem. Nakon vlade Zorana Đinđića zaustavljene su reforme i ugušen je taj entuzijazam i mi se od toga još uvek nismo povratili, dame i gospodo. Da se vratim opet na pozitivne odredbe, ali ne bi ih dalje nabrajala, nego da kažem da one nisu dovoljno dobre. Nisu dovoljno dobre ne samo zato što se predlažu po nekoj inerciji, već i iz razloga što se, najblaže rečeno, predviđa sporovozna realizacija. Evo, pogledajte. Recimo, rekla sam uvođenje mreža srednjih škola. Zakon je bio povučen. Bio je u proceduri godinu i po dana, pa je povučen. Vi ste u novoj vladi već godinu dana ministar ponovo i sada nam kažete da vam je potrebno još dve godine, znači tri i po godine da se isprojektuje ta mreža srednjih škola. Isto tako je sa podzakonskim aktima. Uglavnom su vam potrebne dve godine. Zamislite kako ćete se osećati kao ministar? Znači, bili ste već pet godina ministar i potrebne su vam još dve godine da se uvede mreža srednjih škola i onda ćete moći reći – moj rezultat je da sam za sedam godina uspeo na čelu svog ministarstva da isprojektujem mrežu srednjih škola? Još je gora situacija sa velikom maturom. Tu se predviđa rok od pet godina. Znači, vi ćete moći da kažete – bila mi je potrebna decenija da bih uveo obaveznu maturu? Priznaćete da je to depresivno, barem tako meni izgleda. Takođe predviđate agenciju za vaspitanje i obrazovanje. To je jedno novo telo koje se uvodi. Postavlja se pitanje da li je to telo zaista potrebno. To pitanje su postavili i drugi, između ostalog i sindikati, kojih da nije bilo, to da vam kažem, takoreći se ne bi znalo ni da se ovi zakoni o obrazovanju usvajaju, nego su oni ipak skrenuli pažnju sa nekim primedbama na usvajanje ovog zakona i mislim da je to dobro. Dakle, pored tih sporovoznih rešenja, tu bih takođe rekla zašto je to tako štetno. Ne znam da li znate da u 21. veku 10 najprofitabilnijih, najplaćenijih zanimanja u 20. veku apsolutno nisu postojala? Na primer jedno takvo zanimanje je optimizator za pretraživanje na internetu. To naši studenti, naši đaci verovatno i ne znaju. Kako će i da znaju? Doneli smo strategiju do 2020. godine bez svesti o tome da su najdinamičnije promene civilizacijske, globalizacijske u 21. veku upravo u sferi popravljanja komunikacijske i obrazovne strukture stanovništva, gospodine ministre. To je ono što nedostaje. Zato nema entuzijazma, zato nema ni dovoljno suštine. Pored toga što je ova realizacija tako sporovozna, ono što nije dobro jeste jedan pogrešan pristup da se umesto u ulaganje i investiranje u obrazovanje, na obrazovanju se štedi. Kažete – nisu ekonomske prilike. Svi mi znamo da nisu ekonomske prilike, ali kada su bile ekonomske prilike? Nisu bile ekonomske prilike ni početkom 19. veka kada je ministar prosvete bio prvi ministar Dositej Obradović. Što, bile su ekonomske prilike pa je napravio pomake. Nisu bile ekonomske prilike ni kada je Zoran Đinđić bio premijer. Sve je bilo devastirano, institucije, infrastruktura, zaduženi i prezaduženi, pa su reforme započete. Evo primer i kako se štedi u obrazovanju i vi ste deo tog paketa, a to je pogrešno. Prvo to da broj učenika u učionicama može biti do 30 iako je i struka podržala predlog za 25, iako je to i evropski standard, mi smo ipak predvideli taj standard do 30 učenika, sa vašim obrazloženjem da škole nemaju kapacitet, da nemaju dovoljno učionica. Prvo, neke škole sigurno imaju. Tamo gde sam ja završila osnovnu školu, ima šest, sedam osnovnih škola u vreme kada sam učila, to je bilo pre 40 godina. Bilo je po sedam odeljenja. Danas ih ima po četiri, pet u tim istim školama. Ne verujem da je moj rad neki izolovani primer. I sami kažete i svi znamo da se smanjuje broj učenika, da ove godine 6.800 učenika će manje upisati srednju školu zbog pada nataliteta. Nudim vam konkretan predlog. Zašto niste bar pokušali odredili da taj maksimum bude 25, sa izuzetkom da one škole koje nisu u stanju da obezbede materijalne uslove, odnosno učionice, da one taj broj mogu podići do 30? Zar to nije bilo realnije rešenje? Šta fali tom rešenju? Dalje, gde se štedi? To je katastrofa. Na obuci prosvetnih radnika, jer to ulazi u onih 6% od ukupnog budžeta za ministre. Na ukidanju Fonda za talente. Otvarate tu agenciju za obrazovanje i vaspitanje pod znakom pitanja da li je potrebna? Znam za Zavod za unapređenje nastave da on i među prosvetnim radnicima i nevladinom sektoru i među firmama koje se bave obrazovanjem važi za vrlo konzervativan. Meni je jasno da ne može jedno konzervativno telo da sprovodi modernizaciju. Prosto nije logično, ali pitanje je da li je opravdano ovo otvaranje nove agencije, a pri tom razumem da ovaj Fond za talente možda nije dao rezultat. Trebalo je onda nešto promeniti u načinu rada. Gde je još ušteda? To je stvarno sramota. To je na stipendijama učenika gde se povećava zahtev proseka sa 8,5 na 9,00. Na 9,00 sa obrazloženjem da se povećao broj studenata koji imaju prosek iznad 8,5. Enormno se povećao za desetak hiljada verovatno. Zar to nije dobro? Zar ne bi trebalo nagraditi? Zar je moguće da smo toliko propali? Išla sam na vaš sajt da vidim koliko iznose te stipendije. Mesečno 6.100 dinara i isplaćuju se 10 a ne 12 meseci. Zar to nije sramota? Zar to nije poraz? Četrnaest hiljada studenata puta 6.100, to je sigurno mnogo. Ne znam da li je ta informacija tačna, informisala sam se iz medija za PISA testove. Na jednom mestu sam videla da se ove godine neće polagati jer smo zakasnili sa rokom. Možda to nije tačno. Znam kakvi su mediji. Drugo je da nema novca. (Žarko Obradović, sa mesta: Ima.) Onda dobro. To je dobra stvar. Kada sam već spomenula te PISA testove hoću da kažem da smo i tu na dnu lestvice evropskih zemalja, da smo kao rešenje da bismo popravili taj rezultat pronašli jedno solomonsko rešenje da smo naučili đake kako da polažu taj test. Morala je posebna obuka za to. Faktički na taj način samo zavaravamo sebe. Zar nije tako? Najslabiji rezultat u tim testovima učenici su pokazali kada je trebalo povezati znanje iz dva predmeta ili više predmeta. To znači da nešto nije u redu sa načinom učenja. Nije dovoljno samo šta će deca da uče, nego je mnogo važno i kako će da uđe. Dalje, nedovoljna je pažnja obraćena na informatičku pismenost. Postoji odredba da su škole obavezne da imaju svoj sajt. Hajde da vas pitam – šta mislite koji je procenat prosvetnih radnika koji umeju da naprave sajt ili da urede sajt? Verujte mi, pošto imamo dosta prosvetnih radnika članova u LDP i imamo informacije, trećina kluba u LDP su profesori koji se bave obrazovanjem i može se čuti informacija da su neka deca kompatibilnija sa računarima nego što su njihovi nastavnici. Tako se gubi autoritet nastavnog kadra, ali je to je opet priča o usavršavanju nastavnika i o potrebi da je važno za to izdvojiti više novca. Na kraju rekla bih ono što je ključno a to je da mi ne možemo da se takmičimo sa jeftinom radnom snagom. Naša jedina šansa je da se takmičimo sa kvalifikovanom radnom snagom. Pogledajte činjenice. Juče je otvorena fabrika čipsa, pre toga u ovoj godini je otvorena jedna fabrika kartona, jedna fabrika za proizvodnju kablova, jedna fabrika za proizvodnju selotejpa. Hoću da kažem da su to proizvodi sa najmanjom složenošću i to govori koliko smo u zaostatku i koliko je važno modernizovati obrazovanje. Da smo u 20. veku ovo bi možda bilo zadovoljavajuće i solidno rešenje. Mi bismo ih podržali, ali pošto je 21. vek LDP zaista ne može iz svih ovih razloga, počev od samog odnosa prema obrazovanju, preko toga da nema suštine, da su rešenja stihijska, da je spora realizacija, da rešenja nisu adekvatna, ne možemo glasati. Bićemo srećni i prvi koji će vas podržati i sa zadovoljstvom podržati one zakone koji u nekoj meri prate novi vek.
Reč ima narodni poslanik Ana Novković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, kao dugogodišnji prosvetni radnik podržavam donošenje ovih zakona. Nadam se da će oni poboljšati obrazovnu strukturu našeg stanovništva koja nije baš na zavidnom nivou. Pozdravila bih donošenje Zakona o obrazovanju odraslih, jer doživotno učenje u današnjem savremenom svetu predstavlja neminovnost. Veliki korak predstavlja i to što će se prihvatiti i neformalno, odnosno priznati i neformalno obrazovanje, kao i prethodno stečeno obrazovanje. Nadam se da će na taj način dosta ljudi moći da se zaposli i da iskoristi svoje kvalifikacije i veštine koje ima. S druge strane, mislim da će biti dobar podsticaj i kod dolaska novih investitora. Znate kako, ozbiljan investitor kada dođe negde, on prvo traži lokaciju sa svom potrebnom infrastrukturom, a na drugom mestu uvek pita za obrazovnu strukturu stanovništva na toj teritoriji, i u kom vremenu može da obezbedi kadrove koji su njemu potrebni. Osvrnula bih se, takođe, i na Zakon o osnovnom obrazovanju. Dobro ješto on treba da dovede do toga da imamo potpuni obuhvat dece. Vidimo da ga još uvek nemamo, da treba da dovede do toga da nema osipanja, da imamo dostupnost obrazovanja za svu decu, da obrazovanje bude kvalitetno, efikasno i pravedno. Ono što se meni lično dopada jeste da na neki način vraća i vaspitnu ulogu škole. Istakla bih neke dobre strane ovog zakona, a to je da su jasno definisani ciljevi i ishodi, da je škola dužna da organizuje pripremu za polaganje završnog ispita, što će naravno olakšati roditeljima koji neće morati, pogotovo onim siromašnijim, da plaćaju dodatne privatne časove, da bi se njihova deca dobro i kvalitetno pripremila za polaganje ovog ispita. Novinu predstavlja i uvođenje nastave kod kuće i na daljinu. Takođe, pozdravljam to i smatram da izbor treba da postoji, ali prosto vas negde upozoravam da nekim dodatnim pravilnicima koji su predviđeni, dobro regulišete ovu oblast, da ne bi došlo do zloupotreba od strane nekih roditelja, jer već vidimo da negde ima osipanja u osnovnim školama, da ne dođe do nekih zloupotreba i da ovo ne dovede do osipanja, pogotovo u nekim osetljivim kategorijama. Znači, tu oblast treba dobro definisati i regulisati. Čak i polaganje tih ispita, razrednih, pitanje da li dete sa sedam, osam godina može na kraju da polaže taj razredni ispit. Ono što bih posebno pohvalila jeste da se favorizuje sport i da sastavni deo školskog programa predstavlja deo koji se odnosi na zaštitu od nasilja, zanemarivanja, zlostavljanja, kao i prevenciju bolesti zavisnosti. Nasilje u školama predstavlja veliki problem. Prisutno je u školama i to su vrlo detaljna istraživanja koja su rađena i pokazala. Naravno da pred ovim problemom nikako ne smemo da zatvaramo oči, već treba hrabro da se uhvatimo u koštac sa njim. U rešavanju problema vršnjačkog nasilja moraju svi da učestvuju i ovde škole jednostavno ne mogu da ostanu same. Zakonom je predviđen i program saradnje škole i porodice i vrlo je jasno definisano da se on mora evaluirati. Saradnja između porodice i škole mora postoji. Čini mi se da je ovo dosta slaba karika našeg obrazovanja. Iskreno se nadam da će donošenjem ovog zakona ona unaprediti. Vrlo često dolazi do nesuglasica između roditelja i nastavnika. Dešava se da oni jedni na druge prebacuju odgovornost. To je pogrešno. Nastavnici i roditelji treba da budu partneri na zadatku obrazovanja i vaspitanja dece, jedni drugima da pruže ruku. Neophodno je, i vrlo često su roditelji vrlo dragoceni saradnici u nastavi. Oni treba da pomažu, treba da daju ideje, treba da donose odluke, ali treba i da preuzmu odgovornost. Samo zajedničkim radom između nastavnika i roditelja možemo da dođemo do napretka u obrazovanju i vaspitanju dece. Iz iskustva znam da je veliki broj roditelja je spreman i da pomogne, samo ih treba na neki način animirati. Ono što mi se takođe dopada, jeste da je članom 63. predviđeno da se za obrazovanje dece sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom može obezbediti dodatna podrška. Ta podrška je veoma značajna, s obzirom na inkluziju koja svakako treba da postoji, daje određene rezultate u našim školama, ali prosto ni ovde nastavnici i učitelji ne treba da budu sami. I njima je potrebna i biće im dragocena podrška tzv. pedagoških asistenata. Ovde imam dilemu koliko će ova podrška biti dostupna svima? Da li će je imati samo škole u velikim gradovima ili će biti dostupna i onima u manjim mestima? Nastavnici se zaista trude u radu sa decom koja program pohađaju po inkluzivnom programu, ali prosto nisu toliko obučeni za takav rad. Smatram da bi im ova podrška zaista bila dragocena. Molim ministra da se pri utvrđivanju ove liste obezbedi da tu podršku mogu da dobiju i škole koje se nalaze u manjim mestima i u selima. Takođe, ovde mi se postavlja dilema oko finansiranja takve vrste podrške. Što se tiče zaštite od nasilja i zlostavljanja, zanemarivanja, inkluzije, prevencije bolesti zavisnosti, naše škole imaju bogato i dragoceno iskustvo. Imamo primere dobre prakse. Mene čudi zašto niste u Zakonu o osnovnom obrazovanju predvideli da škole mogu biti model centri. Vidimo da takvo rešenje postoji u Zakonu o srednjoj školi. Imamo ga čak i u Zakonu o predškolskom obrazovanju, obrazovanju odraslih. U tom smislu sam podnela amandman. Nadam se da ćete ga pažljivo razmotriti, da i osnovne škole mogu da budu model centri. Znate da se u preko 200 i nešto škola realizuje program "Škole bez nasilja". Imamo škole koje imaju izuzetne uspehe u inkluzivnom obrazovanju. Iz ličnog iskustva, jer sam radila i kao trener na mnogim seminarima, mogu vam reći da kolege nastavnici nekako najbolje prihvataju ona znanja, veštine, iskustva kada čuju da se u nekoj školi nešto dobro i uspešno sprovodi. U tom smislu vas zaista molim da pogledate taj moj amandman i ako uspemo da i među osnovnim školama imamo model centre. Što se tiče broja učenika u odeljenju, moje lično mišljenje i stav jeste da u odeljenju treba da ima do 25 učenika, s obzirom da naša nastava treba da bude savremena, da svakom detetu treba da se posveti dovoljno pažnje, da ne živimo u vremenu gde nastavnik samo ispredaje lekciju i posle tri časa ispita učenike. Znam da je u vreme ove krize novca zaista malo, da će se ovo teško realizovati, ali vas molim da razmotrite u narednom periodu mogućnost da u odeljenju bude do 25 učenika, pa makar to uvodili postupno, da ih prvo ima do 25 u osnovnim školama, pa kasnije u srednjim, jer ste, ministre, sami istakli da predstavlja problem u srednjim školama i znam da bi to verovatno i dovelo do problema u srednjim školama. Ali, kada se finansijska situacija poboljša, iskreno se nadam da ćete razmisliti o tome da naša odeljenja imaju 25 učenika. Pored ovih dobrih stvari koje sam istakla, hoću da naglasim da u budućnosti moramo da napravimo i hrabar korak napred. Nastavni planovi i programi moraju da se revidiraju i da se modernizuju. Učenike ne smemo zasipati više samo podacima koje oni maltene treba da nauče napamet. Naši učenici treba da imaju znanje koje je primenljivo u svakodnevnom životu i radu. Moraju da steknu one životne veštine koje ih čekaju onda kada odrastu. Moraju da znaju da rešavaju probleme, da budu inovativni i inicijativni. Što se tiče srednjeg i fakultetskog obrazovanja, naši planovi i programi treba da budu takvi da učenici iz ovih institucija izlaze apsolutno osposobljeni za rad, a ne da posle moraju da se dodatno obrazuju ili prekvalifikuju. Ono što smatram da nema dovoljno, pogotovo u srednjim školama, jeste razvijanje tog preduzetničkog duha i da naši učenici dobijaju malo znanja, veština, a kamoli kompetencija da samostalno kasnije, po završetku škole, započnu sopstveni posao. Moramo da osavremenimo nastavni proces. Tu mislim i na savremena nastavna sredstva i učila, a takođe i na savremene metode. Podsetila bih vas da moramo da vodimo računa o tome da sve škole u svim delovima Srbije negde budu savremeno opremljene, a ne da nam se desi da neke škole jednostavno nemaju ni toalete, već imaju poljske VC, da ne govorimo o savremenim učilima. Takođe, treba posebno pažnju da posvetimo obrazovanju nastavnog kadra. Nama su potrebni moderni, savremeni nastavnici, koji mogu da se nose, da tako kažem, sa svim izazovima ovog savremenog doba. Takođe je važno napraviti sistem koji bi doveo do toga da postoji konkurencija među školama i to ne samo srednjim nego i osnovnim. Mi treba da stvorimo takve uslove da škole mogu da se takmiče, da roditelji mogu da biraju u koju školu će njihovo dete ići. Takođe bih negde naglasila da je potrebno razmisliti ozbiljno i o decentralizaciji obrazovanja, jer negde na nižim nivoima vlasti se lakše prepoznaju potrebe obrazovanja i lakše se reaguje na njih. Škola ne može da bude neki izolovan sistem. Ona mora da bude otvorena ka široj zajednici. U toj zajednici treba da traži partnere sa kojima može da sarađuje. Vrlo često neke stvari mogu da se urade i bez novca, uz dobru organizaciju i saradnju sa resursima u lokalnoj zajednici. U tom smislu, smatram da je i našim direktorima naših škola potrebna dodatna obuka jer oni negde treba danas da budu i savremeni menadžeri. Što se tiče finansiranja obrazovanja, znam da je novca generalno malo, ali u obrazovanje moramo da ulažemo jer je ulaganje u obrazovanje, u stvari, ulaganje u napredak Srbije. Većina prosvetnih radnika svoj posao radi kvalitetno. Posvećeni su svom radu. Jako dobro rade sa decom, velika većina, ulažu puno truda i ljubavi i smatram da je došlo vreme da se u Srbiji dostojanstvo vrati školama i nastavničkoj profesiji i da im u društvu obezbedimo mesto kakvo i zaslužuju. Hvala vam.
Hvala. Narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, sa svojim saradnicima, i njih pozdravljam, dame i gospodo narodni poslanici, počeću od dnevnog reda ove sednice koji pokazuje jako dobro kakve stavove mi danas ovde kao većina imamo u obrazovanju. Dakle, ovde je na dnevnom redu osam zakona po objedinjenoj raspravi. Od tih osam zakona, šest se odnosi na obrazovanje, različite nivoe obrazovanja, četiri su direktno vezana za njega, dva indirektno, ali možemo da govorimo o obrazovanju.Jedan od zakona je Zakon o inovacionoj delatnosti. Jedan govornik je do sada spomenuo nešto u vezi sa tim. Naravno, radi se o izmenama i dopunama, ali mislim da zaslužuje da se o njima govori. Drugi zakon je Predlog zakona o zaštiti topografije, poluprovodničkih proizvoda. Niko ga pomenuo nije. Izvinjavam se, jeste. Dakle, toliko je prošlo onako usput, kako bi rekla ova vladajuća većina, u paketu. Kada nešto stavite u paket, onda iz tog paketa zahvatite ono što vam treba. Za mene je poražavajuće dami danas o obrazovanju govorimo u paketu i da govorimo da nam je sjajna prilika data, kada smo dobili duplirano vreme za raspravu. Nekako mislim da mi zaista ozbiljno grešimo. Naročito mi je bilo tužno kada se iz iste poslaničke grupe javio čovek da nam obrazloži da zbog važnosti, jer, eto, veliki broj ljudi je zainteresovan, pa pomenu 126.000 zaposlenih i 850.000 onih koji su obuhvaćeni srednjim i osnovnim obrazovanjem, kao, zato nam je to važno. To je drugi stav koji je mene strašno pogodio. Nije valjda da nam je to važno? Za mene je stav i stav DSS je da je obrazovanje strateški važno za svaku državu, da ulaganje u obrazovanje znači ulaganje u razvoj svoje države i ulaganje mora biti konstantno, stalno, moramo se truditi da najveći deo budžeta ode u obrazovanje, a ne na neke druge stvari. Ono što je takođe za mene jako važno, jeste činjenica da ne znamo kakav je naš sistem. Bez reformisanog sistema, ne možemo ići napred. S druge strane, da bismo ga reformisali, moramo da znamo kakav je. Vrlo pažljivo sam slušala diskusiju koja je tekla tokom jučerašnjeg dana i tokom današnjeg dana. Čula sam konstatacije da nam je obrazovanje odlično, jer smo odlično ispali. Da nam je obrazovanje srednje ili da imamo problema. Čula sam i to da nam je obrazovanje potpuno u haosu i da nema sistema. Dakle, čuli smo potpuno različite konstatacije tokom samo jedne diskusije danas i juče ovde u parlamentu. Ako pitate direktno učesnike obrazovanja, pitajte nastavnike, pitajte profesore da li su zadovoljni načinom na koji škola radi, dobićete mnogo jednostavniji odgovor – 90% njih će vam reći da nisu, pa ćevam navoditi i razloge zbog kojih nisu. Pitajte učenike da li su zadovoljni? Možda je odgovor i to kakav uspeh postižu na testovima, međunarodnim i domaćim. Možda je odgovor u velikom broju neopravdanih izostanaka. Možda je odgovor na nekom drugom mestu. Ali, mislim da je odgovor sve to zajedno. Pitajte roditelje da li su zadovoljni obrazovanjem svoje dece i zašto im je važno da postoje privatne škole? Pitajte roditelje da li su zadovoljni uspehom svoje dece, da li su zadovoljni znanjem koje ponesu, da li su zadovoljni kada upisuju srednju školu, pa ispitom, pa onda kada upisuju fakultet, da li su zadovoljni? Znate šta, sve su to odgovori koje svako od nas treba da čuje kada donosi odluke. Oni su različiti. Neko je potpuno zadovoljan a neko nije, ali sve su odgovori koji moraju uzmu u obzir. Ono što je moj stav, a moj stav proističe iz rezultata jednog istraživanja koje je uradio profesor Ivan Ivić, za koga ne treba da govorim, barem mislim u ovom skupu ovde da ne treba da govorim, o tome kakva je njegova uloga i koliko je njegovo znanje u oblasti obrazovanja. Ta studija se zove - Osnovni resursi u preduniverzitetskom obrazovanju u Srbiji. Naravno, njegovi saradnici na tom poslu su bili dr Ana Pešikan i prof. dr Ratko Jankov. Za mene to pokazuje koliko mi rupa u sistemu imamo, koliko nam se rupe jako brzo šire i koliko zahvataju zdravo tkivo obrazovanja kojeg naravno da ima, taman posla da kažemo da ga nema, onda to za mene znači da treba da budemo vrlo objektivni, da sagledamo gde smo i da radimo brzo, da nam rupe ne bi postale velike crne rupe, a da obrazovanje ne bi nestalo. Dakle, pomenuti ljudi su prikupili podatke koji se odnose na decu, odnosno na decu u vrtiću, učenike u sistemu osnovnog obrazovanja i srednjeg obrazovanja, prikupili su podatke koji se odnose na škole i prikupili podatke koji se odnose na nastavnike. To je jako veliki broj podataka i na osnovu toga su napravili detaljan presek stanja, ukazali na slabe tačke sistema i, ono što je najvažnije, dali predloge kako da se te slabe tačke unaprede i kako da sistem ostane kao sistem funkcionalan. Meni je vrlo zanimljivo da dobijem odgovor od ministra – zašto nemamo sve te podatke o đacima, nastavnicima i školama, kada smo već dva puta uzimali kredit i taj kredit je trebalo da bude za izradu informacionog sistema prosvete? Prosto, dva puta uzimate kredit za istu namenu, a podatke nemamo. Prokomentarišite i pogledajte, možda ja ne znam sve podatke, ali ih možda vi znate. Neverovatno je kada pogledate sad ovo što ću vam reći. Republički zavod za statistiku, kada govori o podacima obrazovanja, ima jedne podatke. Ministarstvo prosvete ima druge podatke o istim stvarima, a treće podatke ćete dobiti od sindikata. Ne mogu da verujem da u državi veličine Srbije ne možemo da skupimo podatke na jednom mestu. Ne može neko da bude odgovoran ili svako da tumači podatke koji mu odgovaraju, pa je upravo taj haos super stanje u kome svi plivamo. Ja ću da počnem od problema u predškolskom od onog što je identifikovalo profesor Ivica sa svojim timom. Izvinjavam se što ne navodim i druga dva imena, ne zato što dobro mislim o njima, nego zato ne bih gubila vreme, jer mislim da je važno da kažem ono što su našli, a ne da pominjem autore. Dakle, najveći problem predškolskog obrazovanja u Srbiji je mali obuhvat dece. Trebalo bi imati dva puta više vrtića, ali tako raspoređenih da mnogo više budu dostupni deci sa sela najsiromašnijim i malim Romima. Upravo te grupe onih kojima je najviše potrebno predškolsko nisu obuhvaćene sistemu. Kad pogledate statistiku manja od polovine dece koje idu u vrtiće je činjenica, a 77% dece u gradovima tamo gde imaju mnogo veću podršku, gde imaju više mogućnosti da dobiju neka znanja u gradovima u predškolsko, a najmanji obuhvat dece i u selima i to tek svako četvrto dete i to opet samo onaj obrazovni nivo koji je zakonom propisan, a to je onaj predškolski nivo. Dalje, rekla sam da je činjenica kod nas da ona deca kojoj je najpotrebnije ne idu u ovaj sistem, nisu u sistemu, a ja u sistemu koji ste nam ponudili ne vidim metode kojima ćete to uspeti da uključite. Šta je predložio tim profesora Ivića? Potrebno je da zidamo predškolske ustanove. To je ono što je uslovljeno sa ekonomski parametrima koji nisu sjajni, a sve su gori jer radite na tome da nas i dalje zadužujete. On predlaže nešto što je moguće, što je vrlo jednostavno obezbediti. To je četvoročasovni boravak dece u ustanovama. To možete da radite u školama koje su prazne. To možete da radite u mesnim zajednicama i na drugim mestima. Moguće je sa malo, kako je gospođa Nataša Mićić rekla, malo više želje da to uradite. Hajde da vidimo šta je konstatovano za osnovne škole, pa ćemo onda da uporedimo sa onim što ste nam predložili pa da vidimo da li ćemo to moći da realizujemo. Veliki problem osnovnih škola je razuđenost. Ova studija pokazuje da se u 2042 škole, što je 58% škola, obrazuje svega 6% učenika, a to su uglavnom škole na selu. Ostatak od 95% učenika se obrazuje u 4% objekata. To je jako zanimljiv podatak sa kojim moramo da raspolažemo kada govorimo o ovome što ste nam predvideli. Podaci kažu da je 3930 školskih zgrada starije od 50 godina, da jedna trećina od njih nema nikakav WC, starost od 30 do 50 godina ima 1565 zgrada, a samo 400 škola u Srbiji je mlađe od 10 godina. Pazite podatak, 90% objekata je ili za jednu vrlo zrelu rekonstrukciju ili za nešto što morate da popravljate. Daleko veći problem od ovog o kome sada govorim jeste to što je osnovna škola obavezna, a ne završi je cela generacija koja je upiše. Sada dolazimo do onog pitanja zašto nemamo informacioni sistem. Citiram profesora Ivića – podaci koje daje Ministarstvo prosvete da 99% đaka završi osnovnu školu daju potpuno lažnu sliku jer oni računaju samo one koji su upisani u osmi razred. Ali, ako se upoređuju podaci koliko je dece upisano u prvi razred a završilo osmi razred i koliko ih ima u generaciji dolazimo do podatka da 10% generacije ne stigne do male mature. Meni je jedini komentar da je stvarno dobro što ste prepoznali da ovo postoji kao veliki problem i kao što jeste u zakonu, što ste ponudili da moramo da vodimo računa, ne volim reč – osipanje učenika iz sistema, osipanje mi liči na neku medicinsku formulaciju, ovde je napuštanje školskog sistema preranog. Dobro je što ste ga prepoznali i o njemu ću kasnije govoriti. Drugi ključni problem osnovne škole je loše znanje sa kojim osnovci izlaze iz škole. To potvrđuju međunarodni testovi, a hajde da se vratimo na ovaj poslednji kada je urađen ovaj probni klasifikacioni ispit koji je pokazao apsolutnu nepismenost osnovaca. Mislim da je to zabrinjavajuće. Svi ovde treba da se bavimo tom temom. Mada sam videla u Predlogu zakona da ministarstvo nešto nije dobar ovaj štampač pa im ne štampa velika slova, kada sam već kod pismenosti. Hoću da kažem da međunarodni testovi pokazuju da su naši učenici usvojili neka znanja koja su naučili napamet, da ne umeju da primene svoja znanja, da rade bez razumevanja, da ne umeju da povezuju znanje. Komentar da treba da učestvujemo u ovom "Piza testu" je da treba da učestvujemo jer ćemo tek tu videti gde nam je mesto i tek tu ćemo videti kako se možemo popraviti, ako nam je cilj da se popravimo. Srednje obrazovanje. Naravno da se svi problemi iz osnovne škole preliju u srednjoškolski sistem i rezultati ispitivanja pokazuju da je glavni uzrok loš nastavnički kadar. Imamo problem da se u škole kao nastavnici zapošljavaju diplomirani biolozi, diplomirani hemičari, diplomirani matematičari, a u školama treba da rade nastavnici matematike, nastavnici biologije, ljudi koji imaju pedagoška znanja, ljudi koji imaju psihološka znanja, ljudi koji motivišu decu, ljudi koji umeju da rade sa drugim malim živim bićima koje žele da napreduju, a ne da ih ubiju u startu jer nismo uradili reorganizaciju gimnazija pa nemamo dostignuća, standardizaciju u ocenjivanju, pa kod mene je za dvojku 70%, a kod mene 20%, pa šta ti se zadesi. U srednjim stručnim školama problem je praksa. Svi znamo gde se odvija praksa. Odvija se u nekim zastarelim radionicama na zastarelim mašinama. Nema šanse da ta deca danas mogu da odgovore savremenim potrebama društva i privrede. Mada je naša privreda izuzetno napredna pa mogu i da odgovore sa tim radionicama. Zamislite kakvi su nam programi. Po istom programu hemije školujemo medicinsku sestru i mesara. Da li je to isti nivo i da li je potrebno da imaju isti nivo iz znanja hemije, ali je to istina da imaju isti program hemije. Opšta znanja učenika gimnazije pokazuju da su jako loša. To pokazuju posle univerziteti. Prijemni ispiti za fakulteta su parametri toga šta donesemo iz gimnazije. Sporna je mreža srednjih škola. Vi ste to prepoznali i dobro je što ste to prepoznali. Ta mreža ima jako mnogo potpuno zastarelih smerova. Ta mreža ima škole koje su potpuno neupotrebljive. Samo u Zlatiborskom okrugu imate deset škola koje nude mašinska zanimanja. Ako je potrebno Zlatiborskom okrugu da ima deset škola mašinskog zanimanja onda je mreža odlična. To su bili istraživački podaci. Sada da vidimo šta ćemo da popravimo merama koje ste ponudili. Tako razumem da tako treba da gledamo stvari šta su nam dobre strane, šta su nam loše strane. Navela sam samo loše zbog vremena koje moram da poštujem da bi i moje kolege imale vremena da govore. To je to. Namerno ću da govorim svašta, malo iz Zakona o srednjem obrazovanju, malo iz osnovnog, zato što ste vi to mešali. Vi ste uneli taj model u dnevni red pa ću da ga poštujem. Zaista bi bilo nekorektno da ne poštujem dnevni red. Prvo ću da počnem od agencije za obrazovanje i vaspitanje. Bilo je 137 agencija kada ste vi preuzeli, kada je formirana ova vlada. U međuvremenu sedam je zatvoreno. Sve su iz oblasti zaštite životne sredine jer one su enormne trošadžije. Zaštita životne sredine apsolutno ne treba ovoj državi, 0,2% budžeta apsolutno ukinuto sedam agencija. Imamo 130 agencija bez ove vaše koja će biti formirana 2016. godine jer će tada biti mnogo bolji ekonomski uslovi. Hoću da vam kažem jednu stvar. Opet sam se malo bavila podacima. Pored ministarstva školstvo ima 23 uprave, tri saveta, dva zavoda i bezbroj komisija koje nisam uspela da prebrojim, iako sam se potrudila. Prema nadležnostima koje ste napisali, kao da sam pročitala Zavod za vrednovanje kvaliteta jer ima iste nadležnosti kao agencija. Znači, ako to uporedite, ne vidim razlog da pravite agenciju, jer već imate nešto što se zove zavod, možete ga zvati i agencijom, sasvim je svejedno, on već radi ovaj posao. Dakle, mislim da apsolutno nema mesta osnivanju bilo kakve agencije u državi koja duguje ovoliko, u državi koja je na kolenima i u državi u kojoj ljudi nemaju hleba da jedu. Dalje, ono čime sada hoću malo da se bavim, a to je inkluzija. Ja sam predsednik te male radne grupe, podgrupe Odbora za zaštitu prava deteta, koja se bavi inkluzijom. Bila sam i u prošlom mandatu na istom tom mestu i dublje sam se bavila inkluzijom i moram da kažem nekoliko reči, prosto zato što sam neko ko se zaista zalaže da postanemo inkluzivno društvo i neko ko se zaista zalaže da vidimo gde su nam problemi ovog trenutka u školama pre svega, jer smo mi odlazili u škole, imamo 11 posećenih škola i oni koji su primeri dobre prakse, dakle modeli, kako kažete. Ne mogu da ne pomenem školu u Kragujevcu koja se zove "Milutin i Draginja Todorović", koja je model škola, škola za ugled ili škola kraj Niša, u mestu koje se zove Čokot, škola je za ugled, ima sto godina, spada u grupu škola od 100 godina, ali je škola za ugled, što pokazuje da su neke škole shvatile duh inkluzije i to uspele da ostvare bez obzira na teškoće koje druge imaju i one treba da služe kao model. Moja jedina zamerka jeste ovo što su svi konstatovali da niste ponudili osnovnim školama model škole, ali niste ponudili ni kriterijume po kojima još neka škola može da postane model za nešto drugo što nudi i što bi bilo dobro. Na Odboru za zaštitu prava deteta ste rekli da ćete to ispraviti, zaista pozdravljam to, to je dobro. Sada da vidimo. Mi smo se kao društvo prošli put opredelili, kada je ovaj Zakon o osnovama sistema bio, opredelili smo se da želimo da imamo inkluzivno društvo, da imamo inkluzivnu školu, svesni smo bili da su svi koji su ušli u proces inkluzije prošli prilično sami, primeri nekih drugih zemalja ne mogu da budu primeri koje možemo da primenimo, da ih gotovo preslikamo, znači, negde smo morali da svi tražimo i da se uključujemo u ovaj sistem. Znali smo da je skup sistem, znali smo da dugo traje kao proces, jer prosto u procesu vi vidite, napravite presek u nekom trenutku, pa nastavite dalje, ili vratite neku stvar. Da zaključimo, dakle, mi smo se tada opredelili za inkluziju i ona je postala deo svakodnevnice škole. U međuvremenu su formirane inter-resorne komisije na lokalu. One su počele konačno da rade svoj posao, moram da kažem rade odlično svoj posao, to je veliki posao, odgovoran posao. Zamerila sam vam i na Odboru i moram da kažem, mora neko da stane i da kaže kome pripada odgovornost za rad inter-resorne komisije. Da li će iza toga da stane Ministarstvo obrazovanja ili Ministarstvo lokalne samouprave, neko mora, jer ovog trenutka, nešto što vam jako dobro radi i to je osnov da počnete, da se deca uključuju u školu, će da zamre, jer na lokalu ti IRK, inter-resorne komisije nestaju, one se rasformiraju. U tom Nišu u kome je sve sjajno funkcionisalo, ta komisija prestaje da radi, nema uslove rada, nema sredstva rada, nema kompjutere, nikom ne podnosi izveštaj, u nekom izveštaju rada lokalne samouprave, nigde se ne navodi da je ta komisija radila, koliko je dece imala, šta je uradila itd. Dakle, potpuno nerešen status, a bez toga ne možemo da idemo stepenicu dalje, deca ne mogu biti upućena u sistem. Molim vas ministre, pogledajte ko može da preuzme rad inter-resornih komisija. Bez njih ova stvar neće funkcionisati. Još jedna stvar koja je vrlo važna, ja sam to rekla i na odboru kao moj utisak. Imam utisak da se sada ide jedan korak nazad, da se pravi neki zaokret u onome što smo se dogovorili da će biti sistem. Sistem je podrazumevao da svako dete može da bude uključeno u inkluzivni rad škole. Sad odjednom, znam da na lokalima i dalje postoje specijalna odeljenja, računala sam da u ovom zakonu ona neće više postojati, da će jednostavno biti izbačena. No, sada se ona ponovo pojavljuju u zakonu. Moram da skrenem pažnju, škole će ići jednom vrlo jednostavnom inercijom. Reći će ovako – ako već postoje specijalna odeljenja i ostavili ste specijalne škole, zašto bismo se mi mučili sa inkluzijom, zašto bismo ulagali sredstva, borili se da pravimo IOP i ostale planove, najjednostavnije, tu ćemo staviti dete. To neće biti dobro za proces inkluzije kakav smo želeli. Znam i potvrdili ste da taj zaokret ne pravite, mada u zakonu ja ne vidim otklon od toga što sam rekla. S druge strane, dobra stvar koju ste uradili i dobro je što ste to uradili u inkluziji, jeste da je u prošlom zakonu, na neki način, defektolozi, specijalni pedagozi su bili odstranjeni iz procesa. Oni se nisu mogli uključiti u ovo i ja nisam neko ko smatra da bilo koju profesiju koja radi na korist deteta treba na bilo koji način otkloniti. Dobro je što se sada pojavljuje mogućnost da ti ljudi koji su zaposleni u specijalnim školama itekako mogu da pomognu školama koje žele da rade na procesu inkluzije, ali ne vidim kako. Nisam prepoznala model na koji ste mislili. Na koji način će oni funkcionisati? Ko će to plaćati? Na lokalu i dan danas postoje primeri dobre prakse. Užice je, recimo, sjajan primer dobre prakse upravo u tome, oni mogu da budu model škola, pored njih se nalazi specijalna škola i oni sarađuju fantastično. Evo prilike da dobijemo odgovor na pitanje – kako ste zamislili to? Ono što sam ja zaista prepoznala kao problem - školovanje kod kuće. Hajde prvo da raščistimo definicije. Zaista moram ponovo da kažem, meni jako smeta kad jednu zakonsku obavezu koju je Srbija preuzela potpisivanjem Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, ne ispoštuje. Prvo je ne ispoštuje tako što Nacionalnu organizaciju osoba sa invaliditetom, koja zastupa 500.000 ljudi, niste pozvali da učestvuje u pravljenju zakona. Valjda je imala nešto da kaže. Da ste ih pozvali bilo bi vam jasno da definicije koje ste dali u zakonu nisu tačne. Nisu deca sa smetnjama u razvoju, nego su deca sa invaliditetom i smetnjama u razvoju. Hajdemo kod problema školovanja kod kuće, pošto vidim da vreme zaista neumitno teče. Hajde da pogledam iz pozicije inkluzije kako izgleda to kada se odlučite za školovanje kod kuće. Imate nedostatak sredstava, hroničan, nemate kadrove, nemate finansije za otklanjanje građevinskih, informacijsko-komunikativnih prevoznih barijera, nemate sredstva za obezbeđivanje podrške pedagoških asistenata i personalnih asistenata. Mogu pisati inter-resorne komisije koliko god ovih mera i podrške bilo, nema ih. Sada roditelj, kad sve to nema, mora da se opredeli i kaže – znate šta, ja ovu barijeru ne mogu da prevaziđem, ja ću se opredeliti da moje dete bude obrazovano kod kuće. Bojim se da mi radimo na korist svoje štete. Ako se pojavi ta mogućnost, a roditelj je iskoristi, videćete da proces inkluzije neće ići u pravcu napretka, nego će ići u onom drugom smeru. Sada, drugo moje zapažanje kada je u pitanju školovanje kod kuće. Izvinite, ministre, za mene je ovo segregacija. Vi nudite privatne škole. Privatne škole neko treba da plati. Znači, one su za decu bogatih ljudi koji mogu da plate to. Sa druge strane, kad već mora neko da bude privučen nečim, on će odvojiti i vrhunske profesore koji će predavati u toj školi. Vrhunski profesori – privatne škole. Šta ostaje za državne škole i za decu koja su vrlo pametna, ali eto roditelji ne mogu da im plate privatnu školu. Ostaje ono što ne možete da zaposlite u privatnoj školi. Hoćete da kažete da nastavnik ili profesor, ako bude u situaciji, on živi od svoje plate, da će propustiti priliku da bude zaposlen u privatnoj školi zato što ima divan nacionalan ponos i osećanje da treba da uradi nešto za svoj rod? Ne može. Može jedan period, ne može zauvek. Dakle, vi ćete imati privatne škole za bogatu decu, imaćete državne škole za decu koja ne mogu da plate privatne škole i sada ćete ponuditi onima koji mogu da plate da svoju decu ne maltretiraju ustajanjem u ranu zoru, da ih ne maltretira neki učitelj koji nije dobro raspoložen tog dana, da ne uče glupe predmete, sada će oni još otići u obrazovanje kod kuće. Imamo kompletnu segregaciju, imamo kaste. Ja sam za koncept škole, državne škole koja će uvek biti konkurentna privatnoj školi zato što mora da bude konkurentna, jer ona školuje kadar za ovu državu pre svega i ja mislim da je ovo pogrešan način. Sad opet malo na onaj način na koji vi radite, sad skačem na Zakon o radu. Dali ste dve odredbe. Znam da zakon o štrajku niste doneli, ali Zakon o radu definiše i pitanja o štrajku, tako da ovim odredbama koje ste ubacili u zakon nije tu mesto. Znam da su nezadovoljni obrazovni radnici, ali prosto nije im mesto ovde. Druga odredba se odnosi na to da prosvetni radnik koji u školskoj godini napuni jedan od uslova za odlazak u penziju, automatski ide u penziju. Da li to piše i za druge radnike? Da li za medicinske radnike to piše? Da li to piše i za vatrogasce? Ne piše, piše drugo. Zašto su odvojeni prosvetni radnici da ne mogu da štrajkuju i zašto su odvojeni prosvetni radnici da imaju jedan uslov za penziju? To nema mesta. Sve drugo što ste pomenuli, saradnja sa roditeljima, mere prevencije, sve je to sjajno, ali sve je to samo dotaknuto, samo je formalno nabrojano. Nemate model saradnje. Školama morate da ponudite modele kako će to da funkcioniše. To će da funkcioniše na lokalu. Vi kažete – sarađujem sa lokalnom samoupravom. Lokalna samouprava je dobro sarađivala sa školom dok je imala savet roditelja na lokalu. Imate primer pilot projekta Kosjerića. Proverite da li sam vam rekla istinu. Sjajno funkcioniše, a vi ste ukinuli. Sva sreća, DSS je napisala jedan od amandmana među 141 koliko je napisala. Obaveza kuhinje, obaveza prevoza. Jedan od načina da decu izbacite iz škole jeste da im ne obezbedite prevoz, a rekli ste da svaki roditelj ima pravo da bira školu. Zašto, ako već ima pravo da bira školu, nema pravo i da mu škola plati prevoz? Imam još jako mnogo stvari, ali to ću po amandmanima, jer ako nastavim da pričam moje kolege neće pričati. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, saradnici, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja, predlozi zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju i srednjem obrazovanju i vaspitanju i Predlog zakona o obrazovanju odraslih, zajedno sa već donetim Zakonom o predškolskom obrazovanju i vaspitanju, čine celinu zakona iz oblasti obrazovanja i vaspitanja. Dobro je da o njima razgovaramo zajedno. Uz već donetu strategiju i krovni zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ovo je jedan zakonski okvir za sve zakone iz oblasti obrazovanja i vaspitanja i prvi korak ka realizaciji državne strategije u oblasti obrazovanja. Već ta činjenica je za podršku predloženim zakonima. Ovlašćeni predstavnik naše poslaničke grupe izneo je stav SPS i mi ćemo podržati predložene zakone u načelu, a o detaljima ćemo kada bude rasprava po članovima zakona, o svakom članu ćemo dati svoj stav, izneti svoja mišljenja i dati svoj doprinos donošenju najkvalitetnijih zakona iz ove oblasti. Želim da pozdravim vašu spremnost da saslušate svakog, da raspravite svaku primedbu, svaki predlog, da detaljno razmotrite svaki amandman, ne gledajući koga je podneo, već da li doprinosi kvalitetu zakona i kao takav usvojite, jer mislim da je to veoma važno pitanje iz prostog razloga što je sistem obrazovanja i vaspitanja stariji od svake vlade i ne sme da zavisi od vlade do vlade. Prilikom izrade ovog zakonskog okvira o kome sam govorio ono što želim da istaknem, to je realnost, ozbiljnost i odgovornost, imajući u vidu da se pošlo od toga kakvo je stanje u oblasti obrazovanja. Moram da kažem da pripadam onima koji ne kažu da je školski sistem najbolji, jer da je najbolji ne bi ga dorađivali, ali nisam ni za one koji kažu da ne valja. Jedno je sigurno, da može, da treba i da mora da bude bolji, naravno, svesni uslova u kojima živimo, svesni ekonomske situacije koja utiče na to, demografskih kretanja, svesni da je sve manje dece, da imamo praznih i pretrpanih škola u Srbiji, da nije dovoljno obuhvaćeno dece iz osetljivih grupa sa smetnjama u razvoju, iz ruralnih seoskih sredina, siromašne dece, da nije dovoljna usklađenost sa potrebama tržišta obrazovanja, da materijalni položaj, kao posledica ekonomskog stanja u kome se zemlja nalazi, i škola i prosvetnih radnika nije na zadovoljavajućem nivou, da sam podatak da 94% samo kao protočni bojler odlazi za plate koje nisu velike, a 6% za unapređenje kvaliteta obrazovanja, školske infrastrukture itd, govori o dosta problema i dosta pitanja koja treba da se rešavaju u ovoj oblasti. Pozdravljam tu vašu realnost i spremnost da u takvim uslovima ulazite u rešavanje ovih pitanja. Ako kažemo da sistem treba da stabilno funkcioniše, to je ogroman sistem, čuli smo brojke juče, od skoro milion dece do visokog obrazovanja i preko 100.000 zaposlenih u preko 40.000 odeljenja itd, bitno je da taj sistem stabilno funkcioniše. Ono što želim da kažem, to je da obrazovanje košta i da je potrebno mnogo još činiti da se obezbedi stabilno finansiranje za obrazovanje. Ono što želim javno da kažem kada je u pitanju obrazovanje, čini mi se da i u našim glavama mora da se menja pristup, jer obrazovanje nije trošak, obrazovanje je investicija, i to najveća investicija u 21 veku. Naravno, mi smo nervozni ljudi u teškom vremenu i želimo da svaka investicija već sutra donese rezultate, a ova investicija donosi rezultate na duži rok. U ovakvim uslovima odajem priznanje vama što ste uspeli da sačuvate i da funkcioniše sistem obrazovanja na jedan stabilan način. U takvim uslovima ste ušli u reformu, u modernizaciju, pre svega kroz stvaranje ovog zakonskog okvira, imajući u vidu stanje, ali i način koji želim da istaknem, koji ste imali u vidu kada ste ponudili ova rešenja, a to je karakteristično i važno i odgovorno razmišljanje da se vidi da obrazovanje prilagođavate vremenu u kome živimo, uslovima u kojima se nalazi naša zemlja i svi mi, ali sa ciljem da obrazovanje povratno utiče na stvaranje boljih uslova života. Vidi se da je potreba iskazana da se usklađuje sa potrebama društva, sa evropskim školstvom, sa školstvom razvijenih zemalja na jedan sistematičan ali i racionalan način, a zakoni su samo deo te ukupne reforme, predstoji još dosta posla u toj oblasti. Posla i mera koji treba da budu rezultat i uključivanja pedagoške nauke, ali i pedagoške prakse. Mi imamo sjajnih profesora, sjajnih učitelja, praktičara koji treba da budu uključeni u to. Ono što želim da naglasim da ne lažemo narod, da ovakav jedan set je rađen imajući u vidu da bude i po meri dece Srbije, ali i po meri ekonomije Srbije, odnosno mogućnostima države. U takvim uslovima i na takav način vi u stvari nudite zakone koji treba da dopru do osnovnog cilja razvoja obrazovanja, a to su unapređenje dostupnosti, dakle, pravednosti, ravnopravnosti, kvalitet obrazovanja i naravno efikasnost obrazovnog sistema, sa opet velikim ciljem da povećamo broj obrazovanih građana i naravno da podstičemo školovanje na višem nivou, da ulažemo u razvoj obrazovne strukture a imajući u vidu glavni naš cilj da obezbedimo jednake šanse za sve. Svako dete, svaki građanin u Srbiji mora da ima ravnopravni pristup obrazovanju i znanju bez obzira na njihov imovinski status, socijalno, nacionalno, versko poreklo itd. Dakle, mora da bude i pravedan, mora da bude, da tako kažem, da uključi u obrazovni proces i decu siromašnih roditelja i decu Roma i decu iz zabačenih seoskih sredina i one koji su izbegli, raseljeni, ometeni u razvoju itd. Želim samo još kratko da se osvrnem govoreći o celini obrazovnog sistema na tri stvari. Prvo, veoma je važno i za opštu podršku je što je doneta državna Strategija u oblasti obrazovanja. To je dokument koji nama mnogo godina je falio, nedostajao. Ta strategija koja je doneta, da pojednostavim, određuje nam pravac, određuje nam način kako da dođemo do njega, tom strategijom u narednih 10 godina postavili smo barijakče kome idemo da bi dolaskom do njega podili i kvalitet obrazovanja i sve ovo o čemu sam govorio kao o osnovnim ciljevima. Ovaj zakon o izmenama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja ide u tom pravcu i realizacije Strategije obrazovanja i stvaranja tih uslova da obezbedi veći obrazovni nivo stanovništva, razvoj države zasnovane na znanju i što smatram veoma važnim da može da obezbedi dobru zaposlenost, dakle, usklađenost u tim oblastima. Neću govoriti o detaljima, moje će kolege o svakom zakonu pojedinačno dati stav u načelu, ali želim da istaknem samo nekoliko stvari. Imajući u vidu da ove novine koje se predlažu i jedan deo koji se odnosi na zaposlene, a govori se o preuzimanju zaposlenih, o prestanku radnog odnosa, ono što želim da istaknem, tu je uvažen zahtev sindikata. Posebno želim da napomenem, gospodine ministre, vi pripadate retkim koji su dnevno u dijalogu sa sindikatima. Želim to javno da saopštim i da podržim i zatražim da nastavite svakodnevno dijalog sa socijalnim partnerima, sa sindikatima, to su ljudi nosioci u obrazovnom procesu, značajni, a bez socijalnog dijaloga nema uspešnih rešenja. Želim to da naglasim. Želim još dve stvari. Ovo je zakonski okvir, mnogo se očekuje i ono što vi treba da podstaknete to je kada su u pitanju nastavni planovi i programi. Mislim da je veliki zadatak pred strukom kako da koncipira nastavne planove i programe, kako da razreši tu večitu dilemu koja postoji koja sva nova dostignuća da se uključe u programe, a da istovremeno ne bude veliko opterećenje za učenika. To je veliki posao i to je velika stvar da se nađe ravnoteža u vezi sa tim i velika obaveza stručnih tela. Još nešto, pre dve-tri godine kada je donet zakon koji je takođe bitan za obrazovanje i vaspitanje u ovom periodu, Zakon o udžbenicima i nastavnim sredstvima, ja sam vas javno pohvalio, jer do tada smo imali situaciju da je to bilo kao neka pijaca. Bilo ih je mnogo, nije bilo reda, a na desetine milijardi se odbijalo od te oblasti. Ovo sada što precizirate u ovoj oblasti je još jedan korak dalje ka tome. Samo nekoliko reči, radi se o jednom zakonu koji se prvi put kod nas donosi, a to je zakon o obrazovanju odraslih. Mislim da je to kao deo jedinstvenog sistema obrazovanja i vaspitanja, mislim da je u pitanju značajan i važan zakon. Sada da se malo našalim, to nije zakon koji na neki način liči na onu večernju školu Paje i Jareta iz serije "Kamiondžije", to je jedan jako značajan zakon, koji ima za cilj da omogući, čak da bude početak stalnog celoživotnog školovanja ljudi da steknu nove kvalifikacije da se brže zapošljavaju, da brže profesionalno mogu da menjaju radna mesta, itd. Dakle, jedan veoma važan zakon iz prostog razloga što će imati za posledicu poboljšanje obrazovne kfalifikacione strukture, ali i povećanje zaposlenosti, a to je ono što nam u sadašnjem sistemu dosta fali. Dakle, radi se o učenju tokom celog života, uz mogućnost da se iskoriste postojeće institucije, a sa ciljem da se poveže svet obrazovanja i svet rada. Veoma je tu detaljno regulisano kako se ostvaruje i formalno i neformalno i informalno obrazovanje. Želim posebno da istaknem taj zakon i posebnu podršku tome. Na kraju želim samo jednom rečenicom da podržim u okviru predloga za izmenu i dopunu Zakona o učeničkom i studentskom standardu, želim da podržim ovaj sistem koji je ponuđen, zaštite materijalnog položaja najboljih studenata, najboljih učenika. Impozantne su brojke ovde koje se javljaju, a to ako se ne varam, stoji, to ste i pomenuli juče, 2002. godine 1.184, 2007. godine 4.350, da bi 2013. bilo 14.021 stipendija. Dajem punu podršku posvećivanju pažnje nadarenim učenicima i studentima, stvaranjem uslova da oni mogu kvalitetno da se obrazuju i podršku ovom ovlašćenju da i lokalna samouprava ima sada ovlašćenje da takođe može, u skladu sa sopstvenim mogućnostima da dodeljuje stipendije za nadarene učenike i studente. Završiću sa jednom rečenicom, skoro da se svi slažemo da su moćni pokretači razvoja u Srbiji u ulaganju u infrastrukturu, energetiku, poljoprivredu. Želim da završim sa tim. Najveći resurs Srbije, najmoćniji pokretač razvoja Srbije su obrazovani mladi ljudi i to je ta investicija koja mora da ima prioritet, za koju moramo da se borimo, da ulažemo u znanje, kao šansu za razvoj Srbije u narednom periodu. Hvala lepo.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre usvoji akt iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata i sa radom nastavljamo u 15,10 časova. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dozvolite mi nešto što je na početku možda više kao šala, ali ima i pouke. Trudio sam se da u naš Poslovnik uđe poneka tradicija iz tih starijih parlamenata. Jedna od tih je da se ne obraćaju direktno nikome, nego isključivo spikeru, odnosno predsedavajućem, pa ću izbeći ovo ceremonijalno pozdravljanje ministara, sekretara, poslanika, pa čak i građana i građanki. Sve ja to cenim izuzetno, ali, poštujući Poslovnik, ja ću se obraćati samo vama. Prosto da ne bude neke zabune. Razmišljao sam da nekako strukturiram ovo što hoću da kažem, da ne govorim o svemu i svačemu, nego da izaberem tri pitanja, budući da je ovo načelna rasprava. Mislim da je važno ponekad da se ne gubimo u detaljima, nego da prosto stvari vidimo u celini, da ih vidimo načelno. Jedan veliki filozof Ruso, pominjem ga ovde jer on može da se pomene, zaslužan je jer je jedan od inicijatora modernog vaspitanja i obrazovanja svojim romanima Emiliija Lojza označuje revoluciju. Kolika je to bila revolucija svedoči i činjenica da je ispred francuskog parlamenta 1885. godine bio spaljen taj njegov spis "Emil" zbog nepoštovanja tradicionalnih uzusa vaspitanja. On je rekao na nekom drugom mestu – treba da pođemo od ljudi kakvi jesu, a od zakona kakvi bi mogli da budu. Ovo bih zamenio, ne od ljudi, nego od stvarnosti, pa da vidimo prvo tu našu stvarnost i da onda vidimo šta se od toga može primeniti što je dobro, izvanredno itd. U ovom zakonu ima dobrih rešenja, stvari, predloga itd. On je na kraju došao kao jedan rezultat našeg usklađivanja sa evropskim zakonodavstvom još prilikom onog ugovora o pridruživanju. I to je u redu, ali tu se kod nas javljaju značajni problemi. Smatram da moramo naše zakonodavstvo suobraziti evropskom zakonodavstvu ako želimo, a vidim da želimo toliko mnogo. Drhtimo i čekamo taj dan kada će najzad početi da nas prihvataju, da ulazimo u EU. Ali, nije problem da mi samo prihvatimo zakone, da nešto potpišemo, nekakva pravila. Reforma počinje tek onda kada mi promenimo stvarnost, kada nešto u stvarnosti izmenimo. Zbog toga bih hteo prvo da govorim sa stanovišta ljudskih prava, zatim sa stanovišta razvoja moderne tehnologije i njenog uticaja na obrazovanje i na kraju o ciljevima i tzv. ishodima tog obrazovanja. Problem je naš, jednog društva u tranziciji koje se menja ili ne menja, kako će da reaguje, da uskladi obrazovanje. Prvo bih rekao nekoliko reči koje se podrazumevaju, šta je to obrazovanje i zašto ono postoji i odakle dolazi. I pre Frojda se znalo da postoje dva nagona. Jedan je nagon samoodržanja i dobar deo moderne ekonomije se jako oslanja na njega. U nekim slučajevima to dovodi do tako oštrog sukoba kada se samo o svojim ličnim interesima vodi računa, ali postoji i još jedan nagon, a to je nagon održanja vrste. To nije samo razmnožavanje vrste, nego i kakva će ona da bude. Ambicija čoveka i sve što radi jeste svrhovito. Znači, okrenuto je budućnosti. Dakle, ljudi su obrazovanjem hteli što pre da imaju neko potomstvo kakvo su oni zamišljali da treba da bude, dobro, bolje od njih samih. Tako nije bilo uvek, nego oni koji su imali moć, oni su nametali, između ostalog, i kod obrazovanja. Naravno, u početku aristokratija, a kasnije crkva. Bio sam dirnut skoro nekim raspravma o tome kolika je uloga i značaj crkve u razvoju nauke. Ne delim ta mišljenja, jer ima mnogo dokaza o sputavanju nauke, ali to bih ostavio po strani. Mi sada imamo problem. Prihvatili smo poštovanje ljudskih prava kao jednu od najvećih vrednosti, ne samo EU, nego mnogo pre toga. Ima ga i u Povelji UN. Poštovanje ljudskih prava je najsvetija stvar, jer su ona univerzalna i baziraju na jednoj Senekinoj izreci – čovek je čoveku sveta stvar. To je ključno za svaki humanizam. Šta se tu dešavalo i šta se dešava? Na jednoj strani imamo tu tzv. drugu korpu ljudskih prava, koja govori o socijalnim i kulturnim pravima. Ona je jednako važna, kao i sloboda i bezbednost. Dakle, imaju isti rang univerzalnih prava. Naš Ustav to konstatuje i kaže da je osnovno obrazovanje obavezno, jednako za sve i besplatno. Imao sam dosta muke i moram reći da je bilo i razumevanja ministra prosvete, ondašnjeg i sadašnjeg, da se izborimo za taj princip jednakosti. Ako je nešto obavezno, obavezno je za sve, ako je besplatno, besplatno je za sve. To je ista formulacija prava. Oko toga se dugo raspravljalo, da li besplatni udžbenici ili ne, da li konkurencija ili ne, pokušaj da se pomešaju dve stvari, mogućnost jednog pluralizma u obrazovanju sa onim fundamentalnim pravom jednakosti. Mogu da kažem da Zakon o osnovnom obrazovanju prati tu jednu modernu socijaldemokratsku tendenciju jednakosti. Jednakost je reč koja je dosta kompromitovana u našoj sredini zbog raznih promena režima, poredaka, itd. Ali, nema upornije vrednosti u istoriji od jednakosti. Ne postoji. Da ne pominjem prirodna prava, kada Antigona kaže kralju Kreontu – To što ti govoriš, u redu, ti si gospodar ovoga, ali ja se pozivam na neka prava koja su starija i od tebe i od mene, niko ne zna od kad su. Ne bih to sad dalje elaborirao. Tu jednakost moramo da pratimo. Ne osećam se prijatno kada vidim da se ona na razne načine relativizuje u stvarnosti. Nažalost, ovde smo mogli da čujemo jednog ministra kada je obrazlagao budžet – ako negde nema dovoljno đaka, ne možemo mi sada da finansiramo neko selo u kome ima tri ili 15 đaka, nego moramo da vodimo računa o ekonomiji, o budžetu, itd. Dobro, možda je taj ministar ekonomista i ne mora da bude toliko upućen u ljudska prava ili u Ustav, ali, ako je jedno jedino dete u zabiti i ono ne ide u školu, to moramo da sprečimo, mora država to da omogući ako hoće da poštuje sebe, Ustav, mora da mu obezbedi obrazovanje. To mu obezbeđuje Ustav i Povelja UN i aktovi o ljudskim pravima. Poštujmo, najzad, neka generalna načela. Voleo bih da u zakonu, gde god je moguće, to striktno bude praćeno. Jer, to je uporište ne samo sa stanovišta humanizma i ljudskih prava, nego, čak ako hoćete, nekih nacionalnih interesa. Da Napoleon ništa drugo nije uradio, a uradio je mnogo šteta i neke koristi, ali je uradio jednu stvar – uveo je obavezno obrazovanje i isti standard za sve Francuze. Od tada Francuzi, a posle dva veka smo počeli i mi, istoga dana polažu sva deca u Grenoblu, Parizu, Mompeljeu, bilo gde. Zašto je to bilo važno? Bilo je važno da se iz dubine naroda, svih njegovih kapaciteta, izvuče ono što je najbolje. Jer, najbolji đaci i maturanti su pod jednakim uslovima mogli da idu u neku drugu višu školu. Tako su dobili značajne đake. Srpska demokratija imala je taj osećaj. Ako vi sada pogledate ko su bili ti ljudi koji su osnivali univerzitete, koji su nam stvarali tu nauku, vi ćete videti da je to došlo iz naroda. Nije Jovan Cvijić bio plemićki sin, roditelji su mu bili čobani, a to manje-više važi za 90% tih ljudi. Iz nedara naroda je izašla ta inteligencija koja je obrazovala ovaj narod. Nemojmo dopustiti sada raznim razlozima ekonomske ili druge prirode da se ta stvar izgubi. Mi smo već uradili to. Nekada se dolazilo na univerzitet iz svih mogućih krajeva i iz svih mogućih socijalnih slojeva i to je bilo dobro. Danas ne može čovek sa platom koju ima da, negde iz Babušnice ili ne znam odakle, školuje decu, ma koliko bila pametna, na bilo kom univerzitetu. To je pad problema jednakosti i sigurno deficit u kapacitetima koji pogađaju čitavu naciju. Te stvari bi morale da imaju praćenje kroz zakone. Druga je stvar da bismo mi znali o toj stvarnosti nešto, trebalo bi da istražujemo. Nažalost, pala je naša nauka, istraživačka, sociološka i druga. Jedino što se ispituje je koliko koji političar ima rejting i on to montira, plati, uradi kako hoće i po ceo dan se ispituju ti rejtinzi. Ko god iole nešto zna o tome, zna koliko je to valjano, vredno i kako god hoćete. Ali, nemamo istraživanje u društvu šta je to naše društvo danas. Tu sad počinje problem. Mi vrlo disciplinovano i sa najboljim željama prihvatimo evropske vrednosti, zakone, standarde. To se sudari sa ovom stvarnošću istoga trenutka. Šta je posledica? Nepoštovanje zakona, kriza vladavine prava. Onda dolazimo u onu drugu opasnost da vrednost, jako značajnu, kao što je vladavina prava, potpuno zanemarimo. Oslanjamo se na statistiku. Govorile su ovde mnoge kolege i koleginice vrlo lepo i tačno koliko se ona može falsifikovati. Ja bih rekao nešto o tome koliko je ona uopšte pouzdana. Sada ću vam reći jedan lični detalj. Moje prvo zaposlenje u Beogradu bilo je u Zavodu za unapređenje školstva. I dan-danas ta institucija postoji, znači, skoro 60 godina reformiše školstvo i obrazovanje. Tada sam napisao jedan članak, koga su ishvalili, bio sam previše mlad, "Ciljevi i domašaji reforme školstva". Pre neki dan sam uzeo da ga pogledam, ne zato što nešto previše visoko mislim o sebi, ali on nije ispod nivoa svih naših sadašnjih rasprava o školstvu. Znači, nismo se makli. Drugi primer. Prvi ministar prosvete Srbije koji je stao na čelo srpske prosvete je bio Dositej Obradović. Pre 200 godina rekao je: "Gradite škole, deca vas mole". Koliko smo sagradili crkava a koliko škola u ovom modernom vremenu danas? S kojim vrednostima mi tu sad baratamo i o čemu se tu radi? Ta statistika nam kaže da se 5% dece ne upisuje u školu. To je već državni zločin, nepoštovanje prava građana da bude obrazovan. Ima tu raznih razloga, ali, ako malo poštenije pogledamo, videćemo da su to pretežno romska deca. Ja sam se malo time bavio, istraživao, držao neke debate, skupove, itd. Šta sam otkrio? Većina romske dece uopšte nije prijavljena, ne upisuju ih roditelji i oni ni ne znaju kad je rođeno dete, ali, ima tu malo i njihovog lukavstva, pošto se ne vidi da je napunilo sedam godina, ne mora da ide u školu. Oni ni ne žele da ga pošalju u školu. Ne može se romsko pitanje rešiti u Evropi i u svetu bez obrazovanja Roma, bez podizanja tog etničkog korpusa na nivo obrazovanosti, da menjaju svoj način života i da može da bude konkurentan za sva zaposlenja. Nije nikakvo opravdanje to što nisu nosili dete u opštinu da ga prijave. Zadatak je socijalnih službi države da dođu u svako to naselje, higijensko ili nehigijenskoi popišu decu, da vide kada je koje rođeno, da mu daju neko ime, neće mu slaviti rođendane, itd. Znači, rođen si tad i tad i tog i tog dana ideš u školu. Ne možemo da se izvlačimo time da su oni imali dužnost da to urade. Nije urađeno. Dalje imamo decu koja napuštaju školu, imamo razvaljene porodice, nikakve odgovornosti i mnogo manje, kao što smo videli, završi srednju školu nego što se upiše. Taj podatak bi morao mnogo da brine prosvetne vlasti, a i sve nas, koji je to procenat onih koji nisu završili osnovnu školu? Mislim da se radi o jednom od najvećih u Evropi. Nemojmo se mi hvaliti nekim drugim pričama. To je nedozvoljivo, da ono što je elementarno, osnovno obrazovanje, imamo oko 20% ljudi koji ga nisu završili. To je činjenica jedna. Ne možemo mi sada napisati sve moguće zakone moderne itd, ali ovo ostaje kao stvarnost koja nas stalno bije u oči. I sad, naravno, te statistike se i dalje zloupotrebljavaju koliko god hoćete, ali vidimo jednu tendenciju, od osnovne škole prema fakultetu rapidni pad težnji ka obrazovanju i mogućnosti da se obrazujete. Sada, znam da je to problem para. Rečeno je da je obzirom na naš nacionalni dohodak taj budžet pristojan relativno. Sećam se kada je Albanija imala jednu hidrocentralu, a onda sazidala još jednu. Onda su sve novine o Albaniji rekle da je Albanija prva u Evropi jer je unapredila energetske kapacitete 100%. Dakle, naravno, kad mi startujemo od našeg budžeta, pa onda od toga da ne znam, toliko i toliko, to nije normalna cena obrazovanja koja se danas traži u svetu. Obrazovanje u mnogim delovima postaje i skupo, ali uvek isplativo. Dakle, to su sve problemi koji nas upućuju da realnije sagledavamo stvarnost i da naš glavni problem usaglašavanja onoga što verbalno prihvatimo ili dužnosti onoga što je stvarnost i što se ne ostvaruje, da taj konflikt pokušamo da zatrpamo. Drugi problem o kome sam hteo da govorim jeste pitanje napretka. Mi tu reč ne volimo mnogo. Kod nas se napreduje korak napred, tri nazad i kako kad tokom istorije, a silno se hvalimo nekakvim postojanostima, tradicijom, nekim vertikalama. Ima tu svega i svačega. Dve, tri reči o tradiciji. To je postala skoro sveta reč ovde. To se ne sme, takoreći, pominjati, kad neko ugrozi. Ima raznih tradicija. Vi svaku stvar možete da proglasite tradicionalnom. Tradicionalan derbi, recimo, urlaju huligani, sada mnogo gore nego nekad, to je tradicija. Tih tradicija ima mnogo. Hajde da vidimo koja ta tradicija, šta se iz toga izabere. Mi mislimo da je problem tradicije neka vrlina sama po sebi. Nije. Nego, šta je to što vi hoćete da negujete i da poštujete? Mi mislimo da su Englezi najtradicionalnijiljudi na svetu, zato što njihove princeze, dođu svi kad se one venčavaju, pa ne znam, sede poslanici u drvenim klupama pre 200 godina, itd. To su efekti više, rekao bih, turistički i tako zato to malo da naglasim. Ali, vas će začuditi ako vam kažem da jedan od najznačajnijih engleskih ljudi Džon Lok, koji je uveo podelu vlasti, političku liberalnu teoriju u svetu. On je imao jednu knjižicu o vaspitanju. Tamo navodi jedan podatak. Bilo je telesnih kazni u školama. Ja sam još bio u školi kad su postojale telesne kazne. Nestale su tek 1945. godine. Gospodine predsedavajući, ima ljudi koji ovde nisu išli možda ni u školu ili bežali sa časova, dosadno im je svako predavanje. Ja ih molim ili da ne slušaju ovo, ali da bar oni koji žele da čuju, da im to omoguće. To šta ćemo mi uraditi jeste nešto što moramo da izmerimo sa mogućnostima i da vidimo šta je to. Gledanje u tradiciju, ima puno koje ćemo poštovati, a ima i nekih tradicija koje treba da zaboravimo. Ali, Džon Lok je ustao, predložio je Zakon za ukidanje telesnih kazni. Šta se desilo? Na ulici su demonstrirali đaci - dole reforme, hoćemo batine. Time se rugao Džon Lok tom glupom tradicionalizmu koji su oni već odavno bili napustili. Sada tradicija ima i druge teškoće, što onemogućuje ili sprečava, vrlo često inovacije, ali neću o tome dalje. Ima drugi problem, modernizuje se nastava, razvija se tehnologija. Simuliraju se razni procesi. Pravi se virtuelna stvarnost. Bio sam u Hagu pre nekoliko godina, vodio jednu delegaciju. Odveli su nas u naučni muzej. Mogu da kažem da mi je to bio jedan od najzanimljivijih događaja. Bio je vikend. Prepuno je bilo. Deca su dovodila svoje roditelje da ih uče, podučavaju o modernim tehnologijama, kad koje dugme pritisnemo – vulkan, pritisneš drugo dugme, onda zemljotres. Onda kako je šta nastalo. To je bilo prepuno. Onda sam zamolio, nažalost, to se nije realizovalo, a obećali su nam da nekoliko škola pošalju na nedelju dana da deca prođu te muzeje. Ima istorijskih, prirodnjački, svakojakih. To bi im vredelo više nego da na godinu dana neko diktira u neku svesku. Kako to stoji sa stvarnošću? Kada sam se posle 15 godina, zahvaljujući odluci Skupštine Srbije, našao van univerziteta i 1990. godine sam vraćen na univerzitet. Ne znam koliko je to uradila Skupština. Nikad nam nisu dali ni rešenje. Nije važno. Moje je bilo ogromno zaprepašćenje. U međuvremenu je bila Šuvarova reforma i Milana Milutinovića, sa tim "šuvaricama", sa tom komedijom koliko je to bilo iseckano na 200 raznovrsnih škola, samo da bi to za određene fabričice moglo odmah da se primeni itd. Ja sam ostavio ljude koji su čitali Platona, Kanta, raspravljali, prekidali me u predavanju da diskutuju, a zatekao sam đake koji beleže u svesku sve. Prekinuo sam – šta to radite? Beleže šta im kaže profesor da bi to mogli da ponove. Dakle, ta vrsta rasprave gde će profesor pričati, a oni ponoviti, borili su se naši psiholozi, pedagozi, to moram da priznam, da se modernizuje naša metodika i ta nastava pedagogije. To ide jako sporo. Ide jedan revizibilni proces, jer su i kadrovi koji treba da vaspitavaju postajali sve slabiji. Jedno načelo je tog istog Rusoa, koga sam pomenuo, i vaspitači moraju da budu vaspitani. Ako tone obezbedimo, onda smo džabe uradili. Ono što je važnije, da li neko od vas zamišlja da će za 20 godina dolaziti i dalje profesor sa dnevnikom, prozivati đake - šta sam ono rekao, hajde još, ponovi sve što sam rekao, da će tako izgledati nastava? Neće, ma kako mi to hteli. Gledaće to preko ekrana, preko televizije, preko kompjutera, raznim simuliranjem određenih pojava. Dakle, ne možete sprečiti tehnologiju da to radi. Ona će to da radi. Mi ostajemo negde tu, tapkamo zadovoljni. Naravno, finansijska sredstva su tu jedna od velikih prepreka. Najzad, još nešto bih hteo da kažem na kraju o ovoj trećoj temi, o ciljevima i kako se to još zove, to mi je bila inovacija, ishodi po rezultatima, šta iz toga izađe. Stavite tamo dinar, a ovamo se nešto pojavi na drugoj strani. Tu ima, rekao bih, neke inercije da se ponavljaju lepe želje i stvaranje tzv. univerzalnog, savršenog čoveka. Ne može škola, jer ona nije jedina, da stvori savršenog čoveka. Neću ovde sada sve citirati, ali da li će on biti kreativan, pun inovacija kad izađe iz škole? Da li će imati kritičko mišljenje prema naučnim rezultatima? Koliko mi danas imamo naučnika koji sede, tako nešto prepisuju, nemaju kritički stav prema naučnom tekstu ispred sebe. Ako ćemo da tražimo od dece, oni da imaju kritički stav, pa da će među umetnostima, pa estetičke vrednosti itd. Dakle, puno je lepih želja o nekom savršenom čoveku. Kad bi to bilo tako da imamo takve ishode, ne bi nam ravna naroda bilo na svetu. Nažalost, ne izlaze samo takvi iz škole, kako mi želimo, iako je to lepa želja. Hajde sa ciljevima, ali ovo su sad već ishodi. To ne može da se stvori. Dobro, ostaje poneki zadatak. Mogu da razumem tu želju i tu inerciju da se to stvara. Međutim, ovde se govori o vrednostima. To je krupno pitanje, jer ciljevi se vezuju za određene vrednosti. Koje su to danas vrednosti našeg društva, za koje bismo rekli da ih najveći deo stanovništva podržava? Hajde da vidimo. Nama se desilo nešto što je retko u istoriji, da za vrlo kratko vreme promenite ne samo 7-8 država u nazivu, nego promenite nekoliko političko-društvenih sistema, a onda i vrednosti. Imali ste te nacionalne vrednosti, pa su došle vrednosti solidarnosti, internacionalizma, kolektivizma itd, pa je to propalo. Onda su došle vrednosti profita, privatnog interesa, konkurencije itd, ali da li to sada svi prihvataju i šta to upravo znači? Imamo potpunu konfuziju vrednosti, ali se ta konfuzija vrednosti prenosi na udžbenike. Pogledajmo malo detaljno, pogotovo ono što se tiče ovih društvenih nauka istorije itd, pa je onda tu ušlo versko obrazovanje. Koje su sve to pomešane vrednosti u glavama ovog učenika? U ishodu on treba da bude ono što smo govorili, a neće biti, nego ima jednu zbrku koja mu je najlakše da reši da ponovi to o čemu se radi. Mi smo u toj krizi, krizi vrednosti, jer ne možemo da ih definišemo. Na jednoj strani imamo liberalne teorije i mogu da kažem da je Margaret Tačer, tada sam se slučajno zatekao u Engleskoj, kada je donela prve mere – ukidanje mleka, ono što je užina za đake. To je bio prvi korak štednje njene vlade, jer su laburisti pre toga bili široke ruke. Nekako mi je izgubila simpatiju posle tog gesta. Jer smatram, a videćemo da li ta vrednost može da dominira, da je osnovna vrednost čovek i ljudska zajednica u kojoj živi, a ove ostale vrednosti iz toga budu izvedene. Ne može biti vrednije sve drugo osim ljudske zajednice i ona se ne vidi. Slušam mnoge rasprave, svega ima, mnogo brojki - procenat ovoliki, profit ovoliki, investicija ovolika, nigde čoveka. A čovek u narodnim kuhinjama, nezaposlen, očajan, nema čoveka. Političke zajednice postoje radi ljudi a ne radi bilo čijeg profita. Znam da se taj profit posle treba preraspodeliti itd, ali koliko mogu da vidim savremeni svet, on se ne preraspodeljuje tako da bi zadovoljio najveći deo ljudske populacije. Dakle, to su bile stvari koje sam hteo da ovde postavim kao jedan problem sa kojim ćemo se naći. Nadam se da ćemo tokom rasprave o amandmanima uspeti da koliko god je moguće poboljšamo i učinimo realnijim mnoga očekivanja koja se danas ovde nalaze i da još jednom budemo svesni činjenice da to što ćemo doneti lep zakon jeste dobro, ali nije dovoljno, nego je mnogo loše, ako se taj zakon ne primenjuje, zato budimo u tom pogledu realni. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine generale, poštovani ministre, pomoćnici ministra, državni sekretari, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi, pre nego što počnem da govorim o ovom setu zakona, da se zahvalim gospodinu ministru i njegovom timu što je smogao snage u najkritičnijem momentu da poseti Univerzitet na Kosovu i Metohiji u Kosovskoj Mitrovici, zajedno sa svojim saradnicima. To čine i danas. Danas je državni sekretar dole, dr Mašić i Vera Vujičić itd. Bilo bi dobro da se i u budućnosti održava takva veza. Poštovani narodni poslanici, živimo u vremenu transformacija i promena, kako na globalnom planu, tako i u našoj zemlji. Zapravo, živimo u vremenu globalizacije kao univerzalnog procesa integracija i promena na međunarodnoj osnovi. Republici Srbiji, pa i zemljama u regionu, posebno je teško slediti proces globalizacije zato što moraju izvršiti bolan proces tranzicije, tj. prelaza društvenih socijalističkih odnosa u kapitalističke odnose, odnosno transformaciju socijalizma u parlamentarnu demokratiju. Srbiji je to još jedan teži zadatak zato što je imala prethodne ratove. Od tranzicionih promena su bivše vlasti obećale građanima Srbije sledeće. Prvo, intenzivni rast industrijske proizvodnje. Drugo, rast investicionih ulaganja. Treće, veći dotok stranog kapitala i ulaganja u privredu zemlje. Četvrto, bolji standard građana. Peto, brži rast zaposlenosti. Šesto, nagli pad korupcije i kriminala i sedmo, kvalitetnije vaspitanje i obrazovanje. Ove obećane vrednosti tranzicione promene u našoj zemlji nisu se ostvarile. Umesto tih vrednosti građani Srbije i država Srbija dobili su sledeće. Prvo drastičan pad industrijske proizvodnje. Drugo, zamrzavanje investicionih ulaganja. Treće, prespor dotok stranog kapitala. Četvrto, veliki porast nezaposlenosti, negde do 26%. Peto, slabiji standard građana Srbije. Šesto, nagli porast korupcije kriminala i sedmo, o čemu danas ovde govorimo je, loš kvalitet vaspitanja i obrazovanja. Dame i gospodo narodni poslanici, motor svih tranzicionih promena trebalo je biti znanje, odnosno vaspitanje i obrazovanje. Srbija je najpre trebala izvršiti transformaciju vaspitanja i obrazovanja, ne samo u njegovim pojedinačnim delovima, kao što je činjeno, nego čitavog sistema u celini. Kažem da je vaspitanje trebalo transformisati ne obrazovanjem samo, nego i vaspitanjem, a da ga je ukinula a ne transformisala. To ću posebno i obrazložiti. Srbija nije prihvatila transformaciju sistema vaspitanja i obrazovanja u celini jer nije imala hrabrosti. To znači da nije imala viziju, nije imala ljude u ministarstvima prosvete koji su trebali imati toliko političke hrabrosti da idu u promene koje su neminovne, ne samo u zemljama severoistočne Evrope, a posebno u našoj Srbiji. Najpre je trebalo transformisati opšti cilj vaspitanja. Na tome insistiram, gospodo iz ministarstva, jer postajući socijalistički, citiram - svestrano razvijena ličnost sa bogatim umnim, dakle, intelektualnim, moralnim, estetskim, radno-tehničkim i fizičkim karakteristikama, završen citat, nije odgovarao novim kapitalističkim odnosima. Možda je novim kapitalističkim odnosima nešto trebalo transformisati u smislu nečega drugog, da idemo ka ličnosti znanja u funkciji rada i života. Dalje, može se postaviti pitanje – kakvog znanja, da li usko stručnog, informativnog, ili sa naglašenom radno-tehničkom karakteristikom? Nažalost, ovu radno-tehničku karakteristiku ovim zakonima koji su pred nama smo zapostavili, a to bi trebalo da bude jedan od prioritetnijih komponenata pri definisanju opšteg cilja vaspitanja i obrazovanja. Do danas, i u ovim zakonima koji su pred nama, nismo izvršili redefiniciju opšteg cilja vaspitanja. To je kao da gradimo kuću bez temelja. Osnov svakog sistema vaspitanja i obrazovanja jeste njegov opšti cilj. Na osnovu takvog redefinisanog opšteg cilja je trebalo izvršiti redefinisanje vaspitno obrazovnih zadataka u celini. Pri tome, ne bi se trebalo zaboraviti na tradicionalne, moralne, nacionalne i civilizacijske vrednosti. O tome je nešto govorio prethodnik. Isto tako, trebalo je redefinisati ulogu porodice kao važnog faktora vaspitanja i obrazovanja. To znači zdravu i celovitu porodicu kao jedan od nezaobilaznih faktora vaspitanja. Tranzicioni, ekonomski i socijalni odnosi su porodicu doveli u takav položaj da ona ne može ispuniti svoj vaspitno obrazovni zadatak. Sve više nam je porodica sa jednim roditeljem, takvom vidu porodice doprinela su razna događanja, ali sve učestalije rastave brakova. Njena vaspitna uloga svedena je zbog ekonomske krize takoreći na minimum. Tranzicione promene dovele su sistem vaspitanja i obrazovanja dotle da je on danas urušen, nije otvoren, devalviran, degradiran i nejedinstven. To su osnovne karakteristike po meni danas vaspitanja i obrazovanja sistema u kojem se mi nalazimo. Stručno dozvolite da kažemnešto iako je u zakonima ovim nagovešteno o stručnom usavršavanju nastavnika da nije na zavidnoj rezini, iako je u zakonima inicirano ovde na vrlo dobar način, ali u praksi vrlo često se na seminarima za stručno usavršavanje nastavnika pojavljuju osobe iz nevladinih organizacija čije su stručne i obrazovne mogućnosti počesto ispod nivoa samih nastavnika koje oni obučavaju. Ovo je dokaz da naš vaspitno obrazovni sistem zahteva istinsku reformu i rekonstrukciju na nivou, rekao bih, pedagoške revolucije. Zanemarili smo vaspitanje ne samo u školi, nego i u društvu. Rekao bih da smo proterali vaspitanje iz škole, iz učeničkih organizacija, sa ulice i slobodnih aktivnosti učenika, čak smo proterali, verovali ili ne, vaspitanje iz zakona. Tako su nam se zakoni zvali – Zakon o osnovnoj školi, Zakon o srednjoj školi, umesto Zakon o osnovnom vaspitanju i obrazovanju, Zakon o vaspitanju i obrazovanju u srednjoj školi itd. Kao posledica toga danas imamo nevaspitanje vrlo često u školi, roditeljskom domu, na sportskim igralištima, u sportskim organizacijama, u političkim strankama, pa čak i ako hoćete i u ovom parlamentu i društvu u celini. Zbog toga se bavimo sa posledicama nevaspitanja, a to znači nasiljem, mržnjom, nekulturnim ponašanjem na svakom mestu, ubistvima u školi, što nam se neretko događa, na ulici. Bavimo se drogom, alkoholizmom, prostitucijom, pljačkom, mitom, korupcijom, kriminalom, a to je sve, verovali ili ne vi koji radite u vaspitno obrazovnim ustanovama, posledica vaspitanja, odnosno bolje reći nevaspitanja. U ovoj tranzicionoj krizi pojavila se poplava privatnog školstva, ovo posebno podvlačim, sa tendencijom da i stranci otvaraju ne samo škole nego i fakultete u našoj sredini. Ovu problematiku potrebno je izanalizirati i proučiti, kako bi je postavili na mesto koje joj pripada u našem društvu. Pedagoški poziv prosvetnog radnika je ugrožen sa više strana brzim razvojem obrazovanja, lošom politikom u vezi sa materijalnim položajem prosvetnih radnika, neodgovornim i neprofesionalnim ponašanjem pojedinih nastavnika koji su zalutali u školu i kadrove, a njih, priznaćete, nije malo. Tu malo greše i gospoda iz Ministarstva. Izvinjavam se što moram reći. Verovali ili ne, na moje pitanje - da li postoji popis univerzitetskih profesora, odgovor je bio – ne. Odgovaram da se ode u Lovački savez Srbije pa ćete videti da ima popis. Znate li zašto popisa nema? Zato što nam nastavnici na univerzitetima izvode nastavu na tri, pet, 10, 12, a jedan čak na 22 radna mesta. Po zakonu može samo na jedno radno mesto u trećinskom odnosu. Kako možemo otvoriti perspektivu mladim generacijama? Zakonodavac je tu bio jasan, ali mi u praksi sprovodimo druge stvari. U vreme teške ekonomske krize škole i fakulteti trebaju preduzeti mere za zaštitu porodičnog budžeta od raznih vidova profiterstva, a on nije mali u školama, sitne i krupne trgovine, bilo da je reč o kupovini udžbenika, radnih sveski, rekreativne nastave i ekskurzija, kao i svih vanrednih izdataka roditelja. Imamo slučaj da se kupuju dupli udžbenici. Jedan se ostavlja u školi a drugi se nosi kod kuće. Da li možete verovati da se to radi u Srbiji u 21. veku. Kažu da su teška deci pa neka ostave kod kuće. To je pedagogija pljačke roditelja i to je nerazumljivo u pedagogiji 21. veka. Znate li zbog čega se to radi? Neko je uzeo postotak i to dva različita udžbenika, pogotovo ako je u pitanju Bukvar u prvom razredu. Učitelj mora dva da ima, pa i učenik. Štednja kao stalna moralna vaspitna kategorija ličnosti mora biti vaspitna vrednost ukalkulisana u ovaj zakon ovde, a njega gospodo zaista nema. Pogledajte zakone Nemačke i drugih organizacija i vidite ovu moralnu vrednost pa ćemo da vidimo da je kod njih ukalkulisano. Strategija obrazovanja koja je donešena. Mogu da pohvalim i Ministarstvo prosvete što je nakon dugi niz godina ipak izradilo tu Strategiju obrazovanja, ali se nije dovoljno oslonilo na pedagošku nauku niti na bogato srpsko iskustvo već na preporuke i naloge iz evropskih centara. Govorim o onom smislu o kojem je moj prethodnik malo pre govorio. Ona već u svome nazivu nema vaspitanja. Pokazaću vam. Evo te strategije. Ona nosi naziv – Strategija razvoja obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. Predsedavajući, ako im nije interesantno neka poslanici napuste, a ne da ometaju. Ovo govorim zbog predstavnika Ministarstva i građana, a ne zbog vas gospodo kojoj ovo nije zanimljivo. Strategija razvoja obrazovanja u Srbiji do 2020. godine umesto da nosi naziv – Strategija vaspitanja i obrazovanja. Verovali ili ne, ako ste je čitali, a verujem da jeste jer smo je dobili, do 15 strane u nijednoj rečenici ne spominje se reč vaspitanje. Izvolite pogledajte pa ćete videti koliko držimo do vaspitanja. Strategija nije išla na ovu skupštinu. Nju je donela Vlada. Bilo je čitanje, ali nije bilo na odmet da se našla među narodnim poslanicima. Razvoj vaspitanja i obrazovanja kod nas zadnjih 10 godina kretao se u okviru paradoksa i protivrečnosti. Konstantno sve vlade od prethodne do današnje deklarisale su i obećavale reforme, a istovremeno sve znatnije pogoršavale materijalne osnove vaspitanja i obrazovanja i rapidno otežavanje uslova za pedagoško stručno usavršavanje kadrova i praćenje inovacija. Nastavnici to vrlo dobro znaju u osnovnim i srednjim školama. Ugašeni su dečji listovi, časopisi. Teže se ide na seminare. Centralizacijom rukovođenja u ustanovama stvorena je kontraproduktivna atmosfera nesigurnosti i straha, pasivnosti u školama. Iz nastavnih predmeta proterali smo sadržaje koji govore o patriotizmu. Sa tom rečju su pojedinci u ovom parlamentu unazad tri godine se ismejavali, da ne kažem da nije reč smela da se upotrebi. Istoriju kao nastavni predmet svodimo na minimum. Te sadržaje koji govore o patriotizmu treba hitno vratiti u nastavne programe, a istoriju kao obavezan nastavni predmet od petog do osmog razreda u osnovnoj školi sa po dva časa i u srednjoj školi sa dva časa bez obzira koji su smerovi. Bilo bi dobro da vratimo ono što smo izbacili iz slušanja muzike iz četvrtog razreda osnovne škole. Baš "Marš na Drinu" smo izbacili ili iz srpskog jezika Ivan Goran Kovačić "Jama, deseto pevanje". Isto tako sadržaje iz područja zaštite i unapređivanja čovekove okoline treba vratiti kroz sve nastavne predmete. Ovde je bilo reči da bi se trebao poseban nastavni predmet baviti sa tim. Gospodo iz Ministarstva, vi ste to vrlo dobro inicirali prvi put u zakonu, što je dobro. Međutim, moram da kažem da u praksi ne sprovodimo ekologiju onako kako bi ona zaista trebala. Moram da kažem da je bivši ministar ekologije u bivšoj vlasti imao slogan – očistimo Srbiju, umesto da je postavio slogan – ne prljajmo Srbiju. Reći ću vam zašto to, ali je znao uzeti za takve bilborde 500.000 eura, ne govorim iz štampe, nego DRI. Sve više neke nevladine organizacije promovišu slogan "Upotrebljavajmo pravilno špric kada je u pitanju droga", umesto "Ne drogirajmo se, ne drogirajmo našu decu". Ovo govorim, dame i gospodo narodni poslanici, zbog toga što se mi stalno bavimo posledicama umesto uzrocima i to je problem. To je problem ovih zakona. Zakoni su dobro postavljeni, gospodo iz Ministarstva, međutim mi se u praksi počesto, zbog zanemarivanja vaspitne funkcije škole i faktora vaspitavanja, bavimo onda posledicama a ne uzrocima. Dobro je što ste u zakon stavili naglašenu ulogu zaštite i unapređivanja čovekove okoline i što ste to stavili kao jedan od elemenata godišnjeg rada plana škole. Potpuno razumem zašto ste to stavili, premda ne bi trebalo možda to u zakon, zbog toga što je bilo zanemareno. Verujem da ste želeli naglasiti funkciju ekologije u životu u celini. Kada je u pitanju osnivanje univerziteta, dve rečenice o njima, jer sistem mora biti jedinstven od osnovne škole do univerziteta, trebali smo se držati evropskih merila. To su danas neke kolege ovde i govorile, ali dame i gospodo narodni poslanici, po tim merilima na svakih milion stanovnika dolazi jedan univerzitet. Gde smo mi danas u Srbiji? A, mi radimo suprotno, imamo, čini mi se, sedam državnih univerziteta i osam privatnih, čuo sam čak i deveti da se privatni uspostavlja, petnaest, a nemamo 15 miliona stanovnika. Za taj broj trebali bi imati otprilike 15 miliona stanovnika, pa umesto u Evropu, mi odosmo u Afriku. To je ono što mi u zakonima donosimo jedno, u praksi sprovodimo drugo, a iz kojih razloga, vama je vrlo dobro poznato. Koliko ima područnih odeljenja fakulteta, niko ne zna. Zašto imamo preveliki broj univerziteta? Zato što je to najlakši način zarade, a mito i korupcija i kriminal i to neviđenih razmera. Nastava se izvodi, citiram: "u ciglanama, fiskulturnim dvoranama i bioskopskim salama" – "Politika", 20.11.2010. godine, verovali ili ne, a izveštaj glavnog inspektora. To je naša stvarnost. Dakle, zakon je jedan, a u praksi sprovodimo drugo. Nepotizam koji preti vaspitanju i obrazovanju da ga uništi, kao oblik kriminalnog ponašanja, u školama i fakultetima caruje. U jednoj vaspitno-obrazovnoj ustanovi imamo pet zaposlenih iz iste porodice, a da ne kažem da je glava porodice dekan fakulteta. To smo mi. To je Srbija danas. Kako reče prethodnik, trebamo videti šta smo danas, a šta bi u budućnosti. Da bi se unapredilo vaspitanje i obrazovanje, potrebno je najpre reorganizovati Ministarstvo prosvete da bude funkcionalnije, efikasnije. Zavod za unapređivanje vaspitanja i obrazovanja treba izdići na mesto koje mu pripada, da unapređuje vaspitanje i obrazovanje, a ne da osnivamo nove agencije za vaspitanje i obrazovanje. Pogledajte zadatak. Molim vas, predsedavajući, da umirite gospodu poslanike, pa makar iz moje poslaničke grupe, ili ću ja zaista završiti, prekinuti. Ja ovo zbog pojedine gospode i ne govorim ovde… (Predsedavajući: Izvinjavam se. Stvarno molim narodne poslanike da ne komentarišu sa mesta. Izvolite.) … govorim zbog predstavnika Ministarstva i pojedinih poslanika kojima je ovo interesantno. Dakle, ova agencija ima isti zadatak, ako ste videli i uporedili, kao i Zavod za unapređivanje vaspitanja i obrazovanja, isti je cilj. Ako ste imali nameru da preorijentišete Zavod i ona dva zavoda u agenciju, onda ću ja to pozdraviti, da se ne uzimaju novi ljudi, ali to je trebalo onda naglasiti ili obrazložiti. Transformaciju škole iz obrazovne u vaspitno-obrazovnu ustanovu hitno moramo izvršiti. Mi smo u školu uveli milicajce, umesto pedagoge i vaspitače. Dame i gospodo, možemo mi njih uvesti umesto 250, gospodine ministre, danas koliko imamo u školama, još 10.000, ali mi koji se bavimo čitav život pedagogijom znamo da nećemo poboljšati vaspitanje sa uvođenjem policajaca. Uvođenje milicije u škole je krajnje priznavanje da nam je vaspitna funkcija škole na najnižoj tački u istoriji pedagogije. To gospoda profesori na fakultetu koji su predavači pedagogije vrlo dobro znaju, kao i oni koji dobro znaju istoriju pedagogije. Umesto toga, vratimo tradicionalne faktore vaspitanja, redefinišimo njihove sadržaje i imaćemo dobru vaspitnu situaciju u školama. Daću jedan primer. Imali smo do sada u moralnom vaspitanju jedan od zadataka – odnos prema društvenoj imovini. Šta smo mi tu učinili? Ništa. Promenili društvenu imovinu, ostao isti zadatak. Umesto, mogli smo promeniti taj zadatak, odnos prema privatnoj i prema eventualno državnoj imovini i odrediti sadržaj, uzeti iz prethodnog zadatka i nove sadržaje. Ostavili smo to, ostavili smo haos i zato imamo vaspitnu situaciju kakvu momentalno imamo. Apelujem, gospodo iz Ministarstva prosvete, na vas i čitavu Vladu Republike Srbije da skinu Srbiju sa stuba srama u Evropi činjenjem i nečinjenjem, što pedagoški radnici, vaspitači, učitelji i nastavnici, profesori, pedagozi nisu dobili nacionalne penzije, dok bogati sportisti jesu, a čiji su proizvod povremeni pehari i medalje, dok su proizvodi pedagoške armije za katedru ljudi, intelektualni kapital, finansijski i kulturni kapital, sloboda i demokratija. Ovu nacionalnu bruku u društvu znanja 21. veka, u svetosavskoj, vukovskoj i pelagićevskoj Srbiji, sasvim izvesno oštro bi osudio i vožd Karađorđe i njegov veoma uvaženi prvi popečitelj prosveštenija, vaš prezimenjak, gospodine ministre, Dositej Obradović. Zato unesite to u Zakon o vaspitanju i obrazovanju, da bismo učitelje digli na pijedestal društva, učenja, znanja i slobode i demokratije 21. veka. Na kraju, dozvolite da kažem. Do danas oblast osnovnog i srednjeg obrazovanja uređivala su tri zakona, Zakon o osnovama sistema, vaspitanja i obrazovanja, Zakon o osnovnoj školi i Zakon o srednjoj školi. Dakle, dve oblasti vaspitanja i obrazovanja uređivala su tri zakona bespotrebno. Voleo bih da mi neko kaže zbog čega je to. Sa ova tri zakona uveden je haos u obrazovanje i vaspitanje, to dobro znaju nastavnici. Moja anketa među učiteljima i nastavnicima u osnovnoj školi govori da 40% ih ne zna uopšte da postoji krovni Zakon o osnovama vaspitanja i obrazovanja, nego samo Zakon o osnovnom vaspitanju i obrazovanju. To stanje trebalo je prekinuti donošenjem dva ova nova zakona, bez Zakona o osnovama sistema, odnosno krovnog zakona. Ako je to Zakon o osnovama sistema, govorim o sistemu vaspitanja i obrazovanja, zašto se ne govori o visokom obrazovanju, ili njega mislite da ste izbacili iz sistema vaspitanja i obrazovanja. Nema ni jedne reči. Dakle, takvog krovnog zakona nemaju ni zemlje u okruženju, a nema ga nigde u Evropi, a mi hoćemo u EU. Hoćemo evropska merila. Počesto se prepliću isti zadaci i u jednim i u drugim. Sva potrebna rešenja valjalo je ugraditi u Zakon o osnovnom vaspitanju i obrazovanju i Zakon o srednjem vaspitanju i obrazovanju. Ovako zadržavamo haos, ako hoćete, i u pravnom pogledu. Na kraju da kažem da u celini zakoni imaju jako dobrih rešenja, da su neke stvari inicirale koje nisu prethodni zakoni, pa pitanje je kako će se sprovesti u praksi. To zavisi i od donošenja novih nastavnih planova i programa koje hitno treba redefinisati. Zbog toga predlažem Ministarstvu da pod hitno, zajedno sa fakultetima, definišu opšti cilj vaspitanja i obrazovanja iz koga bi proizilazili posebni ciljevi i zadaci, da izradi nacionalni okvir kvalifikacija, o tom posebno nisam hteo govoriti, to je nezamislivo. Dalje, hitno doneti zakon o visokom obrazovanju. Ne znam zašto on nije donet u sklopu ovoga, jer tu imamo najviše problema. Najhitnije treba doneti transformisane nastavne planove i programe pojedinih nastavnih predmeta za osnovnu i srednju školu i hitno, najhitnije prići nostrifikaciji naših diploma. Mi smo imali jedno slušanje i to je haos. Može i nas poslanike da bude sramota što nismo podsticali. Naša deca završe na Kembridžu i drugim evropskim fakultetima da bi nostrifikovali diplomu od dva meseca do pet godina, od 200 evra, citiram, do 2.000 evra. Prosek Evrope je 75 evra. Možemo mi doneti sve zakone, ali ako ih ne budemo sprovodili u praksi, a to je moguće jedino uz dobar inspekcijski nadzor, koji je na vrlo niskom stepenu jer i njega treba reorganizovati, od ovih zakona neće biti ništa. Gospodo, pozivam i vas iz opozicije i pozicije da glasamo za ove zakone. Zašto? Zato što su inicirali masu stvari koje nisu imali prethodni zakoni. Da su trebali još neke stvari obuhvatiti, trebali su, ali je trebalo ići u korenitu reformu. Tu korenitu reformu trebalo je započeti 2000. godine. Da li ćemo mi krpljenjem ovih zakona izaći iz krize? Verovatno hoćemo, jer smo po meni polovinu stvari već prevazišli, redefinisali. Zato vas pozivam da glasamo za ovo i damo mali doprinos, ne Ministarstvu prosvete, nama i zakonima, nego našoj deci. Verujte da će nam biti zahvalni. Hvala.
Po povredi Poslovnika se javio narodni poslanik Bojan Đurić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, reklamiram povredu člana 107. Poslovnika. Šta ste nam uradili, gospodine Babiću, ovim predlogom da se produži rasprava? Valjda bi ovo bar malo kraće trajalo. Prethodnik je govorio 28 minuta. Iskritikovao je i izvređao sve u ovoj zemlji, a onda nas pozvao da glasamo za zakon. Posebno reklamiram povredu dostojanstvo Narodne skupštine, a niste reagovali na to, gospodine Arsenoviću, kada je gospodin Atlagić rekao da u srpskim porodicama vlada nevaspitanje i da nevaspitanje vlada u ovom parlamentu. Izvinite, u ovom parlamentu nema nevaspitanja, makar u poslednje vreme, makar od kada se ovde ljudi ne polivaju vodom, ne psuju i ne nose potkošulje na sednicama Skupštine. Ovo je Skupština Republike Srbije, visoki dom, nije brdsko planinska skupština, ovo nije SAO zajednica, ovo je država koja postoji već dosta dugo. Molim vas, gospodine Arsenoviću, da zaštite sve narodne poslanike u ovom parlamentu i samu instituciju Narodne skupštine i ubuduće onemogućite gospodinu Atlagiću da pomalo doterujući očigledno neki svoj referat sa savetovanja Makarska`73. ili nešto slično, da makar ne vređa na ovaj način Narodnu skupštinu.
Tačno je da je gospodin Atlagić koristio te reči, ali sam ja više to protumačio kao njegovo figurativno izlaganje vezano za opšte ponašanje. Ne verujem da je namerno hteo da povredi dostojanstvo Skupštine i smatram da u tom smislu nije ni povređen Poslovnik. Međutim, imate pravo da tražite da se u danu za glasanje izjasnimo o povredi Poslovnika. Da li ste za to? (Bojan Đurić, s mesta: Jesam.) Znači, u danu za glasanje ćemo se izjasniti o povredi Poslovnika [[Marko Atlagić, s mesta: Tražim repliku, spomenuo me je direktno.]] Molim vas, po povredi Poslovnika nemate pravo na repliku. Gospodin Đurić je uputio primedbu na povredu Poslovnika od strane predsedavajućeg, a ne na vas. Nije u tom smislu vas spomenuo, nego da ja nisam reagovao na vaše izlaganje, što znači da sam ja povredio Poslovnik po shvatanju Đurića. Prema tome, nemate pravo na repliku. (Marko Atlagić, s mesta: Gospodine predsedavajući, javljam se po članu 103. Poslovnika – dostojanstvo Narodne skupštine.) Izvolite.
Samo ću jednu rečenicu, nemam nameru da dajem repliku, samo da kažem da se zaista izvinjavam ako sam nekoga uvredio, a mislim da nikoga nisam spomenuo. Drago mi je da su se neki prepoznali možda u mojoj diskusiji, pa makar ona bila iz Makarske iz sedamdeset i neke godine, kako reče gospodin, a možda i iz `68. godine, pa makar ovo bilo i predavanje za jedan naučni skup iz domena vaspitanja i obrazovanja. Znam koja je reč pojedinu gospodu najviše uvredila, to je patriotizam, jer su iz tih poslaničkih klupa vršena ismejavanja u ovoj skupštini. To je gospodin, prozvaću ga direktno, Žarko Korać. Citiraću i datum, jer vi znate da ja napamet ne pričam itd. Prema tome, ovde su se ismejavali patriotizmu. Izvinjavam se gospodinu Đuriću, ali njega nisam spomenuo. Zašto je uopšte i reagovao zaista mi nije poznato, ali preporučujem da svoja viđenja i kritiku na moje izlaganje da u nekom naučnom časopisu ili dnevnom listu, pa možemo onda nastaviti raspravu, jer ovo su čisto stručne teme, ne političke. Verovatno je gospodin Đurić nastavnik ili profesor u osnovnoj školi. Ako jeste, onda možemo preko stručnih časopisa, jer ovde se radi o reformi vaspitanja i obrazovanja. Još jedanput se izvinjavam ako sam nekoga uvredio. Što se tiče porodice, ovo mi je teško palo, moram da mu kažem da u porodicima danas ima više ubistava nego unazad 20 godina.
Gospodine Atlagiću, moram da vam kažem da ste zloupotrebili Poslovnik. Vi ste reklamirali povredu Poslovnika, a imali ste repliku. Molim vas da se pridržavamo Poslovnika, inače ću biti prinuđen da primenjujem adekvatne mere. Nemojte da me dovodite u tu poziciju. Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić, povreda Poslovnika. Izvolite.
Potpredsedniče parlamenta, dozvolili ste brutalnu uvredu drugog potpredsednika parlamenta, gospodina Žarka Koraća. Gospodin Atlagić je optužio za odsustvo patriotizma, odnosno za izdaju gospodina Koraća. Mnogi ljudi su stradali u ovoj zemlji zbog takvih optužbi.
Izvinite, po kom članu ste se javili?
Član 107. Najlepše vas molim da to sprečite. Što se tiče terminologije, meni se učinilo, gospodine Atlagiću, da se radi o `73. godini zbog toga što ste nekoliko puta pomenula milicajce, a toga u našoj zemlji nema već pune 22 godine. Samo mi se zbog toga učinilo.
Nije bilo povrede Poslovnika. Idemo dalje, reč ima narodni poslanik Svetislava Bulajić. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, ministra trenutno nema, ali pozdraviću i njega, članovi tima i kolege narodni poslanici, plašim se da ću verovatno posle ovakvih rasprava biti pomalo akademska, a možda i dosadna. Razmišljajući o ovako kompleksnom predlogu za objedinjenje rasprave kada je u pitanju ovoliki broj obrazovnih zakona, sebi sam dala neku temu i razmišljala da sa vama popričam o tome da li mi uopšte imamo obrazovanje za moderno društvo i razvoj, kako do njega doći, može li se ovim promenama koje su ponuđene pred nama do toga doći i gde je tu razlika između strategije, vizije i mogućnosti da se to implementira u praksi, ali ne mogu da ostanem imuna na ono što se upravo dogodilo, pa sam morala da preokrenem način razmišljanja i da malo proverim kako stoji stvar sa koalicionim sporazumom i političkim ciljevima Vlade. Gle zaprepašćenja, obrazovanje i nauka su definisani kao prioriteti, pa onda se u tom koalicionom sporazumu govori o nastavku reformskog procesa. Lično se smatram opozicijom u punom smislu te reči, po opredeljenju konstruktivnom opozicijom, ali sam se prepala od ovolike konstruktivnosti kada je u pitanju vladajuća koalicija, pa ću pokušati na neki način da umanjim tu količinu konstruktivnosti i da se malo pozabavim zakonima pred nama. Ono od čega sam želela da pođem u svojoj raspravi jeste činjenica o kojoj je govorio gospodin ministar. On je rekao da je unapređenje pravnog okvira preduslov za jačanje tendencija reformi i naročito je citirao vaspitnu ulogu škole o čemu je već bilo reči i jačanje veze sa socijalnim partnerima. Pošto sam na neki način dvostruko uvezana u temu jer sam neko ko dolazi iz obrazovnog sistema, ali trenutno se ovde obraća i građanima Republike Srbije, zaista osećam ličnu odgovornost da kažem da neko i mnogo temeljnije i značajnije, bolje unapređenje pravnog okvira ne može ni u kom slučaju da dovede do ovakvih ambicioznih ostvarivanja ciljeva u eventualnom slučaju to može biti samo pretpostavka i u tom smislu zaista se nadam da će resorno ministarstvo razmišljati o sveobuhvatnijim reformama u budućnosti, o donošenju i nekih drugih zakona. Pravilno je primećeno da jedan zakon apsolutno to svima bode oči nedostaje, to je Zakon o visokom obrazovanju. Pošto je to deo obrazovnog procesa iz koga ja dolazim i sa te strane mogu reći da sve ove promene o kojima govorimo u odnosu na osnovno i srednjoškolsko obrazovanje zaista lepo zvuči na papiru. Ali, ta deca sa kojom se mi suočavamo kada postanu brucoši jednog dana, vrlo brutalno nam saopštavaju da nešto od onih podataka o kojima smo slušali, a neki su bili i vrlo dramatični. Dakle, počev od toga kakvi su materijalni uslovi u našem školskom sistemu, od prebrojavanja broja toaleta pa nadalje do onoga šta su stvarno naši uspesi kada je u pitanju recimo evidentiranje prema nekim evropski i svetski priznatim standardima i indikatorima kao što su uspesi ili neuspesi na PISA testovima i slično. Prosto mislim da je zaista neophodno razmišljati o nekim načinima kako taj sistem bolje uvezati, kako on može prodisati. Mislim da je potpuno jasno da će se to teško dogoditi ako je tolika konstruktivnost bila prisutna i kada su bile najavljivane reforme za budžet i rebalans budžeta jer participacija obrazovanja u ukupnom budžetu, kada su u pitanju sredstva, su zaista minorna. Ako se čak tešimo i podacima da to nije značajno manje u odnosu na neke od zemalja u regionu, zaista je značajno manje u odnosu na zemlje u EU, a onda se tu podizanjem kvaliteta zaista teško može postizati. Ono što je takođe vrlo značajno kada su u pitanju ovi zakoni pred nama i odsustvo, kako sam rekla, te vizije i neke suštinske reforme možda dolazi i otuda što se u ovim malo pre spomenutim ciljevima koalicije kaže se da će se reforme nastaviti što implicira dakle jednu vrstu kontinuiteta, a ne diskontinuteta, što po sebi ne mora biti ni dobro ni loše. Ono što je za mene u svemu tome upečatljivije to je stvaranje pretpostavki za neko strateško opredeljivanje koje će biti značajno drugačije i učinkovitije, ako je to cilj svih nas, zaista teško prepoznatljivi, s obzirom da je činjenica da će sa ovakvim promenama, a ja se neću drznuti da nazovem kozmetičkim, a neki od pripadnika koalicije su čak i to rekli, dakle, u pitanju je šuma propisa i više bih rekla neka inercija upodobljavanja strategije. Strategija je opet osmišljena svega do 2020. godine. To je u nekom kolokvijalnom smislu zaista sutra i mislim da ta stvar mora da se i vremenski nekako preraspodeli. Znači, bez neke dublje vizije o tome kako postići ono što svi želimo, a to je da postanemo društvo znanja, o tome smo gospodin ministar i ja već polemisali kada smo pričali o promenama Zakona o visokom obrazovanju. To je proces, to je apsolutno proces, to je nešto što je evidentno problematično, zašta je potrebna ogromna snaga, ogromno vreme i ogromna istrajnost. Pored materijalnih resursa to su pre svega i ljudi koji su kapitalni deo čitavog tog procesa. Više od trećine našeg stanovništva je aktivno uključeno u sistem obrazovanja u raznim ulogama bilo da su učenici, studenti, do nastavnika itd. Ono što je veoma značajno da mi ako nemamo druga sredstva taj ogroman ljudski potencijal imamo. Dolazi do osipanja i to su termini oko kojih smo se sporili, dolazi do demografskog pada ali i dalje je to još uvek veliki broj mladih ljudi koji treba na neki način da iznesu reforme ne samo u sistemu obrazovanja nego u ukupnom društvu. Bez toga mi se čini da ćemo jako teško doći do nekih značajnijih pomaka. Ono što želim da kažem jeste da ovaj set zakona u popriličnoj meri je refleksija trenutnog stanja, jedna vrsta i inercije ako se možete sa mnom i oko toga složiti i nešto što je veoma opasno kada se razmišlja na složeniji i kompleksniji način kada je u pitanju neophodnost, ne samo kontinuiteta u reformama nego i značajnih preokreta. Premda je vrlo teško doći do validnih indikatora, barem onih koji se mogu upodobiti sa svetskim i evropskim standardima, jasno je da mi tu posustajemo i da nismo na dobrom putu. Ono što je takođe veoma značajno kako bismo postigli neke efekte kada je u pitanju uopšte reforma obrazovanja jeste da se konačno pozabavimo i tim kvalitetom obrazovanja, ne samo njihovim indikatorima, merenjima i slično nego šta je sa kvalitetom. Na koji način vi možete podići kvalitet, podići zainteresovanost. Pitanje motivacije se danas postavljalo više puta u plenumu. Teško je suditi i po publici i po onima koji ovo zaista pažljivo prate od samog početka da je tu neki preveliki optimizam i motivacija na dnevnom redu. S obzirom da dolazim iz visokog obrazovanja, ako sve to nekako dovedemo do nekih diploma, nekih kvalitetnih kadrova i onda još doživimo odliv mozgova, šta smo onda uradili. To su onda nepovratno izgubljena sredstva koja su i ovako na neki način čudom namaknuta kada je u pitanju srpski budžet. Ono što je u tom smislu za mene takođe veoma važno to je kako ojačati taj obrazovni sektor, ne samo u smislu inovativnosti i kreativnosti nego i u vrednosnom smislu. Mislim lično sasvim suprotno kada su vrednosti u pitanju u odnosu na neke od prethodnih govornika ali je vrlo važno da to po mom uverenju i duboko verujem po uverenju većine članova mog poslaničkog kluba LDP, jeste društvo znanja, permanentnog učenja koje apsolutno moram da povećava i neke druge vrednosne kriterijume koji će biti presudno značajni za ovo društvo. Ako u moru ovih podataka naiđete na podatke i relevantnih istraživanja objavljenih u NIN krajem prošle godine da obrazovanje koje treba na neki način da nas uputi i na širenje demokratičnosti i jačanje humanističkih aspekata, onda nađete podatak da mladi od 12 do 18 godina imaju negativan stav prema osobama drukčijih seksualnih sklonosti, prema ateistima, prema pripadnicima drugih nacionalnosti, prema HIV pozitivnim osobama i na kraju prema samim odličnim učenicima. Dakle, to je jedan procenat od 19%. Dakle, postoji animozitet prema štreberima. Molim vas, pa ti štreberi su jedina mogućnost da se na neki način razvijamo i da podižemo ovo društvo. Prema tom istom istraživanju što je još zanimljivije, interesovanje učenika u odlučivanju o sopstvenom obrazovanju je alarmantno nisko. Sve je to lepo i kažem na papiru zvuči divno, imamo sada i učeničke parlamente, ali u njima neko treba zaista aktivno i da učestvuje i da bude motivisan da u tako nečem učestvuje. Kada je u pitanju obilje ovih konkretnih rešenja, mislim da će biti prilike jer smo uložili dosta amandmana da se time pozabavimo i u pretresu u pojedinostima. Neću da trošim vreme na te stvari jer će biti još prilike za to. Ako se već govori o onome što bi trebalo da budu ukupno ciljevi kada je u pitanju stanje u sistemu obrazovanja u Srbiji, mislim da se nikako ne može izbeći nastavak reformi na mnogo značajnije načine u suštinski kvalitetnom smislu, a ne samo prema formi upodobljavanja strategije koja je takva kakva jeste za sada. Znači, na drugačijim obrazovnim ishodima, na podizanju opšteg razumevanja ciljeva kojima se ovi ishodi u obrazovanju moraju bazirati i da rezultati u tom smislu podrazumevaju da se mora u obrazovanju pristupati mnogo analitičnije, mnogo dugoročnije. Jedna od stvari koja meni pada u oči je da kada su u pitanju ta multidisciplinarna istraživanja reforme obrazovanja uopšte, ne samo u Srbiji nego i u svetu, se ovde vrlo često razumeju i kao nerelevantna naučna aktivnost, a to su vrlo zanimljiva i vrlo važna istraživanja koja bi morala na neki način da pomognu i tu međusektorsku koordinaciju koje veoma slabo ima. Dakle, ne samo sveobuhvatnost reforme kao takve, nego jasno definisanje, zašto da ne, prvo kratkoročnih, onda srednjoročnih, pa tek onda dugoročnih ciljeva... (Predsedavajuća: Vreme.) ... Završavam. Jasna podela nadležnosti i mnogo osmišljeniji način praćenja uspešnosti i sprovođenja reforme. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre Obradoviću, predstavnici ministarstva, na početku moram istaći da je pred nama set zakona iz obrazovanja i ono što je naša sugestija je da smo mogli u nekoliko rasprava da pričamo o ovim vrstama obrazovanja. Dakle, ne da produžimo vreme za raspravu i diskusiju, da dupliramo vreme, već smo mogli ponaosob da pričamo o ovim zakonima, jer je tema izuzetno bitna i izaziva veliku polemiku. U prilog svemu tome moram reći da će učešće u načelnoj raspravi uzeti 63 poslanika plus 12 ovlašćenih poslanika, što je 75, faktički, jedna trećina poslanika je uzela učešće u ovoj raspravi, što govori o kompleksnosti samih zakona. Dakle, osim što je izazvala polemiku, izazvala je i veliku pozornost kod stručne javnosti, polemiku između sindikata i Ministarstva prosvete, itd. Od ovog seta zakona javnost puno očekuje. Pre svega, da dobije odgovor na pitanje kuda ide naš obrazovni sistem. Dalje, da li reforma koju sada propagira ministarstvo može da se implementira u naš prosvetni sistem? Da li je društvo i naš prosvetni sistem spreman za određene evropske tekovine, s obzirom da je preporuka da se ovaj zakon približava evropskoj legislativi? Drugo, da bi se neki zakoni primenjivali u nekoj zemlji, država mora da bude pravno jaka na svakom delu svoje teritorije. Ono što mene ovde interesuje je da li će se po donošenju jednog ovakvog zakona, ovog paketa zakona, ovi zakoni primenjivati na KiM, s obzirom da je potpisan Briselski sporazum i s obzirom da će se ukinuti institucije u tom delu Srbije i s obzirom da se naša država i faktički i de jure odriče tog dela svoje teritorije? To je pitanje na koje sigurno u ovom trenutku niko ne zna odgovor. Ili, pak, zna, a ne želi da kaže javno? Tradicija školovanja u Srbiji od 1958. godine je da imamo besplatno osnovno školovanje, da imamo besplatno ali ne obavezno i srednje školovanje i o tome bi trebalo da se porazmisli. Možda bismo trebali da imamo obavezno srednje školovanje, iz prostog razloga zato što je stanje obrazovnog nivoa naše populacije nepovoljno i nepodnošljivo, s obzirom da imamo svega 7% obrazovnih građana Srbije a oko 21% sa završenom osnovnom školom, što govori da stvarno taj obrazovni profil nije na jednom zavidnom nivou. Takođe, i vi ste rekli, gospodine ministre, da država malo izdvaja u budžetu za prosvetu – 3,5% do 4% bruto društvenog proizvoda, dok, zapamtite ovo gospodo evropejci, zemlje koje su sada ušle u EU negde oko 5% izdvajaju za prosvetu i obrazovanje, dok 96% ide na lične dohotke, što jeste pogubno, a svega 4% za projekte i za investicije, dok je u zemljama EU to negde oko 73%, ako se ne varam. Ono što je tragično u ovom trenutku a to niko nije spomenuo i ja bih želeo da otvorim tu temu, to je fizički deformitet naše dece u osnovnoj školi. Imao sam to iskustvo da radim na jednom magistarskom radu, da pomažem jednom prijatelju koji je magistrirao i radili smo istraživanja u Jablaničkom okrugu. Videli smo da je 74% dece sa deformitetom, što govori o tome da država i ministarstvo moraju da učine nešto da uvedu obavezno po četiri časa fizičkog vaspitanja i da te časove fizičkog vaspitanja drže stručni ljudi, odnosno profesori fizičkog vaspitanja. To je jedna od ideja koju ja promovišem i govorim glasno vama, gospodine ministre. Sindikati su imali, kao što rekoh, puno primedbi vezano za ovaj set zakona. Između ostalog, rečeno je da Zakon o osnovnom obrazovanju i Zakon o srednjem obrazovanju i o obrazovanju odraslih su zakoni koji su doneti u mandatu prethodne Vlade, dok je ovaj zakon o osnovama sistema obrazovanja donet na jedan ekspresan način. Mi iz DSS vas tu razumemo. S obzirom da smo doneli strategiju, vi ste morali da donesete jedan krovni zakon. Da li je taj zakon dobar ili nije, o tome ćemo da diskutujemo. Sindikati su imali puno primedbi oko toga. Rekli su čak i da ste im sugerisali da za tri dana dostave neke primedbe i sugestije. Oni su dostavili, ali je veoma mali broj primedbi i sugestija prihvaćeno. Takođe, u sve ovo se Nacionalno-prosvetni savet uključio tek kada je zakon bio spreman za Vladu, tako da ni njihove sugestije nisu prihvaćene, kada je u pitanju implementacija određenih primedaba u ovaj zakon. Osvrnuću se na njihove primedbe. Kao prvo, to ste i vi rekli u svom izlaganju i svom ekspozeu, oni se žale na određene zakonske odredbe koje treba da se promene, a to je finansiranje po glavi učenika, kao i da se prolongira do 2021. godine, kao i povećanje broja učenika u odeljenju. Plašim se nečeg drugog, a to je da ove zakonske odredbe vode ka racionalizaciji radnih mesta u prosveti. Ja branim ovaj stav mojih kolega i sindikata koji sugerišu da ove zakonske odredbe treba da se izbace iz ovih zakona, ali, ja iz jednog drugog aspekta pričam o svemu ovome. Naime, ja mislim na demografski aspekt. Dolazim iz Jablaničkog okruga, gde je demografska populacija takva da se ljudi iseljavaju iz pojedinih sela, iz prostog razloga što se radi o siromašnom kraju i ne vide nikakvu perspektivu. Pojedina odeljenja se gase. A vi dobro znate, gospodine ministre, ako selo nema učitelja, nema sveštenika i nema doktora, to selo je čekaonica smrti. Iz tih razloga ja očekujem da prihvatite sugestije ministarstva, kako bi bili korektni i kolegijalni i prema samim profesorima, a i da država zauzme jedan strateški stav prema tim rubnim i pograničnim mestima. Želim da se osvrnem na zakon o obrazovanju odraslih. Dobro je što se država uhvatila u koštac sa ovim problemom. Posle 13 godina tranzicije mnogi ljudi su ostali bez posla, nalaze se na birou za zapošljavanje, na tržištu rada i sigurno im se treba pružiti šansa. Međutim, kolegijum direktora koji je održao sastanak povodom ovog zakona je poslao vama određene sugestije preko Sektora za obrazovanje, u smislu da oni misle da država favorizuje srednje stručne škole a da mrežu škola koje su već radile taj deo posla obrazovanja odraslih polako marginalizuje. Oni se nalaze u nekom pravnom vakuumu. Takođe, oni se plaše za određena radna mesta, naročito za učitelje koji će primati platu 56%. To je presedan. Normalno, vi svojom uredbom to stanje možete da popravite, a to i oni sugerišu. Verovatno i imaju obećanje da ćete vi to regulisati. Ali, apsurdno je da se u ovom trenutku učitelj koji predaje u školi za obrazovanje odraslih proglasi tehnološkim viškom sa 56%. To je nonses. Iz tih razloga, zamolio bih vas da počnete da razmišljate kako da uredite taj deo prostora. Morao sam sve ovo da kažem zbog mojih kolega iz Škole za obrazovanje odraslih Dositej Obradović, koji su mi sve ovo sugerisali i koji su vas zamolili da pogledate ove sugestije koje vam je Direktorijum direktora koji je zasedao dostavio. Njih su 72 i oni su vam govorili o ovom problemu. Gospodine ministre, vi ste verovatno imali dobru volju da donesete jedan kvalitetne i dobre zakone. To ne sporim. Međutim, vreme će pokazati da li su ovi zakoni dobri. Ja se nečeg drugog bojim, da nećemo možda kroz godinu, dve ili u vašem mandatu imati izmene i dopune ovih zakona, ne zbog toga što je zakon možda toliko loš, već što ćemo imati političke pritiske, zato što ćete imati socijalne pritiske od strane sindikata i mnoge druge pritiske. Gospodine ministre, meni je neshvatljivo da mi naše zakone prilagođavamo legislativi Evrope, a ta Evropa nas ne želi u svoje okrilje. I sami vidite da nam ne daju datum za pregovore, a kamoli da nas prime u evropsku porodicu, taj politički konglomerat. Iz tih razloga ne vidim šta će se desiti ako EU kroz koju godinu nestane ili se rasformira, kome ćemo približavati naše zakone?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva prosveta, nauke i tehnološkog razvoja, dame i gospodo narodni poslanici, danas ću govoriti o Zakonu o obrazovanju odraslih i o Zakonu o srednjem obrazovanju. Smatram da u dosadašnjoj diskusiji koju smo imali nismo dovoljno vremena posvetili jednom novom zakonskom rešenju koje će definitivno dovesti do rešenja problema koji smo do sada imali u vidu akreditacije programa i organizacija koje će izvoditi i implementirati neformalne, odnosno vaninstitucionalne vidove obrazovanja. Smatram da je set ovih zakona o obrazovanju usklađen i konkurentan sa Strategijom razvoja obrazovanja i dolazimo do jednog kvalitetnog zakonskog okvira i, imajući u vidu činjenice i određene analize, čak smo ispred svih zemalja u regionu, naravno, ako usvojimo ove zakone, u tom nekom smislu zakonske regulative koja će nam dati mogućnost da pospešimo obrazovanje kako formalno, tako i neformalno obrazovanje. Smatram da u vremenu u kojem živimo prosto moramo imati u vidu jedan veliki značaj neformalnog obrazovanja. Nesporno je formalno obrazovanje, kako osnovno, srednje i visoko. Tu imamo puno problema i moraće puno napora da se uloži kako bi se situacija u tom domenu pospešila, pogotovo u politici kvaliteta i u odnosima i relacijama između potreba privrede naše zemlje i obrazovnih profila koji se školuju u našim srednjim školama, naravno i u okviru visokoobrazovanih institucija. Međutim, neformalno obrazovanje je obrazovanje koje daje ono što je u savremenom modernom razvijenom svetu jako važno za tržište rada. Za proces razvoja preduzetništva to su veštine i dodatne sposobnosti koje su nadogradnja na formalno obrazovanje. Navešću samo primer da u SAD su najkonkurentniji oni kadrovi koji čaku 88% slučajeva imaju izgrađene veštine i koji primenjuju onu filozofiju doživotnog učenja i koji imaju jedan čitav niz kvalifikacija i onih kadrova kojih se prilagođavaju uslovima na tržištu i trenutnoj ekonomskoj situaciji. Nažalost, mi u našoj zemlji imamo jednu takvu priliku da, evo, jedna analiza je pokazala da čak 34.000 ljudi u našoj zemlji će se u ovom periodu radije odlučiti da uzme otpremnine i da čeka penziju na Nacionalnoj službi za zapošljavanje, nego što će prihvatiti bilo kakav vid prekvalifikacije i dokvalifikacije i pokušati da na tržištu rada u privatnom sektoru ostvare svoju zaradu, da stvore neku dodatnu vrednost za svoje poslodavce, a da ne govorim o tome da pokreću sopstvene preduzetničke inicijative. Navešću samo jedan negativan primer koji se dešavao i u mnogim javnim preduzećima, kao što je recimo "Telekom", kao što "Elektroprivreda". Imate situaciju u "Galenici", gde je u menadžmentu "Galenike" država odredila da je oko 300 radnikadefinisano kao višak zaposlenih. Njima su ponuđene opcije otpremnine i socijalnog programa, nekima program prekvalifikacije i dokvalifikacije i samo 30 od 300 se javilo da bude na tom programu, a troje je pristalo da ide na taj program i da se upusti dalje u tržišnu utakmicu. Znači, ovde se radi o jednoj potrebi ne samo za promenu zakonske regulative, nego se radi o potrebi promene svesti, promene mentaliteta, ne samo kod starijih ljudi, o tome ću govoriti malo kasnije, nego i kod dece, kod učenika koji su u srednjoj školi, da, prosto, moraju da imaju u vidu da u 21. veku svoju egzistenciju, razvoj profesionalne karijere i sve ono što je vezano za kvalitet njihovog života, vezuju za privatni sektor, za svoju inicijativu i za svoje znanje. Naravno, vezano je za implementaciju jedne jasne filozofije i politike doživotnog učenja i doživotnog obrazovanja za svakog pojedinca. Navešću i određene predloge koje imam kao dopunu onoga što zakon definiše. Posebno bih se osvrnuo na to da Zakon o obrazovanju odraslih definiše da Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja treba da vodi evidenciju pravnih lica i preduzetnika koji nisu organizatori aktivnosti obrazovanja odraslih, a kod kojih se obavlja praktičan rad. Iskustvo Nemačke, iskustvo Slovenije, iskustvo Francuske govori o tome da to treba da rade privredne komore, da to treba da rade udruženja poslodavaca, zanatske komore, jer one već u svojoj bazi podataka imaju veliki broj privrednih društava. Naravno, nije teško na to nadograditi spisak organizacija, sindikata i svih onih drugih koji po ovom zakonu mogu da se bave obrazovanjem odraslih. Ono što je isto jedan dodatni kvalitet ovog zakona to je da, kao u sektoru visokog obrazovanja, uvešće se akreditovanje programa i akreditovanje, uz jasne standarde onih institucija, organizacija koje će moći da izvode programe neformalnog obrazovanja, jer se konačno u ovoj zemlji shvatilo koliko je to neformalno obrazovanje važno i koliko je važno da i naši mladi ljudi, a i oni koji na tržištu rada izgube posao, prosto imaju i treba da se prekvalifikuju i treba da se dokvalifikuju kako bi mogli lakše da se snalaze na tom tržištu rada. Isto tako, ovaj zakon ide u prilog onome što ne možemo da postignemo već 20 i nekoliko godina u našoj zemlji, a to je da imamo jedno fleksibilno tržište rada gde će se radna snaga slobodno kretati, gde će biti normalno da privredna društava u svojim preduzetničkim poduhvatima mogu i da se ugase, mogu da uđu u probleme i da nije smak sveta ako se na taj način izgubi posao, već da se na jedan proaktivan način traži drugi ili pokreće nova preduzetnička inicijativa. Kada je u pitanju akreditovanje programa i akreditovanje organizacija koje vrše obrazovanje odraslih, mislim da je najbolje rešenje da tu postoji jedna krovna organizacija ili da se to poveri Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta, koja već postoji kada je u pitanju sistem visokog obrazovanja, jer već imamo infrastrukturu, imamo ljude koji se bave visokim obrazovanjem i mislim da ne bi bio problem da se tu na taj način i uštedi na troškovima i da se dinamičnije i što brže implementira ovaj zakon i da dobijemo što bolje, što kvalitetnije programe i ljude koji će biti spremniji za tržišnu utakmicu u našoj zemlji, ali što da ne i u regionu. Isto tako bih se osvrnuo i na to kada je u pitanju oduzeto odobrenje za obrazovanje odraslih. U Zakonu piše da se odobrenje onome ko je prekršio zakon može ponovo izdati. Mislim da je obrazovanje odraslih i dobijanje sertifikata, odnosno akreditacije, uverenja, toliko ozbiljna stvar, da ako neko prekrši u tom domenu zakon da on ne bi smeo ponovo ni u kom slučaju da dobije to odobrenje. Ovo smatram kao jednom od ključnih aspekata razvoja našeg obrazovanja i razvoja naših kadrova. Kada je u pitanju Zakon o srednjem obrazovanju napomenuo bih jednu situaciju koju imamo u našoj zemlji, naravno i ministar i predstavnici ministarstva su govorili o tome da imamo manje dece i da imamo sve više i više mesta u školama. Smatram da je na neki način srednje stručno obrazovanje, a pogotovu da su zanati minorizovani u tom nekom domenu a da postoje velike potrebe. Ide nam i strategija reindustrijalizacije i u ovoj zemlji će morati neko da se bavi i tim zanatskim poslovima i stručnim poslovima i u taj prilog nam govori i to da i imamo i imaćemo velike projekte. Ide nam južni tok kao veliki projekat. Koga ćemo da zaposlimo tamo ako nemamo armirača, ako nemamo montere, ako nemamo električare i tu treba menjati svest ne samo mladih ljudi nego i njihovih roditelja, ne u tom domenu da ga menjamo iz parlamenta, nego da sprovodimo određene edukacije kako bi prosto i roditelji usmeravali svoju decu na ona zanimanja sa kojima mogu da se zaposle, sa kojima mogu odmah, dakle brzo posle završetka školovanja da uđu u proces rada. (Predsedavajuća: Vreme, gospodine Marinkoviću.) Završavam. Samo ću reći da ćemo podneti jedan amandman koji će izvući preduzetništvo iz programa u srednjem obrazovanju, a smatramo da je preduzetništvo jedno od najbitnijih stavki, najbitnijih aspekata koji će odrediti budućnost ekonomskog razvoja naše zemlje. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Vučković. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas je nemoguće razmatrati razvojne kapacitete jednog društva ukoliko ne govorimo o obrazovanju, ukoliko ne govorimo o socijalnom kapitalu jednog društva, ukoliko ne govorimo o njegovim ljudskim resursima. Unapređenje obrazovanja je sastavni deo rasprave o tome. Za DS obrazovanje, sistem obrazovanja jeste jedno od prioritetnih nacionalnih pitanja. Ono je jednako važno za sve građane naše zemlje, bez obzira da li imaju decu ili nemaju, da li su mladi ili stari, da li im deca tek kreću u prvi razred, ili treba da plaćaju univerzitetsko obrazovanje za svoju veću decu. Mislim da smo svi u ovoj raspravi podelili jedno nezadovoljstvo sistemom obrazovanja koje postoji u Srbiji i ono je činjenica. Nezadovoljna su deca, deca ne vole školu, škole više nisu mesta okupljanja, nisu mesto gde se objektivno razvija jedan moderan kreativni potencijal. Učitelji, nastavnici dugo već nemaju onaj potreban ugled i autoritet koji treba da imaju u jednom društvu, koje želi da se razvija na moderan način, roditelji nisu zadovoljni, nastavne metode su davno prevaziđene, ne uspevamo u tom segmentu da uhvatimo korak sa svetom. Rezultati na testovima, bez obzira na neka poboljšanja govore i dalje o tome da je vrlo visok stepen funkcionalne nepismenosti naše mlađe generacije. Da li je ikada u srpskoj istoriji zapravo škola imala slabiji autoritet i slabiji ugled nego što to ima danas? Da li je ikad znanje u Srbiji imalo manji značaj u jednom javnom svetu i pogledu na život? Naš glavni zadatak danas je da vidimo na koji način mi možemo dva problema da rešimo. Jedno je pre svega da poboljšamo obuhvat, a drugo je da povećamo kvalitet našeg školovanja. Mislim da je to glavna tema i ove naše rasprave i ovih zakona o kojima danas svi ovde raspravljamo. Kako i na koji način možemo da izmeri efekte naših dosadašnjih, decenijskih ulaganja u obrazovanje? Pogledajte mi smo pre više od 50 godina uveli obavezno osnovno školsko obrazovanje. Mi i dan danas imamo 22% stanovnika koji nemaju potpunu osnovnu školu, barem prema podacima koji su iz strategije, citiram strategiju i neke druge statistike. I dalje je veliki procenat više od onog što evropski prosek ne ulazi u osnovnu školu, mi to zovemo osipanjem. Jeste to se bolje zove – napuštanje škole. Mi i dalje imamo sve veći jaz između sela i grada u odnosu na obuhvat dece u osnovnoj školi. Naravno da se radi u najvećem delu u najosetljivijim grupama, ali to je isti problem već više decenija. Dakle na koji način mi možemo da izmerimo efekte naših ulaganja, finansijskih, ljudskih i svih drugih koje činimo za obrazovanje? Moje kolege, poslanici govorili su o tome koliko naša statistika o obrazovanju nije dobra. Pogledajmo jedan primer ilustracije samo radi – koliko decenija mi ulažemo u nastavu stranih jezika u našim školama. Kada izmerimo kroz generacije znanje jezika u Srbiji je, barem na osnovu onog znanja koje pruža škola, izuzetno nisko. Možda se popravilo gospodine ministre, ali je nisko, s obzirom na ulaganja koja decenijama činimo u sistem obrazovanja. Danas govorimo o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, o osnovnom obrazovanju, srednjem obrazovanju itd. Godine 2011. kada smo donosili ovaj krovni zakon, hvalili smo ga iz razloga što je on zaista napravio jedan vrlo važan korak napred u odnosu na vrednosnu postavku sistema obrazovanja. Uveo je neke nove institute, na nov način je definisao ciljeve i ishodišta sistema obrazovanja. Međutim, mene uvek negde začudi na koji način to i zašto mi ne možemo te nove institute, vrednosne postavke da negde održimo u jednom dužem vremenskom periodu i čim naiđemo na neke prepreke, na neke već finansijske izazove, na neke ljudske probleme u oblasti ljudskih resursa, mi odustajemo i pravimo korak nazad. Mislim da se to i sada dešava u dobrom delu sa ovim krovnim zakonom, bez obzira što je on dobar i u najvećem delu njegova dobra rešenja ostaju. Ali, zašto gospodine ministre, bez ikakvog obrazloženja predlažete brisanje jedne odredbe u Zakonu, o krovnom zakonu, kojim se utvrđuje da je cilj obrazovanja i uvažavanje različitosti. Šta nas je podstaklo da mimo svih drugih odredaba u tom vrednosnom članu brišemo i uvažavanje različitosti, zar nije uvažavanje različitosti, odnosno nedostatak uvažavanja različitosti jedan od najvažnijih problema koje mi moramo kao društvo da rešimo? Dijalog između različitih ljudi, ljudi različitog mišljenja je nešto što nama mnogo nedostaje. Škola tome treba da uči decu od najranije dobi. Ne znam zbog čega to brišemo. Gospodine ministre, zašto sada ponovo uvodimo mogućnost otvaranja specijalnih odeljenja za učenike sa smetnjama u razvoju? Uvodi se kao mogućnost, ne mora da se dogodi, ali taman smo pokrenuli u prethodnom periodu inkluzivno obrazovanje na vrlo moderan način. To smo hvalili i u prethodnom sazivu ovog parlamenta. Naravno, da primena inkluzivnog obrazovanja nije jednostavna, naravno da to nešto košta, naravno da naše lokalne samouprave i naše škole nisu dobro pripremljene za to, ali nemojmo sad činiti korak nazad, pa reći – e, sad ćemo to da malo anuliramo i da smanjimo efekte toga, to vam je kao ova paradigma sa aflatoksinom, uvedemo jedan evropski standard, ali onda imamo neki mali problem u primeni, onda ćemo da se vratim korak unazad. To nije rešenje. Dajte da održimo jedan sistem. Ne možete izmeriti ni jednu promenu u sistemu obrazovanja ako nemate jedan duži period primene tog rešenja. Mi u DS se protivimo odlaganju upisa u prvi razred koji se predlaže ovim zakonom, na osnovu mišljenja interresorne komisije. Postojeće rešenje koje smo imali do sada je bio jedan veliki iskorak koji je učinio da se pre svega smanji broj zahteva za odlaganje upisa i time se uticalo na poveranje obuhvata i upisa dece u prvi razred osnovne škole. Zašto sada da omogućimo odlaganje upisa na osnovu zahteva roditelja i mišljenja interresorne komisije? Time ćemo pre svega izdvojiti dete iz njegove generacije. Šta će ono raditi tih godinu dana nakon što završi jedan obavezni predškolski program? Mislimo da to nije dobro rešenje i da time takođe činimo korak nazad. Ne znam zašto gospodine ministre, menjamo rešenje koje je postavljeno 2011. godine, da i Nacionalni prosvetni savez ima svoju reč u pogledu udžbenika, predlaganje udžbenika, utvrđivanje potrebe za udžbenikom? Zašto jednu nezavisnu instituciju, znamo kako se ona bira, ima vrlo kredibilne članove, zašto joj oduzimamo to pravo i sve prebacujemo na Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja koji je stručno telo. To ne dovodim u pitanje, ali mislim da bi bilo bolje da zadržimo postojeće rešenje. Na kraju zašto ovim izmenama uvodimo Agenciju za obrazovanje i vaspitanje? Danas kada svi govorimo o tome da je potrebno da smanjimo javnu potrošnju, da moramo da preispitamo rad svih agencija, ova Vlada je na kraju krajeva počela svoj mandat pričom o tome da će rad agencije negde da bude analiziran. Dakle, moje mišljenje i mišljenje DS je da Nacionalni prosvetni savet ima dovoljno kapaciteta da se bavi onim zadacima koji se ovim predlogom zakona stavljaju u nadležnost agencije. Što se tiče ovih zakona o kojima danas govorimo, naravno, njih je osam u okviru ove tačke dnevnog reda i vrlo je mala mogućnost da svako od nas govori detaljno o svim rešenjima. Zato sam navela neka rešenja koja kod nas pobuđuju brigu i sumnju da će se neke stvari vratiti unazad. Naravno, da postoji neka dobra rešenja. Međutim, ono što mi se čini kao vrlo veliko pitanje - da li mi ovim zakonima afirmišemo neke principe koji su, barem za nas u DS, izuzetno važni, a to je pre svega jednakost dece, sa druge strane pravičnost i treće, ono što je jednakost šansi. Mislim da moramo da analiziramo na koji način će ovi zakoni imati efekat na različite lokalne zajednice, na različite delove naše zemlje. Ako analiziramo koliko je snage potrebno jednom mladom biću sa juga Srbije, iz Timočke krajine, Raške da prevaziđe sve prepreke koje ima na putu da stigne do šanse da ima visoko obrazovanje u odnosu na njegovog vršnjaka iz velikog grada kao što je Beograd, Novi Sad, Kragujevac, kako hoćete, to su ogromne razlike. Moramo da definišemo neke mehanizme kojima ćemo te razlike smanjiti, nešto što će biti korektiv. Zato nas čudi zbog čega, recimo, predviđate jednu odredbu, da se besplatan prevoz dece, odnosno, učenika predviđa samo za udaljenost koja je veća od četiri kilometara. Po našem uverenju čak i dva kilometara su velika udaljenost za decu osnovnog školskog uzrasta koja idu od prvog do četvrtog razreda osnovne škole. Amandmanima predlažemo neke izmene u tom pravcu. Još jedna stvar se tu postavlja kao političko pitanje. Ovi zakoni jako mnogo programa usmeravaju na lokalni nivo, a ne predviđa se povećanje transfera za te programe na lokalne samouprave. Da li ćemo na taj način onda reći – znate, doneli smo dobar zakon ali to je u nadležnosti lokalnih samouprava? Lokalne samouprave imaju sve manje i manje budžete. O poreskim zakonima smo nedavno govorili i videli smo kakvih će poražavajućih efekta biti na odvijanju programa socijalne politike, obrazovanja i svega drugog u lokalnim samoupravama. Kako mislimo da rešimo to pitanje? Odlično je što predviđamo decentralizaciju u oblasti obrazovanja, ali za to su potrebna značajna sredstva. Što se tiče Zakona o srednjem obrazovanju, dobro je što ga donosimo. Htela bih da pohvalim jednu stvar koja se ovim zakonom predviđa, a to je komisija za praćenje verskog obrazovanja, za versku nastavu. Krajnje je vreme da to definišemo. Podnela sam jedan amandman kojim predlažem da se i dva člana Odbora za prosvetu Skupštine Srbije uključe u rad ove komisije. Iz kog razloga? Gospodin ministar će se setiti, razgovarali smo o tome, postavila sam svojevremeno neka pitanja upravo o efektima verske nastave. Vrlo je malo raspoloživih informacija o tome. Mislim da narodni poslanici, pre svega i nadležni odbor, ali i mi svi ovde, treba da imamo informacije o tome na koji način se odvija verska nastava, koji su problemi, koji je obuhvat dece. Dakle, želimo da imamo jednu statistiku, jednu analizu kako se verska nastava odvija. Mislim da je za svaku zemlju i svako društvo koje je laički opredeljeno od vrlo velike važnosti da ima jednu takvu analizu. Zato mislim da bi bilo dobro rešenje da i narodne poslanike uključimo u rad komisije za versku nastavu. Na kraju, stalno govorimo o stanju nastavnog kadra. Njihov položaj godinama biva sve teži, njihova motivacija je slabljena. Ali, s druge strane, mislim da moramo reći da je njihov entuzijazam, koji ponekad vidimo u našem svakodnevnom životu, nešto što moramo pohvaliti kod vrlo velikog broja onih koji nastoje i da prevaziđu otpore za reforme i da se uključe u neke moderne tokove. To je nešto što daje i podsticaj da se sa reformom dalje nastavi. Naši programi jesu loši. Nedavno sam imala priliku da vidim desetogodišnjake koji se međusobno propituju, odnosno proveravaju znanje iz nekog predmeta, valjda priroda i društvo, o godinama početka Prvog svetskog rata, Drugog svetskog rata, deca od 10 godina koja ni na koji način nemaju osećaj za neku istorijsku dimenziju proveravaju neku faktografiju istorijsku. Vremenom će to sigurno moći bolje da razumeju. U isto to vreme, njihovi vršnjaci u Velikoj Britaniji istoriju uče tako što u grupama crtaju neke srednjovekovne zamkove, vojne tvrđave, koriste znanja iz književnosti, muzike, likovne umetnosti, da bi sve to povezali sa znanjem iz istorije. To je moderan metod učenja danas. To je ono čemu treba da težimo. Mislim da isuviše opterećujemo faktografijom našu decu, a bez mogućnosti, zapravo, ne dajemo im mogućnost i šansu da na pravi način ta svoja znanja iz različitih predmeta i koriste kombinovano, da nauče da rešavaju probleme itd. Mislim da strategija, i to je vrlo važna stvar koju treba da imamo u vidu, vrlo jasno utvrđujem, odnosno konstatuje da naše škole skoro uopšte ne razvijaju umetničku i kulturnu pismenost, niti bazične kulturne potrebe i navike koje su potrebne za razvijanje vrednosnih stavova. To su stvari o kojima moramo da razgovaramo. Sigurno je da su problemi brojni i da ih moramo posmatrati ukršteno. Naravno da moramo govoriti o racionalnosti i racionalizaciji našeg obrazovnog sistema, ali tako što ćemo o tome govoriti sa stanovništva i ekonomske, ali pedagoške efikasnosti. Na kraju, moram reći da ne mislim da će ovi zakoni o kojima danas razgovaramo, osim što neki potvrđuju stanje koje već postoji i u nekoj meri predviđaju njegovo unapređenje, ali ne mislim da će oni suštinski izmeniti ni na bolje, ali mislim da neće ni mnogo toga pokvariti. Zašto? Zato što se mi vrlo slabo snalazimo u implementaciji. Mislim da će doći do odlaganja primene mnogih rešenja i da ćemo uskoro ponovo imati neki korak nazad, jer će se neki od ponuđenih instituta i mehanizama pokazati kao slabo sprovodiv. Ono što mislim da može da napravi suštinsku promenu u našem poimanju obrazovanja, to je jedna velika kampanja i politička i stručna i svih javnih radnika, učitelja, nastavnika i roditelja, da se zaista promeni percepcija obrazovanja. Ukoliko takav jedan politički i društveni konsenzus možemo da napravimo, mislim da ćemo tek onda napraviti jedan iskorak u jednom stavu da je obrazovanje jedno od najvažnijih nacionalnih pitanja. U tom slučaju, ukoliko se u skladu sa tim konsenzusom budemo i ponašali, onda se neće dogoditi da rasprava o obrazovnim zakonima, o prosvetnim zakonima bude jedna od poslednjih vesti na nacionalnom dnevniku. U svim evropskim državama to bi bila prva vest. O tome bi govorili i roditelji i đaci i profesori i učitelji i to je evropski standard, a ka tome želimo da težimo. Hvala.
Hvala. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Narodne skupštine za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Dostavljena vam je Odluka Republičke izborne komisije o dodeli mandata narodnog poslanika Republičke izborne komisije o dodeli mandata narodnog poslanika radi popune upražnjeno poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Takođe, dostavljen vam je i Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Zlatku Dragosavljeviću, izabranom sa izborne liste "Izbor za bolji život – Boris Tadić". Na osnovu Odluke Republičke izborne komisije i Izveštaja i predloga Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Zlatku Dragosavljeviću. Čestitam narodnom poslaniku na izboru i molim da pristupi radi polaganja zakletve. Poštovani narodni poslaniče, molim vas da, saglasno članu 17. Zakona o Narodnoj skupštini, pristupite polaganju zakletve. (Predsedavajući čita tekst zakletve, a narodni poslanik ponavlja.) "ZAKLINjEM SE DA ĆU DUŽNOST NARODNOG POSLANIKA OBAVLjATI PREDANO, POŠTENO, SAVESNO I VERNO USTAVU, BRANITI LjUDSKA I MANjINSKA PRAVA I GRAĐANSKE SLOBODE I PO NAJBOLjEM ZNANjU U UMEĆU SLUŽITI GRAĐANIMA SRBIJE, ISTINI I PRAVDI." Molim narodnog poslanika da pristupi potpisivanju teksta zakletve i dozvolite mi da vam poželim uspešan zajednički rad. Čestitam vam. Nastavljamo rad. Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovane koleginice i kolege, iskoristiću priliku da i lično čestitam kolegi i zamolila bih sada, ako možemo, da se vratimo temi koja nam je na dnevnom redu. Današnja rasprava za mene je bila veoma inspirativna i, sa manjim izuzecima, mislim da je dala zaista značajan doprinos odgovoru na pitanje kuda želimo da naš obrazovni sistem ide. Ona je, takođe, poštovani gospodine ministre, potvrdila moj stav i uverenje da ste vi najmoćniji ministar u zemlji i da je u vašim rukama najveća moć, zato što verujem da svet ne pokreće sila oružja, zato što verujem da svet ne pokreće ni sila novca. Naprotiv, one mogu biti veoma destruktivne i često jesu. Ono što pokreće svet jeste sila i moć znanja. Vi ovih dana, i nekoliko godina, u rukama držite ključ najveće riznice naše zemlje koja čuva često veoma skrivena blaga, a to su potencijali svakog mladog čoveka, učenika, ali i svakog građanina naše zemlje. Ti potencijali su nemerljivi resurs koji moramo staviti u funkciju i to jeste jedan od poslova obrazovnog sistema. Ostvarenje ovih potencijala na ličnom planu dovodi do ličnog zadovoljstva i same aktuelizacije, koja jeste vrhovni motiv na piramidi motiva, onih stvari koje nas u životu suštinski pokreću i time nas, ukoliko smo u tome uspeli, čini zadovoljnim i kreativnim pojedincima. Ona, takođe, omogućava da takvi pojedinci zajedno doprinose ekonomskoj i razvojnoj moći svoje zemlje, naše Srbije, ali isto tako stvara i jedan veliki potencijal za političku stabilnost, jer ljudi koji su obrazovani, zadovoljni, oni sigurno mogu i izabrati najbolje među sobom da vode politiku njihove zemlje. Sa druge strane, ukoliko su ovi potencijali osujećeni, oni se često mogu pretvoriti u aktivnu ili pasivnu destrukciju i to je ono što nam se, nažalost, često dešava na sportskim terenima, na ulicama, da srećemo nezadovoljne mlade ljude koji su destruktivni, ili, pak, veoma apatične građane naše zemlje. Zbog toga je ova velika moć koju imate i velika odgovornost. Meni je drago da ovi zakoni prepoznaju da ste vi spremni da tu odgovornost delite sa čitavim društvom, da ste na taj način, priznajući to, uveli i mnoge druge faktore našeg društva, koji sa vama treba da dele odgovornost obrazovanja i mladih i odraslih u našoj zemlji. To, svakako, jesu i ministarstva koja se bave privredom i zapošljavanjem i radom, ali i mnogi drugi faktori, uključujući i udruženja i strukovna udruženja, lokalne zajednice i sve druge u našem društvu. Vi ste, gospodine ministre, juče rekli da smatrate da je naš obrazovni sistem dobar. To je teza koju smo danas svi preispitivali, pa ću i ja malo sa njom polemisati. Šta je, u stvari, dobar obrazovni sistem? Jedna mudra misao kaže da je dobar obrazovni sistem onaj sistem koji nas uči koliko toga ne znamo, šta je to što ne znamo i kako da ta znanja steknemo. Da li je naš sistem takav? Rekla bih da, nažalost, u mnogim aspektima još uvek nije. On jeste dobar, ako govorimo o količini informacija koju učenici ponesu iz sistema. On jeste dobar, ako govorimo o količini činjenica, o reprodukovanju naučenog znanja, a verovatno i u sticanju radnih navika. Nažalost, često u konformizmu koji se razvija u školi i u jednom, rekla bih, opštem uprosečavanju mladih ljudi. Ono što nam nedostaje u obrazovnom sistemu je podsticaj slobode mišljenja, individuacije, kreativnosti, razvoja kompetencija, primene znanja, razvoja sposobnosti za timski rad, razvoja sposobnosti za kritičko mišljenje, za analizu problema i njegovo rešavanje. To se često oličava u zahtevu profesora da učenik reprodukuje gradivo, da ispriča onako kako mu ne izdiktirano, da kaže ono što profesor želi da čuje, da ne polemiše sa profesorom. Često se čuje rečenica – nije tvoje da misliš, tvoje je da učiš itd. Rekla bih da je naš sistem dobar u onom smislu da on daje jedan mali broj izuzetno kvalitetnih i dobro obrazovanih ljudi i jedan ogroman broj prosečnih. Nažalost, tako je i kada govorimo o nastavnom kadru. Jedan mali broj izuzetno dobrih profesora i jedan ogroman broj onih koji nemaju dovoljno motivacije za svoj rad i nemaju dovoljno znanja i kreativnosti da približe učenicima gradivo na način koji je njima zanimljiv, izazovan i inspirativan. Kada govorimo o efikasnosti samog sistema, izdvajanje u našem budžetu za obrazovni sistemom iznosi oko 5% BDP, i to nas dovodi negde na nivo koji je sličan zemljama u okruženju, a samo je nešto malo manji od zemalja 27 članica EU, koja izdvaja 5,7% BDP prosečno za obrazovanje. Kada govorimo o efikasnosti utrošenog novca, najčešće govorimo o obuhvatu. Kada govorimo o obuhvatu, odnosno o stopi upisa u osnovne i srednje škole, takođe smo tu u proseku. Znači, pratimo nivo koji imaju zemlje u okruženju i nešto smo malo ispod nivoa koji imaju zemlje EU. Međutim, kada govorimo o broju upisanih studenata na fakultete, onda smo značajno ispod tog nivoa. Imamo 49,1% upisanih studenata, za razliku od drugih zemalja u okruženju i EU koje imaju 60% - 61% upisanih studenata. Međutim, šta je sa tim upisanim đacima i sa studentima? Njihova postignuća su, nažalost, niska u odnosu na ove zemlje. Kao što su mnogi pominjali, na PISA testu smo još uvek loši. Nalazimo se na 45-om mestu od mogućih 65 mesta. Kada govorimo o visokom obrazovanju, imamo sedam privatnih i sedam javnih, odnosno državnih univerziteta. Od tih univerziteta je samo jedan, Beogradski univerzitet, se nalazi na listi 500 najboljih univerziteta u svetu. Drugorangirani je Novosadski univerzitet, koji se nalazi na listi od 1.00 do 1.500 najboljih fakulteta u Srbiji. Najbolje privatni rangirani univerzitet je tek negde između 5.000 i 10.000 mesta. Nemamo baš puno razloga da budemo ponosni ni na one koji su visoko obrazovani, jer se školuju, nažalost, na ne baš konkurentnim fakultetima. To govori da je naš sistem još uvek troškovno neefikasan. Još uvek imamo oko 35% građana koji su završili ili nisu završili samo osnovnu školu i samo 10%, kako sam rekla, sa visokim obrazovanjem koje, očigledno, nije na zavidnom nivou. Tačno je da mi, kao što sam rekla, imamo izuzetno dobre pojedince, koji prenose slavu našeg imena širom sveta i veoma su uspešni u mnogim obrazovnim institucijama u svetu, ali su oni, nažalost, izuzetak koji potvrđuje pravilo. Šta je ono što je u ovim zakonima dobro? Ima mnogo stvari. Pre svega, to je ono što sam već rekla, podela moći i odgovornosti, uključivanje drugih sistema, partnerstvo škole i roditelja, uključivanje lokalne zajednice, jedan korak napred još ka inkluzivnosti obrazovnog sistema koji je, meni se čini, još uvek mnogo više pomeren ka učenicima sa smetnjama u razvoju, a mnogo manje ka učenicima koji imaju posebne talente i sposobnosti. Svakako jedan veoma značajan koncept kroz Zakon o obrazovanju odraslih, je Koncept celo-životnog učenja i dozvolite mi da citiram jednu misao Lao Cea, koji je rekao – da je učenje kao vožnja čamca uz bujicu. Dakle, onog trenutka kada prestanete da veslate vraćate se jako mnogo unazad. Zato je neophodno učiti celog život i to je ono što naš sistem obrazovanja do sada nije prepoznavao kao značajnu činjenicu. To je naravno ono što će se omogućiti i usklađivanjem zahteva tržišta rada sa obrazovnim sistemom i to je ono što jeste jedan veliki potencijal koji treba da nas približi većem stepenu razvijenosti. Naravno, mislim da i Koncept učenja na daljinu jedan dobar pomak. Delim zabrinutost kolega koji veruju da to nažalost nekada može biti i zloupotrebljeno i zato apelujem na vas u zakonu ipak to bude samo izuzetak i onda kada je to u najboljem interesu deteta. Ono što je važno to je da ste dodato ojačali zakon kontrolom osipanja, odnosno odlaska učenika iz sistema obrazovanja i mislim da je uključivanje i roditelja i škole u rešavanju ovog problema nešto što je dobro. Zaista je veoma pohvalno što ste Koncept školskog sporta prepoznali u zakonu. Mislim da je to nešto što je do sada jako nedostajalo našem sistemu i škole i sporta, jer smo sa jedne strane imali vrhunski sport, s druge strane smo imali neke časove fizičkog koje je većina izbegavala i zato mislim da je školski sport nešto što zaista treba podržati i negovati. Naravno, ishrana, prevoz su takođe značajni aspekti ovih zakona koji će doprineti da veći broj učenika bude uključen u kvalitetno obrazovanje. Takođe, afirmacija kulturnih aktivnosti i povezivanje sa ustanovama kulture je nešto što mislim daje jako značajno i nešto što je do sada nedostajalo našem obrazovnom sistemu. Posebno vas pohvaljujem što ste još jednom u zakonu naglasili da se završetak osnovne škole može slaviti samo u školama ili u ustanovama kulture uz dogovor sa lokalnom zajednicom. Mislim da ovo moje mišljenje deli većina roditelja i prenosim vam njihovu zahvalnost, jer to u šta su se, nažalost, pretvarala naša petnaestogodišnja deca te noći nije bilo na čast ni društvu, ni roditeljima, ni njima samima. Takođe, delim mišljenje onih koji veruju i misle da ste, čini mi se, malo uveli u red versku nastavu i vratili je u okrilje države. Mislim da je to važno jer ne mogu verske zajednice biti odgovorne za ono što se dešava u sistemu obrazovanja. To je posao države i mislim da ste ovim elegantnim jednim, nežnim rešenjem to dobro uradili. Naravno, podražavam vas u tome što ste potencirali aktivniju borbu protiv nasilja u školama, partnerstvo sa roditeljima, što ste uveli školske vežbaonice,karierno vođenje. Sve su to izuzetno dobra rešenja i kvalitetni pomaci. Naravno, imam i neke zamerke koje su iznele i druge kolege. To su pre svega, to uvođenje specijalnih odeljenja, to je suprotno konceptu inkluzije, mislim da nije dobro. Odlaganje upisa škole takođe mislim da treba da bude samo izuzetno, izuzetno i onda kada je zaista u najboljem interesu učenika, jer i sama sam radila na proceni zrelosti za upis u školu i mislim da većina dece jeste u određenom uzrastu zrela za upis u školu. Ukoliko se radi o maloj emocionalnoj nezrelosti onda se ona svakako bolje može prevazići upravo u školi sa svojim vršnjacima. U protivnom kada to dete izdvojite iz njegove generacije preti opasnost da će ono još dublje upasti u problem nezrelosti. Naravno, ukoliko govorimo o smetnjama u razvoju, onda one neće biti nadoknađene za tih godinu dana tako što će dete sedeti kod kuće već upravo suprotno. Agencija. Sami ste rekli u obrazloženju zakona da ne nameravate da zapošljavate nove ljude i da je to nešto što će sam sistem unutar sebe rešiti, verovatno boljom organizacijom onih ljudi koji već u sistemu rade. Imajući u vidu da imamo Zavod za unapređenje obrazovanja i Zavod za vrednovanje i veliki broj školskih uprava. Mislim da u reorganizaciji ili boljoj organizaciji svih ovih kapaciteta je moguće postići efekte onoga što ste imali na umu da agencija treba da radi. Podnela sam amandman koji je na viši nivo podigao partnerstvo roditelja i škole. Vi ste predvideli mogućnost da škola na svakom polugodištu anketira roditelje. Podnela sam amandman kojim sam predložila da anketiranje roditelja na kraju školske godine, nešto manje nego što ste vi predvideli, ali sa većim stepenom obaveznosti. Verujem da je obaveza škole da čuje roditelje, da čuje svakog roditelja i zato mislim da je dobro da anketa bude obavezna i da škola obavezno usaglasi svoj rad sa onim što su roditelji stavili kao primedbu i istakli kao vrednost. Mislim da je najvažnija evaluacija uspeha. Mislim da u tu evaluaciju treba uključiti i učenike i roditelje i da ona treba da bude kontinuirana i stalna jer naši zakoni nisu loši. Mi poslednjih godina donosimo reformske zakone u oblasti obrazovanja, ali nažalost, imamo decu u školi i znamo da se to jako retko primenjuje. Kako da naterate školu da to primenjuje, kako da naterate profesore i nastavnike da to primenjuju? Verovatno kroz jednu stalnu evaluaciju njihovog rada, kroz stalno usavršavanje tih profesora i rekla bih kroz sistem kvalitetnog nagrađivanja. Mislim da nije tačno da deca ne vole školu. Mislim da je u prirodi svakog čoveka, posebno mladog čoveka da ima intelektualnu radoznalost, da ima potrebu da sazna i da nauči. Ono što je problem je kako mu prezentujete ono što treba da nauči. Imamo primere Istraživačke stanice "Petnica", koja znam da nije u sistemu, ali je sjajan primer. Imamo festivale nauke. Imamo brojne druge inovativne metode koje pokazuju da deca hrle na ove događaje, da su veoma zainteresovana za nauku, da su veoma zainteresovana za učenje. Ono što je potrebno je da njihovom uzrastu prilagodimo način prezentovanja onoga što oni treba da nauče. Zato mislim da treba podsticati profesore i da treba nagrađivati one koji to dobro rade. Za sada kažem da su oni na nivou izuzetka iz prostog razloga što je to deo njihovog ličnog entuzijazma i činjenice da svoj posao doživljavaju kao misiju. Oni sa kojima to nije slučaj, oni ne rade tako. Mislim da to ne treba prepustiti slučaju i ono u šta verujem je da smo pogrešili onda kada smo ukinuli obnavljanje licenca. Mislim da svi oni koji dobro rade ne treba da se boje toga da njihov rad na određeno vreme bude proveren i ne treba da se boje toga da stalno unapređuju svoje kompentencije i znanja. Ministre, to je bilo 2004. ili 2005. godine. Niste vi tada bili ministar. Zašto? Zato što mislim da ne treba popuštati pred pritiskom sindikata. Ministre, pošte ne postoje zbog poštara, bolnice ne postoje zbog lekara, ministarstvo ne postoji zbog ministra, parlament ne postoji zbog poslanika, pa ni škole ne postoje zbog nastavnika. Dete mora da bude u centru sistema i zbog toga i sindikati i nastavnici moraju se prilagođavati stvarnim potrebama deteta. Završiću sa ovim. Veliki Albert Anštajn, pored teorije relativiteta i brojnih znanja u oblasti nauke nam je ostavio i jednu naizgled zabavnu misao koja, rekla bih, u suštini govori o jednom konceptu reforme obrazovnih sistema. On je rekao – obrazovanje je ono što vam ostane kada zaboravite sve što ste naučili u školi. Šta je on ovim hteo da kaže? Manje memorisanja i reprodukcije, više inovacija, kritičkog mišljenja, intelektualne radoznalosti koja će nam ostati kao trajno blago koje nosimo sa sobom iz obrazovnog sistema. Mislim ministre da ste vi na tragu ovog Anštajnovog koncepta i u onoj meri u kojoj ga efikasno, hrabro, sa puno energije i brzo budete sprovodili, u toj meri ćete imati podršku URS i moju lično. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Snežana Bošković Vukosavljević.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, u predloženom setu izuzetno važnih zakona iz oblasti obrazovanja koji su predmet naše današnje rasprave, smatram da Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o učeničkom i studentskom standardu zavređuje posebnu pažnju. Ovaj zakon zavređuje posebnu pažnju zbog toga što nam pruža mogućnost da govorimo o našim učenicima i našim studentima koji postižu najbolje rezultate u svom školovanju. Podrška ovim mladim ljudima, u smislu obezbeđivanja još boljih uslova za obrazovanje i postizanje vrhunskih rezultata, mora biti predmet posebne pažnje našeg društva, posebno danas, kada svi dobri nemaju materijalne uslove da bez podrške države nastave svoje školovanje. U tom smislu smatram da je izuzetno važan kontinuitet u obezbeđivanju stipendija i kredita za one učenike i studente koji postižu najbolje rezultate u svom školovanju. U situaciji kada se broj korisnika studentskih stipendija iz godine u godinu značajno uvećava, samo u poslednje tri godine broj ovih korisnika je gotovo udvostručen, i kada su sa druge strane budžetska sredstva namenjena za ovu svrhu limitirana, kao logično i jedino moguće i realno rešenje koje se u ovom momentu nameće je rešenje koje Vlada i resorno ministarstvo predlažu kroz ovaj predlog zakon, a predloženo je rešenje da među odličnim studentima ubuduće stipendije dobijaju najbolji. S tim u vezi predlaže se izmena kriterijuma za ostvarivanje prava na korišćenje stipendija. Predložen kriterijum je da se, za ostvarivanje prava na korišćenje studentske stipendije, prosečna ocena sa 8,5 poveća na 9. Tako bi svi studenti koji ispune ovaj poseban uslov stekli pravo na stipendiju, naravno, ukoliko ne koriste druge stipendije i kredite, npr. od lokalnih zajednica, preduzeća itd. Kako se ovim rešenjem ne menjaju uslovi za ostvarivanje prava na studentski kredit, to se omogućava studentima koji ne steknu pravo na stipendiju da budu korisnici studentskog kredita. Prosečna ocena od najmanje 8,5 bila bi im dovoljan uslov za oslobađanje od obaveze vraćanja korišćenog studentskog kredita. Sa druge strane, izmene ovog zakona mogu biti podsticaj i dodatan stimulans odličnim studentima, da i ubuduće, odnosno u narednim godinama svog školovanja postižu dobre rezultate i da koriste ovaj vid podrške društva. Pored navedenog, predlog ovog zakona predviđa materijalnu podršku učenicima i studentima koji poseduju izuzetne sposobnosti i sklonosti. To su tzv. stipendije za izuzetno nadarene učenike i studente. Zakonom su precizno definisani uslovi i postupak za ostvarivanje ovog prava. Takođe treba istaći i naglasiti da predložena rešenja obezbeđuju sigurnost i kontinuitet ove prestižne stipendije u jedinstvenom sistemu obrazovanja i vaspitanja. Ovim zakonom, između ostalog, predlaže se ukidanje Republičkog fonda za razvoj naučnog, umetničkog podmlatka, kao posebne budžetske institucije. Predviđeno je da sva prava, obaveze, arhivu i predmete preuzme ministarstvo koje je nadležno za poslove prosvete. Ovo rešenje je razumljivo i opravdano ako se imaju u vidu troškovi funkcionisanja Fonda, organizacione teškoće, kao činjenica da se sredstva za stipendije za izuzetno nadarene učenike i studente obezbeđuju isključivo iz budžeta Republike Srbije i to sa pozicija Ministarstva prosvete. Ovim se potpuno racionalizuje raspolaganje budžetskih sredstava namenjenih kreditima i stipendijama. Iz navedenih najznačajnijih rešenja iz ovog predloga zakona, jasno je da se njima izgrađuje i uređuje kompletan sistem materijalne podrške učenicima i studentima, u zavisnosti od njihovog socijalno ekonomskog statusa i postignutog uspeha i to kao pravo na učenički, odnosno studentski kredit i stipendiju i posebno stipendiju za izuzetno nadarene učenike i studente. Naglašavam da zakonska rešenja omogućavaju da učenike, odnosno studente koji dobije stipendiju za izuzetno nadarene učenike i studente, ovo pravo ostvaruje od treće godine srednje škole do završetka školovanja, odnosno od treće godine studija do završetka studiranja. Važno je istaći da su predloženim izmenama i dopunama Zakona o učeničkom i studentskom standardu obezbeđene i neophodna usaglašavanja sa propisima u oblasti zaštite podataka ličnosti i sa propisima u oblasti visokog obrazovanja. Polazeći od navedenog, smatram da je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o učeničkom i studentskom standardu u najboljem interesu naših učenika i naših studenata, da nudi kvalitetna rešenja za problematiku koju tretira i da svakako treba da bude usvojen i dosledno primenjen u praksi. Uz činjenicu da država pored stipendija i kredita najboljim učenicima i studentima pod izuzetno povoljnim uslovima obezbeđuje smeštaj i ishranu u domovima, možemo zaključiti da je obezbeđen celovit i sistematičan pristup učeničkom i studentskom standardu. Iz svih ovih razloga će poslanička grupa SPS, partije koja se iskreno zalaže za konstantnu i doslednu materijalnu i svaku drugu podršku našoj učeničkoj i studentskoj populaciji, podržati predlog ovog zakona, kao i druge predložene zakone iz oblasti obrazovanja o kojima je Narodna skupština raspravljala na ovom zasedanju. Hvala vam na pažnji.
Hvala. Narodni poslanik Milan Lapčević.
Poštovani ministre, poštovano predsedništvo, verujem da se svi slažemo danas u ovoj sali, da je nepodeljeno mišljenje da raspravljamo o setu zakona koji su jedni od najvažnijih za jedno društvo. Siguran sam da ova rasprava koja se vodila juče i danas ovde ne treba da se shvati kao oponiranje zakonu, nekim odredbama zakona, već prosto jedan razgovor i razmena mišljenja o tome kako da učinimo to obrazovanje što boljim, što kvalitetnijim, upravo iz činjenice da obrazovanje jeste temelj društva i da jedini resurs koji jedno društvo i jedan narod imaju, naravno i Srbija, jesu ljudi i to oni najobrazovaniji i najpametniji. Jedino obrazovani i pametni ljudi, kvalitetni ljudi mogu da napravi neki kvalitativan pomak u društvu, neki kvalitativan uspeh, promenu razmišljanja, promenu svesti, neki tehnološku revoluciju, nešto što će doprineti da čitavo društvo krene napred. U skladu sa time, interes nam je verovatno svima da obrazovni sistem koji imamo u našoj državi bude što kvalitetniji, što podređeniji onima koji ga pohađaju i da iz tog sistema izađu što je moguće obrazovaniji ljudi, usmereni prema onim znanjima koji ih interesuju i da u tim oblastima daju što veći rezultat. Iz ovih napred navedenih ciljeva koje bi trebao da postigne jedan obrazovni sistem se nameću i druga pitanja. Da li mi zaista imamo danas kvalitetno obrazovanje u našoj zemlji i da li sistem koji funkcioniše u predškolskom obrazovanju, osnovnim školama, srednjim školama, da li je na najbolji način organizovan i da li su deca koja danas izlaze iz škola kao svršeni učenici, da li osnovnih, da li srednjih škola, kvalitativno bolja, da li imaju više znanja nego što smo imali mi pre 20, 25 ili 30 godina? To je zaista suštinsko pitanje kada razgovaramo o ovim zakonima. Siguran sam da i vi delite mišljenje i da ste čuli neki opšti stav u društvu da su nam malo popustili kriterijumi u školama i da danas deca, iako se trudimo da im pružimo što više znanja, što više nekih novih dostignuća, nažalost, ti kriterijumi su takvi da deca koja izlaze iz osnovnih i srednjih škola nemaju onakva strukturno kvalitetna znanja kakva su možda imale generacije pre 20 ili 30 godina. To je činjenica, nažalost, koja nam ne daje za pravo da budemo zadovoljni time, već da se trudimo da nešto promenimo. Pre petnaestak godina smo krenuli u reformu sistema obrazovanja i to je sasvim dovoljna vremenska distanca da danas izmerimo ili da godinama merimo šta smo to uradili za tih 15 godina, da vidimo da li smo postigli neke boljitke i da li dobijamo te nove generacije pametnije i obrazovanije, koje mogu upravo da budu neki novi naučnici, neki novi bolji profesori koji će čitavo društvo podići iz ove prilično teške situacije. Siguran sam da delimo mišljenje da ima puno problema u školama i da taj nastavni proces nije onakav kakav bi možda trebao da bude. Pomenuću jedan segment koji je meni kao roditelju koji ima dvoje dece poprilično zasmetao, nešto što bih ja nazvao, bez želje da bilo koga uvredim, za sebe sam to nazvao jednim vidom komercijalizacije obrazovanja. Pre 20, 30 ili 50 godina, nebitan je vremenski period, a svi smo otprilike tu negde, pet do deset godina razlike je među nama, pohađali smo škole i ne sećam se da je iko ili je veoma mali procenat tadašnjih đaka imao potrebe da ide da pohađa neku dodatnu nastavu ili da ide kod drugog profesora, nastavnika, učitelja da uzima dodatne časove. Da li je to slučaj danas? Da, i vrlo raširen. Sve ono što sam ja učio pre 20 godina na časovima, bilo mi je potrebno možda sat ili dva kući da doučim i nisam imao nikakvih problema da dobijem najbolju ocenu, da idem dalje i da to znanje koje sam stekao primenim. Danas moja deca dolaze iz škole i ja moram sa njima da radim nekoliko sati nakon te škole da bi oni utvrdili ono što su radili u školi. Sada se postavlja pitanje da li zaista prosvetni radnici u školama pružaju dovoljno znanja toj deci, da li na pravi način pružaju ili tu ima nečeg drugog? Dolazimo čak i do onih ekstremnih situacija. Izvinjavam se najvećem delu prosvetnih radnika koji časno i pošteno obavlja svoj posao, ali ima i onih koji otaljavaju taj posao na časovima, a onda kažu – idi, uzmi časove kod mog kolege, a ja ću dati onima koje ti učiš. Drugi deo komercijalizacije obrazovanja se tiče udžbenika. Jedan od velikih problema poslednjih 10-ak godina je taj što, bio sam na jednom roditeljskom sastanku pre mesec dana i dolazi jedna žena koja je samohrana majka i ima troje dece, recimo, sedmi, peti i četvrti razred i kaže – za ovih sedam godina imam troje dece koja idu jedno za drugim u školu i nije se desilo da jedno dete ima isti udžbenik kao ovo pre njega. Svake godine svaka nova generacija ima nove udžbenike. Ja znam kada sam pohađao školu, kupujem udžbenike od onog koji je prethodno završio razred i prodajem onom koji ide iza mene. Ne kažem da je to bio idealan sistem, ali, da li je moguće da za 10 godina svake godine menjamo set udžbenika koji uopšte nisu jeftini? Na primer, set udžbenika za četvrti ili treći razred je oko 15 hiljada dinara. Pomnožite to sa dvoje ili troje dece koji pohađaju školu, plus ekskurzije ili nastave u prirodi, razne učeničke dinare, školsko obezbeđenje, doći ćete do prilično ozbiljnih cifara koje opterećuju obične porodice koje imaju jednog zaposlenog ili nijednog. Sledeći problem koji je uočljiv u današnjim školama jeste disciplina. Koliko prostora zakon, podzakonska akta, akta škola, pružaju prostor nastavnom osoblju da tu disciplinu drže pod kontrolom? Razumemo da su današnje generacije i aktivnije, dinamičnije, to vaspitanje koje ne dolazi samo u školi, koje je prouzrokovalo da i ta disciplina u školi popusti, ali danas praktično imate problem da sputate ili da stavite pod kontrolu dete koje vam pravi nered na času, pa ne smete čak ni da podviknete na njega jer će se odmah žaliti školskom psihologu, tužiće vas i onda nastavnici imaju problem da bilo šta rade na polju discipline i imate haos u razredu. To ide dotle, ne znam da li imate tu informaciju ali neki od vas su možda došli do nje, pre par godina je na jednom času u jednoj niškoj gimnaziji ušlo dete, inače dete jednog od viđenijih i bogatijih ljudi, sa motorom u razred. Imate taj snimak na "Ju tubu", sva su deca aplaudirala, bila u delirijumu, a nastavnica je bila šokirana i zamislite da nije to smela ni da prijavi direktoru. Zamislite do kog nivoa smo mi došli. U zakonu se o pravima i obavezama učenika u srednjoj školi govori u čl. 45, 46. i 47. O obavezama samo u članu 47. i to jednim pasusom – redovan učenik je dužan da pohađa nastavu i izvršava druge obaveze. A šta ako ne izvršava? Šta ako ne pohađa? Bojim se da bez ozbiljne discipline i ozbiljnijeg pristupa rada na časovima nećemo daleko stići. Sledeći problem koji imamo jeste vrednovanje kvaliteta nastave. Danas imamo opštu pomamu, ili da kažem opštu eksploziju, ekspanziju privatnih škola, što osnovnih, što srednjih i privatnih univerziteta i fakulteta. Prošle godine kada smo raspravljali u parlamentu o Zakonu o visokom školstvu smo pričali na tu temu i ministar je imao argument da bi trebalo da u stvari tržište diriguje time da li je neko kvalitetno obrazovan ili nije i da ne možemo apriori da kažemo da neko ko je završio beogradski ekonomski fakultet više zna nego neko ko je završio "Megatrend" ili neki "Fabus" ili neku drugu privatnu instituciju. Nažalost, u našoj zemlji ne postoji tržište privrede i privrednih subjekata, da bi moglo da pegla te varijacije u kvalitetu obrazovanja, niti u osnovnim niti u srednjim školama. Mislim da tu problem jeste veoma dubok. Danas imate liniju manjeg otpora kod đaka koji žele da dođu do diplome, upisuju uglavnom, ograđujem se, ovo nije usmereno ni protiv koga lično, neke manje poznate privatne fakultete, dobijaju diplome tako što plaćaju školarinu, izlaze na ispite ili kvazi-ispite i na diplomama piše ono što vi hoćete. Ako hoćete da budete najlepši, napisaće vam – vi ste najlepši, evo vam diploma. Sa tom diplomom se sutra ravnopravno konkuriše za bilo koju ustanovu, uglavnom državnu, pošto u privatnom sektoru, nažalost, odavno nema posla. Da bismo izbegli taj problem koji jeste raširen i koji je sve veći i veći, mislim da je potrebno da se vrednuje kvalitet onog što se proizvodi, odnosno kvalitet ljudi i njihovog znanja kad izađu sa tih fakulteta. Na primer svake godine, na kraju godine za jednu struku na primer ekonomsku, pravnu ili tehničku, pozovete sve svršene studente sa svih fakulteta, što privatnih što državnih, da urade jedan te isti test ocenite, napravite srednju ocenu, pa kažete – sa Beogradsko, ili sa Niškog pravnog fakulteta su osvojili 95 poena prosečno, a sa nekog privatnog su osvojili 70. Pa će, ako se to desi dve tri godine zaredom taj privatni fakultet izgubiti licencu. Dakle, to je jedini način da se spreči ovakva komercijalizacija obrazovanja, odnosno dobijanja diplome za pare. Posle se naravno, ta diploma unovči tako što se opet na vezu neko primi u državnu ustanovu, jer ima potpuno isti status kao i svaki drugi, a nema instituta provere znanja da li nešto znate ili ne znate kad dođete da radite tamo. Ima još puno stvari koje vredi pomenuti u ovom zakonu. Samo ću taksativno par stvari, možda ću malo probiti vreme, verujem da će predsedavajuća imati za to razumevanja, to je problem zdravstvenog stanja naše dece u školama. Prema raznim ispitivanjima koja su radili eminentne institucije za zdravlje "Milan Jovanović Batut", domovi zdravlja, Institut za sport itd, dolazi se do frapantnih podataka da čak i do 70% dece, osnovno školske, do četvrtog razreda ima neke od problema zdravstvenih, da li je to deformitet kičme, stopala, gojaznost, motoričke sposobnosti itd, što je poražavajući podatak. Mi smo nacija koja je negovala i danas neguje kult sporta. Imamo da kažem, izgrađen brend u tom delu, dičimo se našim sportistima, a imamo poražavajuću činjenicu da 70% ili 50% naše dece u osnovnim i srednjim školama ne ume da potrči, ne ume da uhvati loptu, gojazno je, nema motoričke sposobnosti. Dakle, mislim da ministarstvo mora ozbiljno da razmatra ovu problematiku i da uvede obaveznost i povećanje broja časova čak i u nižim razredima, trećem i četvrtom, da bismo sprečili ove probleme koje kasnije mnogo veći problem prave kod zdravstvenog stanja u odrastanju. Još jedna stvar koja se tuče povećanja broja.
Gospodine Lapčeviću imala sam razumevanja, čitav minut. Hvala. Narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovani članovi Ministarstva prosvete, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam slušao skupštinsku raspravu u nekom delu i uživao u dobrim diskusijama narodnih poslanika. Pratio sam zato što sam otac dvoje dece koja idu u osnovnu školu, ali i neko koji shvata da se ovim zakonima u stvari vaja budućnost naše države. Nisam mislio da ću ovu diskusiju započeti replikom, ali ću morati jedan deo vremena da iskoristim i za to, jer mi ovde ostala nejasna jedna stvar, da li smo bili u pravu gospodine ministre i vaša sugestija koja je bila dobronamerna, i ja kao direktni predlagač za produženje vremena rada, jer vidim da je to nekome zasmetalo. Zašto nije pet, zašto je deset, ili zašto je 15 ili voleo bih da samo u budućnosti nas kolege obaveste i sebe i nas da li je to potrebno ili nije potrebno, ali u svakom slučaju da to bude pre samog glasanja, a glasali su za produženje vremena rasprave. Takođe nisam razumeo i jednu kritiku da 10% škola u Srbiji je mlađe od deset godina. Kome je ta kritika upućena? Ovoj Vladi Srbije koja je ovde godinu dana? Što nema čarobni štapić? Što izlazi pošteno pred građane Srbije i kaže za šta ima novca, zašta nema novca, šta ćemo raditi ili nećemo uraditi. Ko je odgovoran što nemamo više novih modernijih škola. Ko je odgovoran što su možda te škole pojedene, potrošene ili otišle u privatne džepove? Čuo sam danas i kritiku ovih zakonskih predloga i od onih ljudi koji su čini mi se zalagali se za uvođenje nekih elektronskih dnevnika, gospodine ministre, ili elektronskih tabli, ili ne znam ti čega sve u prošlosti, a efekta od svega toga nije nikakav. Molim vas, da u buduće pre nego što dođemo ovde, pre nego se javimo za reč, kada se brijamo ili kada nameštamo šminku ujutru, da se dobro pogledamo u ogledalo i da dobro kažemo zašta smo u prošlosti bili odgovorni i šta sve to nije urađeno u prošlosti da bi ovu Vladu Republike Srbije i ove zakonske predloge kritikovali onako po difoltu. Školstvo je najveći sistem u Srbiji. U okviru osnovnog i srednjeg obrazovanja 876 hiljada 222 đaka, 250 do 300 hiljada studenata, 70 hiljada predškolaca iako su predškolske ustanove obaveza lokalnih samouprava, ali to su neki mali, mladi ljudi koji su na pragu školskog sistema, 125, 126 hiljada zaposlenih, ne računajući one odrasle ljude koji će, i zahvaljujem vam se što ste dali taj predlog zakona u proceduru o školovanju odraslih osoba. Nekako smo ga svi stavljali, gurali u stranu taj zakon i više smo pričali o nekim drugim stvarima, a manje o tome o tom zakonu koji je izuzetno bitan, zahvaljujem se gospodine Pejčiću, što govorite jer sam pratio da vi govorite o tom zakonu. Milion i 400 hiljada ljudi je u tom sistemu i taj sistem zaslužuje jedan moderniji zakon, odnosno modernije zakone koje danas imamo u proceduri, jer recimo za Zakon o osnovnom obrazovanju koji je donesen 1992. godine, a 2002. godine je doživeo jednu vrstu dorade. Međutim, period od dvadeset i nešto godina zavređuje bolju pažnju, moderniji pristup koji nam ovi zakoni zapravo i donose. Mislim da će škola ovakvim pristupom i ovakvim zakonima omogućiti kvalitetnije obrazovanje i vaspitanje za svako dete i učenika, pod jednakim uslovima bez obzira gde se škola nalazi, odnosno gde se obrazovanje i vaspitanje odvija. Školstvo je vajanje budućnosti svake države i tu ne možemo da svedemo odgovornost samo na one direktne izvršioce, na direktne zaposlene. Svi smo odgovorni i mi kao predstavnici najvišeg zakonodavnog tela i Vlada i Ministarstvo, ali i 126 hiljada zaposlenih u prosveti. Na nama je ogromna odgovornost, ali mislim da ovi zakoni polako izlaze iz jednog sistema gde, a pričali smo o tome gospodine ministre i bio sam pod utiskom ovih poslednjih nekoliko dana, te želje šta će ovi zakoni i doneti. Mi smo do sada imali u školstvu zvezde koje su iskakale, pojedince koji su sjajni. Da li matematičare, da li fizičari, ogromne nagrade, zlatne medalje. Setimo se mladog čoveka Teodora fon Burka i koliko je on radosti doneo nama kao društvu, kao državi u celini. Ali, su sve te zvezde, svi ti mladi ljudi koji su pokazali ogromne rezultate su u jednom trenutku u školstvu i u napredovanju došli do jednog trenutka, mi im kao država nismo mogli pružiti više, a onda su oni trbuhom za kruhom odlazili iz ove zemlje. Nama je ostajao prosek. Zbog toga podržavam vašu želju i želju Vlade da se ceo sistem podigne. Ne može sistem da se zasniva na pojedincima, ma koliko oni sjajni i dobri bili i osvajali zlatne medalje bilo gde. Ne može sistem da se zasniva samo na pojedincima i ne možemo da se ljutimo na te ljude što će sutra zarad boljeg obrazovanja, daljeg obrazovanja, daljeg napredovanja ili karijere odlaziti iz ove zemlje. Nama trebaju ljudi koji će ostati ovde i ta znanja stečena ovakvim zakonima i primenjivati u Srbiji. Jedino na taj način imamo budućnost i mislim da je to dobar trend, da je to sjajan trend i između ostalog zbog toga će i poslanička grupa SNS u danu za glasanje, naravno, podržati ovaj predlog zakona. Kada govorim o 125 hiljada, 126 hiljada ljudi zaposlenih u prosveti, moram da vam kažem da se nalazim tu u svojevrsnom sukobu interesa, zato što je moja supruga prosvetni radnik, učiteljica celog života i ništa drugo u životu ne ume i ne želi da radi i neće da radi, koliko uživa u učionici i sa dnevnikom. Ti ljudi su najodgovorniji za direktan prenos znanja. Ti ljudi su najodgovorniji za vaspitanje naše dece, a ako se prisetimo i ako se vratimo unazad – ko od nas se ne seća svoje učiteljice? Ko se od nas ne seća nekog možda i neomiljenog profesora? Bez tih 126 ljudi su ruke ovog sistema. One vajaju budućnost, one vajaju te buduće generacije. Glava je u ministarstvu. Glava smo i mi koji donosimo ovakve zakone. Jedno bez drugoga ne može. Ruke bez glave ne mogu, ni glava bez ruku takođe neće imati nikakav efekat. Razumem te ljude. Razumem jer njihova odgovornost se ne završava samo u učionici. Njihova odgovornost je velika i na odmoru, njihova odgovornost je i kada deca krenu kući, njihova odgovornost je i onda kada se dese neke tužne i ružne stvari, kao što su se desile poslednje, nadam se da su i zadnje u mom mestu, u gradu iz kojeg sam ja potekao, u Vrnjačkoj Banji, kada se na ekskurziji ugasio jedan mladi život. Ma kolika kazna bila za te ljude i za odgovornost, jer je trebalo tako nešto sprečiti ne može da izbriše tu tugu tih ljudi, te porodice, celog sistema, cele države, zbog gubitka jednog mladog života na ekskurziji. Razumem i njihovu želju da se ograniči broj dece u odeljenju na 25, razumem, ali razumem i Vladu i vas gospodine ministre gde kažete – u redu je, želimo i mi to, idemo ka tome, ali u ovom trenutku novca za tako nešto nema. To je politika ove vlade Republike Srbije koja kaže iskreno ono što jeste, ne zavijamo u celofan, lep celofan, ne zavijamo prazno, ne zavijamo vazduh, ide se ka tome. Biće u budućnosti. Radićemo na tome, ali u ovom trenutku je to zaista nemoguće i podržavam vas, gospodine ministre, u toj iskrenosti. Zabrinut sam nad činjenicom da 94% budžeta za prosvetu ili 94% od onih 130 milijardi dinara odlazi na plate, ne zato što 94% odlazi na plate nego samo što 6% ostaje za modernizaciju školstva u Srbiji. Malo je to. Isuviše malo i vi to jako dobro znate i mislim da bi možda trebali u budućnosti da razmišljamo da ono što je urađeno u okviru Ministarstva poljoprivrede i u okviru zakona o merama, podsticaju poljoprivredi i ruralnom razvoju, taj procenat je fiksni, a onda ćemo se svi zajedno truditi da nam ti budući budžeti budu veći. Sa tim budućim budžetima biće veće i izdvajanje i za prosvetu a samim tim i za plate zaposlenih ali i za modernizaciju školstva, što on zaista i zaslužuje. Ovaj zakon donosi puno novina koje su dobre, koje prate sadašnje vreme. Jedna od tih stvari da se uvodi nastava kod kuće, odnosno na daljinu. Mislim da se to prvenstveno odnosi na decu koja su dobri sportisti, na decu koja se profesionalno bave sportom, koja zbog toga, iako je sada granica za bavljenje sportom, profesionalnim sportom sve niža i niža, ne možemo da stavimo pred nekoga pitanje – hoćeš li da ideš u školu ili ćeš se baviti profesionalno sportom iako pokazuješ sjajne rezultate i na jednoj i na drugoj strani? Ovaj zakon pokazuje i daje mogućnost bavljenja odnosno završenje ili školovanje na daljinu, naravno tamo gde postoji mogućnost, kao i što mislim da bi trebalo da se odnosi, a svi smo gledali, ili dan danas gledamo situacije kojih ima u Srbiji, da deca koja pešače i po 10, 12 kilometara u jednom pravcu, pohađaju škole, jer bližih škola nema. Koncentracija stanovništva je sve veća i veća ka gradovima, malo ljudi ostaje u ruralnim područjima i voleo bih da taj zakon konzumiraju i ta deca, da ne bi rizikovala ni svoj život, ni toliko vreme u hodu od škole do kuće. Takođe, ono čime se malo kolega bavilo je i ishrana učenika u okviru školskih objekata. Naravno da ona podrazumeva i neke nove izdatke i lokalnih samouprava, jer će se ishrana obavljati samo i isključivo u okviru školskih objekata, ali je i to poziv i moj apel svim društveno odgovornim i firmama i pojedincima da u svemu tome učestvuju i pomognu. Javno se obavezujem da ću pomoći školu koju pohađaju i moja deca, koju sam i ja pohađao, koju će pohađati buduće generacije, da ću pomoći prilikom pravljenja takvog jednog objekta u okviru škole, odnosno za pravljenje jedne kantine, ili kako će se sve to zvati. Milim da je to dobro iz više razloga jer na taj način se obezbeđuje jedna socijalna pravednost i nije prijatno kada deca, naročito adolescentnog uzrasta gledaju kako njihov drug iz odeljenja možda je uzeo za jelo nešto što oni žele a što njihovi roditelji nemaju novca da im daju. Treba nam ta jednakost. Potrebno je, ako ćemo svi da jedemo hleb i pekmez, pa svi ćemo jesti hleb i pekmez, a ne da gledamo sa željom ili žaljenjem u ruke nekoga drugog. Nemojte da odvajamo decu i to je dobro što ovaj zakon donosi, da ne govorimo o bezbednosti dece, da ne govorimo o tome koliko je bilo slučajeva, loših slučajeva oko škole, brze voženje, deca su bila povređena. Nažalost, ovako bi sve ostalo u okviru jednog školskog dvorišta. Nećete mi zameriti, ako ću za trenutak privatizovati sve ovo i setiti se moje učiteljice koja je sada u ozbiljnim godinama, zove se Mara Petrović, ja sam joj bio pretposlednja generacija, mnogo dobrih ljudi je izvela i zbog čega se sećam toga? Zato što nas je učila kako mi živimo u najlepšoj zemlji na svetu, kako imamo sve. Imamo i more, imamo i planine, imamo i rude, imamo i ravnicu, imamo i žitnicu, ma imamo sve. Zamislite sada situaciju kad jedan mladi čovek nastupa naučen da ima sve. Zašto da se bori? Zašto da se edukuje? Zašto da radi kada ima sve i kada će mu njegova država dati sve? Mislim da moramo da preokrenemo ceo taj postupak, da se vratimo unazad i da postupamo kao što se postupa recimo u Japanu, gde su deca naviknuta da moraju da recikliraju svoj otpad da bi taj otpad spuštali u more, da bi se borili za teritoriju, da bi na taj način pobedila manjak u teritoriji. Mi moramo našu decu da naviknemo na realnost, a realnost je da je Srbija lepa zemlja, zemlja dobrih ljudi, ali nažalost siromašna zemlja. Zemlja gde svaki pojedinac mora da radi i na sebi i na društvu i mora da se trudi da bude bolji i mora da radi. Ne može ništa da padne sa neba. Ne smemoda imamo školstvo koje će podržavati takvu ideju. Što se tiče obrazovanja odraslih, zahvalan sam što prvi put imamo takav jedan zakon u proceduri. Nažalost, o obrazovanju odraslih u Srbiji se uvek razmišljalo i gledalo kao u onoj seriji koju smo nažalost na Nacionalnom servisu gledali ne brojano puta, koja se zove "Kamiondžije", pa su bili tamo neki likovi kao Paja i Jare, koji su išli u neku večernju školu, učili neke pesmice i pravili takve neke stvari. Zahvaljujem vam se na aplauzu, ali, gospodo, vi ste ti koji ste odrasle prvo terali na ulicu silnim privatizacijama gde su ostajali bez posla, a onda smo gledali te ljude, koji imaju ozbiljne godine, koji imaju zanimanja, koja u ovom trenutku nama kao društvu, kao industriji, kao privredi ne trebaju, a nisu imali šansu za školovanje. Čemu aplauz? Aplauz zato što se ovakav zakon jednom stavio u skupštinsku proceduru, zato što u tom zakonu postoji i program za takvo školovanje, zato što će ti ljudi imati šansu samo ako žele da se bave sobom, a mislim da trebamo da promovišemo ideju da čovek sve dok radi, sve dok živi treba da radi na sebi, treba da uči, treba da osvaja nove veštine. Ne treba da se predaje, ma gde ostao bez posla. Iako mu je obećano 200 hiljada radnih mesta, a on ostao bez posla, treba da radi na sebi da se edukuje, da postane konkurentan na ovakvom suženom tržištu novih radnih mesta. Još jednom, zahvaljujem vam se na pažnji i u danu za glasanje SNS će u punom kapacitetu podržati ovaj set zakona.
Hvala. Narodni poslanik Janko Veselinović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Član 106. koji govori da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Uvaženi gospodin Babić nas je juče podučavao da ne mešamo njegovu porodicu, mada ni eksplicitno, ni implicitno niko njegovu porodicu nije pominjao. On je danas sve o svojoj porodici ispričao, i o učiteljici Mari, i o deci itd. Na jedan vrlo, rekao bih, neprimeren način urušavao je ugled ove Skupštine, slao poruke koje ne odgovaraju jednom poslaniku, ali on to čini već danima. Razumem njegov interes za vaspitanje odraslih. On je o tome veoma detaljno elaborirao. Za neke je možda to kasno, ali ja svakako smatram da bi bilo mnogo primerenije uložiti u užine za decu i obezbediti užine za decu svoj deci Srbije, nego kupiti, recimo, jedan vojni avion.
Gospodine Veselinoviću, moram u skladu sa Poslovnikom da vas opomenem da treba da govorite samo o povredi Poslovnika, a ne da replicirate.
Dakle, razumeli ste me da sam vam skrenuo pažnju i upozorio da je poslanik govorio mimo teme dnevnog reda, a danas je na dnevnom redu bilo obrazovanje u osnovnoj školi i srednjoj, itd, između ostalog i obrazovanje odraslih. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković, replika. Izvolite.
Vidim da je ono što sam izlagala ovde ostavilo vrlo dubok utisak na pojedine poslanike koji posle šest sati citiraju delove mog govora, ali s pravom je ostavljen tako dubok utisak. Ja sam se spremala za zakone o kojima danas govorimo i nisam imala potrebu za pesničkim nadahnućima. Hajde da razjasnimo ove dve stvari. Kritika, vi kažete da je to kritika, na to da li imamo 400 škola koje su mlađe od 10 godina, to nije kritika. To su činjenice iz jednog istraživanja koje se zove studija. Kada iznosim činjenice, to može biti samo faktografija, ne može biti kritika. Nisam nikakav stav imala prema tome, nego sam samo iznosila činjenice. Druga stvar, da treba moja poslanička grupa da razmisli kako mi komentarišemo to što ste vi nama dodelili, dali nam duplirani vreme? Hajde da pogledamo podatke. Osam zakona je ovde u objedinjenoj raspravi i svakom od njih smo imali po pet sati da govorimo. To je 40 sati. Vi ste duplirali pet sati. To je deset sati. Znači, 30 sati, u kojima je moglo da se govori o ozbiljnim zakonima na ozbiljan način, je izgubljeno, pa će se zakoni za šest mesece ponovo naći pred narodnim poslanicima. Nadam se da sam sada razjasnila. Nemam nikakav stav u odnosu na ovu, nego imam samo jednu potrebu da razjasnimo šta je faktografija, a šta je stav. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika. Izvolite.
Hvala. Koliko se ko ozbiljno pripremao za ovu sednicu, vidi se iz toga da više od dva zakona nije mogao da kaže koja su na dnevnom redu, čak ni imena da navede, a kamoli do svih osam. Toliko o ozbiljnosti pripreme i ozbiljnosti nekoga ko je sedeo sve vreme ovde u ovoj raspravi, aneko ko je ušao tek zadnjih 10-15 minuta. Govorio sam emotivno i govorim uvek emotivno zato što živim život građana Srbije, zato što prenosim iskustva ljudi sa kojima se viđam i družim svakodnevno vrlo slobodno, kojih se ne stidim i tako ću raditi uvek i uvek ću priznati i kada sam navodno u sukobu interesa zbog porodičnog stanja i neću skrivati takve stvari i neću se stideti takvih stvari. Oni koji su prethodnih 12 godina sve i svašta radili u Srbiji i pojeli sve te škole koje su trebale da budu izgrađene, neka se nađu prozvanim. Nisam razumeo do kraja te studije, šta će biti ili neće biti. Ja sam u svakom slučaju za nešto. Mnogo bih ozbiljnije shvatio i kritiku i polemiku ukoliko bi početak te polemike i kritike bio – da, bili smo odgovorni za vođenje Vlade Srbije u nekom periodu, da, bili smo odgovorni za vođenje Ministarstva prosvete u nekom trenutku i u tom trenutku smo uradili to, to, to i to, a ne gola kritika. Mnogo bih vam više i ja i građani Srbije verovali.
Hvala. (Milica Vojić Marković, s mesta: Replika.) Odaljili smo se od teme, gospođo Vojić Marković, i zaista ne mogu da dozvolim pošto moram da vodim računa o tome da govorimo o temi dnevnog reda. (Milica Vojić Marković, s mesta: Povreda Poslovnika, član 104.) Reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Markovi. Izvolite.
Hvala. Javljam se po Poslovniku, član 104. Govornik se uvredljivo izjašnjava o ovome o čemu sam ja govorila. Izvinite, molim vas, ovde svi prisutni znaju da sam ceo dan u sali. Nisam ušla u poslednjih 10 minuta, nego sam u sali ceo dan, kao što sam i juče bila ceo dan.
Gospođo Vojić Marković, moram da vas upozorim da imate pravo da govorite samo o povredi Poslovnika. Niste dobili pravo na repliku.
Povreda Poslovnika je da se uvredljivo izjašnjava o ovome, jer ja sam u sali ceo dan i, drugo, sve zakone znam napamet i ne mogu ni da ih kažem za toliko vremena.
Hvala. Reč ima gospodin Babić. Izvolite.
Nisam mislio na vas. Ako ste se našli u prvom delu mog izlaganja, ja vam se izvinjavam. (Predsedavajuća: Gospodine Babiću, isto važi i za vas. Dakle, nemate pravo da replicirate.) Ja vam se izvinjavam. U prvom delu govora zaista nisam mislio na vas, gospođo Vojić Marković.
Hvala. Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Dušan Obradović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Poštovane koleginice i kolege poslanici, poštovani ministre, takođe nisam, kao i jedan od mojih prethodnika, planirao da govorim i o tuđim obraćanjima vezano za ove zakone, ali moram na kratko da se osvrnem i na jedan deo gde se koristi ova govornica za ovako važnu temu kao što je nekoliko zakona iz oblasti obrazovanja, za klasično reklamerstvo. Oko toga da li ćete vi da podignete školu i da li ćete biti donator, to nije mesto danas da razgovaramo o tome, ali ono što ću svakog zamoliti jeste da, ako već bude donator školi, se razlikuje od onoga kako je podizao svoje apartmane, da makar budu u skladu sa zakonom i da imaju dozvolu građevinsku za početak. Ono što je veoma važno u vezi sa ovim zakonima, rekla je nešto o tome i prethodnica iz DSS, gospođa Marković, a to je da smo mogli o ovome razgovarati dosta duže. Svaku priliku predstavnice NS iskoriste da svoj stranački zadatak još jednom ponove, da su ga lepo obavili, a to je da su tražili dupliranje vremena. To je nešto što je apsolutno u temi onoga što sam i želeo malopre da kažem, apsolutno jedno reklamerstvo i zloupotreba teme koja je veoma važna, da kažem još jednom, obrazovanje. Imao sam utisak na trenutke da poslanici SNS nisu ni pročitali ovaj zakon, samo pojedine članove koji su ih interesovali, ne bi li, da kažem delovali da su pročitali. To su uglavnom teme koje su imale nekakvo drugo nadahnuće. To je nešto što i jeste opasno, pogotovo kada se radi o obrazovanju. Ono na šta bih ja želeo da danas posebno skrenem pažnju je taksativno nekoliko stvari za četiri zakona, ali bih zamolio ministra da u bilo kom delu, ne mora nakon mene samo, ali u bilo kom delu da se uključi u raspravu, jer ovo postaje veoma opasno da mi danas zapravo govorimo samo na ovaj način kao Babić, ne bi li se obraćali samo svojim simpatizerima i glasačima, a veoma je važno da dobijemo od vas povratnu informaciju, a nemoguće je da na kraju kompletne rasprave odgovorite na svih 80 i nešto debata i znamo da ćete ograničiti vreme i samo letimično preskočiti. Mislim da to nije fer i da niste ispoštovali Skupštinu, za razliku od većine ministara koji su ipak reagovali, pogotovo na nešto što su bila važnija. Uopšte ne pretendujem da kažem da će moja debata biti toliko važna da ćete morati da se uključite, ali bih, naravno, voleo u bilo kom trenutku da čujem reakcije, vezano za nekakve veoma konkretne predloge. Naime, što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mi smo i kroz amandmane predložili da se u članu 98. doda novi stav 6, zapravo on se dodaje i ovim vašim predlogom, ali smo ga mi potpunu drugačije formulisali. Veoma je opasno da nešto što su već standardi u Evropi, nešto što smo postigli da svaki đak prvo bude upisan u osnovnu školu, pa tek onda kod psihologa i pedagoga bude odlučivano o tome u koje će odeljenje, ili koje vrste će obrazovanja nastaviti kroz osnovnu školu. Ovo zakonsko rešenje omogućuje da veliki broj đaka iz ko zna kojih motiva, možda čak i roditelja, ne bude upisano u prvi razred. Sva deca moraju da budu upisana, samo u izuzetnim situacijama, mi smo to amandmanom i predložili, u slučaju da se radi o zdravlju deteta i da bi obrazovanje štetilo i pogoršalo stanje. Samo u takvim situacijama je dozvoljeno da dete ne upiše. Imate 200 mališana u generaciji koji u Novom Sadu prvi razred. Uglavnom deca intelektualaca koja su procenjena kao emotivno nezrela za školu. Neka prođu jedan period, znate kakve su reakcije u prvom razredu. Ne smemo dozvoliti da ne budu deo sistema. Danas imamo 15% jedne generacije da ne završi osnovnu školu. Jedan deo je onih koji nisu ni upisali osnovnu školu, drugi nisu završili iz nekog drugog razloga. To je nešto čemu treba stati na put. Vaša odgovornost je tu najveća. Smatram da će biti više amandmana na ovu temu i mnogi će o tome govoriti. To je jedna od onih stvari zbog koje sam i zahtevao vašu reakciju. Plašim se da ne bude zaboravljeno. U članu 130. ovog zakona, reguliše se zapošljavanje. Gospodine ministre, imali ste koliko znam, intenzivnu komunikaciju sa predstavnicima OECD. Rađeno je jedno istraživanje integriteta obrazovnog sistema, gde su oni veoma jasno ukazali da je katalizator korupcije, upravo prijem u radni odnos koji reguliše ovaj član 130. Obećali ste tom prilikom da će to biti rešeno ovim zakonom i ovo je veoma veliki problem. Tu su bili i predstavnici UNESKA i oni su veoma ozbiljno radili na ovom istraživanju, ali očigledno u ministarstvu nema ko da čuje ili nema ko da poštuje određene dogovore. Što se tiče Zakona o osnovnom obrazovanju, želim da prokomentarišem da je zakon veoma deskriptivan. Neophodno ga je konkretizovati. Ima puno stvari koje su postavljene tako da je samo data odgovornost ministru. Ministre, vi jeste profesor na univerzitetu, ali vaše znanje iz oblasti osnovne škole, srednje škole, visokog obrazovanja jesu u vašoj nadležnosti, ali toliko stvari zavisi od vašeg potpisa. Čak imamo i situaciju da smo Nacionalni savet rešili sukoba interesa tako što će i dalje odlučivati o tome, ali ćete ih vi pokrivati u tom njihovom sukobu interesa vezano za udžbenike. To je veoma važna stvar. Što se tiče dalje ovog zakona, imamo jednu apsurdnu situaciju da se govori o jednakim uslovima za obrazovanje. Veoma je teško obezbediti jednake uslove u obrazovanju kada imate po jednom učeniku kompjuter u Beogradu, a u nekim školama imate na 70 učenika po jedan kompjuter, kada govorimo o tome da obilan broj škola nema pristup internetu, a govorimo i o obaveznoj veb prezentaciji. Zatim, imamo to da danas dostupnost internetu, iako je bila odluka da će i "Telekom Srbija" učestvovati u akademskoj mreži, 60% škola ima internet. To je poslednja informacija koju posedujemo. Veliki broj nema fiskulturnu salu, ali i mnoge druge informacije koje govore u prilog tome da ne možemo obezbediti jednako obrazovanje. Ono što je tema mnogih govornika danas bila jeste broj učenika. Vi ste na veoma čudan način to opisali nekoliko puta. Osim onoga što ste rekli da 21,5, potpuno paušalno jer se tu uzimaju u obzir i one škole gde je određeno da imaju manje učenika, specijalna matematička odeljenja, filološke, sportske ali i neke druge škole koje po prirodi nemaju tako veliki broj učenika, do onih seoskih škola koje imaju jednog, dva, tri, pet učenika i onda kada sve to saberete kažete da ima 21,5 učenika po odeljenju u Srbiji. Ostavljate mogućnost da bude 30 učenika i na taj način 200 odeljenja i nekih 35% prosvetnih radnika ostaje bez dela fonda ili potpuno bez svog aganžmana. Mislim da su o tome dosta govorili sindikati, da je to jedna veoma važna priča o kojoj takođe treba prodiskutovati. Zašto mi ne bismo bili deo Evrope i po ovom parametru i zašto ne bismo bili makar na korak, negde je čak i 20 učenika po odeljenju? Što se tiče drugih parametara, radi se o broju časova. Znate i sami da smo utvrdili da broj časova na nedeljnom nivou za učenike osnovnih škola bude 25 časova, pričamo o periodu od petog do osmog razreda. Znamo da prosek trenutno iznosi ako se ne varam nekih 32%. To je ono što je takođe problem sa programom. Ko će i kada menjati program? Opet ćemo usklađivati ovom zakonskom rešenju programe i skraćivati, verovatno opet u nadležnosti ministra, i to je nešto što je ozbiljan problem. prvo se odredi šta to učenici treba da znaju pa se onda određuje fond časova. Nije loš fond od 25 časova nedeljno, ali prvo je trebalo prilagoditi gradivo, pa tek onda broj časova. Isto važi i za niže razrede osnovne škole. Oni trenutno imaju 23 časa, imaće 20, što je takođe dobro, ali program nije usklađen. Što se tiče knjiga, svi su o tome govorili, mi smo predložili da u jednom amandmanu na član 4. da stav 2 drugačije glasi, - da učenici osnovnih, javnih škola, muzičkih škola i baletskih škola mogu besplatno koristiti udžbenike, knjige iz školske biblioteke, školski materijal, prevoz i ishranu, ali i smeštaj kada je to potrebno u skladu sa zakonom. To je nešto što mnogo bolje definiše ovaj član i veoma mi je važno da uzmemo u obzir i muzičke i baletske škole, s obzirom da su one veoma često zaboravljene. Imamo nekoliko članova koji govore da muzička i baletska škola se izostavljaju iz ovog programa, to je zakon iz 1929. godine, nažalost, još iz kraljevine, o đacima pešacima. Mi smo jedina zemlja koja se ponosi i snimamo emisije o đacima pešacima. To ovaj zakon neće rešiti. I dalje ostavljamo četiri kilometara. Naš predlog je da bude dva kilometara, da se obezbedi prevoz, ali i za učenike muzičke škole u onim gradovima gde to postoji. Što se tiče zakona o srednjim školama, veoma važan predlog je nešto što je često bio predmet diskusija, a ne vidim razlog zbog čega danas ne bismo o tome razgovarali. Tehničke gimnazije su nešto što je veoma važan predlog, ne zato što postoji u razvijenim zemljama, u Nemačkoj, Švajcarskoj, nego zbog toga što bi tehničke gimnazije, ako ništa drugo, omogućile đacima da nakon završene srednje škole mogu da upišu neke fakultete koji su iz neke oblasti za koju možda sa 15 ili 14 godina kada su se odlučivali za srednju školu nisu delovali primarno. U međuvremenu su želeli da upišu neke škole koje lobijem profesora iz elektrotehničkih, mašinskih škola veoma često nestaju neki predmeti i veoma je važno da imaju jedno šire obrazovanje. Tehničke gimnazije, za početak, dajte da predvidimo zakonom. Zašto je problem da se taj amandman usvoji, jer tehničke gimnazije na kraju krajeva su jeftinije? Ako već moramo da štedimo, i gospodin Babić je govorio da nemamo para za obrazovanja, ali zato imamo za avione, i teško je kada neko mora sa pozicije vlasti da priča o tome da nema. Razumem, ali kada nemate za obrazovanje imate za nešto drugo, to je veliki problem. Tehničke gimnazije nisu dodatni trošak. Jeftiniji je učenik u tehničkoj gimnaziji, a pri tom i benifit o kojem sam i govorio. Na kraju, želim da zaključim da načelno imamo i problem sa zakonom o kojem je i gospodin Babić govorio, obrazovanje odraslih. Dosta stvari je tu onako prilično nedefinisano. Nije definisano šta su odrasli, koja je to uzrast. Definisano je od tri do pet godina za završetak. Mislim da, shodno interesovanjima i mogućnostima određenih ljudi, treba im omogućiti da se i brže završi. Poslednja stvar koju bih rekao u vezi sa tim zakonom, a gotovo zapravo sve najvažnije stvari u tom zakonu sam time i pomenuo, treba da prežive određenu promenu, jeste i upravo to da nije dobro definisano koje to ustanove mogu da učestvuju u ovom procesu. To je tridesetak ustanova. Jesu one definisane, ali treba omogućiti pre svega osnovnim i srednjim školama koje imaju za to kapacitete, omogućiti određenom broju profesora da steknu svoj fond, a ne na ovaj način, hajde da kažemo, veoma loše definisati ustanove koje su za to ovlašćene. Zahvaljujem.
Hvala. Narodni poslanik Zoran Babić. Želite repliku ili povreda Poslovnika? [[Narodni poslanik Zoran Babić, s mesta: Svejedno replika ili povreda Poslovnika član 106.]] Izvolite.
Pažljivo sam slušao kolegu, nadahnutog, mladog, poletnog. To je dobro. Međutim, potrebno je da se priča o tački dnevnog reda. Od 12 minuta, koliko je trajala diskusija, pet minuta sam bio ja i SNS kao tema, iako se govorilo o nekim drugim mnogo važnijim stvarima u ovoj državi. Žao mi je što kolega nije shvatio moju provokaciju, jer onda kada sam rekao da ću pomoći školu, očekivao sam da će svaki naredni govornik da kaže - da i ja ću pomoći moju. Ali, nema toga ovde. Ne shvataju to kolege. Kada dođe do toga onda ne shvataju bolje napasti nego pokazati lični primer. (Predsedavajuća: Gospodine Babiću, tražili ste povredu Poslovnika. Molim vas da se pridržavamo Poslovnika. Nemojte da koristite pravo replike.) U redu. Samo ću još jednu rečenicu. Kada nema novca, nema novca to je istina i bilo bi ga više da su poljoprivrednici u Srbiji mogli da zađubre zemlju đubrivom iz azotare koje je otišlo negde privatnim kanalima, da su mogli da koriste kreditne linije iz "Razvojne banke Vojvodine" ili iz "Agrobanke", a ne da nestanu u privatnim fondovima gde su nestale kroz različite fondove. Onda bi bilo gospodo, ali nema, otišlo je kroz fondove, kroz razvojne banke, kroz razne reklamne panoe i reklamne prostore. Tu je otišao novac. Zbog toga ga sada nema.
Hvala. Narodni poslanik Dušan Obradović, replika.
Poštovani gospodine Babiću, veoma bih voleo da sam u mogućnosti da doniram za školu. Nažalost, nemam apartmane u privatnom vlasništvu. Pet generacija su fakultetski obrazovani Kragujevčani, iz grada iz kojeg dolazim, preci, i nismo danas u mogućnosti i svi zajedno delimo sudbinu ove zemlje. Kada budem bio u mogućnosti, s obzirom da od tih pet generacija, svi su zaposleni u prosveti, apsolutno svi. Eto razloga zbog čega me dodatno interesuju ovi zakoni. O njima sam govorio daleko više nego što ste vi rekli sedam minuta, a da sam pet o vama, od ukupno 12. Dakle, niste vi fascinacija. Samo sam naveo primer kako se danas politička elita, u šta nažalost spadaju mnogi drugi, ne govorim o pojedincima, se odnose prema obrazovanju. To je samo bio primer tog reklamerstva od empatije prema učiteljici, prema deci i školi, od nekih mnogih drugih stvari koje ste pomenuli, tipa – ja sam podneo zahtev za produženje. Pa, to vam je bio stranački zadatak. Da li ste vi to sami smislili kod kuće da treba da se produži i duplira vreme? Upravo govorim o tome da je trebalo za svaki zakon dati po pet sati, koliko je predviđeno. Možda građani koji ovo prate ne znaju da po Poslovniku imate mogućnost da grupišete zakone koji su srodni i to nije sporno. Radile su to i mnogi drugi sazivi. Ali, kada su ovako važna zakonska rešenja, mi posle mnogo godina menjamo ove zakone i nemamo vremena, žurimo negde, a nećemo raditi očigledno ni narednih dana zbog toga što smo ubrzali raspravu o ovome i nastavljamo o amandmanima tek u utorak. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vesna Jovicki.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre i predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, predlozi zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, o srednjem obrazovanju i vaspitanju, kao i Predlog zakona o obrazovanju odraslih usklađeni su sa Strategijom obrazovanja Republike Srbije do 2020. godine i predstavljaju primere dobre prakse. Usklađeni su sa međunarodnim propisima. Utiču na podizanje kvaliteta obrazovno-vaspitnog sistema. Mnogi su i afirmativni. Govoriću o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, jer je misija osnovnog obrazovanja i vaspitanja da bude temelj celokupnog sistema obrazovanja i da obezbedi kvalitetno obrazovanje svih građana. U Strategiji obrazovanja u Republici Srbiji kaže se da su ključna strateška obeležja ovog podsistema obuhvat učenika osnovnim obrazovanjem, kvalitet obrazovanja, efikasnost i relevantnost, koja se ogleda u osiguravanju podrške onim nivoima, oblicima i programima obrazovanja koji daju najveći doprinos razvoju društva. Važeći Zakon o osnovnoj školi, koji je donet još 1992. godine imao je više dopuna, a i promene koje su nastale u društvu kako na ekonomskom, tako i na socijalnom i političkom planu, stvorile su uslove za donošenje novog zakona koji se oslanja na strategiju, ali istovremeno stvara i osnov za njeno sprovođenje. Ciljevi i ishodi osnovnog obrazovanja i vaspitanja predviđeni ovim zakonom u centar obrazovnog sistema stavljaju dete sa njegovim uzrastom, razvojnim potrebama i interesovanjima, ali isto tako i roditelje i nastavnike kao partnere u vaspitno-obrazovnom procesu. Osnovni zadatak škole je da omogući kvalitetno obrazovanje i vaspitanje za svakog učenika pod jednakim uslovima, da lica koja rade u školi promovišu jednakost među svim učenicima i da se suprotstave svim vrstama diskriminacije i nasilja. Istakla bih i druge prednosti ovog predloga zakona zbog roditelja učenika. Mreža škola treba da obezbedi ostvarivanje dostupnosti obrazovanja i vaspitanja svim učenicima na određenom području. Učenici sa smetnjama u obrazovanju i sa invaliditetom, kao i učenici sa izuzetnim sposobnostima, imaju pravo na individualni obrazovni plan, gde će se razvoj i napredovanje odvijati prema sposobnostima i interesovanjima. Osnovno obrazovanje i vaspitanje je besplatno i obavezno. Roditelj je dužan da dete upiše u školu, ali ima pravo da bira u koju će školu upisati dete. Zakon uvodi i podelu na tipove škola po programu nacionalne i strane i po osnivaču javne i privatne, kao i nastavu kod kuće i na daljinu. U školama se obrazovno-vaspitni rad izvodi na srpskom jeziku, ali pripadnici nacionalnih manjina imaju mogućnost da pohađaju nastavu na jezicima nacionalnih manjina ili da taj jezik izučavaju kao izbor. Škole za obrazovanje učenika sa smetnjama u razvoju, osim što školuju decu bez obzira na vrstu smetnje, pružaće stručnu podršku ustanovama u sistemu redovnog obrazovanja i vaspitanja angažovanjem specijalnih pedagoga i defektologa, te će na taj način postati resursni centri, kako stoji u strategiji. Uključivanjem stručnjaka iz ovih škola u redovne škole, osim pomoći učenicima sa smetnjama u razvoju i invaliditetom, pruža se pomoć i nastavnicima, što je svojevrstan vid stručnog usavršavanja nastavnika redovnih škola kojima stiču nove veštine i znanja važna za sprovođenje inkluzivnog obrazovanja. Značajna novina u zakonu je i da mogu da se osnivaju privatne škole sa posebnim pedagoškim orijentacijama, kao što su Montesori, Dekroli, Valdorf, jer to povećava ponudu programa, čime se podiže kvalitet obrazovno-vaspitnog rada. Obrazovno-vaspitni rad ostvaruje se na osnovu školskih programa kroz obavezne, izborne i fakultativne predmete, dok u privatnoj školi umesto izbornih predmeta mogu da se realizuju i drugi predmeti prema školskom programu. Razvojni plan, školski program i godišnji plan rada su dokumenti kojima se planira izvođenje obrazovno-vaspitnog rada, kao i sve aktivnosti i svi akteri koji su uključeni u realizaciju rada. Ovde bih posebno želela da istaknem najvažnije obavezne mere razvojnog plana kao dokumenta. To su mere unapređivanja obrazovno-vaspitnog rada, dostupnost i kvalitet obrazovanja za učenike kojima je potrebna dodatna podrška, dakle, inkluzivno obrazovanje, mere prevencije nasilja, osipanje učenika, pripreme za završni ispit, uključivanje u nacionalne i međunarodne projekte, uključivanje roditelja u rad škola. Takođe, veoma su značajni i sadržaji školskog programa, a koji se odnose na programe dopunske i dodatne nastave, kulturnih aktivnosti škole, školskog sporta i sportskih aktivnosti, zaštite od nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja, slobodnih aktivnosti učenika, profesionalne orijentacije, zdravstvene zaštite, socijalne zaštite, saradnja sa lokalnom zajednicom i porodicom. Kada govorimo o nastavi, važno je naglasiti da je škola u obavezi da pripremi učenika za polaganje završnog ispita, kao i da za učenike četvrtog razreda, što je novina, organizuje časove koje će izvoditi predmetni nastavnici koji će realizovati nastavu u petom razredu, čime će se teškoće koje su se pojavljivale iz prelaska iz razredne u predmetnu nastavu smanjiti. Celodnevna i produžena nastava, koje se mogu organizovati u školama, nastale su iz potrebe roditelja da deca budu u bezbednom okruženju, pod nadzorom stručnih lica, dok su oni na radnom mestu. Organizovanjem nastave za učenike na kućnom i bolničkom lečenju, kao i nastave na daljinu, daje se mogućnost da učenici koji su iz zdravstvenih ili nekih drugih razloga onemogućeni da pohađaju školu, budu kontinuirano uključeni u proces obrazovno-vaspitnog rada. Ministar će doneti pravilnike po kojima će ova nastava biti realizovana kada je to u najboljem interesu učenika, čime će se sprečiti zloupotreba organizovanja ovih oblika nastave. Stručna javnost i javnost uopšte upućuje kritike na račun sadašnjeg sistema obrazovanja, navodeći da je obrazovanje dominantno u odnosu na vaspitanje. Ovim zakonom vaspitna uloga škole dobija na značaju kroz programe kulturnih aktivnosti, programe školskog sporta i sportskih aktivnosti, slobodnih aktivnosti, zaštite životne sredine, saradnje sa lokalnom samoupravom, a koji su i predviđeni odredbama ovog zakona i obavezuju škole da vaspitanju posvetu još veću pažnju. Istovremeno, to su i programi prevencije koji utiču na razvijanje zdravih stilova života, brige o sopstvenom zdravlju, prevencije nasilja i bolesti zavisnosti, kao i maloletničke delikvencije. Slobodne aktivnosti koje su bile zapostavljene i koje su realizovane u školama od strane drugih lica, sada ponovo postaju dostupne svim učenicima, jer se u školu organizuju besplatno i uključivanje učenika u njih neće biti vezano za socijalni položaj učenika. Veoma je važna celishodna organizacija slobodnog vremena kroz sadržaje slobodnih aktivnosti ili sekcija, kako se one popularno zovu, jer je to prevencija nepoželjnih oblika ponašanja, ali istovremeno i stvorena mogućnost za podsticanje individualnih sklonosti, interesovanja, bogaćenje društvenog života, socijalizacije, usvajanje pozitivnih vrednosti i normi društva. Naglašavanje da posebnu pažnju treba posvetiti formiranju muzičkih i dramskih grupa, školskog lista i folklora, vraćamo u naše obrazovne ustanove vidove organizovanja učenika kroz koje neguju tradiciju i kulturu svog naroda. Škola će realizovati zajedničke aktivnosti učenika, roditelja i lokalne zajednice, koje će doprineti zaštitu životne sredine, ali i razvoju ekološke svesti i očuvanju prirodnih resursa. Primer ovakvih aktivnosti je i konkurs za čistije i zelenije škole u vojvodini koje organizuje Pokrajinski sekretarijat za urbanizam, graditeljstvo i zaštitu životne sredine i Pokrajinski sekretarijat za obrazovanje, upravu i nacionalne zajednice, u saradnji sa preduzećem Vojvodinašume, Pokretom Gorana Vojvodine i drugim partnerima. Taj konkurs se organizuje od 2009. godine, za svu decu uzrasta od predškolskog do srednješkolskog obrazovanja. Poseban značaj se daje partnerskom odnosu škole i roditelja, čime roditelj postaje aktivan učesnik obrazovnovaspitnog procesa kako kroz rad u organima upravljanja ustanova, tako i uključivanjem u realizaciju programskih aktivnosti ili prisustvu istih. Propisano anketiranje roditelja na kraju svakog polugodišta, koje do sada nije bila obaveza, omogući će roditeljima da daju sugestije za poboljšanje i organizacije i programa rada, a rezultati dobijanja anketiranjem će se uzimati u obzir i prilikom eksternog vrednovanja rada škole. Novina u Predlogu zakona je mogućnost odlaganja upisa u prvi razred i vraćanje na pohađanje pripremnog predškolskog programa, kada dete ima šest i po a najviše sedam godina, dakle, kada je roditelj dužan da ga upiše. Kako ne bi došlo do zloupotrebe od strane roditelja jer se to dešavalo u ranijoj praksi, a posebno što zakon stupa na snagu i važi će za školsku 2013-2014. godinu, potrebno je doneti neko uputstvo kojim će se obezbediti valjana primena ovih odredbi zakona za sledeću školsku godinu. Za učenike sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom, predviđena je dodatna podrška u obrazovanju i vaspitanju donošenjem individualnog obrazovnog plana, čime se postiže optimalno uključivanje ovih učenika u redovni obrazovno-vaspitni rad. Ono što takođe treba istaći je da se i učenicima sa izuzetnim sposobnostima, talentovanim učenicima posvećuje pažnja, jer se i za njih izrađuje IOP. Znamo da je do sada bilo prigovora da su ovi učenici zanemareni, da im se ne posvećuje dovoljna pažnja, što se primenom ove odredbe umanjuje. Sve napred navedeno podrazumeva da u ustanovama obrazovanja rade prosvetni radnici koji mogu da planiraju, pripreme, organizuju i realizuju nastavu po programima obrazovno-vaspitnog rada, da poseduju kompetencije za rad u obrazovno vaspitnim ustanovama, da se stalno stručno usavršavaju, vrednuju svoj rad i uvode inovacije, kako bi znanja koje učenici usvajaju bila i funkcionalna i primenjiva u široj društvenoj zajednici. Ovim sam želela da naglasim kolika je uloga i odgovornost prosvetnih radnika u realizaciji nastavnih aktivnosti, kolika su očekivanja roditelja, lokalne zajednice i stručnih udruženja, kao i ministarstva koje propisuje i njihove obaveze i poslove, pa se posebna pažnja mora posvetiti obrazovanju i selekciji nastavnog kadra. Uvođenjem u osnovno obrazovanje, što bi bio i moj predlog kao i predlog drugih kolega, škola – model centara, omogućili bi da one škole koje su i do sada bile primeri dobre prakse, prepoznatljive po novinama u radu, budu adekvatno vrednovane, a isto tako i da deluju motivišuće i na druge škole da slede njihov primer, ali i da omogućimo da kadar koji se obrazuje za rad u školama ima priliku da deo svog obrazovanja realizuje u ovim svojevrsnim vežbaonicama. Moram se osvrnuti na proces inkluzivnog obrazovanja, ali u onom delu koji se tiče rada interresornih komisija. U lokalnim sredinama gde su formirane interresorne komisije i čiji su članovi obučeni za rad, postoji problem finansiranja rada komisija, ali i finansiranja onog što komisija da kao meru podrške za dete sa smetnjama u razvoju i sa invaliditetom. Na žalost, ne postoje pozicije u budžetima lokalnih samouprava za ove namene, ili, ako postoje, na njima nema dovoljno sredstava, te se tako predložene mere ne mogu realizovati. To znači da je ono što je dato kao mogućnost da se kadar iz specijalnih škola upućuje u redovne ustanove radi podrške ovim učenicima, neće moći da se realizuju u dovoljnoj meri jer za to neće biti dovoljno sredstava. Na kraju, pored izuzetno kvalitetne zakonodavne osnove i obezbeđenog integrativnog pristupa u obrazovno-vaspitnom procesu, za kvalitet ovog procesa je veoma važan i kvalitet udžbenika i nastavnih sredstava. U tom smislu, podržavam zakonsko rešenje kojim će se kvalitetom udžbenika baviti Zavod za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja, odnosno Centar za razvoj programa i udžbenika kao stručna institucija. Zato bih u vezi sa udžbenicima želela da skrenem pažnju na primedbu zdravstvenih radnika i roditelja na problem teških torbi, iako će to možda u momentu kada razmišljamo o setu obrazovnih zakona delovati kao manje važna stvar, a samo je tako na izgled, jer ako u toku školovanja ne sačuvamo zdravlje učenika, onda sva naša zakonska rešenja neće imati gde i sa kim da se primene. Predlažem da se, prilikom izbora udžbenika, povede računa i o tome da se pored ostalih kriterijuma za izbor uvrsti i to da se biraju udžbenici štampani na ofsetnom ili na recikliranom papiru koji su mnogo lakši. Na ovaj način ne samo da štitimo kičme naše dece, nego ovaj pristup ima poseban značaj sa aspekta očuvanja prirode i održivog razvoja. Nije zanemarljiva ni cena ovih udžbenika, koja je značajno niža od udžbenika štampanih na skupim vrstama papira. Ovo bi bila ušteda ne samo za roditelje, nego i za državu koja obezbeđuje besplatne udžbenike. Poslanici svih stranaka su imali priliku da podnese amandmane na ceo set zakona i time doprinesu poboljšanju zakonskih rešenja, što je i bila želja ministra i njegovog tima, koji će te predloge razmotriti i ugraditi u konačnu verziju zakona, gde je to u skladu sa konceptom zakona i sa strategijom. Pozivam kolege poslanike da u danu za glasanje glasamo za ovaj set zakona, ne deleći se, jer nam se deca kada se upišu u školu jedino razlikuju po svojim sposobnostima i interesovanjima a ne ni po čemu drugom Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jovana Mehandžić.
Dobro veče. Poštovani ministre, uvaženi predsedavajući, na samom početku današnjeg izlaganja kao i prethodni govornici, moram da istaknem važnost današnje teme. Dakle, oblast obrazovanja i set zakona o kojima danas raspravljamo jeste ono što je za DS jedan od prioriteta naše politike kojom se bavimo sve ove godine. Obrazovanje je ključno za napredak jednog društva, za njegovu orijentaciju ka savremenim i modernim svetskim tokovima. Mi moramo da se dogovorimo oko centralnih tačaka na kojima počiva naše društvo i na kojima počiva uopšte stanje naše nacije, oko vrednosti, a jedna od tih vrednosti i jedna od tih tačaka mora da bude da naše društvo bude zasnovano upravo na znanju. Ako je društvo zasnovano na znanju, onda su jasni kriterijumi i kvalifikacije koje stručnjaci, lideri, menadžeri i uopšte zaposleni ljudi u svakoj oblasti treba da imaju i to onda otklanja brojne nesporazume. Društvo zasnovano na znanju može da se ostvari samo kroz značajan doprinos obrazovanja i sistemskim pristupom i dugoročnim pristupom uređenju oblasti obrazovanja, što, nažalost, danas bojim se da nije slučaj. Umesto da se gradi društvo koje je zasnovano na znanju, danas raspravljamo o zakonima u oblasti obrazovanja koji neće obezbediti povećanje kvaliteta procesa i rezultata obrazovanja, niti će obezbediti postizanje i održavanje relevantnosti obrazovanja. Isto tako, pod znakom pitanja je i podizanje i uvećavanje efikasnosti upotrebe svih resursa u oblasti obrazovanja, a to su sve ciljevi koji su zacrtani u strategiji obrazovanja koja je donešena prošle godine a koja obuhvata razvoj do 2020. godine. Sa žaljenjem moram da konstatujem da ovaj set zakona, ovako kako su predloženi i napisani i rokovi u kojima se donose i o kojima raspravljamo, neće doprineti u velikoj meri društvu koje je zasnovano na znanju, a brine takođe i činjenica da predlažete zakone koji su nedosledni ili su u neskladu sa strateškim dokumentom, a to je Strategija razvoja obrazovanja u Republici Srbiji do 2020. godine, a daću kasnije i neke primere koji upravo ilustruju ove nedoslednosti. Strategija razvoja kaže da zbog povećanja efikasnosti pedagoškog rada u celini broj učenika u odeljenju ne treba da bude veći od 20 do 25, a vi upravo predlažete broj učenika u svakom odeljenju da bude 30. U tom smislu DS je podnela amandman. Dobro, do 30, ali svejedno, u Strategiji predlažete između 22 i 25, a ovde se radi o mogućnosti za pet učenika više. Prema tome, postoji nedoslednost. Dakle, imate strateški dokument a zakoni koje predlažete danas su u suprotnosti sa tim istim strateškim dokumentom. Predlažete osnivanje još jedne agencije. O tome smo dosta čuli. Nejasno je šta su nadležnosti te agencije, da li će to biti novo telo ili će preuzeti nadležnosti već postojećih tela, itd? Smatramo da je objašnjenje koje ste dali nedovoljno i u tom smislu smo predložili izvestan broj amandmana. Ono što buni jeste i predizborno obećanje koje kaže da ćete smanjivati broj agencija, a ovde se predviđa osnivanje još jedne. S druge strane, Nacionalno-prosvetnom savetu se jednim od ovih zakona oduzima nadležnost u domenu procene potrebe za novim udžbenicima i predlaganja potrebnih udžbenika vama. O tome je govorio moj kolega Obradović. Dakle, dosta toga sada zavisi od ministra, uz svo dužno poštovanje i uvažavanje, treba delegirati određene nadležnosti i pustiti da neka tela koja već postoje rade svoj posao. Jer, zašto ići korak unazad kada postoje trenutno tela koja se bave tim nadležnostima. Dakle, tu se postavlja pitanje motiva za ovakav potez, posebno u domenu udžbenika, jer smo svedoci da se u javnosti ovo pitanje dosta često otvara i da prosto ne postoje konkretna zadovoljavajuća rešenja i da je javnost prosto zbunjena ovakvim pristupom. Predlogom zakona o osnovnom obrazovanju ste takođe propustili šansu da promenite odredbu iz 1929. godine koja kaže da "učenik koji živi na udaljenosti većoj od 4 km od sedišta škole ima pravo na besplatan prevoz". Poslanici DS predlažu da se ta odredba koja je stara skoro 100 godina promeni i da se udaljenost smanji na 2 km i da, kao što su moje kolege ranije rekle, prestanemo da se dičimo đacima pešacima i da se trudimo da naše škole zaista budu moderna sredina u kojoj se uči i stiče znanje. Kada je prihvaćen koncept obaveznog upisa za svu decu uzrasta od 6,5 do 7,5 godina, napravljen je ogroman korak unapred i o tome je već govoreno od strane mojih kolega, ali ja prosto osećam obavezu da to ponovim i da apelujem na vas da u raspravi o amandmanima se izjasnite da prihvatate naše predloge i da ćemo zajedno učiniti da ovaj zakon bude bolji. Sada predlažete mogućnost odlaganja upisa u prvi razred i to je korak unazad. To je koncept koji je u razvijenim zemljama i u zemljama koje imaju razvijeno obrazovanje napušten. Predlažete takođe da se krećemo unazad i po pitanju inkluzivnog obrazovanja, o čemu je takođe danas govoreno. Sa time se mi ne slažemo i sa tim u vezi smo takođe podneli amandmane, da to prosto pokušamo da ispravimo ukoliko budete imali sluha za naše predloge. Volela bih da danas ne moramo da pričamo o uslovima u kojima deca u Srbiji stiču nova znanja i veštine, ono što ih osposobljava za dalji život, ali postoje škole u Srbiji koje nemaju toalete, koje imaju neuslovne toalete, koje imaju krovove koji prokišnjavaju, vlažne učionice, gde deca provode sate i sate sedeći na stolicama i za stolovima koji su neuslovni. Opet, nameće se obaveza školama da imaju internet prezentaciju a sredstva za tako nešto se ne predviđaju u budžetu Republike Srbije. Da li to znači da će trošak da padne na lokalnu samoupravu ili će pasti možda na roditelje? Jer, direktori se neće snaći, neće postići isti jezik sa predsednicima opština i na taj način neće doći do rešenja. Dakle, prosto se opet otvara jedan problem za koji ćete imati poteškoća da ga rešite u praksi. To ne znači da škole ne treba da budu moderne i da se mi ne zalažemo za modernizaciju obrazovnog sistema, ali hajde da prvo obezbedimo ono što je osnovno i ono što je civilizacijski, a da se onda bavimo nadogradnjom svega ostalog. Znači, modernizacija – da, tehnološki razvoj – da, ali prvo da obezbedimo ono što je osnovno za decu koja idu u školu. Sa razočarenjem moram da konstatujem da u procedura u Skupštini čeka još jedan zakon iz oblasti obrazovanja koji su predložili poslanici DS, a to je zakon koji se tiče nostrifikacije diploma. Mogli ste da ga prihvatite i da ga uključite u ovaj set zakona i da time, pošto se dičite svestranim i sveobuhvatnim pristupom rešavanja problema, rešite još jedan problem, ali, prosto nije bilo sluha da se prihvati predlog DS. Da zaključim, za DS obrazovanje je jedna od prioritetnih oblasti za razvoj našeg društva i to nije samo deklarativno sa naše strane, to smo na primeru Beograda i pokazali. Pokazali smo da je obrazovanje način da stvorimo društvo koje je zasnovano na znanju. Ako je društvo zasnovano na znanju, onda su jasni kriterijumi i kvalifikacije koje svako od nas treba da ima. Dakle, to nisu samo puke reči. U Beogradu smo uspeli da sa ograničenim sredstvima i sa budžetom kakav jeste otvorimo sedam novih škola, dakle sedam novih škola, da renoviramo toalete koji su bili neuslovni, da renoviramo fiskulturne sale, da renoviramo školska dvorišta, da neke škole nadogradimo, sve u skladu sa postojećim sredstvima. Uspeli smo da svaki osnovac ima besplatne udžbenike u saradnji sa Ministarstvom za prosvetu, ali samo kao strateško opredeljenje beogradskog rukovodstva zacrtali obrazovanje. Dakle, svaki osnovac u Beogradu dobio je na korišćenje besplatne udžbenike i svaki osnovac u Beogradu ima jedan svoj đački ormarić. Ukupno 120.000 osnovaca u Beogradu može da iskusi brigu trenutnog rukovodstva za uslove u kojima uči i stiče znanje. Dakle, apelujem da se na ovakav način pristupa obrazovanju u Srbiji i apelujem da u raspravi po amandmanimaimate sluha za konstruktivna rešenja koja smo predložili, jer smo pokazali da smo ozbiljni u nameri da stvorimo društvo koje je zasnovano na znanju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Branislav Jovanović. Imate na raspolaganju pet minuta i 15 sekundi. Da li je tu Branislav Jovanović? Nije. Reč ima narodni poslanik Irena Aleksić.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, uvažene kolege, pred nama se nalazi set zakona iz oblasti obrazovanja. Smatram da tu oblast, odnosno njen značaj ne treba posebno objašnjavati. Jasno je da se radi o oblasti koja suštinski i dugoročno utiče na jedno društvo. Ono što bih pre svega izdvojila kao pozitivno iz seta ovih zakona jeste njegovo nastojanje da škola bude jedna otvorena institucija. To znači da škola sve više sarađuje sa lokalnom samoupravom, sa različitim sportskim organizacijama na osnovu lokalne samouprave, sa Crvenim krstom, sarađuje i sa Kancelarijom za mlade gde je takva kancelarija otvorena. Zatim, ono što je jako pozitivno, što bih volela da istaknem, jeste i insistiranje između jednog partnerskog i kreativnog odnosa između roditelja i škole. Drugo što je novina, štoje predviđeno setom ovih zakona, što smatram da je jako dobro, samo videćemo da li će i kako će zaživeti u praksi, to je nastava na daljinu koja se podrazumeva i u osnovnoj školi i u srednjoj školi. Naime, učenik koji zbog određenih poteškoća, zbog određenih povreda, invaliditeta ili teške bolesti nije u mogućnosti da aktivno pohađa nastavu, biće mu omogućeno ako na zahtev svog roditelja, odnosno svog staratelja podnese zahtev, on može da se bori da ostvari svoje pravo nastave na daljinu, a o njenom ostvarivanju odlučuje škola u skladu sa zakonom i u skladu sa svojim sredstvima. Zatim, ono što bih takođe volela da istaknem, što smatram da je jako dobro, jeste nastojanje da učenici preuzmu što aktivniju ulogu u različitim vidovima života škole. To znači, kroz učeničke parlamente. Sada postoje, kako u osnovnim, tako i u srednjim školama, pored učeničkih parlamenata, takozvane učeničke zadruge. Ono na šta bih posebno skrenula pažnju jeste da sav novac koji nastane kao rezultat rada učeničke zadruge, sada sami učenici imaju pravo da kažu kada će i na koji način će ga iskoristi. Bilo da li će oni taj novac iskoristiti za ekskurziju, da li će taj novac iskoristiti za poboljšanje uslova u školi, njihove ishrane ili slično, ili će ga iskoristi da pomognu drugu, odnosnodrugarici kome je ta pomoć potrebna. Ono što je poenta, što je bitno, jeste da oni sami odlučuju, da je odluka na njima. Na taj način se jednim aktivnim pristupom, pre svega, radi na razvijanju veoma bitnih osećaja kod učenika, kao što su osećaj odgovornosti, osećanje empatije, ali isto tako i razvijanje samopouzdanja. Kroz jedan krajnje aktivan pristup oni se postepeno praktično uvode u svet odraslih i na taj način stiču postepen osećaj odgovornosti i mislim da je to pre svega jako bitno. To se rukovodi onim principom koji je krajnje jednostavan i uvek važi, a to je- što se pre prema nekome odnosite kao da je odrastao, to će taj pre i postati odrastao. Zatim, ono na čemu se posebno insistira jeste savetodavna uloga škole. Naime, sada postoje čitavi timovi koji se bave proučavanjem, praćenjem rada, specifičnosti, posebnim kvalitetima koje svaki učenik poseduje, tako da mogu na odgovarajući način da ga upute, odnosno da mu pomognu u tada životno bitnim odlukama koje učenik donosi, a to je – koju školu dalje upisati, odnosno koje zanimanje za sebe odabrati? Takođe, ono na šta bih želela da se osvrnem jeste nastava, šta je nastava dobila reformama koje su se desile u oblasti obrazovanja. Dobila je mnogo toga. Pre svega, odavno je prevaziđen jedan krut i stereotipan način izlaganja, način nastave, promenama koje su se proteklih godina desile u sferi obrazovanja. Profesoru je data mnogo veća sloboda da on što kreativnije osmisli svoj čas, što je veoma pozitivna stvar. Međutim, kako svaka reforma ima svoje pozitivne strane, i ova reforma ima jednu svoju drugu stranu medalje, koju nismo u stanju da ignorišemo, a to je da smo nekada imali u obrazovanju situaciju da profesor ima neprikosnovena prava, a sada su pravima koja su data roditeljima i učenicima, a pre svega istakla bih roditeljima, sada se otišlo u drugu krajnost, a kao što znamo, nijedna krajnost nije dobra i istina je uvek negde na sredini. Akcenat je na tome da se nađe jedan zdrav balans i da se profesorskoj profesiji vrati onaj ugled i dostojanstvo koje ona zaista i zaslužuje. Ovaj set zakona predstavlja jedan ozbiljan iskorak u ostvarenju tog cilja. Samo jedna sugestija, mislim da bi se na tome još trebalo raditi. Takođe jedna sugestija koju ja imam, tiče se broja učenika u odeljenju. Naime, ovim setom zakona predviđeno je da to bude 30 učenika. Smatram da bi se njegovim smanjenjem na broj 25, naravno kada ekonomska situacija, toga smo svi svesni, to dozvoli, da bi se dobilo na više nivoa. Dobilo bi se pre svega na kvalitetu i na efikasnosti nastave, čega smo svi svesni, a drugo, dobila bi se konačno odgovorna rešenja – šta sa tehnološkim viškovima, što zaista jeste jedan realan problem danas u prosveti. To bi bilo ono što sam ja naročito htela da istaknem. Još jednom samo na kraju da istaknem značaj obrazovanja, neophodnost i neminovnost stalnih promena u njemu, zato što to nije statična oblast, neminovnost unapređivanja, osavremenjavanja, kao i to da država koja je spremna i rešena da ulaže u svoje obrazovanje, zapravo ulaže u svoju budućnost. Zbog toga će SNS u danu za glasanje podržati ovaj set zakona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, gospodo saradnici, uvaženi narodni poslanici, ja kao ni naša poslanička grupa nismo zadovoljni što je ovaj set od osam zakona ušao na ovaj način u proceduru. Radi se o veoma ozbiljnim zakonima. Mislim da će se ministar sa tim složiti, moglo bi se reći sistemskim zakonima važnim za obrazovanje. Oni su došli krajem prošle nedelje u proceduru. Mi danas raspravljamo o njima, objedinjeno. Još nam danas kažu iz Poslaničkog kluba SNS da su nam, eto, udelili još pet sati za tu raspravu. Smatram da je to krajnje neozbiljno. Imajući u vidu važnost ovih zakona, danas ću ih makar nabrojati, da podsetim narodne poslanike o čemu mi raspravljamo i o čemu smo spremni da za jedan i po dan raspravimo i da u danu za glasanje pritisnemo taster. Reč je o Zakonu o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, Zakonu o srednjem obrazovanju i vaspitanju, Zakonu o obrazovanju odraslih, o čemu je najviše gospodin Babić govorio, Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, Zakonu o izmena i dopunama Zakona o učeničkom i studentskom standardu, Zakonu o dopuni Zakona o platama u državnim organima i javnim službama, Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o inovacionoj delatnosti, Zakonu o zaštiti topografije poluprovodničkih proizvoda. O ovih osam zakona mi raspravljamo danas. Neki, istina, nisu stigli ni da se pomenu i zbog toga sam ja to ovom prilikom učinio. Smatram da je to odnos prema obrazovanju u Srbiji, odnos države prema ključnoj sferi društvenog života, u koji svaka normalna država treba da ulaže da bi pokrenula društvo, društvo koje je u ozbiljnim problemima, državu koju muči najveća inflacija u Evropi, najveći pad plata, odnosno vrednosti plata, pad svih parametara, rast vrednosti evra, odnosno pad dinara. Ovih dana su se poslanici vladajuće koalicije dičili da je jedino dinar stabilan i da je to kapital ove Vlade. Sve je to obezvređeno. Inflacija vrednosti jepogodila i obrazovanje. Nažalost, ni jedna zemlja sveta koja je pokušala da unapredi svoju privredu nije to činila na krilima vojnih aviona. Mi ovih dana razgovaramo o obrazovanju, o činjenici da nema para za udžbenike, školske kuhinje, da nema para za đake pešake, odnosno da će oni i dalje morati da zadrže taj status, da nema para za internet, da neće biti para za još neke stvari, ministre Obradoviću, znam da ste vi za to najmanje krivi, a kupujemo avione u vrednosti od milijardu evra. Da li ste se nekad, ministre Obradoviću, postavili u situaciju da postavite pitanje prvom potpredsedniku Vlade i gospodinu Dinkiću, koji odlučuju o parama u ovoj zemlji, potpredsedniku Vučiću i ministru Dinkiću, da li ste postavili sebi možda pitanje da ih pitate da li bi bilo dobro da jedan taj avion ostave za neki srećniji period, a da vama daju makar 150 miliona evra? Razmislite o tome, gospodine Obradoviću, da ga možda na nekoj od narednih sednica pitate. Nisam siguran da je tačno da gospodina Vučića niko ništa ne sme da pita. Siguran sam da ste vi hrabar čovek i da ćete mu to pitanje postaviti. Šta mislite šta bi se za milijardu evra moglo uraditi u oblasti obrazovanja i nauke? Vi to dobro znate. Vi znate kako je bilo u prethodnoj Vladi, koliko se ulagalo u nauku i obrazovanje, koliko je škola sagrađeno po Srbiji, koliko je naučnih parkova podignuto, neki se sada završavaju, koliko je stanova za mlade naučne radnike podignuto. Nažalost, ta dva čoveka su vas stavila u situaciju da vi to više nećete moći raditi. Čak se postavlja sledeće pitanje – šta ako vam Vučić i Dinkić kažu - gospodine Obradoviću, moraćete da odustanete od 6% vašeg budžeta, a 94% vašeg budžeta su plate? To znači da biste sa tih 6% odustali od svih drugih troškova i da biste vi imali samo da isplaćujete plate, a može se to lako desiti jer ste rekli da će plate ostati iste. O platama zaposlenih ću nešto kasnije. Ako vam kažu da smanjite budžet za 6%, moći ćete da isplaćujete samo plate. Znači li to da će deca kao 90-ih morati da donose krede od kuće, da sami plaćaju osnovne potrebe škole u smislu opreme i sve ono što su nastavna sredstva da plaćaju njihovi roditelji? Znači li to da ulazimo u tu fazu? Da li je to javno školstvo o kome je danas govorio profesor Mićunović i koje je poznato još od Napoleona? Sada Olan pokušava da vrati taj sistem u Francusku. Da li smo mi u toj fazi da će javno besplatno školstvo kod nas značiti to? Šta sam hteo da kažem? Naime, u članu 4. Zakona o osnovnom obrazovanju, nemam dovoljno vremena da pričam o svim zakonima, razumete zbog čega, zato što je jednostavno takva rasprava, kaže se da svako lice ima pravo na besplatno i kvalitetno osnovno obrazovanje i vaspitanje u javnoj školi. Znači, besplatno i kvalitet. Da li je besplatno i kvalitetno obrazovanje kada pogledamo sledeći član 68. u kojem se kaže – učenik koji nastanjen na udaljenosti većoj od četiri kilometra od sedišta škole ima pravo na besplatan prevoz? Šta je sa učenicima koji su nastanjena na udaljenosti od 3,5 kilometra, pa svaki dan treba sedam kilometara da pešače? Onda RTS dođe i slika, pa kaže - vidi đaka pešaka kako je uspešan. Što je rekao moj kolega, uvaženi profesor Stojković - više je vukova nego đaka na tom području. Da li je to besplatno školovanje? Zašto toj deci ne bi od ovog jednog aviona obezbedili besplatan prevoz? U istom članu kaže se da škola u dogovoru sa jedinicom lokalne samouprave i donatorima, kao što je gospodin Babić, može da obezbedi za sve učenike besplatnu ishranu u celini ili delimično. Da li je to besplatno školovanje? Jesmo li rekli u članu 4. da svakom licu pripada besplatno školovanje, kvalitetno? Ovde kaže – može, pa sve posle kaže – može i sve zavisi od donatora jedinice lokalne samouprave, o kojima je ministar Dinkić, a mislim da spominjanje njegovog imena nema nikakvog smisla jer o tome odlučuje zna se ko, a njegovo ime sam već spomenuo. Dakle, uzeo je tim lokalnim samouprava te pare. Od čega će one da ulože u te škole i u te kuhinje, ako ne bude takvih donatora koji imaju sredstava da ulože u te kuhinje, gospodine Obradoviću? Zaista smatram da ste vi najmanje krivi što je ovo ovako. Uzeli su vašem ministarstvu sve, ali na neki način sedite u toj vladi pa ćete morati jednog dana postaviti pitanje – kako dalje? Isto je sa celodnevnim boravkom. Kažu neki dan – nema para. Ta škola je inače udaljena 500 metara od moje kuće, da sada privatizujem skupštinsku salu. Direktor te škole na novom naselju, koje ima 50.000 stanovnika u Novom Sadu, kaže da nema para za produženi boravak dece u drugom razredu. Sada roditelji koji su upisali svoju decu u osnovnu školu računaju da će moći raditi, da kada dođu s posla da svoju decu nađu u školi, a ne da budu ispred škole. On kaže da nema para za produženi boravak. Šta roditelji sada da rade? Ili da ispišu decu iz škole ili da napuste posao. Da li je to besplatno školovanje? Molim vas, pitajte gospodina Vučića da li može taj jedan avion da ustupi, da odloži njegovu kupovinu za neki naredni period, kako bi bilo produženog boravka u mom Novom Sadu, u Leskovcu, u Beogradu i u bilo kom drugom gradu, kako bi bilo užine za decu, kako bi bilo krede u školi, kako bi bilo svetla u toj školi, kako se ne bi obrušavali krovovi itd. Bojim se da ne uzmem previše vremena, mislim da će mi se koleginica Čomić naljutiti, pošto i ona treba da govori posle mene, ali još samo jednu minutu. Pitanje besplatnog obrazovanja tiče se i kvaliteta obrazovanja, koje se takođe pominje u članu 4. Kakvo je to obrazovanje i kakav je to kvalitet kada smo mi zemlja u Evropi sa najvećim brojem privatnih časova koje roditelji plaćaju? Evo, iz mog ličnog iskustva, imao sam decu, moje komšije su imale decu, moji prijatelji su imali decu, ne samo što plaćaju engleski jezik, plaćaju i matematiku i hemiju itd. Šta smo učinili na tom javnom školstvu da deca kada dođu kući, ne možda kao u Norveškoj ili Danskoj ne nose uopšte torbu, nego dođu kući, nema domaćeg, sve su radili u školi, ali, da makar osnovna neka znanja pokupe, da mogu da dođu na pismeni ispit, a da ne moraju da plaćaju privatnog učitelja, odnosno nekog ko će im dati neko dodatno znanje. Nije školovanje dece tako što im sipate nešto malo znanja, oni vam ponude košaricu da to sipate, ili vam ne ponude košaricu, odu kući i škola je nešto mnogo više. Još samo dve stvari. Dakle, ovde se pominje uloga škole u oblasti sprečavanja nasilja, u oblasti sprečavanja loših navika koje se tiču uzimanja opojnih droga itd. Skrenuo bih pažnju na jedan veoma ozbiljan problem, a to je kocka, odnosno igraonice koje su oko škola, kojih je 1.400 legalnih, 1.000 nelegalnih, koje su ozbiljna opasnost za ovo društvo. Sve veći broj dece već u osnovnoj školi ide u te kockarnice, nemaju nikakvu edukaciju. Ukoliko postanu zavisnik nema gotovo u ovoj zemlji ustanove koja može da ih leči. Da nimalo ne budem neko ko daje procenu tog stanja, ali to stanje zavisnosti od kocke je adekvatno zavisnosti od bilo kog drugog narkotika i leči se gotovo isto teško, a nikakva pažnja se gotovo tome ne posvećuje. Jedan sam amandman po tom pitanju uložio kada je u pitanju posebna briga škole o toj temi. Na kraju, završavam sa jednim stavom koji me, da kažem, više i ne čudi kada vidim kakav je odnos države prema školstvu. Član 53. zakona koji se tičeosnovnog obrazovanja kaže – za decu građana Republike Srbije koji su na privremenom boravku u inostranstvu može da se obezbedi dopunsko osnovno obrazovanje itd. Znači, nemamo nikakvu obavezu da organizujemo osnovno obrazovanje za decu koja su napolju, zato što su njihovi roditelji otišli trbuhom za hlebom ili kruhom. Oni su sada prepušteni sami sebi. Odmahujete kolega glavom, ali znam da je veoma mali broj te dece uključen u obrazovanje na srpskom i to nije vreme kao što je bilo za vreme SFRJ da je u svakoj državi bilo odeljenje i deca su se mogla školovati i znati i učiti naš jezik. Mislim da je u tom delu Srbija podbacila. Mi smo doneli Zakon o dijaspori i Srbima u regionu. Ovde se Srbi u regionu uopšte ne pominju. Mislim da je to takođe greška, ali smatram da ovo nije nevažna tema, da nije nevažna tema i da je obrazovanje naše dece koja žive u inostranstvu zaslužilo mnogo više pažnje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Replika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, za razliku od prethodnog perioda i prethodnih 12 godina u Srbiji, kada su se pravili zakoni po volji pojedinaca, po volji tajkuna, kada su razni ministri u Vladi kupovali avione, ali ne za vojsku, ne za državu, nego za sebe, od sredstava koja su opljačkali od ovih građana Republike Srbije, ova Vlada Republike Srbije, ovaj ministar odbrane kupuje avione za Vojsku Srbije, a ne za svoje privatne džepove i ne za svoje privatne potrebe. Meni zaista nije jasno zbog čega nekome smeta da Vojska Srbije postane oružana snaga koja je opremljena i kadrovski i tehnički. Zar čekamo da nam država bude i da naš vazdušni prostor brani i čuva neka druga zemlja, ili ćemo to raditi mi? Koliko još pilota pripadnika Vojske Srbije mora da pogine, mora da ostane bez života da bi se neko dozvao u pamet i ona sredstva koja je prethodnih godina trpao u svoje privatne džepove različitim privatizacijama, a sada mu, zaboga, smeta kada država kupuje za državu, za Vojsku? Kakve veze to ima? Ko kome sme da kaže, ko kome nešto ne sme da kaže? Pogledajte se u ogledalo pre nego bilo šta izgovorite. Pogledajte zašta ste bili odgovorni 12 godina. Pogledajte gde nam je zemlja posle tih 12 godina. Pogledajte gde smo po ne zaposlenosti. Gde smo bili po stepenu kriminala i korupcije. O tome pogledajte, u ogledalo pogledajte, pa tek onda spočitajte nešto ovoj Vladi i gospodinu Aleksandru Vučiću i SNS.
Narodni poslanik Janko Veselinović, replika.
Po svemu sudeći da me gospodin Babić opet nije razumeo, ali pošto nije bio u sali i ne očekujem da me je mogao razumeti. On uđe u salu samo kada treba da da repliku, ali nije u kontekstu, pa ću mu oprostiti. Govorio sam o činjenici da nemamo užinu, da nemamo za produženi boravak, da uskoro nećemo imati ni za kredu, a da se zadužujemo milijardu eura za kupovinu šest aviona. Razumeo bih jednog naprednjaka koji sada govori kao radikal da smo te avione kupili pre potpisivanja Briselskog sporazuma, pa da smo trebali nešto da štitimo sa njima. Šta ćete sada, gospodo, da štitite posle potpisivanja Briselskog sporazuma. Kasno ste se setili da branite zemlju sa milijardu eura kredita. Govorio sam o obrazovanju, gospodo, i činjenici da je nekome sada prioritet da kupi iz kredita, a već ste se zadužili za četiri milijarde eura za šest, sedam meseci. Da vas podsetim nezaposlenost je mnogo veća u odnosu na period kada je DS bila na vlasti. Svi drugi parametri su, da ih ne nabrajam, mislim da i građani dobro znaju koliko mogu da kupe danas, a koliko su mogli pre godinu dana da kupe za isti novac. Mislim, da dobro znaju koliko je ljudi ostalo bez posla. Samo trideset hiljada u zadnjih četiri meseca itd. Dakle, pričamo o obrazovanju, gospodine Babiću. Mi smo za to da se brani ova zemlja, ali mi pričamo o prioritetima da li nam je trebalo baš šest aviona da se kupi u Sočiju ili je možda bilo bolje da se to preusmeri za puteve, đačke troškove đaka pešaka kako ih vi volite pesnički opisivati. Nisu to đaci pešaci iz devetnaestog veka, ovo je dvadeseti vek, vreme interneta. To nije nikakva pohvala da imate đake pešake. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Replika.
Zahvaljujem se gospodine predsedavajući, neću upadati u vatru. Razumeju i kolege, razumeju i građani, razume Srbija jako dobro. Samo ću jednu stvar da pitam – ne bi mi kupovali šest aviona, mi država, Vlada, da ste vi za ovih 12 godina kupili bar po jedan godišnje. Ali, gde je to? Gde su ti avioni? Izgoreli kroz azotaru? Otišli kroz veštačko đubrivo? Otišli kroz "Agrobanku!? Otišli kroz "Razvoju banku Vojvodine"? Eto gde su naši avioni poštovani građani Srbije, eto gde su krediti, eto gde smo i kako smo propadali. Onda se od ove vlade Republike Srbije očekuje čarobni štapić. Pa zamislite stavili na okove i na ruke i na vrat i oko vrata i kažu plivaj sa Markom Felpsom, postavi rekord. Zašto nisi brži? Prvo skidamo okove, ne mi, građani Srbije su skinuli okove na izborima 6. maja i 20. maja prošle godine. Građani Srbije su olovkom su skinuli te okove koji ste im vi nametali 12 godina. Nemojte da prosipate demagogiju i nemojte da prosipate prazne priče. Praznu državu, praznu kasu ste nam ostavili i to nam sada spočitavate što iskreno izlazimo i pred prosvetara i pred ostale građane i kažemo šta je istina. I to je teret? Ne, to je vrednost i ova vlada dok je SNS u njoj zalagaće se za to.
Molim narodne poslanike da privodimo replike kraju.
Zaista, mislim da je ovo besmisleno da nastavljamo priče, jer gospodin Babić sem Azotare o svakom zakonu, ne znam da li pročita zakon, da li zna šta je na dnevnom redu. On samo priča o azotari. Zašto bi mi kupovali avione? Pa zato što ste vi gospodo te avione u ratovima pogubili koje ste vodili dok ste uništavali ovu zemlju. Nemojte nas vraćati u 90 godine, uništavanje zemlje, porodica, ljudi, države. Vi ste krivi zato što mi danas nemamo avione i što nemamo vojsku kakvu možda Srbija zaslužuje, ali naš ministar odbrane je puno za tu vojsku učinio. Profesionalizovao vojsku, učinio dostojnu srpskog vojnika, ali smatramo da ovo nije momenat za kupovinu šest aviona vrednosti milijardu evra i to na dug. Nismo mi nikakve pare progurali kroz dimnjak Azotare. Rekao sam vam prošli put da DS džaba dovodite u vezu sa tim stvarima. Pogrešan vam je pristup. Ne možete objasniti sve građanima kroz priču o prethodnoj Vladi. Pogledajte se vi malo u ogledalo i vidite šta je ova, ne mislim vas lično, šta je ova vlada uradila za proteklih godinu dana. Svi parametri su pali, svi parametri. Naš kreditni rejting je dva puta padao, sada će nažalost i treći put.
Vreme gospodine Veselinoviću. Reč ima gospodin Babić i zatvaramo replike. (Aleksandar Pejčić, s mesta: Javljam se po Poslovniku.) Izvinite gospodine Babiću, nisam primetio da je tražio povredu Poslovnika. Izvolite, gospodine Pejčiću.
Član 107. Izvinjavam gospodine generale, znam da vam se ova tema oko aviona sviđa pošto ste bili nekad vojno lice, ali danas na dnevnom redu je prosveta. Takođe, sam svestan i da je gospodin Žarko Obradović ponosan što je podržavao nekad Vladu kada se najbolje živelo i to od perioda 2004. do 2008. godine, ali bih da opet vratimo temu, a to je prosveta. Zahvaljujem.
Dogovoreno. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
I ja kažem dogovoreno, ali posle jedne rečenice. Nekako kad god se dođe do odgovornosti za prethodnih 12 godina, odmah se pobegne u devedesete godine. Odmah su krive devedesete godine. Ma nisu oni krivi, ma kakvi. To nije bilo. To je savršeno. Med i mleko, najsposobnija, najbolja, ali su krive devedesete godine. Jedno osnovno pitanje – 12 godina, sva moć u Srbiji, sva vlast i sudska i sve što je moglo imali ste, ako smo krivi što ne procesuiraste? Zašto nas niste procesuirali, osudili, ma povešali ako treba, ako smo odgovorni? Niste, zato što nismo odgovorni ili niste sposobni da to vršite, da ste taj posao obavili za tih 12 godina, a ja kažem da je ovo prvo. Nismo odgovorni, a vi ste odgovorni i ponovo ću da kažem za sve ono što se protutnjali kroz Železaru Smederevo pa privatizaciju u njoj za svih onih 24 privatizacije o kojima je i Verica Barać govorila i Evropa govorila i za sve ono što je, ne što je SNS govorila, Evropa je rekla. Prvi smo u Evropi po kriminalu i korupciji. Ko je odgovoran za to? Devedesete godine. Što vi to ne promeniste? Dokle više devedesete godine? Što ih niste procesuirali? Što niste zatvorili tu priču? Ne, nego vam treba opravdanje samo da niko nije odgovoran proteklih 12 godina. Ko je vodio državu? Ko je vodio ministarstva? Gde su ti ministri? Gde? U Ustaničkoj ili kod kuće? U Ustaničkoj, izgleda? Bačvanskoj? Od odgovornosti ne treba da se beži, od odgovornosti nikada SNS neće da beži. Nećemo svaljivati odgovornost na naše partnere. U ovoj Vladi Republike Srbije SNS je najveći partner i najodgovornija i tako će biti i za dobre i za loše stvari. Nemojte se vraćati u nešto što nije bilo.
Gospodine Veselinoviću, molim vas da završimo. Ako vam je lakše, evo ja preuzimam svu odgovornost za sve krivice koje su bile. Gospodine Jeremiću, šta želite? (Slobodan Jeremić, s mesta: Samo dve – tri rečenice.) Ne mogu da vam dam reč. Prvo, niste lično prozvani, nije vaša partija prozvana, odnosno moja, prema tome nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Vesna Marijanović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući, pokušaću u skladu sa onim što su neke od mojih prethodnih kolega ukazali, da se vratim na temu. Posle ove veoma iscrpne rasprave, koja je naravno pokazala da je svaka parlamentarna rasprava o obrazovanju strateški važna i strateški važna politička rasprava, da probam da ukažem na jedan, čini mi se, nedovoljno uvaženi aspekt obrazovanja i da pokušam da ustanovim kroz taj aspekt o kojem želim da govorim, koliko su ispunjeni ciljevi koje je postavio naš sistem obrazovanja. Zakon o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, mada, ovo o čemu ću govoriti se veoma mnogo tiče i srednjeg obrazovanja, ističe ciljeve među kojima su i formiranje vrednosnih stavova i sticanje kulturne pismenosti, neophodne za aktivnu uključenost u život porodice i zajednice. Ono što želim da postavim kao primer, odnosno kao sliku o tome kako se ovi ciljevi ispunjavaju jeste jedno od istraživanja koje je sproveo institut, odnosno Zavod za proučavanje kulturnog razvitka, molila bih gospodina predsedavajućeg, istina, ne govorim o avionima, da zamoli kolege da budu malo tiši. Dakle, Zavod za proučavanje kulturnog razvitka je u 2010, 2012. godinisproveo jedno važno istraživanje, a to je istraživanje o kulturnom životu i potrebama učenika srednjih škola. Dakle, želim da govorim o onome što se zove intersektorska saradnja između kulture i obrazovanja i o tome što verujem da je nedostatak predmeta iz oblasti kulture i umetnosti u našem školskom sistemu dovelo do toga da su danas kulturne potrebe naših građana, naših srednjoškolaca i osnovaca na veoma niskom nivou, verovatno najnižem u poslednjih pedesetak godina. Ta istraživanja između ostalog pokazuju da osim onoga što je već ukazano, da su najveći problemi u srednjim školama nasilničko ponašanje, alkoholizam, uživanje droga, itd, da samo 8, 5% srednjoškolaca posećuje institucije kulture, da čak 85, 8% srednjoškolaca retko ili nikada nije posetilo muzej, da 79% srednjoškolaca nikada ili retko posećuju galerije. Kod svega 0,2% učenika odlazak u instituciju kulture spada među omiljene načine provođenja slobodnog vremena. Za svaku ozbiljnu zemlju, za svako ozbiljno društvo, ovo je više nego alarmirajući podatak, alarmantni podatak, uz to da trećina srednjoškolaca čita lektiru samo kada mora, a da preostali pročitaju tek jednu knjigu godišnje, to je ono što sami učenici priznaju, podaci su verovatno još više poražavajući. Dakle, kako se kroz sistem obrazovanja stvaraju kulturne potrebe građana i kako je kroz kulturu moguće poboljšati kvalitet obrazovanja naše dece? U više navrata sam govorila o tome da, uprkos činjenici da smo već mnogo godina članica međunarodnih organizacija kao što su UN, odnosno program UNESKO, što smo članovi Saveta Evrope već deset godina, kao predstavnici ove zemlje, kao parlamentarci, predstavnici Vlade učestvujemo u izradi dokumenata za koje se ovde na kraju ne zna i mislim da se zapravo ne primenjuje ono o čemu ta dokumenta vrlo rečito govore. Sve više je istraživanja i dokumenata koje usvajaju međunarodne organizacije u kojima se apeluje da države moraju da ulože mnogo veći napor u omogućavanju jednakih mogućnosti u pristupu obrazovanju i ravnopravnom učešću građana u kulturnom životu. To ne znači samo široku kulturnu ponudu koja je doduše u našem slučaju danas veoma dramatična, odnosno veoma loša i sve siromašnija, već podrazumeva da država treba u kreiranju te atmosfere i u kreiranju te politike da bude inicijator i promoter. Ono što je takođe pokazano kroz mnoga istraživanja, da su izuzetne rezultate pokazali primeri, odnosno metode gde je umetničko obrazovanje više uključeno u redovnu nastavu i u formalno obrazovanje, jer se pokazalo da razvija apstraktno mišljenje, da razvija toleranciju, da razvija veću sposobnost za razumevanje drugačijeg, a to su, čini mi se, osobine i vrednosti koje su nam danas nasušno potrebne. Takođe se pokazalo da se kroz interdisciplinarni pristup određenim predmetima, znači, tako što će se kroz likovnu umetnost učiti geografija, tako što će se kroz vajarstvo učiti fizika, tako što će se paralelno učiti opšta istorija i istorija umetnosti, da su učenici pokazali mnogo bolje i mnogo veće rezultate. Gospodine ministre, želela bih da vam dam jedan predlog i da pokušam da budem konstruktivna u ovoj veoma važnoj raspravi. U mnogim međunarodnim dokumentima, koje sam na neki način citirala, predlaže se vladama da formiraju koordinaciona tela između ministarstava koja treba da podstaknu i da unaprede obrazovni sistem. Pre svega govorim o sektorima kulture i obrazovanja, ali tu sasvim ravnopravno treba da postoje i mogu da postoje i Ministarstvo za zaštitu životne sredine i Ministarstvo za omladinu, rad itd. Ministarstvo kulture trenutno koordinira izradu nacionalne strategije razvoja kulture u Republici Srbiji i želela bih da apelujem i na vas, gospodine ministre, i na Ministarstvo obrazovanja da se na vreme uključe u ovaj proces i da se zaista razvije novi i razvijeniji, inovativni načini da se ova dva sektora uključe. Dakle, potrebno je da podstaknemo jednu institucionalnu vezu između sektora obrazovanja, Ministarstva obrazovanja, odnosno škola s jedne strane i lokalnih i nacionalnih ustanova kulture u Republici Srbiji. Na kraju kao komentar o tome koliko je nedostatak kulture i obrazovanja o kulturi važan, na neki način je pokazala, mada srećom u manjoj meri, i današnja diskusija, jer smo i danas, kao pre 20 ili 30 godina, čuli da neko može da se nazove patriotom, a neko da ne bude patriota, da opozicija nema pravo da kritikuje Vladu. Dakle, to su takođe nedostaci kulture, u ovom slučaju političke. Hvala.
Hvala. Pošto ima dosta odjavljenih, ali ja ću ipak za svaki slučaj da pročitam. Narodni poslanik Nada Kolundžija nije tu. Narodni poslanik Slavica Saveljić nije tu. Narodni poslanik Srđan Milivojević nije tu. Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovano predsedništvo i poštovani ministre i saradnici ministra, moje kolege su pre mene govorili i obrazlagali ovaj zakon. Deo poslanika je bilo za zakon i hvalio zakon, a deo poslanika manje za, ali uglavnom stiče se utisak posle ovoliko diskusije da je ovo ipak jedan dobar i kvalitetan zakonski predlog. Kao što je rekao i naš šef poslaničke grupe, i naša poslanička grupa će glasati za ovaj zakon. Poštovane kolege, nešto ću reći o Predlogu zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju. Naime, ovaj zakon ima za cilj stvaranje jednog kvalitetnog, pravednog i efikasnog sistema obrazovanja. Nadam se da će se ovaj zakon to i ostvariti. Ovim zakonskom predlogom nisu uvedene neke velike promene, ali promene ima i to su promene na bolje, tako da je ovo jedan kvalitetan zakonski predlog. Nažalost, osnovnim obrazovanjem u Srbiji i danas, koliko sam u materijalu video, 5% đaka nije obuhvaćeno na taj način što uopšte ni ne upišu osnovno obrazovanje, a 8% upiše osnovno obrazovanje, a ne završi, što čini ukupno 13%, što je svakako za ovo vreme kompjutera i interneta veoma nepovoljno i nadam se da će sprovođenjem ovog kvalitetnog zakonskog predloga to da se promeni i da će sva deca završiti bar osnovnu školu. Naime, u članu 2. se kaže da je osnovno obrazovanje i vaspitanje delatnost od neposrednog društvenog interesa i ostvaruje se kao javna služba. Već ovim članom se pokazuje da postoji briga za mlade i za obrazovanje i pokazuje se da je interes države da sva deca budu obuhvaćena osnovnim obrazovanjem i da se posle osnovnog školuju dalje. Ovde sam nešto pribeležio u članu 4. koji kaže da svako lice ima pravo na besplatno i kvalitetno osnovno obrazovanje i vaspitanje u javnoj školi. To, naravno, lepo zvuči. Dalje se kaže da učenik javne škole može besplatno da koristi knjige, školski materijal, prevoz, ishranu, kao i smeštaj kada je to potrebno, u skladu sa zakonom. Kaže se – može besplatno da koristi. Šta to znači i od čega to zavisi da li će besplatno koristiti knjige, školski materijal, prevoz i ishranu? U članu 6. se kaže da je roditelj, odnosno staratelj dužan da obezbedi da njegovo dete upiše i redovno pohađa školu. Što se tiče osnovne škole, i do sada je bilo isto obavezno, međutim imamo podatke da u današnje vreme veliki broj dece ne upiše ili ne završi osnovnu školu. Pitanje za ministra je kakve su sankcije roditelja ako ne upiše dete u školu, jer ako kažemo da je škola od velikog društvenog interesa? Dakle, i roditelji su obavezni da upišu decu u školu. Osnovno obrazovanje i vaspitanje se može vršiti u javnoj školi, u privatnoj školi, obrazovanje kod kuće i na daljinu, što mislim da je takođe veoma dobar zakonski predlog. O tome je već dosta govoreno. U članu 12. jezik ostvarivanja obrazovanja i vaspitanja. U stavu 1. se kaže da se obrazovno-vaspitni rad ostvaruje na srpskom jeziku, što je u redu. Ovo je država Srbija i svi moraju znati srpski jezik. U stavu 2. se kaže da za pripadnike nacionalne manjine obrazovno-vaspitni rad ostvaruje se na jeziku i pismu nacionalne manjine, odnosno dvojezično ako se prilikom upisa u prvi razred za to opredeli najmanje 15 učenika. Pozdravljam i ovo rešenje. Bilo je dosta reči o formiranju odeljenja, odnosno o broju učenika u odeljenju. U stavu 2. se kaže da odeljenje istog razreda može da ima do 30 učenika. Ne kaže se da mora da ima 30.Dakle, bilo je reči o tome da bi bilo možda bolje da je 25. U ono vreme kada sam ja išao u osnovnu školu nas je bilo 42 u jednom razredu i svi smo završili školu. Ministarstvo koje je predložilo ovaj zakonski predlog ima stručne ljude koji su sigurno kvalitetno procenili koji je broj učenika u razredu koji je optimalan za nas. Ovo je nešto novo i mislim da je veoma pozitivno. To je program školskog sporta i sportskih aktivnosti. U drugom stavu kaže – škola je dužna da u okviru programa školskog sporta zajedno sa jedinicom lokalne samouprave organizuje nedelju školskog sporta, najmanje jednom u toku polugodišta. Ovaj školski sport nije ranije postojao. Samo je postojalo fizičko vaspitanje, ali ranije su se deca mnogo više igrala i posle škole išli igrali fudbal i mnogo više se bavili sportom. Danas kada se sva deca uglavnom bave računarima i internetom posle škole, mislim da ovaj školski sport ako zaživi da će puno doprineti psihičkom i psihofizičkom razvoju dece. To je novo i mislim da je veoma dobro. Nešto što je nova je i zaštita životne sredine, član 45. Kaže – zaštita životne sredine obuhvata aktivnosti usmerene na razvoj ekološke svesti kao i očuvanje prirodnog resursa. Mislim da je pravo vreme da se počne učiti o ekologiji još u prvom razredu osnovne škole i ako deca već od roditelja nisu stekla to vaspitanje o očuvanju prirodne sredine. Tome je mesto u školi i pozdravljam postojanje ovakvog člana u ovom zakonu. Imamo član 68. gde sam zabeležio sa znakom pitanja, kaže – škola u okviru školskog objekta u saradnji sa savetom roditelja škole organizuje ishranu za učenike. Ne znam kako je do sada bilo. Kada sam išao u školu toga je bilo. Svi smo išli na tu užinu, užina se plaćala. To nije bilo skupo i u to vreme svi roditelji su to mogli plaćati. Mislim da ne treba da bude izuzetaka. Sva deca treba da dobijaju tu užinu. Kaže – škola u dogovoru sa jedinicom lokalne samouprave i donatorima može da obezbedi za sve učenike besplatnu ishranu, u celini ili delimično. Ovo škola može da obezbedi, znači može ali i ne mora. Po meni bi bilo bolje da škola obezbedi za sve učenike ishranu u celini ili možda uz neke subvencionisane cene. Još nešto o štrajku, to je član 78. za koji mislim da je sasvim u redu. Ne znam koliko će se uskladiti sa Zakonom o radu, jer od kada se moja deca školuju ne prođe godina da nema štrajkova. Posle se ti časovi nadoknađuju. Ovim predlogom zakona traži se minimum procesa rada od 30 minuta po času i mislim da je i ovo potpuno u redu ako se bude moglo sprovesti. Bilo je reči o finansiranju škole. Sredstva za finansiranje delatnosti javne škole obezbeđuju se u skladu sa zakonom, od strane države. Sredstva za obavljanje delatnosti privatne škole obezbeđuje osnivač, odnosno roditelji. Mislim da u tome nema ništa loše. Neka deca čiji roditelji to budu mogli plaćati će ići u privatne škole, neki će ići u javne škole, a da li će biti bolji profesori u privatnim školama ili u javnim, videćemo. Mogao bih ovako i završiti o ovom zakonskom predlogu. Mi ćemo ovaj zakon u Skupštini sigurno prihvatiti, bar koliko sam primetio kod većine poslanika, a kako će se sprovesti za to će biti odgovoran ministar i Vlada. Nadam se da će se u potpunosti sprovesti ovaj zakon i mislim da će ovo biti veliki doprinos, kako za državu Srbiju, tako i za učenike i roditelje. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Bojana Krkić.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u svom današnjem obraćanju Narodnoj skupštini govoriću o izmenama i dopunama Zakona o inovacionoj delatnosti. Predložene izmene i dopune zakona nastale su kao rezultat višegodišnje primene zakona kojima se žele ukloniti uočeni nedostaci. Ovim izmenama i dopunama preciziraju se i dopunjuju odredbe važećeg zakona koje na nedovoljno jasan ili nepotpun način uređuju ovu oblast. Istakla bih na početku da se ovim dopunama reguliše dodela sredstava od strane Ministarstva ili Fonda za inovacionu delatnost kako bi se davanje državne pomoći uskladilo sa Zakonom o kontroli državne pomoći. Smatram da će se na ovaj način efikasnije i transparentnije trošiti budžetska sredstva. Sledeća bitna izmena je da se uvodi rok za dostavljanje godišnjeg izveštaja registrovanih subjekata inovacione delatnosti. Navedeni izveštaji treba da se odnose na celu godinu, te nikako ne mogu biti sačinjeni pre isteka godine na koju se odnose. U suprotnom, neblagovremeno dostavljanje bilo bi osnov za primenu sankcija, što bi značilo brisanje iz registra inovacione delatnosti. Prema trenutno važećem zakonskom rešenju, podnošenje izveštaja je bila neoročena obaveza koja je omogućavala nenamensko trošenje budžetskih sredstava ili zloupotrebu statusa registrovanog subjekta inovacione delatnosti. Novim zakonskim rešenjem upravo zbog toga uvode se jasna pravila kojima se uvida svaki mogući oblik zloupotrebe. Pored navedenog, ovim predlogom zakona predviđena je izmena sastava upravnog odbora Fonda za inovacionu delatnost, kako bi se postigao kvalitetniji rad u ovoj oblasti. Umesto dva člana upravnog odbora koja su po sadašnjem zakonu imenovana iz reda zaposlenih u Fondu, prema novim izmenama jedan član će biti iz reda zaposlenih u Fondu a drugi će biti nezavistan stručnjak sa stručno-ekspertskim znanjem i praktičnim iskustvom u oblasti inovacione delatnosti. Verujem da će ovo u velikoj meri doprineti kvalitetu stručnosti i nezavisnosti pri odlučivanju. Važno je napomenuti da izmenom zakona takođe prestaju da postoje nadzorni organi koji vrše poslove praćenja realizacije projekta. Na taj način ova nadležnost se vraća resornom ministarstvu koje većim delom i finansira navedene inovacione projekte. Dakle, organ koji izdvaja sredstva treba i da kontroliše njihovo trošenje. Ovakvo rešenje mi u potpunosti podržavamo. Bitno je spomenuti da se iz navedenih izmena i dopuna posebno podržava stvaranje ambijenta za razvoj novih privrednih subjekata i privrednih inovacija. Istovremeno, navedene izmene i dopune neće iziskivati dodatna novčana sredstva iz budžeta. Očekivani efekti predloženih izmena i dopuna su: da se omogući potpuna usklađenost nacionalne regulative u oblasti inovacione delatnosti sa propisima o državnoj pomoći, da se otkloni osnov za obrazovanje i licenciranje paradržavnih organa, da se uvede propisivanje rokova za izvršenje pojedinih obaveza registrovanih subjekata inovacione delatnosti i da se uvedu sankcije za nepoštovanje istih. Sve ovo će svakako doprineti boljem uvidu u raspolaganje odobrenim budžetskim sredstvima i kontroli njihovog namenskog korišćenja. U skladu sa navedenim, smatramo pozitivnim i korisnim za razvoj inovativne delatnosti izmene i dopune ovog predloga zakona. Zato će poslanička grupa SPS u Danu za glasanje glasati za predložene izmene i dopune Zakona o inovacionoj delatnosti. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Radoslav Milovanović ima reč.
Poštovana potpredsednice, uvaženi ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je predlog osam zakona, a ja ću se u ovom kratkom periodu koliko je ostalo DS osvrnuti na tri zakona – Predlog zakona o osnovnom obrazovanju i vaspitanju, Predlog zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju i Predlog zakona o obrazovanju odraslih. Na početku ću samo da pomenem da je DS, što se tiče Ministarstva prosvete, u ovih prethodnih 12 godina bila na čelu Ministarstva prosvete samo dve godine, i to u vreme Vlade Zorana Đinđića, tako da ne možemo da preuzmemo odgovornost za stanje u obrazovanju u državi Srbiji u ovom trenutku. Što se tiče spomenutih privatizacija, ovih spornih, koje je Evropska komisija inicirala Srbiji, u ovih 24 privatizacija i tu nema DS. Takođe, i tu su neke druge političke organizacije odgovorne za loše sprovođenje privatizacije. U veoma kratkom periodu dobili smo set važnih zakona iz oblasti obrazovanja. Pravo na obrazovanje je jedno od osnovnih prava. Ulaganje u obrazovanje, kulturu i zdravstvo se smanjuju iz godine u godinu, a povećavaju se ulaganja u nelikvidne državne firme, plate funkcionera, automobile, telohranitelje, reprezentaciju, u kupovinu aviona, 132 agencije koje potroše 750 miliona evra godišnje. Zato nema novaca za prosvetu, nema novaca za zdravstvo i nema novca za kulturu i to treba da znaju građani naše države. Umesto štednje u državnoj upravi, uvode se novi porezi građanima Srbije. Koliko država ulaže u obrazovanje? Pet posto BDP, a u nauku 0,3%. U poslednjim godinama broj učenika se smanjio za 120.000 u osnovnim školama, a u srednjim za 12%. U istočnoj i južnoj Srbiji, ja dolazim iz istočne Srbije, više od 50% stanovnika ima samo osnovnu školu. Nedovoljno je ulaganje u istraživanje. Nema obaveze uvođenja profesionalne prakse, vannastavne aktivnosti. Ranije su se to zvale sekcije, u načelu su bez obaveze, kao što su fizičke aktivnosti, borba protiv nasilja, narkomanije, vođenje e-dnevnika, dopunska nastava. Zašto nije bolje rešen prevoz učenika? Evo, u mom kraju odakle dolazim, u Kučevu upravo je to jedan veliki problem, postoje područna odeljenja. Odredba od četiri kilometra, da podsetim još jednom, važi od 1929. godine. Treba je smanjiti bar na dva kilometra. Ovo je vrlo važno kažem za kraj iz koga ja dolazim, gde su područne škole sa malim brojem učenika. U Nemačkoj postoje odeljenja sa tri učenika. Potrebno je smanjiti broj učenika u odeljenjima a ne broj nastavnika. Bilo je govora i o smanjenju nastavnog osoblja. Potrebno je povećati plate nastavnog osoblja. Potrebno je usavršiti i poboljšati obrazovanje. Ne sme se nikada više ponoviti slučaj Teodora Fon Burga, znači, stipendirati kvalitetne učenike. Udžbenici moraju biti besplatni kao u Beogradu. Podsetiću, u Beogradu su za sve osnovce besplatni udžbenici i to u po dva primerka. Treba vratiti afirmativnu akciju za upis dece u škole, besplatnu užinu, toaleti u školama. I tu je bila jedna izvanredna akcija koju moram pohvaliti, akcija kancelarije bivšeg predsednika Republike Srbije Borisa Tadića. U mom kraju su sve škole područne opremljene toaletima i kompjuterima. Internet u svim školama, posebna pažnja za decu ometenu u razvoju i Romsku populaciju, uvođenje pripremne nastave, da nastavno osoblje i škola za učenike sa smetnjama u razvoju organizuje pripremu svojih učenika za prelazak u redovan sistem obrazovanja. Deca siromašnih,manjina, Roma, zaslužuju posebnu pažnju. Takođe, postoji velika potreba za obrazovanjem odraslih iz najsiromašnijih grupa jer 71% njih nije završilo osnovnu školu ili od obrazovanja imaju samo osnovnu školu. Vi ste imali dobru volju, ali mislim da ovaj set zakona ne može odgovoriti vremenu u kome sada živimo i neće unaprediti obrazovanje u našoj državi. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Biljana Ilić Stošić. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, uvažene kolege poslanice i poslanici, mi koji smo dosadašnji radni vek proveli u prosveti uvek sa nestrpljenjem očekujemo predloge zakonskih rešenja iz oblasti obrazovanja, kao što se makar i potajno nadamo, da će doći dan kada ćemo ovaj posao otpočeti širokim opšte društvenim konsenzusom o tome kakav nam obrazovni sistem zaista treba, kako do njega doći i kako obezbediti da on zaista funkcioniše sa relativno malim odstupanjima između proklamovanog i stvarnog. Prvo pitanje na koje treba odgovoriti jeste – da li iz obrazovnog sistema, ali i iz ostalih delova društva, već poodavno stižu sasvim očigledni signali da se mora obaviti istinsko veliko spremanje koje podrazumeva sasvim novi obrazovni koncept, jer smo se do sada uglavnom bavili njegovim kozmetičkim prepravkama? Da parafraziram onu čuvenu – mnogi su se do sada bavili pokušajima poboljšavanja obrazovnog sistema, ali radi se zapravo o tome da se on suštinski menja. Da bi se to desilo, mora se postići saglasnost u najmanje dva relativno opšta pitanja. Prvo, da problemi i nedoumice koje i danas a i od ranije prate obrazovanje nisu izvornog porekla, tačnije, oni nisu nastali ni u školi, ni u ostalim institucijama koje se obrazovanjem bave, nego su alocirani u neke druge segmente društva. U vezi sa tim je i suočavanje sa činjenicom da ih onda tim i takvim redosledom treba i rešavati, barem ako želimo trajnija, sveobuhvatnija i održiva rešenja. Drugo pitanje jeste shvatanje uloge značaja obrazovanja kao temeljnog segmenta društva. Da li ono što društveno autistično gledano i jeste čini trošak, stavku na rashodovnoj strani budžeta ili je ulaganje u obrazovanje investicija rizična i neizvesna, pogotovo ukoliko nemamo dobar društveni projekat za realizaciju? U samom uvodnom delu obrazloženja ovih rešenja govori se o tome da su oni odgovor na zahtev da se svaki segment obrazovanja posebno sistemski uredi u skladu sa najopštijim opšte-obrazovnim zakonom, kao i da su ovi zakoni doneti odavno, sa mnogo izmena i dopuna u međuvremenu, pa otud potreba da se sve ovo lepo upakuje u jedinstvene, samo donekle redizajnirane sistemske okvire. Ako posmatramo samo ponuđena zakonska rešenja, njima se načelno i formalno nema mnogo toga šta ni zameriti. Predlagač je zahvatio najširi krug zadataka i aktivnosti koje se u ovom sistemu realizuju, pa i nema mnogo razloga za kritiku barem u načelu. Stvari, međutim, mnogo lošije stoje kada se usredsredimo na realnost. Naime, i do sada smo većinu ovih rešenja imali, ali su u praksi ona funkcionisala po metodu mrtvog slova na papiru, formalno, birokratski i bez stvarnih značajnih pomaka u obrazovnoj praksi. Uzeću za primer srednje obrazovanje jer mi je to profesionalno iskustveno najbliže. Recimo, krovna dokumenta jedne škole, školski razvojni plan i školski program, prava su noćna mora za rukovodstva škola koje utroše grdnu energiju i vreme da ih sastave, često ih prepisujući od onih škola koje imaju kvalifikovaniji kadar, pa ih onda godinama troše, menjajući samo datume, sve da bi udovoljili nadležnima koji su zaduženi da ih kontrolišu. Njihovo mišljenje je smisao života, jer bi od toga moglo da zavisi direktorsko nameštenje, između ostalog. Da ne govorim o školskim timovima za prevenciju nasilja, delikvencije, alkoholizma, narkomanije. O čemu se govori u ovim zakonima? Da će se pojačati uloga škole u njihovom rešavanju. To uopšte i nije sporno, ali samo treba da vidite kako oni funkcionišu i da li su uopšte kvalifikovani da obavljaju tu ulogu. Da li se organi škole, počev od razrednog starešine, preko psihologa, pedagoga, pa sve do timova i direktora bave prevencijom ili nastupaju kao kaznena ekspedicija, pri čemu su i sami učenici, kako oni to kažu, provalili da ih neće najuriti iz škole jer profesorima trebaju đaci da bi imali fond časova? Dostojno aforizma po ugledu na one – olovka piše srcem, škola postoji da bi nastavnici imali normu. Kako se to ostvaruje, koga briga? Ista logika važi i za učenje. U mnogim srednjim stručnim školama loši đaci krenu da uče krajem maja, imaju šemu – ova dva ću da polažem, ova dva ću na razredni ispit a ovo ću da popravim i bude tako. Kakva se poruka onda šalje drugim đacima, manje ambicioznim, sem da se tako može, jer uspeva svake godine. Naši đaci svoju inteligenciju nažalost sve više troše i koriste na hvatanje krivina nego na sticanje znanja i veština. Kad pristanu da vam se otvore, što je vrlo retko, jer i nastavnike i školu doživljavaju kao strano telo, dođete do poražavajućih saznanja da idu u školu jer nemaju šta drugo da rade, da im školska diploma ničemu ne koristi ako nemaju dobru vezu da se negde utrape, po mogućnosti u javni sektor. Deca su shvatila da je državna služba majka i da se do posla dolazi na način koji veze nema ni sa stručnošću ni sa marljivošću, ni sa ličnom odgovornošću. Počesto otvoreno, sažaljivo gledaju na nastavnike koji se svim silama upinju da ih nešto nauče, trošeći svoje znanje, veštinu i energiju. Dok, sa druge strane imaju i nastavnike kojima je posao u prosveti da pretrče nastavni plan i da daju ocene. Često predaju diktirajući, dok čitaju iz nekakvih beleški, bez osećaja, potrebe da učenicima pojasne materiju, da ne govorim o problemskim diskusijama i slično, da ne govorim o pravu učenika da sazna svoju ocenu i da mu se ona obrazloži, kao i normativi za ocenjivanje koji se ne primenjuju koje ne primenjuju ni nastavnici, neki što ih ne znaju, drugi što ih ignorišu, a treći što ne smeju jer bi rezultati bili poražavajući. Ishod je katastrofalan u sve tri situacije. Pre neki dan ministar obrazovanja je rekao, da nije tačno da nam je obrazovni sistem loš jer su nam naši mladi stručnjaci veoma cenjeni u svetu, pa tamo su otišli najbolji. One koje ne može ništa da odvrati od njihovih ličnih ambicija, odgovornosti i istrajnosti, koje se multiplikuju kada se nađu u uređenom sistemu. Možda je baš tu putokaz rešenja. Zašto su nam pre bili bolji i đaci i škole? Zato što su znali da im je diploma ulaznica za socijalnu promociju i da će svoj trud moći da materijalizuju kroz svoje zaposlenje i to takvo od koga će moći da žive, zasnuju brak, dobiju decu, koju će moći da izdržavaju. Mogu li to današnje generacije srednjoškolaca i diplomaca i to legalnim kanalima, profesionalnog angažovanja i napredovanja? Šta će im onda škola, koliko god ona sjajna bila. Nade ima samo za ekstra talente, jer takvih je uvek malo. Njihovi rezultati su najčešće lična dostignuća, jer nastavnici nemaju vremena da se bave njima, jer moraju da se bave najgorima. Nisu ni motivisani, pa se sve prepušta ličnom entuzijazmu, kako učenika tako i nastavnika i roditelja. Posebna priča su đački roditelji koji su zakonski treći stub obrazovno vaspitnog procesa. U stvarnosti oni služe da pravdaju deci časove krijući ih i lažući za njih. Zato što i dobri đaci beže sa časova, jer počesto nemaju razumevanja od nastavnika da nisu objektivno mogli da se spreme za taj dan. Sedi jedan, sve češći je pedagoški slogan u našim školama ili da je sve više roditelja koji od nastavnika svoje dece traže ocenu umesto da traže da im se prenese znanje. Ocena je postala sama sebi cilj, a do posla se sve češće, ionako ide prekvalifikacijom, što je za škole finansijski benefit, i onako su sve više preduzeća i to dosta loša, nerentabilna, nefleksibilna, rekla bih. Tako je, dragi moji, u koji god deo da taknete. Đaci imaju zakonom garantovana prava, koja ili ne razumeju u potpunosti ili ne znaju načine kako da ih ostvare, ili ti kanali prosto ne funkcionišu. Onda se stvara zla kob gde učenici neretko nasrnu na svoje nastavnike, što je naravno nedopustivo, ali ponekad i nije sasvim neobjašnjivo i neočekivano, ali je uvek štetno za "stranke u sukobu" i svi su ugroženi i stradaju na ovaj ili na onaj način. Zbir pojedinačnih incidenata raste i pretvara se u društveni incident, kao što su nam i pobednici na školskim svetskim olimpijadama incidenti a ne očekivani ishod, a mi se nadamo da se vrate u svoju zemlju i da daju svoj doprinos. Šta ćemo to da im damo da rade, a da pri tome ne ugrozimo njihovo napredovanje a naročito nagrađivanje? Predlagač se dalje pobrinuo da se dotakne pitanja školskog sporta, kao i kreativnog korišćenja slobodnog vremena. Koliko naših škola nema fiskulturne sale a koliko njih škole daju u najam rekreativcima ili privatnim školama sporta da bi došli do neke crkavice. Da ne govorim o kvalitetu nastave fiskulture, koja često nezadovoljava ni minimum da se profesor bar zadrži na času pošto ga upiše, ili podeli đake na male goliće ili slično, osim jednog cenjenog kolege koji je svoj posao ozbiljno shvatio pa šalje đake na popravni ispit iz fizičkog. Ne pričam sve ovo da bih izblamirala svoje dojučerašnje kolege, ni đake, ni njihove roditelje. Verujte mi da je situacija u školstvu u velikom broju slučajeva takva da morate da imate jak stomak da sve to izdržite, čak i da je materijalna satisfakcija daleko iznad republičkog proseka, zato je priča o obrazovnim zakonima i kritici član po član za mene kao i za moje kolege zaposlene u prosveti potpuno izlišna u datim okolnostima. Škola je poligon na kojem se tako očigledno prelamaju sve naše opšte društvene poteškoće. Odlaganje njihovog temeljnog, sveoubhvatnog rešavanja gura nas sve dublje i oduzima šansu ne samo ovoj nego i budućim generacijama dece kojih je svake godine sve manje i manje u školama ne zato što neće u školu, već iz razloga sasvim drugih i dubljih i zato kada iskritikujemo, poboljšamo i uslovima ovaj set obrazovnih zakona viće poput onoga da smo prešli nastavni plan i program, prodavali ocene a znanje je ostalo samo u dnevniku, jer naši đaci sve više uče samo za ocenu a ne da bi postali obrazovaniji, stručniji, naročito da bi iz škole izašli kao bolji, marljiviji i odgovorniji ljudi na ličnu, na radost porodice, ali i dobrobit društvu u celini. Škola i previše oponaša svakodnevni život koji se našoj deci nimalo ne dopada, a mi smo u obavezi da im stvorimo uslove i da mogu da ga promene po svojoj a ne po našoj meri, ionako smo im već potrošili previše budućnosti. U nadi da će biti mnogo bolje od ove slike koja je verujte ni siva, gledana kroz ružičaste naočare glasaću za ovaj zakon.
Hvala. Narodna poslanica Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, rezultat naše današnje rasprave u plenumu trebao bi da proizvede nekoliko očiglednih stvari. Prva je da zainteresujemo medije koji će dalje detaljnije pitati i pisati i pričati o tome šta i kakve novine donose zakoni iz obrazovanja. Ja ću o ta tri zakona u ovih nekoliko minuta, o sistemu osnovnog obrazovanja, o osnovnom i o srednjem obrazovanju i vaspitanju. Druga je jasna poruka svim učesnicima u obrazovnom procesu, tih 126 hiljada ljudi da im bude potpuno jasno iz naše rasprave šta ih čeka. Treća je naša javnost s obzirom da se ovi zakoni tiču života i svakodnevnice velikog broja ljudi u Srbiji. Za mene je najvažnije, jedna porodica, ja ću je hipotetički nazvati porodica Jove i Olge Petrović iz Novog Sada koja ima dvoje dece, Milana Petrovića koji treba da upiše srednju školu i Marinu Petrović koja treba da upiše osnovnu školu. Ta porodica treba iz naše rasprave da razume kako će se razlikovati školovanje Marine Petrović u odnosu na ono što je prošao u osnovnoj školi Milan Petrović i kako će se razlikovati školovanje u srednjoj školi njihovog prvog i najstarijeg sina u odnosu na drugu decu koja su već na fakultetima. Jesmo li mi našom debatom uspeli da ovim ljudima, ovim različitim ljudima pošaljemo takvu poruku? Nažalost, u to ne verujem. To je u suštini ilustracija i odgovor zašto su u obrazovanju u medijima poslednja vest, zašto ogroman napor, a to pouzdano znam, ljudi zaposlenih u ministarstvu u školskim upravama, u školskom sistemu čine praktično nevidljiv rad i zašto od naše rasprave nema debate u društvo o najvažnijem pitanju kojim jedno društvo može da se bavi. Ako danas propustimo da razumemo da su se 1983, 1984. i 1985. godine na Fakultetu tehničkih nauka u Novom Sadu, na Elektrotehičkom u Beogradu studenti školovali za poslove koji tada nisu postojali a da se tim poslovima bave već 20 ili 30 godina, ako to ne razumemo onda nećemo razumeti da izostanak jasne slike o tome šta čeka Marinu Petrović i Milana Petrovića svima nama oduzima budućnost. Kako bih ja volela da se ovaj zakon čita? Da će Marina ući u sistem koji podržava kreativno kritično mišljenje, koje podržava igru, koji podržava slobodan razvoj ličnosti, koji podržava uključenost svih, dece sa smetnjama u razvoju, sa invaliditetom, koji podrazumeva nov i svež pristup u onome što je prenos znanja u 21 veku. Kako bih volela da se čita ovaj zakon kada je školovanje Milana Petrovića u pitanju? Isto tako. Da li će ga neko tako čitati. Ne mogu da procenim iz ove rasprave da li je iko ko nas je slušao to čuo kao poruku. To mogu samo da prenesem kao svoju želju. Sve nove odredbe koje vuku koren i ideju iz Strategije, koja je dobar dokument, preporučujem ga svima za čitanje, sve te dobre stvari u ovoj sali nisu kod nas proizvele ništa toliko zanimljivo i sa željom da jedni drugima naslikamo budućnosti da bi ta porodica Petrović Jovana i Olge u Novom Sadu mogla da razume šta čeka njihovu decu. Mogu da dodam svoj lični stav o tome kako se ovde definiše obrazovanje i vaspitanje. Znate, ako imamo jezik u kome se jedna ista glagolska imenica koristi za nekada, nadam se sada već van upotrebe, izraz "vaspitno-popravni dom", prevaspitavanje i obrazovanje i vaspitanje, mi imamo mnogo veći problem nego što nam se čini. Vaspitanje, kao proces, može da teče samo ako mi ovde stavimo potpuno jasnu poruku kakav je sistem vrednosti koji želimo da ta deca, za koji da budu osposobljena za 10, 20, 30 godina. Ponavljam, bojim se da mi ovom raspravom nismo dali tu poruku. Na kraju, o štednji. Sva priča o štednji i ekonomskoj krizi, bojim se da štednja služi samo za to da se ukinu socijalne funkcije države, a ne vidim da se ekonomija oporavlja i ne vidim da postoji ikakav drugi cilj, čak ni u zemljama EU, osim da se štednjom onoga na čega je do sada država davala novac, jednostavno to prekine finansirati. Onaj ko ne finansira obrazovanje svoje mlade generacije, taj sebi ukida budućnost. Molim vas da nam se to ne desi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Mirjana Dragaš. Izvolite.
Hvala vam. Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre i članovi kabineta, gospodo poslanici, u ovom večerašnjem obraćanju htela sam da ponovim ono što je rečeno, da se pred nama nalazi set od nekoliko, neko je rekao osam, zakonskih propisa iz oblasti obrazovanja, koji u celini analiziraju i postavljaju obrazovanje kao sistem, uređuju ga na bolji i kvalitetniji način nego što je to bilo do sada. Ono što je važno, ovaj usklađeni naš školski sistem se upodobljava sa sistemima koji postoje u EU. Ne samo obim ovih zakonskih predloga koji su pred nama, nego i sama vrsta i priroda ovih zakona ukazali su na značaj ove materije, samim tim je iskazana zainteresovanost poslanika da prate diskusiju kada je o ovome reč, da analiziraju predloge zakona i u samom donošenju i predlaganju učestvuju. Uostalom, duplirano vreme za raspravu to takođe pokazuje. Sve ovo interesovanje, u stvari, smatram da proizilazi iz odnosa našeg prema sistemu obrazovanja, jer svi shvatamo da je to jedan veliki strateški resurs koji se tiče svakog čoveka, svakog deteta, svake porodice. Sve ovo ima ogroman uticaj na državu i društvo u celini. Želim da istaknem da je po meni ovo ministarstvo kod predlaganja ovog seta zakona iskazalo veliku hrabrost, odgovornost, studioznost u pripremi i analiziranju svih segmenata sistema obrazovanja, pre svega, zato što se uhvatilo u koštac sa čitavim sistemom i po vertikali svim fazama obrazovanja, što je u jednom trenutku, kada su došli do određenih rešenja, onako kao što je i rečeno u samom početku ove rasprave, vođena široka rasprava pre toga, u kojoj su učestvovale druge relevantne institucije, znači mišljenje struke. Bili su uključeni reprezentativni sindikati, što smatram da je veoma važno i samim tim došlo se do određenih predloga koji su danas pred nama i koji uređuju sistem na moderniji način. Kao što je na početku rasprave bilo rečeno, predlozi zakona o osnovnom i srednjem obrazovanju su bili pred Skupštinom, u stvari, pripremljeni za skupštinsku raspravu još 2012. godine što, po meni, ukazuje na to da je ovo ministarstvo još u to vreme pokazalo svoju odgovornost i brigu o sistemu obrazovanja i pokušaju da se još tada inovacije uvedu. Naravno, iz drugih razloga tada nisu ušli u skupštinsku raspravu, ali je u međuvremenu to vreme iskorišćeno da se, kada su oni povučeni, daju novi neki elementi, takođe i da se oni poprave, što onda dovodi do boljeg rezultata. Po meni je ovde veoma važno istaći da Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koji je donet još 2009. godine, tada je postignut racionalniji pristup, bolja efikasnost zakona, ali je važno da je u međuvremenu doneta Strategija obrazovanja do 2020. godine koja je postavila segmentarno određene ciljeve i, samim tim, u međuvremenu je omogućila da smo u situaciji da osnovni zakon možemo danas opet da doradimo, da uskladimo sa tom strategijom obrazovanja. Kada je već o tome reč, iskazujem svoj određeni utisak da je sistem obrazovanja, s obzirom da se tiče dece i porodice, kao što sam i rekla, ogromne populacije ljudi koja je involvirana u taj proces, nastavnika koji su u to uključeni itd, prosto u jedan sistem, jedan proces koji je veliki skoro kao Dunav, ne može se zato prilaziti reformi sistema obrazovanja na jedan nagli način, jer onda postoji opasnost da nas preplavi veliki talas i da iza toga izazove određene štete. Sistem obrazovanja postoji utemeljen u ukupnom društvenom sistemu i po njemu se mogu samo segmentarno, korak po korak, lagano vršiti reforme da bi dobili nepovredivost svih učesnika u tom procesu, a da bi iznedrili kvalitet. Zato upravo ovakav pristup Ministarstva doživljavam kao osobito osetljiv, pažljiv i time i visoko kvalitetan. Takođe, ono što hoću da naglasim je da u ovom sistemu postoji nekoliko faktora, nekoliko segmenata, učesnika u tom procesu. To su učenik, nastavnik, porodica, lokalna sredina, da ne govorim dalje, i svako od njih ima svoje mesto, ima svoju odgovornost, ima svoju ulogu. Kada se govori o sistemu obrazovanja, ne može se akcenat staviti samo na sistem obrazovanja, na školu i ulogu i obavezu nastavnika. Jeste velika, ali vaspitni proces mora da podrazumeva i ulogu porodice. Mnoge promene koje su se, nažalost, događale u našem društvu su uslovile da su razni sistemi, razne vrednosti poremećene, da je porodica znatno izmenila svoju ulogu. Zato, kada se govori o sistemu obrazovanja, on nudi osnovu, daje mogućnosti, ali nas i obavezuje, svakog od nas, svakog učenika i svaku porodicu da te mogućnosti, u stvari, iskoristi. Ako nemamoaktivan odnos prema tome, ako ne učimo dete da ima aktivan odnos prema tome, onda bilo koji sistem da mu ponudite neće dovesti do pravog rešenja i do pravog kvaliteta. Zato smatram da je ovakav pristup dobar i kvalitetan, i upravo ovde treba da nam bude svest o ovim raznim vrstama naše odgovornosti. Smatram da sve to ide ka jednom zajedničkom velikom cilju da je država Srbija zasnovana na znanju, da mora da se razvija u tom pravcu, da mora da obezbedi bolju zaposlenost stanovništva, bolju kvalifikacionu strukturu, bolju demokratiju i bolji kvalitet života. Samo sa postavljanjem ovakvog sistema obrazovanja ka ovakvim ciljevima možemo da postignemo one rezultate za koje smo svi zainteresovani. Zakon o osnovama sistema obrazovanja tangira različite nivoe – osnovno i srednje. Govori o njihovim odnosima, kvalitetu, efektima. Tretira razne institucije koje se bave obrazovanjem. Jedan od njegovih značajnih delova je po meni Zakon o obrazovanju odraslih. Želim sa nekoliko rečenica da se osvrnem na taj zakon, koji je poseban zato što tretira obrazovanje odraslih, prvi put kao samostalan zakon, što se ovo obrazovanje odraslih, kao što je rečeno, uvodi u jedan celovit sistem, a zatim, što se tu ostvaruju određeni ciljevi za koje smo takođe zainteresovani, da se svi oni delovi društva koji iz raznoraznih razloga, preko 15 godina dece, ispadnu iz redovnog sistema, uslovno rečeno, možda nisam najbolju reč upotrebila, iz sistema obrazovanja, ponovo vrate u školu i omogući im se da po određenim programima, po specifičnim metodima, u skladu sa njihovim godinama i ostalim društvenim okolnostima, završe školu. Time se postižu vrlo veliki i značajni ciljevi, a to je da se podiže opšti obrazovni nivo stanovništva, da se stanovništvo osposobljava za nove poslove, obezbeđuje se fleksibilnost znanja u primeni koja je kasnije značajna za primenu u toku rada i takođe uvode se razne inovacije. Vrlo je važno takođe reći da, kada je reč o osnovnom obrazovanju odraslih, je vrlo loše da imamo neko sećanje na prethodno vreme samo kada se ono završavalo, odnosno kada su išli, mnogi su pomenuli primere Jareta itd. U Srbiji 21,9% stanovništva nema završenu osnovnu školu, a 23,9% ima samo osnovnu školu. Kad to saberemo, to je 45,8% stanovništva koji ima ili nema osnovnu školu. Naš cilj da svu tu populaciju privedemo školi je ustvari ostvarivanje ovih uslova koji će obezbediti da se svi oni kasnije uključe u sve društvene procese i da u tom smislu imaju svoje mestu i u procesu rada. Ukoliko je društvo razvijenije, ukoliko je društvo bogatije, ima i više obrazovanih ljudi. Bez obzira što smo ovako siromašna zemlja, naši ciljevi su visoki postavljeni i zato oni treba i da rezultiraju višim tehnološkim nivoom u procesu rada i višim obrazovnim nivoom. Novo doba donosi nove tehnologije, brzu promenjivost i fleksibilnost i sada su još više ubrzani svi ti procesi nego iz perioda, recimo, 18. i 19. veka kada je još, u to vreme, naš veliki prosvetitelj Dositej Obradović govorio o permanentnom obrazovanju i obrazovanju koje se stiče u toku čitavog života, što je on svojim životom i svojim radom neposredno i pokazivao. Sami oblici obrazovanja odraslih, formalni, neformalni i informalno učenje ustvari obezbeđuju tu fleksibilnost koja svakom pojedincu ostavlja mogućnost i prostor da usklađeno sa svojim potrebama u tom sistemu nađe mesto u obrazovanju. Time se takođe postižu još neki drugi efekti, to je smanjenje siromaštva, socijalna uključenost, međugeneracijska solidarnost, tolerancija, interkulturalnost, razvoj demokratije i na koncu drugi i široki pogled na svet. U ovom sistemu obrazovanja za odrasle uključeno je mnogo subjekata. Naravno, osnovni temelj je škola, ali je važno da je uključeno tržište rada, što je i konsultovano kod predloga ovog zakona, zatim se tu obezbeđuju razne veštine, te su uključeni i drugi obrazovni centri i drugi organizatori, javne agencije, javna preduzeća, privredna društva, udruženja, stručna društva, obrazovni centri itd. Dakle, kada o ovome govorimo sigurno je očigledno da je ovde prisutan veliki obuhvat populacije, da ovaj sistem sigurno košta, da je to velika investicija, da je veoma značajna za društveni razvoj, ali da obrazovanje mora da bude u funkciji rada i osposobljavanja za rad koji mora da nam postane kult i osnovna vrednost, da obezbeđuje povećanje kompetentnosti svakog pojedinca i time povećanje društvenog razvoja i najzad razvoj demokratije. Zato ovako hrabar pristup treba pozdraviti i učiti nas da samo učenjem i nas odraslih i dece dolazimo do novih vrednosti. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Igor Bečić. Izvolite.
Uvažene kolege, poštovani građani, gospodine ministre, svi smo svesni teškog finansijskog stanja u kojem se naša država nalazi i da su sredstva koja se izdvajaju za obrazovanje na godišnjem nivou oko 4% BDP, što je veoma malo. Naravno, ovo ne sme i ne treba da bude opravdanje da ne učinimo sve što je u našoj moći, da stanje u oblasti obrazovanja i vaspitanja ne podigne se na viši nivo, a ovaj set zakona iz oblasti obrazovanja upravo stvara pravni okvir za bolje funkcionisanje sistema obrazovanja i vaspitanja i poboljšanje njegovog kvaliteta, efikasnosti i dostupnosti. Predloženim Zakonom o obrazovanju odraslih po prvi put se uređuje ova oblast, što treba da doprinese poboljšanju obrazovne strukture stanovništva i smanjenju nezaposlenosti. Rezultati poslednjeg popisa pokazuju da se broj nepismenih u Srbiji znatno smanjio, ali da nepismenost nije iskorenjena. Svaki deseti stanovnik nema osnovnu školu, dok pismen ili delimično pismen je svaki drugi. Zabrinjava i podatak da među nezaposlenima u populaciji stanovništva između 31. i 50. godine osnovnu školu ima samo oko 39%, dok taj procenat u populaciji iznad 50 godina iznosi46%. Pozdravljamo nameru predlagača da se tim ljudima omogući da se obrazuju, prekvalifikuju ili pređu dodatne obuke i što je još važnije, da se oni na to motivišu kako bi postali konkurentni na tržištu rada, da bi mogli da se nose sa svakodnevnim zahtevima društvenog i ekonomskog života. Jedan od najvažnijih principa na kome se zasniva obrazovanje odraslih jesu jednake mogućnosti obrazovanja i sticanja obrazovanja, bez obzira na godinu, pol, teškoće i smetnje u razvoju, invalidnost, rasnu, nacionalnu pripadnost i druga lična svojtva. Predloženim izmenama sistemskog zakona, Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja posebno se naglašava da deca učenici i odrasli sa smetnjama u razvoju i invaliditetom, bez obzira na materijalne uslove, imaju pristup u svim nivoima obrazovanja, kao i potreba da se smanji osipanje učenika, pogotovo iz nerazvijenih područja i kategorija stanovništva koje je socijalno ugroženo. Oko 5% dece ne upiše osnovnu školu, dok je u seoskim sredinama taj procenat veći i iznosi oko 20%. Znanje učenika u Srbiji je znanje reproduktivnog tipa, dok je funkcionalno znanje ispod svetskog i regionalnog nivoa, što pokazuju rezultati PISA testova. Podaci sa poslednjeg PISA testa pokazuju da svaki treći petnaestogodišnjak u Srbiji je funkcionalno nepismen, dok je zanemarljivo mali procenat učenika u najvišim kategorijama znanja ispod 1%. Lepo je čuti da je neki od naših učenika i studenata ostvario zapaženi uspeh na nekom od međunarodnih i republičkih takmičenja. Posebno bih pohvalio učenike Matematičke gimnazije i njihove nastavnike, kao primer kvalitetnog rada, ali mi moramo biti svesni da su to samo pojedinačni slučajevi. Predloženi zakoni, kao i deo reforme obrazovanja, treba da omogući da se ovakva slika promeni i kao dobro zakonsko rešenje u tom pravcu jeste i stipendiranje izuzetno nadarenih učenika i studenata, koje je u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o učeničkom i studentskom standardu precizirano i usaglašeno sa dosadašnjom praksom, kako bi se obezbedila i regionalno koristila budžetska sredstva koja su namenjena za materijalnu podršku učenicima i studentima. Važno je istaći da predloženi zakoni o osnovnom i srednjem obrazovanju i vaspitanju prepoznaju potrebu da se pojača zaštita od nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja i drugih oblika rizičnog ponašanja. Imajući u vidu sve veći porast vršnjačkog nasilja u školama, kao i programe prevencije koji podrazumevaju koordinisano delovanje škole, roditelja, odnosno staratelja i lokalne zajednice, ucilju rešavanja tih problema. Da roditelji ne bi više strepeli za bezbednost svoje dece u školama, posebno na ekskurzijama, treba maksimalno pooštriti kontrolu njihovog organizovanja. Novo zakonsko rešenje i mogućnost nastave kod kuće, na daljinu, koje je u mnogim zemljama zakonski regulisano, mogućnost da škole u sistemu redovnog obrazovanja i vaspitanja angažuju defektologa radi unapređenja indukativnog obrazovanja lica sa smetnjama u razvoju, što se u praksi pokazalo kao potreba, kao i obezbeđivanje užine, budući da je u Srbiji svako sedmo dete gladno. Na samom kraju, reforma obrazovanja je veoma važna i to od nas zahteva i proces evropskih integracija, imajući u vidu da je znanje jedan od najvažnijih resursa svake zemlje. U Srbiji postoji značajan prostor za poboljšanje efikasnosti i kvaliteta obrazovanja na svim nivoima. Važno je naglasiti da zemlje koje imaju obrazovanije stanovništvo i ostvaruju brži privredni rast, predloženi zakoni su dobar korak u tom pravcu. S toga će poslanička grupa SNS u danu za glasanje glasati za predložene zakone iz oblasti obrazovanja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ivana Dinić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, uvaženi predstavnici ministarstva, poštovane kolege narodni poslanici i poslanice, pred nama je danas i Predlog zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju, koji u oblasti obrazovanja i vaspitanja predstavlja jedan poseban zakon. Osim ciljeva koje uređuje sistemski zakon iz oblasti obrazovanja i vaspitanja, ovim posebnim zakonom se bliže i detaljnije uređuje dugoročni razvoj srednjeg obrazovanja u Republici Srbiji, kakav je potreban da se osigura osnovni temelj života i razvoja svakog pojedinca, društva i države zasnovane na znanju. Tokom rada u jednoj srednjoškolskoj vaspitnoj ustanovi u Nišu uvidela sam u kom smeru bi reforme u obrazovno-vaspitnom sistemu trebalo da doprinesu formiranju mladih ljudi. Naime, potrebno je uvideti kakav treba da bude sistem obrazovanja u Republici Srbiji da bi na najbolji mogući način odgovorio životnim i razvojnim potrebama građana Republike Srbije i društvu u celini. Odgovor na ovo pitanje tačno definisan strateškim merama zapravo je dat ovim Predlogom zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju. Ovaj poseban zakon omogućava da se razvoj sistema obrazovanja razume sa stanovišta njegove funkcije ka spoljnjem svetu, radi koga postoji, da se na njegovom razvoju radi uz stvarno učešće celokupnog društva, posebno onog dela kog se obrazovanje najviše tiče, na način koji bi omogućio da se sistem obrazovanja doslovno otvori prema zajednici u kojoj živi, ali da pri tome njime niko ne manipuliše u svrhu zadovoljenja interesa pojedinih grupa, čime ćemo kroz određeno vreme stvoriti populaciju moderno obrazovanu, kreativnu, motivisanu i osposobljenu za primenu stečenog znanja. Na ovaj način Republika Srbija više neće ostati slabo konkurentna država, neprivlačna za investiranje u sektore koji stvaraju veću novu vrednost, bez kapaciteta za razvoj demografskog društva. Jedno od najvažnijih komponenata ovog predloga zakona jeste oslanjanje obrazovnog sistema u Srbiji na sadašnje stanje sistema, ali vođeno budućim razvojnim potreba društva u našoj državi. Drugim rečima, sagledano je kakav treba da bude sistem obrazovanja da bi se zasnovali čvrsti odnosi sa privredom, kulturom, naukom, tehnikom, javnim službama i brojnim izazovima humanističkog, socijalnog i drugog društvenog razvoja. U cilju razvoja zdravog života, svesti o važnosti sopstvenog zdravlja i bezbednosti, potrebe razvoja fizičke sposobnosti, predviđen je program školskog sporta, ali i kroz pojačanu ulogu lokalne samouprave i društvene zajednice, sa čijim predstavnicima će se planirati sadržaj i način ove saradnje. U okviru ovoga u velikoj meri je otvorena i saradnja sa kancelarijama za mlade u jedinicama lokalne samouprave. Obrazovanje i vaspitanje u sistemu srednjoškolskih ustanova osmišljeno je i ovim predlogom zakona detaljno, efikasno i kvalitetno utvrđeno na koji način škola treba da prepozna razvoj kompetencija neophodnih za dalje obrazovanje, aktivnu ulogu građana i život u savremenom društvu, razvoj stručnih kompetencija neophodnih za uspešno zapošljavanje, osposobljavanje za samostalno donošenje odluka o izboru daljeg obrazovanja i zanimanja, svest o važnosti zdravlja i bezbednosti na radu, osposobljavanje za kvalitetnu komunikaciju u timskom radu, poštovanje svih vrsta ravnopravnosti, tolerancije i uvažavanja različitosti, razvoju samoinicijativa, izražavanja svog mišljenja itd. Predlogom zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju posebno je uređena podrška u obrazovanju i vaspitanju učenika i odraslih kojima je zbog smetnji u razvoju, invaliditeta, specifičnih teškoća u učenju, socijalne uskraćenosti i drugih razloga ona neophodna. Strateško opredeljenje u obrazovanju ovih osoba je inkluzivni pristup u obrazovanju radi postizanja optimalnog uključivanja učenika u redovan rad, njihovo osamostaljivanje i napredovanje u pripremi za svet rada. U sprovođenju ovog inkluzivnog obrazovanja i vaspitanja dozvoljeno je i korišćenje stručne pomoći lica kompetentnih u ovoj oblasti. Ali, kako bi obezbedili dostupnim obrazovanje za osobe sa smetnjama u razvoju, moraju se osigurati posebnim uslovi kao što su obezbeđivanje prevoza kada su obrazovne institucije na većoj udaljenosti, fizička dostupnost prostora u kojima se odvija vaspitno-obrazovni proces, obezbeđivanje tehničkih pomagala, pomoć personalnog asistenta itd. Takođe, ono što je vrlo bitno … (Predsedavajući: Vreme.) Na osnovu svih činjenica iznesenih i svega onoga što su moje kolege prethodno rekle, samo bih još dodala da će SPS u danu za glasanje podržati i ovaj Predlog zakona o srednjem obrazovanju i vaspitanju, kao i set zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Vašoj poslaničkoj grupi ostalo je još četiri minuta. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, gospodo iz ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite, gospodine ministre, da na početku svog izlaganja pohvalim vašeg pomoćnika, gospodina Zorana Kostića. Mi smo bili nekada u koaliciji, ali zaista naša saradnja je nastavljena i posle toga. Uvek je bio predusretljiv za sve sistemske zakone. Čak i kada smo raspravljali o ovom setu zakona imali smo prilike da se sastanemo sa njim i da sve primedbe i sugestije razmotrimo. Imali smo jednu divnu saradnju i komunikaciju. Mislim da je to dobar primer da i opozicione i pozicione stranke mogu sarađivati na jedan kvalitetan način, pogotovo ako će iz te saradnje i tog dijaloga da se iznedri neki kvalitetan predlog. Gospodo narodni poslanici, jedna od prvih inicijativa Vlade Zorana Đinđića 2001. godine bile su sveobuhvatne reforme u oblasti obrazovanja. Predložen je čitav paket, čitav set mera u oblasti obrazovanja. Nažalost, stručna, a pre svega politička javnost, tada opoziciona javnost je te promene i reforme dočekala na nož. Proglasili su nas za imperijaliste koji sada hoće Srbiju da porobe ne bombardovanjem, nego kroz sprovođenje seta reformskih zakona u oblasti obrazovanja. Zoran Đinđić je kazao da je obrazovanje lokomotiva koja će pokrenuti Srbiju napred. Nažalost, nova Vlada koja je došla posle tragičnog ubistva Zorana Đinđića odmah je te zakone poništila, reforme obustavila i sprovođenje reforma u oblasti obrazovanja više nije bio prioritet. Samo se parcijalno po koja promena sprovodila ne bi li se ugasio požar. Vreme je pokazalo značaj i dalekosežnost značaja tih reformi. Nažalost, nisu prihvaćene na odgovarajući način kod dela stručne javnosti, iako su se pokazale kao vrlo dobre. Mi danas nemamo situaciju kao te 2001. godine kada smo usvajali set zakona u oblasti obrazovanja, da čitava Vlada bude ovde i pokaže kakav je značaj obrazovanja za buduća pokolenja. To nije zakon o obrazovanju, to je zakon o budućnosti ove zemlje. Naš zakon o obrazovanju će govoriti kakav je naš odnos prema budućnosti ove zemlje i kako mi planiramo da razvijamo ovu zemlju. Moram vas iz ministarstva da upozorim da vi imate vrlo opasne koalicione partnere koji vole da izvode eksperimente kada je reč o obrazovanju. To nam govori primer iz obrazovne ustanove, predškolske ustanove "Radosno detinjstvo" iz Novog Sada, gde je planirano razdvajanje muške i ženske dece posle ekskurzije u Rusiji. Posle pritiska i burnih reakcija javnosti, kazali su da to nije tačno i da se od toga odustaje, ali su uveliko bili pripremali javnost za to. Posle zaista energične reakcije naše javnosti, pogotovo u Novom Sadu, od tog eksperimenta se odustalo. Moram još dve stvari da kritikujem u ovom zakonu. Prva je da škole izrađuju sajt. Dobro je da škola ima sajt, uposliće se neki ljudi koji se razumeju u informatiku i izradu sajtova, ali moram da vam kažem da u Dučovićima, gde je rođen moj deda, Markovici, na Ovčaru škole nemaju toalet. U mnogim škola u Srbiji nemamo toalet. Šta će pisati na sajtu? Draga deco, najbliži toalet vam je četiri kilometra, pa izdržite dok dođete do kuće. Vidim gnušanje jednog kolege ali, dajte da mi prvo sredimo osnovne potrebe. Kad je reč o đacima pešacima, neprimereno je da deca pešače 4 km do škole a da nemaju pravo na prevoz. Na kraju, kad je reč o obrazovanju, moram da kažem sledeće. Ide rebalans budžeta. Na rebalansu budžeta i parama koje budete odvojili za obrazovanje videće se vaš odnos prema obrazovanju. Kada je Nemačka napala Englesku 1939. godine, ministar kulture i obrazovanja Engleske kazao je – dajem svoj budžet za potrebe rata. Čerčil mu je odgovorio – šta onda branimo? Vodite računa kad usvajamo rebalans budžeta, da vidimo šta planiramo za budućnost i šta branimo. Hvala.
Narodna poslanica Ljubica Mrdaković Todorović.
Poštovani gospodine ministre, članovi ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, ja ću sada prvo nešto reći o Predlogu zakona o zaštiti topografija poluprovodničkih proizvoda, a u drugom delu izlaganja osvrnuću se na ovaj set zakona o obrazovanju i vaspitanju. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti topografija poluprovodničkih proizvoda, ovim predlogom zakona trebalo bi da se postignu sledeći ciljevi: da se domaće zakonodavstvo usaglasi sa zakonodavstvom EU; da se zaštiti intelektualna i druga svojina koju tretira zakon, kako u Srbiji tako i u inostranstvu. Da bi se to postiglo, odnosno olakšalo, nomenklatura i definicije poželjno je da budu preuzete od EU, da u osnovi imamo identične nazive, pojmove i definicije. Tako se stvara pretpostavka za potpunu saglasnost i prepoznavanje zakonske regulative. Stoga, uputno je pozvati se na konkretne zakonske akte EU, kao što se u Predlogu zakona navodi – Direktiva o pravnoj zaštiti topografija poluprovodničkih proizvoda broj 87/54 EEC od 16. decembra 1986. godine, ali i druge koje se bave ovom problematikom. U načelu, Predlog ovog zakonskog akta, obzirom da reguliše materiju koja se neverovatnom brzinom menja, morao bi da obrati pažnju na sledeće stvari: ne dozvoliti da se promenom tehnologije, a samim tim i terminologije, dođe u situaciju da zbog toga zastareva zakonski akt. Tada dolazi do nužnosti promene zakona. Da bi se to izbeglo, ili bolje rečeno da bi se omogućila brza korekcija zakona i izbegla komplikovana procedura, mora se razmišljati unapred i stvarati pretpostavke za to. To je još jedan razlog koji govori u prilog tome da se preuzme nomenklatura i definicije. Posebno pada u oči deo stava 5. u članu 2. ovog zakona koji glasi: "ili proizvoda koji u sebi sadrži takav poluprovodnički proizvod", što nije praksa nigde u svetu. Naime, poluprovodnički proizvod koji podleže zaštiti svojine na način propisan ovim i sličnim propisima koji se ugrađuje u neke druge elektronske sklopove, nužno ne opterećuje proizvođače istih, obzirom da je u komercijalnu cenu poluprovodničkog proizvoda uračunata i naknada po osnovu intelektualne svojine. U protivnom, svaki proizvod bi bio opterećen različitim dažbinama, što je, prvo, nemoguće sve evidentirati, a drugo, dodatno bi stvorilo uvećanje cene, što bi opet dalje uticalo na konkurentnost i sve ostalo što prati tržišna kretanja. U praksi bi to izgledalo ovako: kupite uređaj koji sadrži sklop sa zaštićenom topografijom, pojavi se nosilac prava i traži od proizvođača da ga obešteti. Svako bi ga uputio na proizvođača dotičnog poluprovodničkog proizvoda da sa njim reguliše obaveze jer je proizvođač uređaja legalno kupio poluprovodnik na tržištu i ugradio ga u svoj proizvod. To bi izgledalo kao slučaj da neko pokušava da naplati PDV višestruko, što je nonsens. Ako se navedenom formulacijom podrazumevalo nešto drugo, u tom slučaju je bilo potrebno da se bolje obrazloži, kako ne bi stvaralo nedoumice ove vrste. Dilemu stvara sadržina drugog pasusa člana 4. ovog predloga zakona, u kome se kaže: "Zaštita koju uživa topografija poluprovodničkih proizvoda u skladu sa ovim zakonom ne može se proširiti na ideju, postupak, sistem, tehniku, na kojoj je topografija zasnovana ili šifrovanu informaciju sadržanu u topografiji, osim na samu topografiju". Mislim da ovde nije predviđena mogućnost da se zaštiti i tehnološki deo izrade zaštićene topografije, jer u tehnološkom procesu izrade pojedinih poluprovodničkih elemenata često se kao faktor javlja i vreme zagrevanja ili izlaganja drugim izvorima zračenja dela i celog poluprovodničkog proizvoda koje bitno utiču na funkcionalnost, tačnost i ispravnost dotičnog poluprovodničkog elementa, pa bi samim tim morali da budu sastavni deo zaštićene topografije. Što se tiče procedure u članovima koji definišu prava nosioca, prava na zaštitu odnose se na postupak zaštite od člana 6. do člana 27. ovog zakona nije predviđena važna regulativa. Naime, nigde nije naveden rok koji obavezuje nadležni organ u kome je isti dužan da donese odluku o zaštiti nosioca prava, pa se stvara mogućnost da podnosilac prijave za priznavanje topografije bude doveden ne svojom krivicom u pravno nedefinisan status, bez obzira što je njegova prijava uredna i bez nedostataka koje tretira član 21. ovog zakona. Pravo mesto za navođenje zakonskog roka u kome mora nadležni organ da donese odluku po ispravnoj prijavi sa potpunom pratećom dokumentacijom je član 24. ovog predloga zakona. Nešto bih u daljem izlaganju rekla o našem obrazovanju i vaspitanju, odnosno o setu zakona osnovnom i srednjem obrazovanju. Osvrnuću se na nešto što smatram da je najbitnije, a to je osipanje učenika, odnosno smanjenje broja učenika, sigurnost u školama, nastavni planovi i programi kao i udžbenici i inkluzivna nastava. Od 1945. godine pa da danas bilo je jedanaest korenitih reformi školstva i četiri manjih. Svaka je trebalo da olakša školovanje, a iz svake smo izlazili sa većim teškoćama u školovanju i vaspitanju. Ispada da je skoro svaki ministar imao neke zamisli koje je valjalo sprovesti u delo pa kako nam bilo. Brojnost reformi govori o tome da nije postojala dugoročna politika u obrazovanju i vaspitanju, upravo suprotno na žalost.Sada je prilika da se nešto popravi. Svi znamo da se svuda smanjuje broj đaka, a samim tim i broj odeljenja u osnovnim i srednjim školama. Razlog je poznat, pada nataliteta, odnosno bela kuga koja vlada u Srbiji, a i u većem delu Evrope. Obrazovni sistem mora sa tim da se nosi ali kada već želimo u EU i podržavamo njene vrednosti zašto se ne ugledamo na primer na zemlje Beneluksa gde je standardan brojnost razred od 16 do 18 učenika ili na primer na Englesku i Nemačku zemlje koje po brojnosti stanovništva daleko prevazilaze Srbiju i gde je taj broj učenika 24 po odeljenju dok je kod nas od 25 do 33 učenika. U seoskim školama znamo kakva je situacija u selima koja se gase. Standardi bi morali da budu fleksibilniji ali to ne znači da se deca u urbanim sredinama guraju u prenatrpana odeljenja i samim tim da im se pruža manje kvalitetna nastava. Zaključak je da bi trebalo da se rukovodimo pozitivnim iskustvima evropskih zemalja. Što se tiče sigurnosti u školama, to je posebna priča, ne znači da je u potpunosti predmet regulative ovih zakona ali je prava prilika da se i o njoj progovori jer je to veliki problem. Njegovo iznošenje, ubeđena sam naići će na pozitivan odjek kod građana, jer mi smo prvenstveno predstavnici naših građana. Dakle, postoji spoljna i unutrašnja bezbednost. Spoljna je ona koja dolazi od nepoznatih koji ugrožavaju bezbednost i sigurnost đaka i nastavnog osoblja. To su razna strana lica koja u školskim dvorištima i školskim objektima unose sigurnost, iznuđuju novac, upućuju pretnje ili prodaju narkotike ili neka druga nedozvoljena sredstva ili proizvode i oni moraju biti sankcionisani. Što se tiče unutrašnje kontrole, odnosno bezbednosti, ona se odnosi na učenike koji svojim ponašanjem ugrožavaju druge učenike a ponekad i nastavnike, odnosno profesore, te upućuju verbalne i fizičke pretnje drugima. Tu se ne rukovodimo pozitivnim iskustvima zapadnog sveta gde se višestruki izgrednici upućuju nadležnim institucijama. Na njih se primenjuju zakonski propisi pristupa promeni škole i drugim merama, a sve to o trošku roditelja. Ako se neko poziva na besparicu nema bojazni. Izgrednici su u najvećem broju slučajeva deca bogatih i bahatih. Što je najgore, izlazi se u susret učenicima sa devijantnim ponašanjem, a neodgovornim a uticajnim roditeljima, pa su neretki slučajevi da se takav učenik nakon tretmana vrati u razred i nastavi sa još žešćim maltretiranjem okoline, rukovođen revanšizmom, a osokoljen time što nije sankcionisan na odgovarajući način, a trebao bi i morao bi. Uloga školske uprave na čelu sa direktorom, pa i školskog policajca morala bi biti predefinisana njihova ovlašćenja veća ali i odgovornost i kontrola od strane nadležnog ministarstva. Što se tiče nastavnog plana i programa to je posebna priča. Rodoljubivi i tradicionalni sadržaji ne stanuju više u školskim udžbenicima u zemlji Srbiji. Šta reći na to, da Kraljevića Marka nema više u školskim knjigama, ali zato ima priča tipa"Moja baba pljačkaš banke". Izluđivanje roditelja su kupovinom njihova za svaku školsku godinu je naša svakodnevnica, jer zaboga, menja se drastično program. U stvari,svi znamo, radi se odavanju mogućnosti nekim ljudima da izdaju udžbenike i da imaju siguran plasman. Više izdavača daje mogućnost za veće manipulacije, da ne pominjemo elementarnu stabilnost državne politike koja ide ruku pod ruku sa drugim vrstama stabilnosti, pa i nastavnog programa. Ono što je bio deo naše rane mladosti, čega se sa nostalgijom sada sećamo, a to je nasleđivanje knjiga u porodici od starije braće, sestara. Danas je kod nas nemoguće zahvaljujući neumornim piscima udžbenika i logično je da oni mnogo brže pišu nego što deca rastu. Šalu na stranu, gde je ovde briga o socijalno ugroženom stanovništvu, a skoro svi su ugroženi, i skoro svi su ovom politikom pogođeni? I na kraju bih nešto par reči rekla o inkluziji, koja je toliko problematična da možda prevazilazi prethodno iznete probleme, ali se o njoj manje zna u javnosti, manje se priča. Opet ću poći od EU. U zemljama EU inkluzija je, ako se ne varam, a vi me ispravite, uvedena eksperimentalno. Kod nas odmah i svuda. Kreće od 2003. godine. Manje je poznato da postoj devet kategorija učenika. U prvoj su izrazito nadareni učenici, u kategorijama od dva do osam su ostali učenici u kojima se nalaze učenici sa nekim telesnim nedostatkom. To su učenici koji su u stanju da prate nastavu i u skladu sa svojim mogućnostima budu deo kolektiva i bez smetnji da budu prihvaćeni od okoline. To je takođe inkluzivna nastava. Međutim, akcenat se daje na devetu kategoriju učenika, a to su deca sa psihičkim smetnjama. Svakako da se i tu javljaju različiti slučajevi sa svojim kategorijama. Svrstavaju ih u grupu dece sa posebnim potrebama, i tako se u javnosti stvara utisak da se samo na njih odnosi naziv, a istina je da su i deca iz drugih kategorija deca sa posebnim potrebama, npr. deca sa invaliditetom. Ali, zašto je to tako? Možda se odgovor krije u tome da su deca sa nekim fizičkim nedostatkom malobrojnija od dece u devetoj kategoriji, pa je samim tim i manje para za inkluzivnu nastavu. Da ne bude neke zabune, ovaj osvrt nije inspirisan diskriminatorskim pobudama, već željom da se pomogne svoj deci, a da se to uradi na takav način da se ničija prava ne ugroze. Kad je taj program je uvođen u niške osnovne škole, odakle ja dolazim, iz Niša, ima ih 30, većina učitelja se izjasnila negativno i konstatovala da nisu u stanju da na kvalitetan način sprovedu redovnu nastavu. Primera radi, u jednoj osnovnoj školi u Nišu od 21 jednog učitelj, čak njih 19 je bilo izričito protiv, samo dvoje uzdržano reklo da bi pokušali. Ali ko pita učitelje, naređenje - izvršenje.Epilog - kompletni fijasko. Ne zato što sredina nije prihvatila nove đake, a bilo je i toga sporadično, nego zato što u većini slučajeva ta deca nisu bila u stanju da uopšte prate nastavu, šta više ometala su drugu decu. I na samom kraju, zakoni o obrazovanju i vaspitanju nigde ne pominju roditelje. Brižni roditelji stalno kritikuju svoju decu opravdano, a ponekad možda i neopravdano. Kažemo – na mlađima svet ostaje, na našim potomcima. Zabrinuti smo u kakvim rukama ostaje svet budućnosti, a pitamo li se ko oblikuje te ruke, ko i na kakav način utiče na formiranje mišljenja ponašanja vrednosnih kategorija i snosimo li mi deo odgovornosti za njihovo vaspitanje za onaj deo koji ponesu od kuće i to pre nego se razočaramo u njih. Ako su naša deca pesnički rečeno "mlade, nežne biljke", da li ih prskamo otrovima u cvetu i umesto zalivanja sečemo koren i šta očekujemo od sutrašnjice? Hvala. PREDSEDNIK (Nebojša Stefanović): Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedniče, koleginice i kolege, uvaženi ministre, gospodo iz ministarstva, u prethodnih 20 godina sa četiri svoja dečaka, kao roditelj i staratelj, član školskih odbora, član Saveta roditelja, pregurao sam mnoge bure i oluje našeg osnovnog i srednjeg obrazovanja i nikada nije bilo ovako i nikada nije bila dobra materijalna osnova rada i uvek je bilo problema. Ali, u ovom setu predloženih zakona, prepoznajem nešto dobro, prepoznajem nešto bolje i nadam se da uz dobre podzakonske akte, uz dobre planove i programe koji će i biti osnova i okosnica svega ovog o čemu pričamo, možemo očekivati dobre rezultate. Prvenstveni cilj svih predloženih zakona je unapređenje obrazovnog sistema RS, te usklađivanje sa modernim evropskim obrazovnim sistemima. Pripremajući se za ovu diskusiju po ovom kompleksnom i vrlo bitnom pitanju i važnoj oblasti u našem životu, proučavao sam zakonske okvire u zemljama u okruženju i republici Italiji i uverio se da su mnoga rešenja predložena pre svega u Zakonu o osnovnom obrazovanju ista ili slična kao i rešenja u Italijanskom zakonodavstvu. Ovde pre svega mislim na oblast kao što su organizovanje i vaspitanje učenika sa smetnjama u razvoju i invaliditetom, ciljevima osnovnog vaspitanja i obrazovanja, kao i o ishodu istog. Nažalost ono što nije isto je da je kod njih osnovna škola jedna godina vrtića, pet godina primarnog, odnosno osnovnog obrazovanja i tri godine srednjeg, odnosno stručnog sekundarnog obrazovanja i mnogo manji obim programa. No, nadam se da ćemo i mi upravo u onome što sam istakao u nastavnim planovima i programima rešiti i neke probleme koje su ostvarili do sada. Ono što posebno treba istaći je cilj da svakolikom razvoju svakom deteta, kao posebnosti u skladu sa njegovim uzrastom, razvojnim potrebama i interesovanjima, kao i razvoj stvaralačkih sposobnosti i kreativnosti, razvoj motivacionih elemenata za samostalno učenje i obrazovanje tokom celog života, to je nešto pozitivno i nešto novo. Takođe, ono što treba pohvaliti je razvojni plan i sve mere koje on predviđa, a najpre mere prevencije nasilja i povećanje saradnje među učenicima i među učenicima i nastavnicima. Mere za uvođenje inovativnih metoda nastave, učenje ocenjivanja kojima treba eliminisati klasične i okoštale metode rada, već stvoriti interakciju između nastavnika i učenika i na taj način učiniti interesantnijim časove i povećati pažnju i angažovanje učenika, kao i plan uključivanja roditelja, odnosno staratelja u rad škole. Dokument kojim se ostvaruju razvojni planovi i ukupno obrazovanje u školi je školski program i predloženim zakonskim rešenjem, on sadrži veliki broj veoma bitnih programa, kao što su program kulturnih aktivnosti, program školskog sporta bez koga nema ni vrhunskog sporta ni vrhunskih sportista, program zaštite od nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja, program profesionalne orijentacije, program zaštite životne sredine, program saradnje sa porodicom kroz načela istaknuta u ovom predlogu zakona. Ističe se usmerenost na procese i ishode učenja, uvažavanje uzrasta i karakteristika u procesu sticanja znanja, horizontalne i vertikalne povezanosti u nastavnim predmetima, spoznaja i poštovanje individualnih razlika među učenicima, razvijanje pozitivnog odnosa učenika prema školi i učenju. Ono što smatram da u predloženom zakonu treba promeniti je broj učenika u odeljenjima, a vidim da je to konstatacija mnogih od nas, te smatram da treba izmeniti stav 2. člana 30. gde razred može imati do 25, umesto do 30 učenika. Iz dosadašnjih diskusija sam shvatio da je to trenutno problem i da se razmišlja u nekom narednom periodu kada budemo i materijalno bogatiji i kada neki drugi uslovi to budu dozvoljavali. Kada govorimo o Predlogu zakona o srednjem obrazovanju treba istaći ciljeve i opšti ishod obrazovanja i vaspitanja pre svega, a i razvoj stručnih kompetencija neophodnih za uspešno zapošljavanje, osposobljavanje za samostalno donošenje odluka o izboru zanimanja i daljeg obrazovanja, kao i osposobljavanje za rešavanje problema, komunikaciju i timski rad. Posebno treba naglasiti rešenja iz ovog predloga zakona koja se odnose na program karijernog vođenja i savetovanja učenika, program za zaštitu životne sredine, program za zaštitu od nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja, kao i program saradnje sa porodicom i program saradnje sa lokalnom samoupravom. Takođe, smatram da broj učenika treba svesti na broj od 25. Na osnovu gore navedenog i ostalih predloga zakona, u Danu za glasanje Srpska napredna stranka će podržati ovaj set zakona o obrazovanju. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovani predsedniče Skupštine, uvaženi ministre, kolege poslanici i poslanice, pitanje obrazovanja je nacionalno pitanje svake države, pa i Republike Srbije. Pred nama je set zakona o obrazovanju, koji svakako, po vremenu koje je dato od 10 sati, zahteva posebnu pažnju i posebno interesovanje i posebnu debatu svih narodnih poslanika. Baziraću se najpre na Zakon o osnovnom obrazovanju i to ću se bazirati na one odredbe za koje duboko smatram da se tiču zaštite najboljeg interesa deteta, učenika, a to su odredbe zakona koje su vaspitnog karaktera, najpre odredba zakona koja se odnosi na saradnju škole sa porodicom. To smatram veoma značajnim u vaspitnom radu škole upravo zato što zaštita najboljeg interesa učenika, đaka upravo može da se adekvatno odgovori adekvatnom saradnjom između roditelja i škole. U toj saradnji između roditelja i škole, škola daje mogućnost roditelju da u okviru otvorenih dana škole, a to je jednom mesečno, prisustvuje vaspitno obrazovnom procesu. Lično su mi poznati primeri mnogih roditelja koji su prisustvovali času i nakon toga je došlo do uspostavljanja mnogo adekvatnijeg odnosa između roditelja i nastavnika, jer sigurno da svi znamo da jedan deo roditelja ima prevelika očekivanja u odnosu na svoje dete, odnosno nema realan uvid u njegovo vaspitno-obrazovno postignuće. Davanje mogućnosti roditelju da prisustvuje vaspitno-obrazovnom procesu svakako da je jedan od načina da se izgradnja partnerskog odnosa između škole i roditelja ostvaruje na principima razumevanja, podrške i tolerancije, a sve naravno u cilju adekvatnog obrazovanja učenika. Ono što takođe želim da istaknem kao pozitivno su individualni planovi obrazovanja. Zašto? Svako dete ima pravo na obrazovanje u skladu sa svojim sposobnostima i, naravno, u skladu sa svojim potencijalima. I deca sa invaliditetom i deca sa smetnjama u razvoju takođe treba da imaju pravo na obrazovanje u skladu sa svojim sposobnostima. Znamo da ta deca u osnovnu školu dolaze nakon procene interresorne komisije, koja je inače multidisciplinarna, koju formira lokalna samouprava, koja je sastavljena od stručnjaka iz oblasti obrazovanja, iz oblasti zdravstva, iz oblasti socijalne zaštite i još dva stručnjaka prema specifičnim karakteristikama deteta i oni u stvari vrše procenu potreba deteta sa obrazovnog, zdravstvenog i socijalnog aspekta. Znači, svako dete treba da ima pravo optimalnog razvoja onih potencijala koji mogu da se razvijaju kod njega. Naravno da je u okviru ovih individualnih obrazovnih planova, sem interresorne komisije, sem stručnih timova škole, na aktivan način uključen roditelj, odnosno staratelj deteta. Ovi individualni obrazovni planovi su podložni i revidiranju, ponovnom pregledu i otklanjanju svih onih prepreka i nedostataka na putu optimalnog, obrazovnog razvoja svakog deteta. Ono što takođe zaslužuje pohvalu to je da je Ministarstvo, bez obzira na ova četiri kilometara, odnosno da su obezbeđena sredstva za prevoz ove dece sa posebnim potrebama, troškovi prevoza, bez obzira na udaljenost, odnosno na ovih četiri kilometara. Takođe je predviđena i obaveza škola da uklanjaju fizičke i komunikacijske prepreke radi adekvatnog uključivanja dece sa invaliditetom i posebnim potrebama. Ono što negde prepoznajem kao poteškoću su nedovoljno razvijene usluge u svim oblastima, i u oblasti obrazovanja, i u oblasti zdravstva i u oblasti socijalne zaštite, i to usluge na lokalnom nivou, koje bi trebalo da pruže adekvatnu podršku i deci i porodicama i deci sa posebnim potrebama, kao i njihovim porodicama u savlađivanju svih ovih prepreka koje su evidentne kod dece sa posebnim potrebama. Ono što takođe želim da pohvalim to su programi prevencije od nasilja, programi maloletničke delikvencije, programi od zloupotrebe psihoaktivnih supstanci. Naravno da škola nije izolovan sistem i da škola ne može da radi i da sve zadatke, i vaspitne i obrazovne, ispunjava sam i isključena iz društva, ali je takođe poznato da je Ministarstvo obrazovanja u saradnji sa Ministarstvom rada i socijalne politike, u saradnji sa Ministarstvom zdravlja, u saradnji sa Ministarstvom unutrašnjih poslova donelo protokol o postupanju kada je u pitanju zaštita dece od nasilja i zlostavljanja i zanemarivanja. Htela bih samo još na jedan aspekt da se osvrnem, a to je aspekt obrazovanja odraslih. Postoji jedan stereotip da jednom naučeno znanje važi zauvek. Naravno da to nije tačno. Srpska napredna stranka se zalaže da se gaji kultura učenja i kultura obrazovanja. Ona treba da bude doživotna i celog života. Samo na takav način imaćemo uvek i u svakom momentu kvalitetne kadrove. Inače, obrazovani ljudski resursi su za Srpsku naprednu stranku najveći kapital. Ovo su neki od razloga zašto će Srpska napredna stranka u Danu za glasanje podržati ovaj set zakona.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Knežević. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, kolege poslanici, pre nego što kažem nešto konkretno za ove zakone, hteo bih da se osvrnem na diskusiju nekih naših kolega posalnika. U toku dvodnevne rasprave potencira se da su ovo strateški zakoni koji su važni za državu. To je više posalnika podsticalo kao da sada mi koji smo u nekoj vladajućoj koaliciji to ne razumemo. Pozivajući se na to, nedovoljna je i dupla rasprava po ovom setu zakonu. Po meni, svako ko je pročitao ovaj zakon, a pojedini posalnici opozicije su nam uputili insinuaciju da čak pojedini naši poslanici nisu pročitali ove zakone, što nije tačno, sagledavajući svaku rečenicu, u svakoj ovoj rečenici izmene i dopune zakona vidim da iza ovog stoji jedan veliki rad ne samo Ministarstva. Objektivno ko je čitao ove zakone, sagledavajući svaku rečenicu, u svakoj ovoj rečenici dopune i izmene zakona, vidim da postoji jedan veliki rat, ne samo ministarstva. Ova dupla rasprava o ovim zakonima podrazumeva, što nam je i rečeno, da je struka za odgovarajuće oblasti sigurno dala mišljenje. Rečeno je, i većinsko mišljenje. Meni je jasno šta to znači, jer sigurno u svakoj stručnoj raspravi koja se tiče ovako osetljivog seta zakona, postoje i drugačija mišljenja i pristupa, ali odlučivanje je demokratsko i većinsko. Mišljenje, koje je opet zasnivano na struci a ne na politici je ovde pretočeno u zakon. Te diskusije o tome kada bi se izvele upućuju da maltene ovaj zakon i ove izmene u svim zakonima ne donose ništa novo, čak šta više urušavaju postojeći sistem. Paradoksalno, sada hoću da diskutujem krajnje neutralno, sa strane, pa ću da odem malo u istoriju. Pojedini poslanici su ovde postavljali pitanja – hajde da pitamo roditelje, pa da pitamo nastavnike, pa da pitamo đake, da li su oni zadovoljni ovim promenama. Pre 30 godina da ste pitali đake da li su zadovoljni, nisu bili zadovoljni. Da ste pitali nastavnike i oni nisu bili zadovoljni ni statusom, ni velikim nastavnim programima. Roditelji, isto tako. Treba gledati krajnje realno i objektivno. Obrazovanje je strateški važno za državu, ali ono podleže ipak evoluciji, a ne revoluciji. Šta toznači? To znači da se zasniva na nekoj prethodnoj tradiciji, pa se zasniva na nekim nasleđenim mrežama, kulturnom nasleđu, socijalnoj snazi i razvoju društva, ekonomskoj snazi i razvoju društva. Znači, ne možemo mi da sednemo i da pišemo niti su mogli naši pre 30 godina, da isključimo koji je sistem bio, da pišu zakon, kako bi on fenomenalno funkcionisao, kada mi nemamo te resurse. Zato skakanje na sve izmene zakona i promene koje se tiču obrazovanja u stvari je logično. Obrazovanje je dinamičan proces. Uočavaju se u životu odgovarajuće stvari koje su se činile da će biti dobre, pa se pokazalo da su pogrešne. Ne treba bežati od svakogodišnjeg, da upotrebim taj izraz, izmene pojedinih članova zakona, jer jedino na taj način ćemo korak po korak, ciglu po ciglu, doterivati obrazovanje, a svi mi i ovde, pa i naši preci, da odemo pre 200 godina, znali su da školstvo i obrazovanje treba da bude budućnost i snaga države. Ali, istorijske okolnosti, ekonomska snaga, diktira nešto da smo često i mi nezadovoljni, pa se setim i pre 30 godina i oni su bili nastavnici, učenici, nezadovoljni da reforma obrazovanja ne ide dovoljno brzo. Mi sada svi želimo da to ide brže, ali važno je da se stalno ide napred i da se stalno unose poboljšanja i na taj način se polako profilira, doteruje i unapređuje obrazovanje. Mi ovde govorimo o jednom segmentu obrazovanja, a to su ovi zakoni koji se odnose na osnovnu, srednju školu, na ovaj krovni zakon koji se tiče osnove sistema obrazovanja i vaspitanja. Da bi se zaokružio ovaj set zakona ipak potrebno je, verovatno, po mom mišljenju, uraditi izmene zakona predškolskog vaspitanja i obrazovanja u skladu sa ovim krovnim zakonom i to čini jednu celinu koja treba da bude zaokružena. Treći aspekt diskusije je bila teška situacija, nezaposlenost i sve u konotaciji opet ovih izmena zakona koje tako zvuče, po meni, pesimistički i beznadežno, da ovog trenutka zbog cele situacije praktično deca ne treba da se školuju, ne trebaju da završavaju ni stručne škole. Nema posla, ne trebaju da studiraju, ne trebaju ništa da rade. Ne možemo tako nihilistički da gledamo. Iako nema posla, mora da se stiče znanje. Mora da se stiču veštine. Mora da se stiče i da se održava tonus jednog obrazovanja i vaspitanja. Znači, po tome, mi sada, prema proceni, odmah 30% škola i fakulteta trebamo da zatvaramo. Taj pristup trebamo pesimistički da pomenemo. Sve ove diskusije koje su se čule u raznim primedbama, u dobrom delu su dobra stvar. U stvari, one izražavaju baš to da su ovi zakoni veoma značajni i da će uvek na njih da bude primedbi i isključujući pojedine diskutante koji su baš želeli političku obojenost protiv, većina je ukazivala na neke objektivne delove i primedbe koje su dobre, ali sigurno da u ovom trenutku ne mogu da se uklope u okvir koji sam malopre pomenuo i koji je limitiran svim nekim organizacionim mrežama, ekonomskoj snazi, ali je važno da i diskusija ostaje kao cilj da se to u budućnosti promeni i popravlja. U suštini, gledajući sve zakone i gledajući ovaj krovni zakon, u stvari sistemski zakon koji se zove Zakon o sistemu obrazovanja i vaspitanja, jer ova druga dva zakona, Zakon o srednjem obrazovanju i osnovnom u stvari je sada razrađivanje nekih konkretnih stvari vezanih za specifičnost tog dela koji se odnosi za srednje škole, odnosno osnovno obrazovanje. Gledajući sve ovo da se ne ponavljam, mnogo mojih kolega, pogotovu iz mog poslaničkog kluba, navelo je mnogo dobrih strana ovog zakona, koje su činjenične i koje se odnose na doterivanje i popravljanje zakona vezane za obrazovanje odraslih, pa onda inkluziju koja kako u osnovnim, tako i u srednjim školama se razvija sa jednim sistemskim, strateškim principa i razvrešava da se to osipanje đaka iz osnovnog obrazovanja i srednjeg zaustavi, pogotovo vezano za socijalno osetljive kategorije i pogotovu đake ometene u razvoju, tako da ipak je to jedno detaljisanje koje poboljšava kvalitet ovog zakona. Sa druge strane imamo razrešen kvalitetno individualni obrazovni program. Jedna novina koja je prošla nepomenuto, transparentnost i nepristrasnost u postupku izbora nastavnika koji vode nastavu u inostranstvu. Niko od nas do skora nije znao kako se biraju ti nastavnici. Sada se predviđa da se biraju javnim konkursom gde će se postići jedna bolja transparentnost i upoznatost i to je isto važan momenat. Pošto mi ističe vreme, skratiću. Naveo sam neke stvari koje sigurno poboljšavaju ovaj Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Rekao sam srednje obrazovanje i osnovna škola, kasnije razvija sve ove programe koji se odnose za posebno sistematizovane individualne programe, programe zaštite od zlostavljanja, od nasilja, od zloupotrebe psihoaktivnih supstanci, drugih štetnih uživanja, kao što su pušenje, alkoholizam. Ono što je isto značajno potencirano, meni se dopada, jer smo mi u jednom Zakonu o zdravstvu isto pominjali partnerski odnos. Tamo je bio partnerski odnos doktora i pacijenta, a ovde se pominje partnerski odnos kako nastavnog osoblja škole sa porodicom, roditeljima, bez obzira da li se radi o deci koja su i čine najveći deo đaka te škole, a posebno deci koja su ometena u razvoju sa invaliditetom, tako da su u svim segmentima i osnovno i srednje školsko obrazovanje pokriveni. Sve su ovo elementi koji poboljšavaju i unapređuju ovaj deo nastave. Hteo bih samo da kažem još jedan zakon koji je ustvari logistička podrška ovim zakonima, osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, zakona o srednjoj i osnovnoj školi, a to je Zakon o učeničkom i studentskom standardu. Ovaj zakon čini celinu, da upotrebim izraz, to je logistička podrška koja treba da motiviše i stimuliše ma koliko teški uslovi bili đacima da postižu bolji uspeh i da ulažu mnogo veći trud u savladavanju tog gradiva, usavršavanju i učenju. U ovom zakonu praktično imate celo jedno poglavlje dodato, koje nije bilo, a koje se odnosi na stipendije, odnosno dodeljivanje kredita, da prevedem na obični jezik, i stipendije za izuzetno nadarene učenike i studente. Tu se tačno navode uslovi. Ukazuje se šansa da neko ko je dobar đak već od drugog razreda srednje škole može da dobije stipendiju i ako ispunjava uslove, da nju ima i u toku studija ovih osnovnih i kasnije u toku doktorskih studija, a to je isto jedno veliko unapređenje, kao i pošto se zakon tek donosi, da studenti koji sada i kada bude donet zakon mogu već da se uključe od treće godine. Znači, ovi koji su u srednjoj školi imaju šanse od drugog razreda da proprate svoje znanje i da društvo na odgovarajući način uzvrati za njihov trud, talenat i ono što žele da postignu. Uz ove stipendije ima dosta administracije u smislu vođenja evidencije učenika i evidencije ustanova, što je nama nekad eto tako sporedno, a što je veoma važno u pravnom sistemu države, tako da je praktično u ovom zakonu, uz pominjanje da se briše Republički fond za razvoj naučnog i umetničkog podmlatka, koji predstavlja ustvari sada jednu uštedu sredstava koja su bila trošena na ovo, usmeravaju se na ove stipendije. Zamolio bih ministarstvo da na jednu stvar, i time ću da završim, obrati pažnju. Ovde je data statistika i problem koji je nastao oko ovih stipendija zbog rasta studenata koji imaju visok prosek. Znači, prvo, snižava se stopa, podiže se granica sa osam i po na devet za dobijanje stipendija i ovde je podatak da je 2002. godine, ovo čitam radi javnosti, bilo 1.174 stipendija, da bi 2009. godine bilo 7.046, to je sedam puta više i sada od 2009. godine do 2013. godine 14.000. Bila je reforma školstva i kad gledam, u mnogim fakultetima, sad se ovo vezuje na to, bez obzira što se kaže da nije mnogo ulagano, znam kakve sam uslove imao da držim predavanja 2001. godine sa grafoskopom i plastičnim folijama, pa znam da sam posle imao naučenu prezentaciju. Sada više nema grafoskopa, govorim na fakultetu. Bilo je primedbi da neke škole imaju jedan kompjuter. Beogradski svaki đak ima kompjuter. Nažalost, ta jednakost ne može uvek istovremeno da se postigne i to treba, nije do odbrana Beograda na račun nekog mesta u brdu, ali je isto i pre 100 godina neko bio blizu Beograda mogao da studira, a neko sa Pasjača i Kopaonika se namučio da dođe da studira. Znači, ovo ne želim da govorim u smislu pravdanja, nego da sagledamo i da budemo objektivni i kritični, da je bitno da i škola u malom mestu ima dva kompjutera, a nije imala nijedan. Naravno, trud ministarstva mora da bude da svaki đak i tamo ima kompjuter, ali je gledajući korak po korak i dva kompjutera na deo kad nije bilo nijednog napredak. Treba ići tim putem, ne ovo da bude abolicija da smo uradili nešto, jeste urađeno nešto, ali treba i to dalje unaprediti. Krenuo sam od ovih stipendija. Potrebno je ipak, kao univerzitetski profesor, a to je i ministar, na nekim objektivnim parametrima da se uradi ova procena ovog broja. Siguran sam da tu ima dosta i objektivno kvalitetnog izvođenja nastave, ali da budemo pošteni, sigurno ima i neću da kažem nekih profila fakulteta i škola, sve stavljam u jednaku ravan, koji možda lakše daju ocene, alidobro bi bilo imati snimljenu situaciju. Ovo ne govorim kao kritiku, nego da iz toga izvedemo iskustva i da doterujemo tamo gde je blaži kriterijum da se uspostavi. Ova statistika treba da ukaže na neko detaljnije analiziranje ovoga. Volim ne da ih ima 14.000, kamo sreće da ih ima 35.000 sa prosekom preko devet. Tome treba da stremimo. Što se mene tiče, želim da bude takva klima, ali treba biti objektivna klima i treba da objektivno sagledamo i da vidimo da li je to pravo stanje i ako nije u potpunosti pravo, gde je greška i taj deo ispravljati. Toliko. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Jeremić.
Uvaženi predsedniče, poštovani gospodine ministre, članovi ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, kratko ću se osvrnuti na Zakon o srednjem obrazovanju. Oblast srednjeg obrazovanja važna je u sveukupnom obrazovnom sistemu. Ona je više po činjenici što u ukupnoj kvalifikacionoj strukturi stanovništva srednje obrazovanje ima najviše i što se mnogi po okončanju ovog ciklusa opredeljuju da uđu u svet rada. Samim tim, kvalitetnim zakonskim okvirom koji bi regulisao ovu oblast, stvorili bi se preduslovi za podizanje kvaliteta stručnog znanja, kompetencija koja je trenutno, kako su međunarodni testovi u kojima su učenici iz Srbije uzeli učešća, nisu na potrebnom zahtevanom nivou. Predloženim zakonom menja se 20 godina star Zakon o srednjoj školi koji je odavno prestao da bude adekvatan zakonski okvir. Novim zakonom u duhu savremenih rešenja, koja utvrđuje sistemski Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja utvrđuju se obaveze srednjih škola da donose razvojne planove, kao i školske programe koji predstavljaju okvir u kome se izvodi obrazovno-vaspitni proces i svojevrstan putokaz i učenicima i roditeljima, a obuhvata sve procese i aktivnosti koje su usmerene na postignute ciljeve iskazane kako u zakonu, tako i u samim tim programima. Obzirom da su učenici srednjih škola lica koja se nalaze u dobu adolescencije, zakon posebnu pažnju pridaje podnošenju programa zaštite od nasilja i drugih oblika rizičnih ponašanja, uz aktivno učešće lokalne zajednice i svih relevantnih institucija, kao i obavezu resornog ministarstva da jednom godišnje objavljuje listu lica obučenih za obustavljanje ostvarivanja programa prevencije rizičnih ponašanja na svojoj internet stranici. Ono što zakon prvi put uvodi jeste postojanje tzv. model centra, koji bi predstavljao školu koja svojim radom posebno doprinosi razvoju obrazovnog procesa, ostvarujući programe i aktivnosti kojima se unapređuje obrazovno-vaspitni rad. Na ovaj način će se stimulisati one škole čiji kolektivi posebnim zalaganjem uspostavljaju nove vrednosti u sistemu srednjeg obrazovanja i predstavljaju primere dobre prakse, koji su od interesa za ceo sistem. Takođe, ovaj zakon, kao i u slučaju osnovne škole, uvodi mogućnost učenja kod kuće i kod učenja na daljinu, što predstavlja novost u našem obrazovnom sistemu, u skladu sa materijalnim u drugim mogućnostima kojima škole trenutno raspolažu. Novina koju zakon uvodi jeste obavezno izvođenje pripremne nastave za polaganje popravnog ispita, najmanje 10% godišnjeg fonda časova iz predmeta iz koga se polaže popravni ispit, kao i pripremnu nastavu za polaganje maturskog završnog ispita za sve učenike, najmanje 5% godišnjeg fonda časova iz predmeta iz koga se polaže maturski završni ispit. Predlog zakona zadržava postojeće odredbe u pogledu upisa učenika koje su se u praksi pokazale dobrim. Međutim, ni ovaj put nije učinjen iskorak u pogledu prilagođavanja upisne politike, potrebama tržišta rada, imajući tu u vidu, pre svega, srednje stručne škole iz kojih najveći broj učenika po završetku istih, završi čekaju zaposlenje na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje. U tom smislu smo intervenisali amandmanom, nastojeći da škola prilikom predlaganja resornom ministarstvu za broj učenika za upis u narednu školsku godinu, mora pribaviti mišljenje područne organizacije, organizacijske službe Nacionalne službe za zapošljavanje na čijoj teritoriji ima sedište, i to mišljenje i svoj predlog dostaviti ministarstvu, koje konačno odlučuje o broju učenika koji će biti upisani. Na taj način bi se omogućilo da u određenoj meri, prilikom određivanja broja učenika rizičnih obrazovnih profila budu sagledane potrebe tržišta rada i mogućnosti za njihovo kasnijezapošljavanje. Kao jedna od ključnih novina, zakon definiše ispit kojim se okončava srednji ciklus obrazovanja, kao i prva i druga nastava školovanja, koju učenici stiču prilikom polaganja tih ispita. Kao ispiti kojima se okončava srednje obrazovanje su definisani opšta matura, stručna, odnosno umetnička matura, završni ispit kao i specijalistički i majstorski ispit, kao završni ispit po okončanju četvorogodišnjeg opšteg obrazovanja u gimnaziji, četvorogodišnjeg stručnog, odnosno umetničkog obrazovanja u srednjoj stručnoj ili umetničkoj školi, trogodišnjeg obrazovanja, za odgovarajuća zanimanja, jednogodišnja ili dvogodišnja specijalistička ili majstorska obrazovanja za određene posebne struke. U pogledu prava koja se stiču prilikom polaganja ispita, po prvi put se ustanovljava pravo lica koja polažu opštu maturu, da bez polaganja prijemnog ispita, upisuje osnovne akademske ili strukovne studije, dok se kod lica koja su položila stručnu, odnosno umetničku maturu, to pravo se ograničava na one strukturne programe koji odgovaraju naučnim i stručnim, odnosno umetničkim poljima u kojima su završili srednje obrazovanje. Na ovaj način se usmeravaju lica koja su u okviru srednjeg obrazovanja stekla već određena znanja, da nastave sa produbljivanjem istih na tercijalnom nivou obrazovanja, kako bi se izbegla negativna pojava da mladi ljudi koji su završili srednje stručne škole iz jedne oblasti, kasnije upisuju fakultete koji sa tom oblašću nemaju gotovo nikakve dodirne tačke, što im neretko predstavlja ogromno opterećenje i uslovljava dugo studiranje. Predloženi zakon predstavlja set rešenja kojim se suštinski ne menja koncepcija srednjeg obrazovanja u našoj zemlji, ali se u velikoj meri modernizuje zakonski okvir, produbljavanjem postojećih rešenja sa savremenim trendovima i potrebama. Ovde bih završio sa ovim srednjim obrazovanjem, sa Zakonom o srednjem obrazovanju i malo bih se osvrnuo na današnje potenciranje kupovine ovih šest aviona, MIG 29 MM2. Godina 2013. je stogodišnjica od prve pogibije Mihajla Petrovića, prvog srpskog avijatičara i početka avijacije u Srbiji. Navršava se i 12 godina, odnosno 12.9.2001. godine je na Ist Riveru u Menhetnusu, ako se sećate, srušene one dve zgrade bliznakinje. Zašto upoređujem ova dva događaja? Između ta dva perioda postoji čitav niz godina. Tehničko tehnološkim i stručnim veštinama je Srbija spadala u red najrazvijenijih zemalja po pitanju razvoja i tehnike pilotiranja u svetu. Srbija je između dva svetska rata proizvodila najsavremenije avione. Piloti iz ratnog vazduhoplovstva su dugo vremena leteli i bili osnovice i JAT pilota i pilota po svetu. Zanemarivanjem sada tog tehničko tehnološkog razvoja, nanešena je velika šteta. Samo šest aviona obezbeđuju tanku nit u produžavanju te stručne obučenosti i tehničkog dostignuća na kojem je ova zemlja počivala u zadnjih sto godina. Kupovinom ovih šest aviona postigle bi se dve stvari. U obučenosti i uvežbanosti bi se postigao određen nivo sa određenim tehničkim dostignućima, gde bi bili u mogućnosti da u određenom vremenskom intervalu izvozimo i znanje. Drugo, mnogo bitnije i mnogo važnije, protiv vazdušna odbrana zemlje se plaća velikim parama, mi bi bili u poziciji i naša država je bila u poziciji da to prepusti nekoj drugoj državi da štiti vazdušni prostor iznad Srbije, što ćemo mi sada raditi iznad određenih država u našem okruženju. Takav vid ima i svoju finansijsku potporu, što će ovoj zemlji doprinositi da ćemo praktično time moći da plaćamo te kredite koje budemo digli za ove avione. Na kraju bih da kažem da će poslanička grupa PUPS glasati za ovaj set zakona.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Veličković.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, imam potrebu da iznesem svoje viđenje izmena i dopuna Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Obrazovni sistem je ključna komponenta svake moderne države koja misli na svoju budućnost. Kvalitetno i dostupno obrazovanje je garancija uspeha i razvoja i dokaza ozbiljne namere da se generacijama koje dolaze omogućuje što kvalitetnije polazne osnove za uspešan život i rad. U tom smislu se predloženim zakonom pravi iskorak radi poboljšanja postojećih odredaba Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja iz 2003. godine, i to u pravcu usklađivanja postojećih rešenja sa rešenjima koja su sadržana u Strategiji reforme obrazovanja i novopredloženim zakonima kojim se uređuje osnovno i srednje obrazovanje, kao i obrazovanje odraslih. Prva novina koju predložene izmene i dopune donose se tiče preciznijeg definisanja opštih principa sistema obrazovanja i vaspitanja, kao i ciljeva i opštih ishoda obrazovnog procesa, uz smanjenje stope osipanja stanovništva, društveno marginalizovanih grupa i lica iz socijalno osetljivih kategorija i područja. Druga važna novina se tiče kvalifikacije i stručnosti nastavnog kadra, gde se po prvi put uvodi obaveza da nastavnik ili stručni saradnik mora na studijama steći znanje iz psihologije, pedagogije, metodike izvođenja nastave, što do sada nije uvek bio slučaj. Istovremeno, uvodi se obaveza visokoškolskih ustanova na kojima se budući nastavnici školuju, da u svojim akreditovanim studijskim programima izvode nastavu iz navedenih naučnih disciplina. S tim u vezi, predloženim odredbama kao novina uvodi se i tzv. škola vežbaonica, kao svojevrsna veza između visokoškolskih ustanova na kojima se nastavni kadar školuje i samih škola u kojima će sutradan raditi i izvoditi nastavu. Na ovaj način ostvaruje se dvostruki cilj – visokoškolskim ustanovama omogućuje se preko potrebna stručna praksa koju bi studenti izvodili u toku studija, dok se samim studentima omogućuje da se u toku studija upoznaju sa procesom izvođenja nastave, obave rad sa decom i pripreme se za uključivanje u proces rada u obrazovanju neposredno po završetku studija. Treća važna promena koju zakon uvodi jesu promene školskih mreža, pogotovo mreža srednjih škola, i to u cilju realizacije odredaba strategije razvoja obrazovanja. Naime, nove okolnosti ukazuju da je potrebno promeniti odnos srednjihstručnih škola i gimnazija i to tako što bi se povećao broj gimnazija a smanjio broj srednjih stručnih škola. Ovakvo rešenje ujedno bi stimulisalo veći broj učenika da posle okončanog srednjeg ciklusa obrazovanja upisuje studije na univerzitetima i visokim školama. Ujedno bi se i broj postojećih srednjih škola uskladio sa potrebama privrede, što je nužnost koja egzistira i na koju se ukazuje već duži niz godina. Takođe, nove odredbe predvidele su i preciziranje odredaba kojima se uređuje tzv. individualni obrazovni plan za lica odnosno decu kojima je potrebno pružiti posebnu pažnju u obrazovnom procesu. Definisan je postupak i način izrade individualnog obrazovnog plana, te na taj način ostvarena konkretizacija prava na individualni obrazovni plan za sva ona lica kojima je isti neophodan. Predloženim odredbama precizirani su i uslovi za izbor nastavnika koji izvode nastavu u inostranstvu. Takođe, uvedena je i mogućnost kasnijeg upisa u osnovnu školu za decu koja su po uzrastu stasala za upis, ukoliko za to postoje odgovarajući razlozi, tj. pre svega ukoliko interes samog deteta to nalaže. Zakonom se proširuje krug disciplinske odgovornosti i direktora ustanova i učenika, poštujući preporuke i iskustva iz prakse. Zakonom se uređuju i pitanja uslova i postupka zapošljavanja nastavnika i saradnika. Uvodi se obaveza da sva lica koja se zapošljavaju u obrazovnoj ustanovi moraju poznavati jezik na kome se izvodi nastava, bez izuzetka. Na taj način sva lica dužna su da u postupku zasnivanja radnog odnosa dokazuju da poznaju jezik na kome se nastava izvodi, bez obzira da li se radi o većinskom srpskom ili manjinskim jezicima. Utvrđen je i postupak putem koga se utvrđuju adekvatnost kvalifikacija stečenih u državama bivše SFRJ i u sistemu vojnog obrazovanja, čime se stvara pravna mogućnost i za ta lica u postupku zapošljavanja. Takođe, u zakon se uvodi i odredba koju je do sada sadržao poseban kolektivni ugovor u osnovnom i srednjem obrazovanju, a koja se tiče postupka zapošljavanja, gde se konkurs za zaposlenje može raspisati samo u slučaju da u drugoj ustanovi nema neraspoređenog nastavnika i saradnika, ali i vraća odredba koju je sadržao raniji zakon po kojoj nastavniku i saradniku prestaje radni odnos kada navrši 40 godina radnog staža ili 65 godina života i 15 godina radnog staža. Predloženi zakon kao krovni, odnosno sistemski, predstavlja uvod u suštinske reforme koje sadrže predlozi zakona o osnovnoj i srednjoj školi, kao i obrazovanju odraslih, te je samim tim, radi međusobnog usklađivanja njihovih odredaba, neophodno preduzeti odgovarajuće izmene i dopune. Na osnovu svega iznetog, poslanička grupa PUPS će u Danu za glasanje podržati ovaj zakon, ali i set ostalih zakona koje smo danas razmatrali ovde. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Marijan Rističević ima reč. Preostalo vreme za poslaničku grupu SNS je 17 minuta i 20 sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici, odmah na početku da kažem da ću podržati tezu jednog mog kolege iz opozicije koji je rekao da je prosvetna reforma i uopšte reforme su zaustavljene posle ubistva Zorana Đinđića a dolaskom nove Vlade. Da vas podsetim, to je bila Vlada Zorana Živkovića, ja se sa tim slažem i ne znam zašto ga toliko mrze. Ovu stvar oko obrazovanja posmatram iz drugog ugla. Ima stara kineska poslovica. Kad čoveku daš ribu, nahraniš ga za jedan dan. Kad ga naučiš da peca, nahraniš ga za ceo život. Tako da, obrazovanje je važan segment i naravno da je taj ugao mog gledanja bio poštovan kad sam ja išao u školu. Neko je dobacio, najverovatnije meni, da sumnja u to moje školovanje. Dvanaest godina sam ja bio đak pešak, svakog dana sam pešačio šest kilometara i to mi nije palo teško. U tom pešačenju se mnogo i nauči kad se ide do škole, bez obzira što je škola daleko. Dakle, ukoliko niste lenji, možete lepo da se preslišate do kuće i od kuće. Moram da podsetim da su svi naši velikani, sebe naravno ne ubrajam u to, rođeni na selu i to me posebno zabrinjava, iako ću podržati ove zakone. Dakle, da uzmem od Tesle, Pupina, ako uzmemo Crnjanskog, ako uzmemo Šantića, ako uzmemo te ljude, videćemo da su se svi rodili na selu i počeli da se školuju na selu. Kad sam se ja školovao, nas su naučili da pecamo, a bilo je i ribe. Školovali smo metalce, bravare, strugare, glodače, mašinske tehničare i svi su oni posle školovanja, kao i ja, imali priliku i šansu da dobiju posao u privredi, da kupe automobil na kredit koji je bio fića, da budu ponosni na svoje roditelje, da ih roditelji zaposle u te fabrike gde su oni radili, da se oni zaposle posle njih ili u isto vreme, da dele isti radnički hleb, da zarade, da unaprede svoju porodicu, da zarade za stan, da imaju solidan auto, da mogu makar da odu jednom u dve godine na godišnji odmor, da mogu da odu na letovanje, na zimovanje. Naravno da ću podržati ovaj zakon, ali situacija u zemlji koja je zatečena nama ne garantuje da ćemo kroz školovanje, bez obzira na dobre namere, uspeti da unapredimo omladinu, odnosno da ćemo posle školovanja uspeti da ih uposlimo. Ukoliko ih obučimo da budu strugari bez struga, glodači bez glodalice, da budu radnici bez fabrike, mi ništa veliko nismo uradili. Mi danas školujemo krznare, tekstilce bez tekstilne industrije. Krznare školujemo, a zabranili smo, verovali ili ne, odnosno Vlada pre nas je zabranila uzgoj krznašica, od nerčeva, nutrija, od činčila, sve je zabranjeno uzgajati radi proizvodnje krzna. Pitam se onda – šta će nama učenici krznari? Dakle, posle ovoga prvo što ćemo uraditi, tražićemo izmene i dopune tog zakona, da se životinje koje se gaje radi proizvodnje krzna, ne one u prirodi, one treba da budu zaštićene, mogu koristiti u krznarskoj industriji, inače ta profesija nema nikakav smisao. S obzirom da živim na selu, moram i to da kažem, da je dostupno školstvo do sada fakulteta bilo sve teže. Dakle, vrlo je teško bilo biti radničko dete, radnički student u poslednje vreme i upisati fakultet. To se polako, zbog praznih sela, prenosi i na srednje škole, a bojim se da će se preneti i na osnovne škole, bez obzira na isturena odeljenja. Na selu će postojati đaci, učenici koji će morati da pešače ili da putuju preko 20, 30 kilometara, da bi im bilo dostupno osnovno obrazovanje. S obzirom da sam i predsednik Narodne seljačke stranke, moram da istaknem da su ranije nastavnici, učitelji i učenici sa sela upravo proizveli one velikane o kojima sam govorio. Mislim, takođe, da privatne škole za selo svakako nisu rešenje, privatne škole u Beogradu koje pohađaju posebno nadarena deca bivših ministara bivšeg režima, gde ministar koji ima platu od 15.000 evra godišnje, sa svim beneficijama, školuje dvoje dece i plaća školarinu 30.000 evra i sazida jednu lepu zgradu na pašnjaku u centru Beograda. Dakle, nema na selu tako nadarene dece. Svakako podržavam ideju da takva vrsta privatnih škola postoji, ali da se finansiraju na jedan transparentan način, a ne kao do sada, da funkcioner, bivši ministar, čija je plata 1000 evra, izdvaja za školovanje dece 2.500 evra mesečno i da to izgleda tako nikom nesumnjivo i nikomništa tu ne izgleda problematično, a usput čovek sazida i zgradu koja vredi nekoliko stotina hiljada evra. Ma koliko bio štedljiv, meni je to veomačudno. Bez obzira što su to škole za posebno pametnu i nadarenu decu, bojim se da će te privatne škole uveliko služiti bivšim ministrima, bivšim funkcionerima koji će školovati svoju decu, a seljaci i radnici neće imati od toga koristi. Zašto govorim o seljacima i radnicima? Sem obrazovne i vaspitne uloge u školi, moraju i roditelji da se uključuju u vaspitanje i obrazovanje, jer obrazovanje samo u školi ne daje rezultate. Pitam vas kako u zatečenoj situaciji bez privrede, ma koliko to opoziciji bilo smešno, u zapuštenoj zemlji, gde se dime dva fabrička odžaka, kako vaspitati decu da slušaju učitelje, da se obrazuju, govoriti im da se školovanje isplati, ono što su nama govorili, da će se zaposliti, kad su oni sami poniženi, bez dostojanstva, bez časti, bez posla, kad njihova deca jednostavno kažu – šta ti imaš od toga što si se školovao, što si bio dobar učenik itd? Znači, sem dobre volje i ovih zakona, moramo da zavrnemo i rukave, a ne ruke. Mora da se napravi privreda u kojoj će strugari stati za strug, glodači za glodalicu, u kojoj će bravari i zavarivači raditi bravariju, u kojoj će tekstilci raditi u tekstilnoj industriji, u kojoj će trgovci raditi u trgovinama i neće nam trgovci biti uglavnom Kinezi koji trguju kineskom robom. Mislim da je vreme da vratimo učenike posle škole u fabrike da rade i da budu ponos svojih roditelja i da roditelji budu ponos svoje dece, da posle svog nekog boravka u fabrici mogu, kao što su nas zapošljavali naši roditelji, da zaposle buduće pokoljenje. Kad to uradimo, onda smo ih naučili da pecaju. Sem toga što ih vredi naučiti da pecaju, time ih nahraniš za ceo život i u vodi u kojoj pecaju mora da ima ribe i u ovoj zemlji moramo da napravimo privredni sistem koji će biti na ponos svima nama, a posebno onima koji će se školovati. Hvala.
Gospodin Milivojević, imam vas prijavljenog u sistemu. Tražite repliku? Da li ste pomenuti? (Srđan Milivojević, s mesta: Da, na deo izlaganja, a mogu i po Poslovniku.) Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se čisto istine radi, pošto je citiran deo mog izlaganja iz mog govora. Dakle, kazao sam da je prvi zadatak nove Vlade posle ubistva Zorana Đinđića, ali posle izbora 2003. godine bio da se obustavi reforma obrazovanja. Dakle, to nije uradio Zoran Živković, već nova Vlada posle izbora 2003. godine. To kažem čisto istine radi, bez da ulazim u suštinu onoga što je bilo ko drugi kazao i bez da ovu raspravu pretvaram u neku besmislenu polemiku sa svojim kolegama i da maltretiram sve narodne poslanike i građane koji ovo gledaju. Istine radi, reč je o novoj Vladi posle izbora 2003. godine. Tu vladu posle izbora 2003. godine, koji su održani u decembru mesecu, nije predvodio Zoran Živković, već Vojislav Koštunica. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljubica Milošević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, predstavnici Ministarstva prosvete, pošto trenutno nema ministra, dame i gospodo narodni poslanici, moje kolege iz poslaničkog kluba PUPS već su govorile o nekim zakonima, a ja ću govoriti o Zakonu o osnovnom obrazovanju. Osnovno obrazovanje predstavlja prvi ključni korak u životu svakog deteta, otvarajući mu svet saznanja, učenja i vaspitanja. Stoga je kvalitetno osnovno obrazovanje preduslov za kasnije formiranje kvalitetnih stručnjaka i ljudi sposobnih za samostalan život i uključivanje u širu društvenu zajednicu. Predlog zakona koji se nalazi pred ovom skupštinom predstavlja iskorak u tom pravcu, uvažavajući i sadržavajući u sebi sve strateške ciljeve projektovane u Strategiji razvoja obrazovanja do 2020. godine. Ujedno njime se menja i u savremenom duhu uređuje oblast koja je do sada bila uređena Zakonom koji je donet pre 20 godina i koji, pored svih izmena i dopuna kojim je u njegovom tekstu do sada intervenisano, više ne odgovara potrebama ove izuzetno važne i dinamične oblasti društvenog života. Zakonom kojim se predlaže na sveobuhvatan način i veoma precizno definišu ciljevi i željeni ishodi osnovnog ciklusa obrazovanja u skladu sa odredbama zakona kojim se uređuje sistem obrazovanja i vaspitanja, uređuje se da je osnovno obrazovanje delatnost od opšteg interesa koje se ostvaruje kao javna služba. Utvrđuje se pravo svakog lica na besplatno osnovno obrazovanje u javnoj školi, kao i obaveza roditelja da svoju decu upisuju u osnovnu školu i njihova odgovornost za kršenje te obaveze. Novina koju ovaj zakon prvi put uvodi jeste tipologija ustanova osnovnog obrazovanja, tj. podele istih na nacionalne i strane škole, uz već prisutnu podelu na javne i privatne, gde su kao kriterijumi za podelu uzeti nastavni programi i osnivač. Ujedno se uvodi i pravo roditelja na izbor između javne i privatne škole, pri čemu se ne dira u njihovu obavezu da svoje dete moraju upisati u osnovnu školu. Takođe, važna novina koju zakon uvodi jeste izrada školskog programa kao sveobuhvatnog dokumenta koji škola donosi sa zakonom na određeni period, na osnovu koga se ostvaruje razvojni plan i ukupan obrazovno vaspitni rad u školi, a koji sadrži ciljeve školskog programa, nastavni plan po kome škola radi, programe obaveznih i izbornih predmeta po razredima, programe dopunske i dodatne nastave, programe kulturne aktivnosti škole, program školskog sporta, program zaštite od nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja i drugih oblika rizičnog ponašanja, program zdravstvene zaštite, program socijalne zaštite, program zaštite životne sredine, program saradnje sa lokalnom zajednicom, program saradnje sa porodicom, program izleta, ekskurzija i nastave u prirodi i programe drugih oblika obrazovno vaspitnog rada. Potom su i precizno definisani načini izrade sektorskih programa koji čine školski program. Na napredniji način sveobuhvatno je definisan proces izrade ukupnog programa obrazovno vaspitnog rada škole, što će omogućiti kako kvalitetniji rad nastavnom osoblju, tako i dati roditeljima mogućnost da se blagovremeno upoznaju sa svim aktivnostima koje će njihova deca preduzimati u okviru osnovnog ciklusa obrazovanja, te ujedno i oni uzeti veće učešće u istom. Novina koju zakon po prvi put uvodi u naš obrazovni sistem jeste učenje kod kuće i na daljinu, sa jasnom obavezom i odgovornošću roditelja ili staratelja za postizanje planiranih ishoda i ciljeva takvog učenja i proveru znanja putem ispita na kraju godine. Na ovaj način omogućiće se inkluzija dece koja zbog zdravstvenih ili drugih problema nisu u mogućnosti da pohađaju redovno nastavu u osnovnoj školi u obrazovni proces u onoj meri u kojoj trenutni materijalni i personalni uslovi u obrazovnim ustanovama to dozvoljavaju, ali što svakako predstavlja iskorak u dobrom pravcu. Novi zakon precizira i ranije sadržane odredbe o tzv. individualnim planovima, ustanovljavajući to pravo učenicima sa posebnim potrebama i izuzetno nadarenim učenicima. Na taj način u obrazovni proces uvodi se svojevrstna fleksibilnost u meri u kojoj je potrebno ispratiti posebne razvojne potrebe dece sa zdravstvenim ili drugim problemima, ali i nadarene dece koju treba podržati u bržem savlađivanju školskih programa. Zakon, kao jedno od ključnih novina uvodi polaganje završnog ispita za učenike završnog, tj. osmog razreda osnovne škole. Završni ispit ima za cilj da posluži kao svojevrsni test i za same učenike, ali i za samu školu i obrazovni sistem u celini. U prvom slučaju završnim ispitom proverava se opšti uspeh učenika tj. ispunjenost ciljeva osnovnog obrazovanja u pojedinačnom slučaju, dok se u druga dva slučaja vrši svojevrsna evaluacija obrazovno vaspitnog rada u školi i kvaliteta obrazovnog sistema u celini. Rezultati završnih ispita trebalo bi da posluže kao pokazatelj kvaliteta osnovnog obrazovanja i eventualni korektiv u procesu evaluacije. S tim u vezi, zakon predviđa i vrednovanje kvaliteta rada škole koje se izvodi dvojako, kao samovrednovanje i spoljašnje vrednovanje, a uvodi mogućnost međusobne evaluacije u skladu sa međunarodnim ugovorima koja je naša zemlja zaključila koji u budućnosti zaključi. Dakle, zakon predstavlja iskorak unapred u procesu poboljšanja kvaliteta osnovnog obrazovanja u našoj zemlji, postavljajući savremeni normativni okvir za njegovo funkcionisanje i kontinuiran razvoj. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Kovačević nije tu. Hoćete vi, pošto ste imali pravo na jednu zamenu? Imate još tri i po minuta. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, želela bih da svoje izlaganje posvetim jednom od zakona iz ovog paketa koji je u raspravi malo ostao po strani, iako smatram da on ima veliku važnost za naše društvo i radi se o Predlogu zakona o obrazovanju odraslih. Nažalost, opšte je poznato da se naša zemlja oduvek nalazila pri samom vrhu liste evropskih zemalja po procentu kako nepismenih, tako i onih građana koji imaju samo završenu osnovnu školu. Na ovakvo stanje uticale su brojne negativne istorijske okolnosti koje su pokazivale otpornim čak i na neke metode državne prisile, koje su nakon Drugog svetskog rata korišćene u cilju opismenjavanja stanovništva i o kojima ovde ne treba previše trošiti reči, jer je stanje takvo kakvo jeste. Ako se posmatraju samo brojevi, kao puke činjenice, mi bi mogli konstatovati da se opšta slika u obrazovanju u Srbiji veoma popravlja. Tako je broj nepismenih u Srbiji između dva poslednja popisa gotovo prepolovljen i smanjen sa 3,45% na 1,96%. Broj lica koja su bez školske spreme ili imaju samo osnovno obrazovanje takođe je smanjen sa 45% na 35%, dok se znatno povećao broj onih sa srednjim, višim i visokim obrazovanjem. Međutim, ako se samo malo osvrnemo u našoj svakodnevnicu u kojoj imamo fotografije primera nepismenosti i različitih napisa, koje novine objavljuju u humorističkim rubrikama, uz činjenicu da mi i dalje nemamo 100% obuhvat dece, obaveznim osnovnim obrazovanjem, naročito među romskom decom, uz činjenicu da značajan procenat završenih osnovaca ne nastavlja svoje obrazovanje a da ima slučajeva da u srednje škole dolaze funkcionalno a u nekim slučajevima i faktički potpuno nepismena deca, onda se moramo zapitati koliko su ovi pozitivni trendovi zapravo rezultat delovanja našeg sistema obrazovanja, a koliko rezultat demografske smene stanovništva i postepenog smanjenja broja najstarijih generacija i stanovništva na selu a zna se da su ove dve kategorije po pravilu prednjačile u procentu nepismenog stanovništva i stanovništva bez završene osnovne škole ili samo sa osnovnom školom. Nije potrebno ni pominjati koliko je ovako obrazovana struktura nedovoljna i predstavlja kočnicu u ekonomskim procesima u ukupnom broju našeg društva. Zato se donošenje ovakvog zakona, koji će po prvi put na jednom mestu sistematizovati propise u sferi obrazovanja odraslih, nameće kao preka potreba. Ona je predviđena i strategijom razvoja obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. Zakonom je predviđeno da se obrazovanje odraslih ostvaruje kao formalno obrazovanje, na osnovu nastavnih programa osnovnih i srednjih škola, neformalno obrazovanje na osnovu posebnih programa radi sticanja znanja i informalno učenje kao proces samostalnog sticanja znanja. naravno da će u sistemu obrazovanja odraslih i dalje najznačajniju ulogu imati osnovne i srednje škole, ali se kao organizatori aktivnosti pominju i brojni drugi subjekti poput javnih ustanova, agencija. Nacionalne službe za zapošljavanje, udruženja poslodavaca, raznih centara za obuku itd. svi oni će morati da budu registrovani kod Ministarstva prosvete da podnesu planove i programe aktivnosti obrazovanja. Kod formalnog obrazovanja predviđeno je da se ono za osnovnu školu ostvari u ciklusima za tri do pet godina. S obzirom na našu situaciju možda bi se moglo i razmisliti o skraćenju ovih rokova, intenziviranju tih ciklusa. Naravno, na uštrb kvaliteta obrazovanja koje se pruža kako bi se kandidatima koji uspešno završe osnovnu školu po ovim programima omogućilo da se što pre uključe u radne aktivnosti jer je za pretpostaviti da onaj koji želi da na ovako temeljan način podigne nivo svog obrazovanja verovatno odmah želi da radi što nam je danas preko potrebno. Samo bih još dve, tri rečenice. Pomoć u izvođenju nastave izvođačima programa obrazovanja trebalo bi da pruže jedan dugoročni asistent i po školama. Finansiranje sistema obrazovanja odraslih će najvećim delom ići iz republičkog budžeta preko koga bi trebalo da obezbede sredstva za finansiranje osnovnog obrazovanja, dok bi se na nivo teritorijalne autonomije i lokalne samouprave takođe finansirati programi obrazovanja koji bi doneli ovi niži nivoi vlasti. Osvrnula bih se samo na još jedan segment obrazovanja koji u ovom zakonu pomenut. Ovo je vrlo važno za nas penzionere, molim vas ali mislim da nije istaknut njegov značaj, a to je kompjuterska i informatička aktivnost. Mi pripadnici nešto starijih generacija koji smo odrastali najveći deo svog rada i života živeli u drugoj polovini dvadesetog veka svedoci smo velikog razvoja nauke i tehnike koji je i brže i više nego ikada ranije postao deo čovekovog svakodnevnog života bez čega se savremeni život gotovo ne može i zamisliti. Videli smo koliko se proširio krug neophodnih znanja koje je potrebno steći samo u osnovnoj školi. Danas gotovo da i nema poslova za koje se pored stručnih kvalifikacija ne traži poznavanje rada na računarima. Sam ovaj dom se sprema da uvede kompjutere. Hvala.
Potpuno vas shvatam i podržavam sve. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, poštovani ministre, poštovani saradnici gospodina ministra, nekoliko stvari su izuzetno bitne da istaknem, mada je ovo doba, ali, jednostavno, obaveza mi je, koju sam preduzeo pred nacionalnom zajednicom kojoj pripadam, govorim o Romskoj nacionalnoj zajednici, da kao odgovorni članovi ove države priznamo da je Srbija napravila velike pomake unazad nekoliko godina, upravo kada je u pitanju obrazovanje Romske nacionalne zajednice i da je činjenica da danas imamo 175 pedagoških asistenata, koji rade uglavnom sa pripadnicima Romske nacionalne zajednice, jeste činjenica koja na nedvosmislen način govori da se zaista tom pitanju posvećuje izuzetno velika pažnja. Naravno da imamo sredina kao što je Novi Sad, gde jedan pedagoški asistent jeste na negde oko 200 učenika pripadnika ove nacionalne zajednice, ali to moramo da prihvatimo kao realnost i da prihvatimo činjenicu da i Ministarstvo i država u budućnosti planiraju da to reše na jedan bolji i kvalitetan način i da je to svakako jedna i najbolja moguća poruka. Da li želim da istaknem da u članu 44. Zakona o srednjem obrazovanju nedvosmisleno je istaknuta uloga škole u rešavanju socijalnih pitanja ugroženih i ranjivih kategorija i da u tom smislu svima onima, naročito ljudima iz civilnog društva koji su često kritikovali određene stvari u našem obrazovanju, pošaljemo jasnu poruku da ovaj član jeste šansa da zajedno sa školama, zajedno sa lokalnim sredinama, preuzmu odgovornost i da uz korišćenje ovog člana zaista stvore uslove da socijalno ugrožene kategorije, odnosno ranjive kategorije, imaju sve uslove kako bi normalno mogle da nastave školovanje. Takođe, želim poštovanog ministra da pozovem da prihvati jednu ideju. Radi se o ideji Romske interparlamentarne organizacije, da u regionu pokrenemo projekat, kad govorim o regionu, govorim o Makedoniji, o Srbiji, o Mađarskoj i o drugim susednim zemljama, da kroz regionalni IPO obezbedimo računare. Govorimo o socijalno ugroženim kategorijama i onom kapacitetu kome mi možemo da pomognemo, a to je vezano za Rome. Međutim, u svakom slučaju kada jedan računar dođe u jednu školu, on ne nosi ime ni jednog učenika, ni jedne nacionalne zajednice, već njega mogu da koriste sva deca. Računica je vrlo jednostavna. Ako govorimo o 1.000 računara, oni nisu više od 300.000 evra. Ako govorimo o nekoliko država u okruženju, onda zajedno sa par miliona evra možemo ceo region da opskrbimo računarima i to može da bude naš doprinos, jer regionalna IPA, nažalost, se ne koristi. Velika sredstva iz regionalne IPE se vraćaju nazad u fondove, jer nema kvalitetnih projekata. U tom pravcu stojimo na raspolaganju i molimo vas da tu ideju prihvatite isto onako kao što ste prihvatili ideju da se oformi Evropska akademija mladih lidera, koja će Srbiji da stvori uslove da izvozi znanje, da edukuje kadrove u Srbiji iz drugih zemalja i na taj način Srbija se pozicionira kroz ranjive grupe kao evropski centar za edukaciju ranjivih grupa. Samo dve rečenice na kraju. Ono na čemu Romska partija insistira, ono što je sigurno deo naše zajedničke politike sa SNS i što je razlog što sam deo te poslaničke grupe jeste da svakog roditelja, svaku porodicu, nateramo na odgovornost, beskompromisno, da svoju decu moraju da šalju u školu, moraju da ih uključe u proces obrazovanja i tu imate podršku Romske političke partije, koja je jedina u parlamentu, da beskompromisno sa svakim roditeljem, onaj ko ne šalje svoje dete u školu, da tu ako treba i pooštrimo kazne, jer to je ključ ključeva procesa integracije. Ukoliko državi ne damo, kao predstavnici te zajednice, podršku u tom procesu, onda ne mislimo dobro državi, ne mislimo dobro toj deci, ne mislimo dobro budućnosti celog naroda i ujedno budućnosti Romske nacionalne zajednice. Tu je velika odgovornost i naša i vaša zajedno, da u tom pravcu zaista učinimo odlučan korak i na taj način i tu decu stavimo u ravnopravan položaj sa svima ostalima. Što se tiče učeničkog parlamenta, o tome ću da govorim malo više kada bude reči o amandmanima, mi moramo da stvorimo takve uslove za saradnju učenika u učeničkim parlamentima sa lokalnom samoupravom, da oni već u tom uzrastu osete da su delove države, da lokalna samouprava kao neko ko rešava njihova suštinska pitanja bitna za život, ostvari sa njima saradnju, ostvari određene kontakte i da nisu adresa za saradnju sa učeničkim parlamentom samo određeni segmenti škole u kojoj se nalazi, već da učinimo još jedan korak napred u tome i da već decu u tom uzrastu učimo na koji način mogu da sarađuju sa državom. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog načelnog pretresa, pitam da li reč žele predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoja prava iz člana 96. Poslovnika. Reč ima ministar Žarko Obradović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedniče. Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, dozvolite mi da na kraju ovog dana da se pre svega zahvalim svima vama koji ste ostali do kraja ove sednice i želim da iznesem jednu svoju impresiju, mislim da je odluka Skupštine da se održi rasprava o tačkama dnevnog reda o duplo dužem trajanju u odnosu na neko predviđeno vreme dobra stvar zato što je svaka poslanička grupa iskoristila to pravo ili skoro svaka. Svako je imao priliku da kaže šta misli o našem obrazovnom sistemu, o onome što smatra dobrim, koje su to loše strane i naravno da iznese svoje predloge kako problem treba rešiti. Da ne bih dužio, najviše se govorilo o zakonima iz oblasti obrazovanja pa ću ja samo reći nekoliko rečenica o tome. Zašto kažem nekoliko rečenica? Zato što ćemo u pojedinostima razgovarati o svim tim detaljima, ali da znate, na koju se populaciju odnose ovi zakoni. U obrazovnom sistemu Republike Srbije, jer su oni najvažniji, na nivou osnovnog i srednjeg obrazovanja imamo 876. 222 učenika koji su podeljeni u 42.666 odeljenja. Ima 106.113 zaposlenih, od toga 76.258 čine nastavnici, učitelji, a 27.346 je vannastavno osoblje. Na nivou osnovnog obrazovanja broj učitelja i nastavnika je 50.286, a nenastavnog osoblja 25.969, znači odnos je skoro 2:1, a na nivou srednjeg obrazovanja profesora ima 19.852 ili nenastavnog osoblja 7.494, to je otprilike odnos 1:2,8. Zašto vam pominjem sve ove podatke? Ne želeći da uopšte kopam po prošlosti, ne mogu a da se ne složim sa većinom diskutanata koji su pomenuli da je karakteristika obrazovnog sistema da obrazovni sistem se ne može menjati preko noći i da bez obzira koliko neke ideje bile sjajne, da ih treba apsolutno sagledati a svake strane i doneti pravu odluku jer ta odluka tangira ogroman broj korisnika sistema obrazovanja. Ako bi se vratili unatrag, lako bi se moglo za bilo koga iz naše političke prošlosti izvući neki zaključak vezan za odgovornost za stanje u obrazovnom sistemu, ali nije poenta samo u pitanju odgovornosti, nego u odgovoru na pitanje šta je učinjeno za vreme nekog perioda da bi obrazovni sistem unapredili. Čini mi se da je malo govornika bilo negativno. Većina je govorila apsolutno pozitivno. Čak i oni koji su bili iz stranaka opozicije su imali da kažem, naravno na svoj način, ali pomenuli su mnoge pozitivne stvari koje su iznete u ovim zakonima. Ne želim da govorim o svima njima, ali ne mogu da ne kažem da se ovim zakonima unapređuje sistem obrazovanja, povećava obuka, unapređuje kvalitet, promoviše pravednost, povećava efikasnost, povećava se dostupnost, rešavaju uočeni problemi, prate trendovi u obrazovanju, unapređuje inkluzija, uvode vežbaonice, pitanje velike mature, učenje na daljinu, vraćanje vaspitne uloge u škole, priprema za polaganje završnog ispita, školske vežbaonice se uvode, karijerno vođenje se afirmiše, aktivna uloga roditelja dobija na značaju, aktivna borba protiv nasilja, uređena verska nastava. Govorim o onim stvarima koje su govornici pomenuli danas u toku rasprave. Da ne pominjem značaj zakona o obrazovanju, koji se prvi put kod nas donosi. Neko je danas pre podne pitao mene šta smo mi uradili ili šta sam ja. Neću da kažem da sam ja, ali naš tim je za ovih godinu dana pripremio ovezakon o koima Skupština danas raspravljala i mi možemo da kažemo sa jednim zadovoljstvom da smo doneli tri zakona, dva nova, ali koji su imali osnovu u zakonima koji su doneti davne 1992. godine i jedan potpuno nov zakon o obrazovanju odraslih. Tu su i izmene četvrtog. Ako vidimo i zakone koji su usvojeni u prethodnom periodu, plus Strategiju obrazovanja, mi sa zadovoljstvom možemo reći da imamo normativni okvir za sistem obrazovanja u Republici Srbiji zato što i taj normativni okvir, koliko god je mogao biti kritikovan od bilo kog pojedinca, je bolji, nego ne uređeni sistem i haos u sistemu. Mislim da mnogi problemi sa kojima se mi suočavamo u stvari su posledica toga da su mnoge stvari u našoj bliskoj prošlosti započete bez možda krajnje vizije šta će biti posledica tih inovacija. Uopšte neću da sumnjam u zadnje namere. Ne kažem da se mislilo na nešto loše, naprotiv. Hoću da verujem da je sve bilo iskreno i sa najboljom namerom, ali mi imamo posledicu da je uveden veliki broj izbornih predmeta. Veliki je broj izbornih predmeta od 2000. godine koji su prouzrokovali da skoro trećina nastavnog osoblja ima manji fond časova i kada imate takvu situaciju faktičku u obrazovnom sistemu, onda je logično da bilo koje pitanje koje tangira ljude se doživljava na jedan poseban način, jer su svi preplašeni da li će imati pun fond časova kada dođe početak nove školske godine, a demografija uzima svoj ceh, jer smanjenje stanovništva u obrazovnom sistemu ima svoju cenu. Skoro 7.000 dece ovog 1. septembra će biti manje na nivou prvog razreda srednjeg škole, oko 1.500 na nivou prvog razreda osnovne škole. Sedam hiljada đaka ima za posledicu 228 odeljenja manje. Kada uzmete ove đake na nivou prvog razreda, onda i sami izvucite zaključak. Ako podelite sa brojem 25 ili sa brojem 30, svejedno, broj odeljenja je manji. Stavite te brojke u kontekst aktuelne situacije, pa sami izvucite određeni zaključak. Mi se u Ministarstvu trudimo ne samo da sistem održimo, nego da ga učinimo kvalitetnijim. Apsolutno verujem da to činimo sa svim problemima sa kojima se suočavamo. Neko me je danas pitao oko novca. Kada sam postao ministar, budžet je bio milijardu i 350 miliona evra, ako me pamćenje dobro služi. Otprilike se zadržao isti odnos u strukturi budžeta, ali je inflacijia uzela svoj danak i sada je budžet milijardu i 132 miliona evra. Sami izvucite zaključak šta to znači za obrazovni sistem i za zaposlene i za mogućnost investicija u škole. Kamo sreće da smo posle 2000. godine, kao što je bio donet jedan zakon koji je utvrdio obavezu da se prilikom privatizacije 5% izdvaja za zaštitu životne sredine, doneli odluku da se 5% izdvaja za investicije u sistem obrazovanja. Onda ne bi bili suočeni sa onim brojkama koje smo danas čuli, da je 90% škola starije od deset godina. Drugačije bi govorili o uslovima u kojima se odvija nastava, jer bez uslova, zakoni, koliko god bili dobri, ako nemate odgovarajuće uslove, ako nemate opremu, a pogotovo ako nemate želju ili energiju ili niste zadovoljni, nema rezultata, jer samo đaci i nastavnici znaju šta se dešava u toj čarobnoj kutiji koja se zove učionica i kako se odvija sistem tu. Da li đaci vole da idu u školu? Da. Sva istraživanja govore da voli oko 90%, ali nastao je problem kasnije. Pomenuo sam istraživanje. U prvom ciklusu deca su sjajna, na nivou su svojih vršnjaka iz Japana, ali u drugom ciklusu, kada se pređe na predmetnu nastavu, onda se dešavaju stvari koje treba da istražimo i da u odnosu na to preduzmemo odgovarajuće mere. Da li su nastavnici motivisani? Verovatno da sa ovakvom platom i nisu, ali se postavlja i pitanje ličnog odnosa prema poslu i pitanje kako ko svoj posao radi, jer i tu imate svakojakih situacija u našem obrazovnom sistemu, a to se izbegava kao tema, jer onda se može utvrditi što šta kao konačan ishod. Čuo sam dosta pitanja vezanih za stvari koje su deo našeg sistema. Moram vam reći da se mi zaista trudimo da mnogo toga inoviramo. Demografija i novac jesu za nas veliki problem. Govorim vam vrlo iskreno da jeste problem. Inkluzija? Inkluzija nije problem. To smo primenili pre četiri godina. Ova rešenja koja smo sada predložili, ovo pitanje eventualnog ili kakva je formulacija u izuzetnim slučajevima mogućnosti da neko ne krene u prvi razred je posledica primene Zakona u protekle četiri godine i faktički situacije da ima dece koje i uprkos najboljoj želji i roditelja i po mišljenju interresorne komisije nisu uu mogućnosti da pohađaju prvi razred. Što se tiče ostalih primedbi, jutros je predsednik Narodne skupštine vodio Odbor za prava deteta.Mogao je sam da čuje, a želim i ja da vam saopštim da smo većinu stvari koje smo danas čuli prihvatili i prihvatićemo kroz amandmane. Da ne pominjem da smo ogroman deo stvari koje su nam već ranije predočene, inkorporirali u sadržaj zakona. Znači, uradili smo puno toga i nemamo nameru tu da stavljamo tačku. Naprotiv, zarez i onda nastavljamo dalje. Pripadnici manjina. Imamo Zakon o savetima nacionalnih manjina i sve ono što je sadržano u savetima manjina biće sadržano i u ovom zakonu. Nema razloga da bilo šta tu menjamo. Studentski krediti. Dobro je obrazložio prof. Knežević, pa ne bih ponavljao. Želim samo da vam kažem da 14.021 student prima stipendiju u iznosu od 6.100, da 14.150 studenata prima studentski kredit. Neko je postavio pitanje šta dobija za to. Dobija više novca nego što se plaća smeštaj i hrana u studentskom domu, a oni su na nivou hotela B kategorije visoke klase. Ko ne veruje, neka pođe u neki od studentskih centara, u studentsku menzu, u studentski dom, pa će videti koji je nivo usluga. Zavide nam studenti drugih zemalja kada vide kako izgledaju studentske institucije, domovi i centri ishrane, smeštaja i odmarališta studentska u Srbiji. Mi to sve činimo sa ovim skromnim budžetom. Neko je pomenuo i pitanje obrazovanje dece u inostranstvu. I to je takođe rešeno. Tačno, javni konkurs itd. Poštovane koleginice i kolege, mi smo pokušali sa ovim zakonima, i tu ću završiti, da unapredimo sistem i da otvorimo vrata za rešavanje problema pred kojim se nalazimo. Pomenuo sam podatke popisa stanovništva. Mi imamo u ovom trenutku 11% stanovništva koje ima nepotpuno osnovno obrazovanje, 20% stanovništva koje ima osnovno obrazovanje. Morate da znate da je najveći broj tih kategorija da su ljudi u starosnom dobu preko 55 godina. U prvom slučaju to je oko 60%, a u drugom slučaju preko 70% ljudi. Onda ostaju kao kategorija, naravno da treba smanjiti i jedno i drugo i Zakon o obrazovanju odraslih apsolutno daje mogućnosti da ovi ljudi steknu to obrazovanje i da završe nivo i da steknu kroz neformalno obrazovanje, i naravno sistem učenja da steknu diplomu koja će im pomoći u poslu. Mi ćemo kroz raspravu u pojedinostima govoriti o pojedinačnim rešenjima. Moje kolege i ja smo spremni da prihvatimo svaki dobar amandman koji će unaprediti kvalitet teksta i koji će pomoći da se reši, da kažem, bilo koji otvoreni problem u sistemu obrazovanja. Pošto je danas bilo pomenuto pitanje Briselski sporazuma i obrazovanja želim da zahvalim kolegama sa Univerziteta u Kosovskoj Mitrovici odnosno u Prištini sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici na razumevanju onoga što radimo. Naravno da je Vlada Republike Srbije i ovo godine odredila kvotu za upis u prvu godinu studija. To je najbolji odgovor na pitanje kakav je odnos države prema tom univerzitetu, jer kada se budu upisali studenti to je samo po sebi rešeno pitanje funkcionisanja tog univerziteta. Što se tiče drugih stvari iz obrazovanja uopšte nisu ni predmet Briselskog sporazuma niti ovog okvirnog sporazuma, već kako se zove, za implementaciju. Rekao sam kada sam bio u poseti Kosovskoj Mitrovici da ako drugi ne postavljaju pitanje statusa tog univerziteta, onda ga ne treba ni mi da ga postavljamo. To se isto odnosi za osnovne i srednje obrazovanje. Ukoliko ne budemo kao društvo postigli konsenzus u tome šta obrazovanje za nas znači neće biti pomaka. Kad kažem konsenzus ne mislim na to da li će neka vlada uspeti da uzme više ili manje novca, nego da svi afirmišemo obrazovanje i njegov značaj za budući razvoj društva, jer odnos Vlade prema nekom pitanju se ne meri samo količinom novca, nego i time na koji način se govori, radi i predlažu neka rešenja vezano za obrazovanje. Mnoge bi od ovih stvari mi mogli rešiti da imamo, kažem nije sve u novcu ali je važan jer kad govorimo reformama o Strategiji stvari su tu nabrojane koje treba učiniti do 2020. godine. Ako su neke stvari nabrojane u Strategiji onda je logično da ih primenjujemo. Ne možemo sve u ovom trenutku. To se odnosi na pitanje broja đaka. Želim da znate svi, zato što u javnosti se ne žele izneti pravi podaci. Mi imamo sada 33% odeljenja gde ima više od 26 đaka. 33% odeljenja, 16% manje od 15 đaka, znači ima 50% odeljenja u Srbiji koja imaju od 16 do 25 đaka. Naravno zbog mehaničkog priliva stanovništva u velike gradske centre, zbog demografske situacije i malo prostora mi imamo situaciju da u većim gradskim centrima ima 33% odeljenja uglavnom sa preko 26 đaka. Kada se te brojke podele i izračunaju dođe se do jednog broja do otprilike preko 2008 odeljenja u idealnim proporcijama, a verovatno ih je i više. Pitanje broja đaka u odeljenju više kolega je to postavilo kao pitanje, nije pitanje volje ministra nego pitanje nemogućnosti primene tog rešenja sada, zato što nemamo novac da bi mogli primiti nove ljude i nema prostora gde bi se odvijala nastava. A ako bi išli na varijantu da ima do 25, a nema prostora, ili bi se morao iznajmljivati novi prostor ili bi nekoj deci u ovom upisnom ciklusu uskratili mogućnost da budu upisani na željeni smer. Ne verujem da iko od vas to želi. Zato smo rekli u ovom trenutku do 30, a u perspektivi očekujem da će sa poboljšanjem ekonomske situacije biti i više novca, i naravno da napravimo i nove škole. I drugi zahtevi koji su pomenuti su zahtevi koje mi moramo rešavati. O tome drugom prilikom. Samo sam želeo da vam kažem da smo razgovarali o osnovnom, srednjem obrazovanju. Malo smo vremena posvetili važnom Zakonu o obrazovanju odraslih. Razgovaraćemo u pojedinostima o njegovom značaju, zato što je to veliki resurs za budući razvoj Srbije, zato što je vrlo prosta stvar. Ako Srbija želi da bude ekonomski jača ona to može da postigne samo na dva načina. Da joj stanovništvo bude obrazovno jače, da ima bolji nivo obrazovne strukture i naravno veća produktivnost. Tu nema nikakve filozofije. I ne znam ko je od vas kolega večeras spomenuo, moramo konačno vratiti pitanje učenja na dnevni red. Sticanje znanja učenjem, a ne na drugi način. Naravno u implementaciju svih ovih tehnoloških inovacija, poštujući našu tradiciju i vrednosti koje ima obrazovni sistem, ali prateći i trendove koji postoje u obrazovnim tokovima i u Evropi i šire. Povećati obuhvat dece u predškolskom obrazovanju. Nije tu u pitanju samo 70.000 predškolaca, nego i nivo starosne dobi ispod pet i po godina, jer je strašno važan obuhvat te dece, i što veći bude obuhvat decu u godinama koje dolaze, to opet zavisi od lokalnih samouprava. Naravno da će onda rezultati u obrazovnom sistemu biti bolji. Ali, uostalom razgovaraćemo još kada bude zakon u pojedinostima. Vama prisutnim želim da se zahvalim. Žao mi je što neki poslanici koji su postavili pitanje tokom današnjeg dana nisu imali, kako bih rekao, želje, mogućnost, već ne znam šta, koji je motiv bio da ostanu do kraja da eventualno čuju odgovore na postavljena pitanja. Zato što naravno, svako je to doživljavao na svoj način. Ali, ono što ja ne mogu a da ne kažem drago mi je što je politizacije bilo malo. Što je politizacije bilo malo, što su uglavnom svi govorili o značaju obrazovanja. Ako bi krenuli u politizaciju verujte mi da bi i ja mogao što šta ispričam o tome šta se zbivalo i u prošlosti i kakav je bio odnos prema obrazovnom sistemu i slično. Bio je jedan čuveni aforizam Vlade Bulatovića Viba, čini mi se – pre rata nismo imali ništa, onda su došli Nemci i uzeli nam sve. Tako je otprilike bilo izlaganje većine poslanika. Od mene sve počinje kao dobro. Pre toga ne valja ništa, ili obrnuta. Ako sam u opoziciji doživljavam to na jedan način. Svako ko god bio u vlasti ili opoziciji, ako obrazovanje doživi kao resurs koji je važan za budućnost Srbije i počne da razmišlja na način da iskoristi ono što imamo i da poštujemo ono što ulažemo, e tu će biti rezultata, jer ova mala Srbija u ovom trenutku finansira 53% studenata. Prvi put smo u istoriji obrazovnog sistema uveli da finansiramo doktorske studije, da ne pominjem još neke stvari koje smo radili jer bi to dobilo jedan potpuno drugi, kako bih to rekao, može dobiti drugu konotaciju, a ne želim to da bude. Poštovane koleginice i kolege hvala vam na strpljenju i vidimo se prilikom razmatranja zakona u pojedinostima. Hvala.
Saglasno članu 98. stav 4. Poslovnika zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama od 1. do 8. Nastavljamo sa radom sutra u 11,00 časova.