Poštovani dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Osamnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 90 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa žele da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj.
Hvala, gospodine Arsiću. Pre svega, vrlo često je tema medijska zastupljenost i stanje u medijima u Srbiji. Naravno, kada govorimo o tome, moramo pre svega da imamo u vidu RTS, dakle, javni servis šta god to značilo, koji se direktno finansira iz budžeta Srbije i to ogromnim parama, a ima nadzorni Odbor tj. upravni odbor koji čine neke nestranačke ličnosti, samozvani eksperti, ljudi koje apsolutno nije niko birao, iako bi najnormalnija situacija bila da ih izabere Narodna skupština, kada već država Srbija i finansira RTS. Za tu RTS, a ja mislim da je to skandalozno, je vrlo često tema da li će neke izmišljene nepostojeće stranke bojkotovati sledeće parlamentarne izbore ili neće, pa ko se tu kako izjasnio, pa se neka veštačka tenzija po tom pitanju proizvodi u javnosti, a nije tema uopšte da je najveća opoziciona stranka u parlamentu Republike Srbije i druga po veličini u parlamentu Srbije prikupila više od 100 hiljada potpisa građana Srbije za ukidanje institucije javnih izvršitelja. Dakle, skandalozno je da se RTS bavi potpuno nerelevantnim političkim akterima u Srbiji i određenim performansima koji nemaju apsolutno nikakav značaj, a nije vest da više od 100 hiljada građana Srbije želi da se institucija javnog izvršitelja ukine, da se nešto uradi po pitanju izvršenja dugovanja, na dugovanjima u Srbiji. Samim tim, pre svega, mislim da se ne poštuju ti ljudi koji se za to zalažu i koji su potpisali tu peticiju. Da li je to normalno stanje u medijima? To bih uputio pitanje Vladi Republike Srbije, pošto imajući u vidu da se bave izveštajima raznih nevladinih organizacija koji pozivaju da se stanje u medijima popravi i nekim čak nevladinim organizacijama koje za isti sto vrlo često okupljaju predstavnike vlasti i prozapadne opozicije. Evo, jedan konkretan primer, kako RTS ne poštuje građane Srbije. Pre dve nedelje, dame i gospodo narodni poslanici, imali smo ovde gospodina Ivicu Dačića koji nam je pričao o tome, da je sada momenat kada sve više zemalja povlači priznanje Kosova, da nam to zaista ide u prilog našoj poziciji oko KiM, a onda smo videli da je u Beograd stigao izvestilac Bundestaga nemačkog parlamenta za Srbiju, Peter Bajer poslanik i javno rekao, po ko zna koji put, osnovni uslov za nastavak pregovora o pristupanju Srbije EU jeste priznanje Kosova, dakle Srbija treba da prizna Kosovo, a za uzvrat tzv. Republika Kosovo će da prizna Srbiju. To je pogodba koju nam nudi EU. Imajući u vidu da je nastavak naših evrointegracija u velikoj koliziji sa aktivnostima srpske diplomatije, pre svega, govorim o ovih 15 zemlja koje su povukle priznanje nezavisnosti Kosova, mislim da je krajnje vreme da se i Narodna skupština, a pogotovo vlast u Srbiji opredeli, da li je posvećena učlanjenju Srbije EU, pa joj priznanje Kosova ne smeta ili mi želimo da uradimo sve što možemo da sačuvamo Kosovo pod našom kontrolom, Kosovo u Srbiji, pa onda više nemamo šta da tražimo u EU. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milorad Mijatović. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje postavljam predsednici Vlade Republike Srbije gospođi Ani Brnabić, a tiče se omladinskih radnih akcija, skraćeno ORA, kao jednog specifičnog vida dobrovoljnog rada koji ima tradiciju i opšte priznate rezultate. Ne treba da naglašavam da je Novi Beograd, koji je u našoj blizini, upravo sagrađen radnim akcijama, i to omladinskim radnim akcijama. Ne treba da naglašavam auto-puteve, mislim na auto-put „Bratstvo i jedinstvo“, isto tako pruge, evo, spomenuću prugu Brčko-Banovići. Potrebe za dobrovoljnim radom i dalje postoje i mi smo jednostavno omladinske radne akcije i uopšte dobrovoljni rad u potpunosti zapostavili. To je postalo vidljivo kada smo imali katastrofalne poplave 2014. godine. Tada ste videli jedan veliki entuzijazam građana Srbije, koji su bili spremni da pomognu da se odbrane gradovi Sremska Mitrovica, Šabac, niko te ljude nije na to nagonio, oni su dobrovoljno svojim kolima odlazili da pomognu i da pomognu svojoj zemlji. Međutim, oblast dobrovoljnog rada nije dovoljno pravno uređena. Tu oblast uređuju mnogi zakoni, spomenuću samo Zakon o volontiranju, zakoni o udruženjima građana, i oni imaju neke dobrovoljne akcije, sindikati itd. Mi jednostavno mislimo da se sve može uraditi tako što će se narediti. Međutim, entuzijazam građana i dalje postoji. Ja sam pre nekoliko dana primio jednu delegaciju učesnika omladinskih radnih akcija, to su ljudi, istina, u godinama, ali moram vam reći, mladog duha, spremni da svoja iskustva prenesu novim generacijama. Samo da naglasim, i pored svih zakonskih prepreka, teškoća i svega onoga što se dešava, radne akcije u našoj zemlji se održavaju. Spomenuću Kraljevo 2014, 2015, 2016. godine, gde su omladinci i veterani dobrovoljno rešavali probleme oko posledica poplava, zatim pošumljavanja goleti. Citiraću komandata te akcije gospođu Milicu Voštić koja je rekla – zasadimo jedno drvo da bismo promenili svet. Znate, mnogi su rekli, pa čak je i Džon Kenedi rekao – nemojte se pitati šta je država učinila za vas, već se vi pitajte šta ste vi uradili za svoju državu. Znate, nije patriotizam samo govoriti: „Ja volim Srbiju“, patriotizam je i zasaditi jedno drvo, urediti prostor gde živite, urediti potok, urediti reku pored koje se kupate, to je patriotizam gde pokazujete konkretno delom šta činite za svoju zemlju. Isto tako bih spomenuo i Omladinsku radnu akciju „Ribariće“ Novi Pazar koja je održana 2019. godine. Moram naglasiti da je to zaista bilo impozantno, 140 učesnika gde bilo 100 mladih i 40 veterana. Oni su uredili priobalja jezera Gazivode, a isto tako raščišćavali prilaze arheološkim nalazištima. Vlada Republike Srbije 2014. godine posle katastrofalnih poplava donela je jedan zaključak, naglašavam, tada je predsednik bio Aleksandar Vučić, da se izvrši analiza i pripreme predlozi za unapređenje dobrovoljnog angažovanja građana u vanrednim situacijama, ali i u svim drugim situacijama. Moje pitanje gospođi Ani Brnabić je sledeće – da li je Vlada Republike Srbije nakon analize stanja dobrovoljnog angažovanja građana u opštem i javnom interesu pripremila nacrt zakona o dobrovoljnim radnim akcijama, kao specifičnog vida dobrovoljnog rada? Pod dva, naglašavam da Socijaldemokratska partija i veterani omladinskih radnih akcija su spremni da pomognu i učestvuju u izradi ovog zakona u javnim raspravama, ali i javnim slušanjima u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Komlenski. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, ponovo postavljam pitanje Republičkoj vladi, Ministarstvu finansija i REM-u. Pitanje se odnosi na pružaoce medijskih usluga N1, Sport klub i Nova S. Naime, u serijalu pitanja koja su postavljana Republičkoj vladi utvrdili smo ko nije nadležan da bilo šta postupa kada su u pitanju ove medijske kuće. Utvrdili smo da N1, Sport klub i Nova S nisu registrovane u Republici Srbiji, da im nisu izdate dozvole za pružanje medijskih usluga od strane regulatornog tela, da je njima dozvola izdata na teritoriji EU u Luksemburgu, a na osnovu Evropske konvencije o prekograničnoj televiziji čija je potpisnica i Republika Srbija. To je ono što je utvrđeno. Ono što nam REM, koji je očigledno nadležan za ova pitanja, nije odgovorio i na čemu ponovo insistiramo, ali tražimo odgovor jasnim, jednostavnim i prostim rečnikom, pitanje je jako precizno – da li se program N1 televizije koji se emituje u Republici Srbiji, da li je to reemitovani program i da li se on istovremeno takav emituje na području Republike Slovenije ili Luksemburga? Molim odgovor jasan i precizan da li je REM to utvrdio. Ovo pitanje postavljam zato što sumnjam, iz mnogo razloga, ne samo na osnovu gostovanja našeg uvaženog kolege Đukanovića na televiziji N1, već i na osnovu toga što sam lično proveravao preko svojih poznanika i prijatelja u Republici Sloveniji i Luksemburgu da li oni imaju na bilo koji način tamo prilike da program koji mi ovde možemo da pratimo preko N1 televizije identičan takav i istovremeno prate u tim dvema državama. Odgovor je bio negativan. Da ne bismo svoja saznanja zasnivali na ličnim proverama, zna se ko je nadležan, a to je REM, jednostavno tražim jasan i precizan odgovor da li su oni ovo utvrdili. Ako nisu u stanju da to utvrde, neka to kažu, postoje drugi organi koji to mogu da utvrde. Pošto nismo dobili odgovor od Ministarstva finansija, iskreno se nadam da, kao i tužilaštvo koje je dostavilo odgovor, Ministarstvo finansija radi na ovim predmetima i vrši proveru da li su oni poreski obveznici ipak u zemlji Srbiji ili nisu, imaju i oni način i metodologiju da utvrde da li se radi o reemitovanju ili se ne radi o reemitovanju. Ukoliko se ne radi o reemitovanju, za šta postoji ozbiljna sumnja, onda poreska policija, finansijska policija i svi drugi nadležni organi apsolutno na osnovu Zakona o poreskom postupku i poreskoj administraciji, a posebno na osnovu člana 9. stav 2, u kojem se kaže – ako je simulovanim pravnim poslom prikriven drugi pravni posao, za utvrđivanje poreske obaveze osnovu će činiti simulovani pravni posao. S obzirom na to da se radi o ogromnim sredstvima, za koje postoji ozbiljan razlog da sumnjamo da su utajena, kada je u pitanju prihod budžeta Republike Srbije, kroz porez i druge prihode koje ove kuće ne plaćaju, navodno na osnovu toga što reemituju program iz Slovenije ili Luksemburga, ili šta god već smislili u međuvremenu da prikažu, očekujem da se u skladu i sa poslednjim pitanjem koje sam postavio ovde i ovo pitanje koje postavljam ne tretira samo pitanjem, već prijavom nadležnim poreskim organima za proveru i kontrolu i krivičnu prijavu nadležnim tužilačkim organima za proveru i kontrolu. Ukoliko REM ne uradi svoj posao, onda bi i on trebalo da bude podložan proveri svog rada od strane ovih nadležnih organa koje sam pomenuo. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Danijela Stojadinović. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, koristeći pravo iz člana 287. Poslovnika, danas bih postavila ministru zdravlja gospodinu Lončaru. Činjenica je da Vlada i ministarstvo nastoje da poboljšaju uslove lečenja na sva tri nivoa, da se ulažu sredstva za izgradnju, adaptaciju i završetak kliničkih centara u Beogradu i Nišu, da se više opštih bolnica i domova zdravlja rekonstruiše, što treba da poboljša opšte uslove za lečenje naših pacijenata. Pozdravljam sve ovo, kao i napore da se povećaju plate zdravstvenim radnicima, lekarima, medicinskom osoblju, nemedicinskom osoblju, kako bi Srbija u dužem periodu mogla da obezbedi dovoljno medicinskog kadra koji želi da ostane i radi u Srbiji. Pitanje koje želim da postavim ovog puta se odnosi na dijabetičare, a posebno na decu koja boluju od dijabetesa tipa 1, dakle na insulinu su. Naime, zbog prirode bolesti dijabetes tipa 1 zahteva svakodnevnu kontinuiranu kontrolu koja se u kućnim uslovima vrši više puta pomoću testova koji zahtevaju da se u toku dana sprovodi više uboda više puta i to je naročito za decu veliko opterećenje. Postoji mnogo bezbolniji način za merenje nivoa šećera u krvi, a to su aparati senzori, koji se bez uboda, odnosno bilo kakvog uzimanja krvi može odrediti taj dnevni nivo šećera. U evropskom zemljama, kao i u nekim zemljama u našem okruženju, ovi senzori su uvršteni na pozitivnu listu i troškove nabavke ovih senzora pokrivaju njihovi fondovi zdravstvenog osiguranja. S tim u vezi, želim da pitam ministra zdravlja ima li mogućnosti da se ovi senzori registruju u našoj Agenciji za lekove, odnosno da Ministarstvo zdravlja i Republički fond za zdravstveno osiguranje ove senzore uvrsti na pozitivnu listu i na taj način olakša dijabetičarima tipa 1 svakodnevnu kontrolu nivoa šećera u krvi, bez toliko uboda, a posebno je ovo važno za decu dijabetičare, kojih je u našoj zemlji sve više. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću se baviti, baviću se prošlošću kao još jedan kolega malopre, ali ne naučnom fantastikom jer po meni omladina treba da uči da se razvija, da se zabavlja, da uživa u ljubavi, da uči nove tehnologije, da Srbija zbog njih napreduje, da stvara porodice, a ne da tuca kamen i kopa rovove za parče hleba i čašu tople vode. Vezano za to hoću da kažem da je u nedelju obeležen jedan bitan dan za Srbiju, 75. godina od akcije Halijard, koja je od naših građana, od svih nas, decenijama bila sakrivena. Pre 75 godina je izvedena najveća i najefikasnija akcija spašavanja u Drugom svetskom ratu. Osam hiljada vojnika jugoslovenske vojske u otadžbini pod komandom Draže Dragoljuba Mihajlovića, u narodu poznati kao četnici, su spasili 500 i više od 500 pilota savezničkih i doveli su ih do sela Pranjane gde je obeležen ovaj dan. Tu je napravljen improvizovani aerodrom, zahvaljujući čemu, celoj toj akciji, su ti ljudi spašeni i sletali su saveznički avioni i svi oni su seli u te avione slobodni, mirni, nahranjeni i vratili se svojim jedinicama da nastave borbu protiv fašizma. Zašto je ta akcija velika? Zato što su prvo svi spaseni, a drugo, zato što je srpski narod pokazao svoju humanost, svoj karakter, pokazao je svoju hrabrost i veličinu jer Dražini vojnici su doveli te oficire u domove našeg naroda. Oni su tu, tačno je, delili parče hleba sa njima, a malo su imali zbog rata, ali je jedna druga stvar važnija, niko od pripadnika vojske, niko od tog naroda nije prijavio ni jedna jedini slučaj i zato je akcija bila sto posto efikasna. Zbog toga treba da budemo ponosni na sve to što je urađeno, a sramota treba da nas bude zato što smo dopustili, kao narod da za to niko ne zna, zato što smo dopustili 1945. godine da nam bude ubijen i bog i kralj i otadžbina i demokratija i tradicija. Ubeđen sam da i dan danas živimo ovako teško kako živimo samo zbog tih grešaka iz tog perioda. Srbi treba da budu ponosni jer su imali dva antifašistička pokreta dok su ostali bili samo sluge fašista za vreme rata. Činjenica ima mnogo, ne samo ova akcija, evo na primer, imate pun internet fotografija, sve možete da proverite kako Keserović ulazi u Kruševac zajedno sa sovjetskom armijom, četnici nose američke zastave, a sovjetski vojnici nose sovjetske zastave i zajedno se slikaju. To je bio slučaj u nekoliko gradova. Šta se dogodilo kasnije od 1945. godine kada su prevareni saveznici, jer je bilo obećano da će se dozvoliti povratak kralja u zemlju i da će biti obećani demokratski izbori, to je neka druga tema. U svakom slučaju sve se ovo dogodilo. Mi smo pre 15 godina doneli Zakon o izjednačavanju ova dva pokreta i sud je presudio i rehabilitovao Dražu Mihajlovića. Zahtevam od Ministarstva prosvete da mi odgovori kada će u istorijske udžbenike ući istorija i istina o dva antifašistička pokreta u Srbiji i srpskom narodu. Očekujem taj odgovor da stigne u skladu sa Poslovnikom, znači, što pre i da bude jasan i precizan. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Pitanje upućujem predsedniku Vlade i kao što sam prošli put rekao Kancelariji za KiM pri Vladi Republike Srbije, s tim što bih skrenuo pažnju predsedniku Skupštine da iz Kancelarije odgovori uopšte ne dolaze, da ne šalje uopšte odgovore na bilo koje pitanje koje je upućeno. Nema mnogo takvih subjekata, kažem većina subjekata koji se u pristojnoj formi traži odgovor na konkretno pitanje odgovori. Neki konkretnije i sadržajnije, neki malo formalnije, ali generalno se odgovara. Kancelarija za KiM ponaša se kao eksteritorijalna, kao da oni nemaju nikakve veze sa ovom Narodnom skupštinom niti sa institucijama ove zemlje, uključujući najvažniju, formalno najvišu, a to je ova Skupština. Nevolja je u tome što u nekim drugim aspektima plašim se, Kancelarija za KiM se ponaša i reaguje na sličan način. Dakle, hajde što ne odgovaraju na konkretan pitanja narodnih poslanika, moje pitanje se konkretno odnosilo na izlazak Srba sa KiM na predstojeće prištinske, odnosno kosovske izbore u vezi sa čim sam imao vrlo konkretan predlog, zahtev i očekivanje da Vlada Republike Srbije se pozove i izjasni i pozove građane Srbije na KiM da ne učestvuju, jednostavno da bojkotuju te izbore iz bezbroj razloga o kojima bismo mogli ceo dan da razgovaramo, ali ključ ni je i konačni je taj što na ovim oktobarskim izborima vanrednim za skupštinu tzv. republike Kosovo ne može da se glasa sa srpskim dokumentima. Ovo je prvi put, naglašavam i skrećem pažnju, i javnosti i građanima, jer se to zataškava iz različitih razloga i gura pod tepih, prvi put da se na tim prištinskim, kosovskim izborima, ne može glasati sa srpskim dokumentima. I zvaničan stav je o tome zauzela njihova Centralna izborna komisija. Dakle, ja pitanje upućujem pre svega predsedniku Vlade, drugim najvišim organima u zemlji, ali i Kancelariji za Kosovo i Metohiju. Nije dovoljno samo osuditi i reći da je to za žaljenje. Ovim činom, ovom zabranom građanima Srbije da na delu ustavne teritorije Republike Srbije glasaju sa srpskim dokumentima i pozivom Srbima na KiM da izađu na izbore, uprkos tome, i glasaju za koga god, vlast poziva da to bude Srpska lista, samo i jedino Srpska lista, ali, svejedno, pozivom da se glasa za bilo koga, zapravo, institucije ove zemlje indirektno prihvataju i priznaju da je Kosovo i Metohija jedna eksteritorijalna teritorija, da je potpuno izuzeta iz ustavnog sistema i pravnog sistema Republike Srbije i da, otprilike, građani Republike Srbije koji imaju važeća dokumenta Republike Srbije, tamo ne mogu da glasaju. Šta je to drugo nego poziv preostalim građanima i preostalim Srbima na Kosovu i Metohiji da uzmu kosovska dokumenta i da im se na taj način stavlja do znanja da ih njihova matična država, ne matična nego njihova država, da ih pušta niz vodu. Ja smatram da te izbore treba bojkovati, rekao sam to i prošlog puta, iz bezbroj razloga. Na kraju krajeva, kosovski Albanci su deset godina bojkotovali institucije i izbore koje je Republika Srbija organizovala na KiM. Ali, ovo, ovakav šamar, to je na neki način indirektno priznao i predsednik Republike, i to upravo upućujući poruku ili žaoku ka SAD, smatrajući da su oni podržali Prištinu u tom stavu da se ne može glasati sa srpskim dokumentima. Ali, sada, šta je to i kako je bilo, mi ne možemo da ulazimo. Ono što svakako jeste činjenica da je to jedan skandal preko kojeg se ne može preći time što ćemo reći - evo, mi to smatramo da je za žaljenje, da je to skandalozno i neprihvatljivo. Tim pre što, vidimo, senatori američki, koji su pre nekoliko dana, odnosno jedan od njih koji je pre nekoliko dana razgovarao sa predsednikom Republike, kaže da je Aleksandar Vučić, po njegovom mišljenju, spreman da sklopi sporazum sa Kosovom i prizna njegovu nezavisnost, ali je ljut, citiram: "Ljut kao osica zbog taksi od 100% i zato misli da te takse treba da budu ukinute". Sve se to sklapa u jednu jako lošu sliku koja ne samo što je neustavna, nego je i neprihvatljiva, a to je da Srbija zapravo samo traži izgovor i način i formu da se tiho, zapravo, prihvati ili pomiri sa nezavisnošću Kosova. Hvala.
Pošto se više niko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Miladin Ševarlić i Dejan Radenković. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima o prvoj tački dnevnog reda - Predlogu zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju: Mladen Šarčević, ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja i Bojan Tubić, vršilac dužnosti pomoćnika ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za obrazovanje, nauku, tehnološki razvoj i informatičko društvo, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite, koleginica Jovanović.
Za razliku od ovog vašeg predloga, koji nije dobro rešenje i nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije, Srpska radikalna stranka, gospodine ministre, o tome govori i ovaj član 1. na koji sam podnela amandman ispred poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, traži od vas da svim studentima koji su do 10. septembra 2005. godine upisali osnovne studije na fakultetima i višim školama, kao i magistarske i doktorske studije, se omogući da bez ograničenja, po istom planu i programu, što im garantuje Ustav Republike Srbije, završe svoje studiranje. Vi ste, a to su preneli i svi mediji, kako ovi elektronski, tako i štampani, obrazlažući, eto, dobru volju, kako ste rekli, i iskorak Vlade Republike Srbije i vas lično, da im se da dodatni rok od dve godine, rekli - pa, znate, poslednji je trenutak da se i oni uozbilje. To da li će neko da se uozbilji ili je neozbiljan ili je ozbiljan, to nije ni vaše, gospodine ministre, niti bilo koga iz Vlade Republike Srbije, niti bilo kog dekana, ni rektora, da ocenjuje. Svaka osoba je za sebe neko ko zna da li hoće da studira do kraja, kada će, kakve su mu porodične okolnosti, personalne, da li je imao nekih određenih problema, da li je hteo tako, itd. Na kraju krajeva, ko smo mi da se bilo kome ko želi da ponese zvanje akademskog građanina ove zemlje i da da svoj doprinos sa tom diplomom, na ovaj ili na onaj način, mešamo u život i da ograničavamo bilo koga i da mu dajemo bilo kakve rokove? Ako je to tako, onda se postavlja pitanje - kako ste onda došli do toga da neko može to da uradi za dve godine? Na kraju krajeva, od samog početka te katastrofalne "Bolonje", a na to ukazujemo mi, srpski radikali, evo već skoro 20 godina, studenti su doživeli zaista velike šokove prilikom početka studiranja, od načina bodovanja, krađe bodova, nepriznavanja njihovog realnog rada, jer jedan bod, složićete se, prilikom predavanja i vežbi u ekvivalentu od 25 do 30 sati nije isti, a različito je sve od fakulteta do fakulteta. Prihvatite, gospodine ministre, imate ustavni osnov za ovo i učinićete veliko dobro svima onima koji žele kad-tad, a to je njihovo pravo, da završe svoje studije.
Zahvaljujem. Reč ima koleginica Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Hvala vam, predsedavajući. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada govorimo o produženju roka za završetak studija, ili ako govorimo o predlogu da ne postoji rok, već da vreme za diplomiranje bude neograničeno, sama sam u nekom trenutku podeljena i možda bih ja lično podržala različita rešenja. Ali, ako uzmemo u obzir da smo mi ovde danas zbog studenata i da bismo odgovorili na njihove zahteve, onda smatram da treba, ipak podržati predlog Vlade da se za određeni rok produži taj rok za završetak studija, jer ne samo što je možda taj rok potreban u nekom zakonskom smislu, nego, ja se nadam da će to imati neki psihološki efekat na njih da se još više potrude i da u saradnji sa fakultetima, naravno, okončaju svoje studije. Mi smo u načelnoj raspravi govorili o razlozima koji postoje kod studenata koji su raznovrsni, koji postoje kod studenata koji nisu do sada mogli da okončaju svoje studije i verovatno su važni za svakog od njih lično, ali mi o njima ovde ne moramo da raspravljamo. U ovom trenutku je važno da im pomognemo i da im damo podršku da završe svoje studije. Na taj način smatram da bi trebalo da razmišljaju i profesori na fakultetima i sami fakulteti kao ustanove, da tim studentima pruže konkretnu pomoć na fakultetima. Na taj način neće pomoći samo studentima, pomoći će i svima nama, pomoći će i Vladi Srbije. Evo, navodili smo i u načelnoj raspravi kao dobar primer, Ekonomski fakultet u Nišu. Na njihov poziv se odazvalo čak 135 studenata, od kojih je u proteklim mesecima diplomiralo 28. Dakle, i sami studenti koji do sada nisu mogli da završe studije pokazali su nam spremnost, pokazali su nam želju i volju da diplomiraju ono što su oni sami izabrali da završe i da se sutradan bave onim što su oni želeli. Smatram da smo mi ovde da im to omogućimo i da treba da radimo na tome da svi oni koji nisu uspeli da završe studije to i učine. Zahvaljujem.
Reč ima koleginica Ljiljana Malušić. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima iz Ministarstva, dame i gospodo poslanici, amandman moje uvažene koleginice treba odbiti iz prostog razloga što, idemo redom, obrazovanje je deo kulture, a kultura je način života. Treba biti obrazovan, jer ćemo u životu imati veću šansu, ali, zaista, mi smo već produžili rokove par puta i sada mislim zbog stimulansa ovih ljudi da što pre završe fakultet ili magistarske studije ili doktorske studije, da bi mogli da rade, da bi mogli da doprinesu ovom društvu, produžavamo sada za dve godine. Niko ne kaže da svako ima pravo da studira onoliko koliko želi. Naravno, ako neko napuni 65 godina, lepo je zarad njega samog, ali neće biti produktivan, neće dati rezultate u društvu. Samo je tu poenta. Ako smo već produžili, ako je neko upisao 2005. godine osnovne studije i studije na višoj školi, pa smo mu produžili jednom, jer je trebalo da završi, pa drugi put, pa smo produžili do 2018. i 2019. godine, i sada još dve godine, prosto, mislim da će biti celishodnije, normalnije da mu damo šansu još dve godine da bi se zaista potrudio da za te dve godine završi fakultet i bude koristan član ovog društva. Samo je to problem. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, ja podržavam predlog amandmana koji je dala koleginica Nataša Jovanović, jer mislim da je zbilja korektno i sa zakonske strane potpuno jasno da ljudi koji su upisali u to vreme fakultete nemaju nikakvog ograničenja do kada će da završe svoje studije. Ne vidim razloga zašto je nama problem da donesemo taj zakon kojim će im se omogućiti da studiraju do kraja svog života, odnosno dok ne završe? Nismo ni učestvovali u donošenju tog zakona, propisa. Naša krivica nije nikakva, jedino nam je data mogućnost da ispravimo nešto što su drugi pokvarili. Mislim da ćemo ostati dužni ovim studentima ako ne prihvatimo ovaj ili ovakav predlog kao što je predlog ovog amandmana. Niko nama ne daje pravo da nekome stanemo na put i da mu kažemo – stop, ne možeš dalje, jer sam ja tako odlučio, odnosno jer smo mi kao većina tako odlučili. Ja se nadam, a još ima vremena da to može da se ispravi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Vrlo kratko. Naravno, imamo svoj koncept obrazlaganja ovih amandmana, ali očekivala sam malo pre da ćete reagovati po Poslovniku kada je koleginica govorila, ali ne govorim sad po Poslovniku, neću da kvarim ovu raspravu. Kako je moguće da neko tako politički nezrelo procenjuje da je neko neproduktivan sa 65 godina, radno neproduktivan sa 65 godina života? To je zaista uvreda za ljude koji se bave naukom, koji se bave ozbiljnim poslovima, lekare, profesore, sudije, sve one koji postižu čak najbolje rezultate u tim godinama i posle tih godina. Ovo je zaista neodmereno, neprimereno i podseća me na izjavu iste koleginice kada je na jednom Odboru rekla da jedva čeka zakon o migrantima, kaže, da bi ih mi primili u naša prazna sela zbog pada nataliteta. Razumemo mi da svako ima politički stav, razumemo da se iznose politički stavovi određenih stranaka, svako svoje stranke ovde, ali, ljudi, mora malo da se razmišlja o tome šta se kaže. Ovo ne može biti argument i, ponavljam, velika uvreda za sve ljude koji sa 65 godina i više rade ozbiljne poslove, bave se ozbiljno naukom, svojom strukom i postižu izuzetne rezultate koje neki neće moći da zamisle u svom životu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja se nisam javljao za reč u načelnoj raspravi, pa mi dozvolite sad, gospodine Arsiću, da kažem nekoliko rečenica na ovu temu. Pre svega, gospodine ministre, imam puno razumevanje za onaj vaš prvobitni stav koji ste izneli u javnosti, a zbog koga su vas pojedini i narodni poslanici i mediji i neki drugi kritikovali kada ste rekli da jedanput mora da dođe kraj neprestanom produžavanju rokova za završetak studija za te tzv. stare studente. U međuvremenu Vlada je procenila da je u opštem interesu i u javnom interesu da se za te tzv. stare studente rok za završetak studija produži na još dve godine. Vi ste to prihvatili, to prihvatamo i mi i, da ne bi bilo nikakve dileme, mi ćemo za to da glasamo. Dakle, Ministarstvo prosvete i Vlada Srbije će imati danas, pošto će danas biti Dan za glasanje, punu podršku za ovaj Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju. Javio sam se za reč da bih izneo nekoliko stvari koje mogu da ilustruju koliko je ova stvar ne baš tako jednostavna. Prvo, mi nemamo, što je neverovatno, ali mi Srbi smo inače takvi, aljkavi i nemarni, mi nemamo još uvek potpuno precizan broj studenata koji su upisali studije pre stupanja na snagu Zakona o visokom obrazovanju. U javnosti mogu da se čuju različiti podaci – 1.000, 5.000, 10.000. itd. To je prva stvar. Druga stvar, u načelnoj raspravi mi smo slušali mnogo razloga. Ako mi dozvolite, to je moja lična impresija, možda nisam u pravu, ali čini mi se da su se pojedini narodni poslanici trudili da izmisle 1001 razlog za studente koji su upisali studije po Zakonu o univerzitetu, dakle, pre stupanja na snagu Zakona o visokom obrazovanju, dakle, pre septembra 2005. godine, a mi ne govorimo samo o studentima koji su se upisali 2005. godine, mi govorimo, na primer, i o studentima koji su se upisali 1995, 1998. ili 2000 godine. Dakle, prosto da imate u vidu o kakvim vremenskim distancama mi govorimo. Ovo govorim, gospodine ministre, zato da bi građanima Srbije predstavio zašto je vaš prvobitan stav o tome da jedanput treba učiniti kraj neprestanom produžavanju studija u izvesnoj meri opravdan. Dakle, mi smo ovde od narodnih poslanika čuli, i ja razumem narodne poslanike… Ja razumem narodne poslanike koji pripadaju poslaničkoj grupi čiji sam ja predsednik. Ja razumem i narodne poslanike iz opozicije. Svaki narodni poslanik se na neki način trudi da se pomalo dodvori određenim slojevima društva, pa i studentima. Mogli smo da čujemo različite teorije o tome zašto neko ko je upisao studije 2005. ili 2000. ili pre toga, nije mogao da završi svoje studije. Te je imao neke porodične probleme, te je bio bolestan, te mu se desilo ovo ili ono. Hajde malo da prestanemo da budemo licemerni i hajde malo da prestanemo, što bi narod rekao, da se foliramo. Ako ima 10.000 studenata, ako je to tačan broj, ja se ograđujem, ne znam, neka ih ima i 5.000, neka ih ima i 15.000, pa da li je moguće da su baš svi bili bolesni, da li je moguće da su svi imali neke nerešive životne i porodične probleme, da li je moguće da su se svima njima desile neke stvari u životu koje su ih onemogućili da svoje studije završe ne u roku, mi smo te rokove odavno probili, nego u nekom iole, iole roku koji bi mogao da se nazove razumnim i pristojnim? Ja mislim da je takvih slučajeva, npr. bolesti, teških porodičnih prilika itd, bilo sigurno, ali samo u izvesnom broju slučajeva. Ne mogu da prihvatim tezu, prosto mi je neverovatno, nelogično mi je da su svi ti ljudi bili u tako teškim životnim okolnostima da zbog tih teških životnih okolnosti nisu uspeli da završe fakultete ili više škole koje su u to vreme postojale, a koje su upisali 2005. ili pre toga. Zašto ovo govorim? Zato što ja iz ličnog iskustva, kao i vi gospodine ministre, kao i moj uvaženi prijatelj Bojan Tubić, kao i kolege iz opozicije, kao i prof. Ljubiša Stojmirović, koji će da glasa za ovaj amandman i nemam ništa protiv, ali svi mi znamo i poznajemo iz ličnog iskustva, iz privatnog života decu koja žive teško, koja nemaju jednog ili oba roditelja, koja nemaju novca, nisu iz bogatih porodica, izbeglice su, interno raseljena lica, nažalost imaju neku bolest, pa su završili fakultet u roku, pa su magistrirali, pa su doktorirali. Šta ćemo sa njima? Dakle, neka deca su pokazala da mogu da se odupru životnim izazovima. Neka deca su pokazala da uprkos svemu mogu da pobede određene vrlo teške životne okolnosti. Ovo kažem zato, ja znam da je ovo nepopularno reći, hajde malo ipak svi da priznamo da kod jednog broja ovih studenata ima malo i lenjosti, ima malo inertnosti, ima malo one naše stare navike nasleđene još iz prošlog sistema - komotno ću da se ponašam, radiću šta mi je volja, a kad zagusti tu je država koja će, jel, pošto je država „respublika“, opšta stvar, povesti računa o opštem interesu i nekako me izvući iz situacije u koju sam svojom krivicom upao. Dakle, ovo govorim zato što država Srbija mora da vodi računa zaista i o studentima i o učenicima koji se nalaze u teškim životnim prilikama i koji zbog tih teških životnih prilika imaju poteškoće u učenju u radu u završetku fakulteta ili neke druge škole. Ali, država Srbija isto tako mora da vodi računa i onim mladim ljudima koji imaju elana, snage, volje da pobede životne okolnosti i da budu uspešni učenici i uspešni studenti. Evo, tu su starije kolege, tu je prof. Marko Atlagić, tu ste na kraju krajeva i vi, gospodine ministre, sećate se kako su nekad mladi ljudi završavali fakultete? Danas su deca razmažena, ja to znam na svom ličnom primeru. Svi mi grešimo. Mi grešimo na svojoj sopstvenoj deci. Zašto? Zato što mislimo da radimo u njihovu korist ako polazimo od te floskule – a zašto jadno dete da se muči? Ja to sam činim. Dakle, ja ne govorim ni u čije tuđe ime, ja grešim kod svoje rođene dece i svi mi to radimo. Mi mislimo da ćemo učiniti dobro našoj deci ako uradimo onaj posao koji oni trebaju da urade. Ko je nama završavao fakultete? Hajde da budemo pošteni, hajde malo da prestanemo da budemo licemerni. Zašto ovo govorim? Ovo govorim zato da bi građanima Srbije, pošto je ministar prosvete bio nekoliko nedelja ili nekoliko dana na udaru medija, a vi ste ministre rekli neće biti produžetka, a ipak je produženo. Ja sad govorim neke argumente od kojih je verovatno i pošao ministar Šarčević i zato razumem njegovu prvobitnu poziciju. Lako je sada čoveka osuđivati – e sad, ti si rekao, a vidiš Vlada je odlučila drugačije i skupštinska većina će drugačije da glasa. Glasaćemo mi za ovo, mi ćemo da produžimo rok za dve godine, ali ja prosto hoću da problematizujem jednu društvenu temu. Ovo je važna društvena tema i da ukažem na to da to što ćemo mi danas glasati za ovaj predlog zakona ne znači da ministar Šarčević nije bio u pravu. Sa njegove tačke gledišta on je bio u pravu. Zašto? Zato što mi vrlo često grešimo kada su u pitanju mladi ljudi, jedan deo mladih ljudi, da ne kažem da je svuda takva situacija. Danas su mladi ljudi, da li je tako gospodine ministre, ja imam takav utisak, mnogo više razmaženi nego ranije. Sad smo imali, moja koleginica Vjerica i ja polemiku. Ko je Vjerici završavao fakultet ili meni ili Marku Atlagiću ili Ljubiši Stojmiroviću ili vama gospodine ministre ili Bojanu Tubiću? Nije niko, nego smo lepo učili, neko je bio bolji student, neko malo lošiji, svi smo mi potekli manje-više iz nekih porodica koje su imale neke prosečne imovinske prilike. Niko nije od nas bio ni previše bogat, nije imao ni previše uticajne roditelje, niti je mogao da ima neke tzv. „veze“ itd. Uvek je bilo ljudi i porodica i mladih ljudi koji su takve privilegije imali. Postojala je ona tzv. „crvena buržoazija“ pa neka druga buržoazija itd. Manje-više, većina studenata dolazi iz porodica koje ne pripadaju tim slojevima društva koje mogu baš tako lako da dođu do tih privilegija. Dakle, mi smo naše fakultete, evo tu je i Neđo Jovanović sad, vidim čoveka, tu je i moj kolega Komlenski, niko nama nije završavao fakultete, niko nama nije produžavao bilo kakve rokove, nego lepo zasuči rukave, sedi, zagrej stolicu, uči, završi, izađi na ispit. U vaše vreme, gospodine ministre, evo zna to moj prijatelj Bojan Tubić, ja sutra imam ispit na Pravnom fakultetu u Novom Sadu, pa za nedelju dana ponovo, to je Bojane, ja ne znam koji, septembar je mesec, ovo je ja mislim dvanaesti ispitni rok. U vaše vreme, gospodine ministre, koliko je bilo ispitnih rokova? Četiri. Januarski, junski, septembarski, oktobarski. Gotovo. Sada imate ispitne rokove u jednom mesecu po dva puta. Mi imamo oktobarski rok koji počinje, evo, sutra, da li je tako? Zašto ovo govorim? Država je maksimalno izašla u susret studentima. Maksimalno smo izašli u susret studentima i pored svega toga, jedna kategorija studenata misli da ima stečeno pravo, a nema, to nije stečeno pravo, da može da studira po tom starom zakonu, odnosno po pravnom režimu koji je propisivao stari Zakon o univerzitetu do kraja života. Ne može. On može do kraja života da studira, ali po pravnom režimu koji je sada na snazi i nije ovo jedina situacija u kojoj se pravni režim menja. Šta, promeni se pravni režim izdavanja vozačkih dozvola, promeni se pravni režim izdavanja neke druge dozvole, promeni se pravni režim u nekoj trećoj oblasti društvenog života. Vi morate svoje ponašanje da uskladite sa novim propisima. Ne možete da kažete - ali da, ja sam stekao to pravo pre 50 godina, šta je mene briga što je donet neki novi zakon? Briga te je, zato što si dužan da svoje ponašanje uskladiš sa normama novog zakona. Država je do sada izlazila u susret i svi mi znamo zbog čega. Mladi ljudi, studenti, neki su objektivno imali poteškoće da završe fakultet u roku i svaka vlast je htela da izađe u susret studentima koji nisu uspeli da završe svoje studije po programima koji su bili aktuelni u vreme važenja Zakona o univerzitetu, odnosno pre donošenja Zakona o visokom obrazovanju. Čini mi se da smo svi mi pomalo grešili u tome, jer stvaramo kod tih mladih ljudi pogrešan utisak da se nešto u životu može postići bez rada, bez muke i da će neko nekome nešto da pokloni, a ne može. (Nemanja Šarović dobacuje.) Dobro, Nemanja, vidim da će biti danas dosta polemike na ovu temu. Dakle, sada postavljam jedno pitanje, mi ćemo danas da glasamo za ovo, ja ću glasati za ovo, nije ništa sporno, produžićemo rok za dve godine, šta će biti sa studentom? Dakle, okej, on će da završi studije po starom programu, ako uspe da iskoristi pametno ove dve godine koje mu mi sad dajemo na raspolaganje da ih završi. Čekajte, da li smo svi mi svesni, svi mi narodni poslanici i mi koji ćemo glasati za ovaj predlog zakona i oni koji neće glasati, da će tu biti ljudi koji će imati 40, 45, 50 godina, neki čak i više? Gde da se taj čovek dene, kud da krene kad iza sebe ostavi vrata fakulteta? Okej, dobiće diplomu i šta onda? Da li o tome neko razmišlja? Mislim da se tom logikom rukovodio ministar Šarčević kada je rekao da ne bi trebalo produžavati rokove. Prihvatam da su postojali neki opravdani društveni razlozi da se taj rok ipak produži za naredne dve godine. Ovo govorim samo zato da građani Srbije shvate da ova tema nije baš tako jednostavna kao što na prvi pogled izgleda. Ova tema je vrlo zahtevna. Ova tema ima mnogo svojih aspekata. Ova tema zahteva da budemo iskreni. Ja znam da je lako dodvoravati se danas studentima, pa onda penzionerima, pa onda ovima, pa onda onima, pa vam je teško, pa vam je lako, pa vam je onako, pa vama kao, ministre, nije bilo teško kad ste studirali ili meni nije bilo teško, ili Bojanu Tubiću nije bilo teško. Bojan Tubić i ja imamo u svojim ličnim kartama kao mesto rođenja gradove u koje ne možemo da odemo i u koje možemo da odemo sa dosta poteškoća. Da li je tako, Bojane? Da li si iz Osijeka? Da li sam ja iz Slavonskog Broda? Da li me je neko pitao kako mi je bilo da se snađem na studijama, a mama i tata mi nikoga nisu poznavali, ni profesora, ni dekana, ni ministra, nikog, nego, sine, studiraj ako hoćeš, ako nećeš izvoli pa radi. Opredelio sam se da studiram i uspeo sam da završim fakultet i niko me nije ni mazio, ni pazio, ni tetošio, ni pitao me da li mi je teško, da li imam para, da li sam gladan, da li sam žedan, da li sam ovakav ili sam onakav. Isti je slučaj i sa mojom koleginicom Vjericom, i sa Marko Atlagićem, i sa Ljubišom Stojmirovićem, i sa svim tim ljudima. Mi smo sad došli u situaciju da pod pojmom deteta tretiramo zrelog čoveka. Tu mi grešimo. To govorim kao roditelj. Ovo ne govorim kao poslanik. Govorim kao roditelj i sam sam kriv za mnoge stvari, a krivi su i drugi, samo što to neće da priznaju. Mi detetom tretiramo čoveka od 35 godina i normalno je da dete od 35 godina spava do tri popodne i normalno je da mu mama nosi ručak u krevet i normalno je da se rasteže do pet popodne. Da li je tako? Kad ste vi, gospodine ministre, ustajali? Ja sam ustajao u pet ujutru, pa kad moja deca ustaju? Kad ne idu u školu, ustaju pitaj Boga kad, u 10, u 11 sati. Da li je tako? Danas je deci sve teško. Teške su im knjige, teški su profesori, profesori ih mrze, profesori su ovakvi, profesori su onakvi, a mene je moj učitelj u osnovnoj školi koliko puta izmlatio. Sad dete ima pravo da napiše prigovor ako ga profesor popreko pogleda i mi mislimo da činimo dobro deci. Ne pripremamo ih za život. Mi bi hteli da izbegnemo da dete na svojoj koži oseti bilo kakvu nepravdu. To je nemoguće. Nemoguće je ljudi. Da li sam ja uvek dobio ocenu koju sam zaslužio? Nisam. Nekad sam dobio ocenu koja je objektivno bila niža od one koju sam zaslužio, nekad sam možda dobio i ocenu koja ja bila viša od one koju sam zaslužio, ali to je život. U životu nema apsolutne pravde, a mi, bojim se, ovakvim svojim odnosom prema mladim generacijama stvaramo utisak da je život idealan, da u životu nema nepravde, da u životu nema muke, da se u životu rezultati postižu bez rada. To nije tačno. U životu ima i nepravde, u životu ima i muke, u životu ima i nevolje i mi našu decu, studenti su deca, đaci su deca, treba da pripremamo da budu snažni i jaki ljudi koji će uspeti da se odupru svim životnim izazovima. To je ono, mislim, na čemu svi treba da poradimo i Vlada i skupštinska većina. Lako je sada ovde staviti na stub srama ministra Šarčevića i reći mu –pre deset dana si rekao neće biti, a vidiš sad je produženo, kakav si ti ministar itd. Hajde malo da budemo iskreni sami prema sebi. Nemoguće je da su, od svih ovih 10.000 studenata, baš svi imali tako teške životne okolnosti da nisu mogli da završe fakultet. Ja znam, ja sam video koliko studenata mame i tate dovoze na fakultet u džipovima da se dete ne muči, pa da ne pokisne, pa hladno je, pa duva vetar, pa pada kiša, pa profesor je težak, pa jao sine jel ti bilo teško, pa eto učiš dve nedelje, pa jesi se umorio itd, itd. Pravimo od mladih ljudi slabiće, pravimo od mladih ljudi kukavice, pravimo od mladih ljudi mlitave ljude koji sutra neće biti u stanju da se nose sa raznim životnim izazovima. Završetak fakulteta, šta je to, pa to je samo prvi stepenik ka čitavom nizu životnih izazova koji vas tek čekaju. Mlad čovek misli da je najteži posao na svetu položiti neki ispit, koji je možda i težak. Nije, sine, mnogo je teže kad završiš fakultet, pa treba da se zaposliš, pa treba da radiš, pa treba da zasnuješ porodicu, pa da imaš svoju decu, pa da ih vaspitavaš, pa da im obezbediš pristojne uslove za život itd. To su mnogo veće muke, nego položiti, ne znam, krivično pravo, matematiku jedan, algebru, psihologiju, uvod u filozofiju ili anatomiju ili, pitaj Boga, iz neke druge nauke neki predmet. Dakle, ovo sam rekao iz ljudske potrebe, da bi građani Srbije shvatili da ovaj problem može da se posmatra i iz ugla ministra Šarčevića koji nije kabinetski ministar, nego je čovek koji je došao iz sveta prosvete i koji zna šta je prosveta, i studenata koji, objektivno, njima ovaj predlog zakona ide u prilog. Oni misle da im ide u prilog. Ovaj predlog zakona, kada danas bude usvojen, ići će im u prilog, po mom mišljenju, samo u jednoj situaciji, ako ove dve godine iskoriste da završe fakultet. Ako ne iskoriste, može njima država opet da produži za dve godine, ali šta je to? To je produžetak agonije, a svaka agonija mora jedanput da se završi. Država će morati jedanput da prestane sa produžavanjem rokova. Da pokušam da otvorim jednu drugu temu. Okej, mi se sada bavimo studentima koji nisu uspeli da završe fakultet. Ministre, na vama, na Vladi Srbije, na nama iz skupštinske većine je da obezbedimo uslove za mlade ljude koji su talentovani, koji su vredni, koji u roku završavaju fakultete, da im obezbedimo uslove da ne idu u beli svet, nego da ostanu u Srbiji, da u Srbiji budu lekari, inženjeri, pravnici, ekonomisti itd. Da se ne bavimo samo tatinim i maminim mazama kojima je malo 10 i 15 godina da završe fakultet, koji imaju sve u životu, a takvih ima među ovima, hajde da se ne lažemo, ima ih i to dosta, nego da se bavimo mladim ljudima koji nemaju ni bogate roditelje, ni mnogo para, ali su vredni, hoće da rade, hoće da se bore i da im obezbedimo uslove da ostanu u Srbiji. Ja bih voleo sledeći put, kada se pojavite u Narodnoj skupštini, da nas dočeka jedan predlog zakona, kako možemo da pomognemo tim ljudima, koje mere država može da preduzme, koje mere Autonomna pokrajina može da preduzme, koje mere lokalna samouprava može da preduzme da se pomogne takvoj kategoriji studenata, pa da ti ljudi ostanu u Srbiji. Ja znam koliko ljudi, mladih ljudi, koji teško žive, a koji su uspeli u roku da završe fakultet. Nije pristojno da spominjem imena, ali znam mladog čoveka, čiji su roditelji proterani iz Krajine, u „Oluji“ 1995. godine, koji je Fakultet tehničkih nauka, sada živi u jednom selu kod Šapca, završio tako što je svakoga dana u četiri ili pet ujutru, stopirao kamiondžije, dakle, ljude koji voze kamione, da ide u Novi Sad, da ide na predavanja i istim takvim načinom se vraćao svojoj kući, nezavršenoj kući, koji je uspeo u roku da završi Fakultet tehničkih nauka kao jedan od najboljih studenata i eno ga sada asistent na Fakultetu tehničkih nauka, a nije imao ni bogatu mamu, ni bogatog tatu, ni veze, ni vezice, ni ovo, ni ono. U roku završio, ja mislim Mašinski fakultet, jedan težak fakultet, završio master studije, sada završava doktorske studije i sada je asistent. Šta ćemo sa takvim ljudima? Kako ćemo njima da pomognemo? Hajde malo i o takvim ljudima da razmišljamo. Okej, evo mi sada razmišljamo o ovoj kategoriji studenata, hajde da razmišljamo i o onoj drugoj kategoriji studenata, koji podjednako imaju teške životne prilike, uspeli su da ih pobede, uspeli su da ih nadjačaju i da pokažu da se znanjem, borbom, voljom može postići neki životni rezultat. Zato vas, gospodine ministre, razumem i zato sam razumeo vaš prvobitni stav da bi tu trebalo jedanput da se preseče. Doneta je drugačija odluka, skupštinska većina će tu odluku da podrži. Ali, ovo govorim i zbog kolega poslanika, nije naš posao da se mi dodvoravamo bilo kome, nego da govorimo istinu. Istina je, da danas često puta grešimo kada je u pitanju proces obrazovanja i vaspitanja mladih ljudi. Moje kolege iz SRS kažu - kriv je bolonjski proces. Neko drugi će da kaže da je kriv zakon, neki će da kažu da je kriv ministar, neki će da kažu da je kriv dekan, kriv je rektor onog ili ovog univerziteta. Ja kažem, pre svega smo krivi mi roditelji. Vladika Nikolaj je davno rekao - najveći neprijatelj deci su njihovi roditelji, a to je rekao zato što mnogi roditelji u najboljoj želji da učine najbolje za svoje dete, od svoje dece naprave ljude koji nisu spremni za život i o tome treba da razmišljamo. Glasaću, naravno za ovaj predlog zakona, kao i sve moje kolege, u tom nema nikakve sumnje i tu gospodine ministre ćete imati našu podršku, a ovo sam rekao samo zato što sam smatrao da nije pošteno da budete izloženi napadima, a da se ne čuje koji su to argumenti kojima ste se verovatno i vi rukovodili kada ste u javnosti iznosili stav, da država jedanput treba da preseče i da prestane sa produžavanjem rokova.
Polako koleginice, prvo pravo na repliku narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se, potpredsedniče. Uvaženi ministre, uvaženi gospodine Tubiću, poštovani narodni poslanici, jasan je stav poslaničke grupe SPS i on se potpuno podudara sa onim što je uvaženi kolega Martinović istakao. Tačno je, glasaćemo za predlog ovog zakona da li voljno ili nevoljno, rado ili nerado, ostaju brojna pitanja, brojne dileme koje je uvaženi kolega Martinović otvorio i koje teško da možemo zatvoriti na ovaj način. Kada govorimo o studentima koji imaju tzv. tretman večitih studenata i problemu večitih studenata, onda ih moramo analizirati sa jedne strane pojedinačno, jer svaki od njih ima neku svoju dimenziju, životnu situaciju i terete koje je nosio, a sa druge strane ima i onih koji te terete nisu ni imali, koji su bez bilo kakvih životnih hipoteka imali mogućnost da studije okončaju, privedu kraju i postanu korisni članovi društvene zajednice. Nažalost, takvih je mnogo. Gde je, po nama iz SPS, greška pored onoga što je uvaženi kolega Martinović rekao, da stoji teret odgovornosti na roditeljima? Postoji teret odgovornosti na nama kao zakonodavcu. Da li smo možda ranije trebali reagovati kada smo imali prilike da prepoznamo da će ovaj problem doživeti ovaj nivo složenosti o kome mi danas govorimo? Verovatno da jesmo, ali smo opet iz nekih sličnih, možda istih razloga o kojima i danas pričamo, donosili odluke, izglasavali u ovom parlamentu i evo već po ko zna koji put produžavali rok studiranja večitim studentima. Tačno je da fakulteti imaju određenu evidenciju koliki je taj broj, ali je zanimljivo da nemamo taj podatak mi, jer taj statistički podatak je veoma važan. Da li je to 30 hiljada večitih studenata, da li je to 40 hiljada, da li je to manji ili veći broj, konkretno sa teritorije Niša i Niškog univerziteta postoji podatak da je pet hiljada studenata potpisalo peticiju za produženje roka studiranja, upravo imaju tretman ili kategoriju večitih studenata. Lično, kao student Beogradskog univerziteta, dakle ne privatnog univerziteta, sam bio sudionik ili neko ko je u svemu onome što se vezivalo za studiranje, učestvovao i od strane onih koji nisu imali dovoljno sredstava za egzistenciju i od strane onih koji su ta sredstva maltene nemilice trošili. Šta hoću da kažem? Pa, najveći broj studenata, upravo onih koji nažalost nisu mogli da uživaju u blagodetima raznih materijalnih zadovoljstava pa i hedonizma od strane njihovih roditelja, nisu završavali fakulteta. Sa druge strane, završavali su fakultete oni kojima je materijalni položaj bio najteži. Imajući u vidu da sam student Pravnog fakulteta, nekada je Pravni fakultet bio fakultet na koji se upisivao najveći broj studenata. Kasnije se ta brojka između društvenih i tehničkih fakulteta negde otprilike normalizovala, odnosno to više nije tako velika disproporcija. Interesantno je da je upravo na fakultetima društvenih nauka ostao sigurno najveći broj večitih studenata. Ponoviću, imajući u vidu da se radi o onima koji su uglavnom umesto studiranja, svoj status zamenili nekim drugim statusom, dakle, ne više studentskim, da su regulisali čak i radnopravni status, gde su osnovali firme, osnovali preduzeća, preduzetničke radnje, ostvarivali prihode, ali su zaboravili na studiranje. Zbog čega bi, postavlja se jedno moralno pitanje, država i mi prema takvoj kategoriji studenata imali odgovor koji danas iznosimo, odnosno koji će biti pretočen kroz našu odluku kada budemo izglasavali ovaj zakon? Da li je to moralno opravdano? Nisam siguran da jeste. Da li je moralno opravdano da se stavljaju u isti koš oni koji su svojim radom, trudom, zalaganjem, energijom, odricanjem od mnogo čega, a najviše na teret vrlo skromnih budžeta svojih roditelja uspevali da završe fakulteta u odnosu na one koji su imali sasvim suprotan status, sasvim suprotnu poziciju i to na neki način čak i zloupotrebljavali? Nije mali broj onih koji studiraju po 10, 12, 13, 15, 20 godina. Koje je to opravdanje? Uvaženi kolega Martinoviću, potpuno ste u pravu, koje je to opravdanje posle toliko godina nezavršenih studija da se opet produžavaju rokovi završetka studiranja na fakultetima? Ono što sam pročitao kao neko opravdanje od strane studenata se graniči sa licemerjem, jer se kaže – najveći ili najvažniji razlog zbog čega se studiranje produžava, odnosno zbog čega se ne može završiti u roku je, uvaženi gospodine Šarčeviću, navodna preobimnost studijskog gradiva, odnosno programa itd. Da li iko ko ozbiljno razmatra ovu temu može takvu besmislicu da prihvati? Ja sam siguran da ne može i voleo bih da me neko ko ozbiljno razgovara na ovu temu razuveri. Teško da ću moći da prihvatim argumente koji imaju neko utemeljenje upravo na ovim činjenicama koje sam ja istakao. Poslanička grupa SPS, kao što smo i na samom početku rekli, kako je to i naš ovlašćeni predstavnik uvaženi kolega prof. dr Žarko Obradović istakao, podržaće ovaj predlog, ali se postavlja pitanje – do kada? Da li ćemo i nakon isteka ovog roka koji izglasavamo da produžavamo rok završetka studija biti u poziciji da to opet činimo? Da li ćemo opet doći u poziciju da mi preuzimamo ogroman stepen odgovornosti na sebe zbog toga što državu Srbiju lišavamo velikog broja ljudi koji treba da budu korisni članovi društvene zajednice, a sa druge strane dajemo im pravo koje u drugim državama teško da postoji? Onoliko koliko je meni poznato, a možda grešim, ispravite me, u Hrvatskoj ne postoji problem večitih studenata. Čak je daleko manji problem večitih studenata i u Federaciji Bosne i Hercegovine nego kod nas. Za zemlje EU ne želim ni da komentarišem. Rusija je davno rešavala i uspela u velikoj meri da reši problem studiranja, naročito kada je u pitanju visoko obrazovanje i takođe bi trebalo da posluži kao obrazac ili uzor za ponašanje koje mi treba da prihvatimo kao matricu ponašanja. Nažalost, mi to ne činimo. Zato, uvaženi ministre, imate našu podršku kada je u pitanju vaš stav. Vaš stav se mora prihvatiti sa velikim razumevanjem, kao čoveka koji je deo sistema visokog obrazovanja i obrazovanja u celovitom smislu reči sa jedne strane, ali sa druge strane kao građanina, roditelja, čoveka koji razmišlja na način koji podrazumeva razmišljanje svakog građanina koji želi dobro svojoj državi i koji i radi u interesu svih građana Republike Srbije. Zbog toga, uvažene kolege narodni poslanici, mislim da bez obzira što ćemo podržati ovo treba da imamo i ovaj način razmišljanja kako kritičan način razmišljanja, kada je u pitanju produženje rokova. Nadam se da će to da prihvati moj prijatelj i uvaženi kolega profesor Stojmirović. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić, pa zatim Vjerica Radeta. Po Poslovniku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Član 27. je u pitanju, gospodine Arsiću. Ovo što ste sada uradili je skandal. Zato što sam lično čula odavde da vas je Martinović pozvao i rekao – sad Atlagića, pa onda posle nju. Dakle, to je neverovatno. Ovde dajete repliku ljudima koji su imenom i prezimenom pomenuti. Ja se ne bih javila zato što je kolega Martinović pomenuo moje ime i prezime, jer nije bilo nikakvog razloga, malopre kolega Neđo Jovanović nije govorio repliku, govorio je osam minuta o amandmanu. Ali nemojte da predstavljate javnosti onako kako nije. Ovde je jedino poslanička grupa SRS pomenuta. To što je pomenuo kolega Martinović mene, ništa loše nije rekao. Da, ja sam završila Pravni fakultet, bez ikakve veze, bez bogatih roditelja, bez intervencija na fakultetu, završila sam ga za tri i po godine sa prosekom 8,7 i nemam razloga da se toga stidim, niti da repliciram na tu temu. Ali svašta je ovde rečeno, naravno, replika od dva minuta na nešto što je trajalo 30 minuta nije moguća, ali mi ćemo govoriti ono što su naši stavovi kroz naše amandmane. Mi ovde nastupamo principijelno. Mi se nikome ne udvaramo. Pa nismo mi ludi da ne razumemo. Onaj ko brani suprotan stav, udvara se desetinama hiljada studenata koji redovno završavaju i koji redovno studiraju, mi to znamo, ali mi se nikada nikome ne udvaramo, već iznosimo principijelne stavove SRS. Pa zar vam nisam citirala u načelnoj raspravi tačku 43. našeg programa? Kaže kolega - šta će biti sa nekim ko završi fakultet od 60 i kusur godina? Pa pitajte ove vaše. Pitajte ovog vašeg iz Niša što ne zna kako mu se tačno fakultet zove, završio ga u 65. godini. Prođite sve lokalne samouprave, pa i ovu Skupštinu, gde god, sa srednjom školom neko radi, dođe sa fakultetom, ne zna se ni odakle mu je diploma, dobija redno mesto za koje se dobija plata sa fakultetom. Nemojte, molim vas, dajte da ozbiljno razgovaramo o ozbiljnoj temi. Hvala.
Po Poslovniku, narodni poslanik Mihailo Jokić.
Član 27. Ja sam se odmah posle predloga amandmana javio za repliku.
Kolega Jokiću, ne možete član 27, upravo je koleginica Radeta.
Molim vas, da li ova moja mašina radi ili ne radi? Da li vi konstatujete to da sam se ja vama javio već na samom početku? Možda je pokvarena mašina, pa to ne konstatujete ili nećete da mi date reč, pa da idem malo da odmaram. Hvala.
Kolega Jokiću, ne možete član 27. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je veoma važna tema, ona nije važna samo danas, ona je i juče bila važna. Ona je u 19. veku bila aktuelna, kao što je i danas. Počevši evo samo od Zakona 1882. godine, kada je ministar bio Stojan Novaković, od tada kada je uvedeno osnovno obavezno obrazovanje do danas promenili su se mnogi zakoni i nastavni planovi. Odmah da smo načisto. Mi smo i na odboru prihvatili predlog Vlade, ali je istina da su se studenti, hajde da tako kažem, po starom nastavnom planu i programu javljali svim narodnim poslanicima. Oni sad slušaju, moj odgovor je - javite se Ministarstvu i drugima, Skupština je zadnja. U čemu je razlika između sadašnje Skupštine i ranije, kada je ministar u pitanju? Molim vas, pošto javnost to sluša, profesori, pedagozi koji znaju istoriju pedagogije, pedagoških ideja, razlika je u tome što je, u 19. veku uzmimo, ministar zadnji donosio odluku. Bio je savet, to znaju kolege profesori, ministar to vrlo dobro zna, i on treba da ima svoj stav i svaki onaj ko želi kvalitet vaspitanja i obrazovanja tako bi postupio. Međutim, dozvolite da kažem, i onaj drugi deo ću sada govoriti, koji je gospodin Martinović postavio i mislim da suština i jeste u onome što je on rekao. Poštovani narodni poslanici, vi vrlo dobro znate, kao i ja, da Srbija sprovodi projekat ubrzane modernizacije zemlje. Jel tačno ili ne? Mi taj ubrzani projekat provodimo od 2014. godine. E, upravo ćemo sad doći na jedne i druge studente. Vaspitanje i obrazovanje je oblast u kojoj taj proces se vrši kroz razne oblike vaspitno-obrazovnog rada. Jedan od tih oblika jeste digitalizacija u školama. Sada ćemo doći na napredne i na one studente, mislim da će građanima, a i studenti to znaju, biti vrlo jasno. Vašom zaslugom, gospodine ministre Šarčeviću, radi javnosti ovo govorim, u 3.000 osnovnih škola u Republici Srbiji opremljeno je digitalnim kabinetima, sa računarima i novom tehnološkom opremom. Hoću da to dva puta ponovim. Vašom zaslugom gospodine ministre Šarčeviću, u 3.000 osnovnih škola, računajući centralne i područne, u Republici Srbiji opremljeno je digitalnim kabinetima sa računarima i novom tehnološkom opremom. Ovo iz više razloga, zato i još ću jednom, ako treba i pet puta, što oni kojih danas nema u sali, samo dve godine ranije su sumnjali u to, a ima i danas ovde i desno i levo, kako god hoćete koji sumnjaju. Naši politički protivnici su to izuzetno bili protiv da je to nemoguće, kako vidite moguće je. Međutim, u isto vreme radi javnosti, započeta je i modernizacija nastavnih planova i programa, vrši se tzv. unutrašnja, gospodo reforme škole. To mi moramo znati kao narodni poslanici, a to gospoda profesori znaju i ministarstvo, a i roditelji. Ono što je veoma važno o čemu danas nismo baš mnogo u načelnoj raspravi govorili, uloga profesora se menja, profesor više nije kao jedan ili jedini izvor znanja, kao izvor znanja pružanja raznih informacija dostupne su u onoj liniji izvor naglašavam, ali niti škola, niti nastavnici nisu suvišni. Naprotiv, još jedanput kažem uloga vaspitno obrazovnih ustanova postaju ključni u pripremanju mladih ljudi za život u društvo, ono što je gospodin Martinović rekao, deviza, prosvetni radnici to znaju, ministar to zna, je i ranije bilo - ne učimo za školu nego za život. To je u smislu studenata po starom nastavnom programu, a o njima posebno govori. Nastava i profesori, postaju sada medijatori, to je Bolonja. Neko je pitao šta je Bolonja - to je Bolonja. Profesori znaju vrlo dobro, pogotovo pedagozi, šta je to u procesu vaspitanja postaju medijatori obrazovanja i više nisu jedini izvor znanja ili pružanja informacija. Dakle, ja sam u raspravi u načelu govorio o studentima koji završavaju studije pod nastavnom planu i programu i njihovi mu navodnike mukama, navodeći primere svetskih autoriteta koji su stvorili najveća dostignuća u svojim poznim godinama, ali to nisu svi gospodo narodni poslanici i poštovani građani Srbije. Dakle, to su bili pojedinci, ja sam i rekao iz područja umetnosti, filozofije, nauke itd. Imamo velikana koji su i najranijim godinama završili svoje studije, u 11 godini života, u 18 i da ih sad ne navodimo. To su oni o kojima ministar vodi računa i gospodin Martinović koji naglašava, a to gospoda posebno znaju. Samo da kažem da je jedan naučnik u svojoj 11 godini života pronalazak u činiju. Dakle, šta ćemo o njemu, šta ćemo o jednom koji je u 18 godini postao čuveni kompozitor. O njima ovisi budućnost, od naprednih. Mi smo i u socijalizmu, vi koji niste rođeni, vodili računa o naprednima i zvala se napredna grupa tzv. pored redovne nastave imali smo i napredne, ali imali smo i slabije. Međutim, u procesu globalizacije i digitalizacije moramo voditi računa više o ovim naprednim, vodeći računa i o drugim, pa ne vodi država samo računa. Znate, dame i gospodo ko vodi računa? Pa, vaspitno obrazovne ustanove i profesori, profesoru se menja uloga, meni, gospodinu Martinoviću i vama gospodo profesori, mi moramo proceniti individualnu sposobnost svakog učenika i studenta, njihove sposobnosti i svakome prilagoditi program. To je suština. To se zove reforma. To je bilo u 19. veku. To se radi danas ako hoćete i Bolonju. Ne može profesor pogotovo, bau profesori, ono raditi što su radili, a takvih je malo gospodine ministre u ovoj grupi. Ima toga, ali je malo. Znači, ne mogu raditi ono što su radili. Dozvolite da kažem po meni da su bau profesori pedagoški nepripremljeni, obično ljudi koji nemaju vezi o pedagogiji, didaktički potpuno nefunkcionalni, ne prilaze individualno i ne procenjuju svaku sposobnost, svakog pojedinca, učenika ili studenta. Stvaraju lažni pedagoški autoritet od sebe, a ne o svojim sposobnostima da pomogne svakom pojedincu. Dakle, moram reći i koristoljublje pojedinih profesora ili čak sam, a pošto se bavim kao pedagog, ima i genetski kod, a takvih je vrlo malo. Međutim, dozvolite da kažem sad još jednom, mislim da je Vlada bivša izlazila na kraju dovoljno je tri, četiri puta produžetak i po dve godine. To treba zaustaviti više i Vlada je zaista vodila računa o tome i ministar Šarčević. Ja da sam bio na njegovom mestu isto bi tako postupio, a on je taj koji čuva i kvalitet vaspitanja i obrazovanja zajedno sa vaspitno-obrazovnim ustanovama. Mislim, po mojoj proceni, pošto smo tri puta produžavali, mislim da njih ima vrlo malo, ali ne možemo ovde reći, prekjuče u raspravi, ima jedan biznismen kome ne trebaju pare on hoće prosek deset. Pa, nisu škole ulice i fakulteti…Ej, gospodo, kako to hoće? Pa, neka ide na master studije, pa neka uči i studira. Dakle, ima tu raznih elemenata, mi smo studentima izašli u susret kroz promene zakona i to se radilo stalno u prošlosti, ali nije se radilo ovako dugo. Dakle, podržavam gospodine ministre, stav Vlade i mi ćemo danas glasati i izglasati da naši studenti, da im podržimo još dve godine i vaš je izvanredan stav da preporučite i bolonjcima i univerzitetima. Tu se pokazuje vaša briga kao iskusnog prosvetnog radnika. Malo sam emotivan zato što ste vi čovek koji neće da iznese, ne hvalite se. Ono što ste vi napravili u zadnje tri godine, to nisu prethodnici u 20, neka se ne ljute, ja ću im nabrajati ako treba i konferenciju za štampu, sve taksativno nabrojati šta ste napravili. Oni su se sprdali s tim, mislili da nikada nećemo reformu izvršiti, jer su ovi nesretnici preko nas govorili da je to nemoguće. Vi ste ovde bili unazad tri godine, a njih danas nema u ovim klupama. Znate zašto? Neće da se suoče sa istinom, ne samo na području vaspitanja i obrazovanja nego i na području privredne aktivnosti i industrijski kako god hoćete i ukupnog života. Izvinite, malo sam emotivan, razumem svakog studenta, razgovarali smo sa njima, ali zaista moraju od sebe dati, ali neko ko je biznismen 20 godina i hoće prosek deset, a ima šezdeset godina. Pa, pitanje je kako je taj biznis razvio ako nije to završio. Evo, ja mu to pitanje postavljam. Neka pređe na master studije, ništa nije problem, ima pare onda, i neka studira. Dakle, vrlo smo dobro razmatrali svakog pojedinca i svaka čast onima sa posebnim potrebama i tu smo vodili računa, razgovarali sa njima i mislim da smo izašli zaista u susret. Imate podršku i vi ministre i Vlada Republike Srbije. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite. Izvinite, kolega Stojmiroviću. (Vjerica Radeta: Pa, da li je moguće Arsiću, el si rekao malo pre, posle Marka Atlagića?) I vi ste tražili povredu Poslovnika? Vjerica Radeta: Ovo nije repliku. Nije imalo veze sa replikom? Koleginice Radeta, ni vaša povreda Poslovnika nije imala nikakve povredom Poslovnika nego ste iznosili svoj politički stav i replicirali drugim poslanicima. Naravno, da nemam ništa protiv ali nemojte mene da krivite onda za druge stvari. Izvolite, kolega Stojmiroviću.
Ovo je prilika i za one koji prate prenos da prisustvuju jednom lepom času demokratije. Ovde se danas vidi da u SNS živi duh demokratije, a ja ću kao poslanik te stranke glasati za amandman kolege iz SRS, a sa druge strane imam suprotno mišljenje u odnosu na većinu mojih kolega koji se javno izjašnjavaju, doduše ima i nekih koji podržavaju ovo što sam rekao, a ja sam sa profesorom Atlagićem veoma često o tome diskutovao, imali smo isti stav od početka kako se pojavio ovaj problem, sada, normalno on je čovek promenio svoj stav, ja sam ostao pri tome. E, sad da kažem šta je još dobro. Dobro je to što se mi ovde sukobljavamo sa različitim argumentima, ali se trudimo činjenicama da pokažemo ko je u pravu, ko nije u pravu. Moram da kažem da mislim da je kolega, koji me je pominjao, pogrešno razumeo ovo. Nije stvar u tome da ovi ljudi koji nisu završili fakultete, završavaju te fakultet da bi se negde zaposlili i kako će se zaposliti. To je njihov problem ljudi. Oni koji su bili dobri, vredni, ranije su završili, imali su veće šanse da se zaposle i da nađu bolja radna mesta, što i priliči njihovom radu i trudu. Da li će se neko od ovih ljudi zaposliti ili neće? Ja to ne znam, i ne mogu da znam, ali, znam iz razgovora sa njima da su to ljudi koji već imaju nekoliko dece, da su to ljudi koji rade, kolega Atlagiće se iznenađuje kako taj što ima sve desetke, ostala mu dva ispita, ja sam o tome govorio, ostala su mu dva ispita, kakav će on to da bude stručnjak i kako on to vodi privatni posao i kako može da bude uspešan, a nije završio fakultet, itd. Atlagiću, dođi kod mene u Crnu Travu, naići ćeš na 10, 20, 100 najuspešnijih građevinskih stručnjaka u Srbiji, a nisu završili neki od njih ni srednje škole. Nije stvar u tome da može preduzetnik ili menadžer da bude samo onaj ko završi fakultet, važno je da čovek ima nešto što ga vodi ka uspešnosti. Ja ne volim da se takmičim sa pravnicima, jer kod njih to može i ovako i onako. Da li je istina da njihovo stečeno pravo neko može da poništi, neću da ulazim u to, ali od naših poslanika iz SNS, rečeno da je u Hrvatskoj studenti su tužili i dobili su spor pred državom i ne može niko da im ograniči rok studiranja. Ja ne bih voleo da se naši studenti tuže sa našom državom, i što kaže narod, da se „ciganišemo“ bez potrebe. Kako će se rešiti ovaj problem? Pa, neće produžetkom na dve godine nikako. Ali, ako prihvatimo ovaj amandman i ako njima ukinemo to vreme za koje moraju da završe, neće svi oni završiti, ali taj problem se neće ni pojavljivati, pa ćemo ga zaboraviti. E sad, neko se sekira šta će da radi onaj ko će da završi fakultet u 60, 65, ne znam ni ja kojoj godini. Pa, to je njegova želja da završi fakultet. Neka uzme diplomu, neka je okači na zid, neka radi sa njom šta god hoće. Neko hoće da mu piše na spomeniku dipl. inženjer, politikolog, ovo, ono. To je ljudi individualno, svako od nas bira šta će raditi, gde će raditi i šta će biti po zanimanju po vokaciji. Vi koji se razumete malo više u psihologiju, sigurno zna i Atlagić, on se i pedagogijom bavi, ima slovljeva ona teorija. Šta kaže, šta je čoveku najvažnije? Na početku hrana i da e negde sakrije, da preživi, pa odeća, pa dalje, ali šta je na vrhu one piramide samo zadovoljstvo, svako teži da bude ono što je duši. Kasapin hoće da bude kasapin, slikar želi da bude slikar, pevač da bude pevač, a neko želi da završi fakultet, da diplomira. Pa, imate slučajeve gde ima ljudi koji su završili dva, tri, pet, sedam fakulteta. Evo, meni sad dođe, slušajući sve ove naše rasprave i oko tih čuda, oko prava, dođe mi da se zainatim pod stare dane da se bacim na to pravo i da doktoriram na pravu. Evo, časna reč, to mi dođe, posle svih ovih priča i pričica. Ne tražim ja to da bi se ja dodvoravao studentima, a šta ima da im se dodvoravam. Ja sam svoj radni vek završio, ali ja sam u duši profesor i shvatam da je meni obaveza da te studente poštujem. Gde bi bio Šarčević ministar kad ne bi bilo studenata? Gde bi bio Atlagić profesor, kad ne bilo studenata? Gde bi bio Martinović, gde bi ja radio da ne nije bilo studenata? I, sad mi pričamo, isto kao u tom marketingu koji sam ja predavao. Kupac je u centru pažnje, sve je usresređeno za kupca, dajte kupcu, tako i mi kažemo – studenti su glavni, sve studenti, studenti. Ne tražim ja da se ti studenti puste ako ništa ne znaju, daleko od toga. Ali, ako je njihovo pravo da završe fakultet po zakonu koje je bio kad su se upisivali, pustite ih neka idu tako i neće znati ni Šarćević, ni Matinović, ni Stojmirović, niko od nas sutra neće znati koliko ima tih koji nisu završili. Niko od nas sutra neće znati koliko ima tih koji nisu završili. Ja sam prošli put rekao, moj kolega je upisao FON, kao student duge generacije, znači kako je postao FON, pa znači u drugoj generaciji je bio brucoš. Otišao je u penziju i nije završio fakultet. Pa, šta? Tako isto i kažem za ove studente o kojima danas razgovaramo. Nije važno da li ih ima 10, 100, da li je jedan, nemojte da im stajemo na put da ne mogu da ostvare ono što su naumili. Što je rekao Martin, ima te razmažene dece, ima nas roditelja koji ne valjaju, evo ja sam za sebe to kažem, koji ne vode računa na najbolji način, kako je to vladika rekao po Martinovom citiranju. Jeste to naša greška, ali nemojte da pravimo sada drugu grešku, pa da i tuđoj deci mi stajemo na put bez razloga. Ima mogućnosti da se to završi na najbezbolniji način i ja sam za to da se to tako završi. Ako se ne prihvati ovaj amandman i ako se ne prihvati ovo što ja govorim, pa nisam ja budala da glasim protiv ovog predloga. U interesu studenata i ja ću da glasam za ovaj predlog. Mislim da treba podržati ono što je najbolje za studente, a to je najbolje, ukinimo tu obavezu, dve godine, godina, tri, pet, pa neka studiraju dokle mogu, dokle imaju snage.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Pravo na repliku na pominjanje stranke.
Boga mi, gospodine Arsiću, ako Kalister bude gledao ovu sednicu, nećete se dobro provesti. Ne radite baš nešto kako Poslovnik kaže i ovako nakarada. Ovde je rečeno da poslanici SRS izmišljaju 1.001 razlog zbog čega ne treba ograničavati vreme završetka studija. Naprotiv, mi ne pominjemo ni jedan razlog. Mi jesmo govorili o tome šta su ljudi, ti studenti, pisali poslanicima, svima, ne samo nama, jesmo to pominjali, ali smo mi tvrdili da razlog zbog čega neko studira, zbog čega studira 50 godina ili koliko god hoće je njegova lična stvar, može da studira iz hobija. Dakle, mi govorimo da nemamo prava da se mešamo u razloge zbog čega neko nije završio fakultet na vreme. Ne možete nama onda reći da mi izmišljamo 1.001 razlog. Mi nikada nismo pitali, na primer, zašto je kolega, Marko Atlagić, koji su njegovi razlozi bili da je magistrirao u 32, a doktorirao u 47. godini. Imao je čovek razloge i tako je završio. Gospodin Martinović, je, na primer, magistrirao u 27. godini, završio je doktorske studije u 35. godini. Dakle, mi ne pitamo zašto je to Martinović uradio mnogo brže, čovek valjda nije imao nikakvih drugih razloga, okolnosti, kolega Atlagić je verovatno imao neke okolnosti koje mu nisu dozvolile da doktorira pre 47. godine. I, mi sad treba da to stavljamo na stub srama? Ne! Kad god ko odluči da završi studije, magistrira, doktorira, to treba i da uradi, a da mu se omogući od strane države.
Reč ima ministar, gospodin Šarčević. Izvolite.
Ako dozvolite, ja mislim da smo sve vreme samo u jednoj zabludi. Niko nikome ne sputava pravo da studira koliko želi godina i to ne mora ni zakon, ni amandman da reši. Ne možete imati u jednoj zemlji dva sistema paralelno, imati Zakon o visokom obrazovanju, koji je davno stupio i koji ne primenjujemo, nego ga krpimo, krpimo, krpimo. Imate priliku da ćemo preporukom fakultetima, isto po više puta dato za tzv. stare bolonjce ispraviti. Pa, znate šta? Ja sam najmudrije mogao da stavim da je to obaveza visokoškolske ustanove i ovo o čemu sad pričamo. Rekla je Saška Tomić onoga dana šta bi se desilo, a vidite kako imamo poverenja onda u visokoškolske ustanove, da će te nove bolonjce prihvatiti, i prihvataju ljudi. Nije to bauk. Odjednom smo sad nepoverljivi prema našim isto visokoškolskim ustanovama. Ja to kažem i ljudima sa Univerziteta kad su počeli priču - država je vidljivija, država će uzeti veće učešće u savetima, imala 15%, a po osam, devet godina nisu birali članove Saveta. Pričali smo o tome ovde kako će država biti sada vidljiva sa 30% i kako će narušiti autonomiju visokoškolske ustanove, Univerziteta. Eno, videli ste kako je narušena, uđeš s ciglom i zabarikidiraš se i narušiš. A može i tako. Ja sam jutros, gostujući na jednoj televiziji, postavio pitanje – zašto ja uopšte danas sedim ovde? Ako se ulaskom na Rektorat prekršilo, ja nisam pravnik, ali znam bar jedno pet zakona i nijedna pravna struka se nije oglasila da kaže, a to je pravo na imovinu koja je tuđa, to je pravo na rad rektora i drugih ljudi. Time što vi kažete - mi smo studenti iz političke grupacije sebi ste dali legitimitet, a gde to ima? Da li će neki studenti ostati uskraćeni potvrde i neće dobiti dom, pa može da se desi. Da li je to treba da pratim kreativno i da produžavam neke druge rokove za druge stvari? Pa mislim da ne moram. Ako smo imali poverenja da će visokoškolske ustanove preporuku za stare bolonjce prihvatiti, moja prvobitna namera je bila da to uradimo i sa ovim tzv. starim programima. Ako se sećate, obrazloženje koje sam takođe dao u medijima bilo je da ćemo ići da zamolimo svakog dekana da tačno dođemo do broja, imamo JIS koji se priprema i da vidimo šta je sve moguće da se prizna. Znači isto, jednom dobrom metodologijom bi došli da se o njima baš brinemo. Niko nije rekao da ih baš briga za njih. Znate, ja nisam stariji ni od ovog doma, ni od Vlade i ne mogu da ja svoje mišljenje namećem. Naprotiv, mnogo sam niži i zato ću uraditi ono što se i očekuje od mene, voljno-nevoljno. Rekao sam i citirajući narodnu pripovetku „Tamni vilajet“ - bolje uzeti da se ne kajete, nego uzeti. Znači, bolje je ipak uraditi. Ako dozvolite još samo minut, zadržao bih se na reči ne samo Aleksandra Martinovića, nego i drugih kolega i Neđe, kada govorimo o vaspitnoj ulozi škole, društva. Znate li kad smo mi počeli da erodiramo kao društvo? Onog časa kada smo odbacili patrijarhalno vaspitanje kao nešto najgore na svetu. Druge države, i Kina, i Koreja, i Rusija, čuvaju svoje tradicionalne vrednosti vaspitanja. Nije patrijarhalno vaspitanje da poštujete hijerarhiju patrijalne zadruge. To je istorijska zabluda. Ja sam dedi ljubio ruku, ali to niko ne očekuje da meni moj unuk ljubi ruku. Ali, znao se red, znalo se šta može dete, šta treba da radi, kakve su mu obaveze i to je. Ja pokušavam da probudim savest. To ne možete nikakvim dekretom vratiti u škole. I, kad govorimo o reformi obrazovanja i strategiji, stoji vaspitanje pa tek onda sve drugo. Stalno pričamo o tome ovde. Ovaj dom jeste možda najbolje mesto trenutno u državi da se o tome priča. Kada dođe do nasilja, da znate šta je zatajilo? Vaspitna funkcija škole, ali i vaspitna funkcija i porodice. Ta deca imaju svoje roditelje i oni ne znaju da otvore elektronski dnevnik da vide da mu ne ide dete 10 dana u školu, a škola volšebno ne šalje Centru za socijalni rad, a ovi ne rade svoj posao. Ja ću bar kao resorni ministar sve što je do mene da uradim. Znači, razmazili smo decu i ja sam tražio uzroke tome radeći. Evo, 40 godina radim u obrazovanju i to me je nerviralo. Kako to klinac od 14 godina počne da odlučuje u ime roditelja? Ako ćemo držati svoje teze, imamo pravo, a što smo ograničili srednju školu? Pa, može i ona da traje koliko ko hoće. Znači, ne može. Ljudi, društvo mora da bude uređeno. Vrlo smo razumni i temeljni, ali zbog nekih nevolja koje su se desile Srbiji, toga smo svesni, i raspada države, i sankcija, i rata, i krvi, i dolaska ljudi ovde na traktorima, i svemu tome, smo smatrali da treba svoju decu da zaštitimo više nego što je normalno. Međutim, to je prošlo. Treba da polako izađemo iz te čaure i da krenemo da im dajemo dobre prilike za život, bolje primere. Gde ćete bolji primer nego sam sebi? Ja sam dosta strog i u celoj široj familiji, i sa moje i sa ženine strane. Svu decu koja su htela da studiraju poduže sam muštrao, hvatao za gušu i pomagao. Mislim da je to bila neka moja misija. Moje poruke nemojte pogrešno shvatiti kad im kažem – ljudi, sad sedite, učite. Možda neće doći ministar iza mene da će hteti ovo da radi. Možda neće biti saziv parlamenta koji će im dalje produžiti. O tome se radi. I ja sam dobio hiljade mejlove, ali dobijam već treći put iste mejlove od ljudi koji čekaju nekakav avgust da istekne da bi ponovo to uradili. Ovde imate šareniš u toj priči. Ljudski je da parlament ovo uradi. Ja se nisam ni popišmanio, niti sam rigidan da ne prihvatim i drugo mišljenje. U tom smislu, svakako, da mogu da glasam, i ja bih glasao za ovu istu odluku. Hvala vam.
Pravo na repliku, narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, samo nekoliko rečenica. Nije tačno da smo često razgovarali, oni koji mene znaju kao čoveka i drugog narodnog poslanika. Vrlo malo smo razgovarali o tome i moj je odgovor uvek bio, kao i studentima, možete proveriti i mejl odgovore, prva adresa je ministarstvo, a onda Vlada itd. Međutim, kada su lične stvari u pitanju, tačno je da sam 1974. godine, proverljivo, završio Filozofski fakultet, istoriju i pedagogiju i 1976. godine već sam radio odmah. Godine 1976. sam upisao postdiplomske studije. Gospodin ministar to zna i ovi koji su stariji malo, on je trajao dve godine, predavanje. Godine 1976. upisao i 1981. godine završio, odnosno magistrirao postdiplomske studije. Dve godine se moralo ispite polagati. Za vašu informaciju, 21 ispit na postdiplomskom. Nikada to sebi nisam govorio, bio sam jedan od najboljih studenata, doneću i indeks ovde, proverite, vidite, na Filozofskom fakultetu u Zadru. U međuvremenu, po onom sistemu, ministar zna, ako ste pisali mnogo radova, a pošto sam i pedagogiju već tada pisao, mnogo radova. Za one koji ne znaju, prihvaćena doktorska disertacija u Zagrebu na Filozofskom fakultetu, slušaju gospoda iz Zagreba, i tema doktorska prihvaćena. Dakle, tema za doktorat. Prilike su bile kakve jesu. Čak sam bio predavač vanjski na Filozofskom fakultetu u Zadru u trećinskom odnosu, a primljen na stalno zbog nesretnih okolnosti o kojima ja ne bih želeo. Završilo se to kako se završilo. (Predsedavajući: Privodite kraju, kolega Atlagiću.) Prema tome, gospodo, sve je proverljivo. Hvala lepo.
Reč ima gospođa Maja Gojković, a zatim narodni poslanik Mihailo Jokić. Izvolite.
Hvala lepo na mogućnosti da učestvujem u ovoj raspravi. Naravno, želim da podržim predlog ministra, iako verujem da se i on duboko ne slaže sa ovim predlogom. Mi svi znamo kako smo pomalo i podlegli pritisku ljudi koji se nazivaju u društvu stari studenti po starom sistemu, a opet želja da se ne pravi problem tamo gde očigledno ne mora ni da ga bude. Ono što ćemo mi uraditi svojim glasanjem je jedan gest dobre volje da izbijemo taj argument večito starim studentima da ih je nešto sprečilo da završe fakultet. U razgovoru sa kolegom Martinovićem, treba dobro razmisliti i o tome koliko godina imaju ti stari studenti. Ovde je neko rekao – koliko god da imaju godina, koliko god mogu da izdrže treba da studiraju, mislim da je prof. Stojmirović, pa nije baš tako. U svetu postoje za to fakulteti za treće doba i to ne govorim ništa pežorativno, to govorim vrlo pozitivno. Mislim da treba da se razmisli i oj tome. Ne mislim da država treba da stane iza toga, ali neki privatni sektor, kao što postoje i privatne škole i privatni univerziteti. Treba da razmišljaju o tome da postoji način studiranja i za treće doba ili za ljude koje je nešto sprečilo u životu da studiraju kao većina populacije, da upisuje fakultete sa 19 i 20 godina. To se tako rešava u nekom svetu kome teže oni koji pričaju o tome da završiš ovde fakultet, pa pališ, kako je bila reklama, nažalost, za upis na jedan fakultet, pa onda da znaju da tamo postoje fakulteti i škole za treće doba ili za one koji iz nekog razloga ne mogu redovno da studiraju. Ali, ovi ljudi, rekli ste ministre u jednom trenutku - deco, sedite i učite, malo je to relevantno da su to deca. Oni poslednji koji su upisali, kaže Martinović, bilo je 2005. godine pa unazad i ta deca su sada nešto starija od mene. Tako da, hvala na komplimentu, ministre, što ste mi dali poruku da mogu da studiram po starom i da upišem još neki fakultet. Ali, ne brinite, nemam ambicije, barem ne pre penzije, a onda bih volela da se ostvari mogućnost studiranja za treće doba, čisto da ostvarim neke svoje snove koje nisam mogla da ostvarim, malo zbog života, malo zbog uticaja roditelja. Jer, u naše vreme su roditelji imali presudan uticaj na to i šta ćemo mi završavati i kakvi ćemo postati ljudi. Apsolutno se slažem sa vama. Naše društvo je utonulo u jedan veliki populizam, da popuštamo svuda gde se mi duboko ne slažemo da treba da popustimo, pa smo prestali da razgovaramo glasno. Svi smo nešto politički korektni i ne smemo da kažemo ono što nas zaista boli, a to je što porodice, jedan deo u našem društvu, okreće glavu od svoje dece i smatraju da oni ne treba da učestvuju u stvaranju discipline kod mladog čoveka, kao nešto što je poželjno da budeš onda dobar i odgovoran čovek kasnije, kada se ta mladost završi i kada trebaš da budeš deo, odgovoran pojedinac našeg društva. Znači, ovi mladi roditelji moraju da shvate da imaju presudnu ulogu na to kako će jedan mladi čovek da odgovara, pa onda, naravno, i vaspitno-obrazovne ustanove, iako je to nekako vaspitno izašlo iz našeg školskog sistema i to je strašno, jer mi svi intimno komentarišemo pojedine pojave u našem društvu koje su sada zaista već i drastične, ali kada razgovaramo međusobno, svi se slažemo da smo postali jedno društvo koje potpuno povlađuje mladima, povlađuje deci i tražimo stalno krivce na nekom drugom mestu, umesto da kažemo da nešto što je crno jeste crno, ako je crveno, jeste crveno i da neko dete nije vaspitano. Tačka. Nije vaspitano. Dete na koje porodica obraća pažnju, u krugu porodice, ono ne dolazi da tuče drugu devojčicu u drugoj školi. Ja nemam u svojoj okolini, među roditeljima moje generacije, u mom okruženju, niko nema dete koje je išlo da tuče drugo dete u drugu školu ili u svojoj školi, niti je pribeglo nasilju, niti psuje, niti gleda neke skaradne programe. To se sve rešava u okviru porodice. I ne mogu roditelji da okrivljuju škole, vaspitače, učitelje, profesore, za to što njihova deca psuju, pribegavaju nasilju i snimaju to nasilje. Treba da se zabrinu roditelji devojčica koje su pre neki dan stajale, smejale se, cerile na onaj skaradni prizor koji smo svi kasnije imali priliku da pogledamo. Elem, mnogo je široka tema i imaćemo sigurno prilike da razgovaramo i o tome. Neka ovo bude zaista poslednji put da produžavamo bilo kakve rokove. Martinović je apsolutno u pravu. Ko je od nas ovde u sali lako, evo, tu nema baš mnogo dece, ko je lako završio fakultet? Hajde, ko od nas nije imao porodičnih problema, neprospavanih noći, jer su bolesni roditelji, braća, sestre, ili vi imate neke unutrašnje probleme? Ali smo učili, dan i noć. I kad nam zakažu, retko kada su oni u sekretarijatu mogli nešto malo da nam pomognu pa da ispit ne bude zalepljen jedan do drugog u razmaku od dva-tri dana, nego molimo i kukamo za bar pet dana i onda one dobre tetke u sekretarijatima nam izlaze u susret i nešto nam malo pomažu. Nije društvo oko nas padalo u nesvest zato što mi ne možemo da izađemo na sledeći ispit jer nemamo dovoljno vremena, zato što smo bolesni, zato što nam roditelji nemaju dovoljno para, zato što, ne znam, mi je otac bio bolestan, pa je bio u bolnici, ali, baš zbog toga sam ja morala da izlazim na ispite, da što pre završim svoju školu. Ili generacije naših očeva, gde je moj otac zbog nemaštine u junu davao godinu da bi mogao svojoj porodici da pomaže i u oktobru da se vrati na sledeću godinu, koju je redovno upisivao. Šta je to teže danas u današnjem društvu mladim generacijama nego što je bilo teško u našoj generaciji ili u generacijama naših roditelja, posle Drugog svetskog rata? Nemojte molim vas da mi kažete da onda baš nikakvih problema nije bilo, oni su se protezali, zatezali, ne znam šta su radili, svi smo padali u nesvest, čitali na naslovnim stranicama kako neko ne može baš da završi fakultet jer ima neke probleme i radi. Jel hoćete da vam navedem i iz moje porodice primere gde su uz rad završili, po jednom programu im je ostalo dva ispita, propustili su par godina zbog stvaranja porodice, dece, a onda su morali da završe fakultet i najednom od dva ispita su imali 13. Nisu kukali, niko nije padao u nesvest zbog toga, nego su noću, kad završe svoj posao, završe posao u okviru porodice, noću učili i izlazili na ispit. Imam primer osobe iz moje porodice koja je za četiri meseca završila 13 ispita. Niko je nije pitao jel ti lako ili ti je teško. I da završimo sa tom bajkovitom pričom i sa padanjem u nesvest. Neko je ovde govorio - pa, to će biti korisni članovi društva. Pa, korisni su članovi društva i oni koji nemaju fakultetsku diplomu. Kod nas je postala moda da moraš da imaš fakultet. Zašto? Ako ne možeš da ga završiš, ti ga nećeš završiti. Šta da radiš sa fakultetom u 60-oj godini? To me baš interesuje. Šta ćeš da radiš sa tim? Teško je naći posao posle 50. godine ako ostanete bez posla, a kamoli da u 60-oj zablistaš sa diplomom posle fakulteta koji si završavao preko 20 godina. Budimo realni. Mi ćemo ovo da podržimo sada, ali to nas ne sprečava da otvoreno govorimo o problemima. To nema veze. Glasanje i podrška Vladi Republike Srbije i ministru koji se sam duboko ne slaže sa tim i prelomio je da reši jedan problem, da im omogući, to je neka manja grupa ljudi, do 10 hiljada, ne znam ni da li ih ima toliko, ali, to je neka poruka koju mi onda ovima koji redovno završavaju fakultete, ne znam šta im time poručujemo. Samo da dodam, pošto, kažem, počeću da govorim sve što mi je na srcu i neću da budem politički korektna više, nego hoću da kažem baš zato što to nije popularno i baš zato što će da nas napadaju zbog ovoga, autonomija univerziteta je narušena. Narušena je. Tačka. Evo ja ću to da potpišem, neka me stave na stub srama, gde god hoće u medijima. To je skandal to što se desilo pre nekoliko dana, da grupa studenata koja pripada političkoj grupaciji „Jedan od pet miliona“ upadne u Rektorat i zauzme Rektorat i ucenjuje državu, ucenjuje Vladu Republike Srbije da im ispuni nešto što im je palo na pamet da Vlada ispuni. To se sigurno podrazumeva pod narušavanjem autonomije univerziteta. Flagrantan primer, drugog ne može da bude. Država mora da bude mudra u ovom slučaju, da se prati šta se tamo dešava, ali „Jedan od pet miliona“ imaju jednu posebnu taktiku kako da zadaju udarac svojoj državi, a to je da napadaju meko tkivo, tamo gde su svi osetljivi, a to je obrazovanje. Najlakše je manipulisati punoletnim ljudima koji studiraju, znači obrazovanje, da napadaju nauku, da napadaju taj resor. Nažalost, vi pokrivate oba resora pa vam zaista nije lako, ali računajte na podršku parlamenta. Mi smo ti koji predstavljaju građane Srbije koji ne upadaju u Rektorat i koji nauku shvataju na ozbiljan način, a ne na ono što imamo prilike da čitamo povremeno u nekim medijima. Tu stvaraju one neke svoje nukleuse koji se nekada, kad smo formirali stranke, zvao mesni odbor. Oni stvaraju mesne odbore u okviru obrazovnih ustanova, u okviru naučnih ustanova i, naravno, kultura kao nešto što bez obzira ko god da vodi resor kulture, oni koji su protiv Aleksandra Vučića, koji su protiv Vlade Republike Srbije, oni napadaju ta tri meka resora, a to su obrazovanje, nauku i kulturu. Pratite samo šta se u isto vreme dešava u „Ateljeu 212“, jer je postavljen novi upravnik, zaboravljajući da je upravo Dragan Đilas smenio Kokana Mladenovića kao upravnika pozorišta „Atelje 212“ zato što je nešto zamerio članovima ansambla koji glume u „Ateljeu 212“. To zaboravljaju, a isto jednako spočitavaju osnivača „Ateljea 212“ zbog postavljanja nekog novog upravnika. Znači, pratite Vladu Republike Srbije, politiku Vlade Republike Srbije koja je odlučila da produži rok starim studentima, ali, molim vas, zapamtite i naše diskusije koji duboko smatramo da sa ovakvom praksom treba da prekinemo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mihailo Jokić. Izvolite.
Tu je ministar i mislim da će se ministar složiti sa mnom da je osnovni zadatak vaspitno-obrazovnog procesa omogućiti svakom učeniku, svakom studentu da napreduje prema svojim mogućnostima. Mi imamo frontalni oblik nastave, grupni oblik nastave i individualni oblik nastave. Mi smo imali situaciju da smo u odeljenjima imali po 45 učenika, a vi znate da je optimalno 25 da bi bio taj, što kaže, frontalni oblik rada, ali smo težili, ovo sve što vi radite, uvođenju nove tehnologije, nove organizacije, udžbenici, itd. Sve je to sa jednim ciljem da se omogući da učenik, odnosno student napreduje prema svojim mogućnostima, a da se učitelj, nastavnik, profesor, mentor pojavi samo u onom trenutku kad on dođe do prepreke koju ne može sam da savlada. Kad to postignemo, mi smo onda postigli ono što smo želeli, vaspitno-obrazovni proces. Ova komponenta vaspitno se izgubila 2000. godine, kada je donet novi Zakon o osnovama osnovnog, srednjeg, višeg i visokog obrazovanja. Da se ne vraćamo na to što je bilo. Svi koji ste diskutovali ste u pravu, da se razumemo. Ovaj amandman je u redu. Svakome treba omogućiti. To se nikome ne može zabraniti, ali u ovom trenutku, znači, svaki trenutak ima svoje rešenje, najbolje je rešenje ovo – predložiti da se to produži za dve godine. Svako uopštavanje, svaki student, svaki đak je priča za sebe. Koliko ima đaka, koliko ima studenata, toliko ima priča. U ovom trenutku ja podržavam predlog Vlade. Zašto? Zato što će ove dve godine biti motivacija mnogima od njih da to urade i treba taj problem, koji nije sagledan, ministre, sagledati i videti efekte posle godinu dana, posle dve godine šta je urađeno na tom planu. Kažem, još jednom, mi moramo u vaspitno-obrazovnom procesu omogućiti svakom da napreduje prema svojim mogućnostima, prema svojim sposobnostima i onda je taj vaspitno-obrazovni proces postigao svoj cilj. Hvala.
Reč ima ministar Šarčević. Izvolite.
Poštovani narodni poslaniče, baš da se i vama lično obratim, naravno da treba taj pristup negovati. Mi smo imali jedan dobar obrazovni sistem i bili smo zadovoljni njime, gde je sve bilo na svom mestu, pa se svašta izdešavalo. Postoji ona potreba da svaki kandidat, bio učenik ili student, ima razvijenu samosvest o učenju. Tek onda ćemo biti ozbiljno razvijeno društvo, a to mora da usadi i škola i porodica.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Da.) Kolega Šešelj, izvolite.
Hvala, gospodine Arsiću. Pre svega, slušajući danas sve ovo, možemo da izvedemo iz toga razne zaključke. Postavlja se ovde kao problem, šalju se upozorenja svim studentima koji su, dakle, upisali pre 2005. godine, jel tako, da je sad ovo poslednji rok, da treba što pre da se završi, da više država neće da izlazi u susret, itd. Meni nekoliko stvari nije jasno. Pre svega, argumente koje smo čuli, pre svega, od profesora Atlagića, kaže – ne uči se za školu, nego se uči za život. Valjda svako studira zbog sebe, ne zbog ni te škole, ni zbog nečega drugog, samo zbog sebe. On zbog sebe može da ne studira ili da studira ili da završili ili da ne završi. Kakve to ima veze i kako to studiranje ima uticaj na bilo šta oko njega? Kakve ima veze? Baš se uči za život, pa pustite onda svakog da živi svoj život i da studira koliko god hoće i da li hoće ili neće. Šta to državu uopšte košta? Ovde gospođa Malušić kaže – da, da može svako, ali postavlja se pitanje koliko je ko produktivan u 65 godina ili u 60 godina, student. Mene sad zanima jedan apsurd da se objasni, molim vas, ukoliko, zaista, niko u 60 ili 65 godina nije produktivan, da taj argument dolazi od strane SNS i njihovih poslanika čiji je bivši predsednik stranke završio fakultet u 60 godina. Dakle, Tomislav Nikolić. Kako je on bio produktivan? Da li može da se objasni koliko je bio produktivan gospodin Tomislav Nikolić da on završi fakultet u 60 godina? (Aleksandar Martinović: I tebi bi bilo bolje da završiš fakultet.) Zašto niste, gospodine Šarčeviću, nešto rekli o tome možda? Evo, da pitamo profesora Ljubišu Stojmirovića. Nešto dobacuje Martinović, ništa ne razumem… (Aleksandar Martinović: Bolje i ti da završiš fakultet.) …ali da li može da se objasni to kako je stigao Tomislav Nikolić do diplome? Gospodine Martinoviću, ja imam 25 godina, ja nemam 60. Svaka vam čast, ali za razliku od vas, gospodine Martinoviću, ja nikad nisam uradio ništa što bi bilo akademski možda nečasno. Za 25 godina objavio sam tri naučna rada u časopisima u Srbiji, ozbiljnim časopisima i svi se jedan od drugog razliku, za razliku od vaših naučnih radova koji su svi isti, a ne razlikuju se samo naslovi. Tako da, molim vas, gospodine Martinoviću, možda vi niste prava osoba sad za ovu raspravu, ali argument glavni mi je ovde zaista veoma sporan, pogotovo što u celom ovom apsurdu, gde svi kažu – svaka vama čast, gospodine ministre, za vaš stav i mi to podržavamo, ali glasaćemo drugačije… Šta to znači onda? Šta znači da mi slušamo ovde pojedinačna iskustva narodnih poslanika, ja znam ovog, ja znam onoga ko je završio? Apsolutno mi nije jasno. Dakle, pravi se od ovoga sada jedno pitanje koje ne treba da bude uopšte od tolike važnosti. To treba da bude potpuno individualna stvar, bez ikakvog propisivanja od strane države, apsolutno ne košta ni jednog dinara državu, čak ti studenti doprinose. Pustite svakog da živi svoj život. Nemojte da izmišljamo ovde razna ograničenja i da pređemo dalje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Maja Gojković. Izvolite.
Uloga parlamenta je inače da diskutuje o predlozima zakona i da poslanici iznesu svoje stavove o tome, tako da ne može diskusija da označi problem i da neko diskusijom stvara problem. Znači, diskutuje se o predlogu izmene i dopune zakona koji imamo pred nama. Sigurno ste mislili i na moju diskusiju, ako niste, ja sam se prepoznala u tome, što sam iznosila primere iz života. Niste o meni mislili, dobro, onda je slično. Naravno da iznosimo primere iz života, zato što se zakon odnosi na građane Srbije, a građani Srbije imaju svoje živote, i mi ovde izlazimo u susret jednoj grupi građana Srbije koji studiraju po starom programu. Naravno da onda iznosimo primere iz života onih koji su sve prepreke, teškoće u svom životu uspešno savladali i završili fakultete. Niko danas nije govorio o tome da ljudi od 65 godina nisu produktivni. Da, niste gospođu Malušić dobro razumeli, ona nije govorila u pežorativnom smislu. Ali, odmah da vam kažem, ja sa 56 sam mnogo manje produktivna nego od 46, i to je sasvim prirodno. Ovde se govorilo o studijama i zato sam ja nakon njene diskusije objasnila šta rade druge države, znači, nemaju večite studente, nego imaju univerzitete, odnosno izvinjavam se, fakultete za treće doba. A, vi kažete da nečije studiranje nema nikakve veze sa društvom. To apsolutno ne stoji. Znači, pitanje, ko finansira te studije i ko to izdvaja za platu profesoru koji predaje na katedri, drži katedru, predaje predmet koji je ukinut kasnije zakonom, odnosno novim obrazovnim programima? Pa, država, u najvećoj meri država. I, normalno je da diskutujemo ovde o tome, jer je to stvar čitavog društva, a ne stvar pojedinca, kako ste pokušali to da prikažete. Stvar je pojedinca hoće li da završi ili neće da završi neku školu, kada završi ono osnovno što je po zakonu obavezno. Studije nisu obavezne. Neko pređe tu prepreku, a neko ne pređe nikada. To je jedan životni izazov, redovno studiranje takođe formira kao čoveka, da li nešto možete da preskočite ili padnete na nekoj prepreci, život vas odvede u drugom pravcu ili sami ocenite da vam jednostavno diploma nije potrebna. Eto, o tome smo mi govorili. Nadam se da i dalje poslanici mogu da govore na način na koji žele da govore. Mi ćemo podržati predlog ministra Šarčevića, predlog Vlade Republike Srbije, duboko verujemo da su oni sagledali ovaj problem i da zbog toga to predlažu nama poslanicima, koji podržavaju rad Vlade, da ih podržimo glasanjem, ali naše prava da kažemo naše mišljenje, da sa ovakvom praksom, jednoga dana mora da prestane. Svake godine izlazimo u susret istoj grupi studenata da im još jednom produžimo, da još jednom produžimo, da još jednom produžimo. Znači, svakako, poštovani kolega, mora jednoga dana da se prestane sa ovom praksom. Red je da mi to kažemo sada, da se ne iznenađujemo idućeg septembra, kad dođe isti ovaj problem pred novi saziv parlamenta. Ono što se svake godine ponavlja, štrajk prosvetnih radnika prve nedelje septembra, znači, prve nedelje septembra imamo štrajk prosvetnih radnika, i tako ne znam, 30 poslednjih godina, i imamo u poslednjih, ne znam, 10 godina, da produžavamo rokove. Znači, jedna ozbiljna država mora jednog dana da ovako podvuče i da kaže - od sada više ne, uz svo uvažavanje ljudi koji imaju, kako kažete probleme. Ne verujem da baš čitava ova grupa ljudi ima kako nesavladive probleme u životu da ne mogu da jednoga završe fakultet po starom programu. Hvala.
Pravo na repliku, koleginica Ljiljana Malušić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče našeg bivšeg predsednika, gospodina Tomislava Nikolića, on je završio fakultet dok je bio u radikalnoj stranci pod jedan. Pod dva, niko ne kaže da ljudi nisu produktivni u 65 godini. Ne, naprotiv, nego šta će taj koji završi fakultet, a ništa nije radio do 65 godine, da doprinese društvu u 65. Konkretno, masa ljudi ima više škole, rade ljudi, neki su direktori, privređuju, imaju porodice, a onda i završavaju fakultete. Valjda im je dosta posle tri puta produžavanja, da im produžimo i četvrti put i da završe za dve godine te dve godine koje im fale. Pošto se Radikalna stranka raspala, jer je naš bivši predsednik države, gospodin Tomislav Nikolić ukapirao da ima malo više zajedljivosti, da bi mu možda bilo mnogo bolje da napravi novu stranku koju je i napravio, koja ima 55% rejtinga. Bez zle namere, zaista ću sa zadovoljstvom podržati predlog ovog zakona, ali mislim da država plaća studije. Ljudi moji, masa studenata je na budžetu i to plaća država. Pet hiljada dinara košta boravak u domu. Ne postoji na svetu ni jedna država koja toliko vodi računa o svojim studentima kao što je Republika Srbija. Obrok je dve hiljade i nešto, pa hajde malo da govorimo o tim studentima. Ovim studentima smo dali rok, daćemo još jedan, a poenta čitave priče je da forsiramo mlade ljude, da ovi ljudi koji su imali probleme damo i njima šansu i tačka. Zahvaljujem.
Kolega Atlagiću, polako, pravo na repliku, narodni poslanik Marko Atlagić.
Hvala, uvaženi potpredsedniče. Nemam nameru da polemišem. Da se krivo ne bi shvatilo zbog kolega profesora i pedagoga, ono što sam rekao, što je jedan od govornika rekao, ne učimo, i ja što sam rekao, za školu nego za život, to je pedagoški pravac u pedagogiji. Šta to znači? Upravo ovo što ministar provodi, digitalizacija i aktualizacija nastavnih planova i programa. Primer, stari nastavni planovi kroz istoriju, kada je u pitanju ekologija i zaštita čovekove okoline. Mi smo to provodili kroz nastavne planove ubacivajući dva časa, evo sada se sećam, godišnje i povezivali sa nastavnim sadržajem. To je jedna maksima, pedagoški pravac koji je danas najaktuelniji, to je ono što gospodin ministar i Vlada Republike Srbije provodi, a inicira predsednik Republike. To je suština. Hvala lepo.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Gospodine Arsiću, meni je jako žao što gospođa Gojković više nije u sali. Dakle, ja sam to dobro čuo, ali pre svega studenti koji su upisali 2005. godine i dalje studiraju, pa nisu oni na budžetu valjda. Oni svake godine, da bi uopšte izlazili ili ne izlazili na te ispite, moraju da uplate nešto u odnosu na te predmete, neke pare. Dakle, ne koštaju državu apsolutno ništa. Upravo je tako rekla gospođa Malušić, kako sam je ja citirao, ali u međuvremenu je verovatno zaboravila na produktivnost bivšeg predsednika SNS i njegove godine studiranja. Sad se neko tu raspao i… (Narodni poslanik, Aleksandar Martinović, dobacuje.) Gospodine Martinoviću, ja govorim neke stvari o kojima ste vi davnih dana govorili isto to, tako da ne znam u čemu je sad tačno problem. Gospodin Šarčević je rekao da treba da daju primer sada, da treba vlast da da primer svim studentima kako treba da bude. Gde ima bolji primer od Tomislava Nikolića? Ima za sve nade i u 60 godini, niko ne treba da odustane, može da se završi. Na kraju krajeva, svi ti studenti koji su upisali pre 2005. godine i ko zna kad i koji su večiti, imaju veliku šansu da jednog dana postanu predsednici Srbije. Zato treba da ih podržite. Evo, tu je gospodin Ljubiša Stojmirović, ja se u mnogo čemu danas slažem sa njim, sa njegovim izlaganjem, hajde da vidimo kako je do toga došlo. Zaista ovo nije niti da se nekome izlazi u susret i da se čini usluga, ovo je zdravorazumsko razmišljanje. Apsolutno nikakva potreba ne postoji, nikakav trošak sa strane države ne postoji, jednostavno treba da bude pravo izbora, svako treba da odluči da li hoće, da li neće da studira, da li hoće da odustane, to je njegovo individualno pravo i država ne treba da ima ništa sa tim, pogotovo što ne košta ništa i još taj student finansira fakultete i univerzitete. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Ne znam zaista što je koleginica Malušić ovako ljuta, ne znam zašto na taj način nastupa. Mi potpuno trezveno, normalno razgovaramo, iznosimo argumente. Hvala bogu, naši argumenti se razlikuju od vaših, to je valjda logično. Ali, sada pokušava ona da kaže da nije nešto rekla što jeste, rekla je. Ali, sada kada je htela da se odbrani od toga da je rekla da ne mogu biti, kako je rekla, produktivni ljudi koji završe fakultet sa 60 i 65 godina, rekla je to. Kada joj je pomenut taj njen bivši predsednik stranke i njegovo studiranje, odnosno njegova diploma, koju ni do dan-danas niste ispitali, njegovo javno priznanje da ne zna kako mu se zove teza itd, sve je to nešto što je bilo deo ovog društva, deo ovog sistema. Ali morali ste, kolega Arsiću, vi to dobro znate i uvek ste reagovali, mi nismo radikalna stranka, ne znam da li postoji takva stranka upisana u registar stranaka. Mi smo Srpska radikalna stranka i insistiramo da nas u zvaničnom obraćanju narodni poslanici upravo tako oslovljavaju i to tražimo od predsedavajućih da svaki put reaguju kad se tako nešto kaže, kad se kaže drugačije od toga. Još nešto, nije se SRS raspala, koleginice Malušić, vidite nas. Kako smo se raspali, evo sedimo ovde. Imamo poslaničku grupu, najveću opozicionu poslaničku grupu. Imamo program koji smo i sad citirali, koji je donet, samo naravno inoviran, vezano za neko vreme koje je prošlo, koji smo doneli kada je stranka formirana. Srpska radikalna stranka je možda bila nečija ideja da se raspadne i da nestane, ali žao mi je, taj koji je bio nosilac te ideje, nema ga nigde osim na Dedinju u vili za 5.000 evra mesečno, koliko košta građane Srbije.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vladimir Orlić, na spominjanje stranke. Izvolite.
U više navrata, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je zaista neophodno da, ako je moguće, ovu raspravu maksimalno uozbiljimo, kada govorimo o pitanja koja su zaista argumenti. Teško je zaista da neko kaže – ne treba uopšte uzeti u obzir pitanje da li to što neko treba da polaže ispite koji se više ne organizuju, da li neko što treba da polaže materiju koja se čak više i ne predaje, može da generiše bilo kakav dodatni trošak i to je jedna od važnih napomena koju smo imali mi. Vidite i sami na osnovu predloga zakona za koji ćemo mi glasati, hoćemo da pokažemo maksimalno razumevanje, hoćemo da svaki čovek ima šansu, čak i kada smatramo da je to prevazišlo neke okvira onoga što smatramo dobrom praksom. Hoćemo uvek, nije pitanje volje. Hajde da pričamo malo više o smislu. Da li može neko da kaže zbog toga što je čovek platio školarinu, time je taj čovek automatski izbacio iz priče svaki mogući trošak koji se odnosi i na možda neke predmete koji više i ne postoje, na možda neke programe koji su završeni, izbačeni iz te prakse, visokoškolske ustanove pre 10, 20, 30, 40 godina. Hoćete da pričamo teoretski, onda je u teoriji sve moguće. Sada treba pronaći nekoga da se tim stvarima bavi. Gde su, recimo, usputne ispitne obaveze? Ako neko npr. treba za pojedinca da organizuje laboratorijske vežbe, u skladu sa programom koji je napušten pre 30 godina, da li može svako da stavi ruku u vatru? To su troškovi koji su nemogući, to je nešto što mora biti pokriveno. Mi samo govorimo o tim stvarima, zaista treba voditi računa i da ne izgubimo nikada iz vida šta ima smisla. To su naše napomene. To je prvi poziv da se uozbiljimo. Drugi se svakako odnosi na ovo što je sad takođe predmet dobacivanja, a to je pitanje ličnog odnosa i potrebe da se neko sa nekim od nas lično obračunava i to nema previše smisla. Ali ako pričamo o ozbiljnosti i ako neko pokušava da podsmešljivo govori o slučaju bivšeg predsednika Srbije Tomislava Nikolića, samo da podsetim. Čovek jeste diplomirao u vreme kada je bio zamenik predsednika SRS. Jel o tome govorite sa podsmehom? Ako o tome govorite sa podsmehom, zapitajte se što vam to nije bilo smešno tada. Zapitajte se što vam je to tada bilo potpuno u redu, pa ćete možda doći na zaključak koliko ste vi zapravo iskreni u ovim stvarima koje pričate. Govorićemo o ovome ako treba još dodatno. Ali još jedna napomena, a u duhu mog poziva da se uozbiljimo. Onaj ko hoće da govori o obrazovanju i o naučnim radovima Aleksandra Martinovića mora mnogo, mnogo škole još da završi, mora mnogo ispita da položi, za početak da ne bude nesvršeni student, ali i tada da nastavi mnogo da radi, da bi uopšte bio u prilici da se poredi sa Aleksandrom Martinovićem.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Ljiljana Malušić. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima iz Ministarstva, dame i gospodo poslanici, gospodo ispred SRS, jako poštujem demokratsku diskusiju. Mi se ovde prosto ne slažemo sa nekim stvarima. Ja nisam zaista nikada ljuta, naprotiv, jako poštujem vaše stavove, ali su činjenice činjenice. Za početak, naš uvaženi gospodin Tomislav Nikolić je tada bez fakulteta bio predsednički kandidat i pobedio na predsedničkim izborima, iako nije imao ni magistarske ni doktorske studije, a istina je da je završio fakultet u vaše vreme. Znači, pod jedan. Nije imao ni master ni doktorske. Znači, pobijate sve za ono što sam rekla – do 65 godine. Pričala sam o studentima koji krenu da studiraju pa završe fakultet u 65 godini ne radeći ništa. Ovaj čovek je radio, ne samo on, nego masa nas, to je poenta. Pod dva, rekli ste, moj uvaženi kolega, da državu ništa ne košta to što produži fakultet. To nije tačno. Profesori koji izlaze da pitaju te studente, ako ih ima 10.000, se plaćaju, plaća se svaki taj rok. Znači, niste upućeni. Ja vama želim da naučite još mnogo stvari, jer ste vrlo pametan, kreativan mlad momak. Što se tiče Tomislava Nikolića, svako dobro za tog čoveka, najbolji je. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, nije sad baš najsigurnije da li me je kolega Šešelj prozvao i pitao o tome kako je predsednik Srbije završio i kada je završio fakultet, ali mogu da mu odgovorim, ako je to bilo pitanje – predsednik Srbije Tomislav Nikolić niti je polagao kod mene, niti ja imam ikakve veze sa tim kada je završavao i gde je završavao fakultet. Ali, ako se radi o Tomislavu Nikoliću, građaninu koji je bio student i polagao kod mene, s obzirom da nešto nismo privatno baš najbolji, ne bih govorio o tome. Hoću samo da vam ukažem na jednu činjenicu – on je sa ponosom nosio svoju diplomu i u praksi dokazao da je dobar menadžer. Šta imam u prilog tome? Uspešno je vodio SRS kao diplomirani menadžer i SRS je postigla najznačajnije i najveće rezultate u periodu dok je on bio na njenom čelu. Prelaskom i stvaranjem SNS on je zajedno sa ekipom koja je bila oko njega stvorio uspešnu, moćnu i sada najjaču stranku u Srbiji, stranku koja je 2012. godine njegovom pobedom na predsedničkim izborima ušla i u vlast i pokazala da zna i ume da vlada. Što se tiče mojih prijatelja, drugara, braće i sestara iz SRS, njegov odlazak im je napravio veliku štetu i, hteli da priznaju ili ne hteli da priznaju, imali su jedan veliki pad. Eto, toliko. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Pre svega, zaista mogu i verovatno ću mnogo da naučim od vas, posebno od vas, gospođo Malušić, ali mislim da ni vi niste dovoljno obavešteni o svojoj stranci. Dakle, vi ste rekli sada kada je pobedio na izborima ispred SNS Tomislav Nikolić, on nije imao master i doktorske i tako dalje, a mi znamo da je on bio master u vreme dok je pobedio, to jest kada je pobedio na predsedničkim izborima u Srbiji. Mislim uopšte da njegova pojava, uopšte fenomen taj i tog studiranja treba da bude dovoljno za celu sada ovu raspravu, da ne moramo ništa više da pričamo o obrazovanju dok postoji jedan takav slučaj u Srbiji. Ne može ni deset Mladena Šarčevića nešto da uradi po tom pitanju. Znate, ne poredim se ja sa Aleksandrom Martinovićem, mene to apsolutno ne zanima, on se poredio sa mnom i dobacivao meni. Ja mogu da studiram ili da ne studiram, ja mogu da budem narodni poslanik kao poljoprivrednik, mogu da budem bez bilo kakvog zvanja. Ja isto onoliko studiram koliko je studirao sadašnji predsednik Republike i verovatno ćemo imati isti prosek. I u čemu je sada tu problem? Nisam išao, možda sam bolje trebao da idem u srpski Hajdelberg, tzv. u Ćupriju, možda bih tamo već i predavao. Kada govorimo o tim ljudima koji su upisali pre 2005. godine, dakle, jeste koštaju ti profesori da ispituju i sve je to u redu, ali ne idu ti profesori negde drugde za te ispite, to rade u onim redovnim rokovima koji postoje i sada, zajedno sa svim ostalim studentima. Pa, kakve sada to ima veze, koji su to troškovi? Mislim da se pravi problem ni iz čega i apsolutno se ne vodi prava stvar i rasprava o pravom pitanju, a to je uopšte ovoj, Bolonjskoj reformi kakva je ona i šta je donela našem obrazovanju. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta, zatim Vladimir Orlić. Izvolite.
Najpre, da raščistimo, Srpsku radikalnu stanku od osnivanja nije vodio niko osim prof. dr Vojislav Šešelj i stranački organi. Stranački organi su bili i zamenik predsednika i potpredsednici i predsednički kolegijum i Centralna otadžbinska uprava i izvršni organi i izvršni okružni, opštinski i mesni odbori. Dakle, nikada Tomislav Nikolić nije vodio SRS. Još nešto, dogovorite se vi da li je bio, da li je imao ili nije imao završen taj svoj fakultet, zapravo da li je imao diplomu, fakultet završio nije nikada, to je jasno. Kada se poslednji put kandidovao kao član SRS 2008. godine tražio je od Nataše Jovanović da mu iz Kragujevca donese dokumentaciju, što je normalno, koja je potrebna za kandidovanje, ali joj je rekao da vidi tamo u opštini da mu upišu, da mu je zanimanje narodni poslanik. Pa, su onda ovi tamo ljudi rekli – kuku, kako narodni poslanik. To sada jedan vaš ima takođe upisano. Onda su mu napisali da je on tehničar, jer je to jedino što je pokazao u javnosti, što je pokazao u stranci, jedino zvanje za koje smo mi znali. E, sada kaže koleginica, ili ko već reče, napravio je veliku stranku, nama naneo štetu. Istina je da je SRS 2008. godine napravljena šteta, velika šteta, da smo se prilično oporavili, oporavljamo se i dalje i uporni smo u provođenju našeg političkog programa, ali SNS nije napravio Tomislav Nikolić. Setite se poslaničke grupe Napred Srbijo, pokradeni mandati SRS, onda podrška Borisa Tadića, Ustavnog suda, Mikija Rakića, Američke ambasade i napraviše tu veliku stranku.
Pravo na repliku, narodni poslanik, Vladimir Orlić. Izvolite.
Pa, pre svega, pošto ja pričam da je kod nas isključivo reč o dobroj volji, hoću da počnem sa ovim što je pozitivno u poslednjih tri ili četiri minuta u ovoj raspravi. Pozitivno je što vidimo da više ne pričaju toliko samouvereno oni koji tvrde da su nemogući troškovi na račun države, između ostalog. Vidim da su počeli malo da razmišljaju o ispravnom smeru i to je naravno za svaku pohvalu. Ispravno je i pozitivno što su nesvršeni studenti prestali da pokazuju ambiciju da se porede sa Aleksandrom Martinovićem, shvatili su valjda koliko je to besmisleno, u svakom slučaju nije mudar pristup. To su dobre stvari. One stvari oko kojih i dalje treba da po neku reč razmenimo i ja se iskreno nadam ovom prilikom razvejemo apsolutno sve nedoumice. Srpsku naprednu stranku formirali su građani. Srpsku naprednu stranku formirao je narod. I, kako postoje potpisi formalnih osnivača, tako imate mnogo godina već sada koje su gradili brojni vredni ljudi u to da SNS te 2012. godine prvo pobedi bivši režim, a ona da u godinama koje dolazile potom uredi Srbiju da je učini drastično boljim mestom za život. Danas tu SNS čine ljudi koji se zaista milionima broje, od 700 hiljada formalnih članova do možda još dva ili tri puta toliko onih koji za nju glasaju i koji tu stranku vole svim srcem. To vam je odgovor na pitanje, ko je formirao i ko čini SNS. U ovim uspesima koje je Srbija postigla poslednjih godina nalazi se, pa u svakom od njih, sigurno po najmanje jedna kap znoja svih tih ljudi. A što se tiče privatnog odnosa prema bivšem predsedniku Tomislavu Nikoliću od strane ljudi iz SRS, još jednom, ako im nije smetalo što je čovek diplomirao u vreme kada je bio zamenik predsednika SRS, ne znam šta im je onda sporno i šta im smeta u vezi sa 2012. godinom. Oni sada ovde kažu, smatrali smo da je diplomirao dok je bio kod nas, ali smatramo da nije diplomirao onog momenta kada je vodio uspešnu SNS koja je pobeđivala između ostalog i nas, njih, takve neuspešne. I, oni kažu, 2012. godine pa nadalje, mi smatramo da Tomislav Nikolić nikada nije diplomirao, a ranije smo smatrali da je to u redu. I, oni kažu od 2012. godine pa nadalje smatraju i dalje da je za njih Tomislav Nikolić građevinski tehničar, el tako beše. Možda tu dolazimo do suštine problema, stranku koju vodi, kako je rečeno, univerzitetski profesor, profesor doktor, pa i njega samog kao nosioca te stranke na izborima, profesora doktora po vašem mišljenju pobedio je tada i to potukao do nogu građevinski tehničar, onda shvatam šta vas boli.
U skladu sa članom 112. određujem pauzu u trajanju od pet minuta. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Kolega Periću, izvolite.
Gospodine ministre, vi se sećate da sam rekao kad je bila rasprava u načelu da ste vi ovde nevoljno, ne zato što vi to hoćete takvi da budete, nego prosto tema je takva da se to vama ne dopada. Ja sam i tad rekao da vaš stav vezan za ovaj Zakon o produženju roka za stare studente, odnosno, sve one koji su upisali pre 2005. godine, bez obzira da li su redovni studenti, da li su oni koji su upisali magistarske studije ili brane doktorske disertacije. Mi imamo sasvim dovoljan argumenata da ovaj rok bude ne oročen. Pre svega, on se nalazi u pravnoj teoriji, nalazi se i u pravnoj praksi, jer da bi nešto bilo oročeno mora se znati u vreme donošenja kako i kakvi uslovi će biti kada se to bude primenjivalo. Mada veliki broj kolega ovde, takođe u pravu, što reče kolega Jokić, iznoseći naš popustljiv stav prema deci i sl. navodeći neke primere - a šta oni koji su bili izuzetno dobri studenti, imali su visok prosek? To je valjda ponos i pohvala za njih. Vidite, neki su već docenti, neki redovni profesori na raznim fakultetima, a neki još uvek studiraju. To treba dopustiti, to je njihovo pravo, to je njihova stvar. Srpskoj radikalnoj stranci može puno toga da se prigovori, ali nikad niko ne može reći, odnosno može reči, ali neće biti u pravu da kaže da se mi bilo kome dodvoravamo. Jedan od kolega zna kada je bio Zakon o restituciji. To je prilično bolna tema za građane Srbije, mi smo tada rekli da smo protiv tog zakona. Mi smo ljudi od principa, stranka ima svoj program, principijelan i to će tako uvek da bude. Sada je bilo ovde govora da kada je ministar Šarčević studirao, da su bila četiri ispitna roka, a sada ima 12 ispitnih rokova. Kada je ministar Šarčević studirao i mnogi od nas, onda je u Srbiji bilo oko 2% ljudi sa svršenim fakultetima. Danas sedam, osam, deset sa intencijom da bude i više, valjda je to normalno, to nije ništa nenormalno. Ima jedna stvar, gospodine ministre, vi ste odgovorni, ne mislim baš bukvalno, ali odgovorni za svakog predškolca, učenika, studenta za sve ljude koji se obrazuju u bilo kojem sistemu, pa tako i za ove student. Ali, nemoguće je da niste mogli da imate informaciju koliko zaista ima tih studenata. Što se tiče nas srpskih radikala, nama nije uopšte bitno, princip je važan. Ali, mogli smo da imamo i taj podatak. Vi dobijate mnoge informacije o stanju u sistemu obrazovanja i to je normalno da dobijate. Prost upit, to se dobije, mogli ste i vi, ako niste vi, a mogao je gospodin Tubić. Zadajte vi sebi u zadatak, ne morate ni da pitate ministra po zakonu koji je vas uspostavio tu gde jeste, vi možete da zatražite od fakulteta tačno brojno stanje. Pitanje je ovde i šta fakulteti žele time da dobiju? Možda hoće te studente da prevedu na sistem studiranja po Bolonji i onda su tamo one visoke školarine i slično. Na nekim fakultetima je to i sad. Da je to na svim, ja bi rekao da je to neko pravilo. Plaća se indeks. Pazite, indeks, dokument, 6.000, negde 7.000 i slično, drugim fakultetima se to ne plaća. Možda neki fakulteti, ministre, i vama šalju pogrešnu informaciju u nameri da još sredstava obezbede od strane tih studenata koji duži vremenski period studiraju. Šta da urade oni kada završe fakultete, koji imaju, 60, 65 godina? Ja kažem da odu na Andrićev venac. Neka ne idu do 2022. godine, ima izabran predsednik, a posle toga neka idu tamo, jer imamo praksu da je bilo i toga. Valjda je svaki čovek ponosan kada završi fakultet, srednju školu, ili bilo koji stepen obrazovanja, ponosna je i njegova familija, čak i roditelji ako ih ima. Samo je to jedan čovek krio. Ako je bilo sve u redu i regularno, zašto se to krilo? Nije bio uopšte i jedan razlog za to da se to krije. Bilo bi dobro, gospodine ministre, ja sam skoro siguran, mada, ne smem baš da tvrdim, da će neki parlament i neki ministar ponovo ovo razmišljati i razgovarati, zato što će moći da analiziraju, moći da uvide prave razloge da mi nemamo pravo da zabranimo nekome da studira. Šta će on da uradi? Da postane diplomirani pravnik, ekonomista, elektroinženjer ili nešto drugo, to on nek razmišlja. Država je dužna da ispoštuje onaj zakon koji je sama donela, odnosno, određene institucije. Bolje i ovo što vi predlažete i za šta ćete da glasate, nego ono što bi zadesilo ljude koji su upisali pre 2005. godine, jer bi oni praktično sa 1. oktobrom izgubili bilo kakvu nadu ili šansu da završe započete fakultete. Trebalo je proaktivnu aktivnost da ima, odnosno da budu proaktivni i fakulteti i ti ljudi koji studiraju. Mi nemamo razloga ni da branimo te tamo gde oni nisu u pravu, ali ako vi tvrdite da ih nema ni hiljadu, onda nije bio problem da se možda njima pošalje jedan dopis, pa ko želi da dođe na razgovor da se vidi i koliko ih ima i šta su problemi i da to rešimo. Ukoliko bi bili prihvaćeni ovi naši amandmani, onda bi na ovaj problem bila stavljena tačka. Niko ne očekuje da se država bavi njima, valjda i ne treba da se bavi, ali samo traže svi ravnopravne uslove. Sad što je neko bio bolji i za kraće vreme završavao fakultet, pa i on je od toga imao neku korist, ali i prestižno je kad neko kaže - ja sam na fakultetu dobijao desetke, ja sam fakultet završio za kraći rok, nego što je bilo predviđeno. Mi u našoj poslaničkoj grupi imao nekoliko takvih. To je svakako za ponos njihov lični, pa i društva u celini, a svakako i poslaničke grupe kojoj pripadaju. Hvala.
Reč ima koleginica Studenka Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, poštovani ministre, pre svega, niti se ovde nekome brani da studira, niti ovde govorimo o tome sa koliko godina je neko upisao fakultet, govorimo o dužini trajanja studija. Kao što sam rekla i u načelnoj raspravi na ovu temu, mi smo voljni da produžimo rokove starim studentima, da im omogućimo da završe te studije po starom programu. Još dve godine dobijaju ovom izmenom zakona, a napominjem da je ovo peti put kako se taj rok produžava i polazi se od toga da neki od njih mogu dati veliki doprinos ovom društvu. Takođe se uzima u obzir i da im je do završetka studija ostalo nekoliko ispita, a da iz ličnih razloga, kao što je zasnivanje porodice ili zbog nekih drugih životnih okolnosti, nisu uspeli da studije završe. Međutim, ukidanje rokova neće doprineti da svi ovi studenti završe fakultete. Štaviše, mislim da će biti potpuno suprotno. Ponavljam, sve u životu ima rok. Zašto bi sticanje formalnog obrazovanja bilo izuzetak od toga? Ako neko nešto želi da završi, on to počinje sa odlukom u kom roku će to i obaviti. Na to mogu uticati nepredviđene životne okolnosti, pa se ti rokovi mogu i pomeriti. U redu, nema problema, evo i zakon pomera rokove i daje dodatni rok za završetak studija. Ko je zaista rešen, iskoristiće ovo produženje i završiće započeto ako već nije iskoristio prethodne četiri prihode, ali zaista se negde mora prekinuti sa ovom praksom i priznati da nema smisla studirati u nedogled. Zahvaljujem.
Pravo na repliku, narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.
Kažete - sve ima rok, a ja mislim da ljubav nema rok, ali, dobro, sada da se ne bavimo tom lepom temom nego nečim što je ozbiljnije. Razlog za neprihvatanje ovog amandmana – zato što je celishodnije rešenje koje je predložila Vlada. Ja bih rekao da je to restriktivnije rešenje. Celishodno je nešto svrsishodno, odgovorno, nešto malo i fleksibilno, a restriktivno ovde upravo jeste to. Mi smo ovde čuli mnogo razloga zbog čega neko studira duže nego što je uobičajeno, nego što je i možda prosečno neko vreme studiranja i mi uopšte ne ulazimo u te razloge. Trebalo bi, drage kolege, malo više da se bavimo argumentima i da uvažavamo argumente i svoje i drugih. Ja sam video ovde neke aplauze. Kada je kolega Martinović govorio, on je govorio o našim slabostima kao roditelja, i ja to prihvatam. To je u praksi tako. Onda su neki aplaudirali kad je on čak rekao da bi prema deci trebalo biti možda, ja stavljam pod znake navoda, malo i grublji. Ne daj Bože da je SRS ili neko drugi predložio da takav sistem vaspitanja treba da se primenjuje, onda bi se razni zaštitnici društva, prava deteta i ostalo tu pojavili. Znamo da je bilo kroz naš život i ovo o čemu je ministar govorio, da smo ljubili starije u ruku, to je bio jedan sistem poštovanja. Kada bi danas, ali ne samo tamo u porodici, nego i ovde se malo uvažavali i poštovali, sve bi bilo drugačije. Mislim da bi čak bilo i bolje. Nije loše kada neko ima apsolutnu većinu, ali to ponekad stvara i problem. Opterećeni ste, drage kolege, previše procentom 51%. To je dovoljno da vladate sami, a to u praksi daje potpuno negativne rezultate. Dobrog čoveka je teško pokvariti. Nisu svi pokvareni, ali želja za 50% i više od 50% svašta nam je dovela na vlast, pa i u vašoj sopstvenoj stranci. Ne bi bilo loše da to preispitate. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Studenka Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Slažem se da treba uvažiti argumente. Mi smo te argumente uvažili. Uvažavani su i proteklih četiri puta. Ovo je peti put. Ali, moramo biti realni i priznati da se ovde najmanje možda radi o tim realnim životnim okolnostima. Možda je to slučaj kod jednog broja starih studenata, ali moramo takođe priznati da se radi i o lenjosti i o neodgovornosti i o tome da možda teško se odlučuju da od nečega odustanu. Nekada u životu morate i odustati od nečega. Ako vidite da ne ide, ne ide, odustanite, nađite neki svoj drugi životni put. Prosto, to je život. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem. Ono što rukovodi SNS je odnos prema boljem životu svakog građanina Republike Srbije i izlaženju u susret njihovim potrebama u realnom vremenu. Ono što želim da naglasim, a što ove izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju donose to je u stvari uspostavljanje pravnog okvira da bi se dala šansa studentima koji su upisali studije zaključno sa 10. septembrom 2005. godine da završe te studije po planu i programu koji je tada važio. Poštovana gospodo, njima je bio rok za završetak studija 2011. godina. Znači, dat im je rok od šest godina. Danas je 2019. godina. Znači, radi se o ljudima starijim od 35 godina, koji su započeli studije možda i ranije od 2005. godine i koji su sada sigurno negde u četvrtoj, petoj deceniji života. Mi ne želimo njih da ograničavamo što se tiče njihovog obrazovanja. Mi im ovde dajemo šansu da oni u naredne dve godine te započete studije završe ukoliko, naravno, imaju želju, jer obrazovanje je dvostrani proces. Obrazovanje je pitanje i države, odnosno visokoškolske institucije, ali i pitanje želje i motivacije studenata da li oni žele da završe svoje započete studije. Visoko obrazovanje ne spada u red obrazovanje koje je po zakonu obavezno. Znate, među ovim studentima ima verovatno i onih koji nemaju više možda ni želju, ni motivaciju da te započete studije završe, ali moram nešto reći o odnosu prema obrazovanju. Obrazovanje je jedan proces i on podrazumeva rad, odgovornost, posvećenost poslu i rezultat, a rezultat visokog obrazovanja je polaganje ispita, učenje, rad, potpuna posvećenost onome što treba da se nauči i naravno da postoji rezultat, a rezultat je diploma koja se posle toga stiče. Naravno da obrazovanje ima u sebi i tu vaspitnu funkciju. Drago mi je da je od 2012. godine ta vaspitna funkcija vraćena u sistem obrazovanja, ali ono što je važno za sistem obrazovanja i te kako je važno porodično vaspitanje. Porodično vaspitanje je nešto što svako od nas donosi i u osnovnu i srednju školu i na fakultet i sutra na posao. Porodično vaspitanje, a naravno i obrazovanje je ono što mi unosimo i u naš odnos prema radu, odnos prema postignućima, odnos prema drugim kolegama, odnos prema životu uopšte. Takođe, moram da napomenem da se ovde radi od 2012. godine, od dolaska SNS na vlast, izvršene su mnoge reforme upravo u sistemu obrazovanja. Poštovana gospodo, mi danas treba da spremamo generacije za 21. vek. To je sasvim drugačiji način obrazovanja i drugačiji nastavni plan i program od nastavnih planova 2005. godine. Svakako, mi jesmo da se pruži šansa studentima i kroz glasanje za ovaj zakon mi ćemo tu šansu i pružiti, jer je SNS dobrobit čoveka na prvom mestu.
Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Hvala vam, gospodine Arsiću. Želim samo da dam mali doprinos. Mislim da bi trebalo da se i u ovoj raspravi dotaknemo aktuelnih dešavanja u zgradi Rektorata, jer oni kažu da su studenti, a mi danas o studentima raspravljamo i neki od njih verovatno i jesu, ali ono o čemu smo mi raspravljali u načelnoj raspravi, naravno, opozicione televizije su drugačije prenele. Na primer televizija N1. Oni su preneli u smislu da mi sada sa ovog mesta, zaboga, branimo studentima da se bave politikom. To nije tačno, ali ono što jeste tačno je da su u zgradi Rektorata predstavnici političkih organizacija, da su u celu priču uključeni političari iz Saveza za Srbiju, da su njihovi zahtevi političke prirode, a ne zahtevi koji se odnose na studente i studiranje, da su se oni predstavili kao studenti i samo kao studenti, a ne kao „1 od 5 miliona“ i da su izneli zahteve koji nisu politički, mi o njima ne bismo ni raspravljali na takav način. Niko njima ne osporava pravo da se bave politikom, niti da se priklone bilo kojoj političkoj opciji, ali ta zloupotreba studenata i zloupotreba institucija jednostavno nije dobra. Na taj način se narušava autonomija fakulteta. To podseća jedino na upad u RTS, što je takođe bio politički čin sa nekim drugim zahtevima. Dakle, da se razumemo o čemu pričamo, a vrlo je jasno da će naravno ponovo televizija N1 sve izvrnuti da bi nas napala, da bi napala i Aleksandra Vučića i SNS, da bi nas kritikovali. Zamislite kako to deluje kada se sa jedne televizije ovima u šatoru u Rektoratu kaže „bravo“ ili „tako treba“ ili „samo tako nastavite“. Dakle, oni svesno podrivaju sistem i obrazovanja i države, jer to što oni rade u Rektoratu je krivično delo, a podržavati nekoga u vršenju krivičnog dela je takođe krivično delo, osim što je skandal i što je apsolutno nedopustivo ponašanje. Bez obzira na reakcije države, ja bih ipak sa ovog mesta pozvala državne organe da reaguju u skladu sa zakonom. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Najpre samo jedna rečenica vezano za ove događaje u Rektoratu. Vi se nama ovde danima žalite da se tamo dešava nešto nezakonito, da tamo sede neki ljudi, da su zauzeli Rektorat, neki ljudi koji nisu studenti. Očigledno je i kad se vide oni snimci da to jeste tako, ali ne razumemo zašto vi o tome govorite ovde, zašto nadležni organi ne reše taj slučaj? Zašto nadležni organi ne odu i ne naprave trijažu - ko je student može da ostane, ko nije, molim lepo, neka izađe? Vi onda nama pričate da mi nešto demagoški pričamo. Vi biste da se ne zamerate tom Savezu za Srbiju, kako se oni zovu, i dozvoljavate im da prave takve incidentne situacije i ne činite uslugu ni studentima, ni fakultetima, ni Univerzitetu, ni ministru na kraju krajeva, ali dobro, nadam se da ćete vi to da rešite, pametni ste vi. Što se tiče ovog predloga zakona, ovog konkretno amandmana i svih amandmana, meni je obrazloženje Vlade zbog čega ne prihvata naše amandmane fascinantno. U jednoj rečenici kaže Vlada – amandman se odbija s obzirom na to da je rešenje u Predlogu zakona celishodnije. Ja ću sad da vam objasnim da nije celishodnije. Znate li zbog čega? Pre svega zbog činjenice da ćemo istu ovakvu sednicu imati za dve godine i to budite sigurni da će biti tako zato što ovi studenti koje evo i mi smo ovde počeli da zovemo „starim studentima“, studenti koji studiraju duže iz ovih ili onih razloga, neće svi ni po ovom zakonu sada izmenjenom za dve godine ispuniti svoje obaveze i neće završiti fakultete. Sada se kalkuliše da li ih je tri, četiri ili 10 hiljada. Za dve godine će biti pitanje da li ih je hiljadu, dve ili pet hiljada. Neko je ovde čak rekao, možda neko nikada neće završiti fakultet, ali kada bi ste prihvatili naše amandmane, ministre, ili vi skupštinska većino i kada ne bi bilo ovog krajnjeg roka koji nekoga obavezuje da to započeto završi ove ili one školske godine, onda taj problem više ne bi postojao u društvu ni u obrazovanju, u sistemu obrazovanja. Ne bi postojao. Ko se javi da polaže ispit, javi se, polaže, ko se ne javi nećemo nikoga vući za rukav da mora da završi to što je započeo, ali mi ovim ograničenjima zapravo ugrožavamo ljudska prava i to je ono o čemu bi ovde trebalo da se govori. Rečeno je ovde i da košta to što će nekome da se omogući da duže studira, pa on plaća to duže studiranje. Ako mislite da je to malo, povećajte školarinu. Mi se zalažemo da redovni studenti studiraju o trošku države, a sada to nije slučaj, ministre. To se kod nas samo kaže „na budžetu je“ i šta? Da, na budžetu je, ne plaća školarinu, sve drugo plaća. Dakle, to što košta zato što jedan profesor sada mora da se podseti na neki drugi program, ne znam zašto bi to koštalo? On radi za tu platu pa radi. Ovde je bilo govora i o nekim, ne znam, posebnim vežbama koje negde mogu da se pojave pa, ne znam ni ja, nije se valjda ništa rashodovalo po fakultetima. Nije se valjda u hemiji, ako smo mi preuzeli ovaj nikakav bolonjski sistem, nije se u hemiji kao nauci ništa promenilo, bar nismo obavešteni. Verovatno u tim kabinetima sve što je bilo tada, postoji i sada. Ne znam da li vi uopšte primećujete kroz ovu raspravu, vi ste zapravo potvrdili ono što su neke kolege koji su sada u većinskoj poslaničkoj grupi, a bili su tada u poslaničkoj grupi SRS, zajedno smo se borili protiv uvođenja bolonjskog sistema, ne reda radi, već argumentima. Mislim da kolega Martinović zna da je tadašnji poslanik DSS, koja je bila nosilac i ovde se i od naših poslanika i od vaših čulo daje DOS uveo bolonjski sistem. Jeste to deo DOS bio, ali to je uvela Vlada Vojislava Koštunice, fina Vlada, najbolja Vlada, tako i sad hoće da je predstave, Vlada Vojislava Koštunice… (Aleksandar Martinović: Slobodan Vuksanović.) Slobodan Vuksanović, tako je. Neću da pominjem ime profesora, vašeg kolege, a znate o kome govorim, bio je poslanik, profesor je u Novom Sadu, koji je u našu poslaničku grupu dolazio da nam pomaže da zajedno pišemo amandmane i da nas nagovara da uradimo sve što je moguće da se ne prihvati taj bolonjski sistem. Dakle, problem je u tome i problem je u tome što ste i vi ministre svesni koliko je to loš način studiranja, ali ne razumemo zašto ne presečete? Zašto ne kažete – nećemo više tako, vraćamo se na tradicionalni način studiranja, pa bi onda rešili ovaj problem o kome je gospodin Martinović govorio, o tri studentska roka itd. Ovo što je sada, ova papazjanija, to je sve vezano za taj bolonjski način studiranja, koji je katastrofalan, kojeg su se odrekle mnoge zemlje na zapadu, koji ne postoji ni u Bolonji, ali znate, mi volimo sve što nam se ponudi, pa hajde daj, šta god ko kaže, mi ćemo da prihvatimo. Verujte da bi rešenje mnogih problema bilo na vidiku i bilo moguće kada biste zasukali rukave vi u Ministarstvu i lepo, ne mislim da morate sto posto da prepišete ono što je bilo do "Bolonje", ali da se uredi jedan ozbiljan sistem, u kojem će se poštovati i akademske titule, u kojem će se poštovati i znanje i opšta kultura i nacionalni duh tog obrazovanja i naše pismo i naš jezik. Sve nam to fali. Znate, to je dotle došlo da vi sada, ljudi sa završenim fakultetima, prosto ne znate šta sa njima da pričate. To su ljudi vrlo niskog nivoa znanja. Ja sad ne želim nikoga da uvredim, ali to je činjenica. Ne želim da uvredim nekoga ako je takav sistem, on ga upisao, studira, čak dobar student, završio u roku, visokim prosekom, ali on nema osnovno znanje stvarnog, pravog, realno akademskog građanina. I mislim da se morate složiti da jeste tako. Mi to moramo rešavati. To je problem. Nije problem tri, četiri ili pet hiljada studenata o kojima mi raspravljamo dva dana. I nije problem što raspravljamo, ali, kažem vam, njihov problem bi se rešio, i generalno naš problem, na način da im ne dajemo nikakvo ograničenje, pa neka studiraju do mile volje. Nismo mi ovde, kako nam je rečeno i prebačeno, da smo mi govorili i pronalazili hiljadu i jedan razlog zbog čega neko nije završio fakultet, niti smo rekli da imamo razumevanje za nekoga ako studira 15 ili 20 godina, niti smo rekli da je to dobro, niti smo iznosili koji razlog treba da bude relevantan da se nekome to uvaži, nekome ne uvaži. Ne. Rekli smo - osnovno ljudsko građansko pravo je Ustavom garantovano da svako mora pod istim uslovima da se školuje. Ne možemo mi zato što je toj Vuksanovićevoj i toj Koštuničinoj vladi palo na pamet 2005. godine da tumbe okrene sve u našem obrazovnom sistemu, da sad neki ljudi koji, eto, hoće sad da završavaju fakultete, kad god su počeli, da mi kažemo - ne možete sad, morate na "Bolonju" ili ne znam na šta. To jednostavno ne može. To ne može pravno, to ne može ustavno. I ovo nije nikakvo obraćanje ni toj grupi studenata. Rekla sam u nekoj raspravi danas - mi koji mislimo, zapravo i vi koji ćete glasati za ovo, na neki način podržavate, vi dajete mogućnost tim tzv. starim studentima da završe fakultete još za dve godine, a mi samo hoćemo da se i ta granica skine. Studenti koji redovno studiraju, ako ovo gledaju, reći će - pa, čekaj, što ja redovno studiram kad ovi dozvoljavaju da neko završava fakultet i posle 20 godina? Ali, to nije stvar ni ličnog obraćanja i to nije stvar ni dodvoravanja ni nedodvoravanja. Jednostavno, država mora da vodi računa o ustavnom pravu svakog čoveka, svakog građanina Republike Srbije. Zašto neko želi da studira? Mi nismo koristili nikakve patetične priče, a dobijali smo svi ta pisma. Javljali su se i slabovidi studenti, bolesni studenti, studenti kojima su umrli članovi porodice koji su ih izdržavali, i oni su sami formirali svoje porodice, pa su morali da se fokusiraju na drugačiji i drugi deo svog života. Mi ništa od toga nismo ovde forsirali i iznosili. Mi smo rekli, čak, da država mora da omogući svakome da završi fakultet, pa makar to radio iz hobija. Evo, pogledajte internet. Imate našeg čoveka koji je završio fakultet u 88. godini. Eto, htelo mu se, hoće da završi fakultet. Imate primer čoveka, Nemac je u pitanju, iz ultra bogate porodice, nije morao ništa u životu da radi, on je radio kao turistički vodič i još iz hobija završio tri fakulteta. Jel trebala država da mu kaže - šta će ti to? Kao što se ovde čulo - šta će nekom fakultet sa ovoliko ili onoliko godina. Hajde da se pitamo šta će lekarima fakultet sa 24 godine, kad su već dve-tri godine na zavodu za zapošljavanje? To je veći problem. Neko je govorio od poslanika vlasti da treba mi da se zabavimo i tim problemom. To svakako jeste problem. Niko ne kaže da onaj ko je završio fakultet za 20 godina, da on treba da ima prioritet kod zapošljavanja. To je stvar poslodavca. Da li je neko već radio kod nekog poslodavca i posle 20 godina mu se pojavi sa diplomom, možda je on bio zadovoljan njegovim radnim angažovanjem pa će da kaže - sad ću te plaćati kao diplomiranog, zato što si završio fakultet. Drugi će da kaže, kad mu ovaj pokaže diplomu - šta me briga, tvoja diploma me ne interesuje, ako hoćeš radi ovo što si do sada radio, ako nećeš traži sa tom diplomom posao negde drugde. Kada smo birali sudije u jednom sazivu, tada smo iznosili konkretne primere i imali ste kandidate za sudije koje je vladajuća većina glasala, koji su studirali devet, 10, 11 ili 12 godina. E, mi smo tada takođe reagovali i rekli da je to neprimereno, da ne može prosto neko ko studira 12 godina, kakve god da su okolnosti u pitanju, on ima dozu neodgovornosti u svom ponašanju. Ko god ima dozu neodgovornosti u svom ponašanju, ne može biti sudija. E, tada su nama poslanici vlasti govorili - kako vi možete tako, to je lična stvar svakoga, možda je duže studirao zato što je bio bolestan, možda zato što se oženio, udao, što su dobili decu, itd. Znači, kad vama trebaju ti argumenti da biste neke pojedinačne slučajeve rešili, onda izlazite s tim argumentima. A kada mi iznosimo te argumente da se reši generalno jedan problem i da nikada više o tome ne raspravljamo, vi onda kažete da smo mi populisti i ne znam šta. Ja vas pitam, kad budemo za dve godine ovde raspravljali o tome i kada vam budemo citirali ono što ste danas govorili, koji budete ovde, da li će vam biti neprijatno? Nemojte, ljudi, i sada smo se prisetili, mi koji smo duže u Narodnoj skupštini, vidite kako se često prisetimo šta je neko nekada govorio. Možemo i sad, i bez gledanja, da citiramo mnoge kolege. To će se desiti i posle ovoga. Zato nije dobro što niste prihvatili naše amandmane, jer nikome ništa, što je najgore, nikome ništa u državi Srbiji loše ne bi bilo da se ovi amandmani prihvate. Nikome apsolutno ništa loše niti lošije ne bi bilo od onoga što je sada. Moram zaista da prokomentarišem nekoliko rasprava koje su bile u onom prethodnom delu, pre nego što je Arsić naglo prekinuo raspravu. Jedan kolega je rekao da ovo što neko studira tako dugo je između ostalog posledica činjenice da su Srbi aljkavi i nemarni. To je neprimereno. Moguće da među ovim studentima koji nisu završili fakultete ni za 10, 12, 15 godina ima i aljkavih i nemarnih, ali ne može se reći da smo mi kao narod takav, prosto ne ide da se to kaže. Pre nego što zaokružim ovu priču vezano za ovo, ministre, za vas konkretno pitanje. Kada smo u načelnoj raspravi govorili, vi ste pomenuli nekako, ali nisam sigurna da sam vas dobro čula - da li ostaje stav da ćete vi, kao ministarstvo, dati preporuku fakultetima da i ovi "bolonjci" ne moraju da se reupisuju ili šta je već u pitanju? Dobro je da to potvrdite i ti ljudi da znaju da je to tako. Ovde je danas rečeno da je vas neko napadao. Ne znam da li je to bilo po nekim medijima. Nešto nisam primetila zato što ste kao rekli da nećete, pa sad hoćete ovo da podržite. Mi iz SRS vas na tu temu nismo napadali. Mi smo samo izneli činjenicu da ste vi tog 12. avgusta rekli da ni slučajno ovo neće da se desi, a u međuvremenu se desilo. E, pa, mi ćemo na isti način razgovarati i sa kolegama koji sada kažu da je dve godine kapa, kraj, nema dalje, kad budu za dve godine morali ponovo da raspravljaju o tome. Onda će opet neko da kaže – sad ćemo jednu godinu, dve, tri ili ne znam koliko. Mi vas, dakle, pozivamo, još nije kasno, prihvatite ovaj amandman Nataše Jovanović, jedinstven je, jer on obuhvata ceo član koji se zapravo menja i da rešimo problem tih studenata, što se tiče nas, Narodne skupštine, vas Ministarstva, države, univerziteta, a da li će oni i dokle će studirati, njihova volja.
Hvala, gospođo Radeta. Neđo Jovanović, pretpostavljam po amandmanu? Izvolite.
Zahvaljujem, potpredsedniče. Imajući u vidu da je obrazloženje predlagača amandmana imalo jedan širi kontekst u odnosu na sve ono što je predmet rasprave, vezano za izmene i dopune ovog zakona, ja ću izneti samo jednu kratku dopunu u ime poslaničke grupe SPS. Naime, ovde se otvorilo pitanje opravdanosti uvođenja bolonjskog koncepta studiranja, odnosno sticanja visokog obrazovanja. Naravno da to pitanje ima smisla, jer ako se analizira vreme od kako je Bolonja uvedena do danas, postavlja se opravdano jedno drugo pitanje, a to je – da li je taj bolonjski koncept za nas prihvatljiv, da li je proizveo odgovarajuće pozitivne posledice koje smo mi očekivali i na kraju krajeva, da li je to bolji koncept obrazovanja u odnosu na onaj koji smo imali pre Bolonje? Moje lični stav u tom smislu je nedvosmisleno jasan, ne samo zbog toga što želim da budem tradicionalista, već zbog toga što smatram da su nekad postojala daleko bolja merila vrednosti i bolji sistem vrednosti, pa i u procesu obrazovanja, smatram da Bolonja nije opravdala ono zbog čega je uvedena, iako nesumnjivo ima i svojih pozitivnih pokazatelja. U tom smislu, uvaženu koleginicu razumem kad je otvorila to pitanje i razumem kad je izrazila bojazan šta će biti za dve godine, nakon isteka ovog roka koji ćemo izglasati kao rok produžetka studiranja večitim studentima. Iskreno, ja ne bih želeo da buduću saziv, ne znam da li ćemo mi biti u tom sazivu, da li će biti neko drugi, kakav će biti format Skupštine u to vreme, dakle, za dve godine, ali svakako da ne bih želeo, ni voleo da se ovo pitanje ponovo pojavi na dnevnom redu sednice Skupštine Republike Srbije, upravo iz onih razloga koje je poslanička grupa SPS danas istakla, a to je da ne možemo tolerisati večito studiranje. Nemam statistički podatak i to mi je žao, ne znam da li se iko bavio tim statističkim pitanjima, koliko je od ukupnog broja večitih studenata onih koji su izdržavana lica, a to znači koji niti su zaposleni, niti ostvaruju prihode van radnog odnosa, niti se angažuju na bilo koji način u smislu radnog angažovanja, već žive na jaslama svojih roditelja, imaju preko 40, 45 godina života. Da ne govorimo o produktivnosti o kojoj je već bilo reči. Postavlja se pitanje – kako takvi nisu trošak države? To su lica koja da su se posvetila sticanju obrazovanja, naročito visokog obrazovanja, do sada bi postali korisni članovi društva i društvene zajednice, ostvarivali bi prihode od kojih bi odgovarajuće prihode imala i država, u smislu popunjavanja budžeta kroz doprinose penzijsko-invalidskog osiguranja. Šta imamo mi od tih tzv. izdržavanih lica? Ništa osim štete, ništa osim uskraćivanja popune budžeta tamo gde je budžet mogao i morao biti popunjen. Šta imamo mi od tih koji troše porodične budžete svojih roditelja koji mogu biti relaksirani, da nije tog tereta? Šta imamo mi od tih koji ne rade bukvalno ništa da bi ovoj državi pomogli i da bi ova država stekla od njih odgovarajuću korist? Samo postavljam pitanje – koliki je broj takvih večitih studenata koji upravo imaju ovaj status izdržavanih lica, bez prihoda, bez želje da ostvaruju prihode, bez bilo kakvog nastojanja ili davanja energije u pravcu da država od njih ostvari bilo kakvu korist? Nažalost, takvih je malo. Zašto ovo govorim? Zato što je već sistemski rešeno pitanje kako oni mogu da taj status večitih studenata prekinu, odnosno da ga eliminišu i da pređu u jedan sasvim drugi status od koga bi korist imala ova država, a tu korist svakako država očekuje već duže vremena. Da podsetim samo građane na zakonsku regulativu. Šta ti večiti studenti mogu? Mogu da se prebace na studiranje po Bolonji, na neki sličan akademski program. Naravno, da polažu razliku ispita, ali ne mogu biti na budžetu. Druga opcija koju mogu da iskoriste jeste da upišu fakultet na matičnom univerzitetu, ali ne srodan sa onim koji su do sada pohađali. Treća opcija koju imaju jeste mogućnost prebacivanja na fakultet sa jednog univerziteta na drugi, iz Niša, gde studiraju Pravni fakultet, u Kragujevac, gde mogu, takođe, studirati Pravni fakultet, ali tada više nisu na jaslama svojih roditelja, porodice, tada se uklapaju u sistem i u sistemsku regulativu. Zašto mi ovo ne primenimo i zašto odlažemo nešto što ne moramo da odlažemo. Hvala.
Hvala vama. (Vjerica Radeta: Replika.) Repliku hoćete? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Zaista se ovde čulo, pošto je povod bio amandman koji sam ja podnela i kolega je pomenuo to, ali ovde su se zaista čule neke, u najmanju ruku, čudne stvari. Prvo, moguće je da nemamo prave podatke. Kaže kolega da su ovi ljudi koji nisu završili fakultet u roku ljudi bez prihoda. A kako mi to znamo? Kako mi znamo da su to ljudi bez prihoda. Možda imaju 20 godina radnog staža, možda rade, možda imaju privatne firme, možda se bave poljoprivredom na roditeljskom imanju. Kako mi znamo i mi ih osuđujemo zato što su oni ljudi bez prihoda? Pa nažalost mi imamo još uvek dosta nezaposlenih, visokoobrazovanih ljudi na tržištu rada koji su ne svojom voljom, ljudi bez prihoda, a završili fakultete i to na vreme i sa dobrim prosekom. Kolega je takođe rekao da ti ljudi koji nisu još završili fakultete nisu korisni članovi društva. To je uvredljivo. Da li to znači da bilo ko, ko nije završio fakultet, nije koristan član društva? Jeste, na svoj način, na neki drugi način. Nije sama diploma dokaz da je neko koristan član društva. Ne znam odakle potreba da se ti za nas potpuno anonimni ljudi na tako neki uvredljiv način da im se ophodimo. Kaže da su to izdržavana lica? Kako mi znamo da su oni izdržavana lica? Pa verovatno su dok su bili izdržavana lica, dok su mame i tate plaćanje, oni učili, pa onda odjednom mame i tate nisu mogli više da plaćaju i onda oni više nisu izdržavana lica već se sami izdržavaju, izdržavaju svoje porodice. Možda su neke totalne bitange koje sede tamo ispred onih prodavnica ili piju ili kockaju ili ne znam, ali nije to tema ni naše rasprave, niti ovog Predloga zakona. Kaže da troše pare svojih roditelja, pa vo imja Oca, hoćemo mi odavde da upravljamo parama nečijih roditelja? Kakva je to primedba, troše pare svojih roditelja? Roditelji su možda neki koji hoće da budu žrtva svoje dece, slagali su pare ceo život i kaže evo ti sine, ćerko, studiraj dok ne završiš, makar to bilo 50 godina, ja ću sve da finansiram. I nama je to problem? Neverovatno.
Hvala gospođo Radeta. Neđo Jovanović, pravo na repliku. Izvolite. Javio se i Đorđe Komlenski, pretpostavljam po amandmanu.
Zahvaljujem predsedavajući. Izgleda da je naš najveći problem u toku zasedanja što se nedovoljno slušamo ili se možda nepažljivo slušamo. Ja sam bio vrlo jasan i jako precizan kada sam rekao – žao mi je što nemam potreban podatak, klasičan statistički podatak koliko je od večitih studenata onaj broj koji bukvalno ima tretman izdržavanih lica, koji niti rade, niti žele da rade, a izdržavaju se od porodičnih budžeta svojih roditelja. Daleko od toga da ima bilo šta protiv da ti roditelji, ukoliko mogu, da ih izdržavaju 100 godina, ako žive 100 godina, i da sve to vreme svoja čeda, svoje mezimce itd, izdržavaju, pa neka studiraju koliko god mogu, i 50 godina ako hoće da studiraju, nek studiraju. Govorio sam o nečem drugom, govorio sam o problemu da za sve to vreme država Srbija od takvih lica nema apsolutno nikakvu korist, a da se isto takva lica, upravo zbog toga što nemaju prihode od kojih država može da ima svoju korist, od kojih može da se popunjava budžet, država ne može imati ništa drugo osim štete. Tu je osnovni problem. Da ne bude demagogija, jedan uvaženi kolega i prijatelj malopre mi rekao, dobro hoćete vi da glasate ili nećete? Ispada demagoški, naravno glasaćemo za ove izmene i dopune zakona, ali nadam se poslednji put, i nadam se da budući saziv ovog parlamenta neće imati na dnevnom redu ovo pitanje. Želim da tako bude. Želim da mi o ovom pitanju više nikada ne vodimo diskusiju, zbog toga što ovo pitanje mora da se reši u interesu države, a u interesu države je da se više ne produžava i da ovo bude poslednji rok produžetka statusa večitim studentima. Zahvaljujem se.
Hvala, gospodine Jovanoviću. Reč po amandmanu ima Đorđe Komlenski. Izvolite, kolega Komlenski.
Zahvaljujem, predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, uvaženi ministre, mi smo se već izjasnili da ćemo ovaj predlog zakona podržati i ovaj produžetak roka od dve godine. U ranijim diskusijama smo apsolutno objasnili koji je razlog zašto prihvatamo produžetak od samo dve godine. Prihvatamo ga i glasaćemo za njega iz jednog prostog razloga, jer očekujemo od ovog Ministarstva da u narednih godinu dana, pa ko o tome bude morao da odlučuje u nekom budućem vremenu, nije ni važno, dobijemo podatak kao parlament o tome šta se dešavalo u periodima svih produžetaka za studiranje kada su u pitanju studenti upisani po starom programu. Koliko je njih u međuvremenu ispite davalo, koliko ih je na ispite izlazilo, pa, i, rekao sam u prošloj diskusiji, i neko prolazno vreme na godinu narednih dana šta će se izdešavati od dana kada ovo budemo, verujem, izglasali. Da bismo imali jednu sliku šta je dobila Srbija kao država time, a šta su dobili i oni koji studiraju ovakvim produžavanjem roka. Inače, jasno i glasno sam se izjasnio da, kada su u pitanju studenti koji su upisali program po starom, da smo imali prilike da o tome diskutujemo i raspravljamo u parlamentu kada je uvođen ovaj nesretni Bolonjski sistem, bili bismo apsolutno protiv bilo kakvog ograničavanja roka za završetak studija po starom programu. Naime, dosta je i preko glave građanima Republike Srbije raznoraznih uzrasta, nedostatak pravne sigurnosti, od vraćanja zemlje seljacima 90-ih godina, kada je najveći rezultat vraćanja toga bio da su upropašćeni kombinati, zavadile se familije međusobno oko zamišljenih imaginarnih, velikih novaca, koje će kao naslediti, a došli smo u situaciju da najkvalitetnija zemlja u Srbiji postane vlasništvo jednog jako malog broja ljudi, jer je cena drastično pala u toj nekoj fazi. Onda smo pod firmom uvođenja boljeg školovanja, lakšeg, jednostavnijeg školovanja, uvodeći Bolonjski sistem uradili nešto što nismo smeli da uradimo, a to je da oročimo vreme u kojem su studenti po starom programu dužni da završe, iako u vreme kada su upisivali fakultete nisu takvo ograničenje imali. Postojala su neka druga ograničenja, ali ne ove vrste. Prosto ne razumem komentare o trošku budžeta. Budžet Republike Srbije je potrošio novac u ono vreme kad su oni bili redovni studenti, kad su odlazili na nastavu i kada se to finansiralo iz budžeta Republike Srbije. Prosto mi je neverovatno, ako grešim, onda se zaista izvinjavam, da iko od njih danas više ima priliku da odlazi na predavanja, da ne plaća ispite, da ne plaća produžetak upisa školske godine, jedino što mu je omogućeno, omogućeno mu je da fakultet dovede do kraja. Želeo bih da mi za dve godine, ili oni koji budu u parlamentu, koji prođu cenzus uopšte, ili budu poslanici, nevezano od toga ko će od političkih grupacija ući ovde, nema priliku da o ovome razgovara, jer bi bilo najlepše kada bi svi završili fakultete u naredne dve godine, ali, objektivno gledano, to čovek ne može da očekuje. Ono što moram da napomene jeste da za dve godine ovaj parlament mora o tome ponovo razgovarati, taman ostao još jedan jedini student upisan po starom programu koji želi da završi fakultet. Meni je jasno da je jako teško razdvojiti one koji iz objektivnih razloga nisu do sada završili fakultete, od onih koji se šale, igraju i to ih ne zanima. Ali, znate, naš narod kaže – jedna šteta, sto greota, prema tome mi smo ovde dužni da stvorim uslove svima onima koji su započeli, da završe ono što su započeli na način i pod uslovima iz vremena kada su kretali u taj jedan ozbiljan životni posao. U svakom slučaju, kad god završili fakultet, sa svakim novim ispitom koji je položen, Srbija dobija, ako ni na čem drugim, dobija na tome da su ti ljudi bar za nijansu obrazovaniji, a samim tim zasigurno i korisniji članovi ovog društva, jer su u svakom slučaju korisni jer žive u Republici Srbiji. Još nešto želim da kažem, jesam protivnik Bolonjskog sistema, ali ne možemo mi ponovo praviti darmar time što ćemo Bolonjski sistem ukidati i vraćati nazad, vraćati na stare tradicionalne načine studiranja. Ja zaista neću nabrajati ovde fakultete koji su Bolonjski sistem studiranja pustili na svoja vrata samo onolicko kolicko su morali. Time su sprečili degradaciju statusa naših fakulteta i ja ih u tome podržavam. Baš zato što ih podržavam, neću licitirati ovog trenutka o kojim se fakultetima radi. U ono vreme kada je uvođen Bolonjski sistem, moram da priznam, nije me zanimalo lično, jer nisam studirao u to vreme, pitao sam nekog ko je inače profesor na jednom od ozbiljnijih fakulteta jedne velike sile koja funkcioniše, njihov školski sistem, po bolonjskom principu. Inače, koliko ja razumeh, ovo što se zove bolonjski, nema nikakve veze ni sa Italijom, ni sa Bolonjom. Toliko sam zapamtio, ali su mi objasnili u stvari o čemu se radi. Srednjoškolci koji završe srednju školu u toj jednoj velikoj državi, koji ne završe isključivo skupe srednje škole, su polupismeni. Da bi uopšte mogli da studiraju, zato je i izmišljena Bolonja, i praktično osnovne studije kod njih su imale svrhu da ih opismene, da ih možda u nekim situacijama čak bukvalno nauče da čitaju i da pišu, a master studije su u stvari suštinski bile prave one studije koje su bile. Ono o čemu mi moramo da vodimo računa, zbog čega sam ovo napomenuo, jeste da ni u snu ne smemo da dozvolimo da nam dođe do takve degradacije srednjoškolskog i osnovnog obrazovanja, da onda Bolonja u ovom smislu najpežorativnije mogućem se pokaže kao isključivo i jedino svrsishodna. Podržavam predlog ministarstva. Upravo iz ovih razloga očekujem da će zahtevati od fakulteta da dobije podatke, da nas obaveste o svemu ovome o čemu sam govorio, da kada dođe vreme, možda ne mora ni da se čeka dve godine, se donese odgovarajuća odluka koja će obezbediti svakom onom ko želi da završi fakultet po starom programu da može da ga završi. Ujedno, pozdravljam i podržavam to što ste poslali preporuku fakultetima kada su u pitanju prve generacije studenata upisanih po ovom Bolonjskom sistemu, da im omoguće da nastave da studiraju. Prema tome, u danu za glasanje, a nadamo se da će to biti koliko i danas, jednostavno glasamo za ovo što ste predložili, u budućem periodu nađemo odgovarajuće zakonsko rešenje i za prvoupisane bolonjce, a i trajno rešenje za ove studente koji studiraju po starom programu. Hvala.
Hvala, gospodine Komlenski. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite, gospodine Šaroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Marinkoviću, evo danas smo bili svedoci jedne veoma, veoma čudne rasprave. Mi koji smo pažljivo slušali mogli smo da zaključimo da mnogi ovde imaju svoje mišljenje, ali da se sa njim ne slažu. Danas se praktično nije znalo ko šta iz koje poslaničke grupe priča, ko je žešće napadao ministra, ko je žešće napadao sve ono što je do sad urađeno, ko je žešće izrazio svoje neslaganje sa tzv. bolonjskim procesom, sa odlaganjem, sa neodlaganjem, dakle svako ima maltene različito mišljenje, ali na kraju kažete da ćete ipak svi glasati za ono zakonsko rešenje koje je predloženo. Voleo bih da je i ministar Šarčević bio mnogo aktivniji, ne malo aktivniji, nego mnogo aktivniji u ovoj raspravi i od njega smo očekivali pre svega da čujemo koji su to konkretni razlozi i koji su to principijelni razlozi da rešenje koje nam je predloženo bude upravo ovakvo. Mi nijedan jedini argument nismo čuli. Dakle, to što vi nešto predlažete, to nije argument i to pokazuje i način i obrazloženje Vlade za odbijanje amandmana SRS. Vaše obrazloženje se realno i suštinski ni ne može nazvati obrazloženjem, jer samo kažete – predloženo rešenje je celishodnije. Tu obrazloženja nema. Šta kao, mogli ste da napišete – naše je rešenje bolje. Ali zašto, koji su to razlozi? Pogledajte, gospodine ministre, u vreme dok je Narodna skupština Republike Srbije bila mnogo cenjenija institucija, dok su se ovde ministri koji su dolazili ophodili prema narodnim poslanicima sa uvažavanjem, jer su to neposredno izabrani predstavnici građana na koje su građani Srbije preneli suverenitet, kako su izgledala obrazloženja za svaki pojedini amandman. Pre pet ili deset godina, možda ne pre pet, ali pre deset svakako, nije se dešavalo da obrazloženje Vlade za svaki pojedini amandmani koji se odbija bude u jednoj rečenici i da bude identično za svaki amandman, već je za svaki amandman pisano drugačije obrazloženje, pravo obrazloženje, suštinsko i onda je postojala mogućnost da se od amandmana do amandmana vodi i kvalitetna rasprava sa predstavnicima Vlade Republike Srbije, odnosno sa resornim ministrima. Danas smo čuli od vas i od predstavnika vladajuće većine da vi zapravo nemate pojma koji je broj tih ljudi koje nazivate večitim studentima, što je po mom mišljenju jedan uvredljiv termin. Da li će neko studirati ili neće, koliko će dugo studirati, to je njegovo pravo. Vi mnogo više tolerancije u društvu pokazujete npr. prema onima koji vole isti pol, to je valjda dobro, to je napredno, to je moderno, to je proevropski, to je u skladu sa njihovim standardima i to je valjda mnogo bolje nego studirati duži vremenski period. Čuli smo čitav niz uvreda na račun građana Srbije, na račun i onih koji su glasali za vas u velikom broju, pa ste ih prozvali mlitavim, mlakim i nesposobnim, govorili ste o lenjosti, o neodgovornosti, govorili ste da bez obzira na to kakvi su nečiji životni uslovi, da tu uvek postoji lična neodgovornost, što apsolutno nije tačno. Vi na taj način sudite ljudima koje nikada niste upoznali, o kojima ne znate ništa, za koje ne znate kakve su poteškoće imali u životu, sa čime su se sve susretali i mislim da to apsolutno nije na mestu. Ako ste smatrali da postoje takvi ljudi, onda je trebalo da reagujete konkretnije, pa da propišete u zakonu alternativne mogućnosti, da kažete – evo, mi produžavamo za one koji su dobri, lepi, fini, pošteni i napredni, a one koji su, kako kažete, na grbači svojih roditelja, koji su neradnici, koji su lenji, aljkavi, neodgovorni, za njih nema, za one koji su večiti studenti, pa ste mogli lepo neku agenciju da otvorite, pa da ih akreditujete da oni daju potvrde kod koga je opravdano da nastavi da studira, a ko pripada toj grupi lenjih i bezobraznih, bezobzirnih i, što je najgore, onih koji, kako reče jedan od prethodnih govornika od stranaka vladajućeg režima, koji nemaju ni želju da rade, pa da država od njih ima neku korist. Znate, zanimljivo je koliko se vi oštro i kritički odnosite prema ljudima koji nisu na vreme završili svoje studije, a kako opet neke druge pojave u srpskom društvu koje su mnogo opasnije i za nas kao državu i za nas kao narod, kako njih ne sankcionišete, već to predstavljate kao normalno. Znate, neće srpski narod izumreti ako svi ne završe studije, ali ako se budu popularizovale određene društvene pojave, poput homoseksualizma, e, onda je potpuno izvesno da ćemo mi kao narod nestati sa lica Zemlje, jer na taj način neće biti ni dece, neće biti ni studenata i tek onda neće biti onih koji će moći da rade, da doprinose, da plaćaju poreze i da pune državni budžet u Srbiji. Dakle, molim vas da budete do kraja pošteni i da se onda do kraja i iskreno izjasnite o tome. Moje pitanje za vas je, gospodine ministre – zašto produžavate za dve godine? Srpska radikalna stranka je predložila da to bude, znači, generalno da se odluči da ti ljudi mogu dokle god budu želeli da završe studije po programu po kom su i započeli da studiraju. Vi ste rekli – ne, biće još dve godine. E sad, zašto dve? Na osnovu kojih kriterijuma, objektivnih kriterijuma, ste vi procenili da je rok od dve godine idealan, zašto ne godinu, zašto ne tri, zašto ne pet? Dakle, šta vas je rukovodilo? Ili vam je, eto, došlo u trenutku? I da vidimo ko će snositi odgovornost pre svega zbog toga što je pre dve godine Narodna skupština Republike Srbije već jedanput produžila rok na dve godine, pa nam sada kažete da nije dovoljno. Iz kojih razloga nije dovoljno? Kako znate da nije dovoljno, ako ne znate koliko tih studenata ima i da li su uopšte zainteresovani? Drugo, možete li vi, gospodine ministre, nama danas obećati da za dve godine neće biti novog produžetka ili nam možete obećati da će biti i od čega to zavisi? Znate, ovde nijednog jedinog trenutka tokom čitavog dana mi nismo čuli nijedan objektivan kriterijum, nijedan suštinski razlog, nijedan principijelan razlog zbog koga bi trebalo glasati ili ne glasati za predloženi tekst izmena Zakona o visokom obrazovanju. Vi nama praktično tražite da vam verujemo na reč, pa ćete doći drugi put, vi ili neko drugi, i onda opet bez jasnog kriterijuma tražiti od poslanika vladajuće koalicije za koji su se neki otvoreno izjasnili da su protiv toga, ali da će glasati, vi ćete tražiti da glasaju. Znate, neki su govorili o tome kako, evo da pročitam, to sam i zapisao, ovakav sistem proizvodi mlitave ljude, nesposobne da se nose sa životnim izazovima. To je rekao predstavnik vaše vladajuće koalicije. Pa su govorili o tome kako neki sa 35 godina spavaju do tri popodne i kako im mame donose doručak u krevet. Znate, svako govori o primerima iz svog okruženja, ali smatram da i predsedavajući morao reagovati, i upozoriti da nije dozvoljeno vređati, pogotovo generalno vređati građane Srbije, zbog toga što, eventualno neko od njih duže studira, ne poznajući te ljude i ne znajući, ponavljam, sa kakvim su se oni sve životnim izazovima i nedaćama i možda nesrećama, susretali, koji su razlozi dužeg vremena studiranja. Neki su pitali, evo ko je nama završavao fakultete? Pa, vama je završavao, u najvećem broju, profesor Ljubiša Stojmirović, to valjda svi znaju, nije to neka tajna. Evo, ako vi ne znate, evo ja da vam kažem, neki su završavali sami, koji su bili sposobni, a nekima, evo i cenjeni profesor Stojmirović pomagao, tutorio, podučavao, pa evo i sad oni postadoše neki veliki stručnjaci, nažalost izgleda da ih nije baš sve podučio, pa ne znaju nikakve konkretne odgovore da daju. Znate? Mi smo čuli, i to od jednog od prethodnih govornika, da je ovo pitanje već sistemski rešeno. Kaže, ti studenti, večiti studenti, kako ih je nazvao, mogu da reše svoj problem drugačije, mogu da pređu na bolonjski sistem, mogu da pređu na drugi fakultet, ili mogu da pređu na isti fakultet u drugom gradu, na primer, sa Pravnog u Beogradu, na Pravni u Kragujevcu, pa da više ne budu na grbači svojih roditelja. Pitam vas, gospodo, zašto vi onda niste amandmanski reagovali? Zašto niste uneli u zakon da neko, ako nije završio do 2019. godine, da je obavezan da pređe na Univerzitet u Kragujevcu, ili da on više ne može i ne sme da bude na grbači svojih roditelja, ili ako državi nedostaje porez, da je obavezan da nakon 2019. godine puni državnu kasu sa iznosom koji vi odredite? Mnogo je ovde nerešenih pitanja, ja sam zamolio ministra, evo još jedanputa ponavljam, za kraj svoje diskusije. Molim vas da mi odgovorite, koji su to principijalni razlozi, koji su objektivni i suštinski argumenti, zbog kojih predlažete ovako rešenje, zašto dve godine, a ne godinu ili tri, zašto ste odbili da to bude bez vremenskog ograničenja? Molim vas da prestanete da vređate te ljude, time što govorite da su večiti studenti, da su neradnici, da su mlitavi, i mnogo toga drugoga što smo čuli iz usta predstavnika vladajuće koalicije.
Hvala gospodine Šaroviću. Vjerica Radeta po amandmanu, Nemanje Šarovića.
Ovo je amandman na član 2, naravno razlikuje se od sledećeg amandmana, ali mi pokušavamo, još jedanput da skrenemo pažnju i javnosti i ministru i poslanicima, koji će vrlo brzo glasati, za ovaj predlog zakona, da se još jedanput sagledaju ovi naši amandmani, pogotovo, ponavljam, ovaj jedan dovoljno je da se usvoji ovaj jedan amandman koji je podnela Nataša Jovanović ili pojedinačno ovi ostali koji, u suštini su sadržani u ovom njenom amandmanu, zato što, niste nas ubedili da postoji razlog, zbog čega treba da se ovaj zakon oroči, odnosno ograniči studiranje još na dve godine. Niste nam, niko nam od vas nije dao odgovor na pitanje, šta će se desiti, danas ne znamo koliko ima takvih studenata. Evo, neka je pet hiljada, niko nam nije dao odgovor na pitanje, šta će biti za dve godine, kada ih bude 500. Kako ćete tada, kako će tada neko objasniti, tim ljudima koji tada budu želeli da im se produži rok i da neko tada kaže, sada uzimamo makaze, sada sečemo, nema dalje? Šta će vam tada biti pravni osnov, šta će vam biti ljudski osnov, šta će biti motiv, šta će biti suvislo obrazloženje, da nekome kažete, pre dve godine su nam neka grupa ljudi bili simpatični, pa smo zbog njih doneli, produžili rok na dve godine, a vi sada što niste u tom roku razvršili, vi nam niste simpatični, pa vas ostavljamo sa ne završenim fakultetima, odnosno ne dajemo vam šansu da završite. Ne može tako da se radi, mi zaista govorimo krajnje principijelno, niti ima razloga da navijamo za te studente, iz bilo kog razloga, niti imamo motiv bilo kakav, jednostavno principijelno nastupamo i principijelno kažemo da država i univerzitet mora svakom omogućiti da studira koliko god želi, po programu koji je važio u momentu kada je taj neko upisao fakultet. Tu nemate, niko od vas nama nije dao argument, odnosno protiv argument, na ovo što mi tvrdimo. Mi, ponavljam, niti mi govorimo, ovaj nije završio fakultet iz ovog razloga, onaj iz onog, njegova stvar, mi nemamo pravo, niko nema pravo da se nekome meša u to zbog čega studira ovoliko ili onoliko. Ako neko studira neprimereno dug rok, studije plaća naravno, pa valjda će nekome biti kriterijum kada bude tamo zapošljavao, valjda će mu biti kriterijum i dužina studiranja. Možda hoće, možda neće. Ponavljamo, može neko da studira iz hobija, svestan da nikada neće raditi u struci, radi posao koji nema veze sa fakultetom koji je u mladosti upisao, a želi u nekim poznim godinama da ga završi. Vi nama niste dali argument da kažete, da mi nismo u pravu i da naš amandman i naše amandmane ne treba prihvatiti. Argument nije da je Predlog zakona celishodniji. Znate šta znači celishodno ili ne celishodno. Suprotno, naš amandman je celishodniji ako ništa za svaki slučaj, za ne daj bože. Dakle, ako svi ti ljudi završe započete fakultete za godinu dana, za pola godine, maksimalno za dve godine, onda to što mi nismo stavili ograničenje neće imati nikakvog, niti će živeti niti će imati ikakve pravne posledice. Ali, ako ne završe biće ozbiljnih pravnih posledica zato što ćete morati ili ponovo raditi ovo ili kršiti Ustav, pa će neko da se obrati Ustavnom sudu, pa će onaj koji bude tada odgovoran zato što nekome nije omogućio da završi fakultet, pa će onda Ustavni sud da reaguje, pa će onda biti cela igranka u državi oko nečega oko čega ne treba da bude. Imamo mnogo problema i u obrazovanju, i vi se ministre slažete sa tim, koje treba da rešavamo, vi da nam predlažete zakone, mi da sugerišemo rešavanje na ovaj ili onaj način, ali ono što ne treba da bude problem, vi pravite problem. Od nečega što je, da kažem, vi ste na korak, evo, hoćete produžavate to studiranje tim tzv. starim studentima za dve godine. Znači, učinili ste taj korak, dajte samo još koraknite malo i kažite prihvatamo amandman SRS i taj rok od dve godine brišemo. Ponavljam, možda neće biti uopšte potrebe da se o ovome razmišlja za dve godine, ali će biti problem ako bude bilo potrebe, pa makar ostao i jedan jedini student koji je započeo, a nije završio fakultet. To je to i to morate da rešite, bolje sada nego ponovo za dve godine. Hvala vam
Hvala vam, gospođo Radeta. Profesor Ljubiša Stojmirović, po amandmanu. Izvolite.
Prozvao me je kolega, ako ste zaboravili, ali nema problema, po amandmanu ću. Ja sam rekao, a evo, sada ponavljam, nije nikakav problem, koleginice, ja ću da podržim ovaj vaš amandman iako ću na kraju normalno glasati za ovaj Predlog, jer neću na bilo kakav način da sputavam ove studente koji imaju problem o kome danas raspravljamo. Mislim da je propuštena šansa, jer danas je mogao i ministar i na Vladi, a i ovde da iskoristi šansu i da bude zapamćen kao jedan od omiljenijih ministara, isto kao što je Dača bio zapamćen i bio je onaj stih: „Dačo care, ne daj pare“, i po tome ga svi znaju. Ovi sada studenti su pozdravili ministra i iza njega su sročili jednu krilaticu koja kaže: „Šarčeviću, zmaju, ne daj da nas sputavaju“. E, sad, videćemo na šta će sve to izaći do kraja. Ja zbilja verujem i ubeđen sam u to da bi mnogo bolje i prikladnije rešenje bilo da smo ograničili rok do koga će moći oni da studiraju, jer više se ne bi pojavljivalo ovo kao što se desilo četiri, pet puta, da s vremena na vreme, traže produžetak. I mnogi od njih, nažalost, neće završiti ni ako im taj rok ukinemo, ali barem nećemo imati ove dugotrajne sednice, kukanja, molbe. Mene su ceo mesec avgust jurili, primao sam ih ovde, dolazili, iznosili svoje probleme koji nisu ni malo prijatni ni malo laki. Malopre sam kolegi Neđi objašnjavao nešto, on je imao pogrešno mišljenje. On je mislio da su svi oni bili na budžetu i da niko od njih nije plaćao ništa. Nije tačno. Oni su sve svoje obaveze izmirivali. Možda je bilo nekih koji su bili na budžetu. Većina njih je došla do apsolventskog staža. Sada su apsolventi, samo imaju obavezu da polažu ispite i to da plaćaju. Sa druge strane, kolega Šarović me je prozvao oko toga da sam pomagao nekome da završi studije i tako dalje. E, sad, ja ovako iskreno da kažem kolegi Šaroviću, a na kraju krajeva i svima vama, nema razloga da krijem, ja sam od onih profesora koji misle da je važno pronaći kod studenta ono što zna, a ne da tražim do tančina nešto što ne zna pa da ga srušim. Nikada to nisam voleo i uvek sam bio studentima na usluzi. Znalo se, ja sam svakoga dana ujutru od 8.00 do 12.00 sati bio u kabinetu i mogli su da dođu kad god hoće. Nije bio nikakav problem ni da polažu ispit putem seminarskih radova ili da pomere za dan dva itd. Uvek sam im izlazio u susret. Ako sam pomagao nekome na taj način ja to prihvatam, ali tu je bilo građana Srbije koji su bili i za DS i za SRS, najviše je bilo radikala, jer sam ja tada bio u radikalima, pa je bilo nekako najlakše onda mene da jure. Bilo je i ovih iz DSS iz SPO i tako dalje i tako dalje. Na kraju krajeva, obaveza svakog profesora, pa i moja je bila, da pomognem svakom od studenata i nikada mi nije palo na pamet da pitam za koga je glasao, koja je stranka, čak ako znate nekoga od ovih studenata dole iz Blaca, jer sam i u Blacu predavao. Dođem jednom na ispit i u prvom redu sede četiri momka, imaju majice SRS, Šešelj itd. I, ja kažem, evo prvo ću da pitam ove moje radikale, jer njima postavljam najteža pitanja pošto oni najbolje znaju. Tako su brzo skinuli majice da ja nisam stigao ni da otvorim zapisnik. Ne bežim da budem uvek studentima na usluzi i da im uvek pomognem i mislim da sada isto to činim i ubeđen sam da će ovaj problem da se reši tako da više nećemo imati problema sledeće, ni posle dve godine da to nastavljamo. Nekome će da padne na pamet da se to reši onako kako treba, bez sudskih sporova, bez muke, bez svađe, kulturno, ljudski, onako kako priliči nama Srbima. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Na član 2. amandman je podne narodni poslanik Marijan Rističević. Da li želite da obrazložite amandman? Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja nemam ništa protiv amandmana SRS i glasaću za taj amandman, ali ću glasati i za zakon ukoliko ne bude prihvaćen. Zašto? Razlog su marsovci. Dakle, svima vama je poznato da je polovinom 19. veka kapetan Miša darovao svojoj otadžbini jedno lepo zdanje u kome je smešten Rektorat koji ovih dana od grupe huligana koji se predstavljaju kao studenti to zdanje zauzeto i ako ga je kapetan Miša namenio i poklonio u obrazovne svrhe. Zamislite koliko jednom marsovcu treba da dođe na predavanje sa Marsa do beogradskog univerziteta, a pri tome svrati malo i do predsedništva, pa poruši neke ograda, preskoči, malo se potuče sa kobrama, malo hoće da uđe kod predsednika u kasnim večernjim satima, zamislite tu vrstu huligana koji je star 31. godinu, i ukoliko tako mladom studentu ograničite pravo da samo još dve godine može da studira, zamislite koje sve posledice mogu nastati, a to gospodin Rančić zna, za psihološko stanje, tako nežnog ali vremešnog studenta. Tog studenta marsovca podržala je Jasmina Vujić. To je onaj profesor sa Berklija, Jasmina Vujić. Mislim da je ona veća CIA od CIA, mislim da je morala proći sve profesore CIA da bi se kvalifikovala i bila upućena kao nuklearni fizičar u Srbiji, ne da pomogne u tome da se razreši misterija osiromašenog uranijuma, nego da se kontroliše jedna politička stranka. Ovih dana je ona, ne kao potpredsednik stranke, već kao profesor sa Berklija iz Kalifornije podržala ovu grupu huligana, vremešne studente koji su okupirali Rektorat beogradskog fakulteta. Da li se Jasmina Vujić stidi Boška Obradovića, kada se nije predstavila svojim punim zvanjem u Srbiji, a to je, političar, potpredsednik Sprskog pokreta Dveri, kako se već ta stranka zove? Ona je sve više antisrpska, a ne srpska, ali u nazivu ima tu reč - srpski pokret dveri, pa da uzmemo da je to nekada bilo tačno, a posle dolaska Jasmine Vujić, to svakako nije tačno. Moramo voditi računa i o tome ko sve predaje, koliko brzo studenti mogu da steknu znanje, pa i zvanje, recimo ako im predaje Janko Veselinović. Zamislite koliko godina treba da se taj profesor uopšte shvati. Zamislite ako im predaje, recimo Boris Tadić, njega niko ne razume, dakle pod uslovom da je on neki predavač i to će kolega Rančnić, verovatno bolje objasniti. Verujem da veliki deo profesora ne bi položio prijemni za svoj fakultet, neki od njih, ja verujem, imajući ovde iskustva sa nekim intelektualnim gromadama, da mnogi od njih ne bi položili ni prijemni ispit za srednju školu. Nudim da Ministarstvo jedne godine pokrene neku aktivnost i da vidimo testiranje, da se izvrši, da vidimo koliko profesori u Srbiji, koliko njih može da položi prijemni ispit za fakultet na kome predaju. Ja smem da se kladim u glavu da polovina taj prijemni ispit ne bi položio. Zamislite gospođu Danicu Popović, zamislite kada ona predaje za platu od 200.000 do 300.000, a prepisala je udžbenik mrtvog profesora i prikazala kao svoje autorsko delo i za to autorsko delo, krajem 2018. godine, je naplatila 1.400.000 dinara. Zamislite kad studenta koji je shvatio taj njen plagijat prevoda, koji je shvatio i redakturu da je prepisana, ona proganja i ako on ima prosek 10? Dakle, nije joj palo na pamet da proganja ove marsovce i loše studente, već joj je palo na pamet da progoni studente koji su veoma uspešni i imaju ocene 10. Zamislite Jovu Bakić, zvanog dugocevac. Ja žalim studente kojima on predaje i ne znam kakvo je to znanje koje on može da prenese ukoliko se u javnom životu zalaže za proganjanje ulicama, ukoliko se zalaže da politički protivnici plivaju Savom i Dunavom, ukoliko se zalaže da se u centralnu nacionalnu informativnu kuću upadne sa dugim cevima. Zamislite šta ti studenti mogu da nauče od nekog bivšeg docenta koji je biran tri puta, iako je maksimalno mogao za docenta da bude biran dva puta? Pun je Beogradski univerzitet, posebno Fakultet političkih nauka, nekih profesora koji, sem pokrića političkim opozicionim strankama, ovog žutog dela, nemaju nikakvo drugo znanje. Zamislite onog profesora dizajnera što je ovde bio bivši kradulovićev pomoćnik, zamislite njegovo znanje koje je stekao u Soroševom nekom dopisu univerzitetu itd. Zabrinut sam ja za studente i mislim da treba razmisliti, a ja ću svakako glasati za ovaj amandman, s obzirom na poslednja dešavanja i na to da studenti gube vreme putujući na Mars i nazad, da Jasmina Vujić, veća CIA od sme CIA, podržava takvu vrstu studenata i ja sam zabrinut ne samo za zvanje naših studenata kada će ga steći, već šta će za vreme tog školovanja naučiti. Bojim se da su seljaci i ovi koji prođu dualno obrazovanje jedini ljudi koji će imati više znanja od stručne spreme.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pa evo na samom kraju rasprave čuli smo gotovo sve moguće argumente koji idu u prilog tome da treba da se produži rok tzv. starim studentima. Dakle, čuli smo i argumente dela opozicije koji se zalažu za ne ograničavanje nekim određenim rokom u tom smislu. Ja sam siguran da ste, gospodine ministre, vi uzeli u obzir sve moguće argumente kojima ste rukovodili da predložite baš ovakav model, a to je da se ipak ograniči na dve godine i ja mislim da je to dobro i mislim da su svi narodni poslanici imali prilike da pročitaju i mejlove koji su nam slali sami studenti neposredno pred ovo zasedanje. Lično mislim da je ovo optimalna i dobra mera, dakle, da se izađe u susret tim ljudima, da im se produži rok, dve godine u ovom slučaju, da imaju mogućnost da privedu studiranje kraju. Ali, s druge strane, da se i pošalje poruka da jednom mora da se ipak okonča, ne bih upotrebio reč agonija, ali u svakom slučaju da se ne pretvori u ono što niko od nas ne želi, a to je večito studiranje. Kada kažem da će SNS podržati ovakav model, a imali smo prilike da čujemo i ostale poslaničke grupa, pa i jedan deo opozicije je predložio nešto drugo. Međutim, jedino što nismo čuli jeste šta o ovom misle one poslaničke grupe, odnosno one stranke koje nisu danas na zasedanju, a koje su u tom tzv. bojkotu. Sada, u skladu s tim, meni je zanimljivo kako je to sve okarakterisao Vladimir Gajić. U pitanju je predsednik, ako se ne varam, pravnog saveta Narodne stranke. To je stranka onog Vuka Jeremića koja je u tom bojkotu, a čiji poslanici ne dolaze na zasedanje Narodne skupštine, pa u pogledu bojkota on kaže – tvrdim pouzdano da nijedna od stranaka i pokreta koja namerava da izađe na izbore nema infrastrukturu da pokrije ni 10% biračkih odbora u Beogradu, a o Srbiji da i ne govorim i ja se potpuno slažem sa njegovom konstatacijom. Kaže – tu se ništa neće promeniti ni za šest meseci. Slažem se i sa tom konstatacijom, tu se ništa neće kod njih promeniti za mnogo, mnogo vremena. Pitanje je da li mogu da popune i listu sa 250 kandidata. I sa tim se potpuno slažem. Jedino s čim se ne slažem, ne bih ja ovo ograničio samo na opozicione stranke koje eventualno nameravaju da izađu, nego mislim da je on imao u vidu upravo svoju stranku i ostale stranke koje su upravo proglasile taj bojkot iz ovih navedenih razloga - niti imaju kandidate s kojim bi izašli na redovne, lokalne, pokrajinske i parlamentarne izbore, niti mogu da skupe potpise, niti imaju infrastrukturu da pokriju biračka mesta, a imali bi priliku. Na tom biračkom mestu na izborima opozicija bi imala apsolutnu većinu u pogledu broja kontrolora, odnosno članova biračkog odbora, ali nemaju ljude, zato što praviti stranku, siguran sam sa ovim će se složiti i kolege iz dela opozicije koja je prisutna na današnjem zasedanju, praviti stranku je mukotrpan posao, težak posao. Treba obići Srbiju, treba graditi infrastrukturu, treba praviti mesne odbore, treba razgovarati sa ljudima, sve ono što oni niti rade, niti im pada na pamet da tako nešto urade. Na delu pokazuju i svoju lenjost. Đilas je inače kupio stranku na gotovo. Došao čovek i kupio stranku. Tako isto i Vuk Jeremić. Dakle, ne pada im na pamet da se bave time. To je razlog zašto prave taj, da kažem, unapred pripremljen alibi za izborni debakl koji ih očekuje svakako. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Hvala, ministre. Vi ste vaše pošteno odradili. Želite još nešto da kažete? (Da.) Reč ima ministar. Izvolite.
Hvala najlepše. Poštovana predsednice Narodne skupštine, predsedavajući, poštovani narodni poslanici, da ne bude da sam ostao kratak odgovora, ja uvek odgovorim, nego pošto su bila slična pitanja, sačekao sam da vidim šta je sve tu odgovoru. Ova priča ima istorijat, bar kada sam ja u pitanju, jer su me studenti koji studiraju po starom programu, ja ih nikad nisam nazvao stari, nikad nisam uvredio nikoga, pa ni njih, tako da se ograđujem od bilo koje insinuacije na moj račun, dočekali bukvalno ispred Ministarstva pre tri godine u avgustu mesecu kada sam krenuo u kabinet. Prve stranke koje sam primio, primio sam te grupe. Mejlove primam evo tri godine. Dali smo u prvoj godini dve godine i rekli – ljudi, ovo je šansa kakva se ne propušta. Kada je prošlo dve godine, sve se ponovilo, pa smo rekli još godinu dana. Ova mera mora da ima neku pedagošku konotaciju. Ako je neograničeno, onda je, da ne kažem, besmisleno. Pravo na obrazovanje nikome nije uskraćeno. Znači, ne postoji to da bi neko tužeći dobio državu. To pravo nije uskraćeno. Govorim o paralelnom sistemu koji postoji već predugo i uređena zemlja to mora jednog dana da dovede u sklad. Znači, ja sam takođe izjavio, što niko nije komentarisao, da ćemo uvođenjem JISP-a, jer, pominjao sam i nedostatak ljudi i informacionog sistema koji je jako kilav bio kroz mrežu „Dositej“, koja je sada još uvek na izdisaju, imati sve relevantne podatke. Ne samo niški Ekonomski fakultet, nego i mnogi drugi fakulteti skoro svih univerziteta su pristali da sarađujemo. Znači, ja sam sa svim rektorima na ovu temu razgovarao i sagledao sam i njihove mogućnosti i kapacitete. Nisam uopšte dao izjavu samo zato što je meni ćef. Znači, osim što damo vreme, sami smo mnogi ovde rekli – pa, pitanje je ko će da ga iskoristi, ali hajde da budemo operativni. Ja po prirodi svojoj imam menadžerski mozak. Znači, gledaćemo da popišemo ljude, gledaćemo šta im fali i gledaćemo da budemo proaktivni. Studentske organizacije koje sam prozivao 200 puta i privlačio da sarađuju na ovu temu, mislim da su oni najadekvatnija strana. Sada mislim da to mora svi da rade, i dekani, i prodekani i svi ostali i da tačno analiziramo i onda ćemo znati ko će ovo za dve godine da iskoristi, a ko ne. Neko možda neće ni imati nameru. Država zaista za te dve godine može da uspostavi ukupan sistem, jer šta bi sad trebali da uradimo sa reformom gimnazija? Da prekinemo na pola? Šta bi trebalo sa državnom maturom, da prekinemo na pola? Pa to je uvek rađeno ovde. Ja ne mogu da se vraćam unazad u nedogled do ne znam kog ministra kog ja pamtim kada je nešto početo, pa urađeno do kraja. Ja spadam u ljude koji kada nešto uzmu da rade, urade do kraja. Uz sva uvažavanja i senzibilitet ove teške priče, ljudi i svega toga, ja svakako sam rekao da je mišljenje Vlade za mene obavezujuće, mišljenje Odbora za obrazovanje i Skupštine takođe obavezujuće. Tako da je jako malo važno šta sam ja rekao lično kao Mladen Šarčević ili kao ministar prosvete. Moja uloga je tu podređenija u odnosu na Vladu i na parlament, te ja ne teram inat ni sa kim, najmanje sa studentima, kojima želim sve najbolje. Znači, ja volim dobre đake, dobre studente, idemo na kvalitet i hoću da probudim kod njih tu energiju da oni ovo završe. To je dobro za njih. Ako imaju porodice, to je dobro, da primerom pokažu svojoj deci. Ima niz razloga zašto bi sve trebalo pričati u ovom smislu. Tako da, mislim da preko dve godine je besmisleno, trajno je besmisleno, to je moje mišljenje. Godinu dana, shvatio bi, kao prošli put, jer su me isti ti studenti iz grupe izmolili -dajte samo još godinu dana, evo 99% nas je došlo do kraja. To je bio blef. Ja te mejlove prepoznajem, treći put isti stil. Znači, ne zameram, ne spočitavam, nemam ja to pravo, ali imam pravo da u ime države i sistema koji vodim i koji uređujemo da ga zaokružimo. Takođe, ću dati osvrt na Bolonju. Ne može se iščupati nešto tek da bi se reklo – sad ne važi. To je jedan proces. Znači, analiziraćemo, pomenuo sam više puta u ovom domu da radimo ozbiljnu strategiju obrazovanja i nauke do 2030. godine. Tu pozivamo sve. Znači, biće i javnih rasprava, biće mnogo toga. Hoćemo da vidimo da li su ovi univerziteti kakve sada imamo budućnost narednih 10 godina. Oni se na drugi način organizuju po svetu. Da li su slične veličine, snage, kakvi programi trebaju da budu i niz pitanja, znači Strategija 2030 je jedna ozbiljna priča. Rekao je neko od kolega ovde da su pametni ljudi koji se rukovode nekim fakultetima vrlo kritično prišli tom procesu i sačuvali neke svoje vrednosti, ali mora još strožije. Izvinite, ja sam mogao ceo dan da diskutujem ovde, da se javljam na svaku repliku šta imamo, silne dobiti od tolikih doktorskih studija i tolikih doktoranata. Jesmo li napredniji? Jesmo li to poboljšali društvo? Nismo. Štancovali smo. Hajde da to ne radimo. Ja sam pooštrio sve priče i ponašam se iako nemam pravo da kritikujem nezavisna tela, ali to radim kao građanin. Vrlo sam kritičan i prema Nacionalnom telu za akreditaciju i tražim strogost, tražim ozbiljne primere. Nećete čuti da je ministar ikada digao telefon i nekom preporukom nešto sredio preko veze. To ne postoji. Upravo suprotno tražim. Gde god čujem da se nešto radi mimo protokola, uspevam da se umešam i da kažem šta mislim. Oko ovih događaja Univerziteta i svega toga, vrlo malo ljudi iz akademskog sveta je reklo šta misli. Znam šta misli. Većina misli da to nije u redu, da postoje drugi načini da se nađe put da neko iskaže svoje mišljenje. Ako smo ovde doneli sud da je Beogradski univerzitet od nacionalnog značaja, ako je istorijsko zdanje Kapetan Mišino, znači shodno za neku vrstu ovakvog ponašanja, ja to ne podržavam i to ću uvek javno da kažem zato što celog veka imam pravo na svoje mišljenje i neću da ga menjam da bi mi neko rekao – reći ćeš to i to. Znači, vrlo jasno kažem, ovde je uzurpacija, ovde je mnogo pravnih akata prekršeno i onda se pitam zašto smo sve ovo radili ako neko uleti? Niko nije rekao da je rektorka izabrana na pogrešan način, demokratski, po pravilima. Rektorka koja je izabrana tako što je nogom u vrata ušla i postala rektor posle 5. oktobra je prekršila prvo pravilo autonomije Univerziteta, jer se javila studentima iz zgrade Filozofskog fakulteta i to je kao normalno? Tu niko nije reagovao. Ja ne znam da li još neko ima svest da kaže imenom i prezimenom kako se neke stvari zovu i šta jesu? I to je istina. Tako učimo mladež, pokazujemo primerom da smo čestiti ljudi. Hvala.
Zahvaljujem. Prelazimo na 2. tačku. Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga o autentičnom tumačenju u načelu, s obzirom na to da na Predlog autentičnog tumačenja nisu podneti amandmani, Narodna skupština će saglasno članu 160. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine u danu za glasanje odlučivati samo o Predlogu autentičnog tumačenja, u celini. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem četvrtak 19. septembar 2019. godine sa početkom u 15,00 časova kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda sednice Osamnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 11. sazivu. Sačekaćemo 15,00 časova i pristupićemo glasanju. Hvala. [[Posle pauze.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje o tačkama dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Molim vas da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice kako bismo utvrdili kvorum za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 134 narodna poslanika. Prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju, u načelu. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 133 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu. Prelazimo na odlučivanje po amandmanima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Zaključujem glasanje i saopštavam da niko nije pristupio glasanju. Stavljam na glasanje amandman na član 1. koji je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Zaključujem glasanje i saopštavam da niko nije glasao. Stavljam na glasanje amandman na član 1. koji je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Zaključujem glasanje i saopštavam da niko nije glasao. Stavljam na glasanje amandman na član 1. koji je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Zaključujem glasanje i saopštavam da niko nije glasao. Stavljam na glasanje amandman na član 2. koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Zaključujem glasanje i saopštavam: za - jedan. Konstatujem da amandman nije prihvaćen. Stavljam na glasanje amandman na član 2. koji je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Zaključujem glasanje i saopštavam: za - pet. Konstatujem da amandman nije prihvaćen. Stavljam na glasanje Predlog da se utvrdi postojanje naročito opravdanih razloga da zakon stupi na snagu ranije od osmog dana od dana objavljivanja. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 131 narodni poslanik. Konstatujem da je Narodna skupština posebno odlučila da postoje naročito opravdani razlozi za stupanje zakona na snagu u roku kraćem od osam dana od dana njegovog objavljivanja. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju, u celini. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 134 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju u celini. Stavljam na glasanje 2. tačku – Predlog autentičnog tumačenja odredbe člana 2. Zakona o potvrđivanju ugovora o izmenama i dopunama finansijskih ugovora 23.761, 24.745, 25.002, 25.198, 25.497, 25.610, 25.872, 81.657 i 82.640 između Republike Srbije i Evropske investicione banke („Službeni glasnik Republike Srbije – Međunarodni ugovori“ broj 11/17) u celini. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 133 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog autentičnog tumačenja odredbe člana 2. Zakona o potvrđivanju ugovora o izmenama i dopunama finansijskih ugovora, koje sam citirala. Prelazimo na odlučivanje o povredama Poslovnika Narodne skupštine kojih ima samo jedna. Narodni poslanik Nemanja Šarović, na sednici 18. septembra 2019. godine, u 12 časova i 30 minuta, ukazao je na povredu člana 107. Poslovnika Narodne skupštine. Molim da se izjasnite o ovoj povredi. Zaključujem glasanje i saopštavam da niko nije glasao. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje svih tačaka dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, saglasno članu 102. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem sednicu Osamnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu.