Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 110 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine, i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Siniša Stamenković, Riza Halimi, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Suzana Grubješić i Mira Pejica. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, osim predstavnika predlagača, pozvao da sednici prisustvuju i: prim. dr Predrag Tojić, državni sekretar u Ministarstvu za dijasporu, Miodrag Jakšić, državni sekretar u Ministarstvu za dijasporu, Aleksandra Kojić, sekretar Ministarstva za dijasporu, Đorđe Prstojević, pomoćnik ministra za dijasporu, i Vukman Krivokuća, pomoćnik ministra za dijasporu. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O DIJASPORI I SRBIMA U REGIONU (načela) Reč ima narodni poslanik Aleksandra Janković, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija. (Nije u sali.) Kako gospođa Janković nije prisutna u sali, da li još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe: SPS-JS, LDP, ZES, DSS, Napred Srbijo i SRS. Dajem reč prvom na listi po redosledu narodnih poslanika, gospodinu Zoranu Ostojiću. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici i poslanice, LDP je negde proletos podneo zakon o smanjivanju broja ministarstva u Vladi na 12. Svakako je taj zakon predviđao da Ministarstva za dijasporu, ovog ministarstva za Srbe van Srbije ili sve Srbe sveta - nema. Ovaj zakon, koji je pred nama, dokaz je da zaista ovo ministarstvo ne treba da postoji. Na kraju krajeva, nema ga u većini zemalja EU. Mislim da ga ima samo u jednoj. Ako se usvoji ovaj zakon, onda je to dodatni razlog da ministarstvo ne postoji i da malo uštedimo para poreskih obveznika, ali će se, nažalost, desiti nešto suprotno. Ako se ovaj zakon usvoji, mi ćemo imati nove troškove. Ali, hajmo na kraju o troškovima, a da pričamo sada o tome čemu služi, po našem mišljenju, ovaj zakon. Da pričamo o nekakvoj konfuziji, koja postoji u ovom zakonu. Nažalost, ovaj zakon je posledica nečega što je ovde dugo važilo kao nacionalna politika, ne samo u proteklih dvadesetak godina ili u vreme Miloševića, nego možda i u proteklih 200 godina. To je teorija po kojoj je srpski narod jedan organizam gde god živi i to je teorija koja se brine o tom organizmu. Ta teorija je pogrešna, što se vidi iz rezultata, pogubna po interese srpskog naroda, a najviše pogubna po interese države. Jer, ili se brine o celini srpskog naroda i posmatra kao organizam, a tako se i time zanemaruje država, ili se pravi ozbiljna država, pa se time brine i za delove naroda koji ne žive u toj državi. Mi smo, zbog onoga koga zovu ''otac nacije'', zarobljenici ove prve pogrešne teorije. Rusi su, recimo, pri raspadu Sovjetskog Saveza pametno presudili i bacili se na pravljenje države i sada ta država može da pomogne delovima ruskog naroda koji su ostali van granica sadašnje Ruske Federacije. Ovaj zakon je najbolji dokaz da i u sadašnjoj vladi, nažalost i u opoziciji, isključujem LDP, dominira taj pogrešni pristup. Jer, kako objasniti ovaj paternalistički odnos koji zakon predviđa prema Srbima u regionu, prema Srbima u Sloveniji, Albaniji ili u Rumuniji? Definicije pojmova. U zakonu piše da izraz dijaspora obuhvata državljane Republike Srbije koji žive u inostranstvu. To jeste dijaspora. I sam sam četiri godine bio takva dijaspora. Mogu da kažem i drugačije - i ja sam se otcepio od države Srbije, jer mi se nije dopadalo. Nije ni čudo da se drugi otcepljuju. Ali, druga stavka ove definicije kaže da su dijaspora pripadnici srpskog naroda iseljeni sa teritorije Republike Srbije, iz regiona, i njihove potomke. Iseljenik je onaj koji se iselio i uzeo neko drugo državljanstvo. To su ljudi koji su se odrekli državljanstva Srbije i oni objektivno ne mogu biti dijaspora. Oni su poreklom odavde, ali su uzeli drugo državljanstvo, počeli neki novi život. A tek njihovi potomci objektivno nemaju nikakve veze sa državom Srbijom. Ovo je dokaz ne samo da zakon robuje toj pogrešnoj organicističkoj teoriji, koja narod gleda kao organizam, nego, sa naše tačke gledišta, ovaj zakon apsolutno negira sve građanske vrednosti ili građanski pogled na državu, naciju i narod. Zašto? Zbog toga što je suština građanskog pogleda državljanstvo. Državljani Srbije raznih nacionalnosti su oni koji plaćaju porez ovoj državi, i vas, gospodine Srećkoviću, i nas, i oni treba da budu u fokusu. Etnicitet, poreklo, tu nema nikakve veze. Vi ovim zakonom hoćete da uređujete prava državljana drugih država, recimo državljana Rumunije. Srbi iz Temišvara su državljani Rumunije, rođeni su tu, žive tu vekovima, i oni i potomci njihovi, tu su im groblja. Ako idemo ka onoj čuvenoj iz 90-ih – gde su srpska groblja, tu su srpske zemlje. U Temišvaru ima srpskih grobalja, ali to srpska zemlja nije. Ti ljudi su državljani Republike Rumunije. Donositi zakon koji će se ticati njih, bilo bi kao kada bi u Mađarskoj doneli zakon koji će se ticati Mađara državljana Srbije. S druge strane, izraz matična država (gde je, po zakonu, i za te Srbe iz Temišvara i rumunskog Banata Srbija matična država) vodi ka tome da hoćete da kažete da Bošnjaci iz Sandžaka moraju da prihvate da je njihova matična država BiH. Vi ovim zakonom kažete Albancima iz Preševske doline da je njihova država Albanija, a ne Srbija. A ja znam mnogo Bošnjaka, malo manje Albanaca, koji za sebe kažu da su Srbijanci. Time ističu pripadnost ovoj državi, jer su ovde rođeni njihovi preci, nikakve veze nemaju sa BiH, osim što su u jednom trenutku živeli u zajedničkoj državi. Što se tiče Albanaca iz Preševske doline, oni čak nikada nisu ni živeli u državi koja je obuhvatala Albaniju. Prema tome, želja da se sve obuhvati što se Srbinom zove ili Srbinom oseća je pogrešna, dovešće do problema sa susednim državama i nije dobar put ka nečemu što evropska ili proevropska vlada želi da radi na putu ka EU. Na kraju krajeva, ta regionalna politika, smirivanje strasti u regionu, od konfrontacije ka miru i saradnji, jeste nešto što EU očekuje od nas, ali je, nažalost, ovaj zakon još jedan dokaz da mi tim putem ne želimo da idemo. Kakve su namere nekoga ko i dalje fantazira o srpskom organizmu koji je širi nego srpska država, dokaz je ono što se dešava sa konzulatima u Crnoj Gori. Da li neko od vas zna bilo kog čoveka koji ide na letovanje u Bijelo Polje? Ne zna, ali naša država traži da se po Crnoj Gori otvaraju konzulati na svakih 100 km iako cela Crna Gora može da se obiđe u jednom danu. To je dokaz tog paternalizma, koji nas neće približiti EU, koji nam neće olakšati muke koje imamo zbog onoga što se dešavalo 90-ih. Da ste dosledni u svojoj politici, da shvatate da su konzulati i novac koji građani plaćaju ''punktovi za pomoć'' državljanima Srbije, onima koji imaju državljanstvo Srbije bez obzira koje su nacije, onda biste otvorili konzulat ili biste tražili da se otvori konzulat u Ulcinju. Jer, u skladu sa vašom usaglašenom politikom ''Kosovo je Srbija, biće, jeste i bilo je'', najviše državljana Srbije sa Kosova dolazi da letuje u Ulcinj, a ne u Bijelo Polje. Nećete da otvorite konzulat u Ulcinju zato što nećete da servisirate državljane Srbije. Na kraju krajeva, to je možda šala, možda oni neće da dolaze u taj konzulat. U svakom slučaju, u Ulcinj dolaze i neki koji nisu sa Kosova, ili u Bar. S druge strane, hoćete da otvorite konzulat, recimo, u Kninu, gde se posle dogovora Tuđmana i Miloševića, kao uostalom i u celoj Hrvatskoj, broj Srba prepolovio. Tuđman i Milošević se dogovorili da se podeli Bosna, a cenu su platili Srbi iz Hrvatske. U Kninu Srba nema, a zatvarate konzulat u Rijeci, gde zaista ima Srba, etničkih državljana Hrvatske, i u kom delu Hrvatskog primorja ima mnogo nekretnina u posedu državljana Srbije. Svakako da je normalno i potrebnije da tamo bude konzulat. Ta ''negacija građanskog'', a to je pre svega državljanstvo, i isticanje u prvi plan etniciteta je pogrešno. Navešću vam jedan primer, da malo razmišljate o tome. Mađarska je, pod jednom nacionalističkom vladom, pre nekoliko godina želela da podeli pasoše i državljanstva svim Mađarima gde god da žive na svetu. Bio je referendum u Mađarskoj. Ta ideja nije prošla. Zašto? Zato što je većina državljana Mađarske, Mađara, rekla – čekajte, mi plaćamo porez, zašto bismo mi sada servisirali neke državljane tuđih država, bez obzira što su Mađari, pa da npr. sa 65 godina mogu da dođu i da imaju zdravstveno, socijalnu penziju itd.; to ne želimo da radimo. To je građanski pristup, a ne terati Bošnjake da gledaju u Bosnu kao matičnu državu, i Albance iz Preševa u Albaniju, time što kažete da je za Srbe iz Rumunije ili Srbe iz Hrvatske Srbija matična država. Srbi iz Hrvatske vladaju Hrvatskom, oni su u vladi, i zaista ne mislim da im treba pomoć vašeg ministarstva, gospodine Srećkoviću. U članu 4. kažete da Republika Srbija može preduzimati mere radi ostvarivanja veza i sa iseljenicima sa teritorije Republike Srbije i njihovim potomcima koji nisu obuhvaćeni članom 2. Ne znam ko nije obuhvaćen članom 2, kada su članom 2. obuhvaćeni i stvarni državljani Srbije, tj. dijaspora, i oni drugi, koji su se odrekli državljanstva Srbije. Pretpostavljam da se ovde misli na neke koji nisu Srbi, samo se nije smelo to napisati. Ne postoji neki treći. Obuhvatili ste sve što ste mogli da obuhvatite. Kažem i previše. Jer, na kraju krajeva, onaj ko plaća porez državi, on ta prava stiče plaćanjem poreza. To je najprostije pravilo. Retke su države koje daju prava onima koji ne plaćaju porez. Kako vi nakaradno shvatate dijasporu i Srbe u regionu, dokaz je da ovih dana prisustvujemo maltretiranju, recimo, državljana Srbije uz granicu sa Bugarskom koji voze vozila sa bugarskim tablicama i imaju dvojno državljanstvo. Sada im policija ne traži samo pasoš i ličnu kartu Bugarske, kao dokaz da imaju bugarsko državljanstvo i da imaju pravo da voze vozilo sa bugarskim tablicama, nego im traže, recimo, radnu knjižicu. Po tome, faktički, nezaposleni u Srbiji ne bi smeli da voze kola. Što bi tražili jednim državljanima Srbije radnu knjižicu, a drugima ne bi? Konfuzija je opšta u ovom zakonu. Vesna Pešić je dosta govorila o Savetu itd. Mi mislimo da je suštinski pogrešan koncept ovog zakona. Nemamo ništa protiv da se brinemo o dijaspori, ali tvrdim, bio sam tamo, znam ko predstavlja dijasporu, to su obično organizacije sa jednim članom i pečatom. Bojim se da će se ovaj zakon svesti na turističku organizaciju za predstavnike dijaspore koje ste pobrojali u svom uvodnom izlaganju, koji će povremeno od države Srbije imati plaćene avionske karte, smeštaj i ovde nešto brinuti o interesima dijaspore, a kada se vrate kući, moći će to da kažu samo svojoj najužoj porodici, jer otprilike toliko broje te organizacije članova.
Hvala. Pre nego što dam reč gospodinu Radenkoviću, da dam jedno važno saopštenje. U skladu sa članom 37. i 38. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da je zamenik predsednika poslaničke grupe narodni poslanik Aleksandar Martinović umesto narodnog poslanika Gordane Pop-Lazić u poslaničkoj grupi SRS. Gospodine Radenkoviću, izvolite.
Hvala, uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, zakon o dijaspori i Srbima u regionu prvi je korak koji predstavlja prekretnicu, jasno opredeljenje države Srbije, uz poštovanje međunarodnog prava... Izvinjavam se, gospodine predsedavajući, ako možete... Ne radi se o mikrofonu, radi se o galami. (Predsedavajući: Dame i gospodo narodni poslanici, ako se utišamo malo, možda ćemo čuti bolje narodnog poslanika; ako ne, zamoliću ga da sedne. Molim vas, utišajte se. Hvala.) (Dragan Šormaz, s mesta: Mene svi čuju i kad je galama.) I mene svi čuju, ali od vaše galame se verovatno ne čuje. Kao što sam već rekao, uz poštovanje međunarodnih prava i poštovanje zapadnih standarda ponašanja, koji u isto vreme štiti i naše državne i nacionalne interese, a i vodi računa o svim našim ljudima, ma gde oni živeli. Pravni okvir je prvi... (Dragan Šormaz, s mesta: Bravo.) Neukusno je to s vaše strane, gospodine Šormaz. Ipak je ovo parlament. Vi ste ipak dugo u parlamentu da biste se ovako ponašali. Hvala vam.) Pravni okvir je prvi i neophodan korak u cilju korenitih promena državne politike prema dijaspori i Srbima iz regiona, a koji decenijama nisu dobijali potrebnu pažnju od države Srbije, i nadam se da nećemo ostati na njemu. Veliki potencijal srpske dijaspore leži u njenom stručnom i profesionalnom znanju. Značajan broj ljudi ima visoko obrazovanje, od kojih mnogi rade u tehnološki najmoćnijim sistemima. Procenjuje se da među njima ima više od 5.000 doktora nauka, od kojih mnogi rade u vrhunskim naučnim institucijama na razvoju novih tehnologija, uključujući genetski inženjering, istraživanja novih materijala i kompjuterskih tehnologija, novih izvora energije, zaštitu prirode i najveća medicinska dostignuća. Uspostavljanje savremenog partnerskog odnosa između matice i dijaspore nije moguće ostvariti bez definisanja stvarnog statusa pripadnika dijaspore matici, posebno njihovih građanskih i drugih prava. Srbija do sada nije uspela čak ni da prepozna ko sve čini njenu dijasporu. Dijasporu Srbije čine svi oni ljudi koji žive u svetu, a Srbiju smatraju svojom maticom. Matica je ona država sa kojom se identifikujetekulturom i tradicijom, ona koju volite, poštujete i branite, kojoj se vraćate, pa čak i u mislima. Kako ne bi građani imali dilemu, pošto je juče bilo polemike i na tu temu, cilj zakona je, a vidi se i iz priloženog, da se on odnosi na sve državljane Republike Srbije i njihove potomke koji žive van granica naše zemlje, bez obzira na nacionalnu, versku i političku pripadnost, i na sve pripadnike srpskog naroda koji državu Srbiju smatraju kao matičnu. Znači, podvlačim, cilj je da, u skladu sa međunarodnim pravom, zakonom obuhvatimo sve koji žele da neguju bliske ekonomske, političke, kulturne veze sa državom Srbijom. Dakle, nemaetničkog principa, ali ima državne obaveze da negujemo bliske odnose sa našim narodom. Dijaspora je politička i ekonomska emigracija koja je zemlju napustila najčešće zbog pogrešne politike koja je dovela do manjka demokratskih sloboda i loših uslova života, ali i zbog prevelikog očekivanja nakon tzv. demokratskih promena. Migracije su normalna pojava, ali nije normalno da se pokidaju veze i nije normalno da država ne brine o ljudima u rasejanju. Uprkos nekim ranijim pokušajima da se urede odnosi između dijaspore i matice, bili su daleko od očekivanja. I dalje zaostajemo za zemljama kao što su Grčka i Izrael, Irska ili Jermenija. Dijaspora je postala važan faktor u ekonomskom razvoju Indije, Kine ili Poljske, koja je odavno prestala da deli narod na maticu i na dijasporu. Uostalom, Grčka i Italija su izjednačile u pravima pripadnike svog naroda u matici i dijaspori po pitanju državljanstva, pasoša, prava glasa i slično, a Francuska takođe ne pravi razliku između Francuza, bez obzira na to gde su. Odnos prema dijaspori i Srbima u regionu ne treba da zavisi od dnevne politike i političkih stranaka. Donošenjem ovog zakona konačno se prepoznaje značaj dijaspore i Srba u regionu, i zato verujem da je ovo za Srbiju i njen prosperitet istorijski trenutak i početak koji će doprineti istorijskom pomirenju različitih delova jednog istog naroda i otpočinjanje jedne nove politike, od koje će koristi imati samo država Srbija i svaki naš čovek, ma gde on živeo. Zbog svega navedenog, mi moramo postići konsenzus po pitanju predloženog zakona. Svi ljudi u dijaspori imaju međusobne veze, treba im samo omogućiti da ih ojačaju i stupe u prirodna partnerstva sa maticom. Zato je najvažnija institucija u ovom zakonu Skupština dijaspore i Srba u regionu, koja će biti noseća institucija nove politike i koja zapravo treba da bude simbol jedinstva države Srbije i našeg celokupnog nacionalnog korpusa. Skupštinu dijaspore i Srba u regionu činiće delegati iz dijaspore i Srba u regionu. Reč je o licima koja su uvažena u svojim sredinama i spremna da obavljaju poslove očuvanja i jačanja odnosa matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu, i biraju se iz delova država gde boravi značajan broj pripadnika dijaspore, odnosno Srba u regionu. Uslovi i način izbora sporazumno utvrđuju organizacije dijaspore, kao i organizacije Srba u regionu, a matična država se ni na koji način neće i ne sme mešati u postupak uslova izbora delegata u toj skupštini. Pored predstavnika resornih ministarstva koji učestvuju u radu Skupštine, kao počasni gost u radu Skupštine učestvuje i predsednik Republike Srbije. Samim tim učešćem šalje se snažna poruka da država ozbiljno planira da se posveti pitanju dijaspore i Srbije u okruženju. Dobro je i to što je zakonom predviđeno da Skupština dijaspore za rešavanje konkretnih problema formira određeni broj saveta, kao što su Ekonomski savet, Savet za statusna pitanja, Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju. Naš narod u okruženju je naša najbolja veza sa državama u kojima živi. S jedne strane, Srbija mora u kontinuitetu da podstiče Srbe u regionu da budu lojalni građani država u kojima žive, jer će na taj način indirektno raditi na poboljšanju imidža i Srbije i srpskog naroda, i s druge strane, Srbi u regionu neće se osećati zapostavljenim. Smatramo da je to veoma važno. Sve okolne zemlje su već u EU ili su na putu da postanu članice, a regionalna saradnja i dobrosusedski odnosi i evropski standardi su jedan od prioriteta naše državne politike. Nacrt zakona predviđa i konstituisanje Saveta za odnose sa Srbima u regionu.Na čelu Saveta, vidi se iz priloženog, biće predsednik Republike Srbije. Smatramo da je to od izuzetne važnosti, jer će predsednik podsticati saradnju i dati važan doprinos u procesu evrointegracije i ekonomskog razvoja Zapadnog Balkana. Činiće ga i predsednik Vlade, resorni ministri, predsednik Izvršnog veća Autonomne Pokrajine, predstavnik Srpske pravoslavne crkve, kao i komesar za izbeglice Republike Srbije. Pošto je juče bila polemika na temu, slažem se s tim da je propust, možda nenameran ili bilo kakav, oko zastupljenosti predstavnika iz druge autonomne pokrajine. Mislim da bi tu trebalo naći neki model, čak imamo ministra za KiM, koji bi možda mogao da se definiše da bude član tog saveta. Čuo sam juče neke predloge, mislim da su neukusni, od strane opozicije, da tu budu predstavnici nekih zajednica sa KiM. Samo što nije rečeno ime i prezime koga predlažu pojedine opozicione stranke, a mislim da njima tu nije mesto. Poslanički klub SPS-JS apeluje na sve političke stranke da daju svoj doprinos u narednom periodu i pomognu u izradi Strategije očuvanja i jačanja odnosa matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu, koja će definisati mere za unapređenje odnosa kako na relaciji matična država - dijaspora, tako i matična država - Srbi u regionu. Kao što ste već videli, u priloženom zakonu će se osnovati i Budžetski fond za dijasporu i Srbe u regionu, radi ostvarivanja konkretnih ciljeva, kao što su upotreba, učenje, čuvanje i negovanje srpskog jezika i ćiriličkog pisma, sprečavanje asimilacije negovanjem bliskih odnosa sa matičnom državom, kao i jačanjem svesti o poreklu, očuvanjem i negovanjem srpskog kulturnog, etničkog i verskog identiteta, unapređenje informisanja i promocija kulturne baštine i kulturnih aktivnosti i podizanje ugleda Republike Srbije. Nacrtom zakona predviđeno je da Vlada svojom odlukom obrazuje Savet za dijasporu, radi razmatranja pojedinih pitanja, davanja predloga, mišljenja i stručnih obrazloženja, a radi utvrđivanja i vođenja politike prema dijaspori, kao i davanja mišljenja i predlaganja aktivnosti koje će se prioritetno finansirati sredstvima Budžetskog fonda za dijasporu i Srbe u regionu. Savet će činiti predstavnici resornih ministarstava. Dame i gospodo narodni poslanici, zakonskim predlogom predviđa se evidentiranje organizacija u dijaspori i organizacija Srba u regionu. Evidenciju organizacija u dijaspori, kao i evidenciju organizacija Srba u regionu vodiće ministarstvo nadležno za dijasporu. Na kraju bih želeo da dodam i potvrdim da bi ovaj zakon trebalo da bude samo početak u redefinisanju odnosa države prema našim sunarodnicima koji žive širom sveta, van teritorije Srbije, i da ovo treba da bude samo temelj na kome ćemo dalje razvijati naše odnose sa našim sunarodnicima. Nikada do sada Republika Srbija i njen državni vrh nisu pridavali ovoliki značaj pitanjima dijaspore i Srba u regionu i ovako temeljno bavili ovom problematikom. Posebno bih želeo da istaknem i važnost doprinosa SPS-a, poslaničke grupe SPS-JS, jer je za nas važan odnos sa dijasporom i Srbima u regionu, pošto imaju višestruki značaj, kako u procesu evropskih integracija, tako i u izgradnji moderne Srbije. Usvajanjem ovog zakona ogromnom većinom pokazujemo na još jedan način i na još jednom primeru odlučnost Srbije da postane ozbiljna država. Poslanički klub SPS-JS će se u Danu za glasanje izjasniti pozitivno o ovom predlogu zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre Srećkoviću, poštovane kolege poslanici, poštovani predstavnici dijaspore i poštovani Srbi u regionu, nakon što je ovaj saziv Narodne skupštine Republike Srbije normativno uredio 230 oblasti, doneo 230 zakona i još 70-ak drugih akata, dakle doneo oko 300 pravnih akata, pred poslanicima Narodne skupštine Srbije našao se i zakon koji je od krucijalnog značaja za sve Srbe i građane Srbije koji žive van granica naše zemlje, posebno za Srbe u regionu, od kojih je većina živela u granicama bivše Jugoslavije do njenog raspada, a sada su odvojeni od matice. Prema procenama koje smo čuli i od ministra, van granica Srbije živi blizu četiri miliona Srba, dakle gotovo polovina onog broja koji živi u Republici Srbiji. Mi smo jedna od zemalja koja ima visok procenat ljudi koji žive van granica matične države. Ta činjenica, sa jedne strane, jeste negativna, ako uzmemo da su brojna sela i područja Srbije zbog ekonomske migracije opustela, da smo ostali bez puno stručnog kadra itd. (da ne nabrajam negativne posledice). Ali, ako je to negativna strana, pozitivne okolnosti jesu da su naši ljudi naši ambasadori širom sveta, da od naše dijaspore imamo veoma stabilan devizni priliv (koga nemamo u bilansu), da deo kapitala kroz strana ulaganja može i treba da bude od naše dijaspore, pa neka bude, da budem pomalo slikovit, i da na ''Pesmi Evrovizije'' nismo bez glasova iz Švedske ili da naša srpska reprezentacija neće bilo gde u inostranstvu biti bez vernih navijača Srbije. Ne zaboravimo ni njihove glasove i poruke sa brojnih skupova širom sveta, kada je teško bilo biti Srbin i građanin Srbije u i van njenih granica. To je stvarnost, ali stvarnost je i to da smo, zbog svega što nam se dešavalo proteklih 20-ak godina, zaboravili u dobroj meri na dijasporu. Srpska deca i deca drugih nacionalnosti koja su otišla iz Srbije nemaju puno prilika da pohađaju srpske škole, slabo se čuje državni radio i državna televizija van granica Srbije, malo je kulturnih dešavanja u našoj dijaspori u kojima učestvuju naša pozorišta, i tako se otuđujemo od gotovo četiri miliona Srba i građana Srbije koji su van naših granica. Ova vlada je prepoznala ovaj problem i našla snage da kreira zakonski predlog koji bi ovu oblast uredio u nacionalnom interesu. Ne bih rekao da su prethodne vlade bile nemarne, međutim uvek je bilo nekih prečih stvari od naših sunarodnika van granica. Zato ova vlada zaslužuje pohvalu i zato će ova vlada, ubeđen sam, u ovoj oblasti biti zapisana zlatnim slovima kod naše dijaspore i Srba u regionu, Srba u Hrvatskoj, Sloveniji, BiH (Republici Srpskoj i Federaciji), Crnoj Gori, Makedoniji, Rumuniji, Mađarskoj, Albaniji, ali i kod Srba širom Evrope, Amerike i Australije. Ne mogu da se ne osvrnem sada na neka jučerašnja izlaganja ovde od strane opozicije, pre svega LDP i DSS. Izlaganja oba ova poslanička kluba su imala sasvim isti ton, prosto se nisu mogla razlikovati. Preporučujem gospodi iz DSS da se, pre nego što odu i zatraže mišljenje Venecijanske komisije, pošto imaju u Vojvođanskih brigada u Novom Sadu prostorije u zgradi u kojoj je i Humanitarni centar za integraciju i toleranciju, u kojoj sedi gospodin Bubalo, pravni ekspert za oblast uporednog prava, konsultuju s njim u vezi s uporednim pravom, pošto uporedno pravo, a čini mi se ni ovaj zakon, nisu pročitali. Zaista mi je žao što se ova stranka ovako ponela prema srpskoj dijaspori i Srbima u regionu. S druge strane, vrlo je čudnoda gospodin Ostojić kaže da se, kada je otišao iz Srbije na četiri godine, on otcepio od Srbije. Moram da priznam da sam prvi put čuo za izraz da se neko ko odlazi iz Srbije privremeno ili trajno otcepljuje od svoje države. Gospodin Ostojić je rekao i jednu vrlo opasnu konstataciju, da Srba u Kninu više nema. Znate, Srba u Kninu ima pet puta manje nego što ih je bilo do "Oluje", ali ih ima. U Hrvatskoj živi 200.000 Srba i ne smemo da kažemo da Srba u Hrvatskoj nema, jer to znači da ćemo zaboraviti na te ljude i nećemo misliti na njih. Ova vlada to sigurno neće učiniti i siguran sam da će u parlamentu ovaj zakon zbog toga dobiti podršku. Još nešto je juče bilo zanimljivo, u izlaganju ovlašćenog predstavnika LDP-a. Kada se govorilo o priznanjima koja će po ovom zakonu biti ustanovljena, vrlo se sarkastično govorilo o nagradi ''Majka Srbija'', pa se dao neki deminutiv, u smislu - ''majčica Srbija'', i cela se grupa, koliko ih je bilo, dvoje-troje, juče na tom zasedanju, smejala. Ne vidim ništa smešno u nazivu te nagrade i mislim da će svaki Srbin koji živi u dijaspori ili u regionu sa velikom čašću primiti tu nagradu. Naravno, ako je zasluži. Ovaj zakon bismo mogli nazvati i sistemskim zakonom za ovu oblast. Definisano je šta je to dijaspora i ko čini Srbe u regionu, ali je utvrdio i koje su obaveze Ministarstva, Vlade, predsednika Republike, pa čak i lokalnih samouprava na ovom planu. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona je u članu 13. Podsećam, i političke partije koje su protiv ovog zakona, po svemu sudeći, glasale su za ovaj Ustav. Član 13. Ustava, poglavlje ''Zaštita državljana i Srba u inostranstvu'', između ostalog navodi da Republika Srbija razvija i unapređuje odnose Srba koji žive u inostranstvu sa matičnom državom. Podsećam sada i poslanike SNS. Inače, iskreno cenim zalaganje gospodina Rogovića na Odboru, ali briga o dijaspori nije samo to što biste otišli u Ravne Kotare i pili belo ili crno vino, ili što biste u Donjem Lapcu jeli ličku jagnjetinu, nego i to da u Danu za glasanje glasate za zakon o dijaspori i onda uzdignutog čela odete možda u Knin i Donji Lapac. Istakao bih još jednu ustavnu odredbu, koja pokazuje da je naš Ustav u tom pogledu vrlo otvoren i premanacionalnim manjinama koje žive u Srbiji pa im se u poglavlju ''Pravo na udruživanje i na saradnju sa sunarodnicama'' garantuje pravo nesmetane veze i saradnje sa sunarodnicima izvan teritorije Republike Srbije. Kakva je situacija bila do sada? Imamo Ministarstvo za dijasporu, u Ministarstvu za spoljne poslove imamo Direkciju za susedne zemlje, i to je to. Nismo imali nikakvu zakonsku regulativu, nemamo operativnu strukturu koja se bavi tim pitanjima, a kada nemate zakon, nemate ni previše pravnih mogućnosti da formirate budžetska sredstva za tu namenu. Situacija nam je bila takva da je odnos prema Srbima u dijaspori i u regionu više zavisila od energije pojedinih ministara, njihovih pomoćnika i drugih ljudi u državnoj strukturi i funkcionisalo se na principu drugog prioriteta, jer su druge teme uvek nametane kao prioritet. Ovaj zakon stvara obavezu za državu Srbiju, a ja bih rekao i daje pravo da brine o svojim sunarodnicima koji ne žive u Srbiji. Prema ovom zakonu, Vlada utvrđuje politiku matične države prema dijaspori, kao i prema Srbima u regionu, koju sprovodi ministarstvo nadležno za dijasporu, kao i drugi organi državne uprave, u okviru zakonom utvrđenog delokruga, i tu je zakon jasan. Nadležno ministarstvo dužno je da utvrdi Strategiju očuvanja i jačanja odnosa matične države i dijaspore, kao i matične države i Srba u regionu i mere koje treba preuzeti za njen razvoj. Pozvao bih ministra i Ministarstvo da ova strategija bude u što kraćem roku doneta. Vrlo je važno što će dijaspora i Srbi u regionu, prema ovom zakonu, dobiti svoju skupštinu u kojoj će biti zastupljena celokupna dijaspora i Srbi iz regiona preko svojih predstavnika. Skupština će obrazovati Ekonomski savet dijaspore, Savet za statusna pitanja dijaspore, Savet za kulturnu, prosvetnu, naučnu i sportsku saradnju, i siguran sam da će se glas ove skupštine čuti i u Vladi uvažavati. Da bi se zacrtana strategija vezana za dijasporu i Srbe u regionu mogla realizovati, neophodno je da se obezbede određena sredstva. Zato je predviđeno formiranje Budžetskog fonda za dijasporu i Srbe u regionu. Nisu u svim zemljama isti problemi dijaspore i Srba u regionu. Možda je najznačajniji deo ovog zakona upravo onaj koji se odnosi na Srbe u regionu. Imajući u vidu problem u kojem se nalaze Srbi u regionu i sporost njegovog rešavanja, predviđeno je formiranje Saveta za odnose sa Srbima u regionu, koji će brinuti o Srbima u regionu, o Srbima u Sloveniji, Republici Hrvatskoj, BiH, Crnoj Gori, Republici Makedoniji,Rumuniji, Albaniji i Republici Mađarskoj. Na čelu ovog saveta biće predsednik Republike i to će sigurno ovom savetu dati veliki značaj. U njega će biti uključen i predsednik Vlade, resorni ministri i predstavnik Srpske pravoslavne crkve. Na ovaj način dat je značaj ovom savetu, a utvrđena mu je veoma konkretna nadležnost. Pošto te nadležnosti niko do sada nije naveo, pobrojaću neke: predlaže nadležnim organima mere za unapređivanje ekonomske saradnje sa Srbima u regionu; razmatra pitanja i predlaže rešavanje povratka Srba u mesta ranijeg prebivališta, za one ljude koji su morali izbeći, i predlaže mere za zaštitu njihovog prava u cilju održivog povratka (mislim da je ova nadležnost veoma bitna za ljude koji su morali izbeći iz svojih domova); razmatra pitanja koja se odnose na upotrebu, učenje, čuvanje i negovanje srpskog jezika i verskog identiteta Srba u zemljama u regionu; zatim pitanja informisanosti Srba u regionu o događajima u Republici Srbiji itd. Brojne su nadležnosti koje se odnose na ovaj savet i koje će biti vrlo bitne za popravljanje kvaliteta života i očuvanje identiteta Srba u regionu. Pored Saveta, veoma je važno i da će i Skupština Srbije ubuduće, nadam se, imati odbor za Srbe u regionu i da će kontrolisati provođenje ovog zakona. Pošto je ovih dana bilo dosta polemika o tome treba li nam ovaj zakon ili ne i pošto su pojedini poslanici, očito neupućeni, diskutovali u smislu da ovakav zakon ne postoji nigde u svetu, da je ovo naša originalnost, ipak ću im, ako ne odu u Vojvođanskih brigada, pročitati i istaći nekoliko odredaba iz uporednog prava, kako su ovu oblast uredile neke druge zemlje. Recimo, da ne idemo daleko, Republika Slovenija će možda biti dobar primer. U normativnom smislu Slovenija je u ovom pogledu otišla najdalje. Donela je Zakon o odnosima Slovenije sa Slovencima van njenih meja, odnosno van njenih granica, 2006. godine. Slovenija je donela dve rezolucije iz ove oblasti, gospodo - Rezoluciju o odnosima sa Slovencima po svetu (2002. godine) i Rezoluciju o položaju slovenskih autohtonih manjina u susednim državama i, sa tim u vezi, obavezama državnih i drugih organa, još 1996. godine, znači odmah po osamostaljenju. Slovenačka vlada je donela, što je vrlo bitno, Uredbu o finansiranju i podršci za održavanje i razvijanje identiteta Slovenaca van granica Slovenije. Slovenija u parlamentu ima samo četiri odbora i jedan od njih je za Slovence van njenih granica. Temeljno načelo, dato u članu 5. ovog zakona Slovenije, jeste da ''su Slovenci u susednim državama i u svetu jednak deo slovenskog naroda''. U stavu 2. istog člana se kaže da je ''Republika Slovenija matična domovina svih Slovenaca van njenih granica i zaštitnica autohtonih slovenskih narodnih skupina u susednim državama''. U istom zakonu se kaže da područja susednih država u kojima živi autohtona slovenska narodna skupina i Republika Slovenija čine zajednički slovenski kulturni prostor. U članu 7. se kaže da je briga o Slovencima u susedstvu i svetu osnovni deo politike Republike Slovenije. Ovaj zakon ima sto članova, neću ih moći sve pročitati. Detaljno su razrađene obe ove strategije. U tom smislu ovaj zakon sigurno može biti dobar primer i našem zakonodavstvu. Republika Hrvatska ima u dijaspori oko tri i po miliona Hrvata, nema poseban zakon, ali je detaljno uredila ovu oblast u nekoliko zakona. Ako je suditi prema informacijama od 26. juna 2009. godine u štampi, urađena je i verzija zakona o odnosu Republike Hrvatske prema Hrvatima izvan Republike Hrvatske. Hrvatska je na specifičan način, možda malo kontroverzan, rešila pitanje izbornog prava Hrvata koji žive van njenih granica, izborno pravo imaju građani koji nemaju prebivalište u Hrvatskoj, tako što je formirana posebna izborna jedinica u kojoj oni biraju svoje predstavnike u Sabor. To se prvenstveno odnosi na Hrvate koji žive u Bosni i Hercegovini. BiH ima oko milion i trista hiljada ljudi u iseljeništvu, imaju vladina tela koja se bave ovim pitanjima i brojne stranke traže donošenje zakona o dijaspori i zakona o matici iseljenika. Makedonija ima veliku dijasporu, negde oko 900.000 iseljenika, ima ustavnu odredbu o dijaspori, dok je zakon o spoljnim poslovima to pitanje takođe uredio. Mađarska Republika je 2001. godine pripremila zakon o Mađarima koji žive u susedstvu, međutim on nije donet zbog nekih pravnih originalnosti koje će verovatno biti delimično modifikovane. Evo Francuske, ako nam može biti za ugled, kao jedna od najznačajnijih zemalja Evropske unije. Veoma je značajna briga o Francuzima koji žive van Francuske. Francuska, u okviru Vlade, ima Visoki savet za Francuze u inostranstvu. To je krovna institucija koja funkcioniše u okviru Ministarstva spoljnih poslova. Zanimljivo je da su članovi Visokog saveta za Francuze u inostranstvu (molim vas, ovo je vrlo bitno) jedni od ovlašćenih predlagača kandidata za predsednika Republike Francuske. Osim toga, dokaz o brizi za Francuze van Francuske jeste i činjenica da oni imaju pravo na svoje predstavnike u Senatu. Dakle, Francuzi van Francuske biraju 12 predstavnika u Senat i uslov je da moraju da žive van Francuske, znači ne mogu biti pripadnici diplomatsko-konzularnih predstavništava. O Irskoj ne bih previše govorio pošto znate da ona ima ogromnu dijasporu. Ona je, praktično, uspostavila sistem takozvane virtuelne Irske. Čak se njen razvojni koncept ogleda u vezama sa svojim sunarodnicima koji žive van granica Irske. Značajna podrška i značajne investicije u Irsku stižu od njene dijaspore. Italija ima Ministarstvo za Italijane van Italije i Ministarstvo spoljnih poslova ima nadležnost u ovoj oblasti. Možda je originalnost italijanskog zakonodavstva u činjenici da pri diplomatskim predstavništvima u svetu, gde živi preko 3.000 Italijana, formiraju odbore Italijana u svetu. Oni imaju brojne zadatke i svode se na predlaganje mera za socijalne i kulturne mere vlade Italije prema Italijanima u toj zemlji. Ovo je na neki način pandan ovoj skupštini koja će biti konstituisana od naše dijaspore. Na Izrael mislim da nema potrebe da trošimo puno reči. Ima brojnu dijasporu i vlada ove države ima veoma veliku brigu o svojoj dijaspori. Namerno nisam pominjao one zemlje o kojima znate dovoljno – Španija, Grčka, Rumunija, Rusija itd., o tome kako one vode brigu o svojoj dijaspori. Na kraju, iz ovoga se može zaključiti da uređivanje ove oblasti nije nikakva naša originalnost. Štaviše, smatram da je ovo nužno i zbog nas koji živimo ovde i Srba van granica Srbije i, naravno, drugih građana koji Srbiju doživljavaju kao svoju matičnu državu. S druge strane, smatramo da bi ovde trebalo da dođe do izražaja političko jedinstvo pozicije i opozicije i da je ovo zakon koji će biti veliko iskušenje za opoziciju da bude protiv ili uzdržana. Verovatno će naša dijaspora i Srbi u regionu već danas znati kako će se o zakonu (neki su već juče saznali) izjasniti stranke opozicije, koje su do sada deklarativno vodile brigu o Srbima i u Hrvatskoj i u Federaciji BiH i u Crnoj Gori itd., a sada se izjašnjavaju da su protiv ovog zakona. Bio bih veoma zadovoljan da čujemo njihov definitivan odgovor povodom ovog zakona. Naravno da sam za to da se uvaže svi amandmani koji popravljaju ovaj zakon i sigurno će Ministarstvo za to imati sluha. Još jednom čestitam Vladi na pripremi ovog zakona. Ja ću, kao i poslanici DS-a, glasati za zakon o dijaspori i Srbima u regionu.
Pravo na repliku ima ovlašćeni predstavnik političke stranke DSS, gospodin Nikolić.
Uvaženi kolega Veselinoviću, kada sam izlagao svoje kritike, vezano za zakon, nisam pominjao nijednu poslaničku grupu, pa ne znam zašto je to vama trebalo. Ja ću se truditi da budem veoma tolerantan. Ovde niko nije sporio da je ovaj zakon potreban i srpskoj dijaspori i srpskoj državi, ali mi smo ovde izneli argumente i još u prvom naletu dokazali da je ovo loš odgovor na potrebu naših građana koji ne žive u Srbiji. Dakle, ovo je zakon koji nije za dijasporu. Ovo je zakon koji se piše za jednu političku stranku. I srpska dijaspora je dala najbolji odgovor – ili je napala ovaj zakon ili napadno ćuti o ovom zakonu. O tome smo mi ovde govorili. Vi ste očigledno napisali svoj govor, i to je dobro, da biste svoje misli sabrali i da ne biste nešto propustili. Ali ste propustili jednu vrlo bitnu stvar. Niste pročitali stenografske beleške vašeg šefa poslaničke grupe. Da ste taj govor, koji je napisan, pročitali juče, pre izlaganja gospođe Nade Kolundžije, on bi bio prihvatljiv. Sada već nije, jer je i gospođa Nada Kolundžija izrazila rezerve i nedoumice oko mnogih stvari vezane i za Skupštinu i za trajanje mandata i za mnoge institucije koje se ovde formiraju. Sledeći put slušajte pažljivo šta vam govori šefica vaše poslaničke grupe. Kada govorite o uporednom pravu, potrošili ste 15 minuta, to je naravno vaše pravo, ali ja zaista ne znam o čemu se tu radi. Govorite kako Francuska ima 12 članova u Senatu. Da li vi predlažete da Srbija ima dvodomnu Skupštinu? Ako je tako, onda hajde, otvorite to pitanje. Govorite o Slovencima ''van meje'', pa govorite o pravima autohtonih manjina. Da li vi znate da Srbi nisu autohtona manjina u Sloveniji? Da, između ostalog, o tome treba da brinemo? Da li uopšte znate da je predsednik Tadić to pitanje otvarao kada je nedavno bio u poseti Sloveniji? O čemu vi pričate? Naveli ste tu iz nekih brošura nešto vezano za pravnu regulativu, za granice, za dijasporu, pa nam ovde sada to čitate i trošite i vaše i naše vreme. Govorite o primeru Hrvatske, a to je sasvim suprotan primer u odnosu na rešenje koje se ovde nudi. Oni imaju Hrvatsku maticu iseljenika i svi se okupljaju oko nje. Nemaju zakon, ali imaju uspešan odnos sa svojom dijasporom, daleko uspešniji nego mi. Dakle, šta ste vi sve ovde nabrojali i šta ste sve sabrali, na kraju nam to i daje za pravo da još jednom kažemo da ovaj zakon nije pisan za dijasporu. Ovaj zakon je politički motivisan kako bi jedna politička stranka, koja tri mandata već drži ovo ministarstvo, izgradila svoju infrastrukturu. O tome se ovde radi. Jednostavno su nepobitne činjenice da se ovako ne može konstituisati Skupština, ne može biti efikasno i da su vrlo problematični ovi saveti.
Hvala, razumeli smo. Reč ima šefica poslaničke grupe ZES Nada Kolundžija.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvek se iznenadim kad vidim koliko neko može da zloupotrebi ono što neko drugi kaže. Nedvosmisleno sam rekla da će poslanička grupa ZES podržati ovaj zakon. Mi apsolutno podržavamo ovaj zakon i smatramo ga izuzetno važnim iskorakom koji je učinilo Ministarstvo za dijasporu predlaganjem ovog zakona Narodnoj skupštini. Oko toga nema nikakvog spora. Svojim izlaganjem ni na koji način nisam dovela u pitanje nedvosmislenu podršku ovom zakonu. Dakle, ono što je utvrđeno kao prioritet države istovremeno je i interes dijaspore i Srba koji žive u regionu. Ono što je utvrđeno kao osnovni ciljevi ovog zakona, kojima je država ''legitimisala'' svoj stav prema tako važnim pitanjima, za nas apsolutno nije sporno, ni u jednom jedinom smislu, i mi to nismo doveli u pitanje. Ne bih volela sada da vi ono što sam iznela kao svoje dileme oko efikasnosti u pojedinim fazama primene ovog zakona... Ali, ja sam mnogo puta govorila da ne postoji savršen zakon i da ne postoje savršene okolnosti. U određenim okolnostima mi donosimo zakone shodno tim okolnostima. Kako se okolnosti primene zakona budu menjale, mi smo naravno uvek spremni da opet izađemo i kažemo – da, mi sada unapređujemo zakonsku regulativu, jer je život stvorio uslove u kojima se ta regulativa unapređuje. Molim vas, nemojte mene koristiti za osporavanje, ja stojim apsolutno iza svake reči koju je gospodin Janko Veselinović izrekao vezano za ovaj zakon. Ono što je za mene, kao nekog ko se bavio dijasporom i zna probleme unutar dijaspore, bilo pitanje jeste - da li smo predvideli sve instrumente kojima ćemo dati najbolji odgovor na ono što su zahtevi. Takođe, moram da vam kažem, dobro znam da su upravo ta rešenja, koja meni stvaraju dilemu da li su dovoljno efikasna, rešenja koje su tražili predstavnici dijaspore, odnosno predstavnici Srba u regionu. Dakle, to je bio njihov zahtev da se na taj način dijaspora uključuje u rešavanje zajedničkih problema, što, naravno, opet ostaje svima, naročito Ministarstvu, da vidi na koji će najefikasniji način ostvariti mogućnost da ova pitanja, odnosno da sve ovo što je izuzetno važno... Apsolutno neću da polemišem sa onima koji tvrde...
A i vreme je isteklo. Reč ima dr Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u ime DHSS podržavam donošenje ovakvog zakona. Ne mislim da će on rešiti problem dijaspore, ali je važan kao prvi korak, kao prva stepenica u promeni odnosa države prema dijaspori, jer je taj odnos do sada bio apsolutno maćehinski. Retko koja država u svetu je imala tako negativan i odbojan odnos prema svojoj dijaspori kao što je to bio slučaj sa državom Srbijom, koja ima brojnu dijasporu. Naprotiv, u mnogim zemljama uticaj dijaspore je i te kako značajan, često i veoma dominantan i za politička i za ekonomska zbivanja u tim zemljama. Naravno da mi imamo više kategorija dijaspore, ona koja je ostala u inostranstvo pre Drugog svetskog rata i njihovi potomci, odmah posle onih tragičnih događaja u Drugom svetskom ratu i njihovi potomci, onda jedan talas socijalno-ekonomske dijaspore i, što je najtragičnije, odlazak stotina hiljada mladih ljudi koji su pobegli od režima Slobodana Miloševića. I to treba jasno i glasno reći. Sećate se kilometarskih redova ispred pojedinih ambasada. To je najtragičnije. Sretao sam te mlade ljude po svetu - mlade, pametne, obrazovane, lepe. Uspeli su, ali tamo. Dobili su stanove, dobili su kuće, ali će svaki cent morati da otplate. Žive pristojno i ugodno, žive od svog rada, ali vidite tugu u očima i tugu u srcima. Srbija je njihova zemlja. Zato je ovaj zakon značajan simbolički, kao poruka da se nešto menja, da neće više biti tog maćehinskog odnosa. Sećate se onog što je nekad Danton pisao Robespjeru – „Nije problem kada se ljudi presele iz jednog kraja u drugi, ni kad odu iz jedne zemlje u drugu, nego je problem što ne možete izlazak sunca, cvrkut ptica ili grobove predaka preneti na đonovima cipela“. Mi treba da pokažemo svojim ljudima želju da se vrate, jer tamo je pamet, tamo su ideje, uticaji, kapital, i to treba iskoristiti. Koliko ljudi glasa u dijaspori kada su izbori? Više ode odavde čuvara kutija nego što tamo glasa. To je taj maćehinski odnos. Predlagao sam i molim ministra za dijasporu da takođe utiče, jer mi imamo neku staru strukturu diplomatsko-konzularnih predstavništava, koja nikakve veze nema sa realnošću. Predlagao sam ministru Jeremiću, nadam se da me čuje i da će postupiti po tome. Recimo, u Malti imate 3.000 naših ljudi, 1% stanovnika Malte su građani Srbije. Slična je situacija u Dubaiju. Tamo nemate ni konzularno predstavništvo. Treba da se ide u Rim. Avion leti pet minuta duže od Beograda do Malte nego iz Rima do Malte. A ovi iz Dubaija treba da se jave u Kairo. To nema smisla. Dakle, mislim da taj odnos treba da se menja. Ali, neće se promeniti samo zakonom, nego sadržajem, činjenjem, delima. Ako oni imaju peripetije da dobiju putne isprave, ako imaju peripetije pri plaćanju putarine, raznih dažbina, taksi, zapošljavanja kad se vrate u zemlju, probleme oko investiranja svog kapitala u Srbiji... Mnogi su pokušali da se vrate, pa pobegli zauvek. Tome mora da se stane na put. Jer, ako se tako nastavi, plašim se da ćemo mi vrlo brzo, praktično za nekoliko godina, imati isto ili više ljudi u belom svetu nego ovde. Tamo, na dalekim meridijanima, sa tugom u srcu, traže svoju sreću i budućnost. Kao i svi normalni ljudi, ja se radujem belom šengenu, ali me plaši činjenica da 70% srednjoškolaca želi da ode u inostranstvo. To je genocid prema sopstvenom narodu. Zato država treba da učini mnogo ovde, da stvori prilike za te mlade, pametne, obrazovane ljude da ostanu ovde, a ne da idu u beli svet, da ne bismo ponovo morali da donosimo neke nove zakone o dijaspori.
Hvala. Reč ima narodni poslanik, potpredsednik Skupštine, gospodin Božidar Delić.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svakako da je bilo potrebno urediti odnose i u ovoj oblasti, kako bi se u saradnji sa našom dijasporom postizali bolji rezultati, a na kraju krajeva, i druge zemlje u regionu su ova pitanja regulisale bilo kroz jedan zakon ili se ova problematika nalazi u više zakona. S te strane, postoji potreba za jednim ovakvim zakonom. Međutim, čitajući zakon, za mene je bilo posebno interesantno, gospodine ministre, to što nigde nisam našao, i toga nema u zakonu, da je pomenuta Matica iseljenika Republike Srbije. Da me pogrešno ne razumete, nisam očekivao da vi tome posvetite neko poglavlje, neki član, pa čak ni neki stav, ali ako već u zakonu imamo predviđen Savet za odnose sa Srbima u regionu i Savet za dijasporu, moje je mišljenje da je kao jedan član jednog ili drugog ili oba saveta trebalo da bude i predstavnik Matice iseljenika Republike Srbije. Nekako mi je čudno. Mi smo, kada je usvajan budžet za 2008, i kada je usvajan budžet za 2009. godinu, insistirali da se u predviđenim sredstvima naglase koja su sredstva za Maticu iseljenika Republike Srbije. SNS je posebno, kada je budžet za 2009. godinu usvajan, to tražila i objašnjenjima je pomenuta Matica iseljenika. Jednom prilikom je ministarka finansija tačno odredila koja su to sredstva koja su opredeljena za Maticu iseljenika Srbije. Pre nekoliko dana je održana godišnja skupština Matice iseljenika. Mi smo u poslaničkom klubu SNS razgovarali sa delegatima i tada smo saznali da, mislili smo da je taj problem rešen, ali ni jedan jedini dinar Matica iseljenika nije dobila ove godine. Ako želite da neku organizaciju sklonite ili uništite, to ćete najlakše uraditi ako joj ukinete finansiranje. Matica iseljenika egzistira gotovo 70 godina, a ima samo dva zaposlena. Ne znam koliko ima Ministarstvo za dijasporu, verovatno 50 ili 60 ljudi, neću da grešim oko toga, ali svakako Matica iseljenika treba da opstane. A može da opstane samo ako se vi trudite. Ako kroz ovaj zakon kažete da ispoljavate brigu prema Srbima koji se nalaze u dijaspori, onda tu brigu treba i da ispoljite prema toj organizaciji. Očekujem da ćete to učiniti. Čitajući ovaj zakon, primetio sam jednu drugu stvar. I u ovoj vladi se često govori da će biti rekonstrukcije, pa je neće biti. Ja ne očekujem da će je biti. Ali vi ste, pišući ovaj zakon, jednostavno išli u budućnost, jer zakon je napisan tako da, ako neka druga vlada, upravo zbog toga što smatra da treba da ima manje ministarstava, možda predvidi da ne bude Ministarstva za dijasporu, ovaj zakon će i tada važiti. To pozdravljam i to je dobro. Mislim da svako ministarstvo, na kraju krajeva, treba da radi na taj način. Očekujem da ćete mi odgovoriti vezano za Maticu iseljenika.
Reč ima ministar Srećković.
Planirao sam da se na kraju obratim narodnim poslanicima u vezi sa svim predlozima i sugestijama, ali pošto je gospodin Delić postavio konkretno pitanje, konkretno ću i odgovoriti. Što se tiče Ministarstva za dijasporu, postoji apsolutna spremnost i raspoloženje da Vlada Srbije delimično finansira rad Matice iseljenika. Ono što mi činimo u okviru naših više nego skromnih budžetskih sredstava, a reći ću da je budžet Ministarstva za dijasporu 120 miliona dinara (nisam pogrešio za jednu nulu, nije milijardu i dvesta, ni 12 milijardi), to je 0,0025% ukupnog budžeta Republike Srbije. Mi u skladu sa našim mogućnostima podržavamo projekte svih naših udruženja i organizacija koje rade na unapređenju odnosa dijaspore, odnosno Srba u regionu prema matičnoj zemlji, i u tom smislu smo podržavali i projekte Matice iseljenika. Ja ovu inicijativu podržavam i, što se mene tiče, mi ćemo, kao ministarstvo, predložiti da se u budžetu za narednu godinu pronađu finansijska sredstva, koja zaista nisu velika, da bi Matica iseljenika mogla da funkcioniše. Ali, to u ovom trenutku nije moguće u okviru Ministarstva za dijasporu jer je naš budžet zaista zanemarljiv.
Hvala, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik gospodinŽika Gojković.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre i članovi Ministarstva, dame i gospodo poslanici, na početku svog izlaganja pročitaću samo dve rečenice iz dopisa koji smo dobili iz Generalnog sekretarijata predsednika Republike, da ne bi bilo nikakvih zabuna u daljoj diskusiji: ''Stav je Kabineta predsednika Republike da Nacrt zakona na celovit način reguliše odnose između Republike Srbije i njenih institucija sa dijasporom i Srbima u regionu. Time se stvara adekvatan pravni okvir za ostvarivanje i dalji razvoj dijaspore i Srba u regionu sa Republikom Srbijom na svim poljima društvenog, kulturnog i privrednog života''. Ovo je samo jedan od dokaza da SPO u svom radu sarađuje sa svojim koalicionim partnerima i da ćemo, kao jedini predstavnici desne evropske Srbije, tako činiti i ubuduće. Moram priznati da je postalo već uobičajeno od strane pojedinaca iz opozicije da budu ostrašćeni i isključivi kada su u pitanju predlozi koji dolaze od vladajuće koalicije. Takođe smo navikli da se nacrti zakona kritikuju paušalnim i površnim izjavama, što jasno pokazuje stepen politikanstva u glavama određenih ljudi, koji se upravo pozivaju na politikanstvo prilikom izrade ovog zakona. Nažalost, neki od tih ljudi nisu ovde u sali. Nisam od onih koji vole da govore iza leđa, ali su ovo stvari koje se ipak moraju reći. Neki od tih ljudi su toliko opterećeni SPO i obuzeti besom da su izneli niz besmislica, pa smo imali prilike da čujemo i određene termine poput infrastranačke strukture. Tradicionalno neobaveštene patriote su zaboravile da je inicijativu SPO 2004. godine osnovano Ministarstvo za dijasporu, i da je ovo drugi mandat a ne treći, i mi smo ponosni na to. Do tada se dijasporom bavilo tako što se dijaspora reketirala, likvidirala viđenije predstavnike, pljačkala ih na razne načine preko carine, policije, putarine i sličnih kreativnih nameta prilikom njihovih poseta svojoj domovini, naročito u periodu posle 1945. godine. Imali smo priliku da vidimo u jednom od "Insajdera" svedočenje izvesnog gospodina Stupara o tome kakav je bio odnos države prema dijaspori. Gospodin Rogović je, prilikom jučerašnjeg, po mom mišljenju vrlo kvalitetnog izlaganja, izneo nekoliko vrlo važnih činjenica koje potvrđuju zašto je potrebno da se donese jedan ovakav zakon i zašto je potrebno da postoji Ministarstvo za dijasporu. Ne bih ponavljao ono što je on rekao, samo ću se osvrnuti na nekoliko podataka koje je on propustio ili koji možda zaslužuju da se još jednom ponove. Broj lica srpskog porekla u inostranstvu iznosi između tri i po i četiri miliona, što predstavlja skoro dve trećine domaće populacije. Jedna trećina te populacije živi u Americi, oko 700.000 živi u Nemačkoj, što je najveći deo naše populacije u Evropi. Devedesete su dovele do toga da je oko 400.000 lica napustilo našu zemlju, a od tih 400.000 lica oko 30.000 je visokoobrazovanih. Nažalost, i pored svih priča o korupciji, kriminalu i aferama, malo ko se iz bilo koje vlade do sada bavio ovim problemom, a ni mediji ovu priču u potpunosti nikada nisu želeli da isprate. Imao sam priliku da nedavno boravim u Americi i čujem koliko košta jedna godina na jednom od osrednjih koledža. Četrdeset hiljada dolara košta godina studiranja. Neki su izračunali da jedan svršeni student koji ode iz ove zemlje košta ovu zemlju 200 do 250 hiljada evra. Ako pogledamo i izračunamo koliko je ljudi do sada otišlo, videćemo da je to u stvari najveća regularna pljačka ove zemlje i da je prosto neverovatno da se država do dana današnjeg ovim problemom ili nije ili gotovo uopšte nije bavila. Treba istaći i jedan podatak, za koji verujem da je novost za mnoge od vas, a vrlo je važno čuti ga. Postoji nekoliko stotina visokoobrazovanih mladih ljudi koji su danas zaposleni u stranim državnim administracijama. To je strahovit potencijal za ovu zemlju i mislim da, sem Ministarstva za dijasporu, i mnoge ozbiljnije institucije treba ovim problemom da se pozabave. Predlog ovog zakona, kao i formiranje ministarstva je uostalom nadstranačka stvar, koja nema veze ni sa jednom ideologijom, već isključivo ima za cilj unapređenje položaja srpskih građana koji žive u inostranstvu i drugih koji su srpskog etničkog porekla, njihovo političko zastupanje, stvaranje uslova za njihovo uključivanje u politički, ekonomski i kulturni život matice i, najzad, stvaranje uslova za njihov povratak, posebno onih koji su iz ove zemlje pobegli devedesetih godina. Treba reći koja su tri vrlo bitna faktora i najvažnija kako je nastala, u stvari, naša dijaspora. To su: ekonomski - težnja za boljim životnim standardom zbog loše situacije u zemlji, velika nezaposlenost, siromaštvo i odsustvo perspektive; zatim ideološki faktori - razlog je preovlađujuća ideologija, posebno nakon uspostavljanja komunističkog režima 1945. godine, a zatim i u skorije vreme, zbog režima devedesetih godina; i najzad, nažalost, humanitarni razlozi - veliki broj izbeglica i azilanata u EU koji su bili prinuđeni da napuštaju svoja ognjišta usled međunarodnog priznanja nezavisnih država na teritoriji nekadašnje Jugoslavije. Ne želim da govorim o važnosti donošenja ovog zakona, kao i o pozitivnim stvarima iz istog, jer svi oni koji su dobronamerni to vide. Hoću samo da istaknem da je Ministarstvo dobro prepoznalo da je nemoguće stvarati odgovarajući imidž i jačati osećaj pripadanja matici, ukoliko se ne radi na razmeni i širenju znanja i informacija, svakodnevno, i putem novih medija, kao što su satelitska televizija, internet, kao i preko tradicionalnih konferencija, godišnjica, poseta migranata i njihovih potomaka. Ono što je možda najvažnije i gde je do sada urađen vrlo mali pomak, to je omogućavanje političkog participiranja njihovim glasanjem i nešto što bi možda bio korak napred, a to je uvođenje predstavnika dijaspore u vlast. Takvih primera ima i mislim da bi Srbija o tome mogla vrlo ozbiljno da razmisli. Dijaspora treba da ima pravo da aktivno učestvuje u diskusijama, i to je ovo ministarstvo prepoznalo, koji se tiču, naravno, njihovih potreba, kvaliteta stila svakodnevnog života u zemlji prijema, ali i pitanja razvoja matice i njenih potreba. Jedan od istaknutih ciljeva ovog ministarstva je stvaranje baze podataka o medijima i organizacijama dijaspore, njenim klubovima, vođama, tj. važnim pojedincima u inostranstvu. Za one koji su imali neke nedoumice u vezi s ovim zakonom treba reći da je ovaj zakon živa materija, da će poboljšanje odnosa sa dijasporom u budućnosti sigurno dovesti i do nekih promena ovog zakona, a sve nedorečenosti koje smo imali prilike da čujemo i na Odboru i prilikom diskusije juče, verovatno i koje će danas uslediti, biće uređene podzakonskim aktima. Video sam pregršt amandmana na ovaj zakon. Nadam se da je većina dobronamerna i da će se podnosioci amandmana napokon pojaviti kada bude bio Dan za glasanje i da će glasati za te amandmane koje predlože, a ne samo deklarativno da se zalažu za neke teme, kao što je to bio slučaj do sada. Dotakli smo se i budžeta kojim raspolaže ovo ministarstvo. Za oni koji ne znaju, gospodin Srećković je malopre rekao koja je to cifra. Da bih mogao da uporedim, reći ću vam samo da ovo ministarstvo raspolaže budžetom koje je manje od kabineta pojedinih ministara. Ovi ljudi se vrlo racionalno i pragmatično odnose kako prema svom radu, tako i prema izradi ovog zakona. To je jedan istinski poziv na nacionalno ujedinjenje, mnogo veći nego što bi bilo koja stranka mogla da uradi. Naravno, SPO će glasati za predlog ovog zakona, prvi zakon o dijaspori koji je ikada ova država predložila, i pozivamo sve da u Danu za glasanje podrže isti. Hvala.
Hvala vama. Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković, ako želi. Morate da stavite karticu, pa da pritisnete taster. Izvolite.
Izvinjavam se, izašla sam za trenutak, a kartica je ostala izvađena, kao što to obično radim. Hvala, gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, potrudiću se da vrlo srčano, ali argumentovano, na način na koji su poslanici DSS-a već više puta u Skupštini branili zakon, odnosno govorili vrlo argumentovano o onim stvarima koje u zakonu nisu dobre. Pre nego što počnem da govorim o samom zakonu, skrenula bih pažnju na niz zanimljivosti koje ovaj zakon prati. Pre svega, pred nama se nalazi zakon, a da Vlada nije odredila politiku prema dijaspori i prema Srbima u regionu. Takođe, argumentovano tvrdim da je izostala široka javna rasprave, pre svega u dijaspori. Mnogi savezi, udruženja, mnoge organizacije i klubovi ni pojma nemaju da se ovaj zakon nalazi danas pred nama. Čak ni Matica iseljenika nije konsultovana u vezi sa ovim zakonom. Dalje, moram da kažem još jednu vrlo zanimljivu stvar. Pominjano je više puta ovde - mišljenje Venecijanske komisije o ovom zakonu ne postoji. Ono što je interesantno jeste da vladajuća koalicija, svaki put kada zna da zakon ne može da prođe kod Venecijanske komisije, donese taj zakon pred Skupštinu i pravi se luda, kao - to nije ni važno. Hoću da podsetim da je i Zakon o informisanju, nedavno donesen, isto tako prošao bez mišljenja Venecijanske komisije. Naravno, prema vestima iz dijaspore, a verujte da smo konsultovali mnoge iz dijaspore, za njih ovaj zakon ne predstavlja ništa novo i ništa naročito. Za njih su od životne važnosti neke druge stvari, kao što je, recimo, zakon o restituciji, drugačiji bankarski sistem, zakoni iz seta o direktnim investicijama. Počeću komentar ovog zakona, dakle vrlo argumentovano, od izjave ministra Srećkovića, koji kaže ovako - novi zakon predstavlja suštinski zaokret u politici prema rasejanju, jer će tri miliona naših ljudi širom sveta, prvi put, dobiti priliku da se aktivno uključi u društvena, ekonomska i politička dešavanja u Srbiji, ali će i od Srbije dobiti podršku koja je godinama izostajala. Ne znam u kom obliku će ta podrška biti, s obzirom na to , kako ste i sami rekli, koliki vam je budžet. Ali, hajde da počnemo da govorimo konkretno o ovom zakonu, vrlo argumentovano. Članovi 15-23, za one koji smatraju da mi govorimo paušalno. Poći ću od prvog "Potemkinovog sela", a ima ih više u ovom zakonu. Vi ga zovete Skupština. Kažete da će Skupštinu činiti 44 delegata i nudite kriterijum da su to lica uvažena u sredini u kojoj žive i da o tome treba da se sporazumno dogovore organizacije u dijaspori. Tako piše u Predlogu zakona. Prvo, potpuno je nejasan kriterijum i nije kriterijum da je neko uvažen u svojoj sredini. Tek treba da iz toga izvedete šta su to konkretne činjenice. To je toliko fluidno i nedefinisano da ostavlja veliki prostor za manipulaciju. Drugo, pretpostavljam da u svom ministarstvu imate otprilike bar desetinu popisanih klubova, udruženja i organizacija Srba koji žive van Srbije ili u regionu. Znate i to da među tim organizacijama, koje su potpuno raznorodne, među kojima uglavnom ima trvenja u vezi sa unutrašnjom politikom, spoljnom politikom Srbije, u odnosu na ekonomsku politiku, na kulturu, na veru, postoji potpuno neslaganje.I sad vi očekujete da te organizacije na terenu iznedre jednog kandidata za delegata, kojeg će dostaviti vama. Mogu vam reći da je to skoro nemoguće. Uzmite primer da u Skandinaviji, samo u Švedskoj imate 50 raznoraznih i raznorodnih organizacija. Očekujete li da će vam ponuditi samo jednog kandidata? Šta ako vam ponude pet kandidata? Šta ako vam ponude deset kandidata? Ako dobijete 50 kandidata? Ko je taj koji će izabrati tog jednog kandidata i na osnovu čega će to učiniti? Pretpostavimo da je kriterijum koji ste vi dali, da su to uvažene osobe u svojoj sredini, biti potpuno zadovoljen. Kako ćete izabrati tog jednog? Naravno, vi kažete da se u to nećete mešati. Ali, očigledno je, iz ovog što ste napisali, da se vi morate mešati u to, neko se mora umešati. To znači da ćete vi izabrati neke podobne partijske ljude, jer iz dijaspore dobijamo komentare da se uglavnom, gde se ta rasprava vršila, vršila među podobnima, onima koji su skloni ovoj vlasti. Dakle, iz dijaspore vam poručuju da ćete ih samo još više posvađati. Hajmo dalje. Ne možete da kažete koliko traje mandat Skupštine – to ne piše u zakonu. Ne kažete koliko će trajati mandat delegata – ne piše u zakonu. Ne kažete u zakonu koga će obavezivati odluke koje ova skupština donese. Prema svemu što ovde piše, to je jedna svečarska skupština, koja će se okupljati jednom godišnje na dan koji vi kažete da ćete slaviti, ali se ne slavi među Srbima. Prosto nema razloga da pravimo jedno ovakvo telo, koje će biti samo svečarsko. S druge strane, to tako kako ste vi zamislili napraviće haos, to će posvađati ljude na terenu i vama dati otvoren prostor da odlučujete koje ćete ljude izabrati. Organizacije koje su se nama javile, a ja sam sa sajtova skinula mnogo komentara mnogih organizacija, kažu da ministar čak ima i fotografije kandidata koji će biti delegati. Vi tako zamišljate demokratiju. Evo, demokratsko je i ovo što ste sad dalje napisali – Vlada utvrđuje politiku matične zemlje prema dijaspori i Srbima u regionu, a ministar dijaspore je sprovodi. Gde je tu Skupština Republike Srbije? Nema je. Gde su tu ljudi iz dijaspore? Gde su tu Srbi iz regiona? Nema ih. Vlada najbolje zna, i ministar Srećković i Boris Tadić, kako će da odrede politiku. Znači, vi ćete, jednostavno, odrediti politiku prema Srbima u regionu i politiku prema Srbima u dijaspori ne pitajući njih kako to treba da izgleda. Dalje, formirate Budžetski fond. Kažete da je to budžetski fond i time dovodite u zabludu ne samo građane Srbije i poslanike Skupštine, nego i ljude u dijaspori. Kako može biti nešto budžetski fond ako predviđate mogućnost da novac u taj fond dolazi van budžeta? Vi kažete, pod dva - dolazi od donacija, pod tri - iz nekih drugih izvora. Kada stigne novac iz dijaspore (pretpostavljate da će oni uglavnom imati potrebu da doniraju, je li tako?), tim novcem ćete da upravljate vi, Ministarstvo za dijasporu, odnosno titular je ministar. Ministar će, kao i više puta do sada... Pazite, to nije vaše originalno delo, ima onih koji su vas podsetili, sede u Vladi, jer su se oni proslavili 90-ih godina, upravo tako što su opljačkali dijasporu i napravili taj odnos dijaspore da sumnja u sve što dolazi iz matice. Dakle, vi ćete raspolagati novcem dijaspore. Izvinite, molim vas, to je malo mnogo. Nisam sigurna da vam je dijaspora dala odobrenje da vi na takav način raspolažete njenim novcem. Da dokažem da sam ''debelo'' u pravu kada ovo govorim i da je to argument, ne paušalna ocena, podsetiću na izjavu ministra Srećkovića koju je "Fonet" preneo 8.9.2009. godine. Kaže da je Srbiji potreban novi patriotizam zapadnog tipa. O tome smo više puta komentarisali. Ministar klima glavom, ali nam nije objasnio šta podrazumeva pod tim patriotizmom zapadnog tipa. Patriotizam je patriotizam i ljubav prema otadžbini je ljubav prema otadžbini, ne znam da postoje zapadni, istočni, južni i severni tip, sem ako ministar ne smatra da taj patriotizam zapadnog tipa podrazumeva da dijaspora da pare a da ih on troši. Dakle, Vlada Republike Srbije i ministar kažu da se patriotizam i ljubav prema otadžbini mere količinom evra koji se isporuči u ovo ministarstvo. Hajde dalje da komentarišemo. Pogledajmo sastav Saveta. Član 29, nimalo paušalno: ''Članovi Saveta su: predsednik Republike Srbije (na osnovu onog što sam sinoć shvatila, predsednik se zahvalio na ovoj časti); predsednik Vlade; ministar nadležan za spoljne poslove; ministar nadležan za dijasporu; ministar nadležan za prosvetu; ministar nadležan za kulturu; ministar nadležan za vere; ministar nadležan za finansije; predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine; predstavnik Srpske pravoslavne crkve; komesar Komesarijata za izbeglice Republike Srbije''. Pa, to je državno telo, a ovo je državni organ, gospodine. Zašto bi ovde trebalo da bude državni organ? Izvinite, ako pravite sastav Saveta za odnose sa Srbima u regionu, mislite li da bi možda trebalo da budu prisutni i predstavnici Srba iz regiona? Da ne govorim drugu stvar, koja je skandalozna. Kako koji zakon u Skupštinu dolazi, mi smo svedoci da Vlada zaboravlja nekako, ne znam kako, da postoji i druga pokrajina u Srbiji, da se ona zove Kosovo i Metohija. Kako se ne nađe ovde mesto za predstavnika Zajednice srpskih opština sa KiM? Ne znam kako ste zaboravili taj detalj, a naročito je skandalozno ono što ste juče obrazložili. Hajdemo još neke zanimljive stvari. Kada pogledamo dobro ovaj zakon, a verujte da smo ga zaista sa vrlo stručnim ljudima radili, i zaista su komentari na ovaj zakon skidani sa sajtova raznih organizacija, vidimo samo jedno - pošto će Savet za dijasporu i Savet za odnose sa Srbima u regionu da preuzmu dužnost i nadležnosti Ministarstva za dijasporu, pretpostavljam da će ovo ministarstvo tada prestati da postoji. To je potpuno logično. S obzirom na okolnosti u kojima se nalazi budžet Republike Srbije, odnosno da smo mi bankrotirali, mada to neko od zvaničnika treba i da kaže, sasvim je izvesno da ovo ministarstvo, kada se ovaj zakon usvoji, ne treba da postoji. Ali se zato ministar Srećković dosetio, a dosetio se zbog toga što nam je objasnio u svojoj izjavi da je vrlo važna oblast njegovog ministarstva putovanje, što naravno nije... Njegov posao je da napravi vezu među organizacijama, da obezbedi uslove da Srbi koji žive u regionu i van Srbije bolje mogu da funkcionišu i da budu povezani s maticom. To je njegov posao, a ne da putuje. Dakle, ministar se dosetio i, kako pogledate ovaj zakon, vidite da raznorazne nadležnosti u ovom zakonu treba da preuzme Ministarstvo za dijasporu. Ono već ima te nadležnosti. Zašto im treba sada joši zakon za te nadležnosti? Znači, jedno je suvišno, ili zakon ili ministarstvo. Zakon je potreban, ministarstvo, nažalost, prema rezultatima, nije. Da ne bude paušalna ocena da DSS kritikuje bez argumenata, evo šta kažu predstavnici organizacija. Recimo, predsednik Kongresa srpskog ujedinjenja gospođa Samardžija upozorava da je Ministarstvo ispolitizovano i da će pitanje odnosa matice prema dijaspori ostati neozbiljno i neprofesionalno sve dok ono bude deo partijskog plena. Molim vas, nije napisao niko od poslanika DSS. Ajmo dalje, još jedno ću, neću vas više mučiti. Dakle, evo predsednika, gospodina Predraga Golubovića. On je predsednik obnovljenog ogranka Srpske narodne odbrane i kaže ovako: „Ova politika koja je na sceni u otadžbini u suprotnosti je sa našim osnovnim postavkama delovanja. Mi, da se razumemo, nismo protiv Evrope, Amerike, Rusije, Kine i drugih sila Zapada, Istoka, Severa, Juga. Naprotiv, mi jesmo za saradnju sa svima, ali bez podaničkih i snishodljivih odnosa, a pogotovu ne na dugoročnu štetu srpskog naroda, a to se sada upravo čini“. Dakle, samo dva, a kad budu amandmani, čitaću vam još mnogo. Šta da kažem sledeće? Ovo je jedan vrlo perfidan pokušaj, opasan pokušaj zloupotrebe dijaspore i igranja na kartu političke podeljenosti, pokušaj koji treba da unese novi razdor među ionako labavu koheziju Srba koji žive van Srbije i da napravi prostor za partijsko delovanje jednoj stranci. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik gospodin Aleksandar Čotrić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva za dijasporu, dame i gospodo narodni poslanici, najpre želim da istaknem da je Predlog zakona o dijaspori i Srbima u regionu dobio podršku resornog Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije. Poslanici SPO, u okviru poslaničke grupe ZES, podržaće ovaj zakon, a uveren sam i većina poslanika, zato što je ovo veoma značajan zakon, što je veoma kvalitetno napisan, što predstavlja rezultantu različitih predloga i mišljenja koja su izneta tokom jako dugog perioda koji je bio na raspolaganju svim zainteresovanima da se izjasne o ovom zakonskom tekstu, s obzirom na to da je on više od šest meseci bio na javnoj raspravi, da je u skupštinsku proceduru ušao 13. maja ove godine. Ovaj zakon, kada bude usvojen, predstavljaće svojevrsni, slobodno mogu reći bez preterivanja, ustav naše dijaspore. To je veoma značajan osnovni sistemski zakon, s obzirom na to da se prvi put u našoj pravnoj istoriji donosi jedan ovakav tekst. On će imati veliki značaj za poboljšanje odnosa između matične zemlje i veoma brojne naše dijaspore. Naravno da je zakon zasnovan na ustavnim odredbama iz najvišeg pravnog akta zemlje, koji je donet 2006. godine, i da će prvi put da uredi jednu veoma značajnu oblast koja se odnosi na veliki broj što naših državljana koji žive u inostranstvu, što pripadnika srpskog naroda, pre svega u regionu. O značaju iseljeništva, o značaju dijaspore, o značaju Srba u regionu najbolje govore podaci, činjenice. Iako je popis iz 2002. godine utvrdio da je 415.000 državljana Srbije u inostranstvu, taj broj je neuporedivo veći i procenjuje se da najmanje 3.000.000 naših državljana i sunarodnika živi na pet kontinenata u preko 100 zemalja sveta, da su organizovani u više od 1.000 organizacija, saveza, klubova i asocijacija, da postoji više od 350 hramova Srpske pravoslavne crkve širom sveta. Procenjuje se i da je ogroman ekonomski i privredni potencijal naše dijaspore, koji će tek u narednom periodu, a zakon će u tome pomoći, da bude oslobođen, odnosno da možemo očekivati i mnogo veća ulaganja i investicije od dosadašnjih. A one nikako nisu zanemarljive, jer procene govore da je u dosadašnjoj privatizaciji učešće poslovnih ljudi iz naše zemlje bilo oko 15%, a puno puta je već istaknuto koliko u Srbiju novca stiže putem doznaka. Samo da napravim kratku digresiju, jednu malu reminiscenciju, da kažem koliki je značaj naše dijaspore bio i u prošlosti i sada, i na duhovnom, kulturnom i naučnom planu, da podsetim da su neki od najvećih umova srpskog naroda živeli u inostranstvu, ali dali ogroman doprinos našoj nauci, našoj kulturi. Samo da kažem da je Nikola Tesla, nesumnjivo najveći naučnik koji je potekao iz našeg naroda, praktično čitav svoj život proveo van granica Srbije, da je Njegoš, nesumnjivo najveći pesnik srpskog romantizma, takođe sav svoj život proveo van granica Srbije. Od naučnika ću, u ovom kratkom pregledu, pomenuti Pupina, Milankovića, čiju godišnjicu obeležavamo ove godine, Dositeja Obradovića, koji je rođen u Čakovu, u današnjoj Rumuniji, Miloša Crnjanskog, koji je rođen na teritoriji današnje Mađarske, Vuka Karadžića, koji je više od 50 godina živeo u Austriji, u Beču, i tamo stekao afirmaciju. Donošenjem ovog zakona će biti postignuta, po mom sudu, četiri osnovna cilja. On će doprineti daljem zbližavanju matične države i dijaspore. Omogućiće kvalitetnije, bolje uključivanje predstavnika dijaspore u politički, ekonomski, naučni, kulturni život matične zemlje. Pomoći će očuvanju identiteta pripadnika naše dijaspore, kako nacionalnog tako i jezičkog, kulturnog iverskog. Takođe je veoma značajno da odnosi sa dijasporom i Srbima u regionu imaju višestruki značaj u procesu evropskih integracija, u procesu izgradnje moderne Srbije. Jer, ovaj zakon koji ćemo usvojiti predstavlja prvi predlog zakona kojim se u našem zakonodavstvu pravno uređuje odnos između države Srbije i Srba koji žive izvan njenih granica. Čudi me politizacija po pitanju ovog zakona, strančarenje, i to nikako ne mogu da shvatim. Ne razumem zašto se iznose mišljenja da Ministarstvo za dijasporu nije potrebno, a ono je prvi put formirano 2004. godine, kada je na čelu Vlade bio Vojislav Koštunica, koji je podržao taj predlog. Da li je u međuvremenu došlo do promene stavova u njegovoj stranci ili neki poslanici rade i govore suprotno od stavova i mišljenja svog predsednika – to je pitanje za njih. Mislio sam da je u pitanju neobaveštenost, ali nije. U pitanju je loša namera, intencija da se ukidanjem Ministarstva za dijasporu i sprečavanjem donošenja ovog zakona zapravo možda ukine i cela dijaspora, jer oni koji kažu da nije potrebno Ministarstvo misle da ne treba da postoji ni dijaspora ni odnosi sa njom, i da se stranka koja to govori vrati nekim svojim izvornim načelima. Jer, sećam se dobro, kada je 1992. godine ta stranka formirana (a umnogome zahvaljujući pomoći SPO, verovatno ne bi ni mogla da nastane bez toga), rečeno je da je to stranka koja u svom nazivu želi da istakne da je Demokratska stranka Srbije, da će se baviti samo ljudima koji žive u Srbiji, i da ih uopšte ne interesuju naši sunarodnici i državljani koji žive u inostranstvu. Izgleda da se ovim vraćate na te početke, zbog čega ste, izgleda, i osnovani. Sada mi postaje jasno zbog čega je ovaj zakon, koji je Ministarstvo za dijasporu u pretprošlom mandatu počelo da radi i poslalo ostalim ministarstvima i Sekretarijatu za zakonodavstvo, tako dugo čekao i zašto ovaj zakonski predlog nikako nije mogao da dobije zeleno svetlo. Neko je svesno to blokirao u vreme kada je predsednik DSS-a bio premijer, i mi kasnimo sa donošenjem ovog zakona nekoliko godina upravo zbog opstrukcije onih koji i danas otvoreno pokazuju da misle da mi, kao matična zemlja, ne treba da posvećujemo pažnju svojim sunarodnicima u inostranstvu i da ne treba da održavamo veze sa državljanima Srbije izvan njenih granica. Postaje mi jasno i zbog čega je u to vreme, 2005. godine, bio formiran Savet za dijasporu, na čijem je čelu bio tadašnji premijer, koji ni jedan jedini put nije našao za potrebno da sazove sednicu tog tela iako je prihvatio da mu predsedava, iako je prihvatio predlog tadašnjeg ministra za dijasporu da u tom delu budu predstavnici drugih ministarstava, kako bi se rešavali problemi i pitanja naše dijaspore. Sada mi postaje jasno zašto nije moglo da bude ništa učinjeno po zahtevu dijaspore da joj se vrate sredstva koja su se nalazila u Fondu dijaspore za maticu. U to vreme, pre 2000. godine, u tom fondu je bilo nekoliko miliona evra prikupljenih u humanitarne namene, za pomoć i zbrinjavanje izbeglica. Ta sredstva su više od pet godina, nečinjenjem tadašnjeg premijera i onih koji su činili većinu u tadašnjoj vladi, bila zaleđena, zamrznuta, nisu mogla da budu stavljena na raspolaganje onima kojima su bila potrebna.Taj novac nije mogao, pored ostalog, da bude iskorišćen za obnovu mostova posle bombardovanja. Tek sada su, zahvaljujući zalaganju ministra Srećkovića i njegovih saradnika, i razumevanju partnera u ovoj vladi, ta sredstva konačno vraćena onima koji su bili ovlašćeni da njima raspolažu. Ta sredstva su sada, a govorim o značajnim, velikim sredstvima, u iznosu od nekoliko miliona evra, konačno stavljena na raspolaganje pre svega ljudima kojima su ta sredstva najpotrebnija u Srbiji, a prikupljena su u dijaspori. Ovo pitanje dijaspore, kao i pitanje KiM, nikako ne bi trebalo da bude stranačko pitanje. Ovo je pitanje od najvećeg državnog i nacionalnog značaja. Nemojte zbog Petra da mrzite i svetog Petra, pa ako vam se ne sviđa SPO (koji, za razliku od vas, jača i to sada postaje jasno, čim ste se toliko zabrinuli zbog toga što SPO dobija sve veću podršku na uštrb vaše stranke i što nam pristupaju širom Srbije čitavi odbori iz DSS-a), da budete protiv interesa dijaspore, da govorite kako treba da se ukine Ministarstvo, kako ne treba da postoji ni naša dijaspora. Tu se iznose i razne proizvoljne i netačne tvrdnje, poput onih da ova materija u drugim zemljama nije zakonski uređena, da ne postoje adekvatni zakoni koji tu materiju regulišu. Naprotiv, navešću samo nekoliko primera. Počeću od zemalja koje su na evropskom kontinentu. Italija, Rumunija, Portugalija, Francuska su evropske države koje su pravno uredile zastupljenost dijaspore u parlamentu. Austrija, Bugarska i Ruska Federacija su svoju državnu politiku prema sunarodnicima u inostranstvu usmerile prema kulturnoj saradnji i visokom školstvu. Uz sve razlike koje postoje u zakonima koji se odnose na sunarodnike u inostranstvu, Slovačka i Mađarska su usvojile praksu izdavanja posebnog iseljeničkog dokumenta za svoje sunarodnike koji nemaju državljanstvo ovih zemalja i koji im, sledstveno tome, omogućava niz povlastica. Već je gospodin Veselinović pomenuo primer Slovenije, koja je zaista detaljno uredila obaveze države prema Slovencima koji žive izvan njenih granica. Oni su posebnu pažnju posvetili postupku povratka Slovenaca u zemlju. I zaista, ovaj zakon će sigurno, kada smo već kod tog pitanja povratka, da doprinese i značajnijem povratku iseljenih u proteklim decenijama, zato što je sada na sceni drugačija državna politika, politika poverenja, zahvaljujući ljudima koji su sada na čelu Ministarstva. Ranije, u nekim proteklim godinama i decenijama, samo se UDBA bavila našom dijasporom. Na koji način? Više od 30 istaknutih političkih emigranata bilo je ubijeno. Likvidirani su, što na tlu zapadne Evrope, što u prekomorskim zemljama. Bio sam u nekim našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima na tribinama, na razgovorima sa predstavnicima naše dijaspore koji su u poslednje tri ili četiri godine prvi put imali mogućnost da uđu u svoje prostorije. Ranije, u tom prethodnom periodu, ta mesta su obavljala neku drugu funkciju, služila su za špijuniranje, denunciranje naših ljudi, a sada je to poverenje obnovljeno, što je preduslov i za njihov povratak i za njihovo investiranje i za njihovo uključivanje u život matične zemlje. Ovaj zakon će doprineti integraciji naših državljana i sunarodnika u domicilne sredine, dakle u države u kojima borave, ali će biti jedna snažna brana njihovoj asimilaciji i njihovom odnarođivanju. Sigurno je da će Srbija, posle puno godina i decenija kada je bila maćeha svojoj deci, da ne budem patetičan, ali moram da kažem da oni Srbiju stvarno doživljavaju kao svoju majku, jer je i reč matica, koju često koristimo, izvedena od reči mati, ovim zakonom zaista postati mati i neće više biti maćeha, kao što je bila u proteklom periodu. Hvala vam.
Hvala vama. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS, gospodin Zoran Nikolić, po osnovu replike.
Vi nama niste odgovorili na prvo pitanje, ali krenimo redom. Mi se ne možemo sporiti i nikada se nećemo sporiti o potrebi da država uspostavi bolje odnose sa maticom. U vezi sa svim ovim što je gospodin Čotrić sada, u završnici, govorio, mi apsolutno delimo sve to, i znamo šta je pretrpela i dijaspora i naša emigracija, i znamo da te nepravde treba ispraviti. Tu nema nikakvog spora, ali gospodin Čotrić je jako malo govorio o zakonu, a mnogo više o DSS-u. Ne znam zbog čega. Prvo, ako jedan zakon, koji je namenjen dijaspori, dođe u skupštinsku proceduru i mi vam postavimo pitanje koje su to relevantne organizacije u našoj dijaspori podržale ovaj zakon, a vi nam na to ne odgovarate, onda to potkrepljuje našu sumnju i dodatno nam daje argumentaciju za to da ovaj zakon nije pisan za dijasporu. Drugo, apsolutno je nepotrebno, kada govorite o zakonu, gospodine Čotriću, da govorite i da pominjete DSS, ko je koga osnovao i ko je kome pomogao. Dakle, ja vas izuzetno cenim, mnoge vaše knjige imam, znam i da ste sjajan aforističar. Pošto ste učestvovali, pretpostavljam, i u pisanju ovog zakona, i ovaj zakon je jedan dobar aforizam, smeje mu se cela dijaspora. Ali, vi ste ipak uspeli, čak i danas, da prevaziđete sebe. Svoj najbolji aforizam ste danas izrekli, a to je da SPO jača.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, predstavnici Ministarstva za dijasporu, slušajući juče i danas izlaganja narodnih poslanika o Predlogu zakona o dijaspori, dolazim do zaključka da stvarno treba da se zapitamo da li neki ljudi ovde koji predstavljaju narodne poslanike misle da ona druga polovina narodnih poslanika baš stvarno ništa ne zna i da žive na Marsu. Ovde se čulo par političkih referata, koje su neki narodni poslanici pročitali. Lepo je to spremiti sve kod kuće, sve je to u redu. Ti referati me podsećaju na one udvoričke referate partijskim šefovima, predstavnicima vladajućih koalicija, predsedniku države i tome slično. Vrlo malo njih je dotaklo suštinske probleme u ovom zakonu o dijaspori. Opozicija je pokušala da na jedan konstruktivan način direktno utiče, da pomogne da se donese ovaj zakon, koji je sigurno potreban državi Srbiji i ljudima koji žive (oko tri-četiri miliona) van Srbije. On ne može biti idealan, ne može rešiti sve probleme naših ljudi u dijaspori, ali ne može biti ni ovakav kako ste ga vi predložili. On je poguban. Bolje je nemati ga, nego ga imati ovakvog. Zašto to kažem? Zato što vidim da vi opoziciju gledate kao nekakvu suprotstavljenu stranu i postavljate se kao da vi jedini ovde želite dobro ovom narodu i onima što žive van Srbije. Nemojte tako. Tražite konsenzus. Tražite da se usaglasimo svi zajedno. Sigurno je da naši predlozi, koje ovde iznosimo, nisu stranački, nisu partijski obojeni. To sigurno mogu da kažem u ime SRS, a verujem da i ostala opozicija tako razmišlja. Međutim, koliko vidim u diskusijama ovde u Skupštini, nije tako. Mi možemo pričati u načelu mnogo o ovom zakonu. Molio bih određene narodne poslanike iz vladajuće koalicije da ne vrše zamenu teza, zbog javnosti, zbog ljudi koji žive u dijaspori. Jer, kao, bože moj, samo vladajuća koalicija želi da se ovaj zakon donese, samo vladajuća koalicija želi dobrobit svim građanima, i onim tri-četiri miliona širom sveta, a opozicija želi da sruši ovaj zakon. Ne. Neka znaju građani iz Srbije i građani koji žive (tri-četiri miliona) van Srbije, širom sveta, da opozicija isto želi da se reši ovaj problem i da se koliko-toliko urede kroz ovaj zakon problemi svih tih ljudi koji žive širom sveta. Nemojte da vršite zamenu teza. Prepoznaju to ljudi koji slušaju i prate prenos. Imamo kontakte sa velikim brojem ljudi širom sveta, u udruženjima, asocijacijama, gde god hoćete. Slušamo mi njihov glas i znamo šta oni misle o ovom zakonu. Nemojte kritiku i naše predloge gledati kao da mi sada želimo da srušimo nešto što ste vi predložili. Ne. Mi želimo da damo svoj doprinos da se to poboljša, da učestvujemo na neki način, svojim mišljenjima i iskustvom, da ovaj zakon može sutra da se primeni i u praksi. Ako mislite da taj zakon treba da bude samo tako ''eto, prošao je, mi smo ga pisali, mi ćemo dobiti poene za to, a nije važno šta će biti prekosutra'', to je vrlo neozbiljna postavka od strane Ministarstva za dijasporu, koje to predlaže, pa do samih narodnih poslanika, koji to slepo podržavaju. Mi isto podržavamo i želimo da se zakon donese, naglašavam još jedanput, ali imajte sluha, pa sve ove naše konkretne predloge... Dosta sam se naslušao ovde konkretnih predloga različitih političkih stranaka koji se čak preklapaju, potpuno su identični, koji traže da se nešto ispravi, dopuni. Pa, i šef poslaničke grupe DS-a je isto, na neki način, dala do znanja da treba dograditi neke stvari, razmotriti, pogledati. Nešto ne štima. Ima dosta konfuzije, ima dosta stvari koje uopšte nisu razjašnjene. Ne možete pustiti zakon u proceduru i doneti ga, a mnoge stvari ostale su da vise u vazduhu. Šta će biti sutra, prekosutra – videćemo. Neko od narodnih poslanika kaže – mi ćemo to rešavati podzakonskim aktima. Možete rešavati neke stvari podzakonskim aktima, ali ključne stvari ne možete tako rešiti. Da sada ne bih ponavljao, pošto je toga dosta rečeno u tom pravcu i dosta toga ćete još čuti, nadam se da ćete imati sluha i vremena da to sagledate i uvažite, u interesu baš toga za šta se svi navodno zalažemo, a zalažemo se. Vi ste predvideli članove Saveta iz onog dela gde je Skupština iz dijaspore. Članovi Saveta koji se pojavljuju iz regiona, čuli ste to toliko puta od svih ovde narodnih poslanika, to je državni aparat. Gde su tu ljudi iz regiona koji treba da učestvuju u radu toga? Njih nema. Vi ste ovde nabrojali predsednika Republike, sva određena ministarstva... Mogu to ponovo da pročitam ako treba, da bude jasnije. Naravno, u celom ovom zakonu provlači se da nema nigde predstavnika Skupštine Srbije. Prvo, što je vrlo neozbiljno, predsednika Skupštine Srbije nigde ovde ne stavljate. Nigde se ne pojavljuje predsednik Odbora Skupštine Srbije za Srbe izvan Srbije. Pazite sada drugu stvar. Vrlo je bitno da su ovde postavljene neke institucije kao što je, pazite, predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine. To ste čuli već dosta puta i od drugih narodnih poslanika. Predsednika Skupštine Srbije nema, predsednika skupštinskog Odbora za Srbe izvan Srbije nema, a zato imate predsednikaIV AP Vojvodine.A sada, još veća tragedija, Kosovo i Metohija se nigde ne pominje. Predstavnika sa KiM nema. Molim vas, ne mogu da verujem da je to slučajno urađeno. Ako je urađeno namerno, verovatno imate ''debelo'' obrazloženje, pa ovde pred Skupštinom i javnošću kažite zašto ste to uradili. Vi to morate objasniti. Zbog čega u vašem zakonu nema predsednika Skupštine, predsednika Odbora i zašto nema predstavnika sa KiM? Ne može to ostati da visi u vazduhu, prećutno, pa ćemo ići dalje. Dalje, ovde imate kako se biraju članovi te skupštine. Imali ste dosta primedaba na taj deo zakona. Kako ste došli do broja 44? Po jedan predstavnik iz pojedinačne zemlje, ali niste nigde razjasnili, a to se zakonom mora razjasniti, kako se oni biraju. Vi dobro znate situaciju u našoj dijaspori. Radi se o tri-četiri miliona ljudi. Ne može sada neko da kaže kako samo on zna dijasporu, niko drugi ne zna. Pa, ako vi ne budete ovde, kao Ministarstvo i kroz ovaj zakon, na neki način dali smernice kako treba da se to organizuje širom sveta (što reče jedna koleginica, samo u Švedskoj imate 30, 50 udruženja i klubova naših ljudi), ko će njih da organizuje? Da ne govorim o Americi, Australiji, Nemačkoj. Kako će se oni između sebe dogovoriti? Ko je taj koji će da kaže - ej, bićeš ti predstavnik toga. Nažalost, slika podeljenosti i haosa u Srbiji preslikava se i na dijasporu, što vi dobro znate. I umesto da se potrudimo da smanjimo njihove nesuglasice, kroz određene akte koje ćemo mi doneti, da ih usmerimo kako lakše da dođu do toga, mi ćemo ih ostaviti tako u vazduhu, pa nek se snalaze, nek se biju, neka rade šta hoće, kako hoće. Ko će da dođe, nije bitno. Imaćemo jednu skupštinu koja će biti samo forme radi. Ili, ja vrlo dobro poznajem dijasporu, u takvoj situaciji, koja će se dešavati ne samo ovde u okruženju, nego širom sveta, vi ćete morati da kažete - dobro, uzećemo čoveka tog i tog. I to je ono o čemu je opozicija malopre pričala, da vi automatski politički birate određene ljude iz dijaspore koji će biti u toj skupštini. Ne treba mi da se mešamo u izbor njihovog delegata, ali moramo kroz zakon provući kako će oni to raditi. Ljudi moji, oni tamo žive toliko udaljeni jedni od drugih da nisu čuli jedni za druge ni da postoje. Kako će se oni organizovati? Ko će njih organizovati? Morate se potruditi da sve regulišete kako bi to bolje išlo. Imate vremena da razmislite i nađete neko rešenje kako biste poboljšali i taj deo zakona. Malopre ste dali odgovor konkretno jednom našem poslaniku. Tražim isto jedan odgovor, na pitanje koje se postavlja već na Odboru za Srbe van Srbije – kako ste došli do činjenica da u Bugarskoj i Grčkoj Srbi nisu autohton narod? Kako je moguće da oni u zakonu budu izbačeni iz regiona? Da li ste se potrudili možda, verujem da jeste, ali niste na pravo mesto išli, da sagledate činjenice? Ja sam se, u ime SRS, potrudio da vas na neki način ubedimo, ali nema šta da se ubeđujemo, to su činjenice. Dobili smo podatke iz Akademije nauka, iz Arhiva Srbije istorijsku građu, dokumenta Srpske pravoslavne crkve da samo u Bugarskoj živi preko 30.000 Srba i da su oni tamo autohtoni narod, naseljeni u sedmom veku. Prema istraživanjima profesora Slavenka Terzića, čoveka za kojeg mislim da najbolje poznaje istorijsku građu Balkana, u Bugarskoj živi čak preko 100.000 Srba. Molim vas, Bugarska se graniči sa našom zemljom, vezana je i teritorijalno i ekonomski i kulturno i pravoslavno, a vi te Srbe odbacujete, izbacujete ih u zakonu iz regiona, kao da ne postoje. Stavljate ih u dijasporu. Tamo ih stavljate, sa nekom Južnoafričkom Unijom, sa Australijom. Da li je to moguće da vi ne potražite mišljenje od najveće institucije u ovoj zemlji? Da li znate da dole kod nas, na jugu Srbije, gde je Bosilegrad, postoji negde oko 20.000 Bugara koji žive ovde u Srbiji. Da li znate koja sva prava imaju ovde? Znam da znate - i škole i jezik i učestvuju u političkom životu Srbije. Znači, sva prava imaju ovde. Vi 30.000, ili tih 100.000, prema podacima koje dobijamo iz Arhiva i Akademije nauka, otpisujete da ne postoje. To isto se odnosi i na Grčku. Sa Grčkom je ista priča, potpuno preslikana. Srbi se pojavljuju u sedmom veku, stvaraju i Grčku, naseljavaju dole čitav Balkan. Vekovima i godinama ovi su se zajedno borili sa Srbima, stvarali državu. Makedonija nije postojala. Molim vas, bila je južna Srbija. Dokle se protezala južna Srbija? Vi izbacujete i to iz regiona. Hilandar, koji je vertikala pravoslavlja, srpskog naroda, vi gurate negde na stranu dole. Da li vi to stvarno ne znate? Ne verujem da ne znate. Verovatno imate neki razlog. Koji je to razlog, to morate objasniti ovom narodu. Morate objasniti Akademiji nauka, istoričarima, morate objasniti srpskom narodu. Ne počinje istorija sa vama. Ne znamo ni mi srpski radikali sve detalje te istorije, ali zato postoje institucije koje se bave tim stvarima. Za donošenje ovakvih zakona obratite se tim institucijama, pa kad dobijete prave informacije, idite dalje. Hvala vam lepo. Mislim da će biti dosta priče i kroz amandmane koje smo podneli, pa ćemo nastaviti diskusiju.
Zahvaljujem. Samo da vas obavestim da trenutno sednici prisustvuju predstavnici ambasada zemalja EU, koje predvodi predstavnik ambasade Švedske, zemlje koja trenutno predsedava EU. Sada dajem reč ministru Srđanu Srećkoviću.
Vaša ekselencijo, dame i gospodo narodni poslanici, o konkretnim sugestijama ću govoriti na završetku rasprave u načelu o ovom zakonu, ali sad želim da kažem nekoliko načelnih stvari, javnosti radi. Gospodin Branimir Đokić, poslanik SRS, predsednik je skupštinskog Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije. Moram da istaknem, u najboljoj nameri, da smo poslednjih godinu dana zaista imali sjajnu, veoma korektnu saradnju. Tu saradnju sa poslanicima članovima Odbora sam doživljavao kao jedan zajednički posao i zajednički zadatak, i mislim da smo u duhu tolerancije, razumevanja i obostrane dobre volje dolazili do mnogih dobrih i konkretnih rešenja. Na svaku sednicu Odbora za Srbe izvan Srbije sam došao sa svojim celim timom iz Ministarstva i mislim da smo uvek vrlo konstruktivno razgovarali. Zaista mi je drago što su, u tom procesu razgovora o ovom prvom zakonu o dijaspori i Srbima u regionu, koji je počeo još 1. decembra prošle godine, mnogi konkretni predlozi, sugestije i kritike opozicionih poslanika u Odboru bili prihvaćeni i postali sastavni deo predloga ovog zakona. Razumem gospodina Đokića što danas, naravno, nastupa kao opozicioni poslanik. I ja bih se, verovatno, na sličan način ponašao da sam na njegovom mestu. Ali, zaista verujem u dobru volju, i to ne samo gospodina Đokića, već i drugih poslanika SRS-a koji su učestvovali u radu ovog skupštinskog odbora. Drago mi je što smo dobre ideje i predloge uvrstili u Predlog zakona, a naravno da postoji prostor da se još neke stvari dorade i poprave u amandmanskom smislu. Morate imati u vidu da Ministarstvo za dijasporu neće odustajati od osnovnog polazišta i osnovnog duha ovog zakona, a to je da budemo moderna demokratska zemlja, privržena međunarodnom pravu i zapadnim standardima ponašanja, a da pri tome sa puno ljubavi, pažnje i razumevanja gajimo najbolje moguće odnose sa našim ljudima u rasejanju. Siguran sam da ćemo i nakon usvajanja ovog zakona imati plodotvornu i dobru saradnju. Drago mi je što je predsednik skupštinskog Odbora za odnose sa Srbima izvan Srbije predstavnik opozicione stranke. Mislim da to doprinosi kvalitetu rada ne samo ovog odbora, već i Ministarstva za dijasporu. Hvala.
Repliku ima gospođa Nada Kolundžija.
Javljam se na osnovu člana 101. Pre svega, želim da se izvinim svim narodnim poslanicima ukoliko sam juče možda bila nejasna ili nedorečena, pa možda nisam bila dovoljno precizna u tome gde su granice moje dileme. Želim samo to da pojasnim. Smatram da je važno da se ovim zakonom država odredi i utvrdi institucije i kapacitete za ostvarivanje pune saradnje sa iseljenicima i Srbima u regionu i da ovaj zakon ni na koji način ne sme da uređuje odnose među iseljenicima. Kada sam juče govorila na tu temu, samo sam sa vama zajedno delila dilemu da li u ovom zakonu ima mogućnosti da se tako nešto tumači, dakle da li ovaj zakon otvara mogućnost da se država meša u organizaciju iseljenika i Srba u regionu i da je to ono što ovim zakonom nikako ne bi smelo. Dakle, svi oni koji tvrde da država to ne radi, pokazuju onda da ovaj zakon zaista ne sadrži te elemente i da je to utoliko bolje, jer suština ovog zakona jeste da država utvrdi svoj odnos, naravno prioritete zajedno sa dijasporom, ali da utvrdi svoje institucionalne kapacitete za ostvarivanje ovih ciljeva. Hvala vam.
Hvala vama. (Branimir Đokić, s mesta: Da li mogu da dobijem reč?) Po kom osnovu, gospodine Đokiću? (Branimir Đokić, s mesta: Replika.) Prijavite se. Dozvoljavamo i pohvale na račun ministra. Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić. Izvolite.
S obzirom na to da sam tri puta pomenut, hoću da kažem da i ovde i na Odboru za Srbe van Srbije zastupam stav SRS i trudimo se da što konkretnije, što bolje doprinesemo i tom odboru i ovom zakonu, da bi se on mogao bolje primeniti. Vaše namere nisu ništa bolje od naših namera, da se razumemo. To sam i na samom početku rekao. Nemojte vršiti zamenu teza u smislu - opozicija ne želi zakon, mi želimo. Tu da budemo jasni. Sada bih dodao još nešto u vezi s ovim što je predstavnik DS-a Nada Kolundžija iznela, o tome da li Srbija treba ili ne treba da se meša, kroz ovaj zakon, u to kako će se birati dijaspora. U svakom slučaju, Srbija ne treba se meša, ali treba da propiše određeni mehanizam kako će se to tamo sprovoditi. Tako ćete olakšati tim ljudima rasutim po celom svetu da se organizuju. Ovako, ako ih ostavite same, kao neko ko poznaje dijasporu, kažem - napravićete još veći problem. Prema tome, nisam za to da se mešamo, ali ne možete ih ostaviti same. Dodao bih još nešto, što je veoma važno. Tražio sam odgovor na pitanje. Da li je moguće, gospodine ministre, da mi odgovorite ovog trenutka – kako su u zakonu iz regiona izbačene Bugarska i Grčka? Koji su razlozi da njih ne svrstate ovde i da smatrate da u njima ne živi autohtoni srpski narod? Malopre sam ovde javno, pred kamerama, govorio o ciframa i dokumentima, koje ću vrlo rado dostaviti vašem ministarstvu. Ta dokumenta su dobijena iz Akademije nauka, iz Arhiva Srbije, Srpske pravoslavne crkve. To su istorijska i validna dokumenta najviših institucija u Srbiji. Zbog toga tražim da mi odgovorite na pitanje – zašto ste ih stavili van regionalnih država u zakonu, koji su razlozi?
Reč ima ministar Srđan Srećković.
Na sve predloge i sugestije odgovoriću u završnom izlaganju, na kraju rasprave u načelu, vrlo detaljno i sa zadovoljstvom, pa i na vaše pitanje.
Reč ima gospodin Aleksandar Jugović.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, kolege poslanici, prvo bih se vratio na izlaganja poslanika DSS-a. Oni su, kao što se i očekivalo, i ovoga puta bili politički nedosledni. Čak su i predsednika svoje stranke danas optužili, doduše indirektno, jer je on, kao premijer, u sastavu svog kabineta osnovao Ministarstvo za dijasporu, a sada ga poslanici njegove stranke optužuju da je to partijsko ministarstvo. Priznajem, posle svega ovoga, posle ovoliko godina, da postoji odgovornost SPO što je početkom 90-ih godina maltene osnovao DSS (ponavljam ono što je poslanik Čotrić rekao - u nadi da će se boriti za evropske principe, za evropske vrednosti), međutim politika DSS-a se u poslednje vreme toliko okrenula, da neodoljivo podseća na politiku 90-ih, na politiku izolacije, koja je stotine mladih ljudi oterala iz Srbije. Više od pola veka naši ljudi u rasejanju smatrani su političkim i državnim neprijateljima prvog reda. Ubijani su od strane ondašnjih tajnih policija po čitavom svetu. Dragiša Kašiković, sa nadimkom ''Vitez srpske emigracije'', ubijen je u Čikagu, a njujorška štampa je to ovako opisala: ''U analima čikaške policije ovakav prizor još nije zabeležen. Na podu u kući SNO ležala su dva izmasakrirana tela. Telo muškarca starog 45 godinabilo je izbodeno oštrim predmetom tačno 64 puta, a lobanja razbijena udarcima teškog čekića. Na tri koraka od tog tela ležala je devetogodišnja devojčica, njegova pastorka''. Moj deda Milić Damjanović je, posle logora Mathauzen, odbio da se vrati u Srbiju. Pobegao je u Australiju, jer je do njega stigla vest o ubistvu njegovog oca i ubistvima, od strane komunističkih odreda smrti, oko 100.000 njegovih saboraca, pripadnika Ravnogorskog pokreta, ili tačnije, pripadnika Jugoslovenske vojske u otadžbini. Većina njih koji su uspeli da izbegnu smrt obrela se širom sveta i činila srpsku dijasporu posle 1945. godine. Dakle, tada već bivši pripadnici Ravnogorskog pokreta našli su svoje utočište na Zapadu, jer je pokret generala Draže Mihailovića bio prozapadno orijentisan. Druga velika nepravda se dogodila 90-ih godina 20. veka, kada je veliki deo srpske mladosti otišao iz zemlje tražeći svoju budućnost daleko od bremena zla i ratova koji su nas zadesili. Tako je najbolji deo Srbije zauzeo poziciju srpske dijaspore, jer su posle Drugog svetskog rata proganjani najbolji, najobrazovaniji, a 90-ih godina u Srbiji mladost i pamet nisu imali nikakvu perspektivu. Te ljude moramo koristiti kao promotere Srbije, a mi moramo sve učiniti da postanemo članica EU, a samim tim i deo jednog velikog saveza u kome će se naći i evropska dijaspora Srbije. Srbiju moramo promeniti u modernu, razvijenu, demokratsku državu koja poštuje principe savremenog sveta. Zato nam je potrebna i potpuno nova politika, potpuno novi pristup i odnos, pre svega iskren, prema našim ljudima koji žive van granica Srbije. Potrebna nam je i dugoročna strategija. Potrebna nam je strategija i politika koja neće zavisiti od toga ko je na vlasti, koja neće zavisiti od volje političkih stranaka i koja se neće menjati nakon svakih održanih izbora. Ovaj zakon je osnov nove politike prema dijaspori. Moramo poštovati evropske principe ponašanja, ali i biti odlučni u tome da štitimo naše nacionalne interese, upravo onako kako to danas čine Francuska, Nemačka, Velika Britanija, Španija, dakle najjače sile ovoga sveta. Novi, najbolji mogući odnosi sa dijasporom su nam više nego potrebni. Međutim, i dijaspori su potrebni bliski odnosi sa maticom. Ne samo zbog emotivnih, već i zbog niza praktičnih razloga, poput rešavanja statusnih pitanja, lakšeg pribavljanja dokumenata, ostvarivanja svojih prava u matičnoj državi Srbiji, npr. u budućnosti, posle donošenja zakona o restituciji, za čije se donošenje SPO uporno zalaže. Verujem da će u budućnosti dijaspora dati značajan doprinos ekonomskom i demokratskom razvoju Srbije. Verujem da su pred nama mnogo bolji, bliži i iskreniji odnosi. Više se nikada ne sme ponoviti da se na istom putu ne nađu, recimo, Rastko Petković i Miloš Crnjanski, sa jedne, i Srbija, sa druge strane. Hvala na pažnji.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovane kolege, dame i gospodo narodni poslanici, evo, gospodine Novakoviću, još jednog primera zadatka i obaveze vama i ostalima iz rukovodstva Narodne skupštine Republike Srbije da je neizbežno uvođenje skupštinskog kanala, iz razloga saznavanja svih dešavanja, ne samo dešavanja iz ove skupštinske sale, nego i situacije pripreme i rasprave zakona na odborima i njihove dalje analize u skupštinskoj sali. Molim vas da po tom pitanju u narednom periodu poradite, zbog građana Srbije i naše konstatacije u svim odborima i priče ovde u Skupštini. Moram, gospodine ministre, da vam kažem, a danas ne bih pričao o amandmanima pošto je još načelna rasprava, da je SNS zaista pokušala da popravi deo zakona. To ne znači da svi pokušaji danas ovde treba da budu zapečaćeni, već će oni vremenom, s obzirom na dešavanja i odnos matice i dijaspore doživljavati još neke nove dimenzije. Najveći problem je bio naslov Delegati i član 18. To želim da istaknem iz razloga što sam se prebrojavao ko zna koliko puta da dođem do predložene brojke 44. Tu postoji i amandman SNS-a. Zaista, s obzirom na ozbiljnost i, kao što kažete, istorijski značaj donošenja, odnosno ulaska u proceduru Predloga zakona, sa druge strane stoji mala neozbiljnost, vezano za situaciju da delegati bukvalno nisu dobro prebrojani. Na spisku je 45, a u Predlogu zakona i u onome što smo mi dobili u materijalima stajala je brojka 44. Vi ste u objašnjenju ovog zakona to ispravili, niste se držali brojke 44, već 45. Nažalost, ja i dalje moram u svom izlaganju da govorim o odnosima u zadnjem periodu između dijaspore i matice. To je ono što je uzrok svih problema i što mi u budućnosti želimo da popravimo. Ne samo SNS, već svi mi. Ovde nema politike nijedne stranke. Ovde ne sme da bude politike ni SNS, ni SPO, već politika ljudi koji žive u dijaspori i matice. Kada se napravi ta kohezija, onda je uspela politika. Politički principi padaju pri tome. Mi smo, samim činom donošenja ovog zakona, još uvek samo na putu da napravimo jedan korak prema svemu tome. S obzirom na konstatacije koje ću govoriti u narednom delu mog izlaganja, stoji ta priča o neslozi i ovde, kao što se primećuje i iz skupštinske rasprave, ali nažalost i o neslozi koja stoji u dijaspori, a koja je delom prouzrokovana zbog svih tih talasa i razloga talasa migracije stanovništva iz Srbije i odnosa matične države Republike Srbije prema svom narodu u rasejanju. Moramo priznati, bez obzira na to kojoj partiji pripadamo, da je u zadnjih 50 godina odnos prema emigraciji bio bukvalno ovakav – to je četnička emigracija. I tu potiče deo problema, koji se nastavlja i u kasnijem periodu, i taj problem se kasnije pokušava samo malo da ispravi, odnosno reši, s obzirom na potencijale i razmišljanja o dijaspori kao potencijalu koji je zaista neizbežan i koji je vrlo bitan za živote nas ovde i za politiku Republike Srbije. Ne možemo samo da dijaspori damo pravo glasa. To pravo je bukvalno skoro i uvedeno i omogućeno, ali koliko je obesmišljeno to pravo, odnosno ta situacija, vidimo kad pođemo od situacije da je na zadnjim predsedničkim izborima u januaru 2008. godine samo 1% populacije koja živi u dijaspori, a ima pravo glasa, izašao na izbore i glasao. Zašto? Ovde se sve vreme radi o zameni teza, i to teza vladajućih stranaka u matici, tj. u Republici Srbiji. Nije bilo nikakve kampanje. Ne možete samo raspisati izbore, u Republici Srbiji odraditi sve kampanje, uložiti ogromna sredstva i od strane države i od strane stranaka da se ostane na vlasti i da izbori uspeju, da vaš kandidat recimo pobedi, a da dijaspora pri tome bude zanemarena i da nikakav marketing, odnosno medijska kampanja povodom tih izbora tamo ne bude urađena. Zato dolazimo do cifre od 1% izašlih birača sa pravom glasa u dijaspori. Zašto? Zato što, još jednom kažem, postoji zamena teza, jer se deo političkih partija vladajuće koalicije ponaša tako, na ovakav ili onakav način, prema dijaspori, sa aspekta – ko zna čiji su to glasači. To je naš narod, to su naši glasači, bez obzira na to za koga glasaju. Da se pravi zamena teza pokazuje i rezultat tih predsedničkih izbora, gde je, recimo, predsednik Republike gospodin Boris Tadić od tih, nažalost,1% izašlih dobio najveći broj glasova. Nama bi bilo draže da je bilo drugačije, ali je bilo zaista tako. S obzirom na široku priču o dijaspori, moram u narednom delu priče da se osvrnem na problematiku velikog problema života i egzistencije Srba na prostorima zemalja u okruženju i regionu. Vrlo je dobro što zakon pravi razliku između dijaspore i Srba u regionu. Kao što sam juče rekao, njihovi životi, problemi i egzistencija su zaista dva različita sveta. Mnogo je teže biti u okruženju nego živeti u ekonomski razvijenim zemljama u inostranstvu, gde makar imaju neka ekonomska prava ako su im politička i zanemarena. Srbi u BiH, na svu sreću, imaju status konstitutivnog naroda i svoj entitet. Status nacionalne manjine Srbi imaju u Hrvatskoj, Makedoniji, Mađarskoj i Rumuniji, dok taj status još uvek (možda će to biti promenjeno ovih dana, posle akcija vezano sa odnose sa Republikom Slovenijom) nemaju u Sloveniji, Bugarskoj i Albaniji. Moram da se zadržim na ponašanju tih država i njihovih institucija prema našem narodu. Recimo, u Sloveniji prema srpskoj populaciji, koja već 18 godina tamo živi, postoji, nažalost, takav diskriminatorski odnos, da je preko deset hiljada ljudi srpske nacionalnosti bukvalno izbrisano sa spiska, iz evidencije, iz jednog prostor razloga, zato što nisu dobili slovenačko državljanstvo. Tako da se dolazi do konstatacije i činjenice da su Srbi u Sloveniji postali državljani nižeg ljudskog ranga. Podaci iz bližeg okruženja, iz BiH, još su alarmantniji. Iz geografije BiH, govorim o Federaciji, izbrisano je 527 srpskih naselja, u kojima su pre rata živeli isključivo Srbi. Niti ima povratka u ta naselja. Kao primer navodim još i Sarajevo, gde je pre rata živelo 160.000 Srba, a sada je samo 7.000 Srba, i niko od njih nema pravo da konkuriše, ne za rukovodeća, direktorska mesta, nego ni za radni odnos u javnim preduzećima i ustanovama. Sve to govori kakav je odnos tih država prema nacionalnim manjinama. Dolazimo do situacije u Hrvatskoj, gde su prava Srba samo formalno zaštićena, time što postoji Zakon o nacionalnim manjinama, ali se on nikada nije ni primenjivao, niti primenjuje, niti to državni vrh Republike Hrvatske ima nameru da uradi. Moram da podsetim da bi, u skladu sa proporcionalnim učešćem u broju stanovnika, broj Srba koji treba da imaju zaposlenje u Hrvatskoj trebalo da bude preko 20.000, ali je i to mrtvo slovo na papiru. Sve se radi zbog pritiska EU, i zbog tog pritiska i SDSS nekoliko godina unazad spasava samo hrvatsku vladu. Mnogo relevantnih ljudi iz ove oblasti zna da je to tako, kao i ljudi koji prate dešavanja u Hrvatskoj, a nadam se da ste i vi svesni te situacije. Pomenuta srpska partija i njeno rukovodstvo zaista u ovom periodu ništa nisu uradili za probleme Srba u Hrvatskoj. Recimo, u 300 naselja u kojima sada žive Srbi niti ima struje, niti ima telefona, niti ima saobraćaja do tih naselja, jednostavno - života nema. Nakon rata se u Hrvatsku vratilo oko 50.000 Srba, iako hrvatske vlasti barataju cifrom od preko 100.000, sve zbog odnosa sa EU i zbog Zakona o nacionalnim manjinama i, navodno, pravima koja realizuje naš narod kao nacionalna manjina u Hrvatskoj. Od njih 50.000 umrlo je 15.000. Većina njih se, u suštini, nije ni vratila. Vraćali su se da reše svoje papire, da obiđu svoja ognjišta i da se ponovo vrate ovde ili, nažalost, odu na neku drugu stranu. To što je potpredsednik u hrvatskoj vladi Srbin, dobro je samo za njega lično i deo Srba koji se nalazi na tim mestima. Normalno, i za Hrvatsku demokratsku zajednicu, koja je na vlasti, da bi se formalno pred EU prikazalo ponašanje hrvatske hlade prema Srbima i situacija da Srbi navodno uživaju prava u Republici Hrvatskoj. Evo jednog banalnog primera. Za potrebe prosvete Srba u Hrvatskoj izdvojeno je prošle godine sedam miliona kuna, dok je, recimo, preko 350 miliona kuna izdvojeno samo za univerzitet u Mostaru, a podaci govore da je broj Srba u Hrvatskoj i broj Hrvata u BiH skoro identičan. To su pitanja koja sve nas treba da zabrinjavaju, i Odbor u Skupštini i vaše ministarstvo i kompletnu Vladu Republike Srbije, i pred tim pitanjima ne smemo da nemamo vremena i razumevanja. Na kraju, kada se uporede svi ovi problemi Srba u okruženju i relativno lagodan život, kao što sam juče istakao, Srba u dijaspori, u ekonomski razvijenim zemljama sveta, s razlogom se postavlja pitanje, što sam juče pričao, da li je popis Srba, taj gigantski projekat, vrlo skup, zaista potreba ili proizlazi neka druga potreba razvoja odnosa i situacije, da treba da unapredimo odnos matice i dijaspore po svaku cenu i tu nema pardona, jer zaista dugi niz godina i decenija ova pitanja su tabu tema i za maticu i dijasporu. I ne smemo da, govoreći o ovom zakonu, eventualno pod pojmom dijaspore i Srba u regionu dođemo do neke nove podele, recimo na ''Hrvatijance'', ''Crnogorijance'' i ostale. Zašto ovo govorim? Iz razloga što se ovde prilikom početka današnje rasprave govori o Srbijancima. U smislu geografskog vezivanja Srba za prostor Srbije, dakle kao geografski pojam je ispravan, ali se o tom pojmu govorilo još u vreme Austrougarske. A da li znate zbog čega? Samo da bi se terminološki odvojili Srbi sa leve i desne strane Drine. Ako to neko pokušava da nam ponovo vrati posle toliko godina i decenija, to zaista nema smisla. Ako se zanemari da je ovo samo antisrpska konotacija, reč "Srbijanac" skoro da gramatički nema nikakav ispravan značaj niti se upotrebljava. Molim vas, zbog toga ne smemo na takav način pričati ovde, niti bilo gde, praviti još neku podelu pored silnih podela u zadnjim decenijama sa političkim i raznoraznim konotacijama. Ne smemo praviti podele. Svi smo mi Srbi, gde god da smo, i u Srbiji i u Americi i u BiH. Zaista zameram kada neko to iznosi ovde ili bilo gde. Problem je što se problemima dijaspore i matice mi i dalje ozbiljno ne bavimo i o tome skoro niko i ne govori. Još jednom ističem, što pokazuje i jučerašnji deo mog izlaganja i izlaganja ostalih kolega, da stoji situacija da su bukvalno sve vlade od 2000. godine naovamo pale zbog nepokrivenog uvoznog deficita koji se zatvara deviznim doznakama Srba iz dijaspore i regiona, i zvaničnim i nezvaničnim. Još jednom moram da naglasim, kada je reč o samom zakonu, da on zaista liči na jedan početak u politici prema dijaspori i Srbima u regionu. I zaista je bitno što je taj početak napravljen. Sve ostalo su stvari o kojima treba da razgovaramo i pred kojima ne smemo da imamo ikakve sumnje u to da li smo ovi ili oni. Stoji činjenica, morate se složiti, da je to samo korak, iz razloga što ste se zaista u obrazloženju ovog zakona više bavili tom sadržinom nego samim zakonom. Činjenica je da imamo nasleđenih istorijskih problema i situaciju koja bi trebalo da se prekine u Srbiji, koju treba da rešimo, da rešimo ekonomske probleme u Srbiji i da ne dozvolimo odlazak naše omladine i naših kadrova u inostranstvo. To tek treba da sledi, jer za sada to nije zaustavljeno, i tada će promene zakona dovesti do situacije da ovaj zakon bude još primereniji. Trenutno to nije, s obzirom na sve te situacije koje su nedorečene i nepredvidive, s obzirom na to, o čemu sam pričao juče, da mogu uslediti od 1.1.2010. godine, a to je da građani dobijaju šengen vize. Najbitnije od svega, i pored svih propusta, koji su evidentni, ali koje ne treba zlonamerno shvatati, ni sa moje ni sa strane drugih poslanika, bez obzira od koga dolaze, jeste da se sa nečim konkretnim počelo, i na tome ćemo raditi i to treba dorađivati. Da li će zakon ispuniti očekivanja dijaspore, verovatno niko od nas ne zna, osim konstatacije da oni zaista jesu taj potencijal koji, osim što se pojavljuje kod popune rupe u budžetu, mi ne treba da zanemarimo nijednog trenutka. Stoji pitanje da li će dijaspora finansirati predložene savete, predloženu skupštinu, pošto u obrazloženju ovog predloga zakona stoji da nova zaduživanja vezana za primenu ovog zakona i konstituisanje svih organa koji su neophodni za ovaj zakon nisu ni veliki, niti postoje, tako da se postavlja pitanje da li od dijaspore treba da očekujemo finansiranje svih tela i organa koji su navedeni u ovom zakonu. Još jednom moram da vas pitam i nadam se da ćete na kraju rasprave odgovoriti, s obzirom na činjenicu da postoji veoma veliki broj srpskih udruženja u dijaspori, raznih organizacija, kulturnih, sportskih, ovakvih i onakvih, a barata se o nezvaničnoj cifri od 1.300. Vi bežite od konstatacije da ste sa delom organizacije razgovarali. To je sigurno istinita činjenica, naveli ste te ljude, i ne verujem da biste smogli snage da sve te organizacije navedete u obrazloženju da s njima niste kontaktirali. Ali, zaista bi bila još bolja konstatacija, gospodine ministre, da ste rekli da niste uspeli da sa velikim brojem organizacija kontaktirate. To je sasvim normalno, zbog same konstatacije i činjenice da vaše ministarstvo, naše ministarstvo i svi relevantni organi Republike Srbije zaista ne barataju dobrom činjenicom. Nisam samo ja zbog toga kriv, ili vi, već svi problemi o kojima pričamo svih ovih dana. U predlogu zakona vi govorite o tome da je jedna od osnovnih obaveza Saveta evidentiranje i prikupljanje svih tih organizacija. To stoji u zakonu, i to je zaista obaveza i mora da bude obaveza. Ali, zaista bih bio zadovoljan da ste rekli da ste uspeli da kontaktirate sa delom organizacija, a iz ovakvih ili onakvih razloga niste mogli da stupite u kontakt sa mnogobrojnim organizacijama, što je, praktično, bilo i nemoguće, bez obzira na vremenski rok i proceduru ovog zakona. Moramo dodati i situaciju da su, nažalost, lideri Srba u dijaspori i u regionu ponekad i odavde usmeravani, iz Republike Srbije, pa se oni više biraju ovde nego na njihovim skupštinama, i na sujetu dela tih lidera i svega ostalog, da to još više remeti situaciju. Tu je i problem da dijaspora mora da postigne dogovor i jedinstvo i da matica pred tim dogovorom mora da postigne kompromis radi, mimo zakona, postizanja dogovora za budućnost, a onda i zbog dijaspore i zbog generacija koje su se, recimo, rodile u dijaspori. Verujte mi, a i svesni ste situacije da oni ne doživljavaju maticu Srbiju kao njihovi preci. Njima su verovatno preči problemi svoje nove otadžbine, i tu mi treba da radimo. Kad o tome mislite i govorite, pošto niste odgovorili na pitanje šta ste mislili (pomenuli su to i gospodin Nikolić i koleginica Janković) pod novim srpskim patriotizmom... To je ono što smo svi našli u vašim izlaganjima. Vezano za to, podsetiću vas samo na jednu rečenicu. Ovako ste izjavili - Srbiji je potreban novi patriotizam zapadnog tipa, koji bi zemlju učinio ekonomski jakom i politički uticajnom državom koja za saveznike ima najjače zemlje sveta i koja upravo zbog toga ima demokratske kapacitete da na najbolji mogući način brani naše državne i nacionalne interese. Znači li to da najjače zemlje sveta nisu naši prijatelji? Nije valjda da najjače zemlje sveta nisu prijatelji nas i ove vlade. Nije valjda da treba da postoji novi patriotizam zapadnog tipa. Onda padamo tu i pred delom vaše ideologije. Da li se vi to odričete Ravne gore? Ako se vi odričete Ravne gore, pitam poslanike SPO da li se oni odriču Ravne gore. Ne može da se zaboravi srpska istorija. Ne mogu da se zaborave ratovi i ustanci protiv Otomanske imperije, protiv Austrougarske, protiv fašističkih zemalja. Ne može da se zaboravi Cer, Mišar, Kolubara, Drina. To ne možemo da zaboravimo. To ni ljudi u rasejanju neće da zaborave. To ni nove generacije, koje su se tamo rodile, neće da zaborave. Da li ste možda mislili na te nove generacije, koje su se tamo rodile, i koje zaista, hteli mi to ili ne da priznamo ... (Predsedavajući: Vreme predviđeno za vašu poslaničku grupu je isteklo.) ... evo, završavam, gospodine Novakoviću. (Predsedavajući: Žao mi je, 20 sekundi.) Vi ste bili korektniji, 20 sekundi. Gospođa predsedavajuća je juče u petoj sekundi uzela reč. Hvala lepo.
Hvala puno. Reč ima gospodin Zoran Nikolić.
Javljam se za repliku. Osnov je u izlaganju gospodina Jugovića, a i gospodin Rogović me je pomenuo. Član 101. Poslovnika jasno mi daje pravo da se javim za reč. Ili biste vi možda, kršeći Poslovnik, da ne date reč onima koji, po Poslovniku, na to imaju pravo? Jednostavno, mora da se reaguje. Naša kritika povodom ovog lošeg predloga zakona se odnosi isključivo na zakon. Mi ne ulazimo u ideološka opredeljenja članova SPO, ali smo u nedostatku argumentacije doživeli ovde da se napada ideološko opredeljenje DSS, pa čak i da se tumači. To je nedopustivo. Jedino što mogu da odgovorim kolegi Jugoviću jeste da je, kada je naša vlada, odnosno prava vlada Vojislava Koštunice, formirala ovo ministarstvo, to jeste zapravo bilo i naše programsko opredeljenje, da se uspostavi značajniji kontakt sa dijasporom. Dakle, vi ste šansu dobili od premijera Koštunice. Ovim predlogom zakona ste tu šansu prokockali i mi ovde iznosimo argumente zbog čega ste to prokockali i zbog čega je ovaj zakon tako katastrofalno loš. Mi nismo srećni zbog te činjenice. Mi nismo srećni što u skupštinsku proceduru odavno nije ušao ovako loš zakon, ali mi ovde iznosimo argumente. Ministar ćuti, želi da govori na kraju, kada se završi rasprava. Ako veruje u ovaj zakon, neka uđe u argumentaciju, neka kaže koje su organizacije podržale ovaj zakon, neka kaže šta se dešavalo u javnoj raspravi, neka kaže zašto nema predstavnika Kosova i Metohije u Savetu za Srbe u regionu, neka se izjasni kako će izgledati Skupština. Hajte gospodo, mi iznosimo ovde argumente bez nekih preteranih emocija, bez podsećanja na prošlost naše emigracije, bez sećanja na sve probleme koji su nas morili u prošlosti, a vi samo iznosite emocije i sećanja, a bežite od argumenata. Mi želimo da zaista podstaknemo ovde pravu raspravu i da vidimo ko je zapravo u pravu i željni smo, ako možemo, da dođemo do nekog zajedničkog imenitelja da popravimo ovaj zakon. Vama je presuđeno u ovom zakonu. Gospođa Nada Kolundžija se jasno odredila prema ovom zakonu. Ona je šef vaše poslaničke grupe, odnosno vladajuće koalicije, i predstavlja najveću poslaničku grupu. Ona mora da vodi računa na koji će način to reći, ali njene zamerke su identične, odnosno vrlo slične zamerkama koje smo mi, u oštrijoj formi jer nismo u vladajućoj koaliciji, putem ovih amandmana izneli. Dakle, savetujem gospodinu ministru da ne ćuti, a naročito da ne izlazi kada govore predstavnici DSS-a, jer smo mi zapravo i otvorili problem na pravi način.
Zahvaljujem. Prošlo je tri minuta. Narodni poslanik gospodin Mirko Čikiriz ima reč.
Gospođo predsedavajuća, ja sam se javio za repliku pošto je pomenuta poslanička grupa SPO, pa bih molio da mi to vreme ne računate u vreme za diskusiju. Gospodin Rogović, koga izuzetno uvažavamo, postavio je pitanje poslanicima SPO da li se zbog izjava koje daje naš ministar mi odričemo Ravne gore. Ono što je fizički vidljivo, to je da je Srpski pokret obnove sagradio spomen-dom na Ravnoj gori, crkvu zadušnicu, finansirao izgradnju lokalnog puta, elektromreže, podigao spomenik generalu Mihailoviću ne samo na Ravnoj gori, već u nekoliko gradova u Srbiji i inicirali smo da mnoge ulice i trgovi u Srbiji dobiju ime generala Draže Mihailovića i jedan od tih trgova je trg u Lapovu. To je ono što je vidljivo fizički, a čini mi se da se zalaganjem SPO izjednačio ravnogorski i antifašistički pokret. Ono što je osnova politike SPO, a što je nastavak politike generala Dragoljuba Mihailovića, to je da ni u onom momentu kada su se zapadni saveznici nekorektno poneli prema našem pokretu ili prema našoj zemlji, to nije uticalo na promenu kursa naše politike, odnosno politike generala Mihailovića. Jer, kada je 1943. godine na Jalti doneta odluka o podeli interesnih sfera, u kojoj je Bor Komarovski, vođa pokreta otpora u Poljskoj, morao da bude žrtvovan, isto i vođa pokreta otpora u Bugarskoj, vođa pokreta otpora u Srbiji, to nije promenilo stratešku politiku tog pokreta, i posle toga je general Mihailović, sa ravnogorcima učestvovao u velikoj akciji spasavanja savezničkih pilota, koji su bili od strane fašista oboreni na našem nebu. Prema tome, SPO želi svojom politikom da obnovi savezništva koju je Srbija imala pre dolaska komunizma i koja su u pogledu državne politike postigla izvanredne rezultate, jer je tada Srbija stalno širila svoje granice, ekonomski je napredovala i nije imala migracije iz svoje zemlje, pre svega ekonomske i političke, kakve je imala posle Drugog svetskog rata. To bi bila moja replika, a sada bih nešto rekao, ako dozvolite i molio bih da...
Završeno je vreme za repliku, tako da će gospođa Kolundžija prvo dobiti reč, pa ću onda dati vama da uzmete učešće u raspravi. Izvolite, gospođo Kolundžija.
Mislila sam i nadala sam se da se neće zloupotrebljavati ono što narodni poslanici ovde govore, i da se neće to koristiti u nekakvim obračunima. Kao i do sada, pažljivo smo slušali primedbe opozicije. Kada god smo nalazili argumentovane razloge za to da neki od amandmana doprinose poboljšanju zakona, mi smo se i sami zalagali da ti amandmani budu usvojeni. Ne stoji činjenica da su vaši razlozi zbog kojih odbacujete ovaj zakon identični sa dilemama koje sam ja iznela u vezi s njim. Suštinski problem, ono što vi kažete, jeste da je ovo partijski zakon. Ja kažem da je ovo zakon države kojim ona opredeljuje svoj stav prema pitanjima iseljenika i Srba u regionu. Tu se mi suštinski razlikujemo. Vaša primedba i argumentacija da ovim zakonom prestaje potreba za postojanjem Ministarstva suprotna je onome za šta se ja zalažem, a to je jačanje kapaciteta institucija države u ostvarivanju ovih ciljeva. Moja dilema je bila da li su ovim zakonom predviđene sve nadležne organizacije i institucije, koje su neophodne kako bi ovaj zakon mogao da bude implementiran u punoj meri. Tu se mi suštinski razlikujemo i ne možete identifikovati ono što je bila moja dilema i ono što su vaši razlozi za osporavanje ovog zakona. Naravno, ključna stvar je da je ono što sam ja govorila zapravo odnos države prema iseljenicima i da ovaj zakon treba da definiše taj odnos države i njene instrumentarije, kako bi ostvario ciljeve vezane za iseljenike i duboko se suprotstavljam svakome ko misli da država treba da uređuje pitanja vezana za iseljenike. To je takođe jedna suštinska razlika. Zaista vas molim, ako ćemo razgovarati o amandmanima, vrlo pažljivo ćemo razmatrati vaše amandmane i svaki amandman koji može da doprinese tome da se možda neka nejasnoća u zakonu ili neka nedorečenost otkloni. Ali koncepcijski, suštinski se razlikujemo u ovom pristupu. Ja koncepcijski podržavam pristup Ministarstva da država na ovaj način određuje svoj odnos prema dijaspori i Srbima u regionu i da gradi sopstvene kapacitete za realizaciju ovog zakona. Hvala vam.
Gospodine Nikoliću, po kom osnovu ste se javili? Replika? Niste shvatili, vaša poslanička grupa je interpretirala na jedan način, a gospođa Kolundžija je to pojasnila. Nije bilo ničeg uvredljivog i nejasnog u njenom izlaganju. Vi ste pogrešno protumačeni? Onda izvolite.
Pozvaću se na stenografske beleške od juče, odnosno od sinoć, kada ste o ovom zakonu govorili. Rekli ste – po mom dubokom uverenju, zakon treba da se donese pre svega zbog toga da bi država utvrdila svoj odnos prema dijaspori i Srbima van Srbije, da bi utvrdila organe koji će se baviti unapređivanjem tih odnosa, da bi utvrdila instrumente za unapređivanje tih odnosa i u tom smislu, po meni, ne bi trebalo da se bavi pitanjima organizovanja same dijaspore. Sjajno. Sve ovo i mi tvrdimo, samo kažemo da je zakon negacija svega ovoga, proklamovanih želja i ciljeva koje ste vi stavili i koji su nam zajednički. Kada ste osporili Skupštinu, jer mi kažemo da je konstituisanje Skupštine u stvari politička manipulacija, vi kažete sledeće: Sada dolazimo do ovog pitanja – ukoliko je ovo zakon koji definiše odnos države Srbije i njenih institucija prema dijaspori i Srbima koji žive van Srbije, da li je onda mesto u ovom zakonu Skupštini dijaspore konstituisanoj na ovaj način? Vi postavljate i otvarate pitanje Skupštine, a mi to takođe radimo. Mi jesmo za to da se sedne i o ovome razgovara. Ministar ne želi o tome da razgovara. On ovde napadno ćuti. Hajde da otvorimo ovaj problem, jer ste vi na neki način izrazili dilemu. Da li ovako konstituisana Skupština može da bude spona između države i dijaspore na pravi način, onakav kakav vi to želite, a na taj način i mi želimo da taj kontakt bude ostvaren? Koncepcijski je zakon već osporen. Da vidimo da li je način konstituisanja, mandat i sve ostalo, da li je to ovim zakonom predviđeno na pravi način. Mi tvrdimo da nije i podneli smo amandmane u tom pravcu, a ima i amandmana kolega iz drugih poslaničkih grupa. I ja samo o tome govorim. Ali danas predstavnici vlasti, odnosno pozicije, pričaju o problemima dijaspore, pričaju o sećanjima, pričaju o ne znam čemu, a ne pričaju o ovim argumentima. Mi upravo želimo da pokrenemo razgovor na bazi argumenata. Dosad od ministra nismo čuli nijedan kontraargument. Mi smo ovo izrazili u jednoj oštrijoj formi, vi ste izrazili u formi kako to piše u stenografskim beleškama, to ne osporavam niti preuveličavam, niti zloupotrebljavam, ali je to dovoljan razlog da napokon otvorimo ozbiljnu raspravu o ovom zakonu u parlamentu.
Gospodine Nikoliću, zahvaljujem. Pravo ministra je da sasluša sve poslanike, sve eventualne dileme i da se na kraju obrati. Ne možemo određivati kada će on to učiniti. Najveći broj ministara upravo ima taj pristup, da prati izlaganja poslanika i obrati se na kraju. Vaše uporno insistiranje da uključite ministra kada vi želite, prosto ne nailazi na pozitivan odgovor. Ministar ima pravo da odluči kada će se javiti. Gospodin Aleksandar Jugović. Takođe replika. Šta je osnov za repliku kod vas?
Dva puta me je pominjao gospodin Nikolić u vezi sa mojim izlaganjima, pa je to osnov moje replike. Prvo bih rekao gospodinu Nikoliću, koji je rekao da je Koštunica nekome davao nekakve šanse, da niko personalno, pa ni u politici, ni u bilo kojoj sferi, ne može davati nikakve šanse. Politika je takva da narod daje šansu. Narod je SPO-u dao šansu, to je u Vladi od 2004. do 2007, od 2003. do 2004. godine je konstituisana. Istom Koštunici je narod oduzeo šansu, a SPO je opet dobio šansu da se bavi problemima dijaspore, očigledno jer je to radio na dobar način. Dalje, vidim da se ovde mnogi hvataju za leksemu, a ne razumeju suštinu. Nije bitno kako ćemo nazvati patriotizam, nego je bitno njega artikulisati na pravi način. Mnogi ovde koji ne razumeju šta znači ta reč, traže svoju potporu u politici u devedesetim godinama. Vidim da se mnogi prepoznaju zbog onog diskontinuiteta koji hoće SPO da napravi. Nije novi patriotizam nešto što je novo. Novi patriotizam jeste sasvim drugačiji pogled od onog koji je Srbiju vodio u bedu i ratove. Mi hoćemo snažnu Srbiju u svakom pogledu, ekonomski, sa prijateljima na Zapadu. Mislim da je to suština i ono čemu bi trebalo da teži svaki građanin Srbije. Ravna gora takođe ne bi trebalo da brine poslanike SNS-a. Gospodin Rogović je moj veliki prijatelj, to nije sporno, ali razumem, on je u jednoj mladoj političkoj partiji, oni još uvek lutaju. Jednostavno, mi znamo koja su naša opredeljenja, a oni ih još uvek traže. Tako da je, mislim, ovim mojim izlaganjem stavljena tačka na neke nedoumice koje su se kod opozicije pokazale.
Reč ima gospođa Nada Kolundžija.
Nadam se da više neću imati potrebe da se javljam. Radi se o tome da, ako imate neku dilemu ili ako smatrate da neka odredba stava nekog člana možda nije dovoljno jasno precizirana, onda nas suštinski razlikuje to što ja kažem - da, ovaj zakon je dobar i mi ćemo ga podržati, ovaj zakon je neophodan, i ako ima primedaba koje mogu da ga poprave, mi smo spremni i ministar je spreman da o tome razgovara. A vi kažete potpuno suprotno. Vi kažete - imamo sitne primedbe na ovaj zakon, ali zakon ne valja ništa i mi nećemo da ga podržimo. Zbog toga vas molim da me ne uzimate kao poređenje. Mi se suštinski razlikujemo u odnosu prema ovom zakonu. Dakle, sve ono što je definisano kao državni prioriteti, sve ono što je utvrđeno kao zajednički interes između države Srbije i dijaspore i Srba koji žive u regionu, svi instrumentariji koje je država kao svoj kapacitet uključila da bi to radila, za nas su potrebni. Samo sam postavila pitanje - da li postoji potreba da još uključimo neke instrumentarije kako bismo ojačali to, polazeći pre svega od toga da bi Ministarstvo za dijasporu, a i Vlada Srbije i mi ovde, utvrdili da je ovo krucijalno važno pitanje i da njemu treba da se posvetimo maksimalnim kapacitetom koji država ima na raspolaganju. Kada je u pitanju moja dilema oko toga da li ima i naznaka toga da se država meša u organizaciju dijaspore, tu sam samo navela pitanje za Skupštinu. Činjenica da svi govore o tome i većina opozicionih partija traži da se država meša u to (jer se ne meša, po ovom zakonu) meni daje da zaključim mirne savesti da u ovom zakonu nema te vrste rizika da će se država na bilo koji način mešati u organizaciju, organizovanje, disciplinovanje i ne znam ni ja šta. Naša argumentacija je u tome da ovo nije nikakav partijski zakon, ovde se državnim organima daju nadležnosti koje su bitne za ostvarivanje ovih ciljeva. To je ono što bi i vama trebalo da bude argument da podržite zakon, boreći se da nekim amandmanima popravite ono što možda smatrate da nije dovoljno precizno navedeno. Hvala.
Zahvaljujem. Nema više osnova za repliku. Dovoljno ste pojasnili Skupštini. Ako ima nekih nejasnoća, neka ide među vama na pauzi. Na mene ne možete imati repliku, nisam govorila o materiji koja je na dnevnom redu. Ako imate povredu Poslovnika, moram vam dati reč. Izvolite.
Pogrešno sam protumačen. Vi ste meni zamerili, na izvestan način, što pozivam ministra da se uključi u ovu raspravu i rekli ste da on ima pravo da se na kraju rasprave uključi i da svoj završni komentar. Upravo je to manjkavost ovog parlamenta, zato što mi posle nemamo mogućnost replike na ministrovo izlaganje. On, naravno, to pravo ima, ali mu niko ne osporava pravo ni da se u svakom momentu diskusije po bilo kom zakonu, odnosno zakonu koji predloži, ovde uključi u raspravu. To rade mnogi ministri i to je moj savet ministru Srećkoviću, da se uključi, da bismo neke dileme otklonili. Mi ćemo se vraćati na ove dileme koje je gospođa Nada Kolundžija imala, a mnoge dileme može upravo ministar da razreši. Po mom mišljenju, nije dobro da se ministar, kada se otvaraju ovako ključni problemi, obrati na kraju rasprave. Poželjno je da se ministar uključi i još jednom ga pozivam da to učini.
Težnja za interaktivnim odnosom očigledno postoji i moguća je kod rasprave u pojedinostima. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovane kolege i koleginice, mislim da bi trebalo, makar prećutno, da postignemo dogovor da o jednom ovako važnom zakonu, koji je vrlo bitan, jer se prvi put donosi od strane ove države, jer reguliše jednu značajnu materiju i odnosi se na veliki broj naših državljana, treba ipak diskusiju da usmerimo u drugom pravcu. Ako postoji prvi put situacija u našoj zemlji da se sistemski i normativno, zakonski bavimo dijasporom, to pokazuje da država nije bila, sve do današnjeg dana ili do ovih dana, ozbiljna u pogledu odnosa prema svojim državljanima koji žive van granica naše zemlje. Mi smo često, kada smo sretali naše iseljenike, posle razgovora sa njima zaključivali da je njihov odnos prema matici često mnogo zreliji, odgovorniji i ozbiljniji nego naš. Sama činjenica da postoji nekoliko stotina ili nekoliko hiljada udruženja, organizacija, asocijacija naših državljana koji žive van granica naše zemlje, a da država ništa do sada ozbiljno nije uradila u smislu njihovog organizovanja, pokazuje dosadašnji nemaran odnos matice prema svojim građanima van granica. Nacrt zakona, to ste mogli da vidite u obrazloženju, dobilo je 2.400 udruženja, asocijacija, organizacija i uticajnih zainteresovanih pojedinaca za normativno uređenje ovog zakona. Ovaj zakon je, naravno, usaglašen i sa Kabinetom predsednika Republike i Ministarstvom spoljnih poslova. On nije partijski zakon i molim sve kolege, pre svega iz DSS, da ne prave dodatnu zabunu kod ionako dovoljno zbunjene dijaspore, sa paušalnom tezom da je ovo partijski zakon. Da je partijski zakon, poslanici SPO ne bi podneli šest amandmana na njega. Verovatno bismo seli unutar naše stranke, dogovorili kako zakon treba da ide, dogovorili sa koalicionim partnerima da oni ne podnose amandmane jer je to naš partijski zakon i onda ni naši koalicioni partneri ne bi podnosili amandmane ili izražavali određene sumnje u pogledu kvaliteta samog zakona. U uvodnom izlaganju, što su mnogi zaboravili, ministar je rekao da će, s obzirom na to da je podnet veliki broj amandmana na ovaj zakon, sve amandmane koji poboljšavaju ovaj zakon, u dogovoru sa Vladom, vrlo rado prihvatiti. Drugo, ako se govori o najvažnijim telima, znači Skupštini koju biraju naši ljudi van granica naše zemlje i o Savetu koji čine predsednik Republike, predsednik Vlade, ministar spoljnih poslova, ministar dijaspore, prosvete, kulture, vere, finansija, predsednik Izvršnog veća AP Vojvodine, predstavnik SPC - nećete valjda reći da su sve to kadrovi SPO i da oni čine tako važno telo? Naravno, sloboda govora omogućava svima da kažu šta hoće, ali mislim, pre svega zbog tog osetljivog odnosa prema dijaspori, koja je decenijama podeljena, zbunjena, dezorijentisana, ostavljena od matice, da mi u ovom visokom domu ne treba dodatno da zbunjujemo ionako dovoljno zbunjenu dijasporu. Da je ovo partijski zakon, SPO bi pričao dominantno o onome o čemu smo pričali od 1990. godine, o političkoj emigraciji posle 1945. godine. Međutim, zakon tretira i političku emigraciju i ekonomsku emigraciju i tzv. humanu emigraciju i emigraciju nastalu u ratovima, bespotrebnim, od 1990. godine naovamo. Naravno, i to je stranački stav, SPO ima emociju i jedina je politička stranka u Srbiji, politička stranka sa liste ZES, desna evropska Srbija, koja ima odnos poštovanja prema ljudima koji su bili politički progonjeni, prema kojima je država ostvarivala i odvajala značajna finansijska sredstva za njihovo tajno praćenje, prisluškivanje, za nalaženje izvršilaca surovih ubica. Gospodin Jugović je pričao o Dragiši Kašikoviću. SPO je i ustanovio nagradu "Dragiša Kašiković". A kakav je odnos matice prema, recimo, nagradi "Dragiša Kašiković" pokazuje i podatak da jedna dobitnica nagrade, inače kandidat LDP-a za gradonačelnika Beograda, nije znala da izgovori prezime čoveka čije ime nosi dodeljena nagrada. SPO smatra da sa ovako sistemskim zakonom treba da počnemo da povezujemo dijasporu i maticu. U tom delu očekujemo konstruktivnu podršku svih. Nećete mi valjda reći da je predstavnik Srpske pravoslavne crkve kadar SPO? Poslanike DSS izuzetno poštujem. Mislim da su vrlo kvalitetni kadrovi, ali se ne slažem sa njihovom politikom i ne mogu da razumem njihovu jučerašnju i današnju ostrašćenost i razjarenost. I mi smo gubili izbore, pa šta. Bili smo dva puta ispod cenzusa, pa smo preživeli kao stranka. Preživećete i vi. Promenili ste kurs. Smatrate sada da je Slobodan Milošević imao dobre političke ciljeve ali pogrešne metode i, ako bi se vama pružila šansa, da biste vi ostvarili iste političke ciljeve, samo drugačijim metodama. Zbog toga ste sada u bloku sa SRS, koja slično razmišlja kao i vi. Ako, i treba da budete. Vaše je političko pravo da do 2000. godine budete monarhistička stranka, da kada se mi penjemo na Ravnu goru idete na u selo Ba, a onda da od 2000. godine postanete republikanska stranka. Vaše je pravo da vašeg predsedničkog kandidata, koji je dobio mandat za promene, reklamirate da je to potomak vojvode Mišića, nikada član Saveza komunista, monarhista, šta ja znam šta sve ne, a onda najveći zaštitnik upravo onih koji su srpskoj političkoj emigraciji dolazili glave posle 1945. godine. Međutim, vratio bih se na ono što je prethodilo ovom zakonu. Nacrt zakona, pored toga što je dobilo više od 2.400 udruženja, organizacija i asocijacija, usaglašen je sa međunarodnim principima i standardima koji se odnose na položaj dijaspore. Osnovane su mnoge kancelarije za dijasporu pri lokalnim samoupravama. SPO učestvuje u trideset i nešto posto vlasti u lokalnim samoupravama, ali ne u svih 100%. Posebno u lokalnim samoupravama gde ima najviše ljudi van granica naše zemlje, posebno u istočnoj Srbiji. Održana je Druga konferencija srpskih asocijacija zemalja u okruženju, Međunarodna konferencija o srpskoj dijaspori i razvoju matične države. Napravljen je, i na sajtu Ministarstva može da se vidi, informativni priručnik za dijasporu. Otvoren je niz javnih debata na temu - srpska dijaspora, položaj, učešće i važnost za predstojeće izbore za Evropski parlament. Uručene su mnoge zahvalnice, knjige, udžbenici, finansirana je izgradnja spomen-ploče Milevi Marić-Ajnštajn u Cirihu, ostvarena saradnja sa sportskim, kulturnim organizacijama. Do sada naši ljudi iz inostranstva, kada dođu u maticu, nisu imali svoje ministarstvo. Nisu imali u lokalnoj samoupravi kancelariju u kojoj mogu da reše elementarna pitanja od važnosti - putne isprave, pravna pitanja, carinska pitanja itd. Bili su ''reketirani'' na svakom koraku, opljačkani sa Zajmom za preporod Srbije. Tražio se od njih novac za ratove. Mnogi su dolazili i ostavljali živote u ovim zadnjim ratovima i ostajali bez prebijenog dolara, koji je stican desetinama godina. Prema tome, mi zaista moramo, kao što to rade Irska, Italija, Nemačka, Grčka, kao što rade zemlje u okruženju, kao što radi Hrvatska (ma kakvi odnosi između Hrvatske i Srbije u prošlosti bili), voditi ozbiljan odnos prema dijaspori i moramo sistemski urediti te odnose. Da li je to što dijaspora sama bira svoje predstavnike u Skupštinu dijaspore partijsko pitanje i da li je to uticaj države na izbor njihovih delegata? Verujte da je mnogo sastanaka sa najuticajnijim organizacijama napravljeno i došlo se, posle tih razgovora, do zaključaka da oni žele da se samoorganizuju i da je to najbolje, da matica ne treba da se meša u njihov izbor. A ovde se postavlja pitanje kakve su nadležnosti Skupštine izuzev ovih nadležnosti pobrojanih u zakonu. Ta skupština naravno da ne može imati ni zakonodavnu, ni izvršnu, ni sudsku, ni normativnu vlast itd. Ali je ona potrebna da definiše osnovne probleme dijaspore, da ih u saradnji sa Ministarstvom za dijasporu, Ministarstvom spoljnih poslova, kao i svim ostalim ministarstvima i savetima, kroz državne organe rešava, pre svega diplomatijom, u dogovoru sa matičnim zemljama. Da li je to partijsko pitanje? Mi ne vidimo. Kažem, da se zakon bavi isključivo političkom emitacijom, da članove Saveta čine kadrovi SPO, da Skupštinu bira glavni odbor SPO, onda bi to stvarno bilo stranačko pitanje. Ovako, molim vas da se svi uozbiljimo, molim da svi kod rasprave u pojedinostima obrazlože svoje amandmane. Evo, odmah ću vam reći, uopšte me ne interesuje stav moje stranke, glasaću da se ustanovi nagrada "Slobodan Jovanović". Mislim da je podnosilac amandmana podneo izvanredan amandman. Mislim da je to naš najznačajniji teoretičar politike, države i prava. Postoje, naravno, značajni naši državljani. Recimo, Jovan Hadžić, koji je takođe iz dijaspore, jer je Vojvodina tada bila van granica Srbije, dao je najznačajniji doprinos normativnom ustanovljenju države. U velikoj meri je pravio zakone po ugledu na tadašnje evropske zakone, na Napoleonov "Code civil", nemački građanski zakonik, austrijski građanski zakonik. I svi oni koje je malopre pobrojao gospodin Aleksandar Čotrić - Dositej Obradović, Vuk Karadžić, Jovan Hadžić, Mihajlo Obrenović, zbog toga što su bili desničari, patriote, zbog toga što su bili Evropejci, imali su problema sa primitivcima u svojoj zemlji koji ništa nisu razumeli i koji su ih zvali ''strani špijuni''. I danas možete mnoge da čujete da je Vuk Stefanović Karadžić upropastio srpski jezik, upropastio našu azbuku, bio austrougarski špijun itd. Molim vas da poseban odnos poštovanja imamo prema ljudima koji su dali veliki značaj obnovi srpske državnosti. Ne zaboravimo, u 19. veku, kada u Srbiji nisu postojale škole, u Srbiju su došli iz Austrije i Mađarske, pre svega sa teritorije današnje Vojvodine, mnogi školovani i učeni ljudi da budu pisari, da budu učitelji, da budu prosvetitelji, ali zbog načina ponašanja, načina oblačenja, zbog drugačijih navika, nepismeni narod ih je sa prezirom zvao ''nemačkari'' i ''švabovija''. Ali su ''nemačkari'' postavili temelje naše nove srpske državnosti i kada pričamo o dijaspori, osećam u ime SPO potrebu da se sa ove distance setimo ''nemačkara'', da se setimo tih ljudi koji su ostavili lagodne živote u Pešti, Beču, Novom Sadu, Subotici i došli u ruralnu i nepismenu Srbiju, nošeni najlepšim patriotskim pobudama. Šta želi ovaj zakon? Ako želimo da taj talas, ta reka obrazovanih, onih koji treba da budu nosioci srpske građanske, po nama desne, evropejske Srbije, ne nose svoju pamet i ne koriste je ni na istoku, ni na zapadu, ni na severu, ni na jugu našeg kontinenta, već ovde u Srbiji. Razumem da je, verovatno, ljude iz stranke koju sam pomenuo dodatno razjario i naš stav o NATO-u, ali sam zato malopre i pomenuo generala Mihailovića i rekao da, i u onom momentu kada su saveznici bili totalno nepravedni prema njemu, to nije uticalo na kurs njegove politike. Zbog toga SPO smatra da, ako zaista želimo ekonomski da oporavimo zemlju, ako želimo da budemo veliki deo porodice evropske zajednice, moramo ući u NATO. Naravno, u raspravi o pojedinostima ovog zakona SPO će za sve amandmane koji po našem mišljenju i dubokom uverenju kvalitativno poboljšavaju ovaj zakon, dati svoj glas. Hvala.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Nikoliću. Po Poslovniku.
Član 101. Poslovnika. Funkcionišemo po sistemu prepodnevne rasprave. Dakle, ja sam ovlašćeni predstavnik i kada god se pomene stranka, poslanička grupa u negativnom kontekstu ili u pogrešnom kontekstu, onda predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe ima pravo na repliku. Zamolio bih vas da u skladu sa Poslovnikom dobijem reč, jer ipak su ovde izrečene neke krupne stvari i optužbe u odnosu na DSS. Je li bih mogao, u skladu sa Poslovnikom? (Predsednik: Možete da koristite vreme za reklamiranje Poslovnika. Imate još minut i po.) Imam minut i po, sasvim dovoljno. Gospodine Čikiriz, don't mix grandmothers and frogs. Dakle, ja i mi iz DSS ovde čitavo pre podne zaista pokušavamo, otvaramo određenu argumentaciju i tražimo kontraargumente. Ministar ćuti celo pre podne. Okej, to je njegovo pravo. Razumem da vi, kao predstavnici SPO, ovde morate da branite zakon, ali ajde onda iznesite neke argumente. Stalno emocije, stalno sećanje. Sa svim ovim što ste iznosili malopre u završnici, ja se slažem. Ali, rekli ste na početku, i zato reagujem, i zato imam pravo, da DSS vodi politiku Slobodana Miloševića 90-ih godina. Oprostite, prvo hronološki da kažem jednu stvar, vrlo važnu. Nismo mi do 2000. godine bili ni u jednoj vladi Slobodana Miloševića, a SPO je bio. Drugo, logički, ako kažete da mi vodimo politiku Slobodana Miloševića 90-ih godina, s kim vi sada sedite u Vladi? Da li se predstavnici SPS-a (vi ste, kao predsednica parlamenta, i potpredsednik SPS-a) podrškom ovog zakona zapravo odriču politike koju je vodio Slobodan Milošević tokom 90-ih godina? Jer, na osnovu ovoga što je gospodin Čikiriz rekao, onda se vi odričete politike, jer koliko ja vidim, SPS nije imao nikakvu zamerku na ovaj zakon i dao mu je podršku. Mi imamo zamerku, a vi onda kažete da mi vodimo tu politiku. Dakle, jednostavno, logički nešto ne stoji. Ako je istina da mi vodimo politiku koju je vodio Slobodan Milošević 90-ih godina, onda je se stranka koja je naslednik te politike odrekla. I da vas podsetim da ste u dve vlade bili sa nama koalicionih partneri i tada tako niste pričali. Vi ste, izgleda, sada tek shvatili, 2009. godine, da smo se i mi promenili. Zaista vas pozivam, ako diskutujete, mi ovde iznosimo određenu vrstu argumentacije, osporen vam je zakon i od šefa poslaničke grupe, gospođe Nade Kolundžije, iznesite kontraargumente. Ubedite gospođu Nadu Kolundžiju da svoje nedoumice oko ovog zakona raščisti i da ih više nema, pa onda možemo da pričamo o nekim drugim stvarima.
Nema povrede Poslovnika. O pravu na repliku u skladu sa Poslovnikom odlučujem - sve je jasno i nije bilo uvreda. Ni sada ih nema, gospodine Čikiriz, tako da nećete dobiti reč. Gospodin Nikola Lazić ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, osvrnuću se na početku na nešto što je gospodin ministar rekao kada je polemisao sa gospodinom Đokićem, predsednikom Odbora za Srbe van Srbije, a to je da bi i on verovatno bio protivnik i kritizer ovog zakona da je u opoziciji. Mi u DSS-u ne razmišljamo na taj način. Mi smatramo da, kad god je kvalitetan zakonski predlog na dnevnom redu, njega valja podržati. Za to ima više primera, ali osvrnuću se na ekološki set zakona, koji je naša poslanička grupa podržala jer smatramo da je kvalitetan, potreban i da je bio dobro urađen. Što se tiče toga da su se poslanici SPO u većem delu svojih diskusija bavili DSS-om nego što su se bavili samim meritumom zakona i našim primedbama, to govori o tome da oni zapravo nisu imali šta da odgovore na te naše primedbe. Čini mi se da je sam zakon, osim možda naziva zakona, promašio temu. Takođe, poslanici SPO su optuživali nas kao stranku, identifikovali su nas sa politikom 90-ih godina, brojnim žrtvama, itd. Mislim da se onda stvarno postavlja pitanje da li su poslanici SPO svesni s kim sede u Vladi, odnosno da su ti koje oni kritikuju i koje optužuju da su najveći krivci, zapravo najvatreniji zagovornici usvajanja ovog zakona, što smo imali prilike da čujemo juče i danas. Mislim da ovako koncipiran zakonski predlog neće rešiti praktična pitanja koja i dalje stoje otvorena pred dijasporom. Takođe, ovo neće učiniti saradnju države sa dijasporom efikasnijom, reverzibilnom i, na kraju krajeva, neće blagotvorno delovati. Ministar je juče, predstavljajući zakon, rekao da je ovaj zakon zapravo temelj odnosa sa rasejanjem. Moram da primetim da će, ukoliko je ovako koncipiran zakon temelj odnosa sa dijasporom, čini mi se, ta građevina biti zapravo Potempkinovo selo. Čak je i šefica najveće vladajuće stranke u parlamentu juče iznela ozbiljne rezerve i primedbe na neke od ključnih odredaba zakona, kao što je Skupština dijaspore itd., što se zapravo u velikoj meri poklapa sa primedbama koje su izneli poslanici DSS-a. Činjenica jeste da ne postoji precizno definisana baza podataka o dijaspori. Taj zadatak svakako jeste težak kad se uzme u obzir njena heterogenost kada su u pitanju motivi za odlazak iz Srbije, bilo da su oni politički, ekonomski ili neki drugi. Takođe, ti razlozi umnogome određuju i kvalitet interesovanja pripadnika dijaspore u odnosu na maticu, a i različit je stepen integrisanosti pripadnika dijaspore, čak je negde i asimilacija u društvima u kojima oni danas žive. Kada se sve ovo sagleda, postavlja se pitanje da li ovako koncipiran zakonski okvir može da se smatra kao ozbiljan izraz namere države da se zaista na kvalitetan način bavi dijasporom i Srbima u regionu. Svi ćemo se složiti da je odnos države prema dijaspori u drugoj polovini prošlog veka bio maćehinski, da su vlasti generisale i podsticale mnoge podele u dijaspori, bilo je čak i drastičnijih primera i poteza. Razlog je krajnje jednostavan, a to je bio strah od ozbiljnijeg organizovanja dijaspore, bilo da je ono političko ili neko drugo, iz straha da ne bi bio ugrožen tadašnji režim. Naravno, dijaspora je to osećala, jer dijaspori nije potrebna kontrola, već je dijaspori potrebna saradnja i partnerstvo. Što se tiče vraćanja poverenja dijaspore u maticu, ono se ne može dogoditi preko noći, već je to jedan dugotrajan i veoma zahtevan proces. Prvi formalni korak u tom pravcu je preuzela vlada Vojislava Koštunice, time što je omogućeno da naši državljani u inostranstvu mogu da glasaju. To što je odziv dijaspore na biračkim mestima u inostranstvu još uvek mali, samo govori o činjenici da još mnogo mora da se učini kako bi oni želeli da učestvuju u političkim procesima u našoj zemlji. Ali to je, svakako, dobar početak. O tome kolika je privrženost dijaspore matici ne treba dodatno trošiti reči, to može da se vidi i prilikom svake međunarodne sportske priredbe, gde god se ona, širom sveta, odvijala. Naši pripadnici zaista veoma srčano bodre sve naše timove. Takođe, kada je formirano Ministarstvo dijaspore, postojala je ideja da ono interveniše u nizu različitih zakonskih predloga, kako bi se pitanja iz te oblasti efikasno rešavala. Nažalost, to je izostalo. Čini mi se da su oni koji su vodili ovo ministarstvo brinuli o svemu drugom mnogo više nego o pitanjima dijaspore. Neki su čak koristili Ministarstvo dijaspore za promociju sopstvenih stranaka. Neki su čak razmišljali i o isplativom biznisu, na primer da naplaćuju pripadnicima dijaspore oslobađanje od služenja vojnog roka pet hiljada evra, dve i po hiljade evra, ili već da ne spekulišemo o ciframa. Čini mi se pisac ovog zakona nije uspeo da razluči do kraja u kojoj meri država želi da učestvuje u životu dijaspore, kao i u kom stepenu treba dijaspora da učestvuju u životu matice. To se posebno odnosi na uređenje ili kontrolu njihovog organizovanja. Ovako koncipiran tekst uobličava neke formalne, manje značajne stvari, a izostalo je formulisanje suštinskih ciljeva. Takođe, postavlja se pitanje u kojoj meri je bilo kvalitetne rasprave među pripadnicima dijaspore o ovom zakonskom predlogu. Što se tiče primedaba, DSS ih ima mnogo i one su formulisane u amandmanskim intervencijama koje smo podneli, a neke od njih se poklapaju sa primedbama, kao što sam već rekao, pojedinih predstavnika vladajućih stranaka. U ovom predlogu zakona nije dosledno praćena nit koja pravi razliku između toga gde je naša populacija zaista dislocirana od matice, a gde su Srbi autohtono stanovništvo. Takođe, kada se tretiraju pitanja Srba u regionu, ne vidi se da zakonodavac zaista razume situaciju gde su Srbi konstitutivni narod, a gde su manjina. Jedna od ključnih primedaba, o čemu je najviše bilo reči, jeste način na koji je osmišljena Skupština dijaspore. Ona je nejasno i konfuzno definisana, jer se ne nude odgovori na to ko bira Skupštinu, gde je bira, kako ona funkcioniše, koliki joj je mandat itd. Zbog moguće i verovatne kompromitacije jednog važnog pitanja, poslanička grupa DSS je amandmanski intervenisala u ovom slučaju, jer umesto da bude vezivno tkivo dijaspore i matice, ovakvo rešenje bi samo podstaklo podele u dijaspori i otvorilo bi prostor za moguće manipulacije i partijske privatizacije ovako značajnog pitanja. Takođe, način raspolaganja novcem, odnosno Fond nije precizno razrađen. Dodatno, zakon predviđa samo sufinansiranje projekata, ne ostavlja mogućnost da jedna ili druga strana samostalno finansira određene projekte od zajedničkog interesa. Kada se uzme u obzir da su mnogi manipulisali novcem dijaspore i države u ne tako davnoj prošlosti, jasno je da ovi mehanizmi moraju biti precizni, sa naglaskom na kontroli tokova novca. Kada su u pitanju nadležnosti Saveta za odnose sa Srbima u regionu, pojedine stavke su sa spoljnopolitičkog aspekta u najmanju ruku škakljive, a o unutrašnjopolitičkom aspektu smo govorili. U Savetu se predviđa da sedi predstavnik samo jedne autonomne pokrajine, a koliko znamo, Ustav Srbije poznaje dve pokrajine u sastavu Srbije. Takođe, pitanje koje je otvorilo više poslanika, to je zašto u Savetu nema predstavnika Narodne skupštine Republike Srbije. Mislim da je to zaista neprihvatljivo i mi smo amandmanski intervenisali na to pitanje. Nadam se da ćete primedbe uvažiti, mada, ukoliko čak i budu neke od ovih primedaba uvažene, mislim da to suštinski neće promeniti kapacitet ovog zakona. Da rezimiramo, ne može se jednim površnim aktom napraviti ozbiljan pomak u odnosu Srbije sa dijasporom i Srbima u regionu. Za to je neophodan sveukupan proces u društvu, koji podrazumeva ugrađivanje u sistemske zakone važnih pitanja, pitanja pored statusnih, kulturnih, ekonomskih, političkih i drugih. Da li mislite da će ovaj zakonski predlog omogućiti i pomoći da se u zemlju vrate stotine hiljada mladih, obrazovanih ljudi koji su je napustili 90-ih? Svakako neće. Da li će povećati volju dijaspore da ulaže u privredu Srbije? Čini mi se da neće. Ovo više podseća na traženje razloga da Ministarstvo za dijasporu pokaže da nešto radi.
Zahvaljujem. Gospodine Đokiću, reklamirate Poslovnik ili šta? (Branimir Đokić, sa mesta: Replika.)
Kolega iz DS-a me je u izlaganju pomenuo, a mislim da me nije dobro razumeo, pa bih samo da repliciram. Nisam imao nikakav poseban dijalog sa gospodinom ministrom, jednostavno sam tražio da mi se odgovori konkretno na pitanje zašto u zakonu o dijaspori i Srbima u regionu ne postoji u Savetu predstavnik sa KiM, a postoji za AP Vojvodinu. To je jedno pitanje. Drugo pitanje na koje sam tražio od ministra da odgovori jeste zašto su u zakonu iz regiona izbačeni Srbi koji žive u Bugarskoj i Grčkoj. Tražio sam konkretan odgovor, s obzirom na to da sam doneo istorijsku građu da tamo živi preko 100.000 Srba još od sedmog veka.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS zaista nije očekivala više od ove vlade, kada je u pitanju zakon koji je danas na dnevnom redu. Da budemo iskreni do kraja, možda smo više očekivali od dotičnog ministra, s obzirom na to da on pripada stranci koja je nekako svih ovih godina unazad, pa i decenija, imala hipoteku da eksploatiše ovu temu odnosa matice sa dijasporom. Naravno, gospodine ministre, ovaj zakon je sve samo ne ono kako vi želite da ga predstavite, niti je sistemski, niti je istorijska prekretnica, niti će predstavljati institucionalni okvir za unapređenje odnosa matice sa Srbima u dijaspori i Srbima u okruženju. Vi ste deo vlasti koja je imala priliku gotovo deset godina da pokaže jedan dijametralno drugačiji odnos prema dijaspori. Vi za taj isti period niste uspeli ni da izbrojite koliko ljudi Srbija ima u svojoj dijaspori. Počinjete paušalno da pričate o ovom zakonu i to tako fleksibilno, govoreći o dijaspori od tri do četiri miliona, a na izbore ta ista dijaspora pošalje svega par hiljada ljudi da glasaju i da na taj način pokažu svoje interesovanje za vlast u ovoj državi. Na početku svoje rasprave ću da se osvrnem načelno na nekoliko stvari koje ste pomenuli u svom obrazloženju promovišući ovaj zakon, ubeđujući nas poslanike da za isti treba da glasamo i, pretpostavljam, javnost da je ovo dobar zakon. Kažete u obrazloženju da je ovaj zakon u funkciji objedinjavanja svih snaga jednog naroda. Podsetiću vas, gospodine Srećkoviću, da ste deo vlade koja je poslednjih deset godina posejala sve podele po Srbiji, od mesne zajednice, pa do najvišeg državnog nivoa. Budite ubeđeni, gospodine Srećkoviću, da su se te podele preslikale i na našu dijasporu. Juče ste ovde govorili o 2.400 udruženja i asocijacija. Srpska radikalna stranka ne likuje nad činjenicom da je to tako, ali budite ubeđeni da svaka od njih, ili velika većina njih, smatra da je relevantna i da je ona autentična i da je ona pravi predstavnik Srba u dijaspori. Vi ste, gospodine ministre, kao predstavnik Vlade, doveli u kontekst nacionalno buđenje sa ovim zakonom. Vi, koji promovišete globalističke, nadnacionalne vrednosti, evroatlantske integracije, govorite o nacionalnom buđenju. Ljudi koji su vas birali za ministra juče su govorili da tradicija ovog naroda predstavlja okove i da ne budemo okovani našom tradicijom. Vi, gospodine ministre, pokušavate ovaj zakon da promovišete i predstavite kao šansu za istorijsko pomirenje. Pre nekoliko dana mediji su brujali o poremećenim odnosima u Vladi zato što je jedan sud rehabilitovao jednu istorijsku ličnost, ne ulazeći u njenu istorijsku ulogu. Vi Srbiju te svađe i rasprave niste mogli da poštedite, bez obzira šta i kakve pozicije su iz SRS, pa i mene lično u odnosu na sve to. Govorite, gospodine ministre, da će ovaj zakon omogućiti da se ekonomski kapaciteti dijaspore opredmete ovde u Srbiji. Na osnovu čega? Slažemo se sa vama da su oni pozamašni, i humani i kulturni i ekonomski kapaciteti. Ali Srbija je, gospodine ministre, s obzirom da je u okolnostima o kojima je danas bilo reči i koje stvarate vi koji činite Vladu, zemlja u kojoj ne postoji ni pravna ni finansijska sigurnost, niti se primenjuju sistemski zakoni koji bi istu trebalo da obezbede. Za deset godina vlasti niste uspeli u Srbiji da obezbedite administrativne kapacitete da naša dijaspora dođe ovde, da ulaže svoj novac i da ga ovde troši, da od svega toga korist imamo i mi koji živimo u Srbiji, a svakako i oni koji osećaju emocije i veze za ovu svoju maticu, za Republiku Srbiju. Gospodine ministre, zakon je nedorečen u tehničkom i u svakom drugom smislu. Veliki broj kolega poslanika je govorio da predviđate instituciju, predviđate mehanizme čije funkcionisanje i izbor niste do kraja razradili već površno i paušalno. Postaviću vam jedno prosto i obično pitanje – šta znači u članu 23. reč ''eksperti''? Ko su ti eksperti, uvaženi u svojoj sredini, koji će biti članovi Saveta Skupštine dijaspore i Srba u regionu? Šta oni treba da ispune kao uslov pa da ih Srbija zakonom prepozna ili doživi kao eksperte? Da li treba da imaju visoke škole ili treba da nas podsećaju na eksperte koje ste vi uvezli u Srbiju, od Đelića pa do velikog eksperta Dinkića? Zašto u tim savetima ne bi mogli da budu ugledni srpski domaćini, ili iz nekog drugog naroda koji čine dijasporu Srbije tamo, koji su prepoznatljivi i uvaženi u svojim sredinama? Bilo bi lepo da nam to obrazložite. To je dokaz površnosti i pisanja zakona tek radi reda, a ovaj zakon, po mišljenju SRS-a, mogao je da bude sve, samo ne to. Ono što je suštinska zamerka SRS-a na ovaj zakon jeste činjenica da ste apsolutno apstrahovali prisustvo parlamenta u sprovođenju ovog zakona i kontroli sprovođenja ovog zakona. Istina je da je o tome bilo reči ranije, i u jučerašnjoj i u današnjoj raspravi, ali evo, ja vas pitam –u kom članu zakona predviđate da parlament, kroz svoja tela, svoje odbore ili pojedince, bude predstavljen u institucijama i mehanizmima koje ovaj zakon predviđa i razvija? Pogledajte samo Savet za odnose sa Srbima iz okruženja. Od predsednika Republike, predsednika Vlade, ministra, pa do poslednjeg, svi su volja skupštinske većine, sem predstavnika SPC, mada se država svojski trudi da i tu prste umeša i da potpuno derogira i devalvira značaj, vrednost i smisao crkve i crkvenih velikodostojnika u jednoj ozbiljnoj državi. I šta znači to - pozivate nas? Vi nas pozivate na opšti politički konsenzus, a ovde ste onima koji ne predstavljaju opoziciju uskratili pravo da na bilo koji način u svemu ovome učestvuju. Vi ste opet, kao vlast, uzurpirali ekskluzivno pravo na vaše odnose sa Srbima u dijaspori. Da li zaista verujete da u opoziciji nema stranaka kojima je stalo do nacionalnog pomirenja? Pa, ako je neko u poslednjih 18 godina govorio, politički delovao i ponašao se u duhu nacionalnog jedinstva i pomirenja, to je bio SRS. Da li smatrate da nemamo pojedince koji bi mogli, ako ne veliki, bar skromni doprinos da vam daju u primeni ovoga zakona? Ne. Vraćamo se na početak priče koji kaže da ste ostrašćeni i da ste podele sejali poslednjih deset godina i da niste sposobni, u političkom smislu, da ih prevaziđete. Šta znači, gospodine ministre, to da kažete - ovaj zakon šalje jasnu političku poruku dijaspori, predsednik Republike je predsednik jednog saveta? Taj naš predsednik se razume u infrastrukturu, razume se u nacionalnu bezbednost, a sada će da bude predsednik Saveta za odnose sa Srbima van Srbije. Da li je to neka garancija? Kakva je to garancija? Šta on zna o dijaspori? Šta zna o tim odnosima? Obavezujete ga zakonom da jednom u tri meseca saziva Savet. Da li to smatrate jasnom političkom porukom Srbima u okruženju? Ako je to cena da DS glasa za ovaj zakon, onda vas razumemo i zažmurićemo na to, nećemo više komentarisati. Gospodine ministre, ovaj zakon je tanak, nije dobar. Zakon ne predstavlja ništa od onoga kako ste želeli da ga predstavite. Ponoviću, nije nijedan institucionalni okvir za unapređenje naših odnosa sa Srbima van Srbije, odnosno sa Srbima u dijaspori, ne predstavlja istorijsku prekretnicu, nije ono što bi Srbima koji ne žive u svojoj matici dalo garanciju da Srbija na jedan korenit, radikalan način menja svoju politiku i stvara i počinje da stvara zdrave odnose prema njima. Na kraju, nikakvu političku pozitivnu poruku tim ljudima nećete poslati dok god se vladate i rukovodite principima u kojima je nastao ovaj zakon, u kojima će biti izglasan i u kojima ćete ga primenjivati.
Gospodin Nikola Žutić ima reč.
Gospodine ministre, poštovani poslanici, u načelnoj raspravi na skupštinskom Odboru za Srbe van Srbije zahtevalo se da se u pobrojane zemlje koje nacrtom ovog zakona obuhvataju Srbe u regionu uvrste i Bugarska, Grčka, Turska i Republika Srpska. O tom problemu je već govorio moj kolega Branislav Đokić, pa ću skratiti deo moje priče na tu temu. Što se tiče Grčke, treba poštovati istorijsku tradiciju srpskog srednjovjekovnog bitisanja na tim prostorima. Poznato je da se pominju Srbi Jezeriti u ranom srednjem vijeku. Ne treba zaboraviti nemanjićku tradiciju, naročito pohod cara Dušana i carske srpske zemlje Solunske Makedonije. U Grčkoj je, na kraju krajeva, i simbol srpskog svetosavskog pravoslavlja, Hilandar na Svetoj gori. Zbog svega ovoga nije mi jasno zbog čega je Grčka zaboravljena. Stavili ste je u onu svoju brošuru zemalja. Zaboravljena je i srpska tradicija u Bugarskoj. Pošto su Srbi, u školama se zovu Slaveni, nastanjivali te prostore prije azijskog dijela današnjeg bugarskog stanovništva, koji su u poznatom osvajačkom stilu azijskih ratničkih naroda pod vođstvom Asparuha 680. godine zaposeli prostor današnje Bugarske i spojili se sa slavensko-srpskom većinom i od njih primili varijantu srpskog jezika, od nekadašnjeg čisto azijskog bugarskog plemena zajednički novonastali srpsko-bugarski narodni konglomerat preuzeo je bugarsko ime. Mi iz SRS tražimo samo da se srpska istorijska tradicija njeguje preko srpske manjine u Bugarskoj u dogovoru s Bugarskom državom, a bez ikakvih drugih političkih ili ne daj bože teritorijalnih aspiracija. Hoćemo da se istina o srpskom narodu na tom prostoru ne zaboravi. Slična istorijska priča je i sa Turskom. Prema nekim podacima,danas u Turskoj srpskim jezikom govori oko tri miliona Turaka. Taj podatak dodatno može povezati dvije države, i to naročito njegovanjem zajedničke istorijske tradicije na prostorima Balkana. Ne treba zaboraviti brojne janjičare koji su nastali iz srpskog nacionalnog jezgra i koji su islamizacijom prevedeni u elitne turske ratnike. Nesretni i okrutni danak u krvi, ili dervišma, kada su srpski mladići prisilno odvođeni u Tursku, danas iz ove perspektive može biti faktor spajanja dva nekad neprijateljska naroda. Otkrivanjem istorijske istine o modernoj, liberalnoj i u dobroj meri laicističkoj Turskoj, kod dijela turskog stanovništva ''janjičarskog porijekla'' može dodatno da izazove bliskost sa stanovništvom današnje Srbije. Ratne sjekire su, hvala bogu, davno zakopane. Vidite kako je i košarka u današnjoj Turskoj vrlo kvalitetna. Zbog čega? Upravo zbog srpskog porijekla mnogih turskih reprezentativaca. (Malo šale ne škodi.) Pitam dalje gospodina ministra zašto Republika Srpska nije posebnoapostrofirana kao zemlja regiona, s kojom Srbija inače ima specijalne veze. Već taj podatak ukazuje na specifičnu problematiku odnosa Republike Srpske u odnosu na hrvatsko-bošnjačku federaciju. Izostavljanjem Republike Srpske iz spiska zemalja koje obuhvataju Srbe u regionu ugrožavaju se izvorne državotvorne odredbe Dejtonskog sporazuma. Naime, izostavljanjem Republike Srpske mi jačamo unitarnost BiH i time opet ugrožavamo Dejtonski sporazum. Postavljam i pitanje šta je sa Srbima u regionu ili dijaspori zaboravljene, izbrisane Republike Srpske Krajine, koja je upravo osnovana narodnim plebiscitom, kao i nasilno odvojene republike međunarodno priznate države Jugoslavije. Legitimno opredeljenje Srba u Republici Srpskoj Krajini trebalo je u međunarodnim odnosima da ima potpuno isti tretman. Tako je i bilo u ratnim godinama, kada je područje Krajine bilo specijalna zaštićena zona UN. Nažalost, današnja vlast doprinosi sklanjanju problema Srba iz Republike Srpske Krajine pod tepih. Međutim, u ovom uzvišenom skupštinskom domu postoje pojedinci koji izruguju ideju ujedinjenih srpskih zemalja, koji govore o agresivnoj radikalskoj nacionalnoj politici. Hajde, neka neko u Hrvatskom saboru progovori protiv današnjih granica ''velike Hrvatske'', protiv velikohrvatske okupacije srpskih zemalja, protiv Hrvatske koja je stvorena agresivnom i zločinačkom politikom imperijalnih sila. Takav se svakako ne bi dobro proveo, bio bi bar procesuiran. Ali u Srbiji, u srpskom parlamentu, pojedinci mogu istupati protiv nacionalnih tradicionalnih i državnih temelja srpskog naroda bez ikakvih posledica. Tako, na primjer, odvjetnik ''velike Hrvatske'' gospodin Batić šegači se sa zlojavim nacionalistima koji pominju granicu Karlobag-Ogulin-Karlovac-Virovitica. Anacionalni elementi indirektno napadaju i tekst himne "Bože pravde", koja se pjeva u srpskim zemljama i u Srpskom Brodu. Pljuje se, dakle, po nacionalnoj istorijskoj tradiciji i nikom ništa. Gospodinu Batiću ne treba mnogo ni zamjeriti. On je dosledan u svom antisrpstvu. Zbog takve doslednosti ga i poštujem. Takvih Kominterninih duhovnih nastavljača, nažalost, ima dosta u Srbiji, i to je fakat. Gospodin Batić je na jednoj skupštinskoj sjednici branio gospođu Pešić kada sam ja pomenuo u raspravi srpske istorijske granice na simboličnoj liniji istorijskog srpskog rasprostiranja Peroj - sjeverna Istra - Srpske Moravice - Gorski Kotar i Žumberak, u kome i danas žive Srbi grkokatolici ili unijati. Jedan od takvih je i publicista iz Njemačke Nikola Živković, koji nastupa sa srpskih pozicija. Tada je gospodin Batić sa čuđenjem uzvikivao: "Kakve Moravice? Jesu li to Moravice u Češkoj?" Dakle, on može slobodno da vređa, da mentoriše istorijske teme, iako nije istoričar. Ja sam ipak istoričar i nikako ne pričam napamet. Kad sam iznosio podatke o zapadnim srpskim zemljama iz moje knjige "Srbi rimokatolici takozvani Hrvati", ja sam se koristio austrijskom demografijom, austrijskim preciznim popisima stanovništva iz 1846. i 1850. godine. U njima se precizno matematički navodi da su Srbi dominirali u zapadnim i centralnim predjelima zapadnog Balkana. Tako je zapisano da je u Istri i na Kvarnerskim otocima bilo 134.555 Srba rimokatoličke i pravoslavne vjere. Dakle, vrlo precizan podatak. Dalje, oko 60.000 Italijana Latina i oko 30.000 Slovenaca, bez ikakvog pominjanja Hrvata i hrvatskog imena. Prema tom popisu iz 1850. godine, u Dalmaciji je bilo oko 330.000 Srba rimokatolika i oko 70.000 Srba, bez pominjanja Hrvata. U Slavoniji pravoslavnih Srba i rimokatoličkih Šokaca bilo je preko 250.000, opet bez pominjanja Hrvata. Dr Batić me, dakle, ne iznenađuje. Međutim, dojučerašnji tzv. velikosrpski nacionalisti iz naprednjačke političke formacije odjednom se zadovoljavaju malosrpskim programom i preoblače u nekakvu socijalnu stranačku formaciju. Oni se danas takođe šegače s pojmom ''velikog srpstva''. Pored dr Šešelja, i ja se osjećam prozvanim od ideologa malosrpskog programa bivših radikala, gospodina Tomislava Nikolića i Vučića, pošto sam u više navrata govorio o zapadnim srpskim istorijskim zemljama, koje idu pomenutom linijom Peroj - Srpske Moravice - Žumberak. Gospodin Nikolić nam drži lekcije o besmislu pominjanja okupiranih zapadnih srpskih zemalja. On nas malodušno pita - koje je rešenje? On se drži nasilno uspostavljenih brozovsko-angloameričkih granica. Te granice su i uspostavljene ratnom agresijom 1991. godine, ali su one nasilnim liberalnokomunističkim projektom ostvarene 1945. godine, preko Đilasove komisije i Josipa Broza. Danas kada Tomislav Nikolić izjavljuje da su postojeće granice između Srbije i Hrvatske međunarodno priznate, on tom izjavom priznaje ... (Predsednik: Gospodine Žutiću, izvinite pošto je 14.00 časova uobičajeno vreme za pauzu...) Dobro, imam samo još pet minuta. (Predsednik: Hoćete tih pet minuta da iskoristite kada počnemo u 15.00 časova?) Bolje sada da ih iskoristim. (Predsednik: Dobro, izvolite.) Čak su i hrvatski mediji bili iznenađeni i, pri tome, vrlo zadovoljni takvom izjavom gospodina Nikolića o Srbiji. Nikolić i Vučić, dalje, govore da militarni radikali hoće ratom da ostvare svoje velikosrpske ciljeve, upravo kao što su nekad demokrate njega nekada optuživale da svojom demagogijom gura Srbiju i srpsku djecu u krvave ratove, pa niko od radikala ne forsira ratnu opciju, već samo poštovanje međunarodnog prava i poštovanje istorijske tradicije. Od koga mi Srbi treba da tražimo dozvolu da možemo pričati istorijsku istinu o srpskom istorijskom rasprostiranju u srpskim istorijskim zemljama? Gospodin Nikolić vjerovatno misli da je istorija jedan ljudski život, da je istorija konzervirano stanje jednog života. Ranije sam govorio za skupštinskom govornicom da nam Jevreji moraju biti primjer što se tiče upornosti kod njegovanja nacionalne tradicije. Upravo su Jevreji mitološku priču o Palestini kao jevrejskoj zemlji realizovali posle više hiljada godina, a naša istoriografski dokumentovana priča, koja govori o srpskim zemljama od pre 150 godina, stavlja se na stub srama. Gospodin Nikolić se, dalje, zajedno sa Vučićem odriče zapadnih srpskih zemalja, otvoreno napadajući koncept velike Srbije. Gospodin Vučić ismijava nacionalnu ideologiju SRS-a kao nerealnu, ratnohuškačku, te proziva radikale da spremaju rat za Zadar, Split, Šibenik. Po njemu bi, izgleda, trebalo zaboraviti srpsku prošlost tih gradova. Kao što sam rekao, u Dalmaciji se srpska nacionalna tradicija gubi postepeno tek od druge polovine 19. vijeka, i to preko prihvatanja hrvatskog imena od djela Srba rimokatoličke vjere. Niko normalan, dakle, ne želi rat, a najmanje Srbi, koji su kao topovsko meso tokom 20. vijeka ginuli za interese velikih, naročito zapadnih liberalnih zemalja. Radikalska ideja velike Srbije u sadašnjem trenutku je zapravo ideja nacionalnog istorijskog i duhovnog osvješćivanja naroda, a to nije nikakav militaristički program. Ja sam, kao istoričar, u svojim javnim nastupima volio podsjetiti javnost gdje su bile granice zapadnog srpskog rasprostiranja i na šta su se one svele zahvaljujući antisrpskim i antipravoslavnim akcijama Vatikana, Habzburgovaca, Kominterne, nacista i Angloamerikanaca. Gospodine ministre, ova moja istorijska priča ima za cilj da i Ministarstvo počne više razmišljati o silom uništenoj dijaspori Republike Srpske Krajine, da podrži istorijsku istinu o zapadnom srpskom rasprostiranju, da se ta istina medijski popuni, kao što to radi hrvatska televizija, koja svakim danom objavljuje gebelsovske laži o mirotvornim Hrvatima i srpskim agresorima. Dakle, da se vratim konkretno i na zakon. Imao sam primedbe, kako sam pomenuo, na član 42, o nacionalnim priznanjima. Naime, htio bih dopuniti vrste nacionalnih priznanja. Predložio bih nacionalno priznanje za matematiku i astronomiju, koje bi nosilo naziv - nagrada Milutin Milanković. Istorijska nauka, kao temelj humanističkih nauka, po meni je zapostavljena u ovom nacrtu zakona, jer nije predviđeno nikakvo priznanje za naučna dostignuća iz istoriografije. Zato predlažem da se obrazuje nacionalno priznanje za istoriju pod nazivom - nagrada Radovan Samardžić. Komisija koja je zadužena za kategorije nacionalnih priznanja može odrediti i drugog istaknutog istoričara, ali je bitno da se ustanovi priznanje iz oblasti istoriografije. Dakle, u popisu nacionalnih priznanja očito je zapostavljena istoriografija u odnosu na, na primer, oblasti jezika i književnosti za koju su predviđena dva nacionalna priznanja - Dositej Obradović i Miloš Crnjanski. Još bih dao samo jedan predlog, koji se odnosi na pravnu nauku koja je takođe zapostavljena i nije predviđeno nikakvo nacionalno priznanje, da se dodijeli nagrada koja bi nosila ime - Slobodan Jovanović ili Laza Kostić. Evo toliko i zahvaljujem.
Zahvaljujem. Nastavljamo u 15.04 časova. Gospodin Dušan Marić će biti prvi govornik. [[Posle pauze – 15.05]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, donošenje ovog zakona, samo po sebi, neće promeniti ništa ako Srbija u korenu ne promeni svoj odnos prema Srbima izvan Srbije. Sadašnji odnos Srbije prema Srbima koji žive izvan njenih granica pre se može nazvati maćehinskim nego, kako vi iz vlasti danas tvrdite, majčinskim. Najbolja potvrda ove tvrdnje je ono što se danas događa u Sarajevu. U sarajevskom naselju Butmir danas se pod patronatom SAD-a i EU održava sastanak muslimanskih, hrvatskih i srpskih političkih lidera. Cilj toga sastanka je da se izvrši daljnja revizija Dejtonskog sporazuma i da se stvore uslovi za daljnje ukidanje Republike Srpske. Ono što zaprepašćuje jeste činjenica da se ni na ovom, kao ni na prethodnim sličnim sastancima, ne nalaze predstavnici Srbije i Rusije, koji su, kao što znate, garanti Dejtonskog sporazuma i postojanja Republike Srpske. Još više zaprepašćuje činjenica da Srbija ni na koji način nije digla svoj glas, nije protestovala zbog činjenice što nije dobila poziv da prisustvuje današnjem sastanku. Rasprava o ovom predlogu zakona je prava prilika da se još jednom progovori o položaju srpskog naroda izvan Srbije, a pošto su moje kolege govorile o položaju srpskog naroda u Hrvatskoj, iskoristiću ovu priliku da govorim o položaju srpskog naroda u BiH, ali isključivo o položaju Srba u BiH nakon potpisivanja Dejtonskog sporazuma, nakon okončanja ratnih dejstava. U najkraćem, taj položaj je mnogo gori nego što je bio prije 14 godina. Srpski narod je, 14 godina nakon završetka rata, izložen medijskoj satanizaciji na isti način i u istoj mjeri kao što je bio izložen 1992. ili 1999. godine. Medijsko i političko ocrnjivanje srpskog naroda u BiH najbolje se može sagledati na slučaju Srebrenica. U Srebrnici je, prema nekim realnim podacima, ubijeno oko tri hiljade muslimanskih vojnika, dve hiljade je poginulo u borbama sa srpskim snagama, a prema procenama, između 800 i 1200 je streljano nakon zarobljavanja. Ti vojnici su, prije nego što su ubijeni, što svakako predstavlja ratni zločin, počinili stravične zločine nad srpskim stanovništvom u Podrinju. Kao što znate, uništili su više od 130 srpskih sela i zaselaka i pri tom ubili negde oko 3.300 pripadnika srpskog naroda. Među ubijenima je bilo više od 1.000 srpskih civila. Znači, na jednoj strani imate ubijene muslimanske vojnike, a na drugoj strani podjednak broj ubijenih srpskih civila. Ono što je zapanjujuće jeste da za većinu svetskih medija, za medije u BiH, za većinu medija u Srbiji, za Haški tribunal, za Međunarodni sud pravde, za većinu ili za veliki broj političara u Beogradu, ubistvo muslimanskih vojnika jeste zločin genocida, a ubistvo srpskih civila nije čak ni ratni zločin. To je klasični primjer satanizacije i diskriminacije srpskog naroda. Taj odnos dvostrukih aršina prema srpskom narodu i njegovim žrtvama ilustruje i odnos prema ubijenim srpskim civilima u Sarajevu i muslimanskim vojnicima u Srebrenici. U Sarajevu je za vreme rata, prema sada postojećim spiskovima, ubijeno oko 3.200 srpskih civila, a da ne pominjem oko 5.000 vojnika. Ti ljudi nisu bili pripadnici srpske vojske, prije nego što su ubijeni nisu počinili nikakav zločin, nisu imali oružje i uniformu. Oni su, jednostavno, izvedeni iz svojih kuća i stanova, često sa članovima svojih porodica, i ubijeni. Nekoliko desetina srpskih civila je ubijeno nakon zvjerske torture u logoru koji se nalazi u kasarni ''Viktor Bubanj''. Već deset godina preživeli logoraši nastoje da na zgradu u kojoj su logorovali postave jednu spomen-ploču veličine pola metra kvadratnog, kao znak sjećanja na svoje poginule sapatnike i znak sjećanja na 3.000 srpskih civila koji su ubijeni u Sarajevu. Svaki put kada su pokušali da postave tu ploču, dočekali su ih naoružani policijski kordoni. Istovremeno, na teritoriji Republike Srpske, u Potočarima kod Srebrenice, podignut je jedan impresivni mauzolej poginulim vojnicima Nasera Orića na više od deset hektara srpske zemlje. Sad pazite ovu situaciju, konstitutivni narod u BiH - Srbi, konstitutivni narod - Muslimani. Muslimanski vojnici imaju pravo na mauzolej u Republici Srpskoj, na desetine hektara zemljišta, a srpski civili u Sarajevu nemaju prava da dobiju pola metra kvadratnog na fasadi jedne muslimanske zgrade. Nad Srbima u BiH izvršen je, kao što znate, zločin etničkog čišćenja. Protjerano je više od 460.000 Srba iz Sarajeva, srednje Bosne i Bosanske Krajine. Nažalost, u toku je druga faza sprovođenja tog zločina etničkog čišćenja, jer muslimanske i hrvatske vlasti u Federaciji BiH čine bukvalno sve da spreče povratak prognanog srpskog stanovništva. Posledice su sledeće - najmanje 527 naselja u Muslimansko-hrvatskoj federaciji, u kojima su pre rata živeli isključivo Srbi, više ne postoji. Znači, ostale su ruševine od kuća, porušene crkve, porušena groblja, posječeni voćnjaci i vinogradi, u korov zarasle njive. To je sve što je ostalo od Srba u 527 naselja. Nažalost, povratak Srbima nije onemogućen samo u sela, već i u gradske sredine. U mnogim gradovima u BiH broj Srba povratnika i broj Srba koji u njima živi bukvalno se može izbrojati na prste dvije ruke. Navešću primjer Kupresa. U Kupresu je prije rata živelo 2.300 Srba u gradu i oni su činili 65% stanovništva. Danas u Kupresu živi samo sedmoro Srba. U susjednom Duvnu ih živi devetoro, u Čapljini nema nijednog Srbina, u starom srpskom gradu Ključu živi 18 Srba. U Bihaću je pre rata živelo 16.000 Srba, a sada ih ima 380, u Sanskom Mostu je živelo 24.000 Srba, a sada je omogućen povratak samo za njih 2.500. Najmasovnije etničko čišćenje je izvršeno u glavnom gradu BiH Sarajevu, istom onom u kojem se političari iz Beograda, a među njima i predsjednik Srbije Boris Tadić, vrlo često i vrlo rado muslimanima izvinjavaju za zločine koje su Srbi počinili nad muslimanskim stanovništvom. Od predratnih 168.000 Srba u Sarajevu sada živi sedam hiljada. Oni ne da nemaju mogućnost da dobiju rukovodeća radna mjesta kao što dobijaju muslimani u Republici Srpskoj, da dobijaju političke funkcije, nego nemaju pravo na rad. Oni u Sarajevu bukvalno žive kao građani drugog reda. Kako žive Srbi u Federaciji BiH vidi se iz sledećeg podatka - u najmanje 70 srpskih naselja u Federaciji, gde su se ljudi vratili i gde živi 15.000 stanovnika, a među njima 1.900 djece, još uvek nema električne energije, a mi živimo u 21. vijeku, a od rata je prošlo 14 godina. Paralelno sa medijskom, satanizacija srpskog naroda sprovodi se i kroz rad organa pravosuđa, na tri paralelna kolosjeka - sarajevskom, beogradskom i haškom. Od deset optužnica koje podigne tužilaštvo u Sarajevu, devet je podignuto protiv Srba, a jedna protiv Hrvata i muslimana. Bukvalno isti odnos je u presudama koje donosi sud BiH. Možda iz razloga što je taj sud smješten upravo u zgradi kasarne "Viktor Bubanj", u kojoj se prije 15 godina nalazio logor u kojem je mučeno više od 400 i ubijeno više od 60 srpskih civila. Što se tiče Haškog tribunala i njegovog učešća u satanizaciji srpskog naroda u BiH, i sami znate da je optuženo i osuđeno kompletno političko, vojno i policijsko rukovodstvo Srba u BiH. Po nekom automatizmu, oni u Haškom tribunalu dobijaju između 20 i 30 godina zatvora. Istovremeno, broj optuženih muslimana je simboličan, a čini mi se da su do sada izrečene samo tri punopravne sudske presude za muslimanske zločine nad Srbima, i to na simbolične kazne zatvora od dve do tri godine. Ono što je zabrinjavajuće jeste da aršine slične sarajevskim i haškim primenjuje i pravosuđe u Srbiji. Proces protiv učesnika u napadu na kolonu JNA u Tuzli 15. maja 1992. godine je praktično jedini veći sudski proces koji se u Beogradu vodi za zločine koji su počinjeni nad srpskim narodom. Ostalo su procesi koji se vode protiv Srba za zločine koji su počinjeni nad muslimanima. Na primer, u Beogradu se vodi nekoliko sudskih postupaka za ubistvo nekoliko desetina zvorničkih muslimana, ali nema nijednog sudskog postupka za brutalno, zvjersko ubistvo više od 400 srpskih civila na području opštine Zvornik. Na ovaj način se svijetu šalje jedna poruka da su Srbi zaista najveći zločinci. Ako se tako kaže u Beogradu, onda se ne može očekivati da takvu tvrdnju osporavaju Brisel, Vašington, Sarajevo ili Zagreb. Slično pravosuđu ponaša se i znatan broj medija i političara u Srbiji i skoro sve značajnije nevladine organizacije koje se bave tzv. zaštitom ljudskih prava. Neshvatljivo je da predsjednik Srbije ode i pokloni se ubijenim muslimanskim vojnicima u Srebrenici, koji su prije togapočinili stravične zločine nad srpskim civilima, i da odbije da istog tog dana ode u Bratunac i pokloni se posmrtnim ostacima ubijenih srpskih vojnika i civila, već to uradi tek sa godinu dana zakašnjenja. Isto tako je nespojivo i otežava položaj srpskog naroda u BiH, doprinosi njegovoj satanizaciji, kada predsednik Srbije Boris Tadić ode u Sarajevo i tamo se izvini muslimanima za zločine koji su počinjeni nad muslimanima u Sarajevu, a bukvalno ni jednom riječju ne obezbjedi da dobije nekakav reciprocitet, da se muslimanski političari, bar na simboličan način, izvine za ubistvo više od 3.000 srpskih civila u Sarajevu. Kada imate taj odnos, onda u svakom slučaju muslimanski i hrvatski političari u BiH dobijaju podstrek da nastave sa svojom u suštini zločinačkom politikom prema srpskom narodu, čiji je krajnji cilj ukidanje Republike Srpske. Izneću sad neke činjenice koje govore o tome koje je sve nadležnosti Republika Srpska izgubila u proteklih 14 godina. Zahvaljujući srpskim političarima iz Banjaluke, da li zbog njihovog neznanja ili nedoraslosti, da li zbog karijerizma, da li zbog straha od haške optužnice, da li zbog novca, da li zbog svega toga pomalo, ali zahvaljujući njima i zahvaljujući ćutanju Beograda, Republika Srpska se prvo odrekla dejtonskog prava da svojim građanima daje državljanstvo. To pravo je ustupila centralnoj vlasti u Sarajevu. Nakon državljanstva, vlasti u Banjaluci i na Palama odrekle su se i prava da izdaju registarske tablice na vozilima, da izdaju vozačke dozvole i određuju njihov izgled. Srbi u BiH su potom ostali bez sopstvenog novca, pa je srpski dinar zamijenila, kao što znate, konvertibilna marka, kojoj konvertibilnost i počinje i završava se u njenomnazivu. Srpski političari su olako pristali na odricanje od autonomne poreske politike, tako da novac od poreza u Republici Srpskoj ubira Uprava za indirektno oporezivanje u Sarajevu. Sve ovo govorim iz razloga što smatram da se ove stvari direktno tiču Republike Srbije, iz dva razloga. Prvi razlog je što je postojanje Republike Srpske sa atributima državnosti koje je imala 1995. godine životni, vitalni interes Srbije. Drugi je razlog što je Srbija potpisnica međunarodnog sporazuma koji garantuje poštovanje Dejtonskog mirovnog sporazuma i postojanje Republike Srpske. Nakon poreza, Srbi u Republici Srpskoj su se, uz ćutanje Beograda, odrekli prava da izdaju lične karte, pasoše i saobraćajne dozvole i, praktično, sa tih dokumenata izbrisali oznake Republike Srpske. Sporazumom iz Dejtona Republici Srpskoj su u nadležnost pripali carina i zaštita sopstvene granice. Sada te poslove obavlja jedinstvena Državna granična služba, sa sjedištem u Sarajevu. Ako Republika Srpska bude željela, ovo je možda jedan banalan primer, da u budućnosti poveća broj televizijskih i radio stanica, ona to više neće moći učiniti sama, bez saglasnosti hrvatskih i muslimanskih političara. Uz pomoć okupacione vlasti, Banjaluka je Sarajevu poklonila i pravosuđe Republike Srpske i sad imate ovu situaciju da se svakog mjeseca u BiH podižu optužnice i izriču presude za stvarne ili izmišljene zločine koje su Srbi počinili nad muslimanima, ali zato skoro da nema sudskih postupaka za zločine koji su počinjeni nad Srbima, pa još uvek nemate presude, nemate čak ni začete procese za zločine nad Srbima u Sarajevu, Podrinju, Sanskom Mostu, Mrkonjiću, Bosanskom Brodu, Kupresu itd. Republika Srpska se odrekla prava da ima sopstvenu vojsku, kao što znate, silom prilika, zbog kolaboracije srpskih političara u Banjaluci i zahvaljujući ćutanju u Beogradu. Vojska Republike Srpske je ''utopljena'' u zajedničku vojsku sa Hrvatima i muslimanima. Na kraju, ono što je zdravom razumu neshvatljivo i što je najteže palo srpskom narodu nakon ukidanja vojske Republike Srpske, jeste činjenica da su srpski političari pristali da Republika Srpska praktično ostane bez svojih bezbednosnih službi. Kao rezultat svega toga imamo ovaj današnji sastanak u Butmiru kod Sarajeva i, dok mi ovde raspravljamo o, zaista smatram, perifernim stvarima, u Sarajevu se bukvalno odlučuje da li će Republika Srpska nastaviti da postoji. Kao što znate, muslimani imaju dva zahtjeva. Naravno, iza tih zahtjeva stoje SAD i EU. Prvi je zahtjev da se Republika Srpska odrekne svoje policije, a drugi je zahtjev da se odrekne prava veta u zajedničkim organima vlasti u Sarajevu. Praktično, u pitanju je potpuno odustajanje od Dejtonskog sporazuma, a Dejtonski mirovni sporazum je, praktično, jednini međunarodni ugovor koji garantuje postojanje Republike Srpske. Iz tih razloga smatram da Srbija mora aktivno da se uključi u ovaj proces i da se oglasi danas. Smatram da bi ministar za dijasporu trebalo da da objašnjenje zbog čega Republika Srbija ne učestvuje u današnjim pregovorima u Butmiru. Hvala.
Reč ima gospodin Bojan Mladenović.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, odnos između otadžbine i dijaspore smatram odnosom od velikog državnog i nacionalnog interesa. Približavanje Srba koji su odvojeni iz više razloga je od izuzetnog značaja. Nekoliko imigracionih talasa su razlog odvojenosti srpskoga naroda. Istorija beleži iseljavanja još u 18. i 19. veku, ali se pod srpskog emigracijom najčešće podrazumeva talas političkih izbeglica posle Drugog svetskog rata, zatim talas koji je od sredine 60-ih do kraja 70-ih odveo veliki broj naših ljudi na privremeni rad u inostranstvo i, najzad, poslednji talas iz 90-ih godina prošlog veka, koji još nije u potpunosti prestao, a zahvatio je srpski narod iz svih bivših jugoslovenskih republika. Srbija u svakom trenutku treba spremno da dočeka i omogući vraćanje srpskog naroda koji želi da dođe i živi u Srbiji, kao i da omogući materijalne uslove za to. Svi koji žele da se vrate su dobrodošli. Mora im se omogućiti da donesu svoja materijalna i duhovna dobra, kojima će, osim svojim prisustvom i prisustvom svog potomstva, dopuniti i obogatiti našu zemlju. U odnosu na broj stanovnika Srbije, s pravom se može reći da je srpska dijaspora veoma brojna, jer predstavlja više od trećine populacije u zemlji. Pod pojmom srpska dijaspora podrazumevaju se sva ona lica koja Srbiju doživljavaju kao maticu i koji se sa Srbijom identifikuju i u kulturnom i u jezičkom smislu, bez obzira na to da li imaju državljanstvo Srbije ili su pripadnici druge ili treće generacije iseljenika, da li žive u prekookeanskim zemljama ili u regionu, da li su srpske nacionalnosti ili su pripadnici neke od nacionalnih manjina koje žive u Srbiji. Potencijal kojim raspolaže naša dijaspora je izuzetno velik - ideje, znanje, iskustvo, poslovne veze, kapital, koji može doprineti ekonomskom razvoju naše zemlje. Zbog toga je izuzetno bitna poslovna saradnja subjekata dijaspore i matice, zatim ekonomska saradnja preduzeća u dijaspori i matici, organizovanje poslovnih susreta, promocija predstavnika dijaspore i matice, razmena ekonomskih informacija između matice i dijaspore i slično. Bitno je i značajno davati konkretne predloge za projekte za koji su zainteresovani predstavnici dijaspore i privrednici iz inostranstva za ulaganje u privredu Srbije, razvoj opština u Srbiji i slično. Međutim, ne treba se samo vezivati za ekonomsku saradnju i stalno nju spominjati, već treba unaprediti i naučnu, kulturnu sportsku i mnoge druge oblike saradnje između dijaspore i matice. Dijaspori treba pružiti sve najpotrebnije informacije koje se tiču privrednog, kulturnog i političkog života matične države. Posebnu pažnju treba usmeriti na omogućavanje učenja srpskog jezika i ćiriličkog pisma. Kada se organizuju manifestacije u Srbiji bilo kog karaktera, mora se mnogo više voditi računa o datumima kada se one održavaju, što nije slučaj danas, da one budu upravo u trenutku kada se inače veliki broj Srba iz inostranstva nalazi kod nas, a to je prilikom novogodišnjih, božićnjih praznika, letnjih godišnjih odmora i slično. Potrebno je što više pomagati dijaspori, a ne samo da se od njih traži kapital i da vrše ulaganja u Srbiju. Treba voditi više računa o srpskim zajednicama u inostranstvu, jer i tamo ima mnogo siromašnih. Pre deset godina, kada je bio u republičkoj vlasti, SRS je omogućio kupovinu velikog broja knjiga koje su poklonjene našoj deci u Rumuniji, kao i kombi za prevoz dece do škole. Takođe, u tom periodu organizovali smo prvi sabor srpskih novinara iz inostranstva u hotelu "Mladost", gde je došlo preko pedesetak novinara iz više zemalja sa više kontinenata, što smatramo od izuzetnog značaja za odnose između otadžbine i dijaspore. U godišnjem izveštaju o radu Ministarstva za dijasporu stoji da je postavljena spomen-ploča Milevi Marić-Ajnštajn u Cirihu. Koristim priliku da postavim pitanje samom ministru – da li se dovoljno vodi računa uopšte o kulturnoistorijskim spomenicima koji su postavljeni u čast naših velikana u inostranstvu, jer ono što vidimo u Srbiji, u kakvom se stanju oni nalaze, ne uliva nam nadu da se vodi računa o istima. Navešću vam primer samo na mojoj opštini Voždovac, gde do rodne kuće vojvode Stepe Stepanovića nemate adekvatan ni prilaz niti parking prostor. Dvorište je zaraslo i neograđeno, postoji deo ograde koji je po izgledu, verovatno, i sam vojvoda postavio. Vojskovođa koji je proveo preko 40 godina u srpskoj vojsci, ne zaslužuje ovakav odnos. Gradska mehana, takođe na Voždovcu, u Kumodraž selu, koja je inače zaštićeni objekat, potpuno je oronula, bez prozora i vrata, puna otpada i đubreta. Naveo sam samo ova dva primera kako se jedna opština ophodi prema svojim spomenicima, a nadam se da nije takav slučaj u inostranstvu. Završio bih izlaganje činjenicom da dijasporu ne smemo gledati samo kroz ekonomsku saradnju i ekonomsko iskorišćavanje, već joj treba omogućiti što tešnju saradnju sa maticom, što više ih pozivati da dolaze u svoju domovinu i voditi mnogo više računa o siromašnim Srbima, kojih nažalost ima puno u inostranstvu, koji se nisu snašli na adekvatan način, koji se često osećaju da su prepušteni sami sebi, koji se osećaju usamljenim i zaboravljenim od strane svoje domovine. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha. Ostalo je još tri minuta za vašu poslaničku grupu.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, daću za ova tri minuta jedan rezime i jedan vid gledanja SRS-a na ovu problematiku. Rekli smo da je ova materija regulisana Ustavom, regulisana je brojnim zakonskim propisima. Zbog toga imamo određenu primedbu, koju smo juče izneli, a to je da su ovim zakonom utvrđene nadležnosti i obaveze Ministarstva za dijasporu, dok ne vidimo obaveze ostalih ministarstava i državnih organa. Znači, osnovni, temeljni stub SRS-a polazi od toga da svi državni organi moraju raditi na ovome. Ako to ostavimo Ministarstvu za dijasporu, ''džabe smo krečili'' - ovaj zakon će biti samo zakon na papiru, nećemo ga moći oplemeniti i oživotvoriti u praksi. Druga stvar, bez sredstava nema ni rada. Ovo ministarstvo dobija najmanje sredstava i morate se potruditi u Vladi da izdejstvujete daleko veća sredstva. Jer, bez sredstava ne možete pokrenuti saradnju, ne možete razviti tu saradnju, a sa druge strane, onaj vrlo bitan segment, koji se odnosi na izbeglice, morate tretirati na potpuno drugi način nego što ste ga tretirali do sada. Evo vam jedan predlog, to je treći temeljni stub na kojem insistira SRS. Bez popisa, bez stvarne evidencije o broju naše dijaspore, ne možemo ništa napraviti. Mi u skupštinskoj proceduri imamo zakon o popisu stanovništva. Zgodna je prilika da date svoje predloge o tome šta je neophodno u smislu stvaranja baze podataka prilikom popisa tog stanovništva. Do sada smo imali, samo posle rata mislim da je ovo šesti popis stanovništva. Te baze podataka morate koristiti. Tamo se nalaze podaci o licima koja su otišla. S druge strane, imamo komplementarne podatke o stanovništvu koje je došlo na ove prostore, i o izbeglicama i o interno raseljenim licima i svim drugim strukturama stanovništva. U samom zakonu nemate gotovo nijednu odredbu o lokalnoj samoupravi. Lokalna samouprava najbolje poznaje svoju strukturu stanovništva, a u zakon niste ugradili odredbe koje obavezuju lokalnu samoupravu da unutar samog organa uprave postoji jedno odeljenje koje će se baviti licima koja spadaju u ovu kategoriju - dijaspora, izbeglice i interno raseljena lica.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović, poslanička grupa SPS-JS. Ostalo vam je nepunih šest minuta, pet minuta i 45 sekundi.
Poštovana predsednice, članovi predsedništva, poštovani gospodine ministre, saradnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS-JS je na stanovištu da je veoma značajno usvajanje jednog ovakvog zakona. Naravno, usvajanjem ovog zakona nisu stvorene sve pretpostavke za idealan rad sa ljudima koji žive u rasejanju niti mislimo da je ovaj zakon vrhunsko dostignuće u legislativi naše zemlje. Svakako, praksa će pokazati da će stajati potreba za njegovom dopunom i izmenom u pojedinim delovima, a u cilju poboljšanja ove sfere. Svaka ozbiljna država vodi računa o svojoj dijaspori i mi bi trebalo da se priklonimo takvom jednom stavu, jer je veoma značajno objedinjavanje svih snaga i potencijala dijaspore zarad onoga što su i njihovi interesi tamo, daleko van naše zemlje, ali svakako i interesi naše zemlje, naših građana. Vrlo često u tim odnosima se izvlači zajednički imenitelj i postoje zajednički interesi koji su i materijalne i duhovne prirode. Mi iz SPS-JS mislimo da ne bi trebalo da ovde diskusiju usmeravamo, fokusiramo i potenciramo na ono što je geneza dijaspore u prošlom vremenu i da se bavimo pojedinim periodima i uzrocima nastanka dijaspore, da li je to značajan deo dijaspore, možda nastao i pre Drugog svetskog rata, zbog određenih razloga... Naravno, bilo je to i posle Drugog svetskog rata, bilo je i kasnije, za vreme samoupravljanja i za vreme Tita. Ovde se govori da je i 90-ih godina bilo značajnog odlaska naših ljudi u druge zemlje, a svakako je tačna i činjenica da je značajan odlazak naših ljudi, pre svega mladog sveta, i posle 2000. godine. Ako bismo se time sada bavili i ako bismo akcenat stavili na ove argumente, onda smo promašili temu. Mi držimo do toga da se ne bi trebalo baviti prvenstveno ovim aspektima koji imaju za cilj neko razračunavanje i produžetak vremena u Srbiji u kome ćemo biti i dalje podeljeni. Suština je u tome da bez ideoloških predrasuda i polazišta učinimo sve da zaista privučemo dijasporu, ljude u rasejanju, i da zajedničkim snagama doprinesemo daljem razvitku kako zemlje Srbije, tako i ostvarivanju interesa tih ljudi koji tamo žive. Svakako su u takvom povezivanju velike prednosti u smislu i olakšanja zemlji Srbiji da bolje ostvaruje npr. spoljnu politiku, da brže dođe do određenih rezultata u naučnoj oblasti itd. Mislim da se u diskusijama previše projektuje logika da je ovde reč o zakonu koji reguliše pitanje srpske dijaspore. Naravno da zakon treba to da čini, mislim i da čini, ali je, zapravo, potrebno poraditi na uobličavanju svesti o dijaspori, državljana Republike Srbije, bez obzira na nacionalnu pripadnost, koji srcem i dušom osećaju Srbiju kao svoju zemlju, kao svoju majku i često zavisi i od većinskog naroda kako će se te manjine i ti ljudi koji vode poreklo iz Srbije ophoditi prema Srbiji, prema matici, kako mi kažemo. Trebalo bi biti oprezniji u terminologiji i u određenim definicijama. Postoje određene nedorečenosti. Recimo, u članu 2. dijaspora su državljani Republike Srbije koji žive u inostranstvu, kao i pripadnici srpskog naroda iseljenici sa teritorije Republike Srbije i njihovi potomci. (Predsednik: Gospodine Mihajloviću, prošlo je vreme, završite rečenicu.) Postavlja se pitanje šta je sa drugim nacionalnostima koji su iseljenici. Dozvolite mi samo da istaknem još jedan aspekt, veoma kratko. Mi imamo veliki broj ljudi, kako se ranije govorilo, na privremenom radu u inostranstvu. Možda na desetine hiljada iz pojedinih opština...
Zahvaljujem, gospodine Mihajloviću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim načelni pretres, znam da će gospođa Aleksandra Janković tražiti reč i, naravno, dobiti. Želim, uvažena poslanice, samo da pojasnim da je juče došlo do neprijatne situacije zbog toga što je uobičajeno za sve prisutne predsednike i predstavnike poslaničkih grupa da redosled javljanja ide od manjih ka najvećim. Ako neko nije tu, onda on ima pravo učešća na kraju. Meni je zaista žao. Izvolite, imate reč.
Sada ću se opet javiti za povredu Poslovnika...
Izvinite, imate 15 minuta. Prvo imate reč po povredi Poslovnika.
Pre svega, predsednice, ovo što ste sada rekli je notorna neistina, zato što postoji uvid u stenografske beleške, a i javnost Srbije je imala prilike da u prenosu vidi da sam bila tu kada ste me prozvali. Prema tome, savetujem vam da uzmete snimak sednica, koje se definitivno snimaju, i da pogledate šta se događalo. Vi ste me prozvali, bila sam tu, gospodin Buha se takođe javio za reč, dala sam mu prvenstvo, nakon toga ste me iz nekog razloga smatrali nepostojećom personom. Mislim da je uticaj gospođe Nade Kolundžije verovatno bio presudan. Ona se pojavila i dobila je reč. Znači, snimljeno je, postoji snimak sednice i postoji obilje svedoka, a to su građani Srbije koji su to videli. Do sada nisam imala nameru da to uradim, ali sada ću zahtevati da mi se izvinite.
Znate šta, ja sam vama dala reč i ostali članovi predsedništva su me podsetili na uobičajen način vođenja i davanja reči...
Čekajte, da li sam ja manja poslanička grupa od radikala i DS-a?
Niste bili prvi put...
Gospođo Đukić-Dejanović, pogledaćete snimak...
Samo da vam kažem, potpuno ste u pravu. Činjenice koje iznosite su apsolutno takve, ali je suština da vi prvi put kada ste bili na redu niste bili u sali i onda ste morali sačekati da dobiju reč najpre...
Videla sam se u sali u svoj svojoj veličini, što je najstrašnije, i videlo je...
Mislim da vi razumete. Prosto mi je žao ako ne razumete.
Ja sam malo plavuša, pa verovatno ne razumem...
Dakle, od najmanje ka najvećoj poslaničkoj grupi. Kada se završi prvi krug, ponovo dobijaju priliku oni koji nisu bili tu, ne među prisutnima, nego u vreme kada je vaš tajming.
Gospođo Đukić, znam da ste vi, kao predsednik Skupštine, pod tenzijom. Ima raznih pritisaka i potpuno mi je jasno da vam nije lako da vodite ovo zasedanje i ja ću sada prihvatiti da se vama izvinim što ste vi rekli neistinu. Je l' važi tako? Evo, izvinjavam se što sam bila tu kada ste me vi prozvali (što se videlo u snimku) i što sam ustupila reč gospodinu Buhi. Izvinjavam se što nisam odustala od govora posle Nade Kolundžije, jer pola Srbije mi danas piše i šalju mi mejlove tipa "Aleksandra Kolundžija", "Nada Janković". Stvarno ne mogu to da podnesem. Znači, napravili ste mi psihološku traumu, ali svejedno se ja vama izvinjavam.
Imate reč, izvolite.
Hvala. Još nešto da vas informišem. Pošto poslanička grupa NS nije koristila svoje vreme, ja ću, kao ovlašćeni predstavnik, koristiti i vreme poslaničkog kluba NS, što je uz ovih 15 minuta - koliko? Znači, 15 plus 11 je 26. Verovatno ću dobiti 23.
Izvinite, niste prijavljeni.
Kako nisam?
Jeste samo kao ovlašćeni predstavnik, a kao govornik niste.
A da li ovlašćeni predstavnik može da koristi i vreme...? Ne može?
Ne može ako niste na ovom spisku.
Dobro. Znači, ja ću verovatno da se pridružim Mladenu, Miši i Radetu vrlo uskoro, kako stvari stoje. "Obraz", "1389", "Dveri", možda i "Nacionalni stroj"... Dobro, ajde da krenemo. Znači, rani radovi SPO-a. Neko je napravio aforizam za Srbe u dijaspori da su to ''Srbi van sebe''. Ne sećam se da li gospodin Čotrić ili gospodin Baljak, ali bilo je duhovito. Kasnija faza, kasniji radovi SPO-a, to je sad zaista razvijena faza i na engleskom bi to zvučalo, otprilike, Srbija "without mind". To mora da su pravili tadašnji pioniri SPO-a. U svakom slučaju, ovaj zakon zaista deluje kao aforizam, jer mu se smeje, gospodine Srećkoviću, cela dijaspora. Znači, gledajući komentare, to sam već na Odboru rekla, dijaspore na zakon o dijaspori, primetila sam da ne postoji nijedan afirmativni komentar. Ili su ti koji misle da je vaš zakon dobar nepismeni, ili im je nedostupna elektronska pošta, ili zaista ne postoji niko ko podržava ovaj zakon o dijaspori. Vi se, moram priznati, jeste trudili. Činjenica je da ste se trudili i da nije lako napraviti zakon o dijaspori. Isto tako je činjenica da mi iz Nove Srbije smatramo da je jedan sistemski zakon, koji bi rešio probleme Srba izvan Srbije, i te kako neophodan, ali da, tim pre, ovaj zakon ne može da prođe, jer neke osnovne probleme nije rešio. Znači, vama je takođe (dobila sam informaciju) dostavljen Izveštaj o političkim pravima srpskog naroda u regionu za 2008. i 2009. godinu i u uvodu tog izveštaja, za koji sumnjam da ste ga pročitali jer ga niste spominjali, kaže se da je Srbija 2006. ponovo stekla nezavisnost i posle 88 godina postala ponovo matica srpskog naroda. U naše vreme, gospodine Srećkoviću, na Balkanu, izvan granica Republike Srbije živi oko četvrtine srpskog naroda. Ovako, kako ste vi napravili zakon, teško da će ta četvrtina srpskog naroda biti zadovoljna ne samo pojedinim rešenjima, nego rešenjima u globalu. Definitivno, izveštaj koji govori o političkim pravima srpskog naroda u regionu konstatuje da Republika Srbija nema trajnu i promišljenu politiku prema srpskom narodu koji živi van njenih granica. Racionalizacije za to što je nema, u stvari, jesu dve – prva, da su građanska i ljudska prava Srba u tim republikama važnija od kolektivnih političkih, da se, prosto, suštinski podrazumevaju, i druga, da će čitav region, tzv. Zapadni Balkan, uskoro ući u EU, što će obesmisliti državne granice i omogućiti svim Srbima da žive ujedinjeni. To je fantastična teza, kao i ovaj vaš pokušaj, odnosno saučesništvo u priznanju nezavisne države Kosovo. Šta nas briga da li imamo ili nemamo južnu pokrajinu, da li na kraju imamo i Vojvodinu, kada ćemo svi jednom ući u EU? Izvanredno. Zašto bismo uopšte razmišljali o bilo kakvom životnom problemu i sedeli u Skupštini kada ćemo svi jednom sedeti u carstvu nebeskom? Znači, ništa ne treba da radimo, prosto treba samo da sačekamo taj trenutak. Ono što je isto tako činjenica jeste da država apsolutno ne vodi aktivnu politiku prema balkanskim Srbima koji žive izvan njene teritorije. Iskustva iz poslednje dve decenije 20. veka nameću da ova politika praktično bude okosnica spoljne politike Srbije. Iako je Srbija mitrovdanskim ustavom iz 2006. godine definisana kao država srpskog naroda koja je obavezna da vodi računa o srpskom narodu u susednim državama i dijaspori, do danas apsolutno nije organizovano delovanje države u tom pogledu. Posebno je problematično pitanje državne politike prema Srbima u Crnoj Gori, Makedoniji, Albaniji i Sloveniji. Srbija očigledno ne priznaje postojanje srpskog naroda u Crnoj Gori. Srpska diplomatija se na neki način tim pitanjem ne bavi, ne bavi se ni vaše ministarstvo, a sve polazeći sa stanovišta da su Srbi i Crnogorci jedan narod. Opterećeni u izvesnim slučajevima porodičnim poreklom i ličnim interesima, državnici Srbije oglušuju se o očiglednu diskriminaciju Srba u Crnoj Gori i pritiske u cilju njihove nacionalne, verske i kulturne asimilacije. Slična je situacija sa Srbima u Makedoniji. Naime, uprkos asimilaciji i zabrani delovanja Srpske pravoslavne crkve u Makedoniji, Srbija nikada nije pred Savetom Evrope ili ustanovama UN iznela to važno pitanje. Takođe je simbolična državna briga o srednjovekovnim i spomenicima iz balkanskih i Prvog svetskog rata na teritoriji Makedonije. Paradoksalna je činjenica da je više srpskih predstavnika iz Makedonije bilo birano u parlament Osmanskog carstva nego što danas ima političkih predstavnika Srba u makedonskom Sobranju. U Albaniji su Srbi tokom 40 godina bili lišeni prava koje uživaju nacionalne zajednice. Stvari se, nažalost, i tokom prethodnih godina nisu uopšte promenile. Očigledno je, dakle, da vlasti u Srbiji nemaju trajnu državnu, prosvetnu, kulturnu politiku prema Srbima u tim zemljama. Za razliku od, recimo, Republike Hrvatske, koja u Srbiji ostvaruje dugoročnu državnu i ekonomsku politiku, akcije Srbije, njene diplomatije pa i ovog ''ministarstva za Srbe van sebe'', kako vi to radite, u Hrvatskoj, ograničene su zapravo na deklarativne stavove u vezi sa pomirenjem i nastojanja da se na osovini Beograd-Zagreb ostvari neko novo jugoslovensko jedinstvo. U BiH Vlada Republike Srbije je zainteresovana za saradnju za Republikom Srpskom. No, baš me zanima koliko ste vi iz ove partijske državne vlasti stvarno zainteresovani za Srbe u Republici Srpskoj. Jer, sudeći po zatvorenosti medija koje kontrolišete ili ste uspeli da ugušite, a i po odsustvu bilo kakve diskusije u ovoj skupštini, vi praktično saučestvujete i u razgradnji Republike Srpske. Danas sam samo na jednom mediju, koji po službenoj dužnosti mora nešto tog tipa da objavi, na B92, čula da atmosfera u Butmiru, po tajanstvenosti i razgovorima iza dobro zatvorenih vrata, jako podseća na atmosferu u Dejtonu. O čemu se tu radi? O nekoj reviziji Dejtonskog sporazuma? Da li je Srbija još uvek garant Dejtonskog sporazuma? Da li se vi, gospodine Srećkoviću, mešate u svoj posao? Ne zna se koji će to paket mera biti donet, ali se zna da je cilj promena Ustava BiH da bi se stekao jači kredibilitet. Svi će morati da progutaju gorku pilulu – na sinoćnoj tajnoj večeri su rekli Stajnberg, Ren i Bilt, a po prirodi stvari, Srbi u Republici Srpskoj i najgorčiju. Iako nema jasnog stava o entitetskom glasanju, koje Republika Srpska smatra ključnim, očigledna je namera da se promenom Ustava omogući ulazak u NATO. Kako vi vodite računa o Srbima u Republici Srpskoj? Kako uopšte partijska vlast u Srbiji ovog trenutka vodi računa o njima? Očigledno je potpuno pogrešno razumevanje nacionalne politike, nezainteresovanost, i to smo imali prilike ovde da vidimo, zgađenost nad srpskim nacionalnim pitanjem, kao i uverenje o sopstvenoj posebnosti dela reformske i proevropske elite. I dalje mi nije jasno, gospodine Srećkoviću, šta je to novi patriotizam zapadnog tipa, a još manje mi je jasno kako će taj novi patriotizam zapadnog tipa učiniti zemlju ekonomski jakom i politički uticajnom državom, koja za saveznike ima najjače zemlje sveta i koja upravo zbog toga ima demokratske kapacitete da na najbolji mogući način brani naše državne i nacionalne interese. Nadam se da sam vas ispravno citirala. Znači li to možda da Srbija ima najjače zemlje sveta za neprijatelje i da je neophodno zaboraviti sve ono što su Srbi vekovima podrazumevali pod pojmom patriotizma? Uzmite ''Vujakliju'' pa pročitajte šta je patriotizam. Od pamtiveka Srbi su patriotizam shvatali kao rodoljublje, ljubav prema sopstvenoj otadžbini, koja se nikada nije ispoljavala nekakvim drugim, tuđim shvatanjem ovog pojma. Srbi su kroz celokupnu svoju istoriju pod patriotizmom podrazumevali negovanje i razvijanje slobodarskih, demokratskih i odbrambenih tradicija. Vekovima i decenijama se srpstvo napajalo slobodarskim i borbenim tradicijama, proisteklim iz mnogih borbi, bojeva, buna, ustanaka i ratova. Ne mogu da verujem da, kao predstavnik SPO-a, možete da zaboravite tradiciju koja je nastala u ratovima vođenim protiv Otomanske imperije, Austrougarske monarhije i fašističkih zemalja.I da li zaista treba prihvatiti patriotizam zapadnog tipa, zaboraviti ljude i zbivanja vezana za oba srpska ustanka, za balkanske, za Prvi i Drugi svetski rat, zaboraviti Mišar, Deligrad i Čegar, Cer, Drinu, Kolubaru, Solunski front? Ako nama iz nacionalno svesnih opozicionih stranaka, a i nacionalno svesnim Srbima u rasejanju nije jasno šta je ovaj novi patriotizam zapadnog tipa, probajte da to objasnite nekom pismenijem, recimo ruskom predsedniku Medvedevu, koji dolazi 20. oktobra. Da li je Rusija svetska sila, da li je Rusija naš strateški partner, da li su u vreme vlade Vojislava Koštunice uspostavljeni bliski politički odnosi između Srbije i Rusije i udareni temelji snažne ekonomske saradnje, koji su formalizovani kada je početkom 2008. godine tadašnji ministar, predsednik Nove Srbije, predsednik našeg poslaničkog kluba, Velimir Ilić, u Moskvi potpisao Energetski sporazum? To ste prihvatili, ali na neki način vi otpisujete Rusiju kao ekonomski jaku i politički uticajnu državu, govoreći o novom patriotizmu zapadnog tipa. Ne daj bože. Još jedna stvar. Nesvesne omaške često otkrivaju mnogo više o namerama osobe nego ono što bi ta osoba svesno i kontrolisano rekla. Koliko god se vi trudili da ovaj zakon predstavite kao nadstranački, nepartijski, omaška vašeg kolege Jugovića, koji se ovde upljuvao objašnjavajući vam šta je to taj novi patriotizam, veoma je indikativna. On je lepo rekao - ''patriotizam''. Kritika ovog zakona u jednoj reči.
Imate još tri minuta, ako želite.
Ne, ta svoja tri minuta ću ustupiti, recimo, gospođi Kolundžiji, eto.
Gospodine Nikoliću, reklamirate Poslovnik ili ste se slučajno javili? Imate još dva minuta i 30 sekundi. Hoćete li? Vidim da ste se prijavili. Izvolite.
Zahvaljujem. Mi raspravljamo više od osam sati o ovom zakonu i mislim da je stav DSS-a sasvim jasan, dakle da su svi poslanici poslaničke grupe DSS izneli stav i svoje zamerke. Ono što smo se mi potrudili u ovoj načelnoj raspravi je da iznesemo i argumente za naše stavove i nadam se da ćemo napokon čuti odgovore od ministra Srećkovića na sve argumente koje smo izneli vezano i za funkcionisanje Skupštine i za funkcionisanje Saveta dijaspore i Saveta za Srbe u regionu. Ovde je više puta pitano i mislim da će nas ministar udostojiti tog odgovora – šta je to novi patriotizam zapadnog tipa? Ono što nam je vrlo važno, želim da vas još jednom informišem, mada mislim da znate, da je poslanička grupa podnela tačno 36 amandmana, da se nadamo da mnogi amandmani mogu da se usvoje, a očigledno je i da je šefica poslaničke grupe DS izrazila dobru nameru da se, u smislu popravke zakona, ti amandmani ozbiljnije razmotre, nadam se već u utorak na Odboru za Srbe izvan Srbije. Dakle, kako sam ja zaključio, a mislim da sam ispravno zaključio, DS je izlaganjem šefice poslaničke grupe zapravo osporio ovakav jedan koncept, samo ćemo videti da li se to amandmanima može popraviti. Ovo je dosta nespretan predlog zakona, sporan i metodološki i po svom sadržaju u mnogim aspektima. Zaista nismo imali odavno ovako loš predlog zakona i on ukazuje na jednu nekonzistentnost u vođenju politike prema dijaspori. Pitao sam ministra na početku, voleo bih da vidim koja je to relevantna srpska organizacija u dijaspori nesporno podržala ovaj zakon, ali da je to uradila u pismenoj formi, sa pečatom i potpisom. Podsetiću, i tim ću završiti, da je bivši ministar Vukčević vrlo blisko sarađivao sa Kongresom srpskog ujedinjenja. Prema njegovim izjavama, a pozivam se na intervjue iz decembra 2005. godine, to je obrazac i moguće je i organizacija koja bi trebalo da objedini sve Srbe. Sada smo se suočili da se i Kongres srpskog ujedinjenja protivi ovakvom predlogu zakona. Nadam se da ćete nam napokon odgovoriti na sva ova pitanja. Vidimo se na Odboru za Srbe izvan Srbije, s nadom da će mnogi amandmani biti usvojeni i da možemo ovaj zakon popraviti. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, da li želite da uzmete učešće i date završnu reč? Izvolite. Gospodin Srđan Srećković ima reč.
Hvala lepo. Gospođo predsednice, predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, zahvaljujem svima koji su učestvovali u ovoj zaista zanimljivoj i konstruktivnoj diskusiji. Kao član Vlade, koja je predlagač ovog zakona, želim da se osvrnem na neke teze, predloge i sugestije koje smatram najznačajnijim. Ovaj zakon je odraz čvrste rešenosti države Srbije da budemo moderna, demokratska, međunarodnom pravu privržena zemlja, koja želi da bude lider u regionu i deo svih evropskih integracija, a da pri tome očuva naš identitet i gaji najbliže moguće odnose saradnje sa našim ljudima u celom svetu. Ovaj zakon je važan zato što nas član 13. Ustava Republike Srbije obavezuje da vodimo računa o svim našim državljanima koji žive u inostranstvu i njihovim potomcima, bez obzira na nacionalnu, versku ili bilo koju drugu pripadnost, ali i o svim pripadnicima srpskog naroda i o njihovim potomcima. Ovaj član Ustava Srbije zapravo je odredio i naziv ovog zakona, oko čega su neki poslanici imali dilemu. Mi želimo da kroz novu politiku mnogo bolje iskoristimo potencijale našeg rasejanja, i u ekonomskom i u političkom smislu. Želimo da ispravimo greške iz prošlosti, kada je naša dijaspora od države tretirana kao politički protivnik, a ne kao partner i saveznik. Treba svi da se zabrinemo zbog činjenice da više od tri miliona naših ljudi živi rasejano po celom svetu i da nikada više ne dozvolimo da u Srbiji pobedi politika koja nas vodi u totalitarizam, izolaciju i ekonomsko propadanje, jer su upravo to razlozi zašto su ljudi napuštali ove prostore. S druge strane, našoj dijaspori dugujemo i veliku zahvalnost i podršku da se još bolje organizuju, jer oni daju nemerljiv doprinos poboljšanju imidža naše zemlje, bez čega nema integracije u civilizovan svet. Svi koji tvrde da je dijaspora nebitna ida nam politika prema rasejanju nije potrebna, moraju da znaju da je upravo dijaspora jedan od ključnih faktora ekonomske stabilnosti i da su godišnje devizne doznake naše dijaspore od pet milijardi dolara zapravo ključni razlog zašto se u Srbiji živi nešto bolje nego što to zvanična statistika pokazuje. Ove doznake dostižu učešće od skoro 15% u BDP i to, praktično, znači da svaki građanin Srbije mesečno po ovom osnovu prihoduje 58 dolara, u proseku, odnosno 15% prosečne plate.Finansijska podrška dijaspore je veća od godišnje podrške MMF-a i Svetske banke. Toga svi moraju da budu svesni, mislim na one koji osporavaju potrebu da se politika prema rasejanju vodi. Dijaspora je 2000. godine u Srbiju investirala oko 500 miliona dolara. Danas u tim kompanijama radi 20.000 ljudi, i to je fantastičan rezultat iako je potencijal mnogo veći. Možemo i moramo mnogo više, jer se ekonomski potencijal našeg rasejanja procenjuje na 26 milijardi dolara. Za to nam je, između ostalog, potreban i ovaj zakon, koji će definisati državne mehanizme da se dijaspora pozitivnim pristupom i nuđenjem konkretnih projekata ohrabri i podstakne da investira u otadžbini, da im dokažemo da se Srbija menja, da se menja na bolje i da smo svaki dan bolji nego što smo bili juče. Nikada više naši ljudi u svetu ne smeju da budu tretirani kao politički neprijatelji, a Srbi u regionu nikada više ne smeju biti zloupotrebljavani u dnevnopolitičke svrhe. Usvajanjem ovog zakona rasejanju šaljemo poruku da je prošlo vreme prevara, da je prošlo vreme neodgovornog pristupa i politikanstva. Stvaramo institucionalni okvir za novu dugoročnu i odgovornu politiku, u to sam apsolutno uveren. Ministarstvo za dijasporu je svojim radom u poslednjih godinu dana doprinelo da država Srbija konačno prepozna značaj dijaspore i Srba u regionu. Naglašavam da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna budžetska sredstva, a mi smo sa budžetom od samo 120 miliona dinara, dakle sa budžetom koji je manji, primera radi, od opštine Crna Trava, koju čini samo 0,0025% budžeta Republike Srbije, i sa samo 33 zaposlena, ostvarili nesporne rezultate i uložili mnogo energije i požrtvovanja. Potpuno sam siguran da je ovo novi početak, koji će doprineti istorijskom pomirenju različitih delova jednog istog naroda i otpočinjanju jedne nove politike, od koje će korist imati i država Srbija i svaki naš čovek, ma gde živeo. Teško da je ikada ijedan zakon u Skupštini Srbije usvajan nakon šire i demokratskije javne rasprave. Radna verzija zakona javnosti je objavljena još 1. decembra 2008. godine, a Vlada Srbije je Predlog zakona utvrdila u maju ove godine. Tokom javne rasprave, koja je trajala punih šest meseci, održano je više od 600 tribina i okruglih stolova širom sveta, a radnu verziju zakona poslali smo na 2.400 adresa naših organizacija, udruženja i uglednih pojedinaca, sa pozivom da se kroz konkurentne predloge, primedbe i sugestije neposredno uključe u kreiranje ovog zakona. Skupštinski odbor za Srbe izvan Srbije na četiri sednice je otvoreno i demokratski, uz moje i prisustvo celokupnog rukovodstva ministarstva, odnosno mojih saradnika, razgovarao o ovom zakonu i prihvaćen je veliki broj dobronamernih predloga poslanika opozicije, koji su postali sastavni deo konačne verzije Predloga zakona koji je danas pred vama. Jednu stvar želim posebno da naglasim. Ovaj zakon je zajednički projekat dijaspore Srba u regionu i države Srbije, odnosno svih relevantnih državnih institucija u ovoj zemlji, i ja sam na to ponosan. Nemojte mi zameriti, ali osećam moralnu obavezu da još jednom zahvalim nekima od onih koji su dali svoj konkretni doprinos, slučajnim redosledom i sa podjednakim poštovanjem. To su ljudi, udruženja i organizacije koji su sa nama bili partneri u izradi ovog zakona i mislim da zaslužuju da javnost Srbije zna ko su oni. Kongres srpskog ujedinjenja iz SAD, Australije i Beograda; Srpska narodna odbrana iz Sjedinjenih Država, Kanade i Australije; Savez srpskih udruženja u Nemačkoj; Centralni savet Srba u Nemačkoj; Savez Srba Austrije; Zajednica srpskih klubova Beča; Srpski kulturni savez Švajcarske; Srpski savez u Švedskoj; Srpska kulturna zajednica Arzinjano iz Italije; Partija Srba iz Makedonije; Srpsko društvo iz Velike Britanije; Srpski kulturni centar iz Slovenije; Savez srpskih društava Slovenije; Srpsko udruženje "Sveti Sava" iz Češke, ''Prosveta'' iz Hrvatske; Zajedničko vijeće opština Vukovar, Savez Srba u Švedskoj; Udruženje srpskih pisaca iz Švajcarske, Savez Srba u Rumuniji; Crkvenoškolska opština "Svetog Save" iz Južnoafričke Republike; Samouprava Srba u Mađarskoj; Skupština dijaspore Srba u Francuskoj; Udruženje "Mozaik" iz Pariza; Udruženje "Oplenac" iz Kanade; Srpski nacionalni savez iz Australije; Udruženje ''Morača-Rozafa'' iz Albanije; Društvo srpsko-turskog prijateljstva "Inat"; Udruženje Slovaka iz Srbije u Bratislavi; Jevrejsko udruženje "Šalom Tora", Srpski institut za javnu diplomatiju iz Brisela; Udruženje Rumuna iz Srbije "Banat" iz Jenčepinga iz Švedske; Udruženje Srba iz Grčke. Napominjem još jednom da je redosled slučajan i svima najiskrenije zahvaljujem. Nakon dugih i iscrpnih konsultacija sa istoričarima, lingvistima i našim ekspertima u Ministarstvu spoljnih poslova, ovim zakonom prvi put je definisano naše rasejanje jasno i precizno. Ove definicije su rezultat višemesečnog ozbiljnog i odgovornog rada. Dijaspora je, dakle, ekonomska i politička emigracija, koja je u različitim vremenskim fazama odlazila u inostranstvo, najčešće zbog pogrešne politike koja je dovodila do manjka demokratskih sloboda i loših uslova života. Dijasporu čine svi naši državljani i potomci naših državljana koji žive van granica naše zemlje, naglašavam - bez obzira na nacionalnu, versku, političku ili bilo koju drugu pripadnost, i pripadnici srpskog naroda iseljenici iz regiona i njihovi potomci. Srbi u regionu su autohtono stanovništvo koje na ovim prostorima živi vekovima. U nekim državama su bili ili su i danas konstitutivni narod. Nakon temeljenih konsultacija sa istoričarima, Srbe u Bugarskoj i Grčkoj, i pored nekih predloga koji su se ovde mogli čuti, nismo mogli svrstati u Srbe u regionu u smislu ovog zakona, jer u tim zemljama, i pored istorijskih podataka, danas ne postoji identifikovana srpska nacionalna zajednica u smislu autohtonog stanovništva. Noseća institucija nove politike biće Skupština dijaspore i Srba u regionu, koja će biti simbol jedinstva države i naroda. To je osnovna ideja. Predlog je da Skupština bude jedna i jedinstvena, jer je intencija da ona bude manifestacija naše državne i nacionalne zrelosti i odgovornosti. Skupština će se sastajati jednom godišnje i donositi strateške odluke koje će operativno sprovoditi saveti za dijasporu, Savet za Srbe u regionu i svi predstavnici izvršne vlasti. Jedna stvar da bude jasna - nema politikanstva i dnevne politike. Uslove i način izbora delegata sporazumno će utvrđivati organizacije dijaspore, kao i organizacije Srba u regionu, a matična država se ni na koji način neće mešati u postupak i uslove izbora delegata u Skupštini, što je u zakonu jasno precizirano i mogao je da vidi i pročita svako ko je to želeo. Snagu Skupštini, između ostalog, daje činjenica da će delegati dijaspore i Srba u regionu imati priliku da u direktnom kontaktu sa celokupnim državnim vrhom, uključujući i predsednika Republike, rešavaju konkretne probleme. Ne želimo ni ja, ni Ministarstvo za dijasporu, ni Vlada Srbije da se na bilo koji način mešamo u proceduru izbora delegata, niti u način funkcionisanja naših udruženja i organizacija, jer duboko verujem da su ta vremena zauvek prošla i da su iza nas. Savez za odnose sa Srbima u regionu je odraz volje i odlučnosti da u skladu sa međunarodnim pravom, standardima EU i politikom očuvanja dobrosusedskih odnosa, štiti interese i prava srpskog naroda na prostorima na kojima tradicionalno živi. Na čelu Saveta biće predsednik Republike Srbije, a u radu će učestvovati i premijer i resorni ministri, čime jasno pokazujemo koliko nam je do ovog pitanja stalo. Zbog velikog broja izgnanih i prognanih lica na teritoriji Vojvodine, član Saveta je, između ostalih, i predsednik izvršnog veća AP Vojvodine. Predstavnika KiM nema u Savetu jer bismo time indirektno priznali nezavisnost Kosova, proglašavajući preostale Srbe na Kosmetu Srbima u regionu. To ova vlada, niti ja kao ministar, nikada nećemo učiniti. Savet će pružati podršku Srbima u regionu u ostvarivanju njihovih građanskih, političkih, socijalnih, ekonomskih i kulturnih prava i, posebno, prava u očuvanju nacionalnog identiteta. Položaj Srba u regionu je daleko od idealnog. Čak bih ga ocenio kao veoma teškim u mnogima od zemalja, ali je pozitivna okolnost ta što su sve zemlje u regionu članice EU ili su na putu da to postanu, a to je garant da će se položaj srpskog naroda, uz dodatnu podršku matične države, sigurno popraviti. Naš strateški cilj je da budemo ekonomski i politički lider na Zapadnom Balkanu, a to podrazumeva i da budemo lider u razvoju dobrosusedskih odnosa i regionalne saradnje. Zato sam siguran da će ovaj savet, na čelu sa predsednikom Republike, doprineti ubrzanju evro-integracionih procesa u čitavom regionu. U ovom zakonu, kao i u svakom drugom koji bismo moj tim i ja ikada preložili, osnovno polazište je prvi i nezamenljivi cilj - da olakšamo i ubrzamo put ka EU i svim međunarodnim integracijama, jer je to jedini način da imamo ekonomski jaku i politički uticajnu državu. Naše je čvrsto opredeljenje da budemo faktor regionalne stabilnosti i razvoja, moderna i demokratska država koja poštuje međunarodno pravo, ali i štiti naše državne i nacionalne interese i, pri tome, za svoje partnere i saveznike ima najmoćnije zemlje sveta. Hvala.
Gospodine ministre, vama i vašim saradnicima zaista zahvaljujem na naporu koji ste uložili i u pripremi ove materije i na učešću ovde u radu. Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 10-15. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZA IZBOR ČLANOVA SAVETA REPUBLIČKE AGENCIJE ZA POŠTANSKE USLUGE, RRA, PRESTANAK SUDIJSKE DUŽNOSTI, ČLANA VISOKOG SAVETA SUDSTVA I DRŽAVNOG VEĆA TUŽILACA IZ REDA ADVOKATA I ČLANOVA ODBORA SKUPŠTINE SRBIJE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama od 10. do 15, a pre otvaranja pretresa, htela bih da vas podsetim da, shodno članu 163. stav 3. i članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to:Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već niste učinili, da podnesteprijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovim tačkama dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: Aleksandar Martinović - SRS i Srđan Spasojević - Novu Srbiju. Saglasno članu 163. stav 2, shodno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu odluke o izboru članova Saveta Republičke agencije za poštanske usluge, Listi kandidata za člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije, Predlozima odluka o prestanku sudijske dužnosti, Predlogu za izbor izbornog člana prvog sastava Visokog saveta sudstva iz reda advokata, Predlogu za izbor izbornog člana prvog sastava Državnog veća tužilaca iz reda advokata i Predlogu odluke o dopunama Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije. Pošto predstavnika predlagača nema, predstavnik Vlade po prvom delu našeg daljeg rada je Jasna Matić, a pošto nije pristigla do ovog momenta, mada sam dobila informaciju da je krenula, nastavićemo sa radom u utorak, 13. oktobra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Riza Halimi. Od prijavljenih ćemo ići od predstavnika najmanjih poslaničkih grupa ka najvećim, kako smo to do sada činili. Izvolite, gospodine Halimi.