Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Šestu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika,konstatujem da sednici prisustvuje 125narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 92 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Htela bih da vas obavestim da sam poslala urgencije radi dobijanja tehničkih objašnjenja i odgovora na poslanička pitanja svim organima od kojih do sada nije stigao odgovor. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Gospodin Radojko Obradović se prijavio, ali mora ponovo da ubaci karticu. Niste? Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Hvala. Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana, zapravo 30. aprila i 7. maja ove godine novinari, kamermani i tehnički realizatori TV „Bujanovca“ su pozvani na informativni razgovor u policijsku stanicu u Bujanovcu, radi prikupljanja obaveštenja zbog krivičnog dela iz člana 317. Krivičnog zakonika, odnosno zbog navodnog podstrekivanja međuetničke mržnje prilikom emitovanja TV emisije posvećene manifestaciji održanoj u Domu kulture u Bujanovcu 25. maja 2007. godine, povodom godišnjice pogibije Ridvana Ćazimija iz Velikog Trnovca. Kako je ova manifestacija redovno prijavljena organima javnog reda i mira i kako u tom periodu ni u jednom izveštaju policije u Bujanovcu nije bilo informacija o međuetničkim incidentima ili međuetnički pruzrokovanim tenzijama u vezi sa ovom emisijom, postavljam pitanje – zašto je potrebno MUP-u Srbije da nakon pune dve godine izmišlja podstrekivanje međuetničke mržnje i ovakvom iskonstruisanom optužbom opterećuje, zapravo sasvim neopravdano optužuje nedužne novinare i radnike TV „Bujanovca“ koji su, obavljajući svoju profesionalnu obavezu, izveštavali sa pomenutog skupa? Postavljam pitanje ministru Dačiću – šta će preduzeti da obustavi ovaj svojevrstan pritisak koji se vrši nad novinarima i radnicima redakcije na albanskom jeziku TV „Bujanovca“? Takođe od ministra Dačića tražim da nam u pisanoj formi obezbedi ozbiljniji odgovor na pitanje koje je postavila koleginica Marina Raguš u vezi sa okruglim stolom održanim u Bujanovcu, na kojem sam, pored ranijeg američkog ambasadora Montgomerija i bivšeg potpredsednika Vlade gospodina Čovića, učestvovao i ja. Gospođica Raguš je, zbog nedostatka preciznijih informacija, tom prilikom preformulisala temu okruglog stola koji je održan u Bujanovcu prošle godine. Tema je glasila: Kosovo s druge strane. Organizovan je od strane Centra za demokratiju i razvoj juga Srbije. U pitanju gospođice Raguš tema je malo drugačije formulisana, u smislu kontakta ili saradnje Kosova sa jugom Srbije. Međutim, ovde je, po meni, ključna stvar zbog čega asocijacija, koja je tom prilikom data od ministra Dačića, sasvim neopravdana, u vezi s ovim okruglim stolom s ovom temom, makar bila formulisana onako kako je to dala poslanica Raguš, otkud uopšte pomisao i asociranje na zaštitu integriteta ove države. Zašto uopšte povezivati integritet države sa jednim okruglim stolom koji je sasvim javno prijavljen i održan u Bujanovcu prošle godine? U vezi s tim je apsolutno potrebno da nam ministar objasni koje su mu informacije tom prilikom date (Predsednik: Gospodo poslanici, molim vas, budite tiši i zauzmite svoja mesta.) da bi bila izvršena sasvim neukusna asocijacija na ove dve sasvim različite teme. Takođe od ministra Dačića, koji se tom prilikom nadovezao, zbog teme ovog okruglog stola, i na hapšenje…
Gospodine Halimi, prošlo je tri minuta. Gospodin Vladan Batić ima reč, samo se, molim vas, ponovo prijavite da bih vam dala reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, prvo pitanje je za ministra prosvete. Pravni fakultet u Kragujevcu je u procesu akreditacije po raznim anonimnim recenzijama na svim predmetima dobijao ocene između sedam i deset. Na osnovu rezultata Potkomisije za društvene nauke Nacionalne komisije za akreditaciju, jednoglasno je usvojen predlog da Akreditaciona komisija potvrdi, bez ikakvih primedbi, akreditaciju Pravnog fakulteta u Kragujevcu. U aprilu je Akreditaciona komisija odlagala davanje akreditacije otprilike u istom tempu kako je odlagano suđenje u famoznoj aferi „Indeks“, jednoj od afera u kojima se demonstrira selektivna pravda. Podsećam da na optužnici u okviru afere „Indeks“ nisu bili samo profesori Pravnog fakulteta u Kragujevcu, nego i Pravnog fakulteta u Beogradu i pokojni dekan Pravnog fakulteta u Nišu, ali su ti fakulteti bez problema dobili akreditacije. Pitam – da li ova komisija preuzima ulogu suda ili nekakvog etičkog komiteta, jer je, navodno, došlo do razmimoilaženja članova Komisije zbog različitih moralnih principa? Da li je ovo svojevrstan pritisak na sud da bez suđenja osudi optužene? Da li je članovima Akreditacione komisije poznat sadržaj Zakona protiv diskriminacije? Jer, ovako nešto se ne sme raditi, ovo je krivično delo. Ili je, pak, sve ovo priprema da neki od ovdašnjihtajkuna u postupku privatizacije postane privatni vlasnik Pravnog fakulteta u Kragujevcu? Drugo pitanje, za Vladu – čime se objašnjava da je direktor Republičkog seizmološkog zavoda i dalje osoba koja je to bila u dva mandata i kojoj je drugi mandat davno istekao? Koji su razlozi, koji su motivi da se ta ista osoba, koja ujedno za mesec-dva ispunjava uslov za starosnu penziju, i dalje nalazi na mestu direktora Republičkog seizmološkog zavoda? Treće pitanje, za ministra ekonomije i ministra finansija, a oni neka konsultuju Agenciju za privatizaciju i Agenciju za osiguranje depozita – kakva su prava malih akcionara Akcionarskog društva "Rapid" iz Beograda, jer su mali akcionari vlasnici 30% akcija ove firme? Većinski vlasnik (ovo će možda biti interesantno) "Rapida" je firma "Dibek". Iz drugog dela naziva vidite ko je vlasnik ove firme. Ovo "bek", samo vam se kaže. "Dibek" je veštački otišao u stečaj, ali je većinski vlasnik "Rapida". Sad se prodaje preko 5.000 kvadrata magacinskog prostora na štetu malih akcionara, na atraktivnoj lokaciji, u Bačvanskoj ulici, a na tom prostoru može da se napravi višespratnica sa nekoliko desetina hiljada kvadrata poslovnog i stambenog prostora, a sve na štetu malih akcionara. Zbog toga tražim od nadležnih ministara da daju odgovor na ovo pitanje, koje ima više dimenzija – kako većinski vlasnik, koji je u stečaju, može bilo šta da prodaje, zašto je uopšte ta firma otišla u stečaj i šta je sa malim akcionarima? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Gordana Pop-Lazić u ime SRS. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, za reč se, u stvari, javio gospodin Todorović, ali je iskoristio moju karticu. I to ne slučajno, nego sa namerom da vam dokažemo da je na ovaj način tajnost glasanja u Narodnoj skupštini ugrožena. I ranije smo imali elektronski sistem za glasanje i kartice koje smo morali da koristimo ubacivanjem u elektronski sistem za glasanje, ali se nije u listingu videlo i znalo ko kako glasa. Sada imamo čipovane kartice, a da nijedan organ Skupštine nije odlučio o tome da ta kartica tako izgleda. Ne znamo koje podatke taj čip ima. Pitam predsednika Narodne skupštine, a pozivam i narodne poslanike koji su, pretpostavljam, za to zainteresovani – ko je taj ko svakodnevno kontroliše prilikom glasanja ko je, kako i za šta glasao? Ako se vi slažete s tim, ako su to vaši partijski čelnici, ako je to neko drugi sa strane ko je zainteresovan da zna ko je kome lojalan, to je vaš problem, ali mi mislimo da onda u ovoj državi nema prave demokratije, da je parlamentarizam i te kako ugrožen i da bismo morali protiv ovoga da se pobunimo. Vama možda ovo izgleda benigno, ali ja lično i u ime SRS smatram da je ovo još jedan način kontrole parlamenta. Pored toga što ga kontrolišu tajkuni, što ga kontrolišu strane ambasade, sada imamo kontrolu ko zna kojih i čijih službi i ko zna kojih zainteresovanih ljudi. Ako vi dozvoljavate da budete nečiji taoci, mi nismo spremni da na to pristanemo. Pored toga, gospođo predsedavajuća, ukratko samo, tražim od vas da odgovorite poslaničkoj grupi SRS – koliko je dana trajala sednica sa koje smo mi izbačeni, Četvrta sednica redovnog zasedanja? Koliko smo dugo bili odsutni iz Skupštine, s obzirom da se Skupština pretvorila u cirkus, da je opozicija nepoželjna, da nam ne omogućavate da radimo i da ćete verovatno i nadalje činiti sve da se reč srpskih radikala ne čuje, naravno, sinhronizovano i sa svim srpskim medijima ili većinom medija, izvinjavam se ako sam uvredila nekoga ko sebe zaista smatra samostalnim ili jeste samostalan, da bismo znali koliko eventualno jednog dana možemo da budemo van parlamenta, jer smo teorijski mogli da budemo i 100 dana van parlamenta. Sticajem okolnosti, bili smo nešto manje, ali javnosti radi, molim vas da nam pismeno odgovorite – koliko smo mi to bili van Skupštine? Pogotovu što gospodin Konstantinović obmanjuje javnost na televiziji i kaže da opozicije nema u parlamentu zbog toga što nema dnevnica, a ne zbog toga što je izbačena iz parlamenta. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Kažnjeni poslanici SRS bili su udaljeni onoliko dugo koliko to Poslovnik predviđa, do završetka sednice na kojoj je izrečena mera. Što se tiče kartica, htela bih samo da vam kažem da je kompletan elektronski sistem, pa i kartice, započet i osmišljen mnogo pre nego što je konstituisan ovaj saziv parlamenta, a naša obaveza je da napravimo kontinuitet u radu svega što je pozitivno, a to jeste pozitivno. Zahvaljujem. Gospodin Zoran Šami se javio za reč. Gospođa Pop-Lazić, po Poslovniku? (Gordana Pop-Lazić, s mesta: Replika.) Ne može sada, ne može u ovom momentu, posle ćete dobiti reč.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo poslanici, jedan sam od pet bivših predsednika Skupštine, raznih skupština, koji sada sede među poslanicima. Reći ću vam svoj stav, a verujem da će ga podeliti i svi ostali bivši predsednici skupština. Ima nešto što predsednik Skupštine, to nešto su dve stvari, ne sme nikad da uradi. Prvo i osnovno, ne sme da dopusti bilo kakvu sumnju u neregularnost glasanja. Drugo, ne sme da preti narodnim poslanicima. Bojim se da ste vi proteklih dana i jedno i drugo uradili. Pre nekoliko meseci sam vam na jednom sastanku ukazao na činjenicu da je predsednik Skupštine treći čovek u državi. Kada je neko treći čovek u državi i predsednik Skupštine, podrazumeva se da je predsednik svim poslanicima u Skupštini i da ne sme da podleže pritiscima onih koji misle da je bahato i osiono ponašanje dokaz njihove moći. Bahato i osiono ponašanje je dokaz nepameti i nesposobnosti da se država vodi, dokaz pohlepe i alavosti da se po svaku cenu održi vlast i, naravno, dokaz svim građanima Srbije da takve više ne valja birati. Ima još nešto. Ne spadam u one koji misle da je dobro da imamo više hiljada amandmana, ali podsećam, kada je devedesetih godina opozicija takođe u nekoliko navrata vršila opstrukciju parlamenta, da se tadašnja vlast zapitala zašto to opozicija radi, onda verovatno ni tadašnja vlast, a ni ova naša nesrećna Srbija ne bi završile ovako kako smo svi završili. I na kraju, moje pitanje vama, posle svega ovoga što sam rekao, vrlo je jednostavno – da li ćete se ubuduće ponašati na isti ovakav način? Hvala.
Zahvaljujem. Možda samo treba praviti razliku između bahatosti i ozbiljnosti. GospođaAleksandra Janković ima reč.
Da li konačno mogu da dobijem reč? Dakle, moje pitanje je vezano za ovo što se događa sa glavnim haškim tužiocem Seržom Bramercom, koji je najavio podizanje optužnice protiv glavnog urednika "Presa" zbog nepoštovanja suda, jer je, bože moj, "Pres" objavio transkripte prisluškivanih razgovora komandanta OVK Fatmira Ljimaja, koje je on tokom 2003. godine vodio iz haškog pritvora. Ono što je, između ostalog, takođe neobično je da Ljimajevi advokati unapred, znači pre početka suđenja, obećavaju da će on biti slobodan. Kako god bilo, glavni haški tužilac Serž Bramerc je tokom svoje posete od pre tri dana Beogradu od srpskog tužioca za ratne zločine Vladimira Vukčevića zatražio objašnjenje o objavljivanju transkripata u "Presu" i najavio da je već pokrenuo internu istragu u Hagu, kako bi pronašao onog ko je "krtica" i koji je jednom srpskom mediju dao da povede široku istragu u Srbiji. Ovo jeste pitanje za ministarku pravde gospođu Snežanu Malović, za ministra kulture i informisanja Nebojšu Bradića, jer se ovim povodom obratilo i Udruženje novinara Srbije, koje se suprotstavilo pritiscima Haga na "Pres" i medije u Srbiji. Naime, šta kaže Udruženje novinara Srbije? Pre nekoliko meseci saznali smo da je haški tužilac kritikovao srpsku vlast zbog toga što se jedan lik iz serije "Rođak sa sela", emitovane na Javnom servisu, nije o Haškom sudu izražavao sa odgovarajućim strahopoštovanjem. Sada se haškom tužiocu, kako saznajemo, ne dopada to što je "Pres"došao u posed Ljimajevih transkripata. U oba ova slučaja reč je zapravo o pritisku haškog tužioca na srpske vlasti, kaže za "Pres" predsednica UNS-a Ljiljana Smajlović. Moje pitanje je – šta ćemo miuraditi da zaštitimo slobodu medija u Srbiji, da zaštitimo pravo srpskih medija da se bave istraživačkim novinarstvom, da istražuju zločine? A, po mišljenjima mnogih kompetentnih advokata, ne postoji nikakva odgovornost ni "Presa" ni drugih medija u tom smislu što transkripti razgovora u Ševeningenu nemaju oznaku poverljivosti. Tako da je svaki pritvorenik u Hagu praktično preko advokata obavešten da mu se razgovori slušaju. Pitanje je, naravno, da li će sledeća poseta Serža Bramerca doneti opomenu da poslanici koji eventualno ne učine kvorum ubacivanjem svojih kartica u ove elektronske kutijice takođe mogu da pokažu nepoštovanje Haškog tribunala i budu kažnjeni. Stvari su ovde zaista dovedene do paradoksa. Ili će se država Srbija ozbiljno ponašati, ili će ovaj parlament reagovati po važnijim pitanjima i konačno početi da poštuje srpsku javnost, a pre svega, poslanike.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Ostojić Zoran, u ime poslaničke grupe LDP.
Gospođo predsednice, koleginice i kolege narodni poslanici i poslanice, jeste možda treća osoba u državi po funkciji. Imam pitanje za Vladu, ali pošto danima već koristim ovaj institut da dignem ugled parlamenta, a ne dobijam odgovore, nastaviću. Pitali smo predsednika Vlade pet-šest puta o onim parama iz javnih preduzeća, koje preko jednog savetnika predsednika Republike idu u jednu minornu štampanu stvar. Nismo dobili odgovor. Pošto vi ne možete da utičete na predsednika Vlade, a nema njegovog zamenika gospodina Dačića, preusmeriću to prema poslaničkoj grupi većine. Oko vizne liberalizacije se nešto dešava, to je važna stvar, bilo je veliko predizborno obećanje. Odjedanput, predsednik vaše stranke juče kaže - nemojmo više licitirati sa datumima kada ćemo u beli šengen. U isto vreme kada na Voždovcu u kampanju idete sa sloganom ''Šengene beli, Voždovac te želi''. Šta je razlog ovog kočenja sa belim šengenom? Pitam Vladu, ali pošto ne odgovara, pitam većinu, nadajući se da će ona uticati na Vladu da odgovori. Da li je kvalitet pasoša? To je jedan mogući razlog problema sa belim šengenom. Da li je broj izdatih pasoša? Oko 450.000 je izdatih pasoša. Koliko je to dve trećine, koji broj treba da izdamo? Predsednik vaše stranke i predsednik Republike gospodin Tadić juče reče - treba da se kupi nova oprema. Znači, kvalitet pasoša, broj pasoša. Da li imamo tačne podatke koliko je izdato i koliko treba još da se izda? Da li je problem sa belim šengenom dvojno državljanstvo? Što šakom i kapom delimo pasoše, što želimo svakome ko se oseća Srbinom, makar se zvao Džon Smit i živeo u australiji, a kaže da je Srbin, da treba da dobije pasoš? Ili Srbima iz Republike Srpske ili možda u Crnoj Gori, pošto planirate otvaranje konzulata na svakih 50 kilometara od Bijelog Polja do Herceg Novog? Očigledno da je to usmereno za davanje pasoša i ličnih karata. Da li je to problem u Briselu? Toliki broj dvojnih državljanstva koje nameravamo da ištancujemo? Da li je problem davanje pasoša Albancima sa Kosova? Vi ste, gospođo Kolundžija, juče rekli kako su ovi antievropljani iz DSS-a snimali samo da bi naškodili našim naporima za beli šengen. Mislim da je parlament uradio sve što je do belog šengena. Da li je to pokušaj da se opet ovamo vrati odgovornost, iako je očigledno odgovornost na Vladi?Mi smo usvojili sve zakone iz mape puta. Prema tome, u Vladi je nekakav zastoj. Kažem, ovo su sve mogući razlozi za zastoj u belom šengenu. A da ga ima, jasno je čim Tadić kaže - nemojte više da licitirate. Znači, nešto se desilo. Šta se desilo? Ja samo navodim moguće argumente za problem sa belim šengenom. Da li je možda problem to što sada od nas traže da pokažemo kako primenjujemo zakone koje smo usvojili? Ako je to, onda smo došli na ono što je LDP pričao. Nije suština usvajati, štancovati zakone, nego je suština primenjivati ih. Da li je, recimo, u pitanju primena Zakona o zabrani diskriminacije, zbog Roma koji su u Nemačkoj? Jer, mi znamo da je državni sekretar u Ministarstvu pravde, čim je došao iz Vašingtona, odleteo za Berlin. Da li je problem u primeni zakona? Normalno, ministar Jeremić izgleda više ne može da putuje u Berlin, pa mora neko drugi. Da li je u tome problem? Naveo sam pet-šest mogućih razloga, koji nama izgledaju kao problem sa belim šengenom. Tražim da Vlada, a vi utičite na Vladu, odgovori da li je nešto od ovoga problem ili je sve ovo problem, pa bar da znamo kad će taj Voždovac, koji želi beli šengen, za razliku od Zemuna, koji ga ne želi, da dobije taj beli šengen. Bilo je predizborno obećanje. Sada nije kampanja, sem za te dve opštine. Vaš predsednik kaže - nemojmo više da pominjemo datume. Nama to izgleda sumnjivo. Znamo da u ovome što sam rekao mora da je razlog, a možda su svi, pa hajde kažite istinu ljudima. Ovo je za LDP važno zato što mi već godinama, kroz evropsku Liberalnu internacionalu, isto pokušavamo da izguramo viznu liberalizaciju. Sad se odjedanput nešto desilo. Mi želimo da znamo šta se desilo. Građani Srbije, apsolutno sam siguran, isto tako žele. Probajte vi, sa te funkcije, da utičete na predsednika, još bolje na zamenika predsednika Vlade (na njega, valjda, imate veći uticaj) da nam odgovori. Pošto su pasoši ovde, on će to znati.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković.
Želim da postavim pitanje gospodinu Mlađanu Dinkiću, da objasni građanima, srpskoj javnosti i, pre svega, poslanicima u parlamentu Republike Srbije – na kojim podacima bazira svoju optimističnu procenu o stanju i efektima finansijske krize na privredu i građane Srbije, zašto te podatke nema i ostala javnost i oni koji treba da donose mere i da o njima odlučuju, i da li je Vlada razmatrala još neke mere za izlazak iz krize ili je sve svedeno na ono što je gospodin Dinkić u sredstvima informisanja objavio, a to je da su jedine mere koje preostaju dalje upumpavanje para? Svi znamo da ima problema sa punjenjem budžeta, da su prilivi u budžet otežani i nikada na nižem nivou, pa me zanima odakle misli gospodin Dinkić da vrši to upumpavanje para. Pitanje postavljam isključivo njemu, zato što je on u funkciji potpredsednika Vlade preuzeo sve ingerencije, i ministra finansija i premijera i svih ostalih ministara koji se bave ekonomijom, zaključno sa guvernerom Narodne banke gospodinom Jelašićem. Da kažem jednostavnije, monetarna politika, fiskalna politika i sve ostale politike koje se tiču privrede i građana trenutno su u rukama gospodina Dinkića. Mislim da ovo pitanje, adresirano na njega, govori još o jednoj stvari. Gospodin je promenio uzor, objavio je da mu je trenutni uzor drug Tito, po vremenu kredita i zaduživanju, spreman je da promeni kriterijume za procenu privrednog rasta, metodologiju za suficit ili deficit budžeta, spreman je da promeni ciljeve, ekonomsku politiku zemlje, samo da ne bi promenio svoju funkciju. Da li mi kao država sebi možemo da dopustimo da svu ekonomsku politiku i mere definiše čovek čiji su rezultati evidentni i čije posledice tako kvalitetnog rada trpe mnoge institucije? A dokaz su privatizacije, 25% raskinutih ugovora, stanje u bankarskom sistemu, kreditiranje privrede, bez zakona o subvencijama, ne vrši se u bankama nego ga vrši jedan ministar uredbama. Zato molim, u interesu javnosti i opstanka ove države, da što hitnije dobijem odgovor na ovo pitanje.
Gospođa Pop-Lazić je reklamirala Poslovnik, ali je nema. U međuvremenu želim da vas obavestim da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Momo Čolaković, Donka Banović i Miloš Aligrudić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O BEZBEDNOSTI SAOBRAĆAJA NA PUTEVIMA (načelni pretres) Gospodin Dragan Stevanović želi reč. Izvolite.
Malo se teško snalazim s tehnikom, s obzirom da mesec dana nismo bili tu. Podsetiću vas, izbacili ste nas odavde brutalno. Ali savladaćemo ovu tehniku, nije to nešto komplikovano. Dame i gospodo narodni poslanici, zaista mi je žao što gospodin Dačić nije tu, s obzirom da je juče, otvorivši ovu načelnu raspravu, a onda i zatvorivši je posle 18.00 časova, rekao nekoliko stvari zbog kojih bih ja, u ime SRS, hteo njemu da postavim pitanja. S obzirom da nije tu, uputiću ta dva pitanja predstavnicima Vlade. Pre nego što ih postavim, reći ću da je možda i dobro što je gospodin Mrkonjić tu. SRS će u načelnoj raspravi svoju priču koncentrisati upravo na delove ovog zakona koji se odnose na sektor kojim rukovodi gospodin Mrkonjić, dok će u raspravi u pojedinostima više pažnje posvetiti i koncentrisati se na one delove zakona kojima ima nameru da se bavi MUP, poprilično onako, rekao bih, uzurpatorski i monopolski kada je ovaj zakon u pitanju. Pre nego što pređemo na zakon i priču, pitao bih predstavnike Vlade – ko je kriv za to što šest godina ovaj zakon nije ušao u proceduru u Skupštini Republike Srbije? Mene ovo interesuje zato što su skupštinska većina i Vlada Republike Srbije u svojoj aroganciji i bahatosti u proteklim mesecima za to optužile SRS, da ovaj zakon nije u proceduri upravo zato što SRS pravi opstrukciju, zbog koje ginu ljudi na ulicama. Juče čujemo od zamenika predsednika Vlade, prvog potpredsednika i ministra da zakon ne dolazi u proceduru već šest godina, pa ne bi bilo loše da od predstavnika Vlade čujemo da li je zaista opstrukcija SRS razlog ili je nešto drugo razlog zbog čega ovaj zakon do sada nismo imali u skupštinskoj proceduri. Da nema dilema bilo ko ovde, a ni u javnosti, SRS uopšte nema dilemu da Srbiji treba zakon koji će oblast bezbednosti saobraćaja da uredi. Ali, naš stav i mišljenje jeste da način na koji vi to pokušavate da uradite, upravo kroz ovaj zakon, nije dovoljno dobar, da je zakon nedorečen, da je neke stvari prevideo, da na neke stvari neće odgovoriti, s obzirom da ima jedno vrlo teško nasleđe posle devet godina vlasti stranaka demokratske provenijencije, s obzirom da tih istih devet godina, u principu, mi jesmo protraćili i da će neke, kako oni to vole da kažu, odredbe ovog zakona koje su u skladu sa visokim svetskim standardima, u principu, ovde naići na jedan zid, neće biti primenjive u praksi. Mi smatramo da je ovaj zakon, koji je danas pred nama posle šest godina, takav kakav jeste upravo zbog činjenice da je nastao u atmosferi u kakvoj je nastao. Nastao je u atmosferi gde su se pri izradi prve verzije ovog zakona sukobili, odnosno na različite strane stavili predstavnici nauke i predstavnici MUP-a. O tome je javnost vrlo otvoreno govorila, samo predstavnici Vlade nisu hteli da govore o tome. To je razlog što ovaj zakon šest godina nije ušao u proceduru. Za SRS je poražavajuće, a to na izvršnu vlast u Srbiji i liči, da kad jedan ovako važan zakon dođe na red da se usvoji, izvršna vlast nije spremna da u taj zakon ugradi sve ono što predstavlja najviše naučne, stručne ili empirijske vrednosti, o bilo kojoj oblasti da se radi, u ovom slučaju je oblast saobraćaja u pitanju. Ponavljam, umesto da ste u ovaj predlog zakona ugradili sve ono što najviše vredi u Srbiji kada je u pitanju saobraćajna struka i svi oni sektori koji su objedinjeni u ovom zakonu, vi ste i u tome našli razlog, prostor i motiv da se posvađate i da se podelite, ali ste za te svoje interne probleme optuživali nekoga ko objektivno nikakvih dodirnih tačaka s tim nije imao. Mene interesuje, u ime SRS, da li danas neko u Vladi oseća deo odgovornosti zbog činjenice da u Srbiji danas godišnje na putevima gine 800-900 ljudi. Taj problem, kao problem, nemoguće je apstrahovati u potpunosti, ali da ste zbog usvajanja ovog zakona, pa i u lošijoj verziji, pre tri godine unapredili bezbednost saobraćaja za 3%, izračunajte koliko bi to manje poginulih, odnosno postradalih na ulici bilo. Vlada danas izlazi pred nas i hvali se kako je uradila zakon u skladu sa evropskim standardima, a za te nedužne žrtve je kriv neko drugi, onaj ko sedi u opoziciji i, navodno, pravi opstrukciju. Da pređemo na polje nadoknadive, ali velike štete. Vi ste i u ovom zakonu priznali da Srbija nema izgrađene mehanizme analitike, odnosno do kraja praćenja podataka i obrade tih podataka u vezi sa materijalnom štetom na godišnjem nivou. Kažete da je, aproksimativno, ona negde oko milijardu evra godišnje. Pitam vas ponovo – da li neko zbog toga oseća odgovornost? Da li bi ta šteta, da je smanjena za 100 ili 200 miliona evra, recimo, na godišnjem nivou zbog primene Zakona o bezbednosti saobraćaja na vreme, da li bi taj novac imao gde da se ulaže i investira? Da li smo taj novac mogli da uštedimo i uložimo u stvaranje novih ljudskih resursa, podizanje standarda u oblasti bezbednosti saobraćaja, da zaista možemo da kažemo danas ili sutra da vredimo, da smo prihvatljivi i da neko u nama može da vidi adekvatne partnere? Ovu državu, pa i ovu oblast bezbednosti saobraćaja poslednjih devet godina vodi stihija. Mi smo brod bez kormilara i nije čudo što nam se dešava sve ovo što nam se dešava, pa i kada je oblast bezbednosti saobraćaja u pitanju. Mi ćemo kroz načelnu raspravu pokušati da ukažemo na nekoliko segmenata ovog zakona zbog kojih je isti neprimenjiv u Srbiji. Lako je pričati, promovisati i hvaliti ovaj zakon, govoreći o standardima koji su za svakog u Srbiji, bez obzira na političko opredeljenje, prihvatljivi. Samo da se razumemo, SRS nema ništa protiv toga da neke kazne, neke mere koje predviđa ovaj zakon budu rigorozne, pa čak i drakonske. Mislim da je vreme koje je iza nas i uopšte naše iskustvo pokazalo da, u principu i uglavnom, mehanizmima sile možemo da se dovedemo u red, ako mogu tako da kažem. Nije to loše, ali postoji nešto što predstavnici Vlade, a bogami i skupštinske većine, zaobilaze, nešto o čemu neće da govore, a to su, ponavljam, standardi. Standardi koji se u najvećoj meri odnose na oblast kojom ćete se baviti vi, gospodine Mrkonjiću, kao ministar za infrastrukturu, odnosno vaš sektor za saobraćaj. Srbija je u toj oblasti malo uradila da bi ovaj zakon u praksi i na terenu bio u velikoj meri primenjiv. Mi ćemo kroz vrlo konkretne primere, pojedinačne primere sa lokalnog nivoa i sa državnog nivoa, pokušati da utemeljimo ove naše argumente, odnosno ove naše tvrdnje. Za SRS zakon je neprihvatljiv zato što nije do kraja usklađen sa Zakonom o prekršajima i Zakonom o putevima i, gospodine ministre, vi ćete tu veliki problem da imate. Kasnije ćemo objasniti konkretno zašto, a i gospodin Dačić je juče rekao - zakon će biti neprimenjiv dok se ne izmeni Zakon o prekršajima. Znači, on je priznao da će zakon biti neprimenjiv. Neko to bude i tri dana, ali će biti neprimenjiv. I nema niko iz Vlade prava da kaže da smo u krivu kada tvrdimo da je zakon neprimenjiv. Zakonom predviđate agenciju. Pretpostavljam da je ova agencija koju predviđate u duhu mera štednje Vlade, koje na sva usta promovišete i kojima zatrpavate javnost u Srbiji. Sve ovo što se dešava i u ovom zakonu, ova agencija i neke druge agencije i tela koja predviđate kroz zakone koji su takođe na dnevnom redu ove sednice Skupštine, govori da vi zaista ozbiljno ne mislite o merama štednje Vlade i da ste i dalje žrtva političkih ucena i trulih kompromisa na kojima je koalicija koja čini ovu Vladu sazdana, odnosno napravljena. Činjenica da će ovaj zakon biti neprimenjiv daje za pravo da konstatujemo da ste se i ovim zakonom bavili samo paušalno iako je jako bitan i jako važan. Mislim i suštinski da će vam on poslužiti samo da, čini mi se da sam to u jednoj raspravi i na jednom mestu rekao, u onim kvartalnim izveštajima u kojima se hvalite kako usvajate zakone koji služe za sprovođenje vašeg nacionalnog programa integracija, izmenite odnos procenata u korist usvojenih zakona, a što su oni potpuno neprimenjivi ili delimično ili u najvećem delu neprimenjivi, to vas baš briga. O ovom zakonu nije vođena javna rasprava. Koliko god vi pričali da jeste, nije vođena javna rasprava. Čak ste to i priznali negde. Javna rasprava jeste vođena o zakonu koji je usvojen u prethodnom Ministarstvu kapitalnih investicija, odnosno u Nacrtu zakona prethodne vlade. Hvalili su se da su u taj predlog zakona ugrađena mnoga mišljenja i stavovi javnosti. Možda to tako i jeste, ne sporim, ali ponavljam u kakvoj atmosferi je taj zakon nastao. Ovaj zakon je zaobišao ozbiljnu javnu raspravu. Da je to tako, govore mnogi ljudi iz struke. A možda je ta javna rasprava postojala i bila iza zatvorenih vrata. Obavili smo razgovore kako bismo pristup i osvrt na ovaj zakon imali što sadržajniji i kvalitetniji, i sa nama su o ovom zakonu govorili ljudi iz struke. Govorili su, a ovu priliku bih iskoristio da im se na razgovorima, savetima i sugestijama zahvalim, ljudi iz Zajednice auto-škola. Oni su davali neke sugestije i predloge koji su za nas, kao SRS, bili prihvatljivi. Neke od tih predloga smo pokušali da pretočimo i kroz amandmane ugradimo u zakon. Neki su za nas bili neprihvatljivi i vrlo smo im jasno i nedvosmisleno to rekli. Juče je gospodin Ilić rekao sa ove govornice da su amandmani SRS-a vrlo korektni i konstruktivni. Mislim da bi trebalo s pažnjom da ih pogledate, saslušate, da ih izanalizirate i da te iste amandmane usvojite i ugradite tekst ovog zakona. Amandmani su, ponavljam, smisleni. Amandmani su sve suprotno onom što je neko juče, prekjuče ili u par proteklih dana pokušao u sredstvima javnog informisanja da priča, kako opozicija podnosi besmislene amandmane. Smatramo takođe, i to ćemo komentarisati, da ste i koordinaciono telo koje će učestvovati u sprovođenju ovog zakona uskratili za predstavnike nauke. Mislim da je ono bilo drugačije definisano u prethodnom tekstu zakona. Tu verziju ste mogli da prihvatite. Opet kažem, to je verovatno recidiv vašeg sukoba koji je nastao i razbuktao se u postupku izrade prve verzije nacrta ovog zakona. Svakako, smatramo da je zakon neprimenjiv u onom delu gde prenosite određene nadležnosti na lokalnu samoupravu i o tome ćemo malo kasnije da govorimo. Neprimenjiv je, takođe, u delu u kom ste predvideli drakonske kazne. Te drakonske kazne će, kao i mnogo toga drugog, obesmisliti možda dobru nameru, zato što neće biti moguće sprovesti ih u praksi, neće biti moguće kaznene odredbe naplatiti. Podsetiću vas, a kasnije ćemo malo više o tome reći, u ovom zakonu za pravne subjekte u Srbiji predviđate kazne i do dva i po miliona. Kazne od dva i po miliona dinara predviđate u državi u kojoj je 60.000- 70.000 pravnih subjekata nelikvidno, sa tendencijom rasta, a ko zna koliko njih je na granici likvidnosti. S druge strane, od javnih preduzeća u Srbiji, na koja se takođe ove kaznene mere odnose, njih 14 je u protekloj godini napravilo dug od 1.600.000.000 evra. Pitam vas – kakvi su finansijski kapaciteti da ove predviđene mere sprovodite, naplaćujete i realizujete na terenu? To će zakon obesmisliti. Oni koji nemaju da plate, ništa vam ne znači to što vam neće platiti ili ćete pokušati prinudom. S druge strane, oni koji bi možda imali sredstva da plate, ti vas kontrolišu, ti sa vama manipulišu, ti su vam mecene i, objektivno, biće oslobođeni tih plaćanja. To je ono što je besmisleno i to je ono što ukazuje na činjenicu da nije napravljen jedan ozbiljan, odgovoran i na standardima zasnovan pristup ovom zakonu. Takođe, i to ne treba kriti, ne može se sve staviti na teret poslednjoj vladi, ali nasleđe koje Srbija danas ima, a tiče se prostorne, planske dokumentacije, stanja saobraćajne infrastrukture, primene nekih drugih zakona u ovoj oblasti, takođe će onemogućiti primenu ovog zakona. Određeni članovi zakona biće obesmišljeni, njihova primena u praksi potpuno neupotrebljiva. Kasnije ću se dotaći tih primera, navešću ih vrlo konkretno, a oni se konkretno odnose na poglavlja ovog zakona – putevi, saobraćajna signalizacija. Vi se, recimo, niste adekvatno bavili zaštitnim pojasom puta kroz ove zakone itd. S obzirom da polako privodimo kraju ovih prvih 20 minuta, ovu svoju diskusiju ću na neki način da zaključim. Znači, zakon je izraz, pre svega, neodgovornosti Vlade, izraz loše i bolesne atmosfere u kojoj je nastao. SRS konstatuje da će ishod primene ovog zakona biti u principu takav da će u svom konačnom cilju da se obesmisli, odnosno vratiće vam se nazad, po sistemu bumeranga, potpuno suprotno onim efektima koje ste kroz ove zakonske odredbe hteli da ostvarite i primenite na terenu. Za sada toliko. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Stevanoviću. Reč ima, po Poslovniku, gospođica Nataša Jovanović.
Gospođo predsedniče, juče sam, kao i ostale kolege srpski radikali, posle onog brutalnog izbacivanja počela sa učešćem u radu u novoj tehničkoj opremi u Domu Narodne skupštine. Sada imam primedbu, u skladu sa čl. 121, 122. i 123. Poslovnika, kao i sa Ustavom Republike Srbije, i oštro protestujem zbog činjenice da se ne identifikujemo na način koji je propisan, u duhu srpskog jezika i onoga što je kod nas običaj. Naime, u elektronskom sistemu koji vama pokazuje prijavu za reč najpre stoji prezime pa ime narodnog poslanika, pa vam je tako sada prijavljen Ilić mr Velimir, a on zna da bi se svuda i na svakom mestu predstavio kao što je upisan u birački spisak, kao što mu piše u svim drugim dokumentima, u bilo kojoj aplikaciji, da je on Velimir mr Ilić. Da li je tako, gospodine Iliću? Da li sam u pravu? Nikada vi nećete reći, jer mi nismo u Bundestagu, nego u Domu Narodne skupštine Republike Srbije, da ste vi Ilić Velimir, nego ćete reći da ste Velimir Ilić. Kao što gospođa Pop-Lazić neće reći za sebe da je Pop-Lazić Gordana, nego Gordana Pop-Lazić, a i u njenom slučaju i u slučaju gospodina Stevanovića desilo se isto. Prema tome, nisu vam u skladu, gospođo predsedniče, a na to upozorite službu, identifikacione kartice sa sistemom za glasanje. Na ovim našim karticama (Izvinjavam se, koleginice Popović.) lepo piše Judita Popović, a kod vas je drugačija identifikacija. Recite mi, molim vas – ko se to poigravao sa ovim čipovima, o čemu je govorila gospođa Pop-Lazić i šta osim toga sve stoji u čipu za identifikaciju? Morate da nam date neko objašnjenje. Nije sada problem u tome, kako je malopre rekao Dragan Stevanović, da li ćemo mi da se uhodamo. Jer, nije nikakav problem, to su ljudi, kada su u pitanju ovi mladi ljudi srpski radikali, koji sa visoko sofisticiranom opremom barataju, ali molim vas, neka nam neko da objašnjenje zbog čega mi Narodnu skupštinu izvrgavamo ruglu u onome što smo mi kao narod i pre svega kao građani Srbije.
Ovo je, zapravo, podsetnik za mene i trudiću se da govorim u skladu sa duhom onoga što je uobičajeno u našoj sredini. Gospodine Iliću, imate reč.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, mogao bih da govorim veoma dugo o ovom zakonu jer sam radio na njegovoj izradi odmah kada sam preuzeo dužnost 2004. godine. Želeo bih da dam neka pojašnjenja, koja će možda nekima ovde pojasniti zašto je šest godina trajala procedura da ovaj zakon uđe u parlament, mada je to trebalo da se uradi, po meni, 2005. godine, jer je bilo sve spremno bez ikakvih problema. Međutim, napravili smo jedan savremen, moderan, evropski i svetski zakon, pravili su ga najveći eksperti u Srbiji i, jednostavno, takav zakon smo dostavili Ministarstvu finansija na mišljenje. Znate da ministar finansija uvek daje mišljenje, na svaki zakon. Međutim, ministar finansija je tada reagovao i usmeno mi saopštio: ''Ti praviš zakon koji će da nam odnese silne pare iz budžeta. Nama treba zakon da nam donese novac". Tu je suština. Znači, mi ne pravimo zakon o bezbednosti saobraćaja da saobraćaj bude bezbedan, da manje ljudi pogine u Srbiji (znamo da je prethodnih godina bilo znatno više, da se sada godišnje smanjila smrtnost za 200), već pravimo zakon koji će u kasu da ubaci više para i da je to dobro za ministra finansija, naravno. O čemu se zapravo radi? Želeli smo da zakon bude stvarno primenjiv i da zaštiti sve učesnike u saobraćaju i da, kao zakon, smanji smrtnost u saobraćajnim nesrećama, koja je tada bila drastično velika - preko 1.100, 1.200 poginulih, pa smo sveli negde na 900 zadnje godine, poboljšanjem, popravkom puteva itd., a preko 26.000 ljudi je bilo povređeno, godišnje, od čega je preko 18.000 trajnih invalida. Šta se dogodilo? Znate da naši putevi i jedan deo velikih autoputeva još uvek nema, nažalost, i nikada nije dobio upotrebnu dozvolu. Šta to znači? Čim neko pogine na putu koji je pušten u saobraćaj a koji nema upotrebnu dozvolu, krivica je države. Zašto određeni pravci ne mogu nikada dobiti upotrebnu dozvolu? Zato što su pravljeni a nisu do kraja ispoštovani određeni zakonski propisi i urađeni određeni projekti da bi saobraćaj bio potpuno bezbedan. I danas se to isto događa. Imamo parče autoputa koje nema nijedan podvožnjak, nijedan nadvožnjak, nijedan prelaz. Seljaci, ako hoće kombajnom da pređu sa druge strane puta da obrade njivu koja je, igrom slučaja, presečena putem na pola, moraju da idu 20 km u jednom pravcu i 20 u drugom. Oni u noć porane, probiju bankinu, zaštitnu ogradu i prođu s vozilom. Imamo kultivatore, imamo traktore, a nemamo alternativne puteve uz brze saobraćajnice, a posebno uz velike delove izuzetno prometnih saobraćajnica. Treće, nismo hteli da iz budžeta uložimo, da bi zakon bio potpuno primenljiv, u crne tačke, koje je specijalna komisija koju smo napravili definisala u Srbiji. Znači, gde se najviše gine, to su crne tačke. A njih treba otkloniti da bi saobraćaj bio potpuno bezbedan. Država je bila dužna da obezbedi sredstva iz NIP-a tada i da se otklone sve crne tačke u državi, koje su bile izuzetno značajne za bezbedan saobraćaj. Mi smo neke otklonili. Uzmimo samo Borovu Glavu. Posle razrešenja Borove Glave, koja je izuzetno velika investicija, nijedne saobraćajne nesreće nije bilo, nijednog poginulog nije bilo na toj relaciji. Uzmimo Ovčar banju, tunel, investicija izuzetno skupa. Otklanjanjem crnih tačaka nema više saobraćajnih nesreća. Uzmimo Sićevačku klisuru, tu je bilo toliko crnih tačaka u tunelima, nije moglo da se uđe sa dva vozila istovremeno, već ako jedan ne prikoči i ne propusti onoga ko ima pravo prvenstva, obavezno je saobraćajna nesreća. Znatno je smanjen broj saobraćajnih nesreća, ali ta investicija je bila desetine miliona evra. Morali smo da otklonimo te najbitnije crne tačke. Međutim, i do dana današnjeg nisu otklonjene. Obilaznice u pojedinim gradovima, ne može biti bezbedan saobraćaj u Užicu dok se ne uradi obilaznica, jer preko 600 šlepera dnevno ulazi u najužu zonu centra grada. Vi možete policijom regulisati saobraćaj koliko god hoćete pred osnovnim školama, ali ako imate stotine šlepera koji tu prolaze, dovoljna je mala nepažnja i događa se saobraćajna nesreća. Uzmimo ulazak iz Mađarske preko Kelebije, ona nesrećna, mislim, Zagrebačka ulica iz Subotice, tehnički je nemoguće da se odvija saobraćaj dok se to ne reši na drugi način, obilaznicom. Zatim, obilaznica oko Vrbasa, oko Sombora. U Novom Sadu smo to uradili, u nekoliko gradova. Obilaznica oko Novog Pazara, nema bezbednog saobraćaja dok se ne završi obilaznici oko Novog Pazara. Vi možete kažnjavati koliko god hoćete, ali bezbednosti nema. Znači, u bezbedan saobraćaj država mora da uloži znatna sredstva. Međutim, ostali, kojima je novac iz NIP-a trebao za druge poslove i druge projekte, nisu se obazirali na ovo, već su rekli - ne možemo mi toliko da uložimo u saobraćaj, u infrastrukturu, već dajte da mi od toga imamo zaradu. Naravno, sada ćemo kažnjavati, kazne su drastične, imaćemo ogromne prihode. Predlagali smo amandman da ti prihodi idu isključivo u otklanjanje ovih crnih tačaka. Uzmimo Stopanju kod Kruševca, to je crna tačka i tu se toliko gine da to nije više moguće. Vi možete da radite šta god hoćete, ali dok se ne reši pitanje pruge i puta, da ne budu u nivou, nema bezbednog saobraćaja. I izuzetno je puno slučajeva širom Srbije. Znači, mi smo želeli jedan zakon koji će da košta državu i znali smo da to sve ne može odjednom. Znali smo da je to jedan proces, ali svake godine sa razrešenjem mnogih crnih tačaka i ovih veoma opasnih zona na pojedinim saobraćajnicama mi znatno smanjujemo broj saobraćajnih nezgoda. Međutim, mi to nismo uspeli. Zatim smo molili pojedine lokalne uprave da poštuju Prostorni plan Srbije, i na to ću se ponovo ovde vratiti, što se ne poštuje saobraćajna strategija, odnosno Strategija razvoja saobraćaja koja je donesena u parlamentu, već se mnogi problemi u saobraćaju razrešavaju političkim putem. Zašto političkim putem? Zato što određeni političar sa određenom grupacijom traži, da bi podržavao Vladu, da mu se uradi to i to, inače neće podržavati Vladu. I mi imamo da se odstupa od Strategije razvoja saobraćaja, koja je usvojena u srpskom parlamentu, i prihvataju se projekti koji nisu nikada ni ušli u Strategiju razvoja ni kao alternativa. Zašto? Zato što se radi saobraćaj tako kako pojedini političari nalažu, a ne kako govori saobraćajna studija koja je više puta rađena. Nemoguće je raditi saobraćajnicu, autoput tamo gde je dve hiljade automobila dnevno, a ne raditi je tamo gde je 26.000-27.000automobila dnevno. Mi se sada mnogo povodimo za Evropskom unijom. Kažemo - to je interes EU, dajte da im to napravimo. Ako je interes EU da ona pomogne, hajde da uđemo u zajednički posao, ali da pomogne raznim olakšicama. Ja sam kao ministar bio protiv izrade autoputa do makedonske granice, ali bio sam u prioritetu za izradu Horgoš-Požega-Bar. Bio sam za prioritet Niš-Dimitrovgrad. Zašto sam bio protiv makedonske granice? Zato što nema saobraćaja. Sada trenutno, van turističke sezone u Grčkoj, saobraćaj je između 2.000 i 3.000 auta dnevno. Autoput, da bi bio bezbedan, mora da se održava. Održavanje autoputa je skupo. Autoput ako nema 8.000 auta dnevno, tehnički ne može da se održava. Bezbednost saobraćaja, ako se saobraćaj ne održava po evropskim kriterijumima, ne može biti na visokom nivou. Mi smo ulagali 1.600 evra u održavanje kilometra autoputa, a Evropa je npr. u tom periodu višestruko više ulagala u održavanje kilometra autoputa. Na jednom kilometru ne možete samo da premažete, uradite promenu saobraćajnih znakova i obeležite sa toliko malo para. Izuzetno malo sredstava se ulaže u održavanje putne infrastrukture i svake godine se sve više i više smanjuje, jer se ta sredstva koja se dobijaju od putarine koriste za izgradnju nove putne infrastrukture. Zato moramo mnogo štošta promeniti ako mislimo da saobraćaj bude bezbedan, a ne samo svoditi na kaznene odredbe. Tačno je da vezivanje pojasa smanjuje broj smrtnosti, ali ne može to biti prioritet države i samo kontrolisati. Ja sam kao ministar isključivo bio protiv onog iskakanja iz žbunova policije, koja se sa radarima krije da bi ulovila, tobože, nekoga ko vozi brže nego što je dozvoljeno. Znaju se tačno te tačke gde oni sede. Oni treba da budu vidni i vidno obeleženi da su tu da bi se svaki vozač pripremio, smanjio brzinu jer zna da će naići na radarsku kontrolu, a ne da ga oni iznenade da bi se što više para uzelo. Preventivno delovanje u poboljšanje samog saobraćaja i smanjenje saobraćajnih nezgoda je ono o čemu sam ja govorio, gde je moralo da se ulaže, radi itd. Da li može bilo kakva policija da obezbedi bezbedan saobraćaj u zoni Gazele ako je 160.000 vozila na Gazeli u toku jednog dana? Znači, 160.000 automobila dnevno prelazi Gazelu. Saobraćaj ne može biti bezbedan. Možete da stavite jednog do drugog policajca, nema od toga ništa. Da li je moguće da Beograd 20 godina priča o izgradnji mosta koji će smanjiti saobraćaj, o izgradnji obilaznice koja će izvući saobraćaj iz gradske zone? Ide se jako sporo. I ove godine, pored izuzetnih napora gospodina Mrkonjića, koga ja podržavam u potpunosti i koji ulaže izuzetne napore, i dalje se mala sredstva ulažu za obilaznice oko Beograda. Obilaznica oko Beograda mora da obezbedi bezbednost saobraćaja, ne može se autoput uvućibez posebnih zaštita u zonu grada i služiti kao gradska saobraćajnica. Autoput uvučen u zonu grada Beograda služi i za gradski saobraćaj, izlaze autobusi ''duplaci'' i sve to znatno smanjuje bezbednost saobraćaja i zato su svakodnevne saobraćajne nesreće. Da li je moguće da grad Beograd shvati da mora da učestvuje većim sredstvima u izgradnji obilaznice oko Beograda? Drugo, izgradnja mosta kod Zemuna, Zemun-Krnjača, smanjiće znatno saobraćajne gužve, a samim tim i poboljšati bezbednost. Nemoguće je više preko Dorćola, preko Ulice 29. novembra izlaziti na Pančevački most. Intenzitet saobraćaja svake godine toliko raste, da je to tehnički više nemoguće. Ne mogu opasni materijali da se prevoze železnicom i drumski kroz Beograd kroz najuže zone centra grada i odlaziti u pančevačku industriju i ostalo. Sve to, na sreću, nije imalo nekih velikih tragedija, ali preventive radi, ovaj problem mora da se razreši. Zato, još jednom ponavljam, ja nisam samo za kazne i nisam da se takmičimo za što veću kaznu, već je pitanje kako ćemo ovim kaznama usporiti saobraćaj? Koliko će trebati meni iz Čačka da dođem do Beogradakada neki neodgovorni nisu dali da se uradi koncesija i da se stvori bezbednost saobraćaja na Ibarskoj magistrali? Uzmimo pretprošli vikend, sedmoro je mrtvih na Ibarskoj magistrali. Da li neko o toj bezbednosti razmišlja? Broj automobila kod Lazarevca je 27.000 dnevno, kod Ćelija preko 17.000 dnevno. To više nikako ne može biti bezbedan saobraćaj. Možete da postavite radare, šta god hoćete, ali bezbednosti nema ako se na magistralnom putu pređe cifra od 8.000 automobila dnevno. Prema tome, ja vas molim da kroz naše amandmane koje smo davali doteramo ovaj zakon da bi on što duže trajao, da bi saobraćaj stvarno bio bezbedniji, a ne da zaplašimo vozače, da putuju tri-četiri sata sto i nešto kilometara, kao što se sada događa. Evo, poštujte sve saobraćajne znake, mi smo to merili, i uzmite petak ili dane vikenda (subota, nedelja) i pođite od Beograda do Čačka, putovaćete pet sati. Ne pretičite na punoj liniji, poštujte svaki saobraćajni znak. Uzmite vozilo, pođite i videćete. Ko će sada koristiti i čemu će služiti ta magistrala? Još jednom ponavljam, greh je bio zaustaviti koncesiju. Rečeno je bilo da će se raditi paralelno sa autoputem. Zašto nije 10 km rađeno u Vojvodini, a 10 krenulo prema Ibarskoj magistrali? Dajte sada onima koji su kočili koncesiju... Znam da je bio uslov da se podrži Vlada da se zaustavi koncesija. Mi ih sada, kao Srbija, čašćavamo NIP-om ili kreditnom linijom, a častili smo ih, jer smo uzeli kredit za Bešku, za Temerinsku petlju, za Novosadsku petlju, za rekonstrukciju Novi Sad - Subotica, što je urađeno pre tri godine, za završetak Beograd - Novi Sad, to smo ih častili, cela Srbija, za Beograd-Vršac, za Beograd, kroz Srem, do hrvatske granice, a oni jednim delom sredstava nisu hteli da učestvuju da bi i ta nesrećna Šumadija, Pomoravlje i zapadna Srbija dobila bezbednost u saobraćaju. Kako se osećaju roditelji kada im đaci i deca pođu za Beograd vikendom? U goloj vodi su dok im ne jave ''stigli smo''. Kad jave "stigli smo", hvala Bogu. Zar još uvek neko može da zadrži da se ne gradi tamo na magistralama? Koliko je puta veći, gospodo, saobraćaj na Ibarskoj magistrali od Novi Sad - Subotica? Višestruko. Zašto Grci nisu uradili autoput kroz Grčku na Koridoru 10? Zato što mi je njihov ministar lično rekao - gospodine Iliću, mi nemamo interes jer je saobraćaj jako mali, samo u turističkoj sezoni dva-tri meseca. Zašto i oni ne učestvuju sa Helenik programom, već godinama odlažu tih sto miliona evra, da bismo mi napravili to? Grdelička klisura je izuzetno skup projekat i zato se odustajalo od svega ovoga. Prema tome, NATO ima cilj da autoputem poveže svoje baze sa Evropom. Zato nas i uvlači u priču - hajde radite ovo. Još za vreme Slobodana Miloševića pokrenuta je inicijativa, i za vreme mog mandata, da deo koridora Beograd - južni Jadran do Bara bude krak Koridora 10. Posle bombardovanja to je skinuto sa dnevnog reda. Zato smo mi povezali Horgoš-Požega, da bismo deo Koridora 10 iskoristili, da bismo dobili dozvolu da i ovaj deo bude krak Koridora 10, kao što je urađeno za krak Niš-Dimitrovgrad. Stopiranjem koncesije vi ste potpuno izbacili iz igre, znači da deo koridora Beograd-Bar, gde je strategija razvoja Srbije bila opredeljena ne za Solun i makedonsku granicu, već se Srbija, sa Crnom Gorom, opredelila da radi autoput Beograd-Bar paralelno pruzi Beograd-Bar... (Predsednik: Gospodine Iliću, prošlo je 20 minuta. Privedite kraju diskusiju.) ...i da to bude glavni srpski koridor, kroz srce Srbije, koji bi znatno... (Predsednik: Da li želite da uzmete od vremena koje pripada vašoj poslaničkog grupi? Možete ako želite.) Evo, za sekund završavam. (Predsednik: Gospodine Mrkonjiću, molim vas.) Nastaviću u daljem toku. Neka bude 20 minuta, to je dosta. Hvala vam na pažnji.
Reč ima gospodin Tomislav Nikolić. Molim vas da se ponovo prijavite. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o bezbednosti saobraćaja na putevima je još jedan u nizu zakona koji su rastrzani između naših želja i naših mogućnosti. Objektivno gledano, protiv ovakvog zakona teško da bi se iko u razvijenom svetu mogao usprotiviti ili da mu traži previše zamerki i previše mana. Uostalom, pretpostavljam da je zakon i rađen po uzoru na ono što su makar u EU, a mislim i u državama koje nisu članice EU, odavno uradili ili intenzivno rade. Tu ne bih mogao da prigovaram previše, zato što pokušavam da se stavim u ulogu onih koji su, zahvaljujući tome što ne regulišemo odnose u saobraćaju, izgubili nekog člana svoje porodice i sad treba reći ocu ili majci, bratu ili sestri, detetu, da ne treba kažnjavati nesavesne vozače, da ne treba isključiti iz saobraćaja lice pod dejstvom alkohola, narkotika, ludaka koji sedi za volanom, ludaka koji pretiče u krivinama na punoj liniji, koji prolazi na crveno svetlo. To će, naravno, da ima podršku i šire javnosti, posebno lica koja strepe kad sednu za volan ili kada pošalju dete da trotoarom i na pešačkim prelazima stigne do obdaništa ili do škole. Ali odmah se postavlja pitanje hoće li se sprovođenje ovog zakona svesti isključivo na rigorozno kažnjavanje i hoće li ulogu preuzeti jedna funkcija koju ste ovde apostrofirali, koju ste nazvali "policijski službenik", koji postaje bog za regulisanje saobraćaja, za regulisanje odnosa u saobraćaju i za ponašanje prema vozačima. Mi nemamo puteve na kojima može da se obezbedi bezbednost saobraćaja. Mi nemamo automobile koji su bezbedni za saobraćaj. Predlagač zakona nije smeo ovde da nam kaže da bi bar polovinu voznog parka trebalo odmah isključiti. Svi ste učesnici u saobraćaju, neke od vas voze, a neki sami vozimo, i znate koliko puta noću sretnete auto koji nema jedno ili oba svetla. Koliko puta vas neko otpozadi ili udari ili stigne da vas udari zato što njegove kočnice ne reaguju uopšte? Ne zato što on nije pazio, nego zato što mu je auto apsolutno tehnički neispravan. Uostalom, auto stariji od 10 godina ne može da bude tehnički ispravan. Hajde sad da oduzmemo ljudima sve te automobile i kažemo - vi ne možete da izađete u saobraćaj, ugrozićete bezbednost saobraćaja. Ovaj zakon treba doneti. Ne u obliku koji je sada pred nama. Pretpostavljam da ćemo morati da ga menjamo u najskorije vreme, kada budemo o tome mi odlučivali. Ako je intencija zakona da se smanji broj smrtnih slučajeva, on ne može da naiđe na preveliko odbijanje i otpor, ali ako mu je intencija da policija ponovo preuzme batinu u svoje ruke, onda taj zakon ne sme da bude prihvaćen. Zabrinuli su me mnogi termini i mnoge institucije u ovom zakonu. Recimo, vozilo-presretač (što nije krstarica?) – neobeleženo policijsko vozilo na koje se ne primenjuju propisi u saobraćaju. Izvinite molim vas, šta to znači? U civilnom autu će policija da juri prekršioce u saobraćaju? Policijski automobil koji reguliše saobraćaj mora da bude vidno obeležen. Ne postoji tajna služba u saobraćajnoj policiji. Ako moramo da trpimo BIA i VBA, sigurno nećemo da dozvolimo da nas uniformisani policajci u civilnim vozilima sa civilnim tablicama, kršeći propise, uče pameti i uče bezbednosti u saobraćaju na putevima. Predvideli ste kazne za roditelje čija deca naprave saobraćajni prekršaj. Predvideli ste čitav niz kazni, ne vezujući ih za članove zakona, što je veoma sumnjivo. Za svaku kaznu koja je predviđena u kaznenim odredbama mora da se navede član koji je prekršen. A vi imate čitav niz odredbi opisno navedenih - lice koje učini to i to. Pa to je negde predviđeno u zakonu kao zabranjeno. Nove norme uvodite u kaznenim odredbama, opisne, deskriptivne norme, i sada će da procenjuje sudija. A posebno bih upozorio na spregu koja postoji danas, na čitavu jednu mafiju koja danas postoji na relaciji sudije-veštaci-policija. Danas možete da napravite najteži saobraćajni prekršaj, najteže krivično delo sa smrtnim posledicama, a da za to ne odgovarate onoliko koliko bi po zakonu bilo moguće. Imam slučaj u kome je, pod izgovorom da treba spasavati dečka koji ima 26 godina, a kazniti čiču od 70 i nešto koji je vozio traktor, u udesu sa smrtnim posledicama, veštak rekao da na udes nije uticala alkoholisanost tog mladog vozača i nije uticala njegova dioptrija šest, a nije nosio naočare. Kaže - on celog života već živi sa tom dioptrijom, on je stekao svoje mere za udaljenost, za brzinu... Znači, dečko koji je odbijen na vojnom pregledu kao nesposoban za služenje vojnog roka, sutradan je dobio lekarsko uverenje da može da upravlja motornim vozilom. Postoji čitav niz sudskih veštaka koji zajedno sa advokatima mogu da vas izvuku, da vas spasu od svake kazne zbog saobraćajnog prekršaja. Jer, kod nas se računa kada je saobraćajni prekršaj, čak i kada neko pogine, da je to tako moralo da se desi. Svi mi vozimo, nikad se ne zna kada će ko od nas da načini taj prekršaj i nemoj previše da osuđuješ onoga koji načini neki prekršaj jer i tebi to može da se desi. Normalnom čoveku to ne može i ne sme da se desi. Treba svesti ulogu policajca na putu na što manju moguću meru. Ako se povodite za savremenim obrascima regulisanja saobraćaja, recite mi gde to policajci istrčavaju iza žbuna na put, rizikujući svoj život. Taj sam slučaj imao na autoputu, kada sam jedva zaustavio automobil, pošto je morao da pretrči na levu traku, a ja sam preticao kamion, da zaustavi mene i rizikovao život. Naravno da sam se vratio posle 100 metara u rikverc i pitao ga šta mu to treba. Jedne noći sam na ulazu u Kragujevac zatekao policijsku patrolu koja je kucala rešenja o prekršajima pisaćom mašinom na haubi i rekli su da ne mogu da idu. Prošla im je smena, ali nisu još normu ispunili pa zaustavljaju sve redom. Svakom su ponešto našli, ručna kočnica, signalizacija... Pa kad sumnjaju, onda pošalju na vanredan tehnički pregled. Vidim da to sada mogu ponovo. Zašto onda imamo redovne tehničke preglede? Otkud ovlašćenje policijskom službeniku da vas svakog časa pošalje na vanredni tehnički pregled? Zar nemate neku sigurnost kada vozilo tehnički pregledate i registrujete na godinu dana? On neka utvrdi da li je vozilo neispravno, a redovni tehnički pregled garantuje da će do sledećeg tehničkog pregleda vozilo sa te strane biti ispravno. Ili se možda i na tehničkom pregledu provlači svašta. Ali, onda treba vršiti drugačije kontrole lica koja vrše tehnički pregled. Ovde ste predvideli da policija čak može i da zadrži lice koje načini saobraćajni prekršaj do 24 sata, dok sudija za prekršaje ne počne da radi, da bi ga on kaznio po Zakonu o prekršajima sa kojim još to nije usaglašeno. I to za nasilničku vožnju. Dva puta ne stane na znak stop ili pretiče na punoj liniji, policijski službenik to podvede pod nasilničku vožnju i ima pravo 24 časa da zadrži lice. Da ste seli da izmišljate strože kazne, ne znam da li biste se još nečega setili. A odgovornost Vlade za stanje na putevima, za pružne prelaze, koje ovde još niko nije pomenuo, na kojima gine većina ljudi u saobraćaju, toga ovde nema uopšte. Formirate još jednu agenciju. Malo nam je agencija, treba nam još jedna. Pa još plus neki direktorat, sastavljen od ministara. Samo ''ajde Alija, da je više vojske'', a u osnovi, ponovo će sve biti prepušteno na licu mesta policiji. Molim vas da lepo označite mesta na kojima će stajati fiksni radari 365 dana u godini, da vozač dobije od sudije za prekršaje rešenje uz dokaz da je počinio prekršaj, da to ne zavisi od policajca. Juče se ovde ministar hvalio da će policajac da predaje priznanice, pa će vozač sam da plaća prekršaj. Da, on će da mu da priznanicu ako se ne dogovori sa vozačem koliko novca da mu ovaj da, da mu ne da priznanicu. I tu sad treba posebnu pažnju obratiti na zaposlene u policiji. Zaista želim da ti ljudi budu potpuno zaštićeni, da njihova bezbednost uopšte ne bude dovedena u pitanje, ali želim da se isključi njihovo subjektivno pravo da odlučuju o tome koga će da kazne, a koga neće. Ako želite red, a ovo je jedan od zakona kojima se zavodi red, onda policajac mora da bude dobro plaćen i ne sme da bude sklon korupciji, odnosno mora da bude rigorozno kažnjavan za svaki takav prekršaj, a to znači da morate da imate specijalne policijske jedinice od potpuno čistih ljudi od kojih će da strepi policija. Sve dok toga ne bude, uopšte ne verujem da vi možete da sprovedete zakone kojima se uvodi red. Red moraju da uvode apsolutno čisti ljudi, neukaljani, profesionalci. Vi imate u Beogradu 70% sastava policije iz unutrašnjosti Srbije. I tu decu namučite po 15-20 godina. On živi u Kragujevcu, oženi se, ima jedno dete, drugo dete, a putuje na posao u Beograd zato što u Beogradu nema dovoljno policije. I nikada ne može da dobije premeštaj u Kragujevac, u Sombor, u Niš, nego ostaje večito u policijskim internatima. Ima 40 godina, zasnovao je porodicu, napravio kuću u svom rodnom mestu ili bi živeo u selu sa svojim roditeljima, a celog života je terenac samo zato što radi u policiji. Da li on smatra da ima nekakvo moralno pravo da naplati to što ga država kažnjava da živi odvojen od svoje porodice? S jedne strane štiti građane koji mirno uživaju i ne žele da se bave tim policijskim poslom, zasnivaju porodicu i svoju decu šalju na ulicu, od njega traže da ih zaštiti u saobraćaju i od dilera droge i od onih koji se bave podvođenjem, a sam lično ne može da brine o svojoj deci zato što nije sa njima celog života. On smatra, stvori sebi takvu viziju da mu država još nešto duguje. Ako neće država da mu da, daće mu učesnik u saobraćaju, kome se mnogo više isplati da izvadi neki novac i da ga stavi u dokumenta koja predaje nego da ga vi rigorozno kaznite sa 100, 200 ili 300 hiljada dinara za prekršaj koji je načinio. O tome treba razmišljati. Policijski posao treba da bude dobro plaćen, da imate veliku prohodnost u policiji, ali da se isto tako vrlo lako gubi posao u policiji. Tako da dođu najbolji. Ovo može svako od vas da prizna. Koliko vas je dece zvalo ovih dana sa molbom da im pomognete da se upišu u srednju policijsku školu ili policijsku akademiju. Ako su zvali mene, a znaju da nemam uticaja na to, sigurno su zvali i vas koji ste u vladajućoj većini. Neka to bude poželjan posao za našu decu, ali neka znaju da mogu vrlo lako da ga izgube i da mogu i u zatvoru da završe ako taj posao ne obavljaju barem u meri u kojoj to zahtevaju od drugih građana Srbije. Mi, naravno, ne možemo da glasamo za zakone koje predlaže ovakva vladajuća većina u kojoj jedan deo ništa dobro ne misli Srbiji. Jedan deo poslanika dolazi samo na utvrđivanje kvoruma i Dan za glasanje, i čak otvoreno govore - odoh u Srbiju, na sednicu Narodne skupštine Republike Srbije, a vraćam se u Vojvodinu, u svoju državu. Dok te odnose ne regulišete, ne očekujte od bilo koga ko voli Srbiju da vam pomogne da donesete bilo koji zakon, pa čak i one koji su očigledno popravljanje situacije i očigledno pokušaj da se otkloni ono što nas sve proganja, a to je, kada ujutru gledate prvi jutarnji dnevnik, koliko će slomljenih automobila da vam pokažu te noći. Možda će vam na ovom zakonu biti zahvalni mnogi roditelji čija deca svake noći voze u alkoholisanom stanju. Možda bi jedna drakonska kazna, pa druga, učinila da ta deca počnu da misle i o svom životu i o životima svojih roditelja koje ostavljaju zauvek ojađenim. Možda, ali ponavljam, ako se to pretvori u policijsku torturu i ako građani budu izloženi na milost i nemilost policiji, ako ovu našu sirotinju koja mora negde da se preveze i seda u auto iz koga kad uđe u baru prsne voda pravo u oko, ako tu sirotinju budete ovako kažnjavali, ako ne budete smeli da zaustavite ove koji imaju tamna stakla, džipove ili kada ih zaustavite a on vas opsuje, pa ne sme policajac ništa da preduzme, onda ništa niste uradili. Dakle, voleo bih da počnete da kažnjavate ove ''silne momke'' i da to objavljujete u medijima. Onda bih poverovao da ste rešili da nešto u Srbiji regulišete. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Zoran Šami.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo poslanici, uvaženi ministre, DSS svakako smatra da valja doneti novi zakon o bezbednosti saobraćaja. Štaviše, smem da tvrdim da bi vam verovatno, kada biste postavili retoričko pitanje poslanicima da li su za donošenje novog zakona o bezbednosti saobraćaja, svih 250 poslanika to potvrdilo. Razlog je jednostavan - zakon koji je sada na snazi donesen je skoro pre 30 godina i, po mom dubokom uverenju, nije valjao čak ni u vreme kada je donesen. Naravno, po logici stvari, pošto se za tih tridesetak godina mnogo toga izmenilo i u političkom i u ekonomskom, a posebno u tehnološkom sistemu, i kod prevoznih sredstava i kod sredstava za kontrolu bezbednosti saobraćaja, onda je normalno da se donese novi zakon, i to nije sporno. Molim one koji gorljivo brane ovaj zakon da nas u to više ne uveravaju, nemaju potrebe da nas uveravaju. Treba nam nov zakon o bezbednosti saobraćaja. Kada smo svesni činjenice da zakon koji je trenutno na snazi nije valjao ni kada je donesen, onda bi valjda logično pitanje bilo zašto nije valjao. Pre nego što ponudite nov zakon, ustanovite šta ne valja u starom. Odgovor je jednostavan - stari zakon, naprosto, u sebi ima ugrađenu pogrešnu logiku. Ali, po mišljenju DSS-a i po mom skromnom uverenju, ponuđeni zakon je loš jer je zadržao tu istu pogrešnu logiku. Ta logika može najjednostavnije da se svede na dva stava. Prvi stav je - policija je neprikosnovena i nepogrešiva, drugi stav je - ako policija i pogreši, primenjuju se stav 1. Ova dva stava su dosledno sprovedena kroz čitav zakon. Mogu vam navesti na desetine primera u zakonu, a navešću samo neke. Npr. u članu 29. zabranjujete uređaj za detektovanje i ometanje radara i drugih instrumenata koje koristi policija za kontrolu bezbednosti saobraćaja. Ono za ometanje, to je razumljivo, ne smeju se ometati takvi uređaji. Ali zašto se zabranjuje detektovanje? Znate, neke zemlje, npr. u Nemačkoj policajci na svakih 20 kilometara puta postave radar, nema policijskog službenika, vi ga detektujete i smanjite brzinu. Valjda je cilj da ljudi poštuju propise i voze propisanim brzinama. Nije cilj da ne poštuje propise da bi mu se uzele pare. I dalje je policijski zapisnik verodostojna isprava. Znači, neko je napravio zapisnik da sam ja tog i tog dana u tim i tim kolima prošao kroz crveno svetlo. Ja mogu da dokažem da sam tog dana tim kolima bio u Švedskoj, da dokažem pasošem, da dovedem deset svedoka, to nema nikakve veze - ako je napravljen takav zapisnik, vi ćete odgovarati. Znam, pričao mi je jedan prijatelj, sudije čupaju kosu kada se sa takvim nekakvim stvarima suoče. Dalje, u zakonu jednog slova nema o potrebi unutrašnje kontrole policije za rad onih koji se bave bezbednošću saobraćaja, jedno jedino slovo, jedna jedina obaveza da se ti ljudi kontrolišu. Moraju se kontrolisati. Da li treba da se uveravamo da u celom tom sistemu, pogotovo kada ste policiji dali neograničena ovlašćenja, ima naravno i mita i korupcije i čega god hoćete? To svi znaju. (Predsednik: Gospodine Krasiću, molim vas da ne ometate gospodina Šamija dok govori i da vodimo svi računa o atmosferi u sali.) Dalje, uvodi se nešto što je kao osnovna ideja odlično - kazneni bodovi (to imaju, u raznim oblicima, u mnogim državama u svetu, Evropi pre svega), ali opet sa pogrešnom logikom. Nije ideja daneko što pre skupi 18 bodova da bi mu se uzela vozačka dozvola i onda će policija da mu organizuje novi vozački ispit (ovo naglašavam zato što nema nikakve logike da policija ima bilo kakve veze sa vozačkim ispitom). Ne, bodovi treba da služe nečem drugom. Treba da služe tome, kada neko skupi šest bodova, da ga kroz neki sistem edukacije uverite da ne treba da dobije sedmi, ili kada ima 12 da ne treba da dobije 13, a ne da što pre skupi 18. Međutim, nažalost, bodovi su ovde shvaćeni kao goli sistem represije, koji naravno treba da postoji, kažem, samo zato da bi se, kao što reče gospodin Ilić, uterale pare u budžet. Koliko to opet, s druge strane, košta državu, uveravam vas da je lako izračunati. Na saobraćajnim nesrećama se troši dvadeset puta više novca nego što se zaradi na ovim kaznama. Mi smo, kao stranka, imali ozbiljan problem, jer smo posle prvog čitanja zakona od otprilike 350 članova prvo imali ideju da napišemo oko 300 amandmana. Odustali smo od toga i podneli smo samo 73 amandmana. Naprosto smo hteli da ispravimo i pokušamo da ispravimo ono što najviše smeta. Naravno, neke stvari su bile neotklonjive. Trebalo bi zameniti jedno desetak članova vezanih za ove bodove, da bi se promenila celokupna logika. To teško može da se amandmanski odradi, ali to, u krajnjoj liniji, može biti neki naš domaći zadatak, za neko vreme koje dolazi. Naime, uveren sam da ćete, koliko god amandmana poslanici predali, koliko god ih vi usvojili, vrlo brzo morati da vršite ispravke ovog zakona. Ako ne budete to radili sada, slušajući poslanike, pošto su nam usta uvek puna Evrope, jednog dana će vam Brisel napisati novi zakon o bezbednosti saobraćaja i onda će verovatno stvari biti dovedene u red. Još nešto, DSSnije podneo ni jedan amandman na kazne. Tu ima strašno problematičnih stvari. Stali smo na stanovište da ako usvojite naše suštinske amandmane da se neke stvari lakše ili drugačije tretiraju, onda i Odbor za saobraćaj može svojim intervencijama i amandmanima da dovede to u sklad sa kaznenim odredbama. Inače, kurioziteta radi, pogledajte, navešću vam jedan primer kako ste površno radili sistem kazni. Kada pretovarite teretno vozilo za 5%, kazna je veća nego kada ga pretovarite za 20%. Moram da priznam da tu logiku ne razumem, ali dobro, to ćete vi objasniti. Da završim, biće prilike da navodimo brojne primere vezano za naše amandmane i da o tome govorimo, dakle da postoji potreba donošenja novog zakona, to za DSS nije sporno, ali nažalost, smatramo da ponuđeni tekst zakona nije dobar. Na kraju, još da kažem gospodinu ministru da mi je veoma drago da je on ovde i da mi onaj drugi ministar uopšte ne nedostaje. Lično mislim da o bezbednosti saobraćaja prvenstveno treba da se bavi ono ministarstvo koje je zaduženo za saobraćaj i, naravno, u svom domenu, ali samo u svom domenu, i druga ministarstva – MUP u domenu primene zakona, Ministarstvo zdravlja u svom domenu, Ministarstvo prosvete u svom domenu itd. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović.
Poštovana predsednice, uvaženi gospodine ministre, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, zadovoljstvo je kada se iz ponuđenog obrazloženja sa obiljem analitičkih i pregledno prikazanih podataka koje je predlagač dostavio u prilogu Predloga zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima može zaključiti o jednom temeljnom i stručnom pristupu u izradi predloga zakona. Podaci da je od 1991. godine u saobraćaju na putevima u Srbiji bez KiM poginulo nešto više od 17.000 ljudi, te da u poslednjih nekoliko godina broj povređenih najmlađih učesnika u saobraćaju, do 14 godina, u saobraćajnim nezgodama ima trend povećanja, što svakako zabrinjava svakog roditelja u Srbiji, te materijalna šteta koja bi nepreduzimanjem ikakvih mera u 2012. godini dostigla celih četiri milijarde dinara, deluju zaista zabrinjavajuće i upozoravaju da je potrebno ponuditi nove odgovore, nova rešenja kako bi se značajno poboljšala bezbednost saobraćaja na putevima u Srbiji. Dobro je što je predlagač uvažio navedene probleme i negativne trendove, pratio savremena rešenja u oblasti upravljanja bezbednošću saobraćaja i koristeći iskustva iz ove oblasti iz drugih zemalja sa sličnim početnim pozicijama, pre svega Litvanije, Češke i Slovenije, sproveo jednu opsežnu stručnu raspravu, u kojoj su ponuđena nova rešenja, ali koja je i pokazala da ovaj zakon nije ni policijski, da nije ni političko pitanje, već da ima opšti značaj za društvo. S takvim pristupom je MUP Republike Srbije, u saradnji sa Ministarstvom za infrastrukturu i JP "Putevi Srbije", predložilo izuzetno dobar zakon, sa osnovnim ciljem preventivnog delovanja na sve korisnike, uz nekoliko vrlo značajnih novina. U kratkom obraćanju ih ne mogu sve pomenuti, ali želeo bih da pomenem one, po meni, najvažnije, a koje se naslanjaju na ključne faktore koji najčešće izazivaju smrtni ishod, a to su, pre svega, svima nama vozačima iučesnicima u saobraćaju potpuno jasni – brzina, vožnja pod dejstvom alkohola, nevezivanje pojasa i nenošenje kacige. U tom smislu, uvodi se posebno ograničenje brzine, a pre svega smanjenje opšteg ograničenja u naselju sa 60 na 50 kilometara na čas, što je predviđeno u članu 43. Mislim da je to vrlo dobro rešenje, pogotovo ako se ima u vidu podatak da oko 70% poginulih nastrada u naseljenim mestima. Predlaže se i donja granica dozvoljene koncentracije alkohola u organizmu kod vozača od 0,3 promila, koja je do sada bila 0,5 promila, čime se značajno smanjuje rizik od saobraćajne nesreće. Verovatno bi se većina nas vozača složila da ta donja granica bude i nula promila, kao što je u nekim zemljama u okruženju, ali je predlagač, uvažavajući realnost i prilagodljivost, možda ovo predvideo kao neku prelaznu meru. Uz zabranu prevoza lica koje je nesposobno da upravlja svojim postupcima pod uticajem alkohola na prednjem sedištu (član 31), dodatno će biti smanjen rizik od saobraćajne nesreće. Što se tiče faktora nevezivanja pojasa, predviđa se upotreba sigurnosnog pojasa na svim sedištima u članu 30, a naravno da se predviđa i obaveza vozača motocikla, mopeda, tricikla i četvorocikla da nose zaštitnu kacigu, čime je uvažen i ovaj četvrti faktor, kao značajan za smrtni ishod, nenošenje kacige. Od drugih novina, želeo bih da istaknem uvođenje probne vozačke dozvole za lica koja navrše 17 godina i koja važi do punoletstva pod nadzorom punoletnog lica u vozilu od najmanje pet godina iskustva i nekim drugim uslovima koji se predviđaju u članu 182. Cenim da je ova novina važna pre svega zato što podaci govore da se najviše nezgoda dešava vozačima u prvoj godini vozačkog staža. Na ovaj način će biti i taj dodatni problem prevaziđen. Potrebno je, ovde je često diskutovana novina za sve vozače, nešto reći i o sistemu uvođenja kaznenih poena, kao rezultata dobre prakse u mnogim zemljama i u zemljama EU. Ovo je poseban i svojevrstan sistem praćenja ponašanja vozača samim saznanjem da nakon skupljenih 18 poena vozač može ostati bez vozačke dozvole i može pokazati da se ili bahato ponašao ili da nije dovoljno obučen i mora ponovo to da učini. Cenim da će to biti dovoljno rigorozno i da nakon sedmog neće ići u osvajanje osmogili nakon 15. u osvajanje 18. poena. Predložena rešenja uticaće na opštu mobilizaciju našeg društva u pogledu povećanja svesti svih o značaju bezbednosti saobraćaja i tu svi mi, kao učesnici u saobraćaju, treba da doprinesemo, pre svega, svojim ponašanjem i doslednim sprovođenjem zakona od strane svih subjekata, jer samo na taj način mogu se postići odgovarajući ciljevi, ali bih želeo da apelujem kako na učesnike, tako i na one koji su zaduženi za kontrolu njegovog sprovođenja, da u tome budu dosledni. Na taj način biće dostižan glavni cilj, da se do 2012. godine smanji broj poginulih za 50% , a već u prvoj godini za 10%, te da se ostvare i procene o povraćaju uloženih sredstava u bezbednost saobraćaja u višestrukom obimu. Zbog svega navedenog, poslanici SPS-JS smatraju Predlog zakona o bezbednosti saobraćaja izuzetno dobrim i značajnim za sve građane Republike Srbije i svojim glasovima podržaće ovaj predlog zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Miroslav Markićević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama je jedan od, u proteklih nekoliko godina, bez obzira ko je na vlasti, možda najvažnijih zakona koji treba da bude donet, jer se tiče onih najvažnijih stvari u životu - zdravlja, bezbednosti i života građana. Opšti nedostatak Predloga zakona, čiji je tvorac MUP, jeste što neće utemeljiti formiranje savremenog sistema bezbednosti saobraćaja u skladu sa dobrom evropskom i svetskom praksom. Stav MUP-a da se samo drakonskim kažnjavanjem može smanjiti broj saobraćajnih nezgoda u Srbiji nije u skladu sa savremenim shvatanjima i doneće više štete nego koristi, naročito jer će građanima stvoriti veliki unutrašnji otpor prema poštovanju saobraćajnih propisa. Pročitao sam vam jedan od stavova eksperata ili ekspertskih grupa, a sada ću vam reći kako ja, kao predstavnik vozača ovde u parlamentu u ovom trenutku, jer ovde imamo i vladajuću koaliciju koja će bezrezervno podržati, naravno, kao i sve zakone koje predlože njihovi ministri i Vlada, iako ja znam šta oni privatno misle o ovom zakonu kao vozači, a mislim da gospodin iz MUP-a, uzimajući moju diskusiju na prošlom Odboru za odbranu i bezbednost, zna moj stav o policiji i ljudima koji za smešno male plate rizikuju svaki dan svoje živote i brinu o našim životima, prema tome i o bezbednosti u saobraćaju. Shvatiće moje primedbe dobronamerno, u interesu poboljšanja bezbednosti u saobraćaju i sprovođenja ovog zakona, koji će očigledno biti usvojen. Ovde je jedan od kolega, koji trenutno nije prisutan, juče pomenuo antiradar. Zašto bi smetao policiji antiradar u bilo kojim kolima? Recimo da ja mislim da je to malo više manir onih pomodnih vozača, koji su bogatiji, pa mogu da nabave te uređaje koji koštaju 500 ili 600 evra. Zašto bi policiji uopšte smetao antiradar u kolima? Taj antiradar vozaču sugeriše da je tamo negde taj državni radar i on će da smanji brzinu. Zar to nije cilj zakona, da se smanji na rizičnim deonicama brzina kretanja vozila i tako neki minimalni postupak smanjuje rizik od izazivanja saobraćajne nesreće? Dalje, hoću otvoreno da vam kažem ovde, a ne da vam se dodvoravam, kao što će to vaši iz vladajuće koalicije. Građani su mnogo ogorčeni na policiju kada radi ono što je predsednik NS već rekao, iza kamiona, iza žbunja, iza vrzina, iskaču pred ljude. Nedavno sam bio u situaciji da sam vozio 90 kilometara, istina 30 kilometara više nego što je tu dozvoljeno (iako ne znam zašto je), i čovek je izašao na tri metra pod pravim uglom prema vozilu. Bezmalo je rizikovao svoj život. Šta ću ja posle, a mislim da tako misli većina građana Srbije koji su vozači, ako ne daj bože udarim nekog? Čovek ne voli ni životinju da uradi na putu, a kamoli čoveka. Prema tome, edukacija - da, ali edukacija treba da se vrši u policiji, da oni shvate da ti radari nisu kasice, one naplatne kasice za PDV, nego upozorenje vozačima. Da to bude vidljivo na par stotina, na 600 metara, da vozači uspore. Ministar Dačić je juče rekao koliko toga ide direktno u policiju, a koliko u budžet. Narod misli da to policiji ide 100%. Onda se stvara dodatni animozitet prema onima koji za mali novac brinu o životima i o bezbednosti u saobraćaju. Hoću da skrenem pažnju na nešto za šta sam se nadao da ga u ovom zakonu neće biti, na to da je svaki vozač dužan da prilagodi brzinu uslovima na putu, odnosno putu. Malopre je gospodin Nikolić govorio o sudskim veštacima, sudskim ekspertima. Znate i sami šta sve pod to može da se podvede. Uvek je onda kriv vozač. Mislim da je ovim zakonom trebalo neke stvari precizirati. Ako sam ja vozio dozvoljenom brzinom na putu, a nije bilo signalizacije na putu i bude udes, ko je onda još kriv pored mene, a trebalo je da pazim i bez signalizacije? Krivi su putari, a njih i sankcija za njih nema u zakonu. Još jednom vas molim, zbog kratkoće vremena (imamo samo 11 minuta kao poslanička grupa), hteo sam dobronamerno da vam kažem još nekoliko stvari koje bi vam rekao svaki vozač i svaki običan građanin. Smatram da ovaj zakon treba da smanji smrtnost na putevima. Mnogi su se bunili, možda i ja, za te pojaseve, ali očigledno se pokazalo da vezivanje pojaseva dovodi do toga da manje ljudi gine na putevima. Nadam se da će i ovaj zakon doprineti, što mu je valjda osnovna svrha, da manje ljudi gine na putevima, bez obzira na sve ove manjkavosti koje ima, ali nepoverenje između građana i policije će se produbiti. Kao lojalan građanin koji shvata ulogu policije i njen težak zadatak, mislim da je trebalo to poverenje da se poveća, a na drugi način da se obezbede policiji sredstva. Predsednik NS Velimir Ilić malopre reče o nekom ministru finansija - trebaju nam pare. Trebaju nam životi, život ne može da se plati. Naći ćemo pare na drugom mestu, ne moramo preko tih drastičnih kazni da punimo budžet, a da se poveća bezbednost u saobraćaju. To jeste težak zadatak. Ostalo je pitanje kako. Kažem vam kako, da intencija policiji bude, to možete vi vašim unutrašnjim propisima i pravilima službe da rešite, da ne bude osnovni zadatak radara da se naplaćuju kazne, kao simbol tog odnosa između građanina i policije, nego da on zaista smanji brzinu na tim rizičnim deonicama. Imao sam toliko. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Markićeviću. Reč ima narodni poslanik Milan Ranđelović.
Poštovano predsedništvo, gospodo iz Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, ministar unutrašnjih poslova je dobro predstavio zakon, posle njega je koleginica Milošević iznela zaista mnogo detalja iz samog zakona i odlično predstavila taj zakon i ja ne želim da ponavljam sve to. Zakon svakako jeste dobar. Postoje neka mesta u zakonu koja moramo ispraviti. Mi ćemo to da uradimo i podneli smo neke amandmane, ali tome ćemo u raspravi u pojedinostima. Međutim, džaba nama dobar zakon ako praksa na samom terenu i samo sprovođenje zakona ne ide kako treba. Želim da ukažem na tu praksu. Ovde se nekako već iskristalisalo da postoji problem sa tim kaznama, da postoji problem sa saobraćajnom policijom. Međutim, mislim da oni nisu krivi. U poslednjih nekoliko dana sam razgovarao sa nekoliko saobraćajnih policajaca u nekoliko opština Srbije i ostao zaprepašćen. Bukvalno svaki od njih mi je rekao da njima njihovi šefovi ocenjuju učinak. Njihovi šefovi su oni ljudi koji su negde, otprilike, na sredini te hijerarhije u saobraćajnoj policiji. Znate šta je učinak za te ljude? Za te ljude je učinak dovoljan broj napisanih kazni. Nadam se da smo svi svesni koliko je to pogrešno. Nadam se da smo svi svesni da to nije cilj postojanja saobraćajne policije. Njihov prevashodni cilj jeste povećanje bezbednosti saobraćaja na putevima, a ne pisanje kazni i punjenje budžeta. Čak i da ostavimo po strani taj novac, ne može, što se u Beogradu posebno često dešava, da na nekoj raskrsnici imamo katastrofalnu gužvu, da imamo zastoj, zbog čega se napravi za sat vremena kolaps u čitavom gradu, a na 100 metara odatle saobraćajni policajac piše kaznu. Zašto? Upravo zbog te norme. On je morao da bude ispred te raskrsnice, da reguliše saobraćaj. Da saobraćaj teče, to je njegov zadatak. Mislim da je konačno došlo vreme da prestanemo da lečimo posledice, da ovako razgovaramo, direktno da uđemo u srž i da lečimo sam uzrok. Mislim da je to uzrok. Naravno da nemam nameru da napadam vozače kao osnovne krivce za sve što se dešava u saobraćaju, zbog toga što su vozači, jednostavno, samo korisnici onoga što mi njima obezbedimo. Tu, pre svega, mislim na Skupštinu i Vladu. Ovaj zakon je, naravno, morao da dođe ranije i da se ranije modernizuje ova oblast, ali dobro. Rasprava je trajala dugo, imamo mnogo više detalja u samom zakonu, tako da može i to da se reši, nekako da se prihvati. S druge strane, jednako su odgovorni oni saobraćajni inspektori koji rade u opštini, koji su opštinski službenici i bave se javnim saobraćajem. Navešću vam primer iz jedne male opštine u Srbiji, gde se jako loše reguliše taksi saobraćaj, gde bukvalno svako vozilo koje podnese zahtev, dobije dozvolu za rad. Meni doduše nije jasno kako jedan broj tih vozila uopšte prođe tehnički pregled, ali dobiju dozvolu za rad i onda imamo stotinak taksi vozila, a isti taj saobraćajni inspektor je njima obezbedio samo pet parking mesta u centru grada. Probajte da zamislite kako izgleda taj deo ulice gde toliki broj vozila želi da se parkira i kojom brzinom se tu odvija saobraćaj. Želeo bih da podsetim te ljude u opštinama, koji primaju platu isključivo da bi se bavili saobraćajem, da je njihova misija da pomažu vozačima, a ne da im odmažu. Sledeća tema smo svi mi koji imamo vozačku dozvolu. Meni je posebno drago što po ovom novom zakonu više ne postoje privilegovani vozači. Jednostavno, imaćemo video-zapis kao dokaz. Šta to znači? To znači da policajac ne mora više da iskače tako iza kamiona ili iz nekog žbuna. Jednostavno, biće snimljen taj džip ili auto sa tamnim staklima, kako smo imali prilike da čujemo, i platiće kaznu. Mislim da je to, u stvari, preventiva. Moramo da se potrudimo da vozači čuju da i na taj način mogu da plate kaznu. Da se mi više ne bavimo saobraćajnom policijom, da ne gledamo gde su policajci, nego da znamo da na svakom semaforu kada se prođe kroz crveno i na svakoj raskrsnici gde napravimo neki prekršaj da bismo možda brže stigli tamo gde smo krenuli, postoji neka kamera koja nas snima. Mislim da je osnovni cilj ovog zakona preventiva. Nadam se da će se gospoda iz Ministarstva unutrašnjih poslova složiti da cilj ovog zakona nije pisanje kazni i da će promeniti praksu u samoj saobraćajnoj policiji. Drago mi je što je načelnik saobraćajne policije danas ovde. Mi moramo da se bavimo, u stvari, preventivom. Predviđena je probna saobraćajna dozvola i to je jako dobro. Dobro je zbog sledećih razloga. Svi mladi vozači koji imaju probnu saobraćajnu dozvolu moraju kada voze da poštuju sve saobraćajne propise. Siguran sam da oni za godinu dana na taj način steknu takav stil vožnje koji u stvari poštuje saobraćajne propise i to je jako dobro. Želim opet malo da kritikujem one bahate vozače koji voze često prebrzo i riskantno. Vrlo brzo će moći da nakupe, sigurno će se to i desiti, onih 18 poena zbog kojih gube dozvolu. Šta to znači? To znači da ponovo moraju na testove, na obuku, ponovo moraju da polažu da bi došli do nove saobraćajne dozvole. To je jako dobar predlog u ovom zakonu, zato što je to, u stvari, pravi način za preventivu. Isto tako, za svaku saobraćajnu nesreću koja za ishod ima smrtni slučaj istog trenutka se, uz ostale kazne, gubi i saobraćajna dozvola. Ili, dve saobraćajne nezgode sa telesnim povredama, uz ostale kazne, gubi se i saobraćajna dozvola, pa ponovo sve iz početka. I to je jako dobro, i svi vozači svakog trenutka moraju da imaju to u svojim glavama. Dobro je što će mlade generacije od malih nogu, od sada pa nadalje, imati saobraćajno vaspitanje i mislim da je to, u stvari, nešto najbolje što ovaj zakon daje. To su te mlade generacije koje mi nećemo morati da ispravljamo, to su mlade generacije kojima će poštovanje saobraćajnih propisa, u stvari, postati stil života. Želim saobraćajnoj policiji manje kazni. Želim ljudima koji primaju platu da bi se bavili saobraćajem da zaista to i rade i da ih još jednom podsetim da je njihova misija da pomažu svim vozačima. Svim vozačima želim da stignu tamo gde su krenuli i da budu mnogo tolerantniji prema ostalim vozačima, posebno prema motociklistima i pešacima. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Vesna Pešić.
Htela sam da postavim pitanje pristupa izradi ovako velikih i kompleksnih zakona, koje smatram izuzetno važnim, kao što je o bezbednosti saobraćaja. Primetila sam da, iako se u obrazloženju ovoga zakona govori o multisektorskoj aktivnosti, nije primenjen naučni pristup i da nema nikakvih relevantnih istraživanja, koji ukazuju na osnovne uzroke različitih saobraćajnih nesreća i nebezbednosti - smrtnih slučajeva, povreda i raznih drugih prekršaja. Nema nikakvih ukrštanja sa bilo kakvom statistikom koja je relevantna. Čak i kad je reč, recimo, o godinama starosti vozača, nemamo nikakvu tabelu da vidimo koji vozači u kojim godinama najčešće vrše saobraćajne prekršaje. Nema ni toga. Vi znate da oni koji imaju preko 65 godina na svake tri godine moraju ponovo da traže vozačku dozvolu, da idu na zdravstvene preglede, a nigde ne pokazujete zašto te ljude maltretirate i da li postoji ikakav naučni dokaz da ta populacija ima veći broj prekršaja, da je rizičnija nego neka druga populacija. Ako se govori o tome ko je sve učesnik u saobraćaju, mora se videti ko je glavni uzrok ovog haosa i nebezbednosti u našem saobraćaju. Niti imamo ovde izloženu kaznenu politiku koja je do sada vođena. Kakva je bila kaznena politika? Molim vas, obišla sam svet i bila sam ambasador u zemljama koje nemaju neku reputaciju sređenih zemalja, ali kažem, jedino u Srbiji se ne vezuje pojas. Kada je vaša kaznena politika ukinula pojase i zašto policija, jednostavno, ne kažnjava zbog toga? Za niz stvari, zaustavljanje, parkiranje, kažnjavanja uopšte više nema. Ovo je jedina zemlja koja takve stvari ne primenjuje. Molim vas, to stoji u zakonu. Sada ste doneli neke nove stvari, ne vidi se kako se povećava kapacitet kaznene politike. Šta su bile mane dosadašnje kaznene politike, ko je obustavio pojedine kazne? Recimo, nema istraživanja, da bi onaj ko je učestvovao u saobraćaju, poštovao saobraćajne propise, vi morate da nam pokažete koja je izvesnost i verovatnoća da će neko biti uhvaćen i koja je verovatnoća da će onaj koji je uhvaćen biti kažnjen. Jednostavno, toga nema. Nema analize dosadašnje kaznene politike. Jednostavno, kao da krećemo od nule u ovom zakonu. Pa nam navodite neke podatke UN, pa nam navodite neke podatke Svetske banke, koju ste ne znam kada angažovali ovde da nešto radi. Ali da mi vidimo, ovde kažu ljudi - po osećaju, zato što su vozači. Slažem se sa njima, ozbiljno su ovo shvatili. Onda kažu, recimo, na pružnim prelazima se događa najveći broj nesreća. Zašto niste uzeli i videli gde se dešavaju, da li zbog puta? Da li je napravljeno istraživanje da se pokaže, ako imate autoput Beograd-Niš, da li je tu veće ili manje ili na magistrali? Po osećaju ću da kažem da je to na magistrali, zato što put ne valja, ali nemate nikakve podatke ni o čemu. Pravite i agenciju koja nema istraživačku aktivnost. Gde se onda zapošljavaju mladi psiholozi, sociolozi, koji treba da prave faktorske analize i da nam daju jednu sliku pre nego što se donosi ovakav jedan zakon? Ondase govori o ponašanju policije. Policija je u mnogim stvarima potpuno neobučena. Recimo, ona zaustavi kola i kaže - otvaraj trank pozadi. S kojim pravom traži da to otvorim, na osnovu čega? To je svuda u Evropi kršenje ljudskih prava. Na osnovu čega vi tražite da otvorim ovo ili ono? Hoću da kažem da nema obuke policije. Znači, koliki je faktor sama policija, koja je korumpirana, koja je neobučena. Ministar je rekao da ćete sprečavati tu korupciju. Izuzev one objektivne krivice, onog snimanja, ne vidim nijednu stavku u ovom zakonu kako ćete i na koji način da kontrolišete korupciju u policiji, koja je ogromna. Kada to kažem, ona je došla i do onih delova, recimo, kod tehničkog pregleda. Jednostavno, sada dolaze tamo neke agencije gde ne mora da se obavi tehnički pregled. Ali vi nemate kontrolne mehanizme nad samom policijom, nego je ona postala telo samo u sebi i ovim zakonom vi ''naduvavate'' samo vladin sektor i tu saradnju smatrate multisektorskom. Znači, MUP, ministarstvo za puteve i "Putevi Srbije". A gde vam je, kao što kaže Svetska banka, nevladin sektor u tome, gde su vam neke druge struke, gde se proširujete, gde se užlebljujete u jedno moderno društvo, sem time što ćete jedan organ, jednu vrstu aktivnosti, a to je policijska aktivnost, da ''naduvavate'' u ovom delovanju? Nemamo nikakve podatke ni o signalizaciji. Vi u Srbiji imate katastrofalnu signalizaciju. Dolazite na raskrsnice gde imate i levo i desno i pravo i ne znate gde da idete, možete da pitate ili molite boga, ako nema ljudi - da li da idem pravo, da li da idem desno? Znači, signalizacija je katastrofalna. Ne znam šta rade naši saobraćajni inženjeri, šta radi ministarstvo saobraćaja? Ono, jednostavno, ne obraća pažnju na signalizaciju. Drugo, signalizacija je potpuno nerealna. Konačno, htela bih da ukažem na to da zakon, kako ste ga sada prezentirali, ima strahovito mnogo podzakonskih akata, tako da se uopšte ne zna šta stupa na snagu ovim zakonom, šta ne stupa, i može da proizvede veliku konfuziju kod građana. Drugo, ovaj zakon o prekršajima takođe nije donet. Agencija takođe nije formirana. Tako da sve to što se ovde predviđa, polovina je u zakonu, polovina tek treba da se donese podzakonskim aktima, na šta mi nemamo apsolutno nikakvu kontrolu. Još sam htela da kažem koliko je ogroman nerad u saobraćajnoj policiji, koliko saobraćajna policija apsolutno više ništa ne radi. Recimo, meni je nekada bila svetinja kada prođem "London", a sad kad vidim da stoji policajac, skreće se levo i gde ko hoće, a on apsolutno ne reaguje. Jednostavno su prestali, kao da štrajkuju, toliko ne rade ništa, nigde ih više nema, povukli su se u nekakvu ilegalu. Ne znam kako ćete sada da postignete ove nove norme koje ste stavili. Mobilni telefon - da vidim koji će to da... Morate da znate da u Holandiji, kad god sam se zaustavila, on i ona izvesnost da će istog časa zaustavljanje da reguliše bez ikakve dileme, 100% će da budu tu. Gde će ovi vaši da budu, kad ih nigde nema? Uđite u Kosovsku ulicu, svi stoje parkirani, napustili automobile, ne možeš da skreneš ni desno, a kamoli levo. Drugo, nemate decentralizaciju. Beogradski saobraćaj je potpuno haotično uređen, nijedna raskrsnica nije sređena. Dole kod Takovske ulice može i ovamo i onamo. Sve ulice su dvosmerne, nemate nikakvu regulaciju. Šta rade, zašto se to ne sredi? Zašto ste dopustili da gradske vlasti treba da slikaju zaustavljene automobile, da vama šalju i da vas namole da vi nešto uradite i sredite u gradskom saobraćaju? Ko ste vi? Zašto ne date onda gradskom da sređuje taj saobraćaj, umesto da stalno piše vama pisma i da vam snima automobile koji su nepropisno zaustavljeni i parkirani, jer ne mogu da urade ništa? Drugo, zašto se multisektoralno sada ne naslonite na neke službe koje dobro rade, pa da otklonimo nekakve apsurde koje ne mora da radi MUP? Recimo, zonsko parkiranje u Beogradu je uzorno napravljeno. E sad, kad izađem, kafići stoje ovako, svi koji uđu u kafanu, kao nekad u kaubojskim filmovima kad vežu konja, tako oni sede u kafićima, stave ovako automobile... I sad ide onaj, što je apsurd u Beogradu, da onaj koji ide sa onim aparatom, zadužen je za ona dva ćoška, ako prekršiš dva minuta, dobiješ onu nalepnicu za 1.500 dinara i pravac, idem da platim. A ovi se raskomotili, ja ne mogu da izađem iz kuće uopšte, iz dvorišta, iz garaže, zato što su svi parkirani, nemam nikakvu preglednost, a ovaj ide, kažnjava ove, a svi koji su ovde parkirani lepo sede, baš ih briga, ne plaćaju ništa. Znači, što sada, kad već taj tu dežura...? Ne može da postigne ''Parking servis'' da stalno nosi kola. Izmislite, kao što su uradili Amerikanci, postoji tiket, 60 dolara. Kad kontroliše da li su platili parking, svima koji stoje bez veze neka prilepi tiket i gotovo. Znači, možete da napravite saveze sa nekim drugim službama koje već uspešno rade. Ali ne, vi ste rešili da sve stavite pod svoju kapu i ne date nikom drugom da nešto radi, ko je već nešto uspešno uradio. Znači, ima niz tih primedbi, gde nema multisektoralnog, nema uključenosti građana, nema uključenosti nevladinih organizacija, nije vam uključena nauka, pojma nemate ni o čemu. Kažete da ste fokusirani na rezultate. Prvo, gde su vam uzroci? Zašto nam niste pokazali jedno relevantno istraživanje zbog čega imamo ovakvu situaciju i u saobraćaju i u signalizaciji i u smrtnim slučajevima, da smo jedna od najgorih država u pogledu bezbednosti saobraćaja? Malo se proširite, malo izađite iz policijskih odaja, napravite malo stručnih analiza i o kaznenoj politici. Imamo stručnjake za to, uključite ih da pokažu kako treba da se radi uspešnije i bolje. A oni, ovoga puta donosimo krupne zakone, nisu uključeni u rad i donošenje ovakvih kompleksnih zakona. Hvala.
Reč ima gospodin Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, građani Srbije, kada se donosi ovako važan zakon, pre nego što bilo ko uputi bilo koju reč kritike, imam obavezu da vama, građani Srbije, dam jedan podatak. Na putevima Srbije je od 1991. godine Republika Srbija izgubila grad veličine Brusa. Poginulo je 17.000 ljudi, a 240.000 ljudi je lakše ili teže povređeno, bez da imamo prikaz koliko je od tih ljudi preminulo posle dve ili tri godine od posledica povreda zadobijenih u saobraćajnim nesrećama. Kada je reč o ovom zakonu, posle ovako sveobuhvatno sprovedene javne rasprave, koja je trajala maltene godinu dana, svaka reč kritike je izlišna, jer svako ko je bio zainteresovan da učestvuje u javnoj raspravi, imao je tu mogućnost, imao je više prilika da da sve primedbe, sve sugestije. Zakon nije bio sakriven, nije bio u nekim fiokama, zakon je bio u javnoj raspravi. O kvalitetu ovog zakona svedoči i činjenica da su preporuke za izradu ovog zakona dale i mnoge renomirane nevladine organizacije iz Srbije, gde učestvuje Jugoslovenski komitet za bezbednost saobraćaja, gde su učestvovali stručnjaci sa Saobraćajnog fakulteta, građani i zainteresovani pojedinci i pripadnici MUP-a. Želim da kažem samo nekoliko stvari kada je reč o ovom zakonu. Kada govorimo o drakonskim kaznama, ovde se od strane dela opozicije pokazuje jasno nerazumevanje funkcionisanja jednog pravosudnog sistema. Policija retko sama naplaćuje kazne, to su one mandatne kazne najčešće do 3.000 dinara. Sud je taj koji utvrđuje krivicu i sud je taj koji propisuje visinu kazne. Kada govorimo o antiradar uređajima, tu sam imao samo jednu primedbu. Postoje automobili najnovijih generacija koji fabrički imaju ugrađen antiradar sistem. Onda postavljam pitanje ljudima iz ministarstva da mi u okviru ove rasprave odgovore kako će se takvi automobili registrovati na teritoriji Republike Srbije ako je zabranjeno korišćenje antiradara, a taj automobil ima ugrađen antiradar ili ima nešto još novije generacije, radarski ometač, koji praktično na onom radarskom automatu za očitavanje brzine kretanja izbacuje samo prazne crtice kada usmerite radarski uređaj u njega. Kada govorimo o kaznama u saobraćaju, imam jednu primedbu, odnosno sugestiju. Mislim da su kazne za privredni prestup za pravna lica neprimereno visoke. Imate mogućnost da odgovorno lice i pravni subjekt, znači privredno lice, plati kaznu od dva i po miliona dinara za nešto što je počinio vozač. Evo konkretnog primera iz prakse, iz života. To mi kažu saobraćajni policajci. Imate firmu u kojoj zaposleni nije primio platu već šest meseci, vozač je kamiona. On namerno pretovari kamion i namerno ga vozi sa većim osovinskim opterećenjem. On će platiti kaznu, ali će njegov poslodavac biti kažnjen sa dva i po miliona dinara za prekršaj na koji ne može direktno da utiče. Razumem kada je reč o tehnički neispravnom vozilu, razumem kada je reč o vozilu koje se pusti u saobraćaj sa neadekvatnom signalizacijom, sa nepropisnim kočionim sistemom. Ali, nije prihvatljivo da poslodavac odgovara za učinjeni prekršaj svog radnika na ovakav način, a ovde se ta mogućnost ostavlja. Za kraj, ja sam Kruševljanin i molim gospodina Milutina Mrkonjića za pomoć. Znam vas kao čoveka koji brzo rešava probleme i brzo reaguje. Kada putujete Srbijom i prođete pored Čačka, grad Čačak ima fantastično uređenu obilaznicu. Postoji i semaforska signalizacija koja uz pomoć semafora ograničava ulazak vozila iz užeg gradskog jezgra na tranzit kod Čačka. Kada prolazite pored Kruševca, imamo izgrađenu obilaznicu, a nema meseca da ne strada neko na raskrsnici koja predstavlja Jasički put i severnu obilaznicu. Nije bilo političke stranke koja nije obećala da će taj problem rešiti. Ta je raskrsnica neosvetljena. Postoji semafor, ali ne radi. Objašnjenje je da semafor ne radi jer nije izvršen tehnički prijem te raskrsnice. Dok izvršimo tehnički prijem, na tom će mestu ovom broju od 17.000 poginulih da se pridoda još nekoliko desetina mojih sugrađana. U ime građana Kruševca apelujem, molim i zahtevam da se u najhitnijem roku taj problem reši. Molim vas, gospodine Mrkonjiću, dođite kod mene u Kruševac, biću vam domaćin. Dođite sa ljudima iz MUP-a. Hajmo zajedno da odemo do te raskrsnice i da mi kažete za koliko dana može da se pusti u rad semafor na toj obilaznici. Gospodine Mrkonjiću, vi i ljudi iz MUP-a, pored brojnih spomenika poginulima koji stoje na tom delu puta, taj semafor i ta osvetljena raskrsnica biće spomenik živima. Molim vas da uslišite moj zahtev, moj apel i da mi na kraju ove sednice odgovorite da li ste u mogućnosti da to brzo uradite. Izvinite što postavljam poslaničko pitanje, ali ovo je u skladu sa raspravom o Predlogu zakona o bezbednosti u saobraćaju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar gospodin Milutin Mrkonjić. Izvolite.
Imam čast da svim poslanicama, damama, i svim poslanicima kažem da je za mene izuzetna i velika čast da o ovom zakonu na ovakav način raspravljate. Naravno, ne sumnjam da tome doprinose i trojica ministara koji sede ovde u parlamentu - gospodin Todorović, gospodin Zoran Šami i gospodin Velimir Ilić. Ali, kvalitet vaših diskusija je takav da stvarno nemam šta da vam kažem. Malopre sam pitao ljude koji su radili zajedno sa mnom i sa Dačićem koliko amandmana smo do sada pregledali i verovatno usvojili. Rečeno mi je 85 od 250. Koliko ćemo još kroz rad Odbora? Rečeno mi je 30 od Šamijevih 60. Prema tome, stvarno mogu da zahvalim svima vama na tome što ste zajedno sa nama napravili ovaj zakon. Ali, moram da prokomentarišem nekoliko stvari, kako ne bi ostalo nedorečeno. Prvo, za gospodina Stevanovića. Nikakva politička konotacija vezana za Radikalnu stranku nije postojala ovde. Kod Dačića i kod mene sigurno. Nemojte uopšte o tome da razmišljate. Rekli ste da je neko prebacio na SRS... Nema govora. Ako meni verujete. Inače, vaša diskusija je bila izuzetno konstruktivna i ono što sam malopre rekao, pre svega se na to odnosi. Dakle, molim vas (gospodine Markoviću, saslušajte ipak), tu nema nikakve politike. Jednoglasno smo svi bili za to da se nastavi posao iz prethodnog perioda i da se zakon, ovakav kakav jeste, stavi pred Skupštinu, a da ga vi sada dopunite. Ubeđen sam da će to tako i biti. Vaše primedbe su, primedbe SRS-a,uglavnom inkorporirane. Ja sad ne znam koliko, komisija zna, verovatno sa velikim procentom, znaćete kada budemo zakon izneli na Odbor. Drugo pitanje, kod gospodina Velje Ilića. Mogao bih sada da pričam o koridorima i tako dalje, ali neću. Sve ono što je ministarstvo radilo pre mog dolaska na čelo ministarstva, nastavljeno je da radi. Danas na Vladi u 13.00 časova treba da usvojimo program Direkcije za puteve, uvećan za 30%. Dakle, uložićemo nešto više para i u godini teške krize u održavanje naših puteva. Velja je rekao jedan podatak (izvinjavam se što tako sa Veljom razgovaram, on se neće ljutiti), tačno je. Ja nisam čovek koji mnogo govori o Evropi, ali standardi Evrope su takvi da u našu putnu privredu, van izgradnje novih autoputeva, mi moramo svake godine uložiti po milijardu i po evra da bismo ih održavali. Vi znate da je to danas praktično nemoguće. Otuda ja, gospodine Stefanoviću, kao ministar saobraćaja danas, nosim odgovornost za svaku žrtvu na našim putevima. Evo, to vam hrabro kažem. Svaka nesreća koja se desi, bez obzira šta je uzrok (a vi znate da su uzroci višestruki), mene pogađa i uvek me povuče da odem na to mesto gde se desila tragedija. Jedan od uslova, o tome je Velja najviše govorio, bezbednosti saobraćaja jeste i poboljšanje saobraćajne infrastrukture. Ne bih komentarisao sada, pošto se tu slažem sa Veljom, šta i koji prioriteti itd., ali ako je tamo negde u hodnicima, neka zna da je Vlada donela odluku i danas ćemo usvojiti program da se izgrade glavni projekti, i do Čačka, i da se nastavi put ka našem moru, odnosno crnogorskom moru, i da će taj projekat krenuti ovih dana. Prema tome, i to ćemo završiti. Što se tiče komentara profesora Šamija, mislim da profesor samo u jednoj stvari nije u pravu. Nikada nijednom od ljudi koji su radili, a ja sa njima radim sedam meseci, nije bila u prvom planu represija, nikada. Samo preventiva. To se odnosi i na primedbe gospođe Vesne Pešić. Svi vaši profesori, gospodine Šami, učestvovali su u radu. A vi znate kakvi su profesori. To su sjajni ljudi. Svako ima ideju koju bi hteo da sprovede do kraja, i to je nemoguće. Mi smo napravili jedan presek, sve njih konsultujući... Gospođi Vesni odmah odgovaram na pitanje, imamo neke podatke. Prošle godine je samo u oblasti ovih pojaseva u Beogradu bilo 237.000 kazni. Imamo te podatke. Imamo i neke druge relevantne podatke, komisija će vama i poslanicima to staviti na raspolaganje. Ali, teška stvar je kada jedan zakon, lepo ste rekli, 30 godina živi i kada onda treba u njega ugraditi sve i, naravno, postojeće teškoće vezane za infrastrukturu. Prema tome, represija ni u jednom momentu nije bila u prvom planu. Što se tiče gospodina Ranđelovića, ne bih komentarisao, a i nema ga ovde, on je sasvim u pravu, takođe se odnosi na represiju. Što se tiče primedbi gospodina Markićevića, tačno je, debeo sam i ne vezujem pojas, priznajem. Naježim se kada policajac iskoči ispred tebe, pa te zaustavi na licu mesta. Naravno, policija i treba da služi tu da bude prevencija. Što se tiče tih eliminatora radara, svuda u Evropi, gospođo Pešić, oni postoje u zakonu i ne mogu da se koriste. Ne može da se koristi sredstvo koje ometa radar. Čak ni uHrvatskoj, a da ne pričam dalje. To su ti elementi koje smo ugradili u naš zakon. Ne znam da li ste vi govorili o tome ili gospodin Markićević. Više vas je govorilo o tome. Kada govorite o direktoratima, naravno da smo to prepisali iz evropskih zakona. Ministri moraju da odgovaraju za ono što se dešava u oblasti saobraćaja i to nije nikakav novi direktorat ili nova agencija. Agencija je takođe rezultat evropskih integracija. Agencija mora da kanališe sve ono što ne radi ministarstvo. Ako hoćemo da rasteretimo ili da razvlastimo MUP, moramo napraviti agenciju da bi agencija tu vrstu posla radila bez pretenzija da se policija meša (odmah da kažem javno) u škole za obuku vozača, bez pretenzija da milicioneri odlučuju koji vozač zna da vozi ili ne - to će i dalje raditi škole, kao i profesori Saobraćajnog fakulteta. Evo, pokušao sam, i da vam se zahvalim, stvarno sam zapanjen i samo zbog toga da ne kažete ministar ne zna ništa, rekao sam ovo. Molim vas, Stefanoviću... (Vjerica Radeta, s mesta: Stevanoviću.) Dugo nisam bio u Skupštini, gospođo Radeta, zaboravio sam imena. Nema nikakve veze Dačićev stav prema Radikalnoj stranci, verujte mi, nimalo. Molim vas, rekao sam otprilike četvrtina ili trećina, negde oko 80 amandmana će biti, već je danas prihvaćeno… Ja boje ne razlikujem, za mene su svi poslanici isti. I odgovaram gospodinu Milivojeviću – sutra ćemo otići na Rašicu, kod Jasike, to je onaj most koji se rušio tu, i videćemo šta ćemo s njim. Hvala najlepše.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Saša Maksimović, a neka se pripremi Đorđe Milićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, što se tiče zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima, moram reći da ni dosadašnji zakon nije bio toliko loš, ali je bila loša njegova primena, zbog slabog sprovođenja ali i zbog korupcije koja vlada između vozača i lica koja vrše kontrolu. Novi predlog zakona će ovu sliku još više pogoršati. Povećanje kazni i ovlašćenja policije bez efikasne kontrole samo će dati krila korupciji. Vozač kome preti oduzimanje dozvole i ponovno polaganje više neće podmićivati policajca sa 10 evra, nego sada sa 300. Jer, ako ima 15 kaznenih poena i preti mu oduzimanje dozvole i sve to što dalje sledi kao mera kaznene politike, verujem da će doći u iskušenje da policajcu ponudi 300 evra, a ovaj će biti u još većem iskušenju, da to prihvati, iz prostog razloga što mu je tolika i mesečna plata. Evidentna je nedovoljna edukovanost vozača, ali bogami i pripadnika policije, koji moraju da shvate da oni nisu lovci na vozače, koji rade na normu, već su tu da omoguće nesmetano odvijanje saobraćaja. Kao poslanik poslaničke grupe Napred Srbijo, smatram da je potpuno u redu da Srbija ima savremeni evropski zakon, prilagođen zakonskoj regulativi EU, ali će efekat biti minimalan ukoliko ne bude primenjivan kako treba. Sporni članovi zakona su i oni koji se tiču smanjenja brzine. Svim vozačima je poznata ona fraza "neprilagođena brzina", koja bi se mogla okarakterisati kao univerzalno okrivljavanje vozača, primenjiva u svim situacijama. Nažalost, čini mi se da ovaj ceo zakon svu krivicu prebacuje na vozače iako, realno, krivica nije uvek isključivo i jedino samo vozača. Ima tu, naravno, krivice i države, da ne krećem od mesnih zajednica, sa obeležavanjem saobraćajne signalizacije itd. Takođe, mislim da je pogrešno mišljenje ministra policije da je ovo najsavremenije evropsko zakonsko rešenje, pogotovo ako je osnova ovog zakona smanjenje brzine. U tom slučaju, najbolje je da postavimo ograničenje brzine od 20 km na sat, pa ćemo postaviti takve standarde koje nikad niko neće moći da stigne, najverovatnije što to i nije cilj nijednog zakona i nijedne države. Nažalost, Srbija na putu za EU radi sve naopako. Savremene zemlje prilagođavaju svoju putnu infrastrukturu zakonima, jedino Srbija prilagođava svoj zakon svojim putevima, bolje rečeno rupama na putu ili neadekvatnoj, lošoj ili nikakvoj saobraćajnoj signalizaciji. Ono što me konkretno brine u samom zakonu, iako nisam Beograđanin, Novobečejac sam, veoma me brine što će se desiti u Beogradu, a tiče se člana 243. Predloga zakona, posebno taj stav 5, koji glasi: "Izuzetno od stava 1, 2. i 3. ovog člana, vozač autobusa, trolejbusa i tramvaja u javnom gradskom prevozu putnika sme upravljati vozilom najduže osam sati, uz uslov da na polaznim stajalištima ima prekid vožnje od najmanje pet minuta''. Prvo, vozači Gradskog saobraćajnog preduzeća u Beogradu nema šanse da stoje pet minuta na jednoj stanici zbog gužve koju će stvoriti, kako zbog putnika, tako i zbog ostalih učesnika u saobraćaju. Hteo sam ovo pitanje da uputim gospodinu ministru policije, ali nadam se da ćete i vi moći da mi odgovorite. Da li ste vi, gospodine ministre, pokušali da vozite bilo šta osam sati neprekidno u Beogradu, bilo kakvo vozilo, ili da vas bar službeni vozač vozi osam sati kroz Beograd? Zamislite kakva je to situacija, pa još tako svaki dan. Jednostavno, vozači gradskog prevoza će postati tempirane bombe i to ne svojom krivicom, već krivicom Vlade i ovog zakona. Čitajući dalje ovaj zakon, stičem utisak da je pisan u cilju punjenja republičkog budžeta, i to od drakonskih novčanih kazni, sve do besmislenih 17 kategorija za motorna vozila. Ovih 17 kategorija nije ništa drugo do čupanja novca iz džepova građana i njihovo bespotrebno maltretiranje. U dosadašnjem zakonu je vozač sa položenim ispitom za B kategoriju mogao da upravlja i biciklom sa motorom, motokultivatorom, traktorom i radnim mašinama, dok su novim predlogom zakona sve ovo nove kategorije, koje će građani morati da plate svaku ponaosob i da, naravno, idu na obuku i polaganje za svaku pojedinačnu kategoriju. Besmisleno je, bar po meni, da vozač sa položenom B kategorijom može da upravlja vozilom, automobilom od pet i po hiljada kubnih santimetara, koji razvija brzinu od nekih 320-330 km na sat, a da istovremeno nema pravo da upravlja najobičnijim biciklom sa motorom koji ima 49 kubika i razvija brzinu 35-40 km na sat. Kako bih drugačije ovo mogao protumačiti? Osnovna razlika u saobraćaju, tu ćete se složiti sa mnom, u tome je što taj vozač bicikla sa motorom ili mopeda mora da pruži ruku kada skreće, ukoliko nema odgovarajuću saobraćajnu signalizaciju. Inače su sva pravila saobraćaja ista i za vozače B kategorije i za vozače PSP-a, kako se to sada zove. Kako drugačije okarakterisati ovu podelu nego pljačkom građana? Zamerka koju moram da uputim zakonodavcu se odnosi i na probne vozačke dozvole, tj. na član 182. stav 4, koji se tiče konkretno te institucije probne dozvole. Kako ja vidim, uvodite policijski čas za vozače sa probnom vozačkom dozvolom. Zabrana se odnosi na upravljanje motornim vozilom od 23 sata do pet sati ujutru. Da ne ulazimo u to da li je i koliko ova odredba zakona protivustavna i diskriminišuća i koliko nema veze sa slikom bezbednosti u saobraćaju. Pretpostavljam da je pisac zakona imao na umu mlade vozače od 18 godina i aktivan noćni život koji uključuje i konzumaciju alkohola, jer objektivno ne vidim drugi razlog zbog čega biste uveli nekom ovakvo ograničenje. Ono što mi se nikako ne sviđa je što je zakonodavac dao sebi za pravo da oceni sve mlade vozače kao potencijalne prestupnike i smatrao da im treba preventivno ukinuti bogom dano i Ustavom dano pravo na slobodno kretanje i život, bez obzira da li je pešice ili je automobilom. Da uzmemo hipotetičku situaciju, gospodine ministre. Šta će se desiti ako mlad vozač koji nije mlad po godinama, recimo ima 32 godine, uslovno rečeno nije mlad, i do sada nije imao potrebu da polaže, sada je osnovao porodicu, dobio decu, stekli su se uslovi da je neophodno da ima vozilo zbog svoje porodice, znate kako to izgleda kada imate malu decu, dešava se da noću morate decu odvesti, ne daj bože, daleko bilo, kod lekara i on sad, pored svoje probne dozvole, iako je normalan, zreo čovek sa 32 godine, mora da budi komšiju ili da juri taksi, ako je sa sela nema taksi, moraće da budi komšiju, da bi mogao da preveze svoje dete do lekara, jer on ne sme da upravlja vozilom? Potpuno se slažem da su dobre mere restrikcije za probne vozače, te koje ste predložili, tipa 90% od ograničenja brzine itd. To je sve u redu, ali mi se nikako ne sviđa ovaj policijski čas. Šta će se desiti ako ta ista familija ode u posetu rodbini, pa se vraća i iz nekog razloga probuši se guma, čovek da promeni, zatekne se između dva sela u 23 sata? Šta da radi, da zaključa auto sa sve porodicom i da idu peške kući ili da sede i čekaju pet časova ujutru da krenu kući? Po meni je ovo sasvim besmislen predlog u zakonu. U ovom zakonu, nažalost, ima mnogo loših rešenja i odredbi. Bez obzira na neophodnost restriktivnijeg zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima, poslanici SRS ne mogu glasati za ovakav predlog zakona. Nadam se, gospodine ministre, iako nisam imao nameru da vama uputim ovo pitanje, da ćete moći da mi odgovorite na pitanje koje sam postavio. Hvala.
Gospodin Đorđe Milićević ima reč. Izvolite. Neka se pripremi gospodin Miroslav Petković.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani predstavnici ministarstava, dame i gospodo narodni poslanici, kao što je već rečeno, poslanički klub SPS-JS podržaće predloženo zakonsko rešenje. Podržavajući ovaj zakonski predlog, mi želimo, pre svega, da podržimo cilj koji se želi postići usvajanjem ovog predloga, a to je smanjenje broja saobraćajnih nesreća i povećanje bezbednosti na putevima. Ovaj zakon, zapravo, treba da natera i primora vozače da promene svoje ponašanje za volanom. Imajući na umu da je tokom prošle godine na drumovima u Srbiji poginulo 897 ljudi, kao i to da je pričinjena materijalna šteta od 2,7 milijardi dinara, potpuno je logičan i jasan cilj koji se želi postići ovim zakonskim predlogom. On se, svakako, ne može definisati i okarakterisati kao rigidno i rigorozno kažnjavanje, već povećanje bezbednosti i, pre svega, preventivno delovanje. Takođe želim da kažem da trenutno bezbednost saobraćaja na putevima uređuju dva zakona, Zakon o osnovama bezbednosti saobraćaja na putevima i Zakon o bezbednosti saobraćaja na putevima. Ovakav način uređivanja odnosa u ovoj oblasti bio je u skladu sa ustavnim rešenjem iz 1974. godine. Ova dva zakona nisu usklađena sa Ustavom Savezne Republike Jugoslavije, po kome je kompletna materija bezbednosti saobraćaja prenesena na nadležnost savezne države. Prethodnim Ustavom država je uređivala osnove, a Republika ostala pitanja bezbednosti saobraćaja na putevima. Ovim i ovakvim zakonskim predlogom biće zasigurno u praksi prevaziđena teškoća u razumevanju nadležnosti. Dakle, dosadašnja zakonska rešenja prilično su zastarela i ispravljena su novim tekstom zakona koji, zapravo, objedinjuje odredbe oba važeća zakona i vrlo jasno definiše nadležnosti i obaveze za unapređenje bezbednosti saobraćaja. S druge strane, treba istaći da je tekst predloženog zakona u skladu sa izmenama Evropske konvencije o saobraćaju, kao i sa savremenim izmenama i zahtevima koji su usvojeni u zakonodavstvu zemalja EU. Za osnove upravljanja bezbednošću saobraćaja uzete su preporuke Ujedinjenih nacija za zemlje u razvoju, odnosno pri razvoju sistema bezbednosti saobraćaja analizirana je pozitivna praksa zemalja EU. Postojanjem Koordinacionog tela Vlade, odnosno Tela za koordinaciju, zapravo je definisana uloga Vlade za unapređenje bezbednosti saobraćaja na putevima, a u skladu sa preporukama eksperata Svetske banke. Predviđeno je, dakle, i formiranje Agencije za bezbednost saobraćaja, koja suštinski ima i stručnu i razvojnu, ali i edukativnu ulogu. Kao što je već više puta do sada rečeno, ovaj zakonski predlog uvešće i neke novine - smanjenje maksimalne dozvoljene brzine u naseljenom mestu sa 60 na 50 kilometara po času, smanjenje dozvoljenog nivoa alkohola u krvi vozača sa 0,5 promila na 0,3 promila, uvođenje kaznenih bodova za nesavesne vozače, zatim zabrana korišćenja mobilnog telefona tokom vožnje, kao i posebno tretiranje saobraćajnog prekršaja nasilničke vožnje. Poslanički klub SPS- JS smatra da su predložene novine, pre svega, usmerene, kao što sam maločas rekao, ka jednom preventivnom delovanju. Takođe želim da kažem da mi u potpunosti podržavamo jedan, rekao bih, projektovani cilj državnih organa, da se do 2012. godine smanji za 50% broj saobraćajnih nesreća u Srbiji. To je ozbiljan razlog više da se ovaj zakonski predlog usvoji velikom većinom, odnosno jednim konsenzusom svih relevantnih političkih činilaca u republičkom parlamentu. Novčane kazne predviđene ovim zakonom, i to je između ostalog rečeno, kreću se od 3.000 do 50.000 dinara. Novina u tom pogledu jeste da nema više plaćanja na licu mesta. Recimo, sa oko 4.000 dinara, koliko sam shvatio, kažnjava se vozač koji koristi mobilni telefon i druga komunikaciona sredstva u toku vožnje. Naravno, izuzete su policija, vojska i hitna pomoć. Jedna od bitnih stvari koja se menja u predloženom zakonskom rešenju jeste i polaganje vozačkih ispita. Važnu ulogu u poboljšanju uslova u saobraćaju imaće i auto-škole. Loši vozači vratiće se u auto-škole. Novi zakon predviđa i novu sistematizaciju kategorija. Pored standardnih A, B, C i D, uvode se i nove kategorije, koje su u ograničenjima u odnosu na osnovne. Što se tiče obuke novih vozača, budući vozači najpre su u obavezi da odslušaju časove, polože test, pa tek nakon toga kreću sa praktičnom obukom i polažu ispit. Policija će, tačno je, biti rigorozna prema vozačima koji su pod dejstvom alkohola i imaće ovlašćenja da uhapsi vozača koji ima više od 1 promil alkohola u krvi. Takođe želim da kažem da se u potpunosti slažem sa malopređašnjom konstatacijom. Ako želimo red, onda policajci moraju da budu dobro plaćeni i da ne budu skloni korupciji. To je, naravno, osnovni preduslov ako želimo red u Srbiji. Slažemo se da u situaciji ekonomske krize ušteda na nivou države treba da bude, svakako, prioritet prioriteta. Sva ministarstva su napravila uštedu u procentualnom iznosu 23-26%, ali prosto postoje ministarstva u kojima je nemoguće uštedeti, odnosno u okviru kojih je nemoguće napraviti uštedu. Kada je konkretno reč o Ministarstvu unutrašnjih poslova, postoji nekoliko načina pomoću kojih se može napraviti ušteda. To je, najpre, da se smanje plate, što je zaista katastrofalno. Jer, kao što sam maločas rekao, ukoliko želimo red, onda policajci koji se nalaze na ulicama moraju da budu dobro plaćeni. S druge strane, ušteda se može napraviti tako što se smanji onaj opredeljeni deo sredstava neophodan za opremu. Kako će onda policajci, postavlja se pitanje, da obavljaju svoju delatnost i svoj posao? Dakle, zaista je neophodno iznaći dodatna sredstva kako bi MUP mogao nesmetano da funkcioniše. Dakle, na samom kraju, želim da kažem da je pred nama zakonski predlog od izuzetne važnosti, koji su zajedno sačinili MUP, Ministarstvo za infrastrukturu i stručna javnost. I pored toga što se ovaj zakonski predlog u pojedinim segmentima predstavlja kao prilično rigidan, što se u pojedinim segmentima predstavlja kao prilično rigorozan, poslanički klub SPS-JS zaista smatra da je plaćanje novčane kazne, oduzimanje dozvole na određeni vremenski period ili izricanje bilo koje sankcije svakako manja šteta nego da se greške vozača u saobraćaju u Srbiji plaćaju životima. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Miroslav Petković, a neka se pripremi gospodin Jovan Nešović.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, razumem da imate Vladu u jedan pa zbog toga nećete biti prisutni, ali na osnovu vaše diskusije jasno mi je da ste dobre volje da prihvatite veliki broj amandmana koji je DSS uputio na ovaj predlog zakona. Po meni, vrlo je značajno da su i predstavnici MUP-a danas ovde, da čuju naše primedbe kako bi ovaj zakon izgledao mnogo bolje. Za DSS je apsolutno nesporna činjenica i potreba da se što pre donese zakon o bezbednosti saobraćaja, ali ne samo da se donese zakon da bi ga uvrstili u broj donetih akata u ovoj skupštini, već da taj zakon zaista bude dobar i da da rezultate kakve svi u ovoj sali želimo da on proizvede. Važeći zakon iz osamdesetih godina prošlog veka je u mnogo čemu prevaziđen i svakako je potrebno da ga menjamo. Ministar Dačić je juče rekao da se na ovom zakonu radilo šest godina. Činjenica je da je u svim tim proteklim godinama postojalo više predloga. Ovaj predlog koji je došao u Skupštinu nije obuhvatio sva ona rešenja i predloge za koje smatramo da su bili dobri, a iz različitih razloga su izostavljeni. Na njemu su radile i različite stručne grupe i profesori Saobraćajnog fakulteta i predstavnici različitih ministarstava. Danas imamo, praktično, neku mešavinu u kojoj mi vidimo, pre svega, želju MUP-a, odnosno policije, da stavi šapu na određene stvari koje regulišu bezbednost u saobraćaju. Zakon uvodi agenciju i mi u načelu nemamo mnogo da kažemo protiv toga što se uvodi jedno regulatorno telo, ali činjenica jeste da, što je najveći problem, ta agencija nema ona ovlašćenja i one nadležnosti koje je neophodno da ima da bi zaista mogla da radi ovaj posao kako treba. Ono što je poražavajuće jeste da Srbija još uvek nema nacionalnu strategiju za bezbednost saobraćaja. Dobro je da je ovaj zakon predvideo da se ona što pre usvoji, jer se na našim putevima dešava veliki broj saobraćajnih nezgoda, veliki broj nastradalih lica i, što niko nije rekao, iz tih saobraćajnih nezgoda kao posledica nastaje i veliki broj invalidnih lica koja zaista trpe ogromne posledice zbog nečije neodgovornosti, bilo da su to učesnici u saobraćaju ili nadležni organi koji je trebalo da to prate. Meni smeta što u prvoj rečenici obrazloženja ovog zakona stoji koliko država godišnje gubi u odnosu na bruto nacionalni dohodak zbog svih saobraćajnih nezgoda koje se dešavaju u Srbiji, a na pretposlednjoj strani imamo podatke o nastradalim licima i broju saobraćajnih nezgoda. Ovaj zakon jeste nejasan i jeste neprecizan i uvaženi kolega profesor Šami je rekao da smo mi podneli 73 amandmana i drago mi je ukoliko je veliki broj tih amandmana prihvaćen. Može da se popravi donekle i neke stvari mogu da se regulišu i da se na ovaj način uvedu u neki bolji sklad da bi dali zaista bolje efekte. Mogu vam navesti, a imaćemo priliku i u raspravi u pojedinostima o tome da govorimo, niz situacija koje ovaj zakon predviđa, a koje je lako amandmanima ispraviti. Smatramo da je već u načelima ovog zakona trebalo navesti prioritet bezbednosti za pojedine kategorije. To su i deca i lica sa posebnim potrebama i starija lica i sve ono što je vezano za javni prevoz. Tako da, svakako, ukoliko želimo zaista ozbiljno da postavimo ovu materiju, to već treba da stoji u načelnim odredbama. U članu 7, koji ima more nekih tačaka, intervenisali smo već na prvu tačku - to je definicija saobraćaja. Smatramo da je potpuno nepotrebno na ovaj način i na ovom mestu da to bude regulisano. Tu ima još nelogičnih stvari. Ukoliko prihvatite naše amandmane, mislim da će biti mnogo jasnije. Jedna od primedbi jeste kako zakon definiše "naselje". Mi smo dali predlog da se definiše "naseljeno mesto" i da se tačno odredi koji je prostor naseljenog mesta u kome se predviđa određeno ograničenje brzine. Neke naše kolege su danas navodile, a i ja mogu da ponovim primer Ibarske magistrale. Ukoliko ovo posmatramo ovako, čitava Ibarska magistrala jeste naselje. Jer, ako posmatramo par kuća sa leve i desne strane, policajac izađe i kaže "ovo je naseljeno mesto", a nije definisano precizno zakonom, onda ćemo zaista biti u poziciji da 140 kilometara prelazimo za tri sata, čak u nekim situacijama i duže, u zavisnosti od toga kog dana putujemo. Takođe, postoje neke potpuno neprirodne formulacije. U jednoj tački stoji "trolejbus je autobus ". Nemojte da nam, kada radimo neki posao, takve stvari prolaze, već dajte da precizno definišemo nešto, jer to je u interesu i svih nas ovde i ljudi koji se bave određenim poslom. Što se tiče zaustavljanja vozila, jedan od mojih kolega je izneo ovde taj problem. Smatramo da pet minuta jeste predugačak period za zadržavanje vozila. Zamislite kako bi to funkcionisalo u Beogradu, u gradskom prevozu ili u nekim drugim situacijama. Svakako da to vreme treba smanjiti na tri minuta. Ja se iskreno nadam da će Ministarstvo prihvatiti ovaj naš amandman. Takođe je nelogično i skretanje lica koje upravlja biciklom ili motorom, odnosno na koji način može da da signal da će da izvrši skretanje u levu ili u desnu stranu ukoliko to ne pokaže rukom, pa smo na to takođe ukazali i sugerisali. Ono što je po nama takođe nelogično, jeste upotreba mobilnih telefona kod pešaka. Naime, svaki pešak kada prelazi ulicu moraće da prekine vezu ukoliko u tom trenutku razgovora, da ne koristi telefon, kako bi mogao da prati situaciju u saobraćaju. Bojim se da je ovo neprimenjivo u praksi i vrlo je teško da policija, pre svega, utiče na to. Jedna od ključnih zamerki jeste da stanjem bezbednosti na putevima treba da se bavi, pre svega, Vlada Republike Srbije. Bezbednost na putu jeste veliko državno pitanje i sigurno je Vlada Republike Srbije najvlasnija da se bavi ovom problematikom. Nadam se da ćete prihvatiti amandman koji smo podneli i na ovu materiju. Zakon predviđa da Vlada donosi strategiju nacionalne bezbednosti. Naša ideja jeste da Vlada bude predlagač te nacionalne strategije, a da 250 narodnih poslanika u Narodnoj skupštini donese tu nacionalnu strategiju u jednom opštem konsenzusu, u dogovoru, uz predlaganje svih pravih rešenja, za koja se nadam da će biti prihvaćena i kada govorimo o ovom zakonu. Mi smo predložili da se jedan novitet koji se uvodi u ovaj zakon, a to je nasilnička vožnja, na neki način proširi, pored onoga što je predviđeno. Lice koje dva puta prođe kroz crveno svetlo naravno mora da bude pozvano na odgovornost i dobije određen broj kaznenih poena za to, kao i lice koje pretiče vozilo na punoj liniji, i to apsolutno podržavamo. Ali, predvideli smo i da budu kažnjeni oni vozači koji kroz naseljeno mesto voze dvostruko većom brzinom i da lica koja upravljaju motornim vozilom van naseljenog mesta za 70 kilometara (verujte mi da takvih ima na autoputevima), prelaze dozvoljeno ograničenje brzine, svakako moraju biti kažnjena. Čak sam nedavno imao situaciju da sivi metalik ''bmw'' bude parkiran na gradskom šetalištu, pored kafića, jer je dasa hteo da izađe iz svog automobila da ga svi vide i da tu popije kafu. Kada sam pozvao saobraćajnu policiju, stanicu u Čačku, dobio sam odgovor - znate li vi čiji je to auto? To je ono što je nedopustivo i na šta policija mora da reaguje. Mene ne interesuje ko vozi taj auto. U gradskoj zoni, u šetalištu, gde je predviđen prostor za pešake, za ljude koji izvode svoju decu, gde se voze dečiji autići, oni na akumulatore, da neko uđe sa motornim vozilom zato što ima neki kontakt i link u policiji, to je apsolutno nedopustivo. Što se tiče polaganja vozačkog ispita, mislim da se tu policijski službenik apsolutno mora isključiti. Nema tu šta da traži policajac prilikom polaganja vozačkog ispita, odnosno on ne bi trebalo da bude ispitivač. Drugi ljudi su sigurno mnogo stručniji za to. Kolega Šami je takođe izneo jednu primedbu koja se odnosi na verodostojnu ispravu i čak naveo odličan primer. Mislim da to nije dobro jer stvara mogućnost za zloupotrebe, čak i ukoliko one nisu namerne. Može se dogoditi da neko godinama posle ima probleme na sudu da bi tu situaciju razjasnio i razrešio, a da ne dođe konačno do pravog rezultata. Takođe, kada smo kod auto-škola, mislim da je njihova pozicija veoma otežana, jer apsolutno zavise od policije. Naime, ukoliko neko radi posao onako kako to odgovara nekome u policiji, on će mati dozvolu da njegova auto-škola radi, a postoji velika mogućnost da policija zabrani rad pojedinim auto-školama. Vi znate koliki je broj auto-škola i da sve one ne ispunjavaju uslove. Dajte da one koji kvalitetno obavljaju svoj posao i obučavaju učesnike u saobraćaju, ne samo da ih obuče za tih 20 ili 40 časova da polože vozački ispit, već da sutradan, kada izađu na puteve Srbije, mogu bezbedno da upravljaju svojim vozilom, i zbog sebe i zbog drugih učesnika u saobraćaju... Odredbe vezane za vanredni tehnički pregled vozila stvaraju mogućnost neverovatne zloupotrebe. Zamislite situaciju da na jednom punktu policajac upućuje ljude na vanredni tehnički pregled zato što sa njihovim vozilom nešto nije u redu, a verujte da se u praksi dešavalo da policajac kaže - idi uradi tehnički pregled, ali u tu i tu auto-kuću. Sigurno postoji sprega između pojedinih auto-kuća, auto-škola i ovih tehničkih pregleda, koja mora biti raskinuta, i to se ne sme dozvoliti. Bojim se da koncept čitavog zakona jeste da se skloni odgovornost sa MUP-a i da se prebaci, pre svega, na vozače i same učesnike u saobraćaju. Zakon jeste represivan utoliko što je na jedan zaobilazni način u potpunosti izbegao, pre svega, edukaciju i prevenciju, a o tome najbolje govori prikupljanje onih famoznih 18 poena. Kada neko skupi dva, četiri, šest poena, dajte da ukažemo tom čoveku gde greši, da se sa njim obavi određeni razgovor, da se izvrše određena testiranja, a ne da ga pustimo. On može tih 18 poena da skupi za jednu noć u Beogradu, to je najmanji problem. Nije rešenje da mu se oduzme vozačka dozvola, da mu se omogući ponovo da polaže i da niko sa njim nije obavio nikakav razgovor i ukazao mu upravo na probleme koje pravi. Ono što želimo i što treba izbeći, jeste da se zakonom izbegne policijska kontrola nad državom, već da se sprovedu ona načela civilne kontrole nad policijom. Gospodine Dačiću, drago mi je da ste ovde. Ja imam jedan savet, jedno zapažanje. Beograd je juče bio blokirani grad, ali ne zbog radnika koji su protestovali ispred Vlade. Ko je prošao sinoć preko Terazija u 20.40 časova, a ja sam imao priliku da se u to vreme nalazim na ulici, to je bilo strašno - bebe koje plaču u kolicima, mala deca koja se drže za uši zbog zvuka sirena sa motora i automobila policije, zbog kolone od 20 crnih limuzina, što "mercedesa", što ''bmw''-a. Ja znam da je juče u Beogradu bio izuzetno značajan gost, ali ne mora ceo Beograd da čuje da je gost koji je došao kod predsednika Tadića prošao preko Terazija, kroz ulicu Kralja Milana. Mislim da se to nije dešavalo ni u mnogo rigoroznijim režimima, odnosno, da kažemo lepo, u režimu Josipa Broza, da se tako sve ulice, sve raskrsnice blokiraju da bi prošla jedna kolona vozila. Nemojte onda da nam gospodin Tadić izlazi, kada se otvaraju radovi na mostu u Beški, izvinjava se građanima što je zaustavio saobraćaj na 10 minuta, a juče je blokirao ceo Beograd. A vi znate najbolje da su vaše policijske patrole bile i na Novom Beogradu, iako su se u tom trenutku oni nalazili na Terazijama. Mislim da to nije dobra slika. Ne treba policiji da bude stavljena u funkciju koja je apsolutno nepotrebna. Zna se tačno šta treba policija da uradi za određeni protokol, za određenu proceduru. Smatram da je ono sinoć bilo zaista preterano i degutantno videti. Ne zbog mene, ali zaista, onu decu kada sam pogledao, kako su reagovali roditelji, oni izbezumljeni ljudi, ne znam ko se nije okrenuo i samo sam očekivao da još nadlete helikopteri dok ''otac nacije'' sa svojim gostom prođe preko Terazija. Hvala vam najlepše.
Nisam htela da prekidam govornika, a htela bih da vas obavestim da je upravo završeno praćenje naše sednice sa galerije od strane naših gostiju parlamentaraca Švedske, inače članova SDP-a. Reč ima gospodin Vladan Batić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kao poslanik DHSS-a, smatram da je predloženi zakon značajan pomak u odnosu na jedan potpuno anahron zakon koji je predstavljao raritet u ovoj oblasti zakonodavstva, jedan relikt nekih bivših vremena i, u tom pogledu, on je svakako unapređeniji, a nadam se da će prihvatanjem određenih amandmana taj tekst biti još više poboljšan. Međutim, kada govorimo globalno o saobraćaju, ovaj zakon predstavlja samo jednu kockicu u tom mozaiku. Jer, u saobraćaju moramo da govorimo o putevima, vozilima i učesnicima u saobraćaju (tu ne podrazumevam samo vozače). Kakvi su nam putevi? Takvi da bi Srbija mogla da konkuriše da se ovde održava reli Pariz-Dakar, koji je zbog sukoba u Čadu zabranjen. Prošle godine je bio održan u Argentini. Mi imamo sve uslove, rupa na rupu, blato, trnje, korov, nekakvi tuneli, poput onog u Rakovici u kojem verovatno žive još davno izumrli reptili, znači ima svega i svačega. Vreme je da prestanemo sa otvaranjem raznih deonica puteva. Po pedeseti put je pre neki dan otvorena neka deonica na relaciji Beograd - Novi Sad ili Beograd-Subotica ili Beograd-Horgoš. Svake godine po nekoliko puta. Nadam se da će gospodin Mrkonjić preći sa reči i obećanja na dela. Jer, dosad nije urađeno ništa, sem što je na svakih 50 metara otvarana obilaznica oko Beograda. Napravi se 50 metara i odmah kamere, slikanje itd. To je potpuno besmisleno. Kad već pominjem taj put do Subotice, nije mi jasno gde je tu zakonski osnov da se naplaćuje putarina. Imate 20 ili 30 kilometara autoputa prema Novom Sadu i to je sve. Kada bismo bar mogli da stignemo normalno do Batajnice. Ovako, i Alonso bi se namučio. To je jedan segment. Drugo, vozila. Gledajte kakve šklopocije se pojavljuju na ovim putevima. Ne oldtajmeri, nego otpad, krš. I to neko dozvoljava, neki servisi, neka policija. Onako po burazerskom principu to tolerišu. Vidite konjsku zapregu, onako klaj-klaj, ili neki traktorčić, a iza povorka od dva kilometra. I mi pričamo o saobraćaju u Evropi u 21. veku. Konačno, učesnici u saobraćaju. Slažem se da zakon treba da bude mnogo rigorozniji, po onim principima još iz vremena rimskog prava: "duralex, sed lex" - strog zakon, ali zakon. Imam prijatelje u Španiji, pa sam godinama odlazio tamo i vozio dok nije uveden novi zakon. Tamo je za vikend ginulo 50-60 ljudi, sada je to 50-60% manje. Sebe sam zatekao kako obilazim sve redom. U čemu je štos? Pa, ljudi poštuju ograničenje od 120 kilometara na sat, bez obzira što, za razliku od nas, oni imaju zaista prave autoputeve, a ne ove imitacije od puteva. Mislim da je to opravdano, ali nije ni to samo po sebi problem. Problem je primena zakona. Konsekventno sankcionisanje i konsekventna primena zakona. To će biti najpre test (po definiciji, po difoltu) za policiju - da li će se zakon konsekventno primenjivati. Jer, da je i ovaj postojeći konsekventno primenjivan, spasili bismo stotine ili hiljade ljudskih života, a to je najvrednije i to je najvažnije. Od onih servisa za tehnički prijem koji dozvoljavaju da se svašta registruje, preko policije, preko sudija za prekršaje, preko sudova. Ako ne budemo imali konsekventnu primenu zakona, onda neće biti nekog značajnog pomaka. U svakom slučaju, mislim da je sam tekst značajan pomak, da se amandmanima još može unaprediti, ali da to treba da bude jedno novo doba kada je priča o saobraćaju u Srbiji u pitanju. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Jovan Nešović.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospodo članovi Vlade, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama danas jeste jedan važan sistemski zakon, o bezbednosti saobraćaja na putevima, i njegov zadatak jeste da svojom primenom u praksi umnogome poboljša sigurnost i bezbednost svih učesnika u saobraćaju. Ako analiziramo određene podatke, videćemo da se u zadnjim godinama broj saobraćajnih nesreća u državi Srbiji povećava. Povećava se i broj saobraćajnih nesreća sa brojem nastradalih lica i težim posledicama po same učesnike u saobraćaju. Takođe, ako pogledamo određene statističke podatke u periodu 2001-2008. godine, godišnji saobraćaj u Srbiji je povećavan dva do tri posto u proseku, dok je broj saobraćajnih nesreća u istom tom periodu povećavan negde oko 7,5%. S druge strane, ako takođe posmatramo ovaj period, moramo priznati da su u saobraćajnu infrastrukturu (tu mislim na sve puteve, od autoputeva pa do lokalnih puteva) država i lokalne samouprave ulagale značajna sredstva, a to znači da je kvalitet tih puteva bio bolji. Moramo priznati i da je kvalitet automobila koji se kreću po Srbiji takođe na višem nivou nego što je bio 2001. godine. Pasivna bezbednost tih automobila je takođe veća. Međutim, broj saobraćajnih nesreća je rastao brže nego što je rastao prosek saobraćaja. To znači da učesnici u saobraćaju u ovom periodu nisu poštovali zakon i to znači da ta stvar mora da se pooštri. S druge strane, takođe ako se pogledaju statistički podaci, u Srbiji je u 2001. godini život u saobraćajnim nesrećama, nažalost, izgubilo 1.275 ljudi, a 2002. godine uveden je novi sistem kažnjavanja u saobraćaju i došlo je do naglog smanjenja broja ljudi koji su izgubili život. U 2002. godini taj broj je smanjen na 854, a to je smanjenje od 33%. Takođe, broj povređenih ljudi u 2001. godini je bio 19.906, a u 2002. godini, kada je počela primena novih kaznenih odredaba, broj je pao na 14.760, što znači smanjenje od 25,9%. Potpuno je jasno da su u tom kratkom periodu, za godinu dana, samo te kaznene odredbe dovele do toga da je broj saobraćajnih nesreća manji, broj lica koja su izgubila život takođe je manji, i to značajno manji, i broj lica koja su povređena takođe je manji. Međutim, odmah posle 2002. godine, verovatno su se učesnici u saobraćaju polako prilagodili tim novim kaznenim odredbama, počinje polako da raste broj lica koja su izgubila život i broj saobraćajnih nesreća uopšte na putevima Srbije. Da bi se ovaj trend zaustavio, Vlada Republike Srbije i MUP, zajedno sa Ministarstvom za infrastrukturu i svim ostalim zainteresovanim činiocima, morali su nešto da urade. Jedan od važnijih segmenata jeste i ovaj zakon o kome danas govorimo jer, jednostavno, ne možemo da dozvolimo ovaj trend i u narednim godinama, bez obzira kakvi su nam putevi i sve ostalo, da dođemo u situaciju da 2012. godine imamo ponovo isto stanje koje je bilo 2001. godine. Predlagač u obrazloženju ovog zakona iznosi (zaista želim da im čestitam ako se to desi) da ćemo 2012. godine na putevima Srbije imati smanjenje broja nezgoda 50%, naročito nezgoda sa smrtnim ishodom. To znači da bi u Srbiji do 2012. godine moglo da bude 650 poginulih ljudi. To zaista jeste veliki napredak. Druga stvar, koja takođe nije zanemarljiva, predlagač u objašnjenju ističe da će se smanjenjem broja saobraćajnih nesreća u Srbiji uštedeti godišnje 150 miliona evra. To znači da će 2012. godine ušteda biti u odnosu na 2001. godinu jedna milijarda evra. Država Srbija nije toliko bogata da ne mora da vodi računa o jednoj milijardi evra, koja po planu treba da se uštedi i potpuno sam siguran da, ako se ovo bude ostvarilo, to jeste veliki uspeh MUP-a. Sagledavajući ceo zakon, čini mi se da je ono osnovno što možemo reći da cilj ovog zakona jeste da se smanji broj poginulih i povređenih osoba, da se smanji materijalna šteta i troškovi od posledica saobraćajnih nezgoda, da se razvija saobraćajni sistem i privreda Srbije, da se razvija svest stanovništva (predškolskog, školskog, odraslog stanovništva) o bezbednosti u saobraćaju, da se usklađuju naša pravila o bezbednosti u saobraćaju sa pravilima EU i da se upravlja bezbednošću saobraćaja sa jednog mesta, a to je Telo za koordinaciju. Ono zbog čega takođe hoću da pohvalim Ministarstvo infrastrukture i ministarstvo policije jeste da su, pored njih, u pisanju ovog zakona učestvovale naučnoistraživačke institucije, visokoškolske institucije, nevladin sektor, znači svi oni zainteresovani pojedinci koji su hteli da daju neki svoj doprinos da ovaj zakon bude što bolji. Ono što je, čini mi se, veoma dobro i čega do sada nije bilo, a što je iskustvo iz razvijenog svega, iz zemalja Zapadne Evrope, to je da mora da postoji koordinacija između resornih ministarstava koji su zaduženi za bezbednost saobraćaja (kada kažem resornih ministarstava, misli se na ministarstvo saobraćaja, unutrašnjih poslova, zdravlja, rada, prosvete, pravde, trgovine i usluga) i to novo telo biće Telo za koordinaciju i to će biti vladino telo. Druga stvar, koja je definisana članom 9. i 10, jeste da se formira Agencija za bezbednost saobraćaja. Ta agencija će imati trostruku ulogu - stručnu, razvojnu i edukativnu. Kad kažem stručnu, obavljaće stručne poslove koji su vezani za bezbednost saobraćaja, razvojnu - da će predlagati razvoj i unapređenje bezbednosti, i edukativnu - da će organizovati seminare i stručne ispite za sve učesnike i sve institucije koje budu bile važne za ovu oblast, odnosno za saobraćaj. Članom 11. je predviđeno da se donese nacionalna strategija bezbednosti saobraćaja i ona se donosi na svakih pet godina. Članom 12. i 13. definisano je da se donose i lokalne strategije. Lično mislim da to jeste važan segment, iz prostog razloga što bez dobrih planova, koji moraju da proisteknu iz ove nacionalne strategije, ne možemo da se adekvatno borimo i dovedemo na neki viši nivo bezbednost u saobraćaju. Nije ovde samo pitanje rada policije i nekih drugih organa, ovde je pitanje da u tim lokalnim i nacionalnim planovima bude i kvalitet infrastrukture. Najvažnije je, što smo jutros pričali, crne tačke koje su vezane i za magistralne puteve, regionalne, lokalne, da to uđe u planove, da lokalne samouprave i država imaju obavezu da, poštujući te planove, te elemente i eliminišu, da se time doprinosi bezbednosti u saobraćaju, a to znači i manje povreda i manje nesrećnih slučajeva koji su vezani za saobraćaj. U ovom trenutku nisam siguran, nažalost, gledajući sve šta se dešava u Srbiji, da će naročito lokalne samouprave imati kapaciteta, dovoljno stručnih ljudi da urade te lokalne planove koji su vezani za bezbednost saobraćaja, ali mi se čini da to treba pokušati. Tu je i Ministarstvo, tu su i stručne agencije, ova agencija za bezbednost saobraćaja, verovatno će i oni pomoći lokalnim samoupravama koje budu zainteresovane da možda kroz dve-tri godine imamo definisane te planove, kako na nacionalnom, tako i na lokalnim nivoima. Mislim da je to puni doprinos da govorimo o potpunoj akciji koja treba da se vodi da bi se podigla bezbednost u saobraćaju. Rekao sam i na Odboru za saobraćaj, a sada ponavljam. Od novčanih kazni koje se naplate, definisano je da 70% ide državi, od toga 1% saobraćajnoj policiji, a da 30% ide lokalnoj samoupravi. Sagledavajući sve ovo, mišljenja sam da treba razmišljati da predlagač, zajedno sa Odborom, možda taj procenat izmeni tako da bude 50% za lokalne samouprave, 50% za nacionalni nivo, iz prostog razloga što ta sredstva mogu da se iskoriste za ono što sam malopre rekao, makar u početnom delu, da se naprave ti lokalni akcioni planovi. Mislim da će to biti značajan doprinos, naročito u ovom vremenu štednje, kada se lokalne samouprave suočavaju sa mnogo drugih problema, da time pokušamo da pomognemo lokalnim samoupravama da mogu da urade te lokalne planove. Danas je takođe dosta govoreno o kaznenoj politici koja je definisana ovde i odgovornosti policije. O tome može da se priča i svi ćemo imati svoje mišljenje, predlagač ima svoje mišljenje i čini mi se da ovo jeste jedan veliki iskorak u odnosu na kaznenu politiku do sada. Pretpostavljam da su ljudi koji se više bave bezbednošću u saobraćaju uvideli da su i ovo pozitivne tendencije koje se dešavaju u drugim razvijenim zemljama i da to moramo primeniti da bismo bezbednost doveli na određeni nivo. Ali, jedna stvar na koju će MUP morati da obrati pažnju, jeste unutrašnja kontrola rada saobraćajne policije. Tu je odgovornost direktno na Ministarstvu. Ako unutrašnja kontrola i sve ono što imate propisano po pravilima službe bude urađeno kako valja, očekujem zaista da će korupcija, koja sigurno postoji i kod policije kao što postoji u drugim segmentima društva, biti svođena svake godine na manju meru. To znači da ćemo manje pričati o lošim iskustvima učesnika u saobraćaju i da će, potpuno sam siguran, i bezbednost saobraćaja u državi Srbiji biti na višem nivou nego što je sada. Sagledavajući ceo zakon, mislim da je veoma dobar i da će poboljšati određene stvari vezane za bezbednost saobraćaja. Što se tiče poslaničke grupe G17 plus, ona će u Danu za glasanje podržati ovaj zakon i poziva druge poslaničke grupe da urade isto. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja ću ovu svoju diskusiju početi onim čime je gospodin Mrkonjić završio. Rekao je da ne razlikuje boje. Nažalost, ili na nesreću, mnogo je više nas u Srbiji koji razliku između crvene i žute, bar u ponašanju u pojedinim segmentima državnih institucija, prestajemo da uviđamo. Naravno, Srbija je štošta izdržala, pa će i taj amalgam izneti na svojim leđima, samo je pitanje koliku ćemo cenu morati da platimo. Što se tiče gospodina Mrkonjića, nisam hteo konkretno ni njemu, niti ministru Dačiću, da stavim ništa na teret, ali je dobro što je prihvatio deo odgovornosti koju nosi kao ministar. Pretpostavljam da bi to uradio i gospodin Dačić, kao zamenik predsednika Vlade. Gospodine Dačiću, jutros sam vas očekivao i to pitanje ću postaviti i vama, pošto ste došli sada – zbog čega ovaj zakon svih ovih godina unazad nije bio u proceduri i nije usvojen ranije? Vi ste juče, završavajući svoje izlaganje, rekli da vam nije namera da drakonski kažnjavate ljude, već da smanjite broj postradalih na putevima širom Srbije, koji je, ponoviću još jednom, između 800 i 900. Pitam vas, kao ministra i potpredsednika Vlade – koji su razlozi zbog kojih ovaj zakon nije ranije došao u proceduru? Svoje pitanje doveo sam u kontekst da je SRS-u zbog opstrukcije stavljeno na teret da se ovaj zakon ne usvaja. Ubeđen sam da vi delite mišljenje sa mnom da to nije istina i da su razlozi za to da zakon nismo imali do sada na nekom sasvim drugom mestu i u nekim sasvim drugim kabinetima. Ono što je jako bitno jeste da je neko u javnosti poslednjih nedelja i meseci pokušao da obesmisli rad SRS-a u parlamentu (i to, pre svega, predstavnici DS-a) pa su govorili da su amandmani SRS-a besmisleni. Vaš kolega ministar je malopre rekao da je velika većina predloga i primedaba SRS-a, kako on to na srpskom jeziku kaže, inkorporirana u Predlog zakona o bezbednosti saobraćaja. S jedne strane, zaista se zahvaljujemo što je demantovao predstavnike DS-a da su naši amandmani besmisleni, a s druge strane, SRS je zadovoljna što je svojim angažovanjem doprinela da ovaj zakon, koji je za nas u ovoj verziji neprihvatljiv, ipak bude pomalo i unapređen. Mi smatramo, i otišli bismo čak i korak dalje od vas, da je ovaj zakon iziskivao politički konsenzus, a ne samo javnu raspravu. Zato što je važan i bitan zakon, zato što se tiče svih nas i zato što svako od nas može da bude žrtva neuređenih stvari u oblasti bezbednosti saobraćaja. Ovde nema političkog trijumfa, jeftinih političkih poena, i ovde niko ne treba da manipuliše procentima žrtava nesreća i postradalih. Jutros sam rekao šta je težište naše priče. U načelnoj raspravi neće biti ni kaznenih mera, niti poena (time ćemo se baviti u raspravi u pojedinostima), ali stvari koje nas interesuju i kojima ćemo se baviti u ovom delu rasprave vezane su za sektor koji kontroliše Ministarstvo infrastrukture, odnosno sektor saobraćaja. Ali, to ne znači da se nismo bavili ovim drugim. Evo, da to i materijalizujem, odnosno dokažem, SRS se interesovao, razgovarao, pitao i konsultovao, uzeo niz analiza, koje su dobre i koje na neki način oslikavaju, pre svega, stanje bezbednosti saobraćaja u Srbiji, a onda i naše interesovanje za ovaj zakon i način na koji smo želeli da se uključimo u usvajanje ovog zakona. Došli smo do informacije da se 76% saobraćajnih nezgoda događa na suvom i čistom putu, 18,5% se događa na mokrom putu, 2% na putu prekrivenim snegom, a 0,8% na zaleđenom putu. Dalje, 43,9% se dogodilo na ravnom delu puta, 28,4% na raskrsnicama, 17% u krivinama. Jako je interesantan sledeći podatak: 65,3% se događa danju, 31,1% se događa noću, a 3,6% u sumrak. Evo još jedne analize: 69% nesreća se dogodilo po vedrom i sunčanom vremenu, 19,6% po oblačnom vremenu, a 8,7% po kiši. Interesovali smo se, takođe, kako je i na koji način ova materija regulisana u zemljama okruženja i sveta. Nerado govorim o EU, ali, evo, da se dotaknemo nekih zemalja koje su, čini mi se, prijateljske. Kurioziteti i neke stvari koje su vezane za grčko zakonodavstvo. Tamo su, recimo, kroz zakon definisane mere da vozača, ukoliko nema odgovarajuću dozvolu, policija odvodi u policijsku stanicu, on plaća kaznu 300 evra i takvim ljudima se zabranjuje na nekoliko godina ulazak u Grčku. Znači, nisu ni oni imuni na drakonske kazne iako su EU. U Makedoniji, recimo, u određenoj starosnoj dobi vozači ne smeju da voze u periodu od 22.00 do 06.00 časova ujutru bez nekoga ko je iskusan vozač ili staratelj. Čudno je, recimo, da je austrijski parlament odlučio da 2008. godine ukine obavezno korišćenje svetala prilikom dnevne vožnje itd. Ovo je samo nekoliko podataka kojima smo hteli da pokažemo da je SRS analizi ovog zakona pristupio ozbiljno i da nemamo jeftine i niske namere kada kritikujemo i zakon i predlagača i sve okolnosti u kojima je ovaj zakon nastajao, kako sam to rekao u prepodnevnoj raspravi. Moram da se osvrnem, takođe, na jednu kritiku koja je došla iz pozicije. Rečeno je da mi kritikujemo što se usvaja zakon o bezbednosti saobraćaja. To je zaista neistina, najblaže rečeno. U jutrošnjoj diskusiji sam rekao – kamo sreće da smo ovaj zakon na dnevnom redu, pa čak i u najžučnijoj debati, imali u parlamentu i da je bilo razuma i pameti kod izvršne vlasti da ovo usvojimo mnogo ranije. Čak sam ilustrovao to kroz cifre, u procentima, koliko bismo manje žrtava imali unazad, odnosno kolika bi materijalna šteta bila manja. Nemojte da se perfidno nametne namera opozicije, konkretno SRS, da nismo za donošenje zakona koji će urediti bezbednost u saobraćaju. Možda bismo to uradili na drugačiji način, definišući neke norme na konkretniji ili precizniji način, ali u svakom slučaju nismo protiv toga da se oblast bezbednosti u saobraćaju u Srbiji uredi. Gospodin Mrkonjić je rekao da je ovaj zakon rađen u skladu sa standardima EU. Ono što ovaj zakon vezuje za svet i inostranstvo jesu sugestije sveta i inostranstva, sugestije i statistike Svetske banke, Ujedinjenih nacija. Ali, mislim da zbog te činjenice zakon nije primeren do kraja našoj srpskoj realnosti i našoj srpskoj stvarnosti i to će, kako sam rekao u prepodnevnoj raspravi, obesmisliti primenu ovog zakona u velikom delu istog. Kažete u obrazloženju teksta zakona da ste se vodili iskustvima Švedske, Holandije i Velike Britanije. Lepo je u zakon ugrađivati norme kojima je uređen saobraćaj u državama sa najvišim stepenom bezbednosti saobraćaja. Ali, morate da prihvatite činjenicu da u ostalim oblastima, koje su direktno vezane za implementaciju ovog zakona, Srbija nema izgrađene standarde koje imaju ove države. Sad se postavlja objektivno pitanje – ko je zbog toga kriv? Pretpostavljam SRS, zbog opstrukcije u parlamentu. Izvršna vlast u Srbiji je protraćila devet godina u izgradnji standarda i sva vaša priča o evropskim integracijama, o evropskoj Srbiji, tu počinje, ali se bogami tu i završava. Vrednost i statistika, odnosno određeni parametri koje ste uneli i preslikali iz Evrope su na nivou evropskog proseka, rekao bih. Ali, Srbija je za ovih devet godina pala daleko, daleko, ispod evropskog proseka, sa vrlo neizvesnom perspektivom da u pristojnom vremenskom periodu bude evropski prosek, a ne nešto više ili nešto dalje. Jutros sam rekao i ponovio malopre, bavićemo se nekim stvarima i pokazaćemo na par konkretnih primera zašto smatramo da ovaj zakon neće biti primenjiv. Pokazaćemo i pokušaćemo da dokažemo da će biti neprimenjiv i na nivou lokalnih samouprava, koje ste uključili u sve ovo i kojima ćete kroz ovu zakonodavnu materiju nametnuti određene obaveze. Pokušaćemo da dokažemo da su pojedine lokalne samouprave otišle mnogo dalje u svojim stavovima i opredeljenjima, ispred države, da država kaska za njima i da bi mogla na takve lokalne samouprave i pojedince iz tih lokalnih samouprava da se ugleda i da nauči dosta toga. Mislim da će cela ova rasprava, koju ćemo nastaviti da vodimo, biti od koristi za predstavnike Vlade, odnosno predlagača ovog zakona. Ima jedna rečenica u obrazloženju: ''Predložena rešenja će uticati na povećanje svesti o bezbednosti saobraćaja svih subjekata bezbednosti saobraćaja isto kao i na učesnike u saobraćaju, a glavni uticaj se očekuje'', što je najbitnije sada, ''na unapređenje i privredni razvoj Srbije". Zaista je nekorektno, da se ne izrazim teže, da se na svest pozivaju oni koji su pokazali apsolutno odsustvo svesti o potrebi definisanja i regulisanja ovog zakona ranije pa ga usvajamo tek danas. S koje god strane i od koje god tačke da počnete, sasvim je svejedno. SRS smatra da je u prethodnom nacrtu ovog zakona o bezbednosti saobraćaja bilo bolje rešenje - Savet za bezbednost saobraćaja. U novom predlogu zakona se predviđa Telo za koordinaciju. Zašto to kažem? Smatrali smo, to sam rekao, gospodine ministre, i malopre i na početku rasprave, da je ovaj zakon, zbog svoje suštine i značaja, trebalo da objedini sve što vredi u stručnom i naučnom smislu i sve ono što nosi empiriju, koja svakako treba da se ugradi u ovaj zakon. Prethodni nacrt zakona je podrazumevao da, osim predstavnika ministarstava koji će biti nosioci sprovođenja ovog zakona, znači Ministarstva pravde, ministarstva rada, zdravlja, policije, infrastrukture, budu uključeni predstavnici Privredne komore i pet predstavnika najeminentnijih stručnjaka iz ove oblasti. Vidite šta ste stavili u obrazloženje teksta zakona – s obzirom da je zakon takav kakav jeste i da podrazumeva multisektoralnost, u njegovom sprovođenju učestvovaće vladin i onaj nepopularni, nevladin sektor. Znači, ove ljude iz privrede i sveta nauke vi nazivate nevladinim sektorom. A onda u zakonu predvidite da Telo za koordinaciju podrazumeva samo ljude iz ministarstva. Zašto tu nisu ljudi iz Privredne komore ili iz tog vašeg nevladinog sektora, koga god oni predstavljali? To sam pitao danas, pitaću i sada. Da li je to zaostavština podela koja je nastala između ministarstva i nauke kada je pisan prvi predlog ovog zakona? Takođe se kaže u obrazloženju teksta ovog zakona da će biti uključeno i (bilo bi dobro da je tu gospodin ministar) JP "Putevi Srbije". Pitam nadležne iz Vlade – koliko će ovo preduzeće biti kapacitativno da učestvuje u implementaciji ovog zakona? Gospodine Dačiću, vi ste zamenik premijera, pretpostavljam da znate koliko država duguje ovom preduzeću. Kasnije ćemo doći do toga kako je ovo preduzeće, ili pojedinci u njemu, svojom neodgovornošću, nepoštovanjem zakona, nečinjenjem onoga na šta ih zakon i pravila obavezuju, na ozbiljan način urušili bezbednost saobraćaja na pojedinim putnim pravcima. I zbog činjenice da su bezbednost saobraćaja, radeći loše, urušili nekada davno, vi sad nećete moći da primenjujete ovaj zakon onako kako ste ga definisali. To ću vrlo konkretno da vam ilustrujem. Ne moram da vam ilustrujem, prošetajte se do Ibarske magistrale i sve će vam biti jasno. Gde god odete po Srbiji, takve primere ćete naći, takvih primera ima. Čak i da ste hteli da se bavite zaštitnim putnim pojasom, pitam vas – kako ste mogli da se bavite? I odmah ćemo toga da se dotaknemo. Kažete i definišete u zakonu – saobraćajna signalizacija, odnosno zabranjeno je parkiranje osim tamo gde je zakonom to dozvoljeno. U zavisnosti od kategorije, sve ono što se dešava na putu i sva ona pravila koja važe za put, moraju da važe i za zaštitni putni pojas. Pretpostavljam da je tako. Zaštitni putni pojas, u zavisnosti od kategorije puta, da li se radi o lokalnom putu, magistralnom ili regionalnom ili kako se to sad zove - državnim putevima prve, odnosno druge kategorije i autoputa je 5-50 metara. Magistralni putevi, kakva je Ibarska magistrala, kakvi su neki putevi na jugu Srbije, u zaštitnom putnom pojasu imaju podignute cele objekte, nelegalne, kuće. Ne želim nikoga da inkriminišem i nikome bilo šta loše da stavljam na teret, ali neko odluči da u zaštitnom putnom pojasu napravi kafanu, on je tu napravi. Onaj ko radi rekonstrukciju puta, nelegalno mu da priključak na magistralni put. To je tempirana bomba za bezbednost saobraćaja. U mom kraju postoji takav put, na kom je na osnovu saobraćajne signalizacije dozvoljeno kretanje 80 km na čas. Na tom putu ima najmanje 20, odnosno 30 nelegalnih priključaka, koji mogu da se dobiju samo uz saglasnost ministarstva, pozakonu. Pitam vas – kako ćemo podići nivo bezbednosti saobraćaja na takvim putevima? Sami su svoje parkinge napravili. Prilazni put loš, izlazni put sa parkinga loš. Poštovaću ograničenje, kretaću se 75 km i, ne daj bože, nekoga ću da udarim ili ubijem. Kako će se država sa ovim stvarima boriti? To je ono što sam govorio ranije - zaostavština i nasleđe, što ne može da se stavi na leđa samo ovim ministrima. Tu pada u vodu priča o standardima, priča o EU. Primenjujete zakonodavstvo Holandije. Da li je neko od vas ulazio u priču kako se u Holandiji projektuju putevi? Kakva se u postupku projekta simulacija puteva pravi? Da li znate da se u Holandiji ambijent iza saobraćajnog znaka menja ukoliko se dovede u pitanje vidljivost tog istog znaka? Vi se pozivate na Holandiju, uvodimo standarde iz Holandije. Nije to loše, nemam ništa protiv dobrih standarda, ali se postavlja pitanje koliko su isti primenjivi. Zaštitni putni pojas ste u zakonu pomenuli jedino kada se radi o spomenicima krajputašima. Pitam vas, gospodo iz Vlade – da li su spomenici krajputaši jedina intervencija u prostoru? Da li vi danas duž Srbije u zaštitnom putnom pojasu imate samo spomenike ili tamo može svako bez dozvole nelegalno da postavi svoju reklamu, svoj parking, svoj objekat ovakav ili onakav, veći ili manji? To su neka pitanja koja po mišljenju SRS nemaju odgovor u ovom zakonu. Mislim da je zakon trebalo da bude u većoj meri usklađen sa Zakonom o putevima. Takođe sam ubeđen da Srbija ima dovoljno pameti, znanja, ljudskih resursa i stručnjaka koji su mogli na adekvatan način ovo da sagledaju. Problem je samo u tome da li je izvršna vlast bila spremna da ih angažuje i koliko je bila voljna da ih stavi u funkciju usvajanja jednog dobrog zakona i afirmacije istog u praksi. Šta je za SRS neprihvatljivo takođe? Agencija za bezbednost saobraćaja. ''Udavili'' ste nas mesecima pričajući o merama štednje. Veliki predsednik će da krati parlament da bi država štedela, a onda stavi na dnevni red 60 zakona koji predviđaju dve ili tri agencije, tela ili šta znam kakve institucije, koje će opet biti na grbači državi. Ne državi, nego poreskim obveznicima. Sad pazite ovo. Agencija za bezbednost saobraćaja - ni manje ni više nego 40 zaposlenih. Tako ste napisali ovde. U prvoj godini za istu treba da se obezbedi 98 miliona. Znate šta je interesantno? Izdvojiti sto miliona za bezbednost saobraćaja je zaista malo. To je zaista malo u odnosu na potrebe koje Srbija ima kada je afirmacija standarda u oblasti bezbednosti saobraćaja u pitanju. Ali, od tih sto miliona vi ćete šezdeset i kusur da date na plate, poreze i doprinose onih koji će da rade u toj agenciji, a za mašine i opremu 19 miliona. Čime se vi hvalite? Kakav vi standard u oblasti zaštite saobraćaja gradite? Šta vi hoćete s ovim? Preko sto agencija imamo. Govorite da ćete da ukidate. Opredeljujete se da smanjujete parlament. Puno je 250 poslanika, koje bira četiri miliona građana, najmanje. U Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja ima 713 zaposlenih, a 250 poslanika je puno. Prenesite predsedniku neka ukine parlament, neka napravi jednu agenciju koja će da glasa za to. Za sve što mu treba. Neće im biti teško, ne rade ništa, a primaju plate. Ne želim ja da diskreditujem bilo koga, nije mi namera, ali ovo su samo posledice. Vi suštinski ne želite da se bavite problemima koje ova Srbija ima. Vi ne želite suštinski da se posvetite sređivanju stanja u ovoj državi. Kao što je i ono što sam malopre govorio, o zaštitnom putnom pojasu, do sada bilo i biće stihija, nažalost, tako je i sve ostalo u državi, po tom principu funkcioniše. Sada ćemo još jednu agenciju staviti na teret građanima, kojima je standard i sami znate kakav. Standard građana najbolje ilustruju ove slike u Nemanjinoj, pred Predsedništvom, i u ostalim obespravljenim, pokradenim i opljačkanim preduzećima. Vapaj tih ljudi traje šest meseci da ih neko sagleda. Morali su da naprave saobraćajni kolaps da bi konačno predsednika Republike upozorili na sebe. Danas ovde pričamo o saobraćajnojbezbednosti i kolege poslanici objektivno pitaju šta se to dešava u Beogradu. I to je vid urušavanja bezbednosti saobraćaja, uz svo poštovanje prema tim ljudima i njihovom opredeljenju da svoje probleme reše, probleme koje im je izvršna vlast napravila. Kakav je standard tih građana koji treba da plaćaju agenciju? Kakva vozila koriste, kolika je prosečna starost vozila u Srbiji? I oni su, neko je malopre rekao, apsolutno tempirane bombe na putevima. Postavlja se pitanje na koji način uopšte izlaze na put. Tehnički pregledi - kako se sve to odvija, ko je s kim u sprezi? Ali, to su neki objektivni problemi, koje ne možete da rešite jednom papirološkom, administrativnom normom - mi smo se vodili evropskim standardima. Srpska realnost nije sagledana i nije involvirana u ovaj zakon u najvećoj meri. I to je naš problem i zato zakon neće imati adekvatnu primenu. Koliki je stepen korupcije? Korupcija je problem u Srbiji. Da li zaista verujete da će se drakonskim kaznama ili uvođenjem kaznenih poena stepen korupcije u oblasti bezbednosti saobraćaja smanjiti? Pa te dve kategorije, kazneni poeni i drakonske kazne, biće osnovni predmet trgovine u postupku sprovođenja ovog zakona. Te stvari moramo otvoreno da pogledamo i da ih sagledamo. Neću dageneralizujem stvari, ovo se odnosi samo na one pojedince koji su skloni korupciji a rade u različitim organima i službama koje će biti vezane za sprovođenje zakona o bezbednosti saobraćaja. Zamislite drskost, čak je i vlast kritikovala tu normu, dva i po miliona je predviđena kazna za pravno lice. Ko će to da plati? Pa oni koji su solventni, oni koji mogu to da vam plate, oni vam ništa ne plaćaju, oni vas kontrolišu. A oni koji ne mogu da plate - šta ćete s njima, ići ćete u prinudnu naplatu? I, šta će država dobiti time? Evo, ja u ime svoje poslaničke grupe kažem - za određene prestupe i prekršaje neka su i zatvori, neka je i oduzimanje vozačkih dozvola, neka je i zabrana upravljanja. U praksi pojedinih država imate da im se i vozila oduzimaju. Nemamo ništa protiv toga. Nemamo ništa protiv toga da kazna bude visoka, ali da ta kazna može da se naplati. To sam jutros rekao, u Srbiji imate 70.000 nelikvidnih preduzeća, pravnih subjekata, ili onih koji su na ivici te likvidnosti. Od koga ćete da uzimate novac? Rekao sam jutros, ministre, ponoviću zbog vas - od 14 javnih preduzeća čiji je osnivač Republika Srbija, sva su poslovala sa gubitkom u protekloj godini. Imaju gubitak 1.600.000.000 evra. Oni su takav parazit na leđima ove države. Pitam vas kako ćete njima da naplatite kaznu, kako nas neki uče ovde, ne razumemo ko naplaćuje i određuje kazne, kome sud odredi dva i po miliona. I to je dokaz da ćete obesmisliti zakon. Zakon nećete primenjivati. Prvi presedan kada se desi, postaje praksa i ovaj zakon možete da bacite pod noge. To je zaista tako. I zaista je nekorektno da neko kaže da Srpska radikalna stranka ne želi da se uvede red u ovoj oblasti. Želimo, ali na način koji je adekvatan i primeren našoj svakodnevici, našim ekonomskim, socijalnim standardima i svim ostalim uslovima i okolnostima. Sve ostalo je presipanje iz šupljeg u prazno. Da dovedemo u vezu to što zakon niste ranije usvojili. I dan-danas Srbija nema uređenu analitiku. Na osnovu nekih procena, odnosno iskustava sa strane, procenjuje se da nam je na godišnjem nivou šteta nastala usled saobraćajnih nesreća 1,5-1,7% bruto nacionalnog dohotka. Neka bude i milijarda na godišnjem nivou. Zamislite da taj novac umanjimo za 10%, 20%, 30% i da stvorimo mogućnost da taj novac ulažemo u nauku, da taj novac uložite u ljudske resurse koji će se baviti afirmacijom bezbednosti saobraćaja, koji će pružiti našim mladim ljudima šansu da se obrazuju, da podignu nivo svesti o potrebi ispunjenja svih obaveza kada je u pitanju bezbednost o saobraćaju. O auto-školama, instruktorima, o tim kategorijama koje su takođe obuhvaćene ovim zakonom, o mogućnosti javljanja korupcije u tom segmentu, govorićemo, naravno, u raspravi u pojedinostima. Sada ćemo se još zadržati na onim delovima koji se odnose na sektor saobraćaja. Evo ovde, u članovima 11-13. definiše se izrada Nacionalne strategije za bezbednost saobraćaja. Gospodine ministre, bilo bi dobro da je i gospodin Mrkonjić tu. Do kada će se Srbija više baviti strategijama, deklarativnim aktima? Da li će iskustvo i sa ovom strategijom o bezbednosti saobraćaja biti kao i sva iskustva koja imamo sa svim strategijama koje ste vi predlagali pred parlamentom i usvajali ih? Ova država ima zakone i ima plansku i stratešku dokumentaciju koja ima snagu zakona i koja je obavezujuća. I ova država konačno mora početi da se bavi tim dokumentima. Koga ćete da ubedite da ćete da sprovodite Nacionalnu strategiju o bezbednosti saobraćaja? Koju ste strategiju do sada sprovodili? Evo, bili su skoro zakoni o zaštiti životne sredine. Šta je, primera radi (pravim digresiju), sa nacionalnom strategijom o tretiranju komunalnog otpada? Njom ste pre pet-šest godina predvideli pet sanitarnih regionalnih deponija. Nijednu niste napravili. Sad pravim paralelu. Da li će sudbina implementacije ove strategije biti kao i svih ostalih strategija koje ste do sada, vi, promoteri evropskih vrednosti, usvajali, iznosili pred Skupštinu i nudili građanima kao nešto što je efikasno i moderno? Sad se postavlja pitanje na koje akte će se oslanjati Nacionalna strategija o bezbednosti saobraćaja. Da li je Srbija definisala strategiju razvoja svoje putne infrastrukture? To je pitanje za gospodina Mrkonjića. Nažalost, on nije tu da nam da odgovor. Srbija je, pominjao sam to i ranije, 1996. godine dobila svoj poslednji prostorni plan, koji, između ostalog, definiše i putnu i saobraćajnu infrastrukturu i uzima u obzir i aspekte bezbednosti na toj putnoj, odnosno saobraćajnoj infrastrukturi. To je potpuno anahrono sa trenutnim potrebama Srbije i kada je u pitanju bezbednost saobraćaja. Nije bezbednost saobraćaja postaviti radar, staviti pojas i kažnjavati. Bezbednost saobraćaja je ono što smo malo pre govorili, da nemate nikog u zaštitnom putnom pojasu. Bezbednost je da imate predviđene puteve… (Predsednik: Gospodine Stevanoviću, izvinite, govorili ste 35 minuta. Ako se slažete, da napravimo pauzu od 60 minuta, pa da nastavimo?) Tek sam počeo. Ako mi dozvolite, ja bih da završim pa da onda idemo na pauzu.
Ostali poslanici su izrazili želju da ipak imamo pauzu u uobičajeno vreme. Određujem pauzu od 60 minuta. U 15.00 sati nastavljamo rad. [[Posle pauze – 15.05]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Molila bih gospodina Stevanovića da nastavi. Izvolite, imate još 31 minut. Hoćete da dozvolite da dam reč Vjerici Radeta? Reklamirala je povredu Poslovnika. Da li se slažete? Izvolite, gospođo Radeta.
Gospođo predsedniče Narodne skupštine, intervenišem na osnovu člana 87. Poslovnika Narodne skupštine, koji kaže da na sednicama Narodne skupštine, pored narodnih poslanika, učestvuju članovi Vlade, ovlašćeni predstavnici itd. Dakle, članovi Vlade. Vi ste malopre prekinuli sednicu, odnosno napravili pauzu, iako je gospodin Stevanović tražio da nastavi da govori dok je tu bio prisutan jedan od ministara koji su u ime Vlade Republike Srbije ovlašćeni da ovde predstavljaju predlog ovog zakona. Iako ste ga pitali da li to želi, posle toga ste rekli da pravite pauzu. Pretpostavljam da ste znali da ministar neće biti tu, ili da nijedan od ministara neće biti tu, i zato ste napravili pauzu da ne bi ministar izlazio u toku diskusije gospodina Stevanovića. Mislimo da treba i da mora da se poštuje Poslovnik, pošto vi inače mnogo pričate o Poslovniku, ali očigledno ne radite po Poslovniku. Iz tog razloga zahtevamo da obezbedite prisustvo jednog od ministara koji su u ime Vlade Republike Srbije zaduženi da ovde predstavljaju ovaj zakon. Rasprava gospodina Stevanovića koja je već započeta je suviše ozbiljna, stručna, odgovorna i ono što govori o tom zakonu, pored toga što treba da čuju narodni poslanici, kojih opet iz skupštinske većine uglavnom nema, i treba da čuje javnost Srbije, treba svakako da čuju i resorni ministri, da bismo mogli odmah da čujemo eventualne njihove reakcije, da ne moraju naknadno da čitaju stenogram. Dakle, insistiramo na primeni Poslovnika i …
Prošlo je dva minuta, zahvaljujem. Gospodin Ivica Dačić nije ni napuštao zgradu parlamenta, sve vreme je bio ovde. U kontaktu je sa poslanicima, razgovara. Kao što znate, on nije čovek forme, pa i van formalnih okolnosti obrazlaže zakon koji je danas na dnevnom redu. (Vjerica Radeta: Morao bi formalno.) Prošlo je dva minuta, tako da ste završili svoje obraćanje. Gospodine Stevanoviću, izvolite, imate reč.
Zahvaljujem gospođi Đukić-Dejanović. Zaista sam bio opredeljen da ispoštujemo svi zajedno član 87. Poslovnika i obezbedimo predstavnika Vlade. Međutim, vi ste suprotnog i drugačijeg stava. Niste rekli koleginici Radeta da li ste prekršili Poslovnik ili niste. Opet, smatram da je zakon koji je na dnevnom redu i sve ono što bi on trebalo sa sobom da donese mnogo važnije i mnogo bitnije od ovoga što predstavlja formalnost, odnosno Poslovnik Skupštine Republike Srbije, koji objektivno, morate priznati, u ovoj situaciji niste spremni da poštujete. Otvorio sam priču o Nacionalnoj strategiji za bezbednost, ali s obzirom da je tu gospodin Dačić, kao predstavnik Vlade, jedno sam pitanje zaboravio. Neka bude i pitanje i sugestija. Interesuje me, kad jeu obrazloženju teksta zakona dat podatak koliko je lica nastradalo od 1991. godine naovamo, zašto taj podatak ne podrazumeva i teritoriju AP Kosovo. Mislim da Ustav Republike Srbije, koji smo opštim političkim konsenzusom usvojili 2006. godine, jasno definiše da je Kosovo deo Republike Srbije. Pretpostavljam da ta statistika, koja se odnosi na žrtve ovog lošeg stanja u oblasti bezbednosti saobraćaja, treba da podrazumeva i teritoriju KiM. To neka bude pitanje, a moja sugestija za ubuduće je da svi ostali eventualni izveštaji i statistike obavezno podrazumevaju i sve ono što se kao činjenica može uzeti sa teritorije Kosova i Metohije. Da ponovim, čl. 11-13. predloženog teksta zakona vi ste predvideli izradu Nacionalne strategije za bezbednost saobraćaja. Rekao sam da su naša iskustva u državi, sa svim strategijama koje su se donosile u ovoj skupštini i bili poveravani određenim nadležnim državnim organima na sprovođenje, imale, da kažem, jednu vrlo neizvesnu sudbinu. Postavio sam pitanje da li je Srbija definisala razvoj svoje putne infrastrukture. U tom kontekstu pomenuo sam Prostorni plan Republike Srbije i tu sam stao. S obzirom da će određene odredbe ovog zakona u nadležnost dobiti neke obaveze i poslove lokalne samouprave, moram vas podsetiti i saglasiti se sa jednim od ministara iz vaše vlade da je u toj oblasti, koja reguliše održivi planski razvoj u Srbiji, haos i da 80% opština nema tu dokumentaciju. Kroz tu dokumentaciju, pretpostavljam da znate, definiše se i razvoj putne infrastrukture na lokalnom nivou, na regionalnom nivou, subregionalnom nivou, i žalosno je što i na nivou lokalne samouprave u velikoj meri ovaj zakon i sve ono što on predviđa neće moći da se primenjuje upravo zbog činjenice da nedostaje ova dokumentacija. A nedostatak te dokumentacije upravo govori o neodgovornosti vlasti u poslednjih ko zna koliko godina, jer nije bila spremna da se bavi onim stvarima koje znače suštinski razvoj i koje bi na suštinski način opredelile Srbiju i sve njene delove da idu napred. Ni od jednog predstavnika Vlade mi iz SRS nismo mogli da čujemo, ponavljam, u skladu sa kojim dokumentima će se definisati ta strategija. Još manje smo mogli da čujemo da se bilo ko u Republici Srbiji u izvršnoj vlasti poziva na jedan dokument, koji je donet 2000. godine u Hanoveru. Taj dokument je definisao panevropsku putnu mrežu. Dokument se zove „Trinaest vodećih principa za održivi prostorni razvoj evropskog kontinenta“. Nisam pogrešio, vrlo jasno sam rekao evropskog kontinenta, a ne Evropske unije. Šta to znači? To ukazuje na činjenicu da ovaj dokument nije politički pamflet, nego je zasnovan na naučnim principima, naučnim podacima, i definisao je tu transportnu mrežu na teritoriji celog evropskog kontinenta. Da je on izraz političkog opredeljenja EU, Srbija svakako ne bi bila obuhvaćena tim dokumentom. Ali, s obzirom da je sazdana na nauci, a na osnovu našeg geostrateškog položaja, Srbiju nisu mogli da zaobiđu. Nisu mogli da je zaobiđu koliko god da ste vi činili i činite da Srbiju ne mogu da prihvate i da sagledaju kao partnera. Postavlja se pitanje, takođe, koliko će ekonomske prilike u državi danas omogućiti afirmaciju i unapređenje putne, odnosno saobraćajne infrastrukture i njeno definisanje u kontekstu bezbednosti saobraćaja. Podsetiću vas da ste samo pre nekoliko nedelja usvojili rebalans budžeta, rekao bih u jednoj latentnoj tišini, s obzirom da ste poslanike SRS izbacili napolje kako ne biste dobili adekvatnu raspravu u odnosu na predloženi rebalans budžeta, ali kroz taj rebalans budžeta vi ste Ministarstvo za infrastrukturu uskratili za 12.300.000.000 dinara. Na osnovu toga vas pitam, s jedne strane, kako će se realizovati svi projekti koji se tiču putne infrastrukture u Srbiji, a s druge strane, SRS bi iskoristila šansu i priliku da na ovaj način apeluje na vas da svu priču o infrastrukturi u Srbiji prestanete da bazirate i da svodite na Koridor 10. Mi zaista razumemo da je Koridor 10 nadohvat ruke predsednika Republike i da on voli da se slika, da se šeta, da otvara radove, zatvara radove, utvrđuje postojanost tla kao ekspert itd., ali Srbija definitivno mora s tom praksom da prekine i pored te vertikalne putne mreže, ili prioritetne putne mreže, Srbija treba da razmišlja i o horizontalnoj, odnosno putnoj mreži drugog i trećeg reda. To su svi oni putni pravci na kojima se dešava gro problema u oblasti bezbednosti saobraćaja, koji spajaju istočni deo Srbije sa zapadnim i obrnuto. Na kraju krajeva, afirmacijom ovih projekata i ove putne mreže Srbija bi svakako dobila na značaju, s jedne strane, a s druge strane, to bi predstavljalo jedan praktičan osvrt na održivi razvoj putne infrastrukture u Srbiji, pa samim tim i na privredni razvoj Srbije, kako ste vi pokušali u ovom obrazloženju da definišete. Kada je ovaj zakon u pitanju, treba se svakako osvrnuti i na lokalnu samoupravu, koju takođe pominjete i koja će u kontekstu ovog zakona imati određene nadležnosti. Pre svega, nju ste definisali u smislu mesta ili teritorije gde će se određeni prihodi ostvarivati, odnosno da će deo sredstava od tih naplaćenih ili uplaćenih kazni ići, pretpostavlja se, lokalnoj samoupravi, ali ste, takođe, dali lokalnim samoupravama i jedan zadatak, a to je da lokalne samouprave ugrađuju svoj plan o bezbednosti saobraćaja u Nacionalnu strategiju, koju bi trebalo da donese Telo. SRS je ubeđena da ovaj deo posla koji će biti poveren lokalnoj samoupravi apsolutno neće biti urađen. Da ne budem nerealan, možda ne apsolutno, ali u dve trećine opština ovaj posao neće biti završen. Zašto vam to kažem? Izanalizirajte politički ambijent u kom funkcioniše dve trećine lokalnih samouprava danas. Na svaka dva ili tri meseca menjaju se i uspostavljaju nove većine, brutalno se obaraju jedne da bi se uspostavile neke druge, prekraja se izborna volja građana. Ali, nije mi namera da aludiram na neke radikalske opštine koje ste uspeli politički da urušite. Ovde mi je, pre svega, namera da ukažem na činjenicu da u takvom ambijentu nijedno lokalno rukovodstvo nema prostor, nema šansu da se bavi određenim projektima, da ih započne i da ih privede kraju. U atmosferi u kojoj će se na svaka tri meseca rukovodstvo jedne opštine smenjivati, takva rukovodstva ne da neće da se bave ovim stvarima, ničim drugim se ne bave sem definisanjem i sakupljanjem odbornika i većine za sednice skupština opština. Strategija o bezbednosti saobraćaja na tom lokalnom nivou biće 39. rupa na svirali. Da budemo iskreni, postoje i lokalne samouprave koje su bile odgovorne i koje su otišle dalje nego što je država otišla, koje su pokazale svoju spremnost i opredeljenje da se na suštinski, strateški način bave svojim razvojem i koje su zbog takvog opredeljenja, delovanja na lokalnom nivou, možda obezbedile da se u jednoj velikoj meri ovako ''moderan'' zakon, kako ga vi nazivate, možda i može sprovesti. Vodiću se onom logikom - ko nije za sebe, nije ni za druge. Svakako ću se pozvati na lokalnu samoupravu iz koje dolazim, a koju su dominantno u prethodnom mandatu vodili srpski radikali. Tada smo uspeli da, u tom susedskom programu sa partnerskim opštinama iz susedne Republike Bugarske, obezbedimo sredstva i definišemo projekat koji podrazumeva izradu 132 kilometra putne mreže. Novac za to smo dobili zato što je projekat bio održivog karaktera. To smo uradili i definisali. Taj projekat smo uskladili sa svim planskim dokumentima, koji su validni i usvojeni vrlo skoro. S druge strane, pošto se nalaze na području Vlasine, predela izuzetnih odlika, i ovo sam namerno spomenuo, zato što se tamo moraju odlukom Vlade poštovati određeni standardi u oblasti zaštite životne sredine... Ko je čitao zakon, video je da ste u devetom poglavlju - tehničko regulisanje saobraćaja, u članu 164. svakako posebno regulisali odnos prema životnoj sredini kada je bezbednost saobraćaja u pitanju. Da li ste to dovoljno dobro razradili i uradili, to je sada nešto drugo, ali je bar trunka svesti o zaštiti životne sredine, sa aspekta ovog zakona, postojala. Kada je ovaj projekat u pitanju, gospodine ministre, urađena je međunarodna revizija, projekat je odobren. Nažalost, posle nas su došli neki koji nemaju vremena, volje niti interesovanja da se bave takvim projektima. Apelovao bih na vas da sledite primer pozitivnih lokalnih rukovodstava, koja su, u ovom slučaju, ponavljam, bila radikalska, i da ulažete novac tamo gde prostor za to isto postoji. Ulažete novac u održive projekte, a koliko sam mogao da pročitam u obrazloženju teksta ovog zakona, kažete da se novac uložen u bezbednost saobraćaja desetostruko vraća. Ako ima sluha i pameti kod Vlade, s obzirom da se to nalazi na jugu Srbije, s jedne strane, a s druge strane, predstavlja komparativnu prednost juga Srbije u odnosu na celo okruženje, nije loše da pokažete dobru volju da taj narod sa juga Srbije sagledate, da uložite novac u održive projekte i omogućite nam da teret ekonomskih problema, koje nosimo i koji nam idu u susret, sagledamo i prevaziđemo ih na jedan adekvatan način. Danas, kada sam započeo ovu raspravu, rekao sam da ćemo o detaljima koji se odnose na obuku, na kaznene poene, na zakone, govoriti u raspravi o pojedinostima. Naši amandmani, amandmani SRS-a, dominantno se odnose na ove segmente ovog zakona. Mi smo, ponavljam, te amandmane pisali na osnovu razgovora sa ljudima koji predstavljaju struku. U ovom slučaju, to je bila Zajednica auto-škola Republike Srbije. Dali su nam neke sugestije, naravno da neke nismo mogli da prihvatimo, ali da je to reprezentativna i eminentna institucija, govori i činjenica da je 60% auto-škola član ove asocijacije, da ona obuhvata preko 100 saobraćajnih inženjera i da je svakako jedno veliko iskustvo i empirija skoncentrisano u toj asocijaciji. Na osnovu svega ovoga što sam rekao, napravio bih neki rezime i svoju diskusiju u ovom delu rasprave po ovom zakonu zaključio. SRS apsolutno smatra da je Srbiji potrebno da se oblast bezbednost saobraćaja uredi, ali takođe smatramo da način na koji vi to želite da uradite nije dovoljno dobar i zbog toga nismo u situaciji da ovakvu verziju zakona podržimo. Želeli smo svojim amandmanima da afirmišemo tekst ovog zakona. Čuli smo da je dobar deo amandmana prihvaćen, odnosno ugrađen u tekst. To je za nas dobro, to je potvrda da su amandmani bili smisleni. Žalosno je i zaista ne bismo voleli da, ponavljam, na početku rasprave sam to rekao, ovaj zakon ostane samo slovo na papiru, da u suštinskim i ozbiljnim delovima bude neprimenjiv. Ukoliko ozbiljno ne sagledate neke stvari, realnost u Srbiji, on će to postati. Naravno, teret odgovornosti će zbog svega toga ići vama na leđa, ali dok svoje manire i navike ne promenite kada je u pitanju zakonodavna procedura i sprovođenje zakona, Srbija će, nažalost, kaskati, Srbija i dalje neće biti uređena zemlja, Srbija i dalje neće biti ozbiljna zemlja, a o toj vašoj evropskoj perspektivi mislim da je besmisleno i govoriti. Još jednom kažem, u raspravi u pojedinostima definitivno ćemo se osvrnuti na sve ono na šta je danas bilo dominantno ukazivano od pojedinih poslanika, čime su se poslanici skupštinske većine bavili. Slažem se sa činjenicom da ti elementi u zakonu jesu dobri, možemo da kažemo da su prihvatljivi, međutim oni nisu predmet spora. Sve ovo što je predmet spora očigledno nemate sluha da drugačije definišete, da to drugačije koncepcijski postavite, i zbog toga će, ponavljam, ovaj zakon ostati, nažalost, mrtvo slovo na papiru, odnosno samo još jedan procenat ili pola procenta na spisku zakona koje ste navodno zbog našeg evropskog ili vašeg evropskog puta usvojili. Za sada sam imao toliko, a svakako ćemo iskoristiti vreme SRS-a do kraja. Zahvaljujem.
Dame i gospodo narodni poslanici, htela bih, pre svega, da vas obavestim da, shodno članu 85. stav 5, produžavam rad Narodne skupštine i posle 18.00 časova, do završetka rasprave u načelu o započetoj tački dnevnog reda za danas. Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, bezbednost saobraćaja nije političko pitanje. To je, pre svega, strateški interes moderne države i strateški interes građana Republike Srbije. Svakako da smo svedoci da na sceni imamo zakon koji je prevaziđen za vreme u kom živimo, koji je tehnološki razvoj saobraćaja i saobraćajne infrastrukture, pa i samog načina života, učinio anahronim i da je bilo vreme da se jedan ovako moderan zakon donese. Još 2005. godine Ministarstvo kapitalnih investicija i gospodin Velimir Ilić su napravili predlog zakona o bezbednosti saobraćaja u veoma dobrim okolnostima, sa moćnim ekspertskim timom koji je dobio najbolje ocene i evropskih i svetskih stručnjaka. Taj zakon nemamo u tom obliku danas pred sobom, nego ga imamo izmenjenog i zbog toga ovaj predlog zakona trpi ovako ozbiljne kritike poslanika i zato je na ovaj predlog zakona stiglo preko 250 amandmana. Po rečima samog gospodina ministra Mrkonjića, već preko 80 amandmana je usvojeno i, kako on reče, ostajemo otvoreni za usvajanje još značajnog broja amandmana. Samim tim se pokazuje da onaj predlog zakona nije trebalo kvariti nikakvim izmenama. Ono što kod ovog zakona treba da bude osnovni cilj, svakako je bezbednost svih učesnika u saobraćaju, a ono što se ovim, još amandmanima nepromenjenim, predlogom zakona uočava, jeste da je nekome bio cilj da omogući veće, ubrzanije i sigurnije punjenje budžetskih sredstava, pa se moramo pitati da nije to slučajno. Ne verujem da je to palo na pamet nijednom od resornih ministara, ni gospodinu Mrkonjiću, ni gospodinu Dačiću, ali da se nije slučajno neko u Vladi dosetio, neko ko ima značajne ingerencije da ostvari put novca, kao što su nekad Kinezi pronašli put svile, da na ovaj način obezbedi i onih nedostajućih 79 miliona evra koje će morati Srbija da plati kao odštetu za poništenu koncesiju, a sigurno ćemo morati da platimo. Naravno, građani Srbije moraju da podnesu teret svakog neodgovornogkoraka Vlade. Ono što u ovom predlogu zakona očekujemo svakako jeste da bude posle svih rasprava poslanika, posle ozbiljnog sagledavanja svih amandmana, a danas smo dobili uverenje gospodina ministra Mrkonjića da će se o svakom amandmanu ozbiljno raspravljati, i o onima koji do sada nisu usvojeni, a imamo garancije svih poslaničkih grupa da su ozbiljno, odgovorno i za dobrobit građana Srbije podneli svoje amandmane, dakle, očekujemo da taj konačni izgled zakona po izlasku iz ove skupštine bude zaista u službi bezbednosti građana Srbije. To je onaj cilj kome moramo svi težiti, jer to jeste cilj svakog građanina, pa i nas kada nam mandat istekne. Nadam se da će ovaj zakonski projekt nadživeti našemandate i trajati za dobrobit svih nas. Jer, treba da ostane iza nas ono vreme kada se po Srbiji na većini puteva moralo voziti sa vozačkom dozvolom u zubima radi lakše identifikacije u slučaju neke nesreće. Još uvek imamo, nažalost, mnogo takvih puteva i saobraćajna infrastruktura nije dorasla onim zakonskim propisima na koje smo se ugledali u Evropi, ali svakako da moramo stati rame uz rame sa Evropom i moramo ubrzano, pošto smo već veliki deo vremena izgubili u donošenju ovakvog zakona, nadoknaditi popravljanjem ovog zakonskog akta koji je pred nama. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Konstantin Samofalov.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima smatram veoma kvalitetnim. Naravno da postoje neki detalji o kojima može više da se razgovara, jedan od njih je pomenuo poslanik Srđan Milivojević, pitao je šta je sa novim automobilima u koje se fabrički ugrađuju ovi antiradarski uređaji, ali kada se ceo predlog uzme u obzir, smatram da je veoma dobar i, uzimajući u obzir činjenicu da već nekoliko godina traje rasprava, mislim da je bilo krajnje vreme da konačno i odlučujemo o ovom zakonu. Ono što su alarmantni podaci, koji utiču na svakog od nas (mene pogađaju, pre svega, kao građanina ove zemlje), jeste broj poginulih na putevima Srbije. Samo prošle godine je oko 900 lica izgubilo život, a preko 22.000 ih je povređeno. Materijalna šteta koja je pričinjena je preko 2.700.000.000 dinara. Gotovo polovina svih tih udesa izazvana je vožnjom, dakle nepropisnom brzinom. Ne mogu da se složim da su ovde u pitanju drakonske kazne. Dakle, cela ideja jeste implementiranje određenih preventivnih mera. Prema tome, cilj je da se smanji broj udesa i broj poginulih. Ne treba, naravno, da zaboravimo ni činjenicu da je stari zakon, koji i dalje važi, usvojen još 1988. godine. Okolnosti na našim putevima su se za ovih 21 godinu i te kako promenile. Ono što se uvodi od nekih novih kategorija koje bi trebalo da doprinesu cilju uvođenja reda u naš saobraćaj je uvođenje video nadzora na putevima, dakle dokazivanje prekršaja preko snimaka kamerom. Vozio sam se pre dva meseca u jednoj susednoj zemlji, u kojoj saobraćajna policija rutinski zaustavlja vozače, traži vozačku i saobraćajnu dozvolu, pita da li ste pili, gde idete i onda pozove telefonom i proverava u nekoj njihovoj centrali da li je kamera zabeležila, da li je radar zabeležio da ste prekoračili brzinu. Ukoliko jeste, nema tu razgovora sa policijom. Tu, zapravo, ozbiljno stvaramo mogućnost da se smanji korupcija, kao što će se smanjiti korupcija uvođenjem novine da nema plaćanja novčanih kazni na licu mesta, što smatram veoma značajnim. U okviru ovih mera preventivnog delovanja naravno da je jedna od najbitnijih uvođenje kaznenih poena. Dakle, najmanje kaznenih poena se dobija za nepropuštanje pešaka na pešačkom prelazu, zatim za prolazak kroz crveno svetlo, a za one najteže prekršaje, kada se izazivaju saobraćajni udesi, može se dobiti i 18 poena. U svakom slučaju, kada skupite maksimalnih 18 poena, oduzima se dozvola, ponovo se ide na ispite, plaća se novčana kazna. Ukoliko vam se desi da dva puta dobijete kaznu oduzimanja dozvole na po dve godine, trajno ostajete bez iste. Kolega iz G17 plus gospodin Anđelović pomenuo je, kao veoma značajno, uvođenje privremene vozačke dozvole za lica između 17 i 18 godina starosti, što takođe smatram pozitivnim rešenjem. Auto-škola vas za ta dva meseca, recimo, koliko traje obuka, obuči za jedan deo cele te priče, a suštinski prava obuka sledi tek kada sednete za volan i sami počnete i da vozite. Ko učini saobraćajni prekršaj sa detetom u kolima, dobiće duplo veću kaznu. Brzina u naseljenom mestu se smanjuje sa 60 na 50 kilometara na sat. Naravno, zabranjuje se upotreba mobilnih telefona bez tzv. „hends fri“ uređaja i zabranjuje se upotreba tih famoznih antiradarskih uređaja. Nije mi bilo jasno zašto do sada nismo rešili, agodinama unazad to viđam po zemljama Zapadne Evrope, pa i u susedstvu, da vozači imaju obavezu da i danju drže upaljene farove. Uvodi se obaveza da se i kod nas vozi sa upaljenim farovima danju. Vozači znaju koliko je teško kada voze na putevima izvan naseljenog mesta ukoliko je izmaglica, pa čak i kada su letnji dani. Veoma teško može da se vidi vozilo udaljeno 100, 200, 300 metara od vas. Smatram da je ovo zaista pozitivno rešenje. U Srbiji, i to je ono što se promenilo od 1988. godine, sve više imamo primera te nasilničke vožnje. To je nova kategorija u ovom zakonu. Misli se, pre svega, na bezobzirno ponašanje prema ostalim učesnicima u saobraćaju. Tu su i dva konkretna slučaja. Prvo, prolazak kroz crveno svetlo dva ili više puta gde između dva prolaska nije prošlo više od 10 minuta i preticanje kolone preko pune linije, što je nešto potpuno uobičajeno kod nas, ali zaista izaziva veliku opasnost u saobraćaju. Kolega Markićević iz NS je dao jedan dobar primer. Tu bih se složio s njim. Smatram da daje odgovore na neke od kritika predstavnika opozicije. Pomenuo je vezivanje pojasa. Mnogi su bili skeptični, i ja lično, kada je 2001. godine uvođena ta obaveza, ali bili smo svedoci da je veći deo vozača, pošto su plaćali prvu kaznu, koja je tada iznosila nekih 600 dinara, odmah počela da se vezuje. Sasvim sigurno je to uticalo na povećanje bezbednosti na putevima. Pitanje alkohola je veoma značajno. Različito je rešeno u različitim državama. Po mom skromnom mišljenju ni najrigoroznija rešenja po ovom pitanju nisu dovoljna, jer ovo je jedna zaista velika opasnost. Dakle, novina je da, ukoliko vas uhvate sa preko dva promila alkohola u krvi, najmanje dobijate automatsku kaznu od 15 dana zatvora. Minimum alkohola u krvi se spušta na nivo od 0,3 umesto 0,5 promila. Ono što kaže uporedna praksa, to je da je u Srbiji do sada bila kazna za vožnju pod dejstvom alkohola 60 evra, a u nekim drugim zemljama je to mnogo rigoroznije sankcionisano. U Češkoj plaćate 450 evra, u Francuskoj 750, u Švajcarskoj 775. Ako hoćete u regionu, u Mađarskoj plaćate 380 evra. U Crnoj Gori, Hrvatskoj, Bugarskoj, Češkoj, Slovačkoj – uopšte nije dozvoljena ni kap alkohola u krvi. Koliko neke druge zemlje ozbiljno shvataju pitanje bezbednosti na putevima govori podatak da se, recimo, u Bosni, Crnoj Gori i Hrvatskoj sankcioniše bacanje otpadaka kroz prozor dok ste uvožnji ili, recimo, kada isprskate pešake na pešačkom prelazu. Na kraju, vratio bih se na neke statističke podatke, mada je veoma nezahvalno o ovome govoriti na taj način, jer su ipak u pitanju životi ljudi. Ta statistika kaže da smo u poslednjih 25 godina izgubili 35.000 ljudi na putevima. Ako uzmete činjenicu da svake godine zbog pada nataliteta izgubimo oko 30.000, to je jedan manji grad, onda se pitam da li možemo sebi da dopustimo ovoliko stradalih na autoputevima. Ja lično smatram da je to zaista nedopustivo. Dakle, preko pola miliona ljudi za tih 25 godina je povređeno. Šteta je gotovo veća od vrednosti državnih puteva. Godišnje policija sankcioniše oko milion prekršaja, oko 80.000 ljudi isključi iz saobraćaja, preko 40.000 ljudi uhvati u alkoholisanom stanju i preko 200.000 ljudi koji su prekoračili brzinu. Dakle, svake godine na milion ljudi izgubimo 120 stanovnika u saobraćajnim nesrećama. Zbog toga mislim da ovo nije pitanje za jednu političku stranku ili koaliciju. Verujem da će svaki narodni poslanik da nađe javni interes u ovom zakonu i da ćemo ga usvojiti sa velikom većinom glasova. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Bortić. Neka se pripremi gospođa Judita Popović.
Poštovana predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, poštovani potpredsedniče Vlade, uvaženi predstavnici ministarstava, cenjene kolege narodni poslanici, činjenica da je u Srbiji od 1991. godine do danas poginulo preko 20.000 ljudi u saobraćajnim nesrećama i da je više od 250.000 ljudi doživelo lakše i teže telesne povrede nedvosmisleno nameće potrebu da se na celovit i trajan način zakonski reguliše pitanje bezbednosti saobraćaja na našim putevima. Očigledno je da dosadašnja zakonska regulativa ne može da zaustavi narastajući haos u saobraćaju i da su štete ne samo u životima ljudi neprocenjive, već i u materijalnim dobrima toliko velike da Srbija, kao mala zemlja u tranziciji, ne može sebi da dozvoli luksuz da svake godine po ovom osnovu gubi više od hiljadu ljudskih života i stotine miliona evra materijalne štete. Svake godine na drumovima Srbije imamo po jedno NATO bombardovanje. Predlog zakona koji se danas nalazi pred narodnim poslanicima, po mom mišljenju, na celovit i restriktivan način reguliše oblast bezbednosti saobraćaja; obezbeđuje institucionalne kapacitete za sprovođenje zakona; utemeljuje strategiju bezbednosti saobraćaja i utvrđuje pravila saobraćaja. Ovim zakonom precizno su regulisane dužnosti učesnika u saobraćaju, definisani su putevi, ograničenja u saobraćaju, saobraćajna signalizacija, kao i tehničko regulisanje saobraćaja. Isto tako, precizno je regulisana oblast obuke vozača, tehnički pregled motornih i priključnih vozila, registracija motornih i priključnih vozila, kao i posebne mere i ovlašćenja kojima se regulišu prava i dužnosti učesnika u saobraćaju. Predložena rešenja uticaće na povećanje svesti i bezbednosti saobraćaja svih učesnika u saobraćaju. Istovremeno, ova rešenja pomoći će i privrednom razvoju Republike Srbije jer je cilj Srbije, kao članice Evropske konferencije transporta, da smanji broj poginulih do 2012. godine za 50%. Ako se pođe od 2001. godine kao referentne, znači da bi se broj poginulih na drumovima do 2012. godine smanjio na oko 650 žrtava. Proračunom materijalnih gubitaka, naša zemlja bi primenom ovog zakona smanjila troškove saobraćajnih nezgoda na godišnjem nivou u iznosu od oko 150 miliona evra. To bi smanjilo gubitak Srbije do 2012. godine oko jedne milijarde evra. Dame i gospodo narodni poslanici, duboko sam uveren da će ovaj zakonski predlog veoma pozitivno uticati na povećanje svesti o bezbednosti saobraćaja kod svih učesnika u saobraćaju. Pored sačuvanih ljudskih života, koji su neprocenjivi, doprinos ovog zakona očekuje se u zaštiti dobara i na unapređenju privrednog razvoja naše zemlje. Istovremeno, njegovom trajnom primenom doći će i do promene svesti svih učesnika u saobraćaju i stvaranja jedne nove saobraćajne kulture. Sastavni deo ovog zakona je i izgradnja i održavanje putne mreže i putne signalizacije, koje igraju veoma značajnu ulogu u bezbednosti saobraćaja. Ovaj zakon omogućuje efikasnije delovanje MUP-a i Ministarstva za infrastrukturu Republike Srbije i pojačava njihovu odgovornost da obezbede sigurne uslove svim učesnicima u saobraćaju. Zbog toga će poslanička grupa SPS-JS u Danu za glasanje podržati ovaj zakon. Apelujemo na sve poslaničke klubove da glasaju za ovaj zakon. Hvala veliko.
Zahvaljujem, gospodine Bortiću. Gospođa Judita Popović ima reč, a neka se spremi Veroljub Arsić.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon ima jednu jako veliku manu. Mana mu je ta što je nacrt zakona pisao MUP. Dakle, ovo je policijski zakon. Ako je policijski zakon, onda su neke stvari ovde veoma jasne. Kako se postiže bezbednost na putevima? Postiže se tako što se radi preventivno, što se kažnjava, što se radi edukacija, a pri tom se ravnopravno tretiraju svi učesnici u saobraćaju. S obzirom da se radi o jednom policijskom zakonu, onda je razumljivo da je težište stavljeno na kažnjavanje. Podvlačim da su od 312. do 338. člana zakona predviđene kaznene odredbe. Ukoliko imamo toliko puno predviđenih kazni i ukoliko imamo jedan veoma čudan član 322. u ovom zakonu, koji na nivo verodostojne isprave podiže jedan policijski zapisnik, onda ne bi trebalo da se čudimo ukoliko će postojati jedna veoma ozbiljna problematika u pogledu neposrednog izvođenja radova u pogledu kažnjava učesnika u saobraćaju. Šta to znači? Ovaj veliki broj kazni i verodostojna isprava daje mogućnost da neko sam odlučuje i da preuzme to diskreciono pravo od tih neposrednih izvođača radova da li će nekome dati kaznene poene, da li će nekog kazniti ili ne. To, opet, otvara vrata za ozbiljnu korupciju, jer kod verodostojne isprave, normalno, nema tog sudije koji će dovesti u pitanje verodostojnost tog zapisnika policije. Neprirodna je situacija da jedan ovakav zakon piše policija, zato što ga policija i sprovodi. Zato je moguće da i auto-škole budu pod velikim nadzorom policije, zato je moguće da jedan od ispitivača bude policajac. Prema tome, mi u ovom slučaju, pored toga što imamo ''kadija te tuži, kadija ti sudi'', imamo i situaciju ''kadija ti piše zakon''. Neprirodno je i zaista problematično da policija radi sve ove poslove, jer policija radi ono što zna, policija kažnjava, a sve ovo ostalo što takođe spada u bezbednost saobraćaja, kao što je, pre svega, prevencija, u koju spada i stanje puteva, signalizacija, kao i odgovornost svih onih koji odgovaraju za stanje puteva i signalizacije... Prema tome, izgubilo se iz vida da nije jedino kazna ta koja može da obezbedi podizanje sa jednog drugog nivoa svesti o bezbednosti saobraćaja na treći nivo, što je istaknuto kao cilj ovog zakona.
Zahvaljujem. Najpre Stojanka Petković, narodni poslanik, a onda Veroljub Arsić. Tako je po redosledu. Izvolite. Moraćete ponovo da ubacite karticu i samo jedanput pritisnite ovo dugme na sredini.
Poštovani predsedniče, poštovani članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima sačinio je MUP Republike Srbije i razlikuje se u pojedinim odredbama od predloga zakona koji su još 2005. godine usaglasila nadležna ministarstva i predstavnici struke. Inače, svi instituti koji su bili predviđeni predlogom iz 2005. godine su uglavnom implementirani i u zvanični predlog zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima, koji se nalazi u skupštinskoj proceduri od aprila 2009. godine. Može biti da i u ovom zakonu, kao i u mnogim zakonima, ima niz manjkavosti. Ali, iskreno se nadam da će članovi Vlade, shodno broju amandmana, pregledati sve to i prihvatiti amandmane koji će učiniti bogatijim ovaj zakon i na taj način implementirati bolji zakon za sve građane. Danas se nisam opredelila da kritikujem zakon, već, naprotiv, da govorim o pozitivizmu ovog zakona, koji se razlikuje u odnosu na prethodni zakon, i šta je to što bi doprinelo boljitku i stvaranju bezbednosti saobraćaja na putevima danas i u budućnosti. Nove institucije predviđene Predlogom zakona jesu Telo za koordinaciju poslova bezbednosti saobraćaja, Agencija za bezbednost saobraćaja na putevima, novine u pravilima saobraćaja, kazneni poeni itd. Što se tiče Tela za koordinaciju poslova bezbednosti saobraćaja, to telo treba da obrazuje Vlada. Neki od zadataka Tela su saradnja i usklađivanje obavljanja poslova u funkciji unapređenja i bezbednosti saobraćaja na putevima, iniciranje i praćenje drugih aktivnosti u oblasti bezbednosti saobraćaja, predlaganje Nacionalne strategije bezbednosti saobraćaja na putevima Vladi Republike Srbije, koja to treba da odobri. Što se tiče aktivnosti Agencije za bezbednost saobraćaja, samo ću navesti da Vlada, na predlog ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja, osniva agenciju, čije su neke od aktivnosti: analiziranje, praćenje i unapređenje sistema bezbednosti u saobraćaju, rad na unapređenju bezbednosti vozača i drugih učesnika u saobraćaju itd. Neke novine kada su u pitanju pravila saobraćaja su šire utvrđena odgovornost usled mogućih opasnosti, zabrana korišćenja mobilnih telefona, zabrana prodaje, korišćenja i reklamiranja antiradara, svetloodbojni prsluci, obaveza nošenja u vozilu, korišćenja i van vozila, obaveznost korišćenja dnevnih svetala danju, bezbednosna korpalj za dete mlađe od tri godine i mogućnost prevoza i na prednjem sedištu u tom slučaju, opšte ograničenje brzine kretanja u naselju od 50 km na čas, što je u prethodnom zakonu bilo 60. Ono što bih posebno naglasila, jeste nasilnička vožnja. To su, recimo, dva ili više prolazaka kroz crveno svetlo, preticanje kolone vozila uz prelaženje vozila preko pune uzdužne linije. To je, znači, neko prestupanje vozača koje je u gruboj suprotnosti sa pravilima saobraćaja, odnosno kada neko ko je vozač ne pokazuje obzir prema bezbednosti ostalih učesnika u saobraćaju. Nešto više o alkoholu. Neka opšta ograničenja, kao što vidite, sada je, po predlogu novog zakona, dozvoljena granica 0,3 promila u krvi, a za posebne kategorije vozača nije dozvoljeno da imaju imalo alkohola u organizmu. Pre svega, to se odnosi na vozače kojima je to osnovno zanimanje, vozače u javnom prevozu. Za veće količine alkohola u krvi, to je u postupku kod organa za prekršaje i kazne iznose negde između 6.000 i 20.000 dinara. To su sada i kazneni poeni, zavisno od koncentracije alkohola u organizmu, od 6 do 12, a za alkoholisanost više od 2 promila 14 kaznenih poena i minimum 15 dana zatvora. Sankcije za pravna lica i za preduzetnike predstavljaju izuzetno velike kazne. Kazneni poeni u ovom zakonu predstavljaju novinu, a onaj ko sakupi 18 kaznenih poena ostaće bez dozvole i moraće da plati kaznu i, naravno, ukoliko opet želi da vozi, moraće da položi test znanja. Pošto danas mnogo puta čujem da je 18 poena zaista mnogo, napraviću jednu digresiju. Pratila sam donošenje zakona, nešto slično, u kosovskoj skupštini i tamo nema po poenima, nego po tačkama. Jedan govornik je rekao – sa osam tačaka se gubi vozačka dozvola, a sa šest tačaka dogovora između Euleksa i Beograda gubi se nezavisnost Kosova. Vozač koji u toku godine ne sakupi nijedan poen biće svrstan u kategoriju pažljivijih vozača, i to je nešto što je takođe novo i pozitivno u ovom zakonu. Kolika je važnost donošenja ovog zakona govore i podaci da u svetu svake godine u saobraćajnim udesima na putevima strada skoro milion i dvesta hiljada ljudi, a još nekoliko miliona bude povređeno, što predstavlja drugi po redu vodeći uzrok smrti u populaciji mlađih, od 5 do 25 godina. Crna statistika kaže da je u Srbiji u svakom trećem bolničkom ležaju neko ko je povređen u saobraćajnoj nesreći. U 2007. godini na teritoriji Srbije bilo je 70.735 saobraćajnih nezgoda, u kojima su 962 osobe poginule, dok je 22.201 osoba povređena. U najvećem broju slučajeva uzrok je ljudski faktor, vožnja u pijanom stanju, neprilagođena brzina, nepoštovanje saobraćajnih propisa. U toku 2007. godine demografsko-saobraćajni pokazatelji broja saobraćajnih nezgoda sa nastradalim licima i težinom posledica su alarmantni. U proseku stradaju dve do tri osobe dnevno. Takođe, na osnovu podataka EU, Srbiju u broju saobraćajnih nesreća u Evropi jedino nadmašuje Turska. Stručnjaci kažu da na putevima u Srbiji godišnje strada oko hiljadu ljudi, što je čak pet puta više od evropskog proseka. Uprkos užasnoj statistici, u Srbiji je i dalje na snazi Zakon o bezbednosti saobraćaja iz 1982. godine. Saobraćajni stručnjaci navode da dve trećine udesa na putevima dolazi zbog neadekvatne brzine, starosti vozila, alkohola i nepoštovanja propisa. Bitan faktor kod saobraćajnih nesreća je i ljudska nepažnja. Statistika takođe govori da u čak 85% slučajeva udese izaziva čovek, odnosno vozač, a samo 15% ide na neispravnost vozila ili loše puteve. Svaka šesta saobraćajna nezgoda u Srbiji se dogodi zbog korišćenja mobilnog telefona od strane vozača u toku vožnje. Bezbedno ponašanje u saobraćaju od životne je važnosti. Ljudi mnogo greše kada misle da nema veze ako prekorače brzinu samo 10 km na čas. Ne shvataju da i mala prekoračenja mogu da izazovu ogromne probleme, da prekoračenjem od samo 10 km na čas možete za posledicu imati čak i smrtni ishod. Tako, na primer, gotovo svuda u svetu najveća moguća brzina na putevima ograničena je na 120 km na čas. Amerikanci su jedne godine to ograničenje pomerili samo za 10 km na čas, odnosno najveća dozvoljena brzina bila je 130 km. Međutim, te godine drastično je bio povećan broj saobraćajnih nesreća, a samim tim povređenih i poginulih, pa su već naredne godine vratili ograničenje kao svuda u svetu, tj. 120 km na čas. Najveći problem predstavlja nepoštovanje saobraćajnih propisa. Kod poštovanja saobraćajnih propisa treba poći od najbanalnijih, kao što je vezivanje pojasa. Nekada nesreće ne mogu da se izbegnu, ali ako je čovek vezan, mogućnost da ostane živ i manje povređen je svakako veća. Kada je 2002. godine saobraćajna policija kažnjavanjem naterala građane da koriste sigurnosni pojas, sledeće, 2003. godine je bilo 30% manje i povređenih i poginulih u saobraćajnim nesrećama. Tako je poginulih u Srbiji 2001. godine bilo 1.247, a naredne godine, kada je uvedeno kažnjavanje, 846. Teško povređenih 2001. godine bilo je između 15.000 i 18.000, a vezivanje pojasa tu brojku je smanjilo na 10.500. Podatak da u Srbiji godišnje strada oko 1.000 ljudi je čak pet puta više od evropskog proseka. Sprečavanjem vožnje u pijanom stanju i prekoračenja brzine, nošenjem kacige, vezivanjem pojasa, kao i izgradnjom puteva i infrastrukture može se smanjiti… (Predsednik: Gospođo Petković, deset minuta, koliko ste imali na raspolaganju, isteklo je. Privedite kraju.) Samo da završim. Drago mi je da je gospodin Mrkonjić ovog momenta prisutan. Razgovarala sam sa mladima na Kosovu i Metohiji o ovom zakonu. Gospodine Mrkonjiću, mladi vas mole da obiđete put na relaciji Kosovska Mitrovica - Jarinje, koji je unazad deset godina oštećen dolaskom KFOR-ovih vozila i koji je zaista jedan od velikih uzroka saobraćajnih nesreća i velikih smrtnih ishoda mladih ljudi na toj deonici. Dakle, samo još jednom da pozovem sve poslanike da glasaju za ovaj zakon jer ovo jeste nešto što će doprineti bezbednosti svih učesnika u saobraćaju na putevima. Hvala.
Gospodin Veroljub Arsić ima reč.
Dame i gospodo poslanici, neću da se bavim brojkama u udesima, kakav je koji zakon imao efekat, kakav je imala efekat primena zakona itd., ali bih zamolio poslanike koji nam predlažu da glasamo za ovaj zakon, da se malo manje voze, da malo više voze, predlažem im da sada negde oko 16 sati sednu u svoje vozilo, čak i ono službeno kojim dolaze na sednice Skupštine i pokušaju da sada u Beogradu negde stignu i da mi garantuju da će ovaj zakon sve ove probleme koje imamo u Beogradu i čitavoj Srbiji da reši. Neće. U tome i jeste problem. Možemo mi da pričamo o tome da su zakoni za mnoge stvari krivi, međutim najčešće mnogi drugi faktori utiču na bezbednost u saobraćaju. Potpuno se slažem da mora nešto hitno da se uradi kada je bezbednost u saobraćaju u pitanju. Dovoljno je samo da pogledate u novine unazad nekoliko godina i videćete koliko je građana nastradalo u tim saobraćajnim nesrećama, koliko je mladih ljudi bespovratno izgubljeno, koliko je dece, pa čak i beba smrtno nastradalo. Ali, to nije problem koji će da se reši ovim zakonom, nažalost. Na bezbednost u saobraćaju utiče puno faktora. Na prvom mestu, utiče svest svih učesnika u saobraćaju. Ne vidim kako ćemo da se rešimo nekih starih i loših navika primenom ovog zakona. Utiče rad i kvalitet rada saobraćajne policije po pitanju vaspitavanja i regulisanja saobraćaja. Osim u Beogradu, saobraćaj se ne reguliše nigde više u Srbiji. Utiče kvalitet puteva, pa na kraju, za one ekstremne slučajeve, kojima ništa nije pomoglo do sada da se opamete, utiče kaznena politika. Što se tiče uvođenja licenci za instruktore, profesionalne vozače, lica koja obavljajutehnički pregled, moram da kažem tvorcima zakona da je tu ministarstvo prevareno, a varaće se i svi ovi ljudi koji treba da polažu ove ispite i idu na seminare. Ovo neće bitno da utiče na bezbednost u saobraćaju, ali će bitno da utiče na finansijsko stanje onih koji su ovo ubacili u zakon, jer će oni da budu predavači po tim seminarima. Samo ću da postavim pitanje onima koji se malo bave naravima čoveka. Hoće li na njega efekat da ima neko predavanje koje će da traje satima ili jedan film od 20 minuta ili pola sata? Nesporno je da onaj koji je položio vozački ispit ima određeno znanje kroz učestvovanje u saobraćaju. To znanje pretvara u veštinu. Njemu seminar, kada je u pitanju njegova veština, nije bitan. On je već vozač. Problem je da svoju narav obuzda dok vozi. A najbolji način jeste da svim profesionalnim vozačima, svim instruktorima i svim licima koja imaju vozačku dozvolu a nemaju 30 navršenih godina, za njih posebno svake treće godine, prikažete slike i filmove sa udesa i saobraćajnih nesreća. Neka vide šta znači i šta može da napravi bahato ponašanje u saobraćaju. Licencama to nećete da rešite. To je kada je u pitanju vaspitavanje vozača na onaj fin način. Drugi faktor koji svakako utiče na bezbednost u saobraćaju jeste rad saobraćajne policije, a nama se rad saobraćajne policije svodi na mali rat između vozača i policajca. Vidim da su ovde gospoda iz Uprave saobraćajne policije. Da li je normalno da saobraćajna patrola postavi radar i snima vozila koja izlaze iz zone ograničenja? Dovoljno je samo da pređe na drugu stranu puta i da zaštiti zonu ograničenja. Više puta sam intervenisao. Ta ružna navika kod naše saobraćajne policije je ostala. Pričam vam iskustva iz svog života i učestvovanja u saobraćaju za 20 godina i preko milion pređenih kilometara. Da li je normalno da me u jedan sat ujutru zaustavi saobraćajni policajac i kaže – gospodine, išli ste 48 na sat, ograničenje je 40, ovde je škola? Hajde neka mi to neko objasni. Da li je to normalno? Ili, zaustavi vozilo, dođe kod vozača, uzme mu isprave, po mraku, van naseljenog mesta, a pošalje ga, takvog vozača – pređi preko puta da ti pokažu radar. I onda ovaj stoji pored vozila, saobraćajni policajac sedi u autu, još pada i kiša, kao za inat, i piše čoveku prijavu dok se ovaj smrzava i cvokoće. Postavljam pitanje – da li je ta saobraćajna policija tu postavljena da stvori uslove za bezbednost ili da ih pogorša? Da li je policajac ugrozio bezbednost učesnika u saobraćaju zato što ga je poslao da takav neopremljen prelazi ulicu? Jeste, a dužan je da se prvo o njegovoj bezbednosti stara. Hoćemo li da pričamo o tome da na 500 metara od adrese gde se nalazi registrovano vozilo saobraćajni policajac 20 minuta priča o tome kako vozač mora da ima potvrdu, iako se vozilo vodi na njegovog oca i žive na istoj adresi, a samo 100 metara iza njega na kružnom toku stoji 200 ljudi i on ne reaguje? Hoćemo li da pričamo o tome da pre neki dan, kada sam dolazio za Beograd, na 40. kilometru iz pravca Niša prema Beogradu, ni manje, ni više nego u zaštitnom pojasu pase krava? Lepo ste čuli, krava. Više puta sam intervenisao kod saobraćajne policije da izađu na lice mesta i da se to više ne dešava, ali niko ne reaguje. Nije toliko strašno, hajde krava je, neko je kao i čuva, ali ostala je rupa u zaštitnoj ogradi. Neki su se opekli na te rupe, ne bih o tome da pričam. Kada su u pitanju životna iskustva, to je samo jedan mali deo, ali ono što je najružnije dešava se u gradovima manjim nego što je Beograd, da nekad zakaže regulisanje saobraćaja semaforima. Napravi se gužva, obavesti se saobraćajna policija, da bi dobili obaveštenje - ne može nijedna patrola da izađe i reguliše saobraćaj jer imaju akciju kontrole brzine od ministarstva i ne mogu nijednu saobraćajnu patrolu da pošalju na lice mesta,osim ako ne dođe, kako su rekli, do ''čukanja''. Da li treba neko da nastrada da bi intervenisala saobraćajna policija ili da bude tu na prvom mestu radi bezbednosti svih učesnika u saobraćaju, da reguliše saobraćaj, na prvom mestu? Da se razumemo još nešto, ne krivim ja te saobraćajne policajce ni za šta što su uradili. Većina njih su pošteni i dobri ljudi. Krivim vas koji ste odgovorni za njihov rad, zato što ih niste naučili da rade kako treba, zato što ih terate da rade kako ne treba, zato što im određujete koliko kazni moraju da naplate za jednu smenu. Da bismo imali bezbednost u saobraćaju potrebno je, na prvom mestu, da postoji poverenje između svih učesnika u saobraćaju, između saobraćajne policije i ostalih učesnika, i vozača. Da učesnici u saobraćaju shvate i prihvate da policajac nije tu da ih kažnjava, nego, na prvom mestu, radi njihove bezbednosti u saobraćaju, regulisanja saobraćaja, pomoći ako im je potrebna, a za one ekstreme služi policija. Kako to vama izgleda kada, ovo se sada više odnosi na ministra unutrašnjih poslova, žandarmerija i interventne jedinice izlaze noću i kontrolišu saobraćaj bez propisne opreme, nemaju crveno svetlo da zaustave vozilo, nemaju fluorescentni prsluk, ali on je policajci i zakon. A ovamo u zakonu predviđate da to mora da ima vozač. E pa, primenite prvo na svoje ljude. Ako nemate, obezbedite im. Ako ne možete, ne šaljite ih tamo. Ako već toliko žele da vrše kontrolu vozila, neka se dogovore sa kolegama iz saobraćajne policije pa neka to rade zajedno, nemam ništa protiv. Svakako taj problem može da se reši. Imamo još jedan novi termin – nasilnička vožnja. To je sada već nešto što je vrlo diskutabilno. Ponovo imamo u zakonu vozila sa prvenstvom prolaza. Slažem se da svaka država, pa i Srbija, mora u određenim situacijama da ima i takva vozila, koja nisu čisto policijska, nego su u pratnji neke javne ličnosti. Ali, ne mogu da shvatim da ministar, kome nije ni predviđeno da ima lično obezbeđenje, sedi u vozilu sa prvenstvom prolaza, divlja po Beogradu, divlja na otvorenom putu, da svako ko se nađe ispred njega (jednom prilikom se to desilo i meni) mora glavom bez obzira da sklanja vozilo sa puta bez obzira da li je uočio to vozilo na vreme ili nije. To mogu da kažem za gospodina ministra Dinkića. Hoćete li i datum, postavio sam jednom poslaničko pitanje? Ostavite se više toga, rotacija, upaljenih svetala i sirena, ako vam to stvarno nije neophodno. Ako i zakasni gospodinministar pet, deset, petnaest minuta ili sat vremena, nije strašno. Ako neko nastrada, onda je strašno. Čini mi se, neko reče - pametan se čovek uči na tuđim greškama, budala na svojim, a idiot ih ponavlja. Nemojte da ponavljate greške. Setite se šta je bilo u Beogradu pre sedam ili osam godina. Svedite tu meru nasilničke vožnje i na tu vrstu vozila. Da vam postavim još jedno pitanje. Odredili ste koja je to kvalifikacija za nasilničku vožnju. Ali, šta ćemo sa skupim vozilima sa zatamnjenim staklima kada se ulazi u Beograd? Je li nasilnička vožnja kada velika većina vozača strpljivo na kolovoznim trakama čeka kada će da se uključi ili isključi sa neke raskrsnice, a dasa ''zapalio'' po desnoj strani, pa samo ''briše''? Da li je to nasilnička vožnja, po zaustavnoj traci? To niste uzeli u obzir. Što? Jesu li vam možda takvi prijatelji? Tu je i ministar infrastrukture, znam da gospodin Mrkonjić voli da prošeta s vremena na vreme Karađorđevim parkom, nemam ništa protiv, ali mu ja sada postavljam pitanje – gospodine Mrkonjiću, je l' vam nisu zasmetali oni silni džipovi preko puta Karađorđevog parka u Nebojšinoj ulici, sa zatamnjenim staklima, parkirani i ostavljeni tako da i vaša vozila ne mogu da prođu? Imate tu kolegu Dačića. Kažite – moramo da sredimo svaku ulicu u Beogradu, ovo više ni na šta ne liči. Ako pozove neko ''pauk'' da dođe, doći će, ali neće da se zakači za džip. Po mogućstvu za ''jugo'', jer iza ''juga'' niko ne stoji, za njegovog vozača nema ko da pripreti. Dame i gospodo narodni poslanici, poslaničku grupu Napred Srbijo SNS moći ćete da ubedite da glasa za jedan ovakav zakon onda kada znamo da će svi pred ovim zakonom da budu jednaki i kada znam da će za nasilničku vožnju da budu kažnjavani i oni u skupim automobilima sa zatamnjenim staklima,a do sada to nije bila praksa. Hvala lepo.
Govorili ste 15 i po minuta, tako da je vašoj poslaničkoj grupi ostao još minut i po. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi Ivan Jovanović.
Poštovana predsednice, poštovani ministri, dame i gospodo narodni poslanici, tokom naše jučerašnje rasprave postoje nepodeljena mišljenja da je bila neophodna promena Zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima. Manje-više većina poslaničkih grupa je govorila o tome na koji način je prethodni zakon u mnogim svojim odredbama bio loš i prevaziđen. Želim da kažem u ovoj svojoj diskusiji u kakvoj se atmosferi donosi ovaj zakon i kakav je utisak koji javnost ima o Zakonu o bezbednosti saobraćaja na putevima. Iako smo čuli od predstavnika Vlade, od ministra unutrašnjih poslova i ministra za infrastrukturu o tome da je osnovna intencija, suština ovog zakona prevencija, ubeđen sam da svi građani, a veliki broj građana gleda ovaj prenos, sa velikom zabrinutošću prate raspravu o ovom zakonu. Sa zabrinutošću što, iako se govorilo o novim institutima, o novim rešenjima, o novim institucijama, ono što je u javnosti preovladalo o donošenju ovog zakona jeste pooštravanje - pooštravanje uslova, pooštravanje kaznene politike. To je atmosfera u kojoj građani Srbije dočekuju usvajanje ovog zakona. Iako se politika prevencije promovisala kroz razne institucije i institute, kroz strategiju, kroz planove, kroz edukaciju, kroz nove politike, kroz bolju tehničku regulisanost saobraćaja, ostaje utisak da se prevencija sprovodi kroz pooštrenu kaznenu politiku. I to je osnovni problem u ovom zakonu. Drugo što bih želeo da kažem u ovoj diskusiji jeste činjenica da se nije odustalo, i to je kontinuitet sa rešenjima koja su postojala u još uvek važećem zakonu, da se ipak najveća odgovornost za saobraćajne prekršaje svodi na vozače. Član 42, svi mi koji smo se u praksi bavili problemima neprilagođene brzine znamo da vozač ne može biti supermen koji može da ispuni ove pojmove, ovu ovako široku i rastegljivu normu koja je data u članu 42. o neprilagođenoj brzini. Ona se ovde zadržava i nema šanse da vozač ne bude kažnjen. Znači, kontinuitet u načinu razmišljanja je ostao i u ovom zakonu. Želim da kažem o ovom disbalansu, o ovoj neravnoteži u institucijama i institutima koji se odnose na prevenciju. Iako želimo da uvedemo novu instituciju kao što je Agencija, ipak važna rešenja koja ova agencija treba da ima mi joj oduzimamo i ostavljamo policiji. Dobra su rešenja da se Agencija bavi edukacijom i unapređenjem znanja u oblasti saobraćaja. To je vrlo važna novina, pojačavanje jedne kulture u oblasti saobraćaja. Ako imamo tu ideju da se odnos vozača prema saobraćaju unapređuje, odmah je trebalo ići korak dalje i ostaviti Agenciji prostor da se time bavi. U našoj poslaničkoj grupi smo mislili da evidencija kaznenih poena treba da bude nadležnost Agencije, da Agencija to prati, da se Agencija bavi pojedinačno vozačima, njihovim problemima u saobraćajnim situacijama i koje su greške pravili, a ne da to ostane puka evidencija u policiji, kojom se neće niko baviti, osim kao činjenicom da to predstavlja kaznu. Trebalo je obavezati lokalne samouprave da se bave upravljanjem bezbednosti saobraćaja, ne fakultativno odrediti. Većina njih u uslovima ekonomske krize, štednje koja je najavljena, ukidanja transfernih sredstava, sigurno se neće baviti politikom bezbednosti saobraćaja, nego će se baviti rešavanjem osnovnih problema koji sada postoje u lokalnim samoupravama. A lokalnim samoupravama je bilo neophodno nametnuti da imaju vrlo važne nadležnosti, pogotovo u oblasti tehničkog regulisanja saobraćaja. Problem koji se pojavljuje u ovim institucijama, tj. odsustvo volje da im se prenesu šire nadležnosti, odsustvo volje da se one unaprede i da im se prebace sredstva, jeste nešto što zadržava taj utisak da je pooštravanje kaznene politike način da se sprovede prevencija. Pitajte bilo kog poslanika, u razgovoru sa građanima je prvo pitanje – koliko su povećane kazne? Još kad se spomene da su uvedene i zatvorske kazne, verujte da vrlo loše mišljenje o intenciji, o dobroj nameri u zakonu postoji kod građana. Da li je odgovornost Vlade i ministarstva što se nije aktivnije bavilo promocijom ovih rešenja i potrebe ili je činjenica bila da je to ostavljeno kao nešto što će samo po sebi doći, veliko je pitanje. U raspravi je rečeno o korupciji. To je velika nadležnost i odgovornost MUP-a da se i druge institucije, kao što to treba Agencija, bave edukacijom, obrazovanjem, unapređenjem obrazovanja u oblasti saobraćaja, što je oblast koja se daje Ministarstvu prosvete, tako i MUP tu treba da ima izuzetnu ulogu. Iako je činjenica da se neće moći naplaćivati kazna na licu mesta, nego će se ispisivati nalog i dati licu za koje postoje osnovane sumnje da je počinilo prekršaj da uplati kaznu, ne onemogućavate korupciju. To lice može na licu mesta da se dogovori sa policijskim službenikom i da mu to plati - nemoj da me upisuješ, nemoj da utvrđuješ da sam učinio prekršaj, i do samog pisanja naloga neće doći. Mislim da, naravno, nije dovoljno razrađena ni situacija kada strano lice učini prekršaj i treba da plati kaznu. Dodatni problem je ovde najava da će se u školskim i predškolskim ustanovama ozbiljnije pristupiti bavljenju obrazovanjem u oblasti saobraćaja, ali kada vidimo da se sada ministar prosvete hvata za glavu šta je uradio ovaj rebalans kada je u pitanju visoko obrazovanje, kako mi možemo da verujemo da će Vlada uopšte ozbiljno uložiti sredstva da zažive ovi instituti. Znači, generalni utisak je da su, s jedne strane, uvedeni novi instituti, pokazana je kroz proklamaciju dobra volja, ali ti instituti neće zaživeti, instituti koji se odnose na unapređenje edukacije, na uključivanje što više institucija u proces unapređenja saobraćajne kulture i uopšte povećanja bezbednosti saobraćaja. S druge strane, prvi utisak u javnosti je pooštrena kaznena politika, represivna politika prema onima koji čine prekršaje. To može dati efekta. To je, inače, ministar Dačić govorio o podacima iz 2002. godine, kada je donet set izmena zakona, ali to nije dovoljno za ukupan odnos prema saobraćajnoj kulturi. U tom smislu, mislim da su amandmani koje je podnela Demokratska stranka Srbije upravo u tom pravcu, da jača pozicija Agencije i njene nadležnosti upravo u ovom domenu i, s druge strane, da obaveže lokalne samouprave na jednu aktivniju politiku. Mi ćemo uzeti aktivno učešće u raspravi kada su u pitanju amandmani. Pokušaćemo da objasnimo celishodnost i značaj tih amandmana koji bi bili ugrađeni, ako bi postojala dobra volja od strane Vlade, u ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Htela bih da vas obavestim... Evo odmah, samo da završim sa obaveštenjem, daću vam reč. U četvrtak, 14. maja 2009. godine, od 16.25 časova, zbog ranije preuzetih obaveza, to je prenos kvalifikacione utakmice reprezentacije Srbije za Evropsko prvenstvo u fudbalu, RTS neće biti u mogućnosti da direktno prenosi našu sednicu, što će biti odloženo za kasnije, tako da će taj prenos biti večeras. Izvolite, gospodine Nikoliću, samo se prijavite da bih moglada vam dam reč.
Dali ste mi sada šlagvort. Pozivam se na čl. 27. i 104. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Ne možete dati odgovor i obavestiti Skupštinu da će prenos biti kasnije. Želim da vas podsetim, i vas i celokupnu Skupštinu i javnost, da je RTS javni servis. To ''kasnije'' može da bude u 11 sati, može da bude u tri noću, može da bude sutra, a može da bude i malo sutra. Nedopustivo je da vi, kao predsednik Skupštine, nemate informaciju kada će biti nastavljen prenos. U obavezi ste da obavestite narodne poslanike i Narodnu skupštinu kada će tačno biti odloženi prenos. Ono zbog čega sam se javio, danas je bilo puno problema u funkcionisanju Javnog servisa kada je u pitanju prenos Narodne skupštine. Podsetiću vas da je danas ovlašćeni predstavnik za ovaj zakon o bezbednosti saobraćaja prof. dr Zoran Šami. Kada je obrazlagao zakon, na pola govora slika je bila zamrznuta, pred kraj govora apsolutno se nije čuo ton. Sledeći govornik DSS-a je bio gospodin Petković.Na početku je bilo tona, a ostale dve trećine govora tona nije bilo. Sada ste dali informaciju da prenos utakmice kreće od 16.25 časova. U 16.19 je prenos prekinut, upravo kada je govorio naš treći govornik, gospodin Palalić. Danas je predstavnicima DSS-a apsolutno onemogućeno da iznesu stavove i da upoznaju javnost sa stavovima DSS-a. Mislim da imate, takođe, obavezu da zaštite ovaj parlament, a ne da se dešavaju ovakve stvari. Dakle, danas je bilo puno govornika, iz naravno puno stranaka, ali se ovo dešavalo isključivo sa poslanicima DSS-a. Još jednom vas molim da kažete kada će tačno biti nastavljen odložen TV prenos. Zahvaljujem.
Odloženi TV prenos će biti posle Evrovizije, večeras. Što se tiče vaših komentara, biće prosleđeni RTS-u i dobićemo odgovor da li je to bilo tendenciozno. Ja lično u to ne verujem, ali ćemo, u svakom slučaju, zatražiti, u skladu sa komentarima koje ste imali, objašnjenje RTS-a. Zahvaljujem. Reč ima gospodin Mirko Čikiriz. Samo se prijavite, molim vas.
Dame i gospodo, mislim da zakon koji je na dnevnom redu apsolutno prevazilazi dnevnopolitičko delovanje političkih stranaka, zbog važnosti koju su u svojim diskusijama istakle sve poštovane kolege. Sama činjenica da je šest godina trajala rasprava o ovom zakonu pokazuje koliko su svi oni koji su učestvovali u izradi ovog zakona ozbiljno pristupili tom poslu i koliko su ozbiljne i dileme sa kojima se danas suočavamo u Narodnoj skupštini. U ime SPO i Liste za Evropsku Srbiju istaći ću da mi podržavamo Predlog zakona, koji je u velikoj meri usklađen sa duhom vremena, sa potrebama vremena, sa nivoom tehnološkog razvoja, sa saobraćajnom situacijom, ali i zbog toga što je u duhu sa zakonskim rešenjima koja postoje danas u zemljama Evropske unije i činjenice da je naša zemlja u jednom dužem periodu potpisala i ratifikovala mnoge međunarodne sporazume i konvencije u oblasti saobraćaja. Mislim da su poštovane kolege iznele najvažniji deo primedbi i dilema kako treba poboljšati predloženi zakon i pokušaću da, takođe, nametnem neke dileme da bismo posle zaključenja ove rasprave došli do najboljeg rešenja. Ne postoji ta analiza, ali smo svedoci u svakodnevnom životu da je korišćenje mobilnih telefona tokom vožnje čest uzrok saobraćajnih nezgoda. Slažem se sa kolegama koje su smatrale da ne treba zabraniti korišćenje antiradar uređaja, tzv. detektora, ali to ne treba da važi i za uređaje koji ometaju rad onih koji su zaduženi za kontrolu saobraćaja, jer je kontrola saobraćaja ozbiljan državni posao. Mnoge kolege su pomenule da je pre nekoliko godina izmenjen zakon i da je tada uvedena obaveza korišćenja sigurnosnih pojaseva. To nije tačno. To rešenje je postojalo i u ovom prevaziđenom zakonu o bezbednosti saobraćaja na putevima, međutim u praksi se nije ta odredba poštovala. Onda je došlo i vreme da se te odredbe poštuju, i mi odmah imamo zvanične pokazatelje koji ukazuju da je poštovanje tih odredbi smanjilo broj poginulih i povređenih lica u saobraćajnim nezgodama. Jer, opštepoznato je da usled nekorišćenja sigurnosnih pojaseva stradaju i glava i grudni koš i ekstremiteti i trbušni organi, čak i prilikom sudarnih brzina koje izgledaju da su male, recimo 40-50 kilometara na čas, ali kod direktnih sudara sudarne brzine se zbrajaju i ako dva vozila idu jedno drugom u susret brzinom od samo 40 kilometara na čas, to će u praksi značiti da je vozač udario u nepokretnu prepreku, recimo u neki betonski zid, brzinom od 80 kilometara na čas. Tako da ta brzina nije brzina za potcenjivanje. Odličan je institut nasilničke vožnje. Možda ga treba proširiti na još neke druge slučajeve. U Kragujevcu je zadnjih nekoliko godina postojao tzv. „srpski rulet“, „šumadijski“ ili „kragujevački“, zavisno kako su ga oni koji su ga bavili tom nasilničkom vožnjom zvali. Jednostavno, mladići bi u kasnim večernjim časovima uhvatili nekoliko semafora, trkali se i posledice takvih njihovih neodgovornih igara su bile strašne. Što se tiče svetloodbojnih prsluka, takođe je izvanredna odredba. Svetloodbojni prsluk je veoma jeftin, može da se nađe u prodaji za 150 ili 200 dinara, a verujte da u 90% ili svih 100% slučajeva omogućava učesnicima u saobraćaju da na vreme jedni druge uoče, jer i one odredbe da, recimo, biciklista treba da ima napred jedno svetlo, žute ili bele boje, a pozadi katadiopter, u narodu zvano „mačje oko“, verujte da u praksi to mnogo ne pomaže, jer je to svetlo veoma slabo. Katadiopter je često zaprljan, tako da će sigurnosni prsluk ne samo za bicikliste, nego i za ostale učesnike u saobraćaju za koje je predviđen, sigurno u velikoj meri smanjiti broj nastradalih u saobraćajnim nezgodama. Odlična je i odredba o obaveznom korišćenju zaštitne kacige, jer su istraživanja u zemljama EU pokazala da se, recimo, smanjuje broj povreda glave čak u 50% ili 60% slučajeva u situacijama kada se koristi sigurnosna kaciga u odnosu na situaciju kada se to ne čini. Vozilo u pokretu je opasna stvar. Masa puta ubrzanje je jednako sila, a sila, posebno kada ima kontakt sa nezaštićenim učesnicima u saobraćaju, sa pešacima, biciklistima, decom, invalidima itd. ima velike i ozbiljne posledice. Zbog toga je dobro što je uveden ovaj sistem objektivne odgovornosti, jer je dosadašnji sistem pokazivao velike zloupotrebe. Jedna dilema koja je postojala tokom ove rasprave je u vezi s bivšim članom 45. Zakona o bezbednosti u saobraćaju na putevima, a sada je to član 42. Slažem se sa kolegom Palalićem, mi smo se i profesionalno sretali, verujte da je ova odredba omča oko vrata svim vozačima. Ni sam ne znam koliko puta sam branio učesnike u saobraćaju i onda veštak saobraćajne struke da nalaz da se, recimo, na deonici na kojoj je dozvoljena brzina kretanja 60, 80 ili 100 kilometara na čas, vozač kretao višestruko manjom brzinom. Ali ova odredba, da je trebalo da predvidi da će, u uslovima smanjene vidljivosti, na putu da leži pijan čovek, da će, u uslovima recimo, kada vozite Beogradom i svakog sekunda prolazite pored nekoliko desetina pešaka, jedan pešak bez ikakvog razloga da istrči pred vaše vozilo, a pri tom treba napomenuti da, recimo, pri brzini kretanja od 100 kilometara na čas, vozilo pređe 23,6 metara u sekundi, što znači da pri brzini kretanja od 50 kilometara na čas vozilo pređe oko 12 metara u sekundi, vozaču za tzv. psihotehničku sekundu, za tu vremensku distancu da vozač uoči prepreku, da odreaguje, da nogu pomeri sa papučice za gas na kočnicu, da dobije odziv kočionog mehanizma, potrebna je u proseku jedna sekunda. Za jednu sekundu je vozač, pri brzini od 50 kilometara na čas, prešao već 12 metara i posle toga tek imamo tragove kočenja itd., tako da je zaustavni put mnogo brži. Onda se postavlja dilema kojom brzinom svako od nas treba da se kreće u Beogradu. Da li treba, kad prolazi pored svakog pešaka, da otvori prozor i da ga pita - izvinite, da li ćete možda da pretrčavate kolovoz nenajavljeno, da bih mogao da smanjim brzinu na dva kilometra na čas, da bih mogao auto da zaustavim za tri metra? U svojoj praksi sam imao jedan slučaj iz Gornjeg Milanovca. Vozač je vozio 24 kilometra na čas, išao pored parkiranog kombija, iza koga je izletela devojčica jer je lopta izašla na kolovoz. Veštak saobraćajne struke je utvrdio da je vozač vozio duplo i više od toga nižom brzinom u odnosu na dozvoljenu. Sudska logika je bila sledeća: sa druge strane ulice se nalazila druga devojčica, koja je školska drugarica ove devojčice koja je istrčala na kolovoz, pa je vozač, videvši devojčicu na levoj strani kolovoza, trebalo da predvidi da će da se nađe i devojčica na desnoj strani kolovoza, pa tome da prilagodi svoju brzinu kretanja i, da je vozio brzinom od 11 kilometara na čas, do udesa ne bi došlo. Prema tome, ovo je toliko neozbiljna i neodgovorna odredba i, kažem, omča oko vrata svim vozačima, da ona u praksi ostavlja prostor za sledeće situacije: savestan vozač vozi, nikakve krivice do njega nema, ima saobraćajnu nezgodu, u krivičnom postupku biva osuđen i svi ga gledaju kao nekoga ko je nekoga usmrtio svojom krivicom ili mu naneo tešku telesnu povredu. Ako postoje uslovi, a najčešće postoje, za naknadu štete, pored ove moralne štete koju vozač, koji nije kriv, trpi, on mora da plati još materijalnu štetu, a ako je nekome i naneo povrede koje ostaju trajne posledice, a česte su po zdravlje, onda mora doživotno da ga izdržava, da mu plaća invalidninu itd., a sa druge strane, onaj učesnik u saobraćaju koji se krajnje neodgovorno ponašao, za to biva nagrađen. Zbog toga je ona odredba o načelu poverenja u saobraćaju morala da bude ugrađena u ovaj zakon. Vozač je osuđen zbog činjenice da je vozio dozvoljenom brzinom u uslovima smanjene vidljivosti zbog kiše i, samim tim, povećane refleksije kolovoza. Na putu na kome se on kretao dozvoljenom brzinom ležao je pijan čovek koji je bio u delirijum tremensu sa skoro tri gram promila alkohola o organizmu. Vozač je rekao da je video nešto ali je bilo kasno i on je udario tog čoveka i posledica je bila smrt. Taj čovek je osuđen kaznom zatvora. U Novom Sadu je vozač vozio u trećoj kolovoznoj traci u odnosu na trotoar na kome su se nalazili pešaci. Pešak u alkoholisanom stanju je protrčao između dva reda vozila, u uslovima takođe smanjene vidljivosti, kada je bilo zeleno svetlo za vozača i vozač je rekao - samo sam ispred sebe odjednom nešto ugledao. Da li on treba da očekuje da 15 metara pre semafora, kada ima zeleno svetlo, neko protrčava između dve kolone vozila, a on ne može da vidi ni momenat stupanja, može samo da vidi momenat kada se pojavljuje ispred njega pešak, i šta biva? Mislio sam da taj čovek ima 50 godina, kada sam ga video u pritvoru, ali on je imao samo 30 godina. Toliko teško mu je to palo, a plus je krivično osuđen, plus je platio naknadu štete. Prema tome, u zemljama EU postoje nešto drugačija pravila u odnosu na Srbiju. Pešački prelaz je svetinja. Pešak neće da razmišlja uopšte da li će neko da se zaustavi kada on stupa na pešački prelaz. Takvo ponašanje mora da bude i kod naših učesnika u saobraćaju. Kod nas je obrnuto. Iznenađenje je kad neko propusti pešaka. Pešak ne može da veruje da je neko zaustavio vozilo i da mu ustupa prvenstvo prolaza. Ali sa druge strane, ako su pešaci, a treba da budu, zaštićena kategorija učesnika u saobraćaju, dajte onda da zaštitimo i vozače. Da li postoji obaveza vozača kad vozi na zeleno svetlo da očekuje pretrčavanje pešaka i da ga neko uvek podvede pod ovu odredbu da je trebalo i mogao da predvidi takvo ponašanje? Mislim da svako ko se u praksi nije sretao sa ovim problemom, ne može u potpunosti da ga razume. Ne bih voleo da se bilo kome tako nešto desi, jer tek tada bi razumeli u potpunosti odredbu o kojoj sam pričao. Zbog činjenice da ovaj zakon u velikoj meri predviđa edukaciju na svim nivoima, počev od predškolskog obrazovanja, da dobre rezultate mogu dati edukacija, prevencija i represija ili kaznena politika, SPO će glasati za ovaj zakon, uz molbu da se ove sugestije prihvate. Hvala.
Gospođa Gordana Pop-Lazić. Da li reklamirate Poslovnik? Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, htela sam samo, radi kolega koji učestvuju u raspravi, da vas pitam da li smo bili u prenosu onog momenta kada ste rekli da će biti odložen prenos. Kako sam pratila minutažu i vreme, nismo bili u prenosu, tako da građani Srbije ne znaju da će večeras u ko zna koje doba moći da prate dalji rad parlamenta, a vi ste negde oko pola četiri, koliko se sećam, rekli da ćemo raditi i nakon 18.00 časova po tačkama dnevnog reda koje budu u 18.00 časova na dnevnom redu. To nisu tačke dnevnog reda za koje javnost ne bi bila zainteresovana. Pre svega, mislim na Predlog zakona o opštoj bezbednosti proizvoda. Mi ćemo ovde imati i uvodnu reč ovlašćenog ministra ispred Vlade. Govoriće predstavnici poslaničkih grupa. Verujem da večeras to apsolutno niko neće propratiti. Mislim da je nekorektno sa vaše strane što ste i Vladi i parlamentu onemogućili da upoznaju javnost sa ovako važnim zakonima koji će biti na dnevnom redu. Čini mi se, svojom nemarnošću ili lošom koordinacijom sa Javnim servisom, koji nije na adekvatan način danas propratio rad ovog parlamenta. U ime poslaničke grupe SRS vas molim da se malo više pozabavite tim problemom. Jer, nije nam ovo prvi put, a neće biti ni poslednji put da se nađemo u ovakvoj situaciji, pogotovo kada čujemo da će se pojedini kanali gasiti, kao recimo SOS kanal, a ko bi bio zainteresovan osim Javnog servisa da se taj kanal ugasi, pa ćemo vrlo često imati umesto parlamenta tenis, košarku, fudbal itd. Mislim da zaista nema smisla da na vreme ne odlučite o tome kako ćemo da radimo i danas nije bilo baš potrebe, nije o glavu da moramo da radimo i nakon 18.00 časova i da uskratimo javnosti Srbije (Predsednik: Prošlo je dva minuta.)da se upozna sa ovim zakonom.
Nema povrede Poslovnika. Javnost u radu je obezbeđena. Obezbeđena je time što će biti odloženog prenosa nakon prenosa Evrovizije. To sam rekla u onom momentu kada sam i sama obaveštena. Dakle, u obavezi smo da obezbedimo javnost u radu i ona je obezbeđena. U svakom slučaju, zahvaljujem na sugestiji, mada povrede Poslovnika nema. Gospođa Milica Vojić-Marković ima reč. Izvolite. Još četiri minuta je ostalo.
Hvala. Danas sam četvrti govornik DSS-a. Prethodna tri nisu imala ton, a ja imam sreću da nemam ni ton, ni sliku. Posle te konstatacije moram da kažem samo nekoliko uvodnih reči o predlogu ovog zakona. Dugo smo čekali da ovaj zakon konačno uđe u proceduru, nekih šest godina i različite verzije. Ova poslednja verzija, koja je od stručne javnosti, od zainteresovane javnosti bila vrlo dobro ocenjena i smatralo se da može bitno poboljšati bezbednost saobraćaja, nažalost, nije danas pred nama. Pred nama je danas nešto što je hibrid, mešavina svih predloga koji su u tih prethodnih šest godina važili. DSS ne spori da je potrebno doneti novi zakon i da je zakon koji sada važi prilično prevaziđen u mnogim segmentima, ali da on, istine radi, nije ni mnogo dobro sprovođen. Srbija, nažalost, spada u one zemlje koje imaju jako veliki broj saobraćajnih nesreća sa smrtnim ishodom, u prošloj godini preko 897. Potrebno je reći da nije samo zakon uzrok svemu tome. Treba voditi računa malo u kakvom je stanju infrastruktura u Srbiji, mora se povesti računa o tome kakve automobile, kakve starosti, u kakvomstanju ispravnosti voze građani zahvaljujući tome što im je standard nizak. Mora se povesti računa i o tome da su pružni prelazi neobeleženi. Ima veliki broj razloga zbog čega imamo ovoliki broj saobraćajnih nesreća. Nekoliko stvari samo da kažem. Zaista sam pratila sve što se dešavalo u ovoj oblasti i stručna javnost za predlog ovog zakona koji je pred nama kaže da je to policijski zakon, koji neće iskoreniti korupciju. Ona će samo dobiti drugi oblik. Treba reći još jednu stvar. Najbolji primer kako vladajuća koalicija doživljava demokratiju jeste upravo predlog ovog zakona - represija na putevima, represija u Skupštini Srbije. Još jedna stvar koju treba reći, akcenat ovog zakona je na visine novčanih kazni, na prilično neselektivnim kaznama, i to se sve odvija pod plaštom bezbednosti. Hoću da kažem da bezbednost sa tim nema nikakve veze. Suština priče je namaknuti što više novca u budžet, jer očigledno imate problem sa punjenjem budžeta. Ako pogledate činjenice, 70% od naplaćenih kazni ide u budžet Srbije, a od te cifre 75% ide na račun MUP, koji, ne kažem da je veliki, mislim da je jako oštećen ovim poslednjim rebalansom, ali je činjenica da je pisac ovog zakona MUP, da MUP treba da kontroliše ovaj zakon i da ga sprovodi. Moje kolege iz DSS su rekle mnogo činjenica vezane za ovaj zakon. Nažalost, ja nemam preterano mnogo vremena da se time bavim, ali hoću da prokomentarišem ono što je većina poslanika koji su govorili o ovom zakonu, a pripada vladajućoj koaliciji, rekla. Vidim da se oni, gospodine ministre, iz nekog razloga vrlo takmiče da vam čestitaju uspehe u 2012. godini, kada će se efekti ovog zakona osetiti. Prosto nemam uverenje da ćete vi u 2012. godini imati efekte tog zakona, jer na represiji ne može da počiva bilo koji zakon. Pomenuli ste prevenciju i edukaciju, ali to je negde polako i pored ovog zakona prolazilo. S druge strane, vidim da ministar ekologije kaže da će uvesti ekologiju u škole, da ćete vi uvesti prevenciju bezbednosti u saobraćaju u škole, a ja dolazim iz škole i pitam vas u kom vremenu ćete to sve izvesti, jer su učenici preopterećeni i bez ova dva najavljena predmeta. Ono što je moja poruka jeste da ovaj zakon sa amandmanima koje je DSS uložila može da se popravi, ali da se bitno popravi - ne može. Represija, nažalost, nikada nije donela rezultate i (Predsednik: Vreme.), samo da završim rečenicu, pogledajte kako izgledaju komparacije efekata u zemljama u okruženju koje su skoro donele ovaj zakon, BiH, Crna Gora, Hrvatska. Svuda gde je samo represija stavljena kao akcenat, ima povećanja saobraćajnih nesreća, a ne smanjenja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Pivac. Izvolite.
Gospođo predsednice, predsedništvo, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da je stari zakon stupio na snagu 1984. godine i da je isti zastareo i prevaziđen, bilo je neophodno donošenje novog zakona, koji bi omogućio povećanje bezbednosti svih učesnika u saobraćaju, kao i njegovu lakšu neposrednu primenu. Pozitivne odredbe ovog predloga zakona odnose se na deo, pre svega, kaznene politike, kao i uvođenje samih kaznenih poena, zatim pojma nasilničke vožnje, kao i mogućnosti privremenog ili trajnog oduzimanja vozačke dozvole za nesavesne i opasne vozače, što starim zakonom do sadanije bilo moguće. Međutim, smatramo da je način obuke, pre svega teoretske, kao i sam čin polaganja vozačkog ispita, koji su propisani članovima 221, 222. i 236. ovog zakona, organizovan na nivou koji ne zadovoljava stručnost i kvalitetnu obučenost samih kandidata i budućih vozača, jer lica koja vrše teoretsko predavanje, obuku i sam čin sprovođenja vozačkog ispita ne poseduju odgovarajuću stručnu spremu, licencu za rad, što neće omogućiti da na naše puteve izlaze kvalitetno i dobro obučeni vozači. Odgovarajuća stručnost i kvalitet obuke zahteva se prilikom polaganja ispita iz oblasti prve pomoći u članu 241. Predloga zakona nego kod samog ispita za vozače. Slična situacija je i kod privrednih društava koja se bave tehničkim pregledom vozila, jer je kaznena politika oštra i veoma rigorozna, što je pozitivno, ali su na drugoj strani uslovi vezani za stručni kadar koji radi na tehničkom pregledu na niskom i neodgovarajućem nivou. Određeni pojmovi, kao što je naseljeno mesto, moraju biti preciznije definisani i prilagođeni stvarnim uslovima života. U vezi s ograničenjem brzine od 50 kilometara na čas, to je regulisano u članu 7. tačka 28, a definicija naselja mora biti preciznije objašnjena, jer je članom 43. određeno precizno da je ograničenje brzine u naselju 50 kilometara na čas. U gradskim sredinama i gusto naseljenim mestima, jasno je šta znači naselje, ali u seoskim sredinama, npr. istočna Srbija ili Petrovac, Kučevo itd., nije moguće jasno precizirati šta je naseljeno mesto, jer su seoske kuće razuđene ivrlo retko postoje oba reda pored puta. Iz tog razloga je bolje da se zadrži ograničenje brzine od 60 kilometara kod navedenih slučajeva. Ovom prilikom bih se zadržao samo na delu koji se tiče obuke kandidata za vozače, jer je poznato da bez kvalitetne obuke nema ni kvalitetnih vozača, a koristeći se iskustvima ljudi koji u tom poslu imaju višegodišnje iskustvo. To su neke napomene i sugestije koje u međuvremenu Vlada može i da usvoji. U članu 216. određuje se da lice ne sme da započne obuku za vozača ukoliko nema uverenje o zdravstvenoj sposobnosti. Postavlja se pitanje samo šta je sa teoretskom obukom, da li to znači da lice može da započne teoretsku obuku i izvrši polaganje teoretskog dela ispita za vozača bez uverenja o zdravstvenoj sposobnosti. U članu 221. određuje koje uslove mora da ispuni predavač teoretske nastave, a u tački 1. kaže da mora da ima najmanje višu stručnu spremu saobraćajne struke, smer drumski, ili visoku stručnu spremu bilo koje struke i najmanje pet godina radnog iskustva u oblasti bezbednosti saobraćaja. Članom 222. definisane su oblasti i predmeti koje predavač treba da savlada, a koji su svi iz oblasti saobraćaja. Iz tog razloga neophodno je, pošto se radi o terenskom predavanju i pripremanju za polaganje vozačkog ispita, da predavač bude isključivo lice koje ima visoku stručnu spremu saobraćajnog smera, odnosno diplomirani inženjer saobraćaja ili eventualno diplomirani pravnik sa pet godina radnog iskustva iz ove oblasti. Samo stručnim i kvalitetnom radom moguće je obezbediti da iz auto-škole izlaze na naše drumove osposobljeni i kvalitetni vozači, a priznaćete, teško je da nekog drugog zanimanja koji ispunjavaju uslove da ima pet godina radnog iskustva, kao predsednici komisije za polaganje vozačkog ispita, što je do sada bio vrlo čest slučaj. Ovakav predlog, koji je naznačen u članu 221, za predavača teoretske nastave teško da može da dovede do podizanja nivoa kvaliteta i obučenosti kandidata. U članu 236. kažete da se ispitna komisija sastoji od dva člana, od kojih je jedan ispitivač policijski službenik, a drugi ispitivač iz pravnog lica. U stavu 4. ovog člana kaže se da je pravno lice dužno da vozački ispit organizuje i sprovodi na propisan način. Iz ovih nekoliko članova jasno se vidi da je sva odgovornost na pravnom licu, da je MUP pribavio sva ovlašćenja, iako podjednako učestvuju u radu komisije. MUP na osnovu ovog predloga zakona određuje ispitna pitanja, kombinacije za ova pitanja, sprovodi ispit i vrši nadzor. Očigledno je da su ovlašćenja prevelika i da, primera radi, ispitna pitanja, koja su javna, po članu 234. treba da određuje Agencija za bezbednost saobraćaja. U članu 211. određeno je da MUP bliže određuje propise u vezi sa sadržajem i načinom vođenja evidencija auto-škola. Iz do sada iznetih razloga nelogično je da isti organ vrši nadzor na jednoj strani, donosi određene propise i sadržaje u vezi tog nadzora. Iz tog razloga propise, sadržaje i način vođenja treba poveriti Agenciji, ukoliko MUP zadrži nadzor. U delu koji se tiče privrednih društava, u članu 259, koji se bavi vršenjem tehničkog pregleda, moraju biti najmanje dva kontrola sa srednjom stručnom spremom. S obzirom na ovlašćenja koja su data u radu i na problematiku, neophodno je da ovo privredno društvo poseduje odgovorno lice sa visokom stručnom spremom saobraćajnog ili mašinskog smera i odgovarajućom licencom dobijenom od Agencije. Kazne za nepropisan i nesavestan rad su velike i najčešće dovode do zatvaranja ovih društava. Ukoliko se ponove više od dva puta za 10 godina, dovode do oduzimanja dozvole za rad. Možda bi bilo dobro ovde primeniti, recimo, princip rada apoteka, koje se ne mogu otvoriti, niti raditi, ukoliko ne zapošljavaju diplomiranog farmaceuta, što znači da ova preduzeća, za čije je otvaranjeobjekta i kupovinu opreme neophodno više od 50.000 evra, moraju da zapošljavaju kao odgovorno lice diplomiranog inženjera saobraćaja ili mašinstva, koji će odgovarati za savestan rad ovih preduzeća i na stručan način, na drugoj strani, štititi interese samih preduzeća. Imam samo još jednu sugestiju. U članu 264. kaže se da Vlada određuje najnižu cenu redovnog tehničkog pregleda na predlog ministarstva nadležnog za trgovinu i usluge. Mislim da treba dodati rečenicu – po pribavljenom mišljenju predloga Agencije za bezbednost saobraćaja, kao kompetentnog organa iz ove oblasti. Možda je malo čudno što se iznose na ovaj način ove sugestije, ali naravno da i vladajuća većina želi da poboljša zakon. Zakon je dobar. Podsećam i vas, gospodine ministre, i kolege poslanike, kao što sam i na početku rekao, da je postojeći zakon odavno prevaziđen i nije u skladu sa promenama koje su se u međuvremenu, u proteklih 25 godina, desile. Zato je neophodno donošenje ovog zakona i prihvatanje, nadam se, svih ovih, po meni, konstruktivnih predloga, a u cilju efikasnijeg i kvalitetnijeg sprovođenja novog zakona o bezbednosti saobraćaja. Usvajanjem ovog zakona doći će do poboljšanja bezbednosti u saobraćaju i poslanici Demokratske stranke i poslaničke grupe Za evropsku Srbiju će u Danu za glasanje podržati ovaj zakon. Zvala.
Zahvaljujem, gospodine Pivac. Reč ima narodni poslanik Jasmina Milošević. Još uvek niste iskoristili kompletno vreme, kao predstavnik poslaničke grupe.
Malo sam isprovocirana izlaganjem pojedinih kolega koji su malo paušalno i prilično nestručno koristili izraze koji su zaista potpuno stručni, a tiču se saobraćaja, počev od same definicije saobraćaja, koja je, kako sam već upoređivala sa prethodnim zakonom, gde je profesor Vujanić dao potpuno identična... I uopšte mi nije jasno, ako je ova definicija koju je dao čovek koji se bavi 30 i više godine saobraćajem i eksponent je svoje struke nije dobra, čija je to definicija dobra? Ako bih terala mak na konac, mogla bih samo da kažem da je ovo usmereno kretanje vozila i to bitno ne menja definiciju koja je ovde već data. Imamo kolege koji su mešali gradsku gužvu i bezbednost u saobraćaju, nešto što se zove gradski špic, što je svuda u svetu normalna pojava i baš zbog toga treba ovaj zakon da nas nauči redu, kako treba da seponašamo i u tim situacijama. Imali smo koleginicu koja se žalila da nigde nije mogla da nađe statistiku o nezgodama, o tome šta su vidovi i faktori, uzroci saobraćajnih nezgoda. Žao mi je što ona nije tu, kako sam ja lako našla te podatke, i ona je mogla da je htela. Nju je najviše zanimalo koje je to doba kada ima najviše stradalih. To je od 19 do 25 godina. Ono što je interesantno, čak su definisani i meseci kada su te nesreće vrlo učestale. Za kraj, samo još hoću da kažem, pošto se često spominje da se radi o policijskom zakonu, očito da se radi o ljudima koji takođe ponovo nisu informisani, da se radi o zakonu koji je bukvalno kompromis između zakona koji je radio gospodin Vujanić i njegov komitet za bezbednost saobraćaja, odnosno policija, koja je sasvim slučajno u ovom slučaju ta koja predlaže zakon. Tu je mogao da bude predlagač i Ministarstvo infrastrukture, mogao je zapravo da bude bilo ko ko radi na ovom zakonu, čak i institucija, mogao je i CIP da bude predlagač. Ponavljam još jednom da su na ovom zakonu radili stručnjaci, eksponenti svoje struke iz ministarstva prosvete, infrastrukture, policije, zdravlja, preduzeća koja se bave saobraćajem. Ono što je bitno, sem što će biti bolja bezbednost usvajanjem ovog zakona, ovaj zakon podrazumeva jedan širi zaštitni sistem, koji uspostavlja i redovno finansiranje ovog sektora, što je takođe bitno, zatim postavlja i izrađuje redovnu strategiju i planove koji se tiču bezbednosti saobraćaja. Ono što je takođe bitno, uvodi zakonsku obavezu i za organe vlasti da se moraju baviti u kontinuitetu ovom oblašću. Ono što sam još htela da kažem jeste da se zaista ovim zakonom štite ljudi koji retko čine lakše saobraćajne prekršaje, a često i gotovo svakodnevno čine grube saobraćajne prekršaje, tako da su drakonske kazne koje će im se izreći potpuno primerene, idu čak i do oduzimanja vozila i same vozačke dozvole. Ovaj zakon je primenjiv, što je očito i kroz njegovu ulogu koja će se kasnije videti u njegovoj implementaciji i ono što je takođe bitno (evo, bukvalno završavam), radi se o tome da niko nije spomenuo ulogu medija, koja je takođe presudna, što se tiče same implementacije ovog zakona, jer kontinuiranom edukacijom i stalnim opominjanjem i raznim akcijama možemo uticati takođe da se poveća bezbednost u saobraćaju. Došao je momenat kada se moramo svrstati u države koje upravljaju bezbednošću saobraćaja. Ovo je prvi korak od tri koja su pred nama. Prvi je usvajanje zakona, druga dva se odnose na kontinuirani nadzor i kontrolu sprovođenja zakona i treći će biti sagledavanje efekata primene ovog zakona, koji će nam jasno kazati da li smo negde pogrešili, da li se još nešto treba promeniti u zakonu. Još jednom ističem, svi smo učesnici u saobraćaju. Da li će kolege glasati za ovaj zakon ili ne, to će oni sami odlučiti, ali je činjenica da su, kada napuste ovu zgradu, svi učesnici u saobraćaju i moraju se voditi po stavovima koje nalaže ovaj zakon, te smatram da je mnogo bolje da svi sarađujemo i poboljšamo zakon ukoliko nedostaci postoje, jer su tu predstavnici ministarstva i rado će im izaći u susret. Poslanici moje poslaničke grupe SPS-JS podržaće ovaj zakon jer je dobar, moderan i štiti sve nas, učesnike u saobraćaju. Hvala.
Zahvaljujem gospođi Milošević. Gospodin Zoran Ostojić nije iskoristio još četiri minuta, po pravu iz člana 93. Poslovnika. Izvolite.
Hvala, predsednice. Meni je drago da je većina kolega iz vladajuće većine one primedbe koje sam juče prvi izneo, a na koje mi je ministar Dačić tada odgovorio ukravši onih 12 koševa s početka utakmice, podržala. Profesor Vujanić nije autor ove glupave definicije o saobraćaju. Ali ovako, da raščistimo stvari - u utorak je Odbor za saobraćaj, mi smo podneli 32 amandmana, želimo da popravimo ovaj zakon. Gospodin Ilić je predsednik, pa neka pozove stručnjake koji su učestvovali u izradi zakona iz 2005. godine, koji je kidnapovan kršenjem Zakona o ministarstvima iz tadašnjeg ministarstva nadležnog za saobraćaj u ministarstvo policije, pa ćemo onda raščistiti znanje i neznanje. Molim one koji su stručni i koji su završili fakultet da više ne koriste izraz ''učesnici u saobraćaju''. Mnogo je stručnije koristiti izraz ''faktori bezbednosti u saobraćaju''. Recimo, sada hiljade ljudi vozi auto, neki prave prekršaj, većina ne, a gospodin Mrkonjić jutros nije vozio, pričao je i rekao da se ne vezuje. On je faktor bezbednosti, nije učesnik u saobraćaju. I mnogo je doprineo, u negativnom smislu, bezbednosti saobraćaja tvrdnjom da se ne vezuje jer je debeo. Gospodine Mrkonjiću, zaista treba da shvatite da vaše neznanje, da 250 ljudi godišnje umire i 3.000 bude povređeno zato što nije vezano, ne možete širiti, jer ste vi ministar i utičete na ljude. Vi ste faktor bezbednosti, iskreno vam govorim. I Kenan može da se veže, verujte mi i Slobodan Maraš može da se veže, ja mogu da se vežem i ostane još metar, čak i onaj poslanik koga je teže zaobići nego preskočiti, onaj što može da pojede kilo i po mesa u restoranu, a onda novinarima priča kako treba ukinuti dnevnice jer je meso jeftino, i taj može da se veže, on pripada vladajućoj većini. Elem, pokušaćemo na tom odboru, uz brojne amandmane drugih, da popravimo ovaj zakon. Ovaj zakon nije kompromis između zakona koje je radila struka i koji je kidnapovan u ministarstvu policije. Ovo je zakon policijski, koji policajcima daje suviše velika ovlašćenja. Evo jednog primera. Svi pričaju i svi misle da vozač treba da propusti pešaka na pešačkom prelazu, a pogledajte šta ste vi napisali. Ovo je još jedan primer nestručnog pisanja. Kaže - ukoliko na pešačkom prelazu saobraćaj nije regulisan uređajima za davanje svetlosnih saobraćajnih znakova (nema semafora) niti znacima policijskog službenika, vozač je dužan da prilagodi brzinu vozila tako da u svakoj situaciji koju vidi ili ima razloga da predvidi može bezbedno da se zaustavi ispred pešačkog prelaza. To znači da kada moje dete stoji i ne zakorači, nema obavezu da ga pusti. Tek kad zakorači, ne sme da ga udari. Ali, dok nije zakoračio, može satima da stoji na pešačkom prelazu. Vi ste predvideli da nijedan vozač ne mora da se zaustavi i pusti pešaka. Ima mnogo nelogičnosti. Očigledno je monopol, koji policija od 13. maja 1945. godine ima nad ovom oblašću, pokušao da se zadrži. Ako postoji želja da napravimo kompromis između tih miliona evra koje se vrte u tom biznisu i javnog interesa da ćemo na tom odboru usvojiti ono što je razumno, a ne da policija dobije diskreciona ovlašćenja, a da usput ne dozvoljava po zakonu da se kontroliše, kao što je npr. radar za detektovanje, kao što je npr. zapisnik koji postaje sudski dokaz. Molim vas, hajde da budemo ozbiljni i zaista to uradimo. (Predsednik: Vreme.) Što se tiče, gospodine Mrkonjiću, pojasa, verujem da bi general Jovanović rekao da se mnogi ljudi kažnjavaju za pojas i da je to otprilike delo koje ima mnogo kazni, ali znamo da svi koji smo, 98% onih koji su kažnjeni za pojase…
Molim vas, privedite kraju. Zahvaljujem. Da li se javlja još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Vi ste iskoristili, gospodine Šami. Nemate više vremena. (Zoran Šami, s mesta: Imamo još 11 minuta.) Upisano je da ste sve vreme iskoristili.I ja mislim da ga niste iskoristili, ali je zamenik sekretara tako upisao. Izvolite.
Za početak, samo jedna napomena. Dobro vaspitanje mi nalaže da ne komentarišem rad Javnog servisa, jer bih zaradio, sasvim sigurno, isključenje iz ove skupštine na šest meseci. Ali vas molim, neću da kažem šta Javni servis radi sa Skupštinom - trenutno prenosi utakmicu omladinaca. Omladinci u fudbalu su važniji od Skupštine, od zakona o bezbednosti saobraćaja ili zakona koji je sledeći na dnevnom redu. Dakle, molim vas da razgovarate, ali ne tako što ćete da pijete kafu s gospodinom Tijanićem, nego da obavestite poslanike koji su zainteresovani da dođu na taj razgovor. Mojoj bivšoj studentkinji. Nažalost, podneo sam amandman da se definicija saobraćaja briše, a to mi je savetovao gospodin Vujanić. Dakle, ta definicija nije dobra, a i nepotrebna je u zakonu, jer bi zapravo zahtevala mnogo više prostora da bi bila prava definicija. Dalje, sve bi bilo u redu (to je malopre rekao moj uvaženi kolega) da je usvojen zakon koji je bio u opticaju još 2005. godine. On je bio bar tri puta bolji od ovog zakona. Sve što je moglo da se pokvari u tom zakonu, uvažene kolege su pokvarile. Uključivši i to da su ovolike pasuse davali u opis šta mora da zadovoljava ispitivač, i to su zapravo bile lične karte nekih zaposlenih u policiji, umesto da su prosto, najjednostavnije napisali da je stručnjak koji je za to merodavan saobraćajni inženjer. Kao što je za advokata neophodno da imate završen pravni fakultet. Mogu ja da želim da se bavim advokaturom, ali kad bih tražio dozvolu, s pravom bi mi rekli da sam lud, jer nemam završen pravni fakultet. Mi se očigledno oko represije ne razumemo. Mora svaki zakon, pogotovo ovaj, da ima predviđene kaznene mere i ima opravdanja da one u nekim situacijama budu i rigorozne. Štaviše, DSS je predložio amandman koji još proširuje šta je nasilnička vožnja. Apropo nasilničke vožnje, voleo bih da se donese zakon koji bi stvarno policiju naterao da se bavi prevencijom u saobraćaju. Da, ako treba, kažnjava one koji prave prekršaje, ali da to ne bude tako što će da se sakrije u žbun pa da meri brzinu jer je to najlakše, nego da npr. u centru Beograda spreči nasilnička ponašanja. Ispričaću vam događaj. U vreme kad smo pisali amandmane, izašao sam iz Skupštine u ponoć. Petorica momaka na motorima su projurila sa jedno 80 km na sat kroz crveno svetlo ispred Skupštine (doduše, stali su kod "Londona"), nijedan nije imao kacigu i pri tom su turirali mašine. Tako da su prekršili bar četiri člana ovog zakona. Svake nedelje nam pogine neki motociklista zbog divljanja po Beogradu. Ne vidim u čemu je problem da se to spreči. Dakle, nije DSS protiv kazni. Čak sam rekao da nijedan amandman na kaznene odredbe nismo stavili. Ako dođe do nekih suštinskih izmena u tekstu, koje će zahtevati izmene kazni, u redu. Ako uočimo (neka to, u krajnjoj liniji, uradi sam predlagač zakona) da su neke kazne nelogične, i to je u redu. Nismo mi protiv kažnjavanja, mi smo protiv logike primenjene u ovom zakonu. Logika je, u suštini, zadržavanje monopola koji policija ima u okviru bezbednosti saobraćaja. A to ne može tako. To, gospodo, nisu evropske norme, kad se već toliko pozivate na Evropu. Mada, ne vidim nijedan razlog da se pozivamo na Evropu. Ne živimo mi na Antarktiku, živimo u Evropi. I ne vozimo kola od juče, vozimo ih jako dugo. Mi smo, naravno, predložili (evo, da obradujem gospodina Dačića), 14 poslova koji su bili u njegovoj nadležnosti smo izbrisali i prebacili u nadležnost, doduše opet ministara iz SPS-a, sedam gospodinu Mrkonjiću, a sedam gospodinu Obradoviću, dakle u Ministarstvo prosvete i ministarstvo nadležno za oblast saobraćaja. Uopšte ne vidim razloga da se policija bavi time. Šta ima policija da se bavi auto-školom? Šta ima policija da se bavi davanjem dozvola za tehnički pregled? Je l' to policijski posao? Jeste, jer je monopol. Jeste, ali ne treba da bude. U tome je stvar. Možda je to nečije nasleđeno pravo, biće da se na taj način to gleda. Malopre sam rekao da je prethodni zakon bio tri puta bolji od ovog. Jeste bio bolji od ovog. Znate, vrlo često ću da vam kažem da za nešto nisam stručan, a retko kad ću da kažem da nešto znam. Proveo sam na Saobraćajnom fakultetu 30 godina. Da sam najgluplji na svetu, nešto bih o saobraćaju naučio. Evo, ovde sede moji studenti. Među onima koji su pisali onu prvu verziju, bio sam dvojici u komisiji za doktorat, i to upravo iz oblasti bezbednosti saobraćaja. Prema tome, naravno da bi idealno bilo da možemo da kažemo – evo jednog primera nepolitičkog zakona, zakona za koji smo svi zainteresovani, zakona koji naprosto dira u samu suštinu našeg svakodnevnog života i nečega što ne može da se izbegne. Ali, kada vi nastavite sa jednom pogrešnom logikom, koja je možda mogla da važi 1981. i 1988. godine, ali koja danas po logici stvari ne može da važi, onda, dragi prijatelji, hajde da vidimo da li još nešto možemo da popravimo u ovom izvlačenju, mada, verujte mi, vrlo brzo ćete morati da pišete novi zakon. Hvala.
Da li još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika želi reč? Reč ima ministar Ivica Dačić. Samo vas molim da se registrujete. Izvolite.
Zahvaljujem na ovoj raspravi. Mislim da je svima jasno da je ova oblast veoma značajna za obične građane, odnosno važna je i za državu i za sve potencijale koje država ima, zato što i po statistikama UN država na saobraćajnim nezgodama godišnje izgubi između 1% i 3% bruto nacionalnog dohotka, a u Srbiji to godišnje iznosi od 1,56% do 1,71% bruto nacionalnog dohotka. Već sam rekao da je od 1991. godine do danas, ne računajući statistiku sa Kosova i Metohije, a isključivo zbog Rezolucije 1244 i odsustva naših organa unutrašnjih poslova nismo u stanju da imamo tu statistiku sa teritorije naše autonomne pokrajine, poginulo 17.000 ljudi, a više od 240.000 ljudi je lakše ili teže povređeno. Već sam rekao da ovaj zakon unosi čitav niz novina. Ne bih da posebno govorim detaljno o svemu tome, neke od njih ste ovde isticali, kao što je zabrana prevoza lica koje je nesposobno da upravlja svojim postupcima na prednjem sedištu, kao što je zabrana upotrebe mobilnog telefona osim uz "hends fri" opremu, obaveza upotrebe sigurnosnog pojasa na svim sedištima, zabrana nasilničke vožnje, obaveza prevoza deteta u bezbednosnom sedištu, obaveza uključivanja svih pokazivača pravaca u slučajevima koji su nabrojani u zakonu, smanjenje opšteg ograničenja brzine u naseljenom mestu sa 60 na 50 km. Razumevajući teškoće u razaznavanju šta je to naseljeno mesto a šta nije, želim samo da istaknem statistički podatak koji su stručnjaci dali, a to je da se smanjenjem brzine sa 60 km na sat na 50 km na sat povećava mogućnost preživljavanja pešaka u sudaru sa vozilom za 40%. U svakom slučaju, mislim da je to veoma značajna činjenica, bez obzira na to što možda zaista treba još jednom izvršiti analizu toga šta su naseljena mesta, kako se ne bi tumačilo... Neko je ovde pominjao da bi praktično cela Ibarska magistrala mogla da se podvede pod pojam naseljenog mesta. Zatim, ograničenja brzine u posebnim uslovima, zabrana stavljanja u upotrebu antiradara, uređivanje saobraćaja na raskrsnici, obaveza uključivanja oborenih svetala i danju, preciznije uređenje saobraćaja vozila sa pravom prvenstva prolaza i upotreba žutog rotacionog svetla itd. Želim da vam kažem da sam kao ministar unutrašnjih poslova dao naredbu i to je sprovedeno, maksimalno je smanjen broj vozila koja uopšte imaju pravo da koriste rotaciona svetla. Reč je o najmanjem mogućem broju najvažnijih državnih funkcionera. Nemaju to ni svi ministri. Imaju, kao što znate, štićene ličnosti. Molim za razumevanje i građane i sve poslanike. U ovom poslu kojim se i ja bavim, naravno, pre svega, policija i bezbednosne službe, postoji niz normi i pravila kako funkcioniše sistem bezbednosti u obezbeđivanju određenih ličnosti i objekata u uslovima kada postoje određeni bezbednosni rizici. Izvinjavam se svim građanima zbog određenih neprijatnosti koje zbog toga postoje. Mislim da su tu krivi i državni organi što ne informišu građane na vreme o tome šta će se tih dana desiti. Želim odmah ovde da kažem, kada je o ovome reč, da nas već u nedelju očekuje poseta Bajdena, potpredsednika SAD. Normalno je i neminovno da će biti najviši mogući stepen bezbednosti, isto kao kada su u pitanju predsednici stranih država. Isto tako, to imaju i naši predsednici državnih organa kada posećuju strane države. Kada je reč o domaćim državnim funkcionerima, najmanji mogući broj. Među ličnostima koje se štite, zna se koji su nosioci najvažnijih državnih funkcija. Takođe, za njih isto važi da ne mogu svojim postupcima izazivati saobraćajne nezgode, ali želim da kažem da će se isključivo zbog potrebe bezbednosti primenjivati ovakve mere. Dao sam naredbu i zaista pozivam da me informišete ukoliko bilo ko neovlašćeno koristi rotaciona svetla. To je isključivo instrukcija iz MUP-a. Zna se kada se ona koriste, zna se zbog čega se koriste, zna se kada policija to koristi, kada koristi hitna pomoć, vatrogasci itd. i zna se ko u stvari koristi rotaciona svetla kada prolazi određenim deonicama. Reč je isključivo o ličnostima čije bi zaustavljanje u saobraćajnim gužvama moglo da prouzrokuje određene bezbednosne rizike. Jednostavno, to su pravila protokola kada su strani državnici u pitanju, koja postoje svuda u svetu. Kada je reč o stepenu alkohola u krvi, mi smo ovde smanjili taj procenat, ali takođe istraživanja pokazuju da je sa 0,5 promila alkohola u organizmu rizik od saobraćajne nezgode veći 1,2-1,3 puta, a sa jednim promilom alkohola u krvi praktično je pet puta povećan rizik u odnosu na onog vozača koji nema uopšte alkohola u krvi. Naša granica je 0,3 promila. Naravno da bi bilo idealno kada bi bila potpuno zabranjena vožnja pod upotrebom alkohola. Vidim da mnogi poslanici koriste određene predloge koji su se čuli u javnoj raspravi, što je dobro, ali moram da kažem da tu uvek postoje različiti predlozi. Postojali su i predlozi o kojima smo, u razgovorima sa profesorima, razmišljali da li da ih prihvatimo ili ne. To su tzv. alko-brave, koje već postavljaju određeni proizvođači automobila, gde jednostavno automatski ne možete upaliti auto ukoliko imate uopšte alkohola u krvi. Međutim, to bi značilo da građani moraju da ugrađuju brave u vozila, što bi izazvalo dodatne troškove i ne znam da li bi to uopšte bilo prihvaćeno od strane naših građana. Tako da vas molim, kada razgovaramo o ovom zakonu, moramo da znamo šta nam je cilj. Cilj nam nije da izazivamo nezadovoljstvo građana zbog mera iz ovog zakona, već da smanjimo broj saobraćajnih nesreća i broj mrtvih i povređenih. Znam da svakome od nas koji smo vozači odgovara da neke od ovih odredaba budu drugačije, ali je to apsolutno nebitno. Takođe bih želeo da kažem, kada su u pitanju saobraćajne nezgode, da je u prošloj godini bilo 67.708 saobraćajnih nezgoda, od toga 51.000 sa materijalnom štetom, 16.651 sa nastradalim licima. Nastradalo je 23.172 lica, od čega je 897 poginulo. Od tih lica 36 su deca do 14 godina, a povređeno je 1.972 dece do 14 godina. Takođe, 43% uzroka saobraćajnih nezgoda u prošloj godini je bila nepropisna ili neprilagođena brzina. Već sam rekao da smo spremni da u razgovorima o ovom zakonu razmotrimo različita mišljenja. Bez obzira što je došlo do promene vlasti u Srbiji, želim da pozovem sve poslanike, poslaničke grupe i partije koje su možda u prošloj vladi imale drugačiji položaj da shvatimo da je ovaj predlog zakona praktično zadržao najmanje 90% svih odredaba iz onoga koji se pojavljivao u prošlom periodu. Želim sada da vam iskreno kažem, svi ovi ljudi koji sede ovde ispred vas su postavljani u vreme prošle vlade, u vreme ministra Jočića i ministra Velimira Ilića, i takođe su pisali i taj zakon. Prema tome, kada govorite da je ovo policijski zakon, molim vas da se malo vratite u prošlu godinu. Da je vaš kolega, moj uvaženi prethodnik Jočić, ministar unutrašnjih poslova, ne verujem da biste tako govorili o ovom zakonu. Sa te strane, policija nema nikakvih namera da ima monopol u ovoj oblasti. Promenite Zakon o policiji, uvedite drugi državni organ koji će se baviti bezbednošću u saobraćaju, ali Zakonom o policiji mi smo nadležni za bezbednost u saobraćaju. Nemojte onda govoriti o policijskom zakonu. Ne može neko biti zadužen za to a da nema u tome nikakva ovlašćenja. Takođe, ne znam zašto bi nekome smetalo učešće policije u određenim radnjama kao što je polaganje vozačkog ispita, kada će i Agencija za bezbednost saobraćaja davati licence za one koji će tu predavati i biti ispitivači. Takođe, zapisnik sa lica mesta ili tzv. uviđaj je dokaz i u drugim sudskim postupcima, i kada su neka krivična dela u pitanju, pa zašto ne bi to bio i taj zapisnik ili izveštaj sa lica mesta kada je saobraćajna nesreća u pitanju? Što se tiče policije, verujte, nije naša ideja da se formira Agencija za bezbednost saobraćaja. To je zahtev stručne javnosti i profesora. Prema tome, molim vas da se ovde opredelite hoćete li agenciju ili nećete agenciju. Što se nas tiče, pošto jedni viču hoćemo a jedni nećemo, sa ove strane, Agencija neće biti na teretu državi jer će se ona finansirati delom iz ovih prihoda koji se ostvaruju na osnovu saobraćajnih prekršaja. Biće na teret građana, ali vam govorim o tome da do sada ni jedan jedini dinar nije išao u policijski budžet od strane građana koji su krivi za saobraćajne prekršaje. Policija nema normu koliko treba nekoga da kazni, zato što oni ne primaju platu na osnovu toga koliko su naplatili kazni. Naravno da se svakome gleda učinak u radu, ali to nema nikakve veze sa naplaćivanjem kazni. Kao što je učinak i sudija u radu to koliko ima predmeta koje je rešio itd. Telo za koordinaciju je definisano na takav način da se u njemu nalaze i profesori, industrija, nevladine organizacije, privredne komore, stručne grupe koje predlažu, sekretarijat koji ima logistiku i ministri iz nadležnih ministarstava, gde će se donositi odluke o svom ovim pitanjima. Sa te strane, Agencija jeste predlog da policija ne radi taj deo posla, nego da ga radi neki nezavisni organ, o čemu ste do sada govorili. Tako da je ovo prihvaćen predlog, u prethodnih nekoliko godina se o tome razgovaralo. Zašto zakon nije ranije donet - mislim da to nije pitanje koje meni treba da se postavi. Ja sam ministar od 7. jula prošle godine. U svakom slučaju, dugo se radi na ovom zakonu. Mislim da je veliki naš doprinos što smo zajednički predložili ovaj zakon - Ministarstvo za infrastrukturu, Ministarstvo unutrašnjih poslova i stručna javnost. Profesori su bili sa nama na predstavljanju ovog zakona posle usvajanja u Vladi. Profesor Vujanić je sedeo zajedno sa nama i govorio o ovom zakonu. On sigurno nije zadovoljan, jer nisu prihvaćeni svi njegovi predlozi, isto kao što možda i svako ministarstvo nije zadovoljno time da li je ušlo sve ono što se tražilo, ali je generalno dobro da je ovaj predlog zakona pred nama. Ovaj zakon treba da važi jednako za sve. I za gospodina Mrkonjića kada ne veže pojas, pošto sigurno neće imati nikakve privilegije, i za bilo koga drugoga. Nema privilegovanih. Ja sam javno rekao i pozvao sve koje poznajem da im ne padne na pamet da me bilo kada zovu, mene ili generala Stojadina, radi intervencije za saobraćajne prekršaje. Prema tome, ovaj zakon upravo mora da se primenjuje na takav način, ako je jednak za sve i ako iskorenimo korupciju. A korupcija može da bude na različitim mestima - u obrazovanju, na polaganju ispita, na tehničkom pregledu, naravno i prilikom utvrđivanja da li je neko napravio saobraćajni prekršaj ili nije. Što se tiče policije, mi imamo Sektor unutrašnje kontrole, radimo na tome i, kao što znate, dosta policajaca je uhapšeno zbog prekoračenja ovlašćenja ili zloupotrebe svojih ovlašćenja i korupcije. Kada je reč o interventnoj jedinici žandarmerije, oni se ne bave kontrolom saobraćaja, oni rade druga pitanja. Ali, kao što mi tražimo metode kako da kontrolišemo i rad saobraćajne policije, a kada je interventna policija u pitanju, u Beogradu smo već opremili jedan auto sa kamerom, koji ćemo sada pustiti u upotrebu. Znači, kada interventna jedinica ide u intervenciju, biće snimak šta se sve dešava, da ne bi posle bilo različitog tumačenja onoga što se desilo na licu mesta. Vršićemo i kontrole naših saobraćajnih policajaca, ali ova činjenica da neće više biti naplaćivanja kazne na licu mesta je dobra upravo zbog toga da bi se sprečila ta vrsta korupcije. Na samom kraju želim da kažem da smo spremni da razgovaramo o različitim predlozima koji su se ovde čuli. Do sada su ljudi koji se bave ovim poslom, koji sede ovde ispred nas, razmatrali 140 amandmana. Od toga je prihvaćeno 30, a 10 amandmana će biti predloženo ne u tom tekstu, nego kao predlog Odbora, sa intencijom koja dolazi iz tih amandmana. U ostalih stotinak amandmana siguran sam da će biti nekoliko desetina koji će biti prihvaćeni, tako da mislim da će sigurno trećina ovih predloženih amandmana biti prihvaćena od strane predlagača, što mislim da nije slučaj ni sa jednim drugim zakonom koji je bio u proceduri u Narodnoj skupštini. U svakom slučaju, razumem odnose u parlamentu, i odnose vlasti i opozicije, i razumem da stav o nekom zakonu možda zavisi od političke pozicije određene političke stranke, ali u ovom momentu nama je cilj da dođemo do što boljeg teksta zakona, spremni smo za dalje razgovore i nadam se da ćemo što veći broj vaših konstruktivnih, dobrih predloga za unapređenje ovog zakona prihvatiti i da će ovaj zakon doneti rezultat, a to je da će se smanjiti broj saobraćajnih nezgoda, da će se smanjiti broj poginulih, povređenih i nastradalih u saobraćajnim nesrećama u Srbiji. Zahvaljujem.
Zaključujem načelni pretres. Prelazimo 2 i 3. tačku dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O OPŠTOJ BEZBEDNOSTI PROIZVODA I ELEKTRONSKOJ TRGOVINI (zajedno u načelu) Obaveštavam vas da je predsednica Skupštine pozvala da ovom delu sednice, pored ministra Slobodana Milosavljevića, prisustvuju i pomoćnici ministra Dušan Protić i Nebojša Lazarević. Potpredsednik Ivica Dačić pita za dozvolu Skupštinu da li može da ide. Zahvaljujem. Naravno da možete. Vaš rad se završava odbranom predloga zakona koji su bili u proceduri. Molila bih vas da ne ometamo red Skupštine. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda i Predlogu zakona o elektronskoj trgovini, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Prema tome, poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će, po ovoj tački dnevnog reda, poslaničke grupe predstavljati: narodni poslanik Milan Lapčević – poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica, narodni poslanik Dejan Radenković - poslaničku grupu SPS-JS, narodna poslanica Aleksandra Janković - poslaničku grupu NS, narodni poslanik Vladan Jeremić - poslaničku grupu SRS. Ukoliko tokom ove sednice poslaničke grupe dostave još odluka o ovlašćenim predstavnicima, Narodna skupština će biti obaveštena o tome. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda i Predlogu zakona o elektronskoj trgovini. Da li predstavnik predlagača Slobodan Milosavljević, ministar trgovine i usluga, želi reč? (Da.) Samo vas molim da jedanput pritisnete taster. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, čast mi je i zadovoljstvo da vas pozdravim i da vam predloge dva nova zakona iznesem. To su zakon o bezbednosti proizvoda i zakon o elektronskoj trgovini. Ovo su dva, pre svega, stručna ili zanatska zakona, ne politička zakona. Zakoni su jasni, precizni. Zakon o opštoj bezbednosti proizvoda ima 29 članova, zakon o elektronskoj trgovini čak i manje, 23 člana. Oba ova zakona treba da poboljšaju kvalitet života u Srbiji, da povećaju šanse građanima Srbije za novo zapošljavanje i da generalno doprinesu da se u ove dve vrlo važne oblasti najviši međunarodni standardi počnu da primenjuju nakon usvajanja zakona i u Srbiji. Preći ću na zakon o opštoj bezbednosti proizvoda. Praktično, opšta bezbednost proizvoda je na jedinstvenom evropskom tržištu garantovana već decenijama. Ova oblast nije do sada na pravi način bila regulisana u Srbiji, a osnov za bezbednost proizvoda je tzv. RAPEK sistem brzog informisanja o bezbednosti proizvoda. Ono što Srbija prvo mora da uradi nakon usvajanja ovog zakona, nadam se, u Skupštini Republike Srbije, jeste da izradi svoj mali RAPEK sistem internog obaveštavanja i da time postane deo jedinstvenog evropskog sistema o bezbednosti proizvoda. Ovaj sistem će biti zajednički za više ministarstava, od Ministarstva trgovine i usluga, gde tržišna inspekcija već radi na početku uspostavljanja ovakvog sistema, preko Ministarstva poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede, Ministarstva zdravlja i još brojnih drugih institucija koje će biti uključene preko svojih službi u izveštavanje i obaveštavanje o opštoj bezbednosti proizvoda. Ovaj sistem predstavlja i pravni osnov za primenu ovog zakona i verujem da ćemo vrlo brzo, a to je najkraći mogući rok, nekoliko narednih meseci, ovaj sistem u potpunosti pustiti u primenu i u funkciju u Srbiji. Inače, ovim zakonom će u naš pravni sistem biti ugrađene odredbe, odnosno uputstva, direktive Evropske zajednice o opštoj bezbednosti proizvoda iz 2001. godine i uputstvo, odnosno direktiva o obmanjujućim proizvodima iz 1987. godine, tako da sa ove dve direktive, odnosno uputstva mi ispunjavamo najviše evropske standarde u ovoj vrlo važnoj oblasti za bezbednost proizvoda, kvalitet života ljudi i bezbednost svih nas, potrošača građana Srbije. To su glavni razlozi, ne samo pravni, ne samo usklađivanje i harmonizacija, već i obezbeđivanje visokog nivoa kvaliteta zaštite zdravlja građana Srbije, ali isto tako i potreba da nam se ne dešava, kao što se dešavalo prethodnih godina, verovatno i ove godine, da nedovoljno kvalitetni ili nebezbedni proizvodi koji ne mogu da se prodaju na tržištu EU dođu na tržište Srbije. Bile su to i igračke bojene nekvalitetnim bojama, štetne po zdravlje dece koja se njima igraju, ali isto tako i hrana i neki drugi proizvodi, i delovi za automobile. Osnovna intencija ovog zakona i naš cilj, kao predlagača, jeste da najviše evropske standarde u ovoj oblasti počnemo da primenjujemo i u Srbiji i da čitavo tržište Srbije i teritorija Srbije postane zabranjena i za takve proizvode. Ono što ovaj zakon donosi kao novinu, to su i određene definicije i tumačenja nekih pojmova, kao što je na primer izraz proizvod, koji u ovom zakonu podrazumeva finalni proizvod, koji se uz naknadu ili bez naknade isporučuje krajnjem potrošaču ili mu se čini dostupnim, bilo kroz kupovinu, lizing, zakup, probu i drugo, uključujući i proizvode u vezi sa pružanjem usluga i, bez obzira da li je u pitanju nov, upotrebljavan, popravljan ili prepravljan proizvod. Na ovaj način obuhvaćeni su i proizvodi koji se koriste prilikom pružanja usluga potrošaču, na primer, hajde da kažemo šamponi za kosu ili lak za kosu koji se korite u frizerskim salonima ili neki preparati koji se koriste u kozmetičkim salonima. Drugim rečima, praktično, sve ono što se koristi u našoj zemlji potpada pod uticaj ovog zakona i siguran sam da će bezbednost i kvalitet zaštite zdravlja građana Srbije usvajanjem ovog zakona biti podignut na najviši mogući nivo. Takođe, jedan novi pojam je opozivanje. To je pravni institut koji do sada nije bio poznat u našem pravnom sistemu. Ima za cilj privremeni povraćaj opasnog proizvoda od potrošača i drugog korisnika koji im je već isporučen ili učinjen dostupnim. Pretpostavljam da ste imali svi prilike da čitate u novinama kako su neki automobili, na primer, zbog neispravnosti nekog dela, da li je to kočioni sistem ili sumnje da je možda nešto neispravno, čak i u velikim serijama u Evropi, povlačeni od kupaca ili korisnika tih proizvoda, da bi se izvršila popravka, provera ili otklanjanje nepravilnosti. Upravo ovaj institut opoziva to ovim zakonom će omogućiti kao pravo i svima nama kao potrošačima Srbije, ali i proizvođačima ili ponuđačima, prodavcima tih proizvoda, kako bi se opet predupredili neželjeni mogući događaji i po bezbednost, ajde da kažemo, i života građana Srbije. Ovaj evropski sistem, praktično, informisanja o bezbednosti proizvoda služi unapređenju saradnje između naših institucija i naših organa, inspekcijskih i drugih institucija i paralelnih evropskih institucija. I ono što u ovom kratkom predstavljanju ovog zakona, pošto je i sam zakon kratak, 29 članova, još jednom ponavljam, želim da kažem, to je da vas pozovem da podržite ovaj zakon, da kroz amandmansku raspravu, ako imate konkretnih ideja i predloga kako da ga u nekim segmentima popravimo, to iznesete. Mi ćemo, naravno, sa uvažavanjem i poštovanjem, te predloge proanalizirati, a opet da svi zajedno učinimo jednu dobru stvar građanima Srbije i da im pomognemo da se, kao i građani najrazvijenijih država Evrope i sveta, osećaju bezbednijim i sigurnijim. Toliko o zakonu o opštoj bezbednosti proizvoda, a dozvolite mi da vas sa nekoliko reči informišem i o Predlogu zakona o elektronskoj trgovini. Ovaj zakon ima dvadeset tri člana, treba istaći da je, pre svega, cilj ovog zakona da oblast elektronske trgovine, jednog značajnog i iz godine u godinu rastućeg biznisa u svetu, donesemo i u Srbiji. Nikada u našoj pravnoj praksi nismo imali zakon koji je regulisao elektronsko poslovanje, odnosno elektronsku trgovinu, a naprosto, činjenica da živimo u informacionom društvu, u kome je tehničko-tehnološki progres i u ovoj i u svim drugim oblastima gotovo dnevni, nalaže nam potrebu i da ovu oblast uredimo zakonom. Što se tiče pretpostavki za razvoj elektronskog trgovanja, pa rekao bih i elektronskog poslovanja u Srbiji, one se iz dana u dan popravljaju. Po podacima Zavoda za statistiku Republike Srbije, u našoj zemlji ima negde oko milion i po računara, preko 80% vlasnika računara koristi internet i to su, zaista, značajne pretpostavke da elektronska trgovina u Srbiji može da se razvije, a s obzirom da je radno mesto u elektronskoj trgovini, nekoliko puta jeftinije nego radno mesto u fabrici ili u nekom drugom sektoru privrede ili vanprivrede, mislim da će u ovim kriznim i teškim vremenima i to biti značajno za građane Srbije. Praktično, jedan računar, kojih ima preko milion i po u Srbiji, telefonska linija, sto gde će taj računar stajati i dobra volja su dovoljni da bi bilo ko u Srbiji okušao svoju sreću u elektronskoj trgovini. Praktično, ovaj zakon je vrlo liberalan. On ne donosi restrikcije, omogućava svakom ko to želi da se u ovom poslu okuša, a zakon reguliše pravila elektronskog trgovanja. Mnogo štošta u trgovanju je promenjeno u odnosu na prethodnih samo nekoliko godina i značaj ovog biznisa i njegov rast, kao što sam rekao i uprkos krizi, evo, usvajanjem ovog zakona će biti i šansa za građane Srbije. Inače, i to je važno znati, elektronska trgovina u svetu je biznis koji vredi na godišnjem nivou globalno gledano i negde do 100 milijardi dolara. Srbija je na samom početku, odnosno rekao bih da u Srbiji imamo elektronske trgovine, ali je ona zaista minorna ili marginalna. Svega nekoliko ozbiljnih privrednika se elektronskom trgovinom bave, ali jedan od problema sa kojima se svi mi kao građani suočavamo, kada poželimo da knjigu kupimo preko, ne znam, E-buy ili Amazon.com, ili neki drugi proizvod, nažalost nije moguće, i svi oni koji su to probali, znaju da i tamo gde je moguće nešto kupiti preko mreže, plaćamo, praktično, pouzećem, kada taj proizvod stigne kod nas, a ne platnom karticom i ne preko mreže. Upravo plastično i rečeno, ovaj zakon treba te prepreke i te nemogućnosti da otkloni i da i svima nama omogući da ne platimo više nego što košta, na primer, knjiga – dvadesetak dolara iz Engleske ili Amerike ili Nemačke, a da kod nas, zbog špedicije, zbog carine, zbog već kojekakvih drugih troškova, ona košta možda duplo ili mnogo više. To su prednosti ovog zakona. Još jednom napominjem da zaista su ovo zanatski zakoni, stručni zakoni, u kojima nema ni politike, ni politikantstva, još jednom vas pozivam da prvo date doprinos kroz ovu diskusiju, ako je moguće da se ovi zakoni poboljšaju i poprave, a naravno i pre svega, da podrškom ovim zakonima, svi zajedno pomognemo građanima Srbije. Hvala.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za trgovinu i turizam, narodni poslanik Milan Đokić, predsednik Odbora želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za evropske integracije, narodni poslanik Laslo Varga, predsednik Odbora želi reč? (Ne.) Da li žele reč narodni poslanici koji su izdvojili mišljenje, narodna poslanica Lidija Dimitrijević, na sednici Odbora za trgovinu i turizam? (Da.) Reč ima narodna poslanica Lidija Dimitrijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao član Odbor za trgovinu i turizam izdvojila sam mišljenje na sednici ovog odbora. Čitajući Predlog zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, na prvi pogled bi se mogao steći utisak da je vlasti u Srbiji stalo da obezbedi jedan viši nivo zaštite zdravlja i bezbednosti potrošača, koji će kupovati proizvode radi finalne upotrebe i drugih korisnika, koji će proizvode koristiti za svoje potrebe, tj. za obavljanje svojih profesionalnih delatnosti. Nažalost, istinski razlog donošenja ovakvog zakona jeste usaglašavanje našeg sa zakonodavstvom Evropske unije. To je obaveza koju srpska vlast želi da ispuni, jer živi u uverenju da će Evropska unija primiti Srbiju u svoje članstvo. Ne želi da otvori oči pred istinom da u stvari Evropska unija ne želi pridruživanje Srbije Uniji. Tako će i ovaj predlog zakona kada bude usvojen, kao i mnogi drugi pre njega, postojati reda radi i neće se primenjivati. To je sudbina mnogih zakona u Srbiji, koji se navodno donose u interesu građana. Činjenica je da ovoj vlasti nisu prioritet interesi građana, već sopstveni interesi i interesi onih izuzetno uspešnih privrednika, koji su njima u kumovskim, rodbinskim, drugarskim i ostalim vezama i koji iza njih stoje svim svojim sredstvima. Kada bi se doneti zakoni primenjivali, slika srpskog tržišta bi morala da bude sasvim drugačija. Prejak uvoznički lobi učinio je da na našem tržištu bukvalno ima svega i svačega. Prioritet u tim aranžmanima je iznos provizije koju će neko dobiti, a ne karakteristike proizvoda koji će se uvoziti. Ukoliko je iznos provizije odgovarajući, to da li je proizvod bezbedan ili nije, manje je važno. U uslovima kada je svet zahvatila ekonomska kriza za građane Srbije to nije ništa novo, jer u takvim uslovima građani Srbije žive godinama unazad. Kada nemate novca da kupite proizvod koji želite, kupićete sličan za koji imate novca, bez obzira da li vam on ne odgovara, njegov kvalitet i ostale njegove karakteristike, ali imate potrebu za njime, za bolji nemate novca i onda kupujete kako ne biste ostali bez ičega. Koristeći ove teške dugogodišnje uslove života građana Srbije, moćnici obezbeđuju prodor svakojakih proizvoda na naše tržište. Ono što je uznemirilo mnoge u prethodnih nekoliko godina, najpre krajem 2007. a zatim i početkom 2008. godine, o čemu je maločas i ministar govorio, jeste prisustvo opasnih dečijih igračaka na naše tržište. Roditelji su smatrali da je dovoljno to što su igračke bile označene SЄ (si-i) oznakom na deklaraciji koja je garant bezbednosti. Ispostavilo se da to nije tačno. Ova oznaka trebalo bi da garantuje da igračka zadovoljava minimalne zahteve sigurnosti proizvoda. Problem je u tome što ovu oznaku ne dodeljuje zvanična organizacija, već je sam proizvođač postavlja, kako bi označio da je proizvod izrađen u skladu sa primenjivim direktivama. Na taj način proizvođač je obezbedio nesmetano kretanje proizvoda na tržištu. Mnoge dečije igračke na našem tržištu nose si-i SЄ oznaku, ali ne poseduju ostale potrebne podatke o proizvođaču, poreklu, hemijskom sastavu, rukovanju i ostale, a koje su neophodne da bi se znalo da je igračka bezbedna za upotrebu. Postojalo je ubeđenje među našim kupcima da su opasne igračke samo one u kineskim prodavnicama. Međutim, proizvodi slični onima koji su povučeni sa tržišta EU zbog toksičnosti pronađene su kod nas i u renomiranim prodavnicama dečijih igračaka, kao i u veletrgovinama velikih distributera i sve su one na sebi imale si-i SЄ oznaku. Vredan pažnje je podatak da su sve igračke opasne po dečije zdravlje nađene u pet kineskih prodavnica u Zaječaru i Boru, za koje je nadležni Zavod za javno zdravlje utvrdio da se, prema važećim pravilnicima, ne smeju naći u slobodnoj prodaji, imale rešenje granične inspekcije o ispravnosti. Ove igračke prošle su carinsku kontrolu, dobile sertifikat o ispravnosti i bile su dostupne deci. Rezultat kontrole ispravnosti pokazuju najveći broj primedaba na organoleptička svojstva, izgled i miris, ali su kod pojedinih pronađeni i tragovi hroma i olova, i to u bojama gumenih igračaka za kupanje, glodalica, zvečki ili automobila igračaka. Neke druge hemikalije, kao što je ftalat (DEHP), nalaze se u senkama, karminima i slagalicama.
Pet minuta. Vreme na raspolaganju za izlaganje za izdvojeno mišljenje je iskorišćeno. Zahvaljujem. Da li želi reč narodni poslanik Momir Marković, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređem na ovu temu samo ću da podsetim na neka dešavanja u nedavnoj prošlosti. Naime, Odbor za evropske integracije i delegacija su nedavno bili u Briselu, gde su svi učesnici od ministra unutrašnjih poslova obavešteni da je jedino Srbija ispunila sve uslove koji su bili zahtevani od nas za belu šengen listu. Kako vidimo danas u novinama, od bele šengen liste nama ništa još izvesno vreme. Zakon o bezbednosti proizvoda je samo jedan od tih evropskih zakona i jedan od preduslova, kako nam kažu ovi iz Evrope, da bismo eventualno nekada ušli u EU. S druge strane, zahvaljujući vladavini od 5. oktobra naovamo, a pogotovo od odluke za jednostranu primenu SSP-a, odnosno Trgovinskog sporazuma, dela SSP-a, Srbija je postala eldorado za proizvode koji su zabranjeni u EU. Neću da vas podsećam da ćete sada u prodavnicama naći čokoladu "milka" i čokoladu "milke", i cene su im iste, samo što je ovo falsifikovan proizvod, a "milka" je, eventualno, proizvod proizvođača iz Švajcarske. Međutim, i tamo postoje proizvodi za EU i proizvodi za Srbiju - treći svet, odnosno za tržište izvan EU. Da vas podsetim da, recimo, kranjsku kobasicu ne možete naći u EU, ali ćete je naći u Srbiji, jer je Slovenija našla tržište upravo u Srbiji. Ne možete je naći zbog sastava od koga je napravljena, veća količina masti, vode itd. Ono što je mnogo opasnije, proizvodi opasni po zdravlje nalaze se na našem tržištu i niko dosad ništa nije uradio da se to bar malo zaustavi, ako ne i spreči. Podsećam vas, kada smo usvajali zakone vezane za laboratorije za ispitivanje kvaliteta proizvoda, da su tada laboratorije koje su decenijama radile i vrlo uspešno štitile potrošače, bile zatvarane, a dobijale su dozvolu laboratorije, pre dobiju dozvolu, pa tek onda kupuju opremu i otvaraju laboratorije. Danas su potrošači u Srbiji apsolutno nezaštićeni. Da vas podsetim na genetski modifikovane proizvode koji su zabranjeni u EU, zabranjeni svuda u svetu, ali firma "Monsanto" preko jednog potpredsednika jedne stranke u vladajućoj koaliciji, a gospođa se zove Ivana Dulić-Marković, i te kako izvozi te genetski modifikovane proizvode. Da vas podsetim da su proizvođači malina u celoj zapadnoj Srbiji kupovali sadnice genetski modifikovane, čak i zaražene, i danas sedam godina ne mogu ništa da proizvode na tom zemljištu. Da vas podsetim da se i lekovi sumnjivog kvaliteta i sumnjivog roka trajanja nalaze na našem tržištu. Čak se išlo i dotle da se kupuju nove kutije, da se prepakuje lek, pa na kutiji jedan datum trajanja, a na leku, ako nađete, onda je to datum koji je već istekao. Da vas ne podsećam na to da su falsifikovani omoti za falsifikovane proizvode, u Bugarskoj se mogu kupiti za bilo koji proizvod, pa ćete kupiti prašak "ariel" po ceni koja je u Evropi, a dobićete prašak koji će vam upropastiti mašinu. Ovaj zakon bi trebalo, bar u obrazloženju tako piše, kaže: "Osnovni razlog za donošenje ovog zakona je obezbeđenje visokog nivoa zaštite zdravlja i bezbednosti proizvođača koji proizvode upotrebljavaju, kao i drugih korisnika koji proizvode koriste za svoje potrebe, odnosno u obavljanju svojih profesionalnih delatnosti". Dame i gospodo, pitam ko je od 2000. godine naovamo dozvolio da se proizvodi opasni po zdravlje, proizvodi opasni po život, čak nalaze na našem tržištu? Vi ste bili na vlasti, bilo u kom agregatnom stanju, bilo u kakvom pakovanju, ali uglavnom ste vi bili…
Narodni poslaniče, vreme od pet minuta koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Da li želi reč narodni poslanik Radica Jocić, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije, a povodom razmatranja Predloga zakona o elektronskoj trgovini? (Ne.) Da li želi reč narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije, a povodom razmatranja Predloga zakona o elektronskoj trgovini? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
S obzirom na razvoj događaja, htela sam, potpredsednice, da tražim dozvolu od vas da svoju diskusiju najbolje otpevam, budući da je odnos prema parlamentu takav da se zakoni koji su od vrlo velikog značaja gledaju i mogu gledati posle "Evrovizije". Da li je u redu da, recimo, zakon o elektronskoj trgovini otpevam? Bilo bi dobro? Hajde da vidimo i da obezbedim muzičku pratnju. Ovo stvarno postaje diskvalifikacija parlamenta. Radi se o veoma ozbiljnim zakonima i čudi me da je i ministar Milosavljević pristao da učestvuje u ovako koncipiranom zasedanju. Znači, nije reč o zakonima koji su bez značaja za građane Srbije. Pošto su kolege iz SRS uglavnom govorile o opštoj bezbednosti proizvoda, neću pevati, ali ću govoriti o zakonu o elektronskoj trgovini, jer je Nova Srbija ozbiljna stranka. Kao stranka koja državi Srbiji ne samo da nudi evropsku budućnost, već stalno podseća na to da je naša zemlja oduvek bila u Evropi kao kolevka evropske civilizacije u celini i kolevka mnogih univerzalnih vrednosti, mi pozdravljamo svaki zakon koji će doprineti da povratimo vlastito dostojanstvo, kao civilizovan, obrazovan i inteligentan narod, u državi koja će uskoro, posle novih izbora, ponovo voditi ljudi koji su i započeli evropske integracije, doneli ogromne investicije iz sveta, ponašajući se domaćinski, demokratski i odgovorno prema građanima, ali i institucijama države koje treba da nadžive svakog od aktuelnih političara. Mislim na ministra Velimira Ilića i Vladu dr Vojislava Koštunice. Dakle, dobro je što konačno dobijamo zakon o elektronskoj trgovini, iako ponovo zaostajemo za zemljama u okruženju. Ovaj zakon je Slovenija donela 1990. godine, Hrvatska 2003, a Crna Gora 2004. godine. Dodatni nedostatak je što su predlagači zakona ovo loše prolazno vreme mogli da iskoriste na mnogo bolji način do za puko prepisivanje predmetnih zakona. Uporednopravni pristup, odnosno poređenje zakona navedenih zemalja u okruženju govori u prilog izrečene teze da je predlagač, valjda zbog zaostatka u vremenu, bukvalno prepisao zakonska rešenja, ne bi li mi na brzinu pokazali da i mi konja za trku imamo. Šteta je što nije iskorišćeno zaista zavidno znanje naših stručnjaka, koji bi u nekom boljem timu mogli da naprave i kvalitetniji predlog zakona. Poslanici vladajuće stranke podvučene "žutom" se u Skupštini ponašaju kao ponavljači. Ponavljaju prevare i direktne manipulacije karticama, po principu od Bodruma do podruma, a kadu tome budu uhvaćeni mehanizmom projekcije, nalazi krivce u onima koji su ih uhvatili i obelodanili ponovljeni lopovluk. Predlagači zakona nikako nisu ponavljači. Oni su često samo puni prepisivači i prevodioci tuđih reči, ne bi li se po svaku cenu dodvorili EU, a bez promišljanja o tome kolike su specifičnosti naše zemlje u ovoj oblasti, kakve su potrebe korisnika ili komentari politički neobojene stručne javnosti. Jesu ovde održani okrugli stolovi na ovu temu, ali ili nije bilo dovoljno sluha ili dovoljno vremena da se komentari realnih eksperata uvrste u ovo zakonsko rešenje. Kada već toliko toga prepisujete i papagajski ponavljate, sve što vam razni evropski komesari, ađutanti, ambasadori, pa čak i šefovi diplomatskih protokola nalože, ne bi bilo loše da ste usvojili slogan čuven u oblasti ekologije, a primenljiv na sve aspekte života – misli globalno, deluj lokalno. Da vam je jedina mana prepisivanje, koja se inače u pristojnim školama kažnjavalo ukorom, pa isključenjem, ne bi bilo toliko strašno. Strašnije je što ste vi potpuno izgubili kontakt sa realnošću, što vas nimalo ne zanima to što 95% Srbije živi na rubu egzistencije, što ne može da isplati kredite koje ste im vi tako toplo preporučivali, pa ostaju bez kola koja su uzeli na lizing, jer nemaju para za dalje rate, neki i bez nekretnine, jer su sebi obesili omču hipotekarnih kredita, verujući vašim lažima, osnaživanju srpske privrede, akcijama od 1.000 evra, bajci o "puntu'', koja je zamenila stvarnost o opravdanom buntu prevarenih, obespravljenih, opljačkanih. Niste primetili kragujevačke štrajkače glađu dobrih 17 dana, ali se zato na 200 metara od njih održavala gradska proslava na kojoj se sa razglasa čulo "stigla sarma, hajde ljudi navalite". Komentar ove gotovo nadrealne situacije sam čula na vestima Bi-Bi-Sija. Da li je moguće da ste toliko izgubili osećaj za svoje bližnje, za svoj narod, da ćete uraditi sve da nas dodatno degradirate pred svetom, kao ljude bez elementarnog saosećanja, solidarnosti, osećaja bilo kakvog zajedništva. Šta vas briga što radnici RK Beograd štrajkuju mesecima ispred zgrade Predsedništva Srbije, a kada se ispostavi da ih lepi Bora ne doživljava kao svoj slatki greh, i usude se da blokiraju gradsku saobraćajnicu kod Vlade, optužite ih da maltretiraju sugrađane. Neprekidno delite Srbiju i huškate jedan deo naroda na drugi, a sve po principu – zavadi pa vladaj, verujući da ćete izbeći pravedni gnev ljudi koje prezrivo gledate iz zatamnjenih automobila. Aman ljudi, naravno da je važno imati zakon o elektronskoj trgovini, a isto tako je važno pogledati u oči ljudima koji su radili u velikim trgovinskim firmama, koje su otišle u stečaj i tandariju, a sada je najbolje da se sami povuku na groblje slonova. Da li vam je poznato da imate novi štrajk u Kragujevcu? Da li ćete štrajkačima, sada kao štrajkbrejkere dovesti kelnere sa sarmom ili na meniju i poneki prst ili drugi deo tela. Kažu vaši mediji, taj koji je sebi pojeo prst je ionako bio lud, a još je sve izmontirano. Super. Umesto da shvatite šta se ovde događa kao ozbiljnu opomenu da ćemo svi stvarno ovde poludeti od vaše bahatosti, vi dalje ni našta ne reagujete. Važno je da su vaša deca, kumovi, prijatelji i tajkunske preporuke i ostali VIP tipovi siti, a narod neka gladuje kada ste ga već proglasili ludim. Dakle, na samom početku sam rekla da mi kao stranka koja, imajući nacionalni interes građana neprekidno na umu, ne možemo da budemo protiv modernih tehnologija, elektronskih zapisa, interneta, metodologije koja je svet već učinila globalnim selom. Budući da u Srbiji postoji ogromna medijska blokada kakva, osnovano tvrdim na osnovu iskustva u političkom životu, nije postojala ni u vreme Slobodana Miloševića, a najviše podseća na ''neobrozna'' vremena, ne samo mladi, već i mnogi ljudi srednje i starije generacije okreću se internetu, bave se istraživačkim radom, "guglaju", kako bi se to popularno rekli, saznaju sve i svašta, učestvuju u forumima i polemikama, gde nema tamo nekog Čanka, koji ponovo uvodi poznati komunistički verbalni delikt i preki sud u ime naroda. Zbog svih tih ljudi koji često čak i ne poseduju lične računare, već se "kače" na mrežu gde i kako stignu, od internet kafea, preko prijateljskih i rođačkih sprava, do mobilnih telefona, koji ponekad mogu da iskoriste wireless nekih institucija, stvarno je potrebno urediti ovu oblast. Utoliko je zakon o elektronskoj trgovini bitan, ali je predlagač pre svega trebalo da uzme u obzir sveobuhvatnije rešenje u vidu zakona o elektronskom poslovanju, budući da bi se samo tako obuhvatili svi oblici korišćenja informaciono-komunikacionih tehnologija u oblasti poslovanja. Pojam poslovanja je daleko širi i sveobuhvatniji od pojma trgovine, te je samim tim potrebno šire i obuhvatnije rešavanje poslovanja u elektronskom okruženju, imajući u vidu specifičnosti koje internet i elektronske komunikacije poseduju. Internet svakog dana dobija neke nove pojavne oblike, pri čemu 90% komunikacije na internetu ima ekonomski karakter, a da nije nužno u pitanju trgovina u užem smislu. Reč jeste o poslovanju, koje npr. podrazumeva razmenu, oglašavanje i prodaju oglasnog prostora koji zavisi od posećenosti nekog sajta. Na nekoliko primera pokazaću zašto ovaj predlog zakona o elektronskoj trgovini nije dovoljno širok da obuhvati sve vidove elektronskog poslovanja. Recimo, postoji nešto što se zove protivpravna upotreba ključnih reči. O čemu se radi? Kada odete na neki pretraživač tipa "Google", vi određeni pojam tražite tako što ukucate ključne reči, podaci o sadržaju veb stranice prilagođeni pretraživačima koji su najpoznatiji, Google, Yahoo, Altavista jesu isti, iako su nevidljivi korisnici, vrlo su važni, jer se uz pomoć njih utvrđuje sadržaj i kreiraju tzv. "search" liste. Pozicija na internet pretraživačima biće rangirana prema zadatim kriterijumima pretraživanjima, odnosno ključnim rečima. Meta tagovi ne moraju da korespondiraju sa stvarnim sadržajem stranica. Pretraživači imaju više kriterijuma za pretragu ključnih reči. Niži nivo podrazumeva da se ključne reči pojavljuju samo u okviru veb prezentacije, a viši nivo, vlasnik pretraživača, formularom zahteva da ga stavi na listu i navodi ključne reči. Međutim, može zatražiti savet od pretraživača koju ključnu reč da upotrebi kako bi ga krajnji korisnici lakše pronašli, što zapravo znači da se radi o kupovini ključnih reči. Nije trgovina u užem smislu, nego kupovina nečeg što je neopipljivo, ali zapravo predstavlja elektronsko poslovanje. To znači da je softver podešen tako da pojedini sajtovi imaju prednost, čak i kada u potpunosti ne odgovaraju tematskom smislu. Vlasnici žigova trpe zbog ovakve prakse, jer potencijalni klijenti, umesto na njihove sajtove, odlaze na sajt drugog lica koje je kupilo njihov žig kao ključnu reč. Ovde je takođe reč o nelojalnoj konkurenciji, jer stvaranje mogućnosti zabune gotovo da i ne postoji, a samo ukucavanje žiga u pretraživač nije povreda žiga. Sledeći fenomen koji postoji, opet nije obuhvaćen ovim predlogom zakona o elektronskoj trgovini, jeste protivpravna upotreba meta tagova. To su ovi softverski parametri HTML, odnosno kod u kome se pišu veb stranice. U meta tagovima nalaze se različiti podaci o HTML dokumentu, koji bi trebalo da sadrže i osnovne podatke o sadržaju veb stranice, na primer autor, ključne reči, opis dokumenta. Meta tagovi ne moraju da korespondiraju sa stvarnim sadržajem stranicama. U formi meta taga pojedini autori navode ime poslovnog konkurenta u nameri da privuku njegovu klijentelu. Pravni problem nastaje kada neko svesno upotrebljava odrednice koje ne korespondiraju sa sajtom ili su u direktnoj vezi sa sajtom svog poslovnog konkurenta, kako bi privukao klijentelu na svoj sajt. Očigledna je opet opasnost od nelojalnog korišćenja, čak i zloupotrebe tuđe reputacije i poslovnog renomea. Treća pojava koja nije tretirana aktuelnim Predlogom zakona je nedozvoljeno linkovanje. Link predstavlja, odnosno označava vezu iz među dva različita fajla ili različitih delova istog fajla, odnosno bilo koje informacije u elektronskom obliku. Jeste uobičajena praksa povezivanja, linkovanja veb stranica, bez izričitog odobrenja vlasnika linkovane strance, zbog obostrane koristi. Međutim, neke forme linkovanja imaju opet karakter nelojalne konkurencije, koja je zabranjena članom 22. Zakona o trgovini. Duboko linkovanje postoji kada link sa jednog sajta ne vodi na naslovu stranicu drugog sajta, već neposredno na pojedinu veb stranicu unutar njega, čime se naslovna jednostavno preskače. Dalje, ovo sada zvuči prilično komplikovano, ali ću na kraju objasniti, reč je o mogućim zloupotrebama. Frejmovanje je tehnologija koja omogućava vizuelnu podelu monitora na više različitih delova tzv. frejmova od engleske reči frame, koja znači okvir. Iako nema oštrih razlika između ovoga o čemu sam govorila, dubokog linkovanja i frejmovanja, razlika se ogleda u tome što kod frejmovanja ne dolazi do promene URLadrese, pa korisnici uopšte ne mogu da primete da u stvari posmatraju sadržaj koji je postavljen na drugom sajtu. Vlasnik vebsajta praktično inkorporira sadržaj tuđeg sajta u svoj u okviru frejma, odnosno okvira na svojoj stranici. Šta to znači? Slikovito rečeno, pogled kroz frejm je kao kada bi vi napravili prozor u komšijin stan i iz vašeg stana gledali u njegovu sobu. Tako i posetilac sajta ostaje na prvobitnoj stranici gledajući kroz frejm sadržaj drugog sajta. Najveći problemi, kao i kod dubokog linkovanja, odnose se na gubitke naknade za reklamni prostor. Srpski rečeno, reklamiranje na internetu i elektronskim komunikacijama nije samo vid marketinga. Za mnoge učesnike je isključivi izvor prihoda i sve aktivnosti koje obavljaju u funkciji su što veće posećenosti njihovih sajtova. Naime, ako prodaja oglasnog prostora na televizijama, na primer, zavisi od gledanosti, prodaja elektronskog oglasnog prostora zavisi od posećenosti sajta. Poznato je da komercijalne televizije, u nastojanju da obezbede što veću gledanost, plaćaju prava prenosa raznih sportskih događaja, osmišljavanje emisija i slično, a zauzvrat očekuju prihode od reklama. Što je televizija gledanija i reklama je skuplja. Tako funkcioniše internet oglašavanje. Zato je i ovakve pojave nužno sankcionisati zakonom, a najprirodnije bi bilo da su one sankcionisane u okviru jednog obuhvatnijeg zakona o elektronskom poslovanju. Još jedan od bitnih razloga za tvrdnju o manjkavosti zakona o elektronskoj trgovini jeste i činjenica da naš krivični zakon predviđa sedam krivičnih dela koji imaju zajednički objekt zaštite bezbednosti računskih podataka, odnosno informacionih sistema u celini i poverenje u istinitost ovih podataka. Prvo, oštećenje računarskih podataka i programa, drugo, računarska sabotaža, treće, pravljenje i unošenje računarskih virusa, četvrto, računarska prevara, peto, neovlašćeni pristup zaštićenom računaru ili računarskoj mreži, šesto, sprečavanje i ograničavanje pristupa javnoj računarskoj mreži i sedmo, neovlašćeno korišćenje računara i računarske mreže. Kao nekakav zaključak nameće se da je očigledno da je ova prepisivačka brzinska škola dovela dotle da ne bude donesen stvarno ozbiljan i obuhvatan zakon kojim bi se tretirao fenomen elektronskog poslovanja u celini. Umesto toga mi ćemo voljom vladajuće većine, koja može da glasa i sa prisustvom duha u vidu kartica, a odsustvom tela u vidu boravka na nekom mestu lepšem i dinamičnijem od Skupštine, doneti ovaj zakon o elektronskoj trgovini. Teško nam je da uvažimo čuvenu opasku da se sve može dopuniti, dalje razraditi podzakonskim aktima, jer zakoni treba da se donose javno. Ako za to nema volje, proglasimo demonkraturu, ukinimo Skupštinu, klonirajmo osobu u ulozi predsednika Srbije, kako bi konačno bio ''one man band''. Samo nas nemojte uveravati da je bolje nešto nego ništa, i to baš vi, koji ste za izbornu kampanju za Brozovog najboljeg političkog učenika izabrali pesmu „Što ne može niko, možeš ti“.
Ovlašćeni predstavnici ili predsednici koji su se prijavili su narodni poslanici Dejan Radenković, Milan Lapčević i Vladan Jeremić, pa reč ima narodni poslanik Dejan Radenković.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministri, govoriću o ova dva zakona koji su sada pred nama i na početku ću uzeti reč po zakonu o opštoj bezbednosti proizvoda. Donošenje zakona o opštoj bezbednosti proizvoda – kojim se u domaći pravni sistem ugrađuju odredbe, uputstva, tj. direktive Evropske zajednice o opštoj bezbednosti proizvoda i uputstva, direktive o obmanjujućim proizvodima, koji datiraju još iz 1987. godine – predstavlja jedan od važnih elemenata ispunjavanja te naše obaveze. Nije samo razlog za donošenje ovog zakona zbog evropskih prava, već se ovim zakonom određuje visok nivo zaštite zdravlja i bezbednosti potrošača koji proizvode upotrebljavaju, kao i drugih korisnika koji proizvode koriste za svoje potrebe, odnosno u obavljanju svojih delatnosti. Veliki broj opasnih proizvoda nam je dostupan i dolazi nam iz okruženja iz samo jednog jedinog razloga, zato što tamo postoji sistem zaštite i ti proizvodi se mogu prodavati samo u zemljama poput naše i koje nemaju ovakav ili sličan propis. Zakon koji je pred nama bez sumnje će podići kvalitet života građana u našoj zemlji i opštu bezbednost potrošača, koja je u velikoj meri ugrožena. Bez sumnje, ovaj predlog zakona uređuje ovu oblast tako što visoko podiže nivo bezbednosti proizvoda i od opšte je koristi za našu zemlju, odnosno za zdravlje naših građana. Opšta bezbednost proizvoda na evropskom tržištu garantovana je već nekolikodecenija najrigoroznijim propisima Evropske unije, kroz koje se obezbeđuju visok nivo zdravlja i bezbednosti potrošača. Deo tog složenog mehanizma je i RAPEKS, koji je i ministar pominjao- sistem brz razmene informacija o opasnim proizvodima. Da bu se uspešno uključila u ovakav sistem, Srbija prvo mora da razvije svoj interni informacioni sistem, koji će koristiti svi državni organi koji su zaduženi za bezbednost proizvoda. Ovaj predlog zakona, između ostalog, predstavlja i pravni osnov za uvođenje ovakvog sistema. Ovim zakonom obezbediće se stavljanje na tržište Srbije isključivo bezbednih proizvoda i onemogućiće se proizvodnja, uvoz i stavljanje na tržište obmanjujućih proizvoda, ali i njihov izvoz. Kako u našoj zemlji trenutno ne postoji pravni okvir za garantovanje svih tih opštih bezbednosnih proizvoda i onih koji nisu predmet tehničkih i drugih propisa koji utvrđuju suštinske, odnosno bitne zahteve bezbednosti proizvoda. Trenutno ne postoje propisi koji sadrže izričite i jasne odredbe o obavezama proizvođača i distributera na tržištu. One stavljaju isključivo bezbedne proizvode, sa aspekta svih poznatih rizika koje bi proizvod mogao da predstavlja u smislu dostignutog stepena naučnog, tehnološkog i tehničkog razvoja. Većina tehničkih propisa koji trenutno do neke mere regulišu bezbednost proizvoda u našoj zemlji doneti su pre mnogo godina. Samim tim su zastareli sa stanovišta tih novih rizika zbog novih tehnoloških dostignuća i razvoja koji tad nisu bili poznati u prošlosti do njihovog donošenja. Naime, ovaj zakon će se primeniti na sve proizvode, pod uslovom da njihova bezbednost nije uređena posebnim propisom, ali i u situaciji kada posebni propisi ne sadrže sve odredbe ovog zakona o obavezama proizvođača i distributera, i informisanja javnosti i razmene informacija, kao i njihovom nadzoru. Zakon će se primenjivati na proizvode, bez obzira na način isporuke i dostupnosti potrošačima, uz naknadu ili bez naknade, uključujući prodaju na daljinu, što podrazumeva elektronsku trgovinu, o kojoj ću malo kasnije govoriti. Garantovanje visokog stepena zaštite zdravlja i bezbednosti potrošača i naših građana može se postići samo jakim delovanjem, tj. donošenjem zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, tako i velikog broja tehničkih propisa, što je princip uređenja ove oblasti u EU, odnosno u njenim državama članicama. U ranijim diskusijama navođeno je da ovaj zakon sadrži mnogobrojne novosti. Samo ću spomenuti neke od njih i njihove potrebe koje imaju neka drugačija značenja, a to je da se pod proizvodom podrazumeva finalan proizvod, koji se uz naknadu ili bez naknade isporučuje krajnjem potrošaču ili mu se čini dostupnim. Pod proizvodom se podrazumevaju proizvodi koji se isporučuju ili čine dostupnim i drugim korisnicima koji te proizvode koriste za sopstvene potrebe, odnosno za obavljanje njihovih profesionalnih delatnosti. Opozivanje je novi pravni institut koji se primenjuje ovim zakonom i sad bi bio nepoznat našem pravnom sistemu. Ima za cilj privremeni povraćaj opasnog proizvoda. Može se primeniti na svaki opasan proizvod na tržištu. Primer je situacija kada inspekcija pronađe neki proizvod koji je opasan, ona ga povlači sa tržišta, a ima i obavezu da opozove već prodate proizvode, opasne proizvode, gde su prodavci obavezni da vrate kupcima novac. Suština ovog zakona je i sistem brze razmene informacija, jer je već pomenuti sistem brzog obaveštavanja i uzbunjivanja između nadležnih i drugih organa u organizaciji u Srbiji o merama i aktivnosti koje se preduzimaju u vezi sa rizicima koji predstavljaju opasnost po zdravlje. Drugim rečima, ovo je unutrašnji RAPEKS koji će u određenom momentu biti integrisan u evropski RAPEKS i treba napomenuti da članstvo u RAPEKSU je moguće ostvariti i pre punopravnog članstva u EU, što daje mogućnost Srbiji da nastoji da iskoristi ove potencijale, što se tiče tog sistema. Prema Predlogu ovog zakona, između ostalog, Srbija bi trebalo da dobije i nacionalnu referentnu laboratoriju za kontrolu bezbednosti hrane, koju osniva Vlada i koja bi bila glavna institucija za proveru nalaza ovlašćenih akreditovanih laboratorija. Predloženo je i osnivanje stručnog saveta za procenu rizika u oblasti i bezbednosti hrane, koji bi koristio preporuke, smernice i informacije Evropske agencije za bezbednost hrane. Ono što bih hteo na kraju da kažem o ovom zakonu, a istovremeno bih zamolio ministra, ako je iako moguće, fokusirao sam se na član 29, koji govori o tome kada zakon stupa na snagu. Moje je neko mišljenje i mišljenje članova poslaničke grupe SPS-JS, ako je ikako moguće, da pokušamo da skratimo rok za primenu ovog zakona koji, ovde se navodi, treba da počne da se primenjuje za šest meseci. Smatram da je potrebno neko vreme, možda bi trebalo malo da smognemo snage i da, ako je ikako moguće tehnički, da se ti propisi u što kraće vreme donesu. Voleo bih da je to stvarno što kraće, da ne ostavimo taj prazan prostor, jer nije dobro kada po štampi nalazimo tekstove koji su sa naslovima – lobisti koče donošenje zakona o bezbednosti hrane. Da ne bi bilo da i ovim rokom od šest meseci, od kada počinje zakon da se primenjuje, dozvoljavamo da se naše tržište napuni sa tako opasnim proizvodima. Možda će po nekim damping cenama da se sruči to kod naših kupaca. U drugom delu mog izlaganja pričaću o zakonu o elektronskoj trgovini. Zakon o elektronskoj trgovini reguliše pravnu sigurnost za učesnike u prometu roba i usluga putem interneta i drugih informacionih mreža. Zakon po prvi put uključuje oblast elektronske trgovine u naš pravni sistem i uređuje obavljanje prometa elektronskim putem. Ubrzane promene koje su nastale u našem informacionom društvu, a i same potrebe u našim društvenim procesima, koje se dovode u vezu sa razmenom informacione i komunikacione tehnologije, ostavile su daleko iza sebe sve poslovne i komercijalne procese u našoj zemlji. Razvojem tehničkih rešenja, koja su omogućila u našem društvu brzu i pouzdanu interaktivnu masovnu komunikaciju, stvoreni su uslovi za povećanjem broja ponuđača i kupaca. Predlogom zakona o elektronskoj trgovini pravno se uređuje oblast poslovanja, a pošto je Srbija u zastoju u odnosu na naše okruženje u regulativi iz ove oblasti, ali ima i veliki napredak i potencijal u tehničkom i kadrovskom smislu, pa se tako očekuje ubrzani napredak elektronskog oblika poslovanja, kao i uključivanja u svetsku trgovinsku razmenu putem interneta. Stvaranjem tehničke mogućnosti komunikacije putem interneta došlo je do pojave tržišta sa principom tržišne ekonomije na kojoj je moguće obavljati promet robe i usluga. Razni oblici elektronskog trgovanja uveliko postoje u našoj zemlji, samo što se naručena roba preko interneta plaća pouzećem zato što ne postoji mogućnost i sigurnost plaćanja putem interneta i obezbeđivanje distribucije pomenute robe. I pored toga što naša zemlja ima ogroman napredak u razvoju elektronske trgovine, glavna prepreka je bila to što je ova oblast ostala bez pravne regulative. Predmet ovog predloga zakona ograničen je isključivo na oblasti koje nisu drugim zakonima regulisane i dodatno reguliše neke od specifičnosti koje nastaju i odvijaju se u samom procesu elektronske trgovine. Treba znati da se u elektronskoj trgovini pojavljuju i ostali propisi i standardi iz oblasti informacionog društva i neizbežnih obligacionih prava. Usluge koje su predmet ovog zakona su isključivo komercijalnog tipa, a odnose se na razmenu elektronskih podataka koji se pružaju isključivo elektronskim putem i na daljinu. To se daje na zahtev korisnika usluge, kao i da je za to predviđena određena naknada. U skladu sa principima slobodnog tržišta, svaki subjekat koji je registrovan za privrednu delatnost, ima pravo i mogućnost obavljanja delatnosti putem elektronske trgovine. Nisu potrebne ni posebne dozvole, ni licence, kao ni drugi administrativni tereti i ne postoje nikakve prepreke da određeni privredni subjekat počne da se bavi elektronskom trgovinom. Naravno, ovim zakonskim rešenjem sva privredna društva, kao i sva preduzeća koja su registrovana prema našim propisima i imaju sedište u Srbiji, imaju pravo da pružaju usluge iz oblasti informacionog društva, a podrazumeva se i primena poreskih, spoljnotrgovinskih, računovodstvenih i svih drugih propisa, u zavisnosti od toga koju delatnost obavlja taj privredni subjekat. Najznačajnije u ovom predlogu zakona, moram da kažem, jeste taj ugovor u elektronskom obliku. Ugovor u elektronskom obliku predstavlja određenu pravnu sigurnost u elektronskoj trgovini. Elektronska komunikacija podrazumeva nepostojanje fizičkog prisustva druge osobe, tj. druge strane u komunikaciji, već se prenos podataka, kao što je to praksa putem elektronskog prenosa podataka, obavlja na daljinu. Zato je bilo potrebno da se posebno uredi način zaključenja ugovora u elektronskom obliku. U tom smislu, zakonom se posebno uređuje da se izjava o zahtevu ponude i prihvatanju ponude daje u elektronskom obliku, odnosno razmenom podataka elektronskim putem. Obligaciono pravo važi i primenjuje se na ugovore u elektronskom obliku, a pravna sigurnost je obezbeđena jer ne postoji mogućnost osporavanja punovažnosti ugovora iz razloga što je taj ugovor nastao u elektronskom obliku. Pravna zaštita kod tog elektronskog oblika je to da se davaocu ponude elektronskim putem, kao prodavcu ili pružaocu usluge, s jedne strane, kao i prihvatiocu te ponude, tj. kupcu, korisniku usluge, s druge strane, daju neke garancije. Kako bi ugovor u elektronskom obliku bio punovažan, potrebno je da pružalac usluge, bez odlaganja, posebnom elektronskom porukom potvrdi prijem da prihvata ponudu od strane korisnika, kao da je i posebno predviđeno da je elektronska poruka potpisana, sa validnim elektronskim potpisom. To je sve u skladu sa zakonom i propisima koje uređuje elektronski potpis. Na ovaj način obezbeđuje se zaštita interesa svih učesnika u elektronskoj trgovini, odnosno sprečava se zloupotreba prilikom zaključivanja ugovora, kao i stvaranje obaveza bez potpune saglasnosti jedne ili druge strane. Odgovornost učesnika u elektronskoj trgovini spada u nadležnost građanskog prava koje definiše odgovornost i po ovom pitanju. Zakon o elektronskoj trgovini uređuje sva značajna pitanja iz ove oblasti, uz propise koji već postoje, a to su propisi NBS što se tiče elektronskog platnog prometa, kao i Zakona o elektronskom potpisu. Što se tiče poslaničke grupe SPS-JS, mi ćemo se u danu za glasanje pozitivno izjasniti za oba ova zakona.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, onima koji gledaju, a verovatno će ih biti jako malo, sad je verovatno negde dva ujutru, želim dobro jutro. Pošto ću u to vreme verovatno po završetku sednice stići kući, moraću suprugu da probudim, da bih obezbedio javnost u radu, jer je to jedini način da u to vreme neko zaista i prati ovaj prenos, pošto se kao učesnik u raspravi ne ubrajam u javnost. Što se tiče zakona o elektronskoj trgovini i opštoj bezbednosti proizvoda, logično bi bilo da pored ministra Milosavljevića ovoj sednici prisustvuje i ministarka za telekomunikacije i informaciono društvo, jer se radi o zakonu koji praktično obezbeđuje koordinaciju ova dva ministarstva. Pored Ministarstva trgovine, Ministarstva za informacione tehnologije i telekomunikacije mora da obezbedi infrastrukturu za sprovođenje ovog zakona, pa je bilo neophodno da i ministarka Matić bude prisutna danas ovde, jer će biti u toku rasprave sigurno iznesene primedbe koje se odnose na njeno ministarstvo. Razvoj informacionih tehnologija je zadnjih desetina godina uslovio izmenu struktura i načina delovanja i u ovoj oblasti, u oblasti trgovine, tako da se danas elektronska trgovina koristi u mnogim razvijenim zemljama kao najpopularniji vid kupovine, što govore i podaci o rastu obima trgovanja u zemljama koje imaju najrazvijenije informacione tehnologije. Za zadnje dve godine taj rast je preko 40%. Dakle, podaci iz 2006. godine govore da je oko 627 miliona korisnika interneta širom sveta koristilo ovaj vid trgovanja za kupovinu svojih proizvoda i usluga, a da je prošle godine taj broj porastao na čitavih 875 miliona ili, kako je ministar rekao, preko 100 milijardi dolara. Najveći procenat korisnika usluga elektronske trgovine se nalazi procentualno u zemljama gde je uopšte elektronska informaciona infrastruktura najrazvijenija, i to u Južnoj Koreji preko 90% ljudi koji koriste informacione tehnologije, koji koriste internet, i koristili su način elektronske kupovine, u SAD je to 94%, u Nemačkoj, u Japanu i Velikoj Britaniji je preko 97%. Kada je reč o učestalosti korišćenja elektronske trgovine kao načina za kupovanje, preko jedne polovine ukupne populacije koja koristi internet je u toku prošlog meseca koristila ovaj način za kupovinu svojih proizvoda i usluga. Najviše se kupuju knjige, odeća, obuća, video sadržaji, avio i druge karte i elektronski uređaji. Što se tiče samog zakona, naravno da je neophodno da i Srbija donese ovakav zakon koji bi uredio ovakvu oblast, iako kasnimo, kao i u mnogim drugim oblastima, za razvijenim zemljama, ali, nažalost, kasnimo i za zemljama u okruženju. Kao što smo čuli, Hrvatska, BiH, pa i Crna Gora donele su ovaj zakon pre nekoliko godina. Bojim se da rešenja, kako reče ministar, u ovom kratkom zakonu sa malim brojem članova, nisu dovoljno dobro razrađena i da će zbog nedorečenosti, ali i zbog nepostojanja podzakonskih akata i nefunkcionisanja elektronskog potpisa, kao jednog od uslova za sprovođenje ovog zakona, to biti praktično prepreka da i ovaj zakon bude implementiran i da će kao takav biti mrtvo slovo na papiru. U članu 8. zakona se samo kroz dve rečenice pominje neželjena elektronska pošta ili tzv. "spam" i ne razrađuje na koji način, sa kojom infrastrukturom i koji organ može da goni prekršioce člana zakona koji govori da ponudu može da pruži samo onome ko želi da tu ponudu primi, odnosno da se ovakve ponude ne mogu na drugi način sankcionisati i da ne postoji jasno razrađen mehanizam ko će kontrolisati ko šalje "spamove" i kako će ih kažnjavati. Takođe je nejasno kako će se tumačiti u članu 15. datum zaključenja ugovora. Naime, jasno je da ne postoji mehanizam utvrđivanja tačnosti vremena zaključenja ugovora, jer se između korisnika, odnosno onih koji prodaju i onih koji kupuju, mogu različito podesiti računari sa vremenom slanja, odnosno prijema određene poruke i sklapanja ugovora, tako da ne postoji, a trebalo bi da postoji, određeno telo koje bi bilo arbitrarno u ovom pogledu, da u slučaju eventualnih sporova ne dođe do zloupotreba vremena zaključenja ugovora. U Predlogu zakona se takođe pominje elektronski sertifikat kao pretpostavka punovažnosti nastanka ugovora kada se zahteva potpis lica. Bilo je potrebno da danas ministarka Matić bude ovde prisutna, da nam kaže koliko je ovakvih sertifikata, kada je reč o zakonu o elektronskom potpisu, do sada u Srbiji izdato. Naime, sećate se, prošle godine je uz medije, uz veliku pompu, promovisan zakon o elektronskom potpisu. Dobio je premijer, dobili su i neki ministri, ali je pitanje koliko je građana Srbije uopšte dobilo ovaj sertifikat za elektronski potpis, pošto je verovatno nepoznata činjenica široj javnosti da za dobijanje ovakvog sertifikata za elektronski potpis je određena samo jedna institucija za izdavanje tih sertifikata i da ona, kao posrednik, kupuje razrađenu tehnologiju od jedne strane kompanije i prodaje je građanima Srbije za cifru koja je približno 100 evra po sertifikatu. Ako se uzme u obzir da je to izuzetno visoka suma, a želimo da sprovedemo i projekat elektronske vlade i elektronski potpis da za živi u svakodnevnoj komunikaciji, potpuno je jasno zašto jebroj ljudi i ustanova koje su se sertifikovale za elektronski potpis veoma mali, tako da zakon o elektronskom potpisu praktično danas ne funkcioniše, a bojim se da će na taj način i ovaj zakon biti stavljen ad akta. Takođe je bilo neophodno da se uskladi zakon o arhiviranju sa ovim predloženim zakonom, jer kada se govori o ugovorima koje će sklapati subjekti u trgovanju, nigde se ne govori na koji način će se vršiti skladištenje odnosno arhiviranje tih elektronskih ugovora, jer je zakonom o arhiviranju predviđeno da se arhiviraju samo oni akti koji su u propisanom obliku odnosno u pisanom obliku ili overenoj kopiji ugovora, dakle, nema nigde govora o elektronskom arhiviranju. Najzad, jedna velika nelogičnost da će nadzor nad primenom ovog zakona vršiti jednim delom ministarstvo nadležno za poslove trgovine, a drugim delom ministarstvo za poslove telekomunikacije i informacionog društva, i to preko svojih inspektora za poštanske usluge i preko inspektora za telekomunikacije i informatiku. Postoji Inspektorat za poštanske usluge. U njemu, prema novom pravilniku, mogu da rade pravnici ili ljudi iz saobraćajne struke poštanskog smera, dakle, niko ko je na bilo koji način upućen u ovakvu problematiku, na koji način će oni to kontrolisati. S druge strane, to treba da rade inspektori za telekomunikacije i informatiku koji ne postoje. Dakle, novim zakonom o telekomunikacijama kontrolu u ovoj oblasti vrši Agencija za telekomunikacije, ali ne i inspekciju. Danas u Ministarstvu za telekomunikacije ne postoje inspektori za telekomunikacije i informatičko društvo. Dakle, niko ne vrši kontrolu i nadzor nad sprovođenjem zakona i iz oblastitelekomunikacija, pa naravno i u ovoj oblasti. Apsurdan je primer da su ljudi koji su radili pri Ministarstvu, a detaširani u raznim okruzima, danas su raspoređeni na rad u Ministarstvu kao savetnici ili službenici, i moraju svakodnevno da putuju uBeograd ili da nađu ovde stan i da praktično ne rade ništa, a za to primaju platu, dok poslove nadzora niko ne sprovodi, te bi bilo jako dobro da čujemo ministarku Matić na koji način će rešiti ovaj problem. Što se tiče zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, ovaj zakon je neophodan obzirom da smo čuli i da je javnost upoznata da je prethodnih godina bilo više desetina slučajeva, velikih problema sa pre svega uvoznim proizvodima, koje niko nije kontrolisao odnosno niko nije garantovao bezbednost njihovog korišćenja, niti je iko odgovarao za ne propisani kvalitet. Kada je o ovom zakonu reč, naravno da je ovaj zakon, kao i prethodni, proizvod usaglašavanje našeg zakonodavstva sa direktivama EU, što nije ništa sporno, ali čini mi se da je ovaj zakon kao i prethodni u najvećoj meri samo prepisan zakon i da na neadekvatan način razrađuje pojedine mehanizme, pre svega kontrole proizvoda. Nebrojeno je mnogo primera sumnjivih proizvoda koji su se nalazili na tržištu u prethodnoj deceniji, naročito u godinama izolacije i ratova, ali nažalost takvih primera i dan-danas ima, pa su poznati slučajevi igračaka, lakova, boja za kosu, kao što su pomenuli prethodni govornici, ali i elektronskih uređaja, i naročito polovne robe koja dolazi iz inostranstva, a za koju niko ne traži odgovarajući sertifikat ili kontrolu o bezbednosti i kvalitetu određenih proizvoda, tako da ne postoji ni statistika kakve štete i koje vrste su proizveli upotrebom, a bez adekvatne kontrole. Nadzor nad ovim zakonom će vršiti nadležna ministarstva u različitim oblastima i opet će se javiti problem kod uvoznih proizvoda, jer se kaže da nadležni carinski organ neće dozvoliti uvoz proizvoda na osnovu serije proizvoda koju ne prati propisana dokumentacija usaglašenosti sa zahtevima, tj. uvozni proizvod ako dolazi van zemalja EU, na primer neke zemlje saBliskog istoka, i ukoliko oni nemaju odgovarajuće standarde koji su usaglašeni sa našim standardima ili sa standardima EU, dovoljno će im biti da samo imaju dokumentaciju koja prati taj proizvod u njihovoj zemlji i oni će biti prihvaćeni ovde kao takvi, bez ikakve naknadne kontrole. Doduše, u narednom članu se kaže da nadležni carinski organ ako utvrdi da, bez obzira na postojanje dokumentacije i oznaka, proizvod izaziva opravdanu sumnju, može da vrši proveru odnosno da obavesti nadležni inspekcijski organ o tome, samo se ne govori na koji način će i ko će te proizvode kontrolisati. Dakle, ne postoji tačno određena institucija koja je ovlašćena da kontroliše bezbednost ovih proizvoda. Mi smo na ove zakone podneli više amandmana koji popravljaju bitno tekst zakona i razrađuju do kraja mehanizme koji su nejasni i u skladu sa time ćemo naravno iznositi dodatne razloge zašto treba te amandmane usvojiti, jer bi naravno popravili suštinu zakona. Očekujem da će ti amandmani biti prihvaćeni i u skladu sa time ćemo se ponašati pri glasati. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS.
Koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, evo u skupštinskoj raspravi su dva specifična zakona, koji su opet na neki način spojeni, iako su nespojivi, a onaj o kojem bih želeo nešto više u ovom prvom obraćanju da kažem, zakon koji, kao što je rekao ministar, nije politikantstvo, ali zakon koji bi, ukoliko bude zaživeo u praksi, u šta sumnjam, mogao u neko dogledno vreme da predstavlja čak jedan od načina za eventualno pokretanje posrnule prirode. Problem je taj što je zakon o elektronskoj trgovini čekao punih šest godina da ugleda svetlo dana, iako prema nekim procenama tržište elektronske trgovine u Srbiji vredi negde oko 30 miliona evra na mesečnom nivou. Očigledno je da problem predstavlja činjenica da je elektronska trgovina zaista u državi Srbiji na margini razvoja, te da po mišljenju SRS i nedostaje jedan strateški pristup uređenju ove oblasti kojim bi bio obuhvaćen, pre svega, i zakon o elektronskom poslovanju i zakon o elektronskom potpisu, koji, istini za volju, postoji ali je, kao što je iskazana bojazan na početku, jedan od mnogobrojnih zakona koji apsolutno ne doživi mogućnost da zaživi u praksi. Kada govorimo o budućnosti sveobuhvatnog elektronskog poslovanja u Srbiji, mislim da bi bilo dobro da se na samom početku pomalo pozabavimo i analizom stanja u kome se ono trenutno nalazi. Ono što je evidentno jeste da je u korišćenju benefita elektronskog poslovanja, gde su najdalje otišli finansijske institucije, odnosno banke. Ipak jedan od važnijih faktora za generalno uzevši lošu situaciju u ovoj oblasti je nedovoljan broj računara, i pored smanjenja PDV-a na nekih 8%, ipak su oni još uvek nedostupni jednom širem sloju stanovništva. Drugi faktor je mali broj korisnika sa brzim internet konekcijama. Razlozi za ovo su mnogobrojni, ali onaj koji se ističe je postojanje monopoliste koji diktira i cene i kvalitet. Da bi elektronsko poslovanje u jednoj državi počelo da se razvija neophodno je mnogo toga učiniti, pre svega da se uvedu elektronske javne usluge, kao što je elektronska uprava, elektronsko zdravstvo, elektronsko učenje, kao i okruženje koje će omogućiti elektronskom poslovanju da se razvija. Naravno, da bi sve ovo bilo moguće izvesti, potrebno je da postoji jedna sigurna informaciona infrastruktura i mogućnosti za korišćenje i brzog interneta po konkurentnim cenama. Dame i gospodo narodni poslanici, budućnost razvoja celokupnog elektronskog poslovanja u Srbiji umnogome će zavisiti od tempa razvoja elektronskog trgovanja. Pravac u kome će se razvijati ova oblast je razvoj javnih elektronskih servisa koji bi trebalo da omoguće lakše i efikasnije poslovanje, razvoj elektronske trgovine i povećanje korišćenja tehnologija koje pomažu u elektronskom poslovanju i trgovini, i na kraju razvoj elektronskih servisa, kako komercijalnih, tako i onih nekomercijalnih. Elektronska trgovina, pokazuju primeri u svetu, predstavlja jedan od najpopularnijih i najzastupljenijih vidova elektronskog poslovanja. Ovaj vid elektronskog poslovanja u Srbiji ne koristi širi krug ljudi. Razlozi za ovakvo stanje su više nego jasni. To je nedostatak validnih kreditnih kartica i sredstava za plaćanje. „Pay pal“ npr. još uvek nije moguće koristiti iz Srbije. Ono što sam malopre pomenuo, to je nedostatak brzog internet pristupa, kao i nedostatak poverenja u internet transakcije i nedostatak elektronskog potpisa. Jer rekli smo, i kolege malopre, da je Srbija zadnja država u Evropi koja je donela Zakon o elektronskom potpisu i to nije bila dovoljna opomena, već smo država koja taj isti zakon još uvek ne sprovodi u praksi. Podaci kojima raspolaže poslanička grupa SRS vezano za zemlje EU, koje su i u tom zakonodavstvu i u mnogo čemu drugom pandan i nekakva smernica rada Vlade, što smatramo da apsolutno nije dobro, jeste da čak preko 60% trgovine se obavlja elektronskim putem. Primena elektronskog potpisa i elektronskog poslovanja menja jedan poslovni ambijent i stvara uslove da se svi poslovi rade drugačije i to, pre svega, brže, efikasnije i ekonomičnije. Kod nas je zakonom prihvaćen tzv. kvalifikovani elektronski potpis, koji garantuje identitet potpisnika, autentičnost elektronskog dokumenta i onemogućava naknadno poricanje odgovornosti za njihov sadržaj. Elektronska trgovina, koja je predmet ovog predloga zakona koji se danas nalazi u skupštinskoj proceduri, primarno se sastoji od distribuiranja, kupovine, prodaje, marketinga i servisiranja proizvoda i usluga putem elektronskog sistema, kao što je internet i druge kompjuterske mreže. Takođe je jako bitno to što se uključuje u elektronski transfer novca, upravljanje lancem snabdevanja, elektronski marketing i elektronsku razmenu podataka i automatske sisteme za sakupljanje podataka. Dva veoma važna istraživanja su objavljena nedavno. Jedno je Republičkog zavoda za statistiku, a drugo istraživanje je objavila kompanije „E-target“, koja se odnosi na korišćenje interneta u svrhe elektronske trgovine. Ti pokazatelji, odnosno ono što je bitnije za jednu širu javnost, pokazuje da u Srbiji internet koristi tek 35,6% stanovnika, 7% kupuje preko interneta, od toga je 6,3% naručilo robu ili usluge u poslednja tri meseca. Promet u iznosu od 137 miliona evra od elektronske trgovine je zabeležen u Srbiji pretprošle godine, a projekcija obima elektronske trgovine za 2010, narednu kalendarsku godinu, čak je 346 miliona evra. Naravno, ovo su sve pretpostavke, ako se ima u vidu da predložena zakonska rešenja, kao što je ovo o kojem danas razgovaramo, često ne dožive tu sudbinu da budu zastupljena u praksi. Ovi podaci koje smo izneli su zapravo veoma indikativni, jer ako se pri tom verovatno misli na onaj B2B i B2C sektor zajedno, gde u Srbiji 46% korisnika interneta već kupuje karticama, a 57% naručuje pouzećem, s tim što ovde treba uračunati procenat kupovine preko „e-banking“ sistema koji koristi 10% korisnika interneta, pokazatelji su potencijala elektronske trgovine. Mislim da je jako bitna uloga medija koji bi trebalo da na dovoljno kvalitetan način promovišu ovakve informacije, kako bi se u Srbiji intenzivirao razvoj onlajn poslovanja. Sada podaci „E-Marketera“, firme koje se inače bavi istraživanjem E-tržišta, pokazuje da se u Americi 65% ukupne tzv. B2B trgovine, odnosno trgovine između kompanija, odvija elektronski. U EU 50% trgovine obavlja se elektronski, dok se u Srbiji manje od 1% trgovine među kompanijama odvija tim putem. Pomaci koji su učinjeni u prethodnoj deceniji su gotovo efemerni i svode se na pojedinačne primere, čija znanja, inventivnost i entuzijazam ne utiču bitnije na generalnu sliku. Na aktuelnim domaćim veb adresama za elektronsku trgovinu mogu se naručiti isključivo prehrambeni proizvodi, gotova jela iz restorana, avionske karte, računarska i druga tehnička oprema, proizvodi izdavačke muzičke industrije, razne ulaznice, nakiti i polise osiguranja. Nažalost, obim obavljenog prometa u veb šopovima je toliko nizak da je kod većine to alternativni vid trgovanja i poslovanja. Razlozi za sve veće učešće elektronske trgovine u ukupnom trgovinskom prometu u svetu leže u nekoliko ključnih prednosti koje prodavcima roba i usluga obezbeđuje širenje tržišta, uz niže troškove i brži obrt kapitala, a kupcima mogućnost da bez velikog fizičkog napora steknu daleko širi uvid u tržišnu ponudu i kretanje cena za proizvode koji ih zanimaju. Tek sporadično korišćenje ovih prednosti u Srbiji je posledica, prema mišljenju domaće stručne javnosti i aktera elektronskog trgovanja, a u čemu smo u potpunosti saglasni i mi u poslaničkoj grupi SRS, spleta nepovoljnih okolnosti oličenih u ekonomskom i informacionom zaostajanju Srbije. Generalno nizak nivo upućenosti i osposobljenosti za korišćenje informacionih tehnologija razlog je što, sa jedne strane, veliki broj menadžera i dalje ne pokazuje interesovanje za uvođenje elektronske trgovine u svoju poslovnu praksu, a s druge, što i postojeću ponudu koristi simboličan broj kupaca. Širenje broja korisnika je ograničeno nivoom standarda građana i njihovom platežnom moći, počev od ključnog preduslova, a to je mogućnost nabavke računara i korišćenja interneta. Dame i gospodo narodni poslanici, kao što sam rekao na početku, šest godina je zakon o elektronskoj trgovini bio u izradi, a istovremeno neki postojeći propisi su delovali prilično destimulativno na ovu oblast. Još 2004. godine, kada je usvojen zakon o elektronskom potpisu, ali se praktično ne primenjuje, iako je potreban za overu elektronskih dokumenata u postupku trgovine među kompanijama, a sve do prošle godine nije postojao sistem za autentifikaciju domaćih platnih kartica, a i sada funkcioniše samo jedan, i to pod prilično visokim finansijskim uslovima. Svemu ovome treba dodati činjenicu da su jako visoke PTT tarife za isporuku robe kupljene putem interneta, pa je poneka tarifa veća od vrednosti pošiljke. Iz navedenog je očigledno da je rešavanje najvećeg broja problema u nadležnosti državnih organa i ukoliko bi se odgovarajući zakoni počeli primenjivati, kao i drugi podneti predlozi za ekonomsko i stimulativnije okruženje, sasvim je jasno da bi se stvorio daleko povoljniji ambijent za razvoj elektronske trgovine u Srbiji, a potom i njeno potencijalno veće učešće u ukupnom izvozu u zemlji. Ono što je jako bitno, to je da je sam koncept elektronske trgovine multidisciplinaran, odnosno da utiče na načine na koji se odvijaju interakcije i pregovori sa klijentima, načini na koje se obavljaju plaćanja, kao i odnosi sa dobavljačima, te iz svega ovoga navedenog zahteva jedan sasvim novi pravni okvir. Mi u poslaničkoj grupi SRS smo uložili dosta amandmana na predloženi zakon o elektronskoj trgovini i pogotovo nakon onoga što je juče na sednici Odbora za trgovinu i turizam, resorni ministar Slobodan Milosavljević istakao, da je ovo, kako je rekao, sektor privrede koji je najmanje dotaknut ekonomskom krizom, te da je promet elektronskim putem preko mreže i ogroman promet, najjeftinije radno mesto, jer je potreban svega jedan računar, jedna telefonska linija, sto i stolica, te da takvo radno mesto u Srbiji košta ispod dve hiljade evra i smatra da je moguće da na takav način bude uposleno oko 10.000 ljudi. Predlog zakona o elektronskoj trgovini sadrži svega 23 člana, ali imajući u vidu značaj i dosta nedostataka na koje smo ukazali kroz amandmane, SRS će pokušati da popravi ova predložena zakonska rešenja. Međutim, vratiću se na sam početak svog izlaganja, najveći problem, kao i kod većine drugih, biće upravo ta primena u praksi. Rekao sam, to elektronsko poslovanje, odnosno elektronska trgovina je samo komponenta i elektronskog poslovanja, a sama strategija je mnogo izazovniji aspekt za sam proces transformacije. Najteži deo je ta organizaciona kultura, odnosno ljudski faktor i promena sistema uverenja i ponašanja. Ako se prevelika pažnja posveti isključivo i samo tehnologiji, a pri tome se delimično ili potpuno ignorišu i socijalna dinamika, i političke međuzavisnosti i ostale netehničke zavrzlame koje se ispreče između entiteta koji bi trebalo da se koriste u toj tehnologiji, posledica će sigurno biti loša implementacija i to je ono na šta mi ukazujemo. Jer, čak i kada su pokrenute prave inicijative, brzina takvih tehnoloških promena će uskoro višestruko premašiti brzinu potrebnih promena u samoj organizaciji, a vremenom će se stvoriti jaz između onoga što tehnologija može da pruži i onoga što organizacija može uspešno da podrži, uzimajući u obzir, postojeću i zahtevanu organizacionu kulturu. Samo to smanjivanje i premošćavanje jaza je upravo najveći izazov u poslovnoj transformaciji koja vodi ka uspešnom elektronskom poslovanju i čiji je sastavni deo Predlog zakona o elektronskoj trgovini, koji je opet kažem, predmet rasprave u Skupštini Srbije. Ne sumnjam da će vladajuća većina izglasati i ovaj predlog zakona, ali opet ponavljam, da ćemo mi kao poslanička grupa SRS pokušati da amandmanima popravimo Predlog zakona, jer će problem, ponavljam po ko zna koji put, biti primena jednog ovako zakonskog rešenja u praksi.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, obaveštavam vas da su saglasno članu 93, stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč, u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe Socijalistička partija Srbije - Jedinstvena Srbija, Demokratska stranka Srbije - Vojislav Koštunica, G 17 plus, Srpska radikalna stranka i Za evropsku Srbiju. Dajem reč narodnom poslaniku Zoranu Kasaloviću. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iako su predmet načelne objedinjene rasprave zakon o elektronskoj trgovini i Predlog zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, ipak ću u svom kratkom obraćanju isključivo govoriti, pre svega, o Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, i to ne sa stručnim opservacijama, iz tog ugla, jer sebe smatram osobom koja nije dovoljno kompetentna da na taj način govori, već pre svega, kao osoba potrošač i roditelj. Jer ovaj predlog zakona to zaslužuje, pre svega, zbog cilj koji ima, a to je visok nivo zaštite zdravlja i bezbednosti potrošača i drugih korisnika koji proizvode upotrebljavaju, pre svega, sa ciljem i na način da se svima nama obezbedi stavljanje na tržište isključivo bezbednih proizvoda, koji uključuju i razrađuju u tom smislu pojavu novih rizika karakterističnih za savremene uslove života i privređivanja. Uz činjenicu da se ovim predlogom zakona otklanjaju i pravne praznine u pogledu bezbednosti proizvoda, jer će se ovaj predlog zakona, odnosno njegove odredbe primenjivati na sve proizvode, čija bezbednost nije uređena poslednjim zakonom. Naravno, ovde već sada se postavlja i jedno sasvim razumno i logično pitanje, zašto Srbija do sada nije imala ovakav zakon? Naravno da tu postoji više razloga. Treba reći da je svakako i zbog same ideje zakona imanentan interes i lobiranje određenih interesnih grupa. Želeo bih samo da kažem da je naravno dobro što su resorno ministarstvo i Vlada prevazišli sve te vrste problema i mogućih pritisaka interesnih grupa, domaćih proizvođačkih i uvozničkih lobija, kojima svakako nije odgovaralo sređivanje tržišta i na taj način obezbeđivanje nemogućnosti da profitiraju raznorazni uvoznici i svetski proizvođači, koji nisu znali gde da plasiraju proizvode sumnjive bezbednosti. Naravno da nije odgovaralo i sprečavanje nelojalne konkurencije onima koji su snižavali cene na uštrb bezbednosti proizvoda i naravno da će takvi, donošenjem ovog zakona, biti izbačeni sa tržišta. Nije im odgovaralo ni ono što će se postići ovim zakonom, pre svega, obezbeđivanje pravne sigurnosti svim učesnicima na tržištu, jer će se sada propisati pravila igre, detaljno postupanje, obaveza kako proizvođača, tako i distributera, u pogledu stavljanja na tržište isključivo bezbednih proizvoda i kontinuirano praćenje bezbednosnih svojstava i rizika. Naravno, bez ovog zakona i odredbi ovog zakona, gubitak je bio i jeste isključivo na strani potrošača. I naravno ovde svima nama za nauk treba da budu određena dešavanja i želeo bih da ih navedem, iz ne tako davne prošlosti, rekao bih, incidenata koji još više, svakako, učvršćuju stav o potrebi podrške svih nas Predlogu ovog zakona. Prisetimo se svi jednog ekstremnog primera, rakije – zozovače, koja je usmrtila nekoliko konzumenata koji su posegnuli za jeftinim užitkom i ovde se već vidi dobar primer onoga o čemu sam malopre govorio, primer niske cene na uštrb bezbednosti koja je bila, nažalost, fatalna po ljude, od kojih sam neke lično poznavao. Zatim, kao roditelji, prisetimo se i skore pojave dečijih igračaka sa opasnim hemijskim supstancama i svakako mogućnosti dečije igre sa opasnim i dalekosežnim posledicama, koliko smo bili ogorčeni i zabrinuti, pa i nekih sumnjivih kozmetičkih proizvoda itd. Zbog toga mislim, i moj cenjeni kolega je o tome govorio kao ovlašćeni predstavnik, da ovde treba sada obratiti pažnju na član 29. koji propisuje da ovaj zakon stupa na snagu osam dana od dana objavljivanja, u Službenom glasniku, a počinje sa primenom po isteku šest meseci od dana stupanja na snagu. Dugo smo čekali na ovaj zakon. Videli posledice koje su bile usled njegovog nepostojanja, ono što će ovaj zakon doneti i zbog toga, zaista, smatram opravdanim apel poslaničkog kluba Socijalistička partija Srbije - Jedinstvena Srbija, da se još uvek pokuša razmotriti skraćivanje ovog roka. Na kraju, želeo bih da kažem da, naravno, ono što je uvek bitno, jeste kontrola koja će imati zaista važan i značajan položaj, i tu bih želeo da naznačim potrebu dosledne primene člana 21. Predloga zakona, u kome je propisana dužnost saradnje nadležnih organa u sprovođenju nadzora nad primenom odredbi ovog zakona. Želim da apelujem da se on u potpunosti i ostvari, uz potpuno zadovoljstvo što je u kaznenim odredbama stavljanje na tržište opasnih ili obmanjujućih proizvoda dobilo tretman privrednog prestupa, sa zaprećenom kaznom od 300 hiljada, odnosno 500 hiljada do tri miliona dinara, što će svakako u ovoj oblasti, koja reguliše ovako osetljivu materiju, imati efekta i doprineti boljoj primeni zakona u praksi, a na taj način i boljoj zaštiti potrošača u tom slučaju. Naravno da, uvažavajući navedeno, smatram Predlog zakona izuzetno važnim i značajnim, sa jasno preciziranim ciljevima i predlozima odredbi čijim će se sprovođenjem u praksi ti ciljevi i ostvariti i zbog toga će poslanici SPS-JS podržati Predlog ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, dobro jutro. Možda je ovo dobra prilika da na jedan plastičan način pokažemo kako funkcionišu savremene komunikacione tehnologije u Srbiji. U ovom trenutku gledaoci Drugog programa RTS-a mogu da gledaju dugometražni crtani film, glavni junak je Garfild, a vi, dragi gledaoci koji posmatrate ovaj prenos, vi mislite da sada stojim u Narodnoj skupštini. Međutim, nisam u Beogradu, u ovo vreme sam već stigao u Čačak i sa svojom porodicom gledam TV prenos, obezbeđujem javnost ove rasprave. Takođe sam srećan čovek jer znam u ovom trenutku da li je Srbija ušla u finale pesme "Evrovizije", a do početka "Evrovizije" ima još dva sata. Veliko mi je zadovoljstvo što Hudini i gospodin Tijanić mogu da nam priušte, jedini oni na ovom svetu, ovakvo zadovoljstvo. Ali, da se vratimo u budućnost. DSS smatra da je neophodno doneti zakon o elektronskoj trgovini, ali sigurni smo u to da sa ova 23 člana nećemo regulisati materiju koja je potrebna da se reguliše da bi ova oblast dobro funkcionisala i zaživela u Srbiji. Mislimo da je ovo oblast u kojoj možemo veoma brzo da napredujemo, za koju nisu potrebna velika materijalna sredstva i da za relativno kratko vreme možemo da napravimo značajan iskorak i veliki napredak. Na ovaj način i ovim zakonom, koji je, kako smo čuli, prepisan od nekih drugih zemalja koje ga već godinama primenjuju, ali ne vidim da je ovaj zakon dao kod njih neke značajne rezultate, sigurni smo da bez izmene i donošenja nove zakonske regulative ni ovaj zakon neće biti primenjiv u praksi, ali to je još jedan u nizu neprimenjivih zakona o državi Srbiji. Osvrnuću se na neke ključne probleme koji se pojavljuju u ovom predlogu zakona, a to je, pre svega, član 8. i pitanje neželjene elektronske pošte, odnosno "spama" koji ovaj zakon tretira samo u jednoj rečenici. Nažalost, to je veliki problem u svetu, jer 80% elektronske pošte upravo ide ovim putem. Oblast "spama" jeste jedna kompleksna oblast, koju je potrebno regulisati i pogledati sva uporedna rešenja, kako su to zemlje u kojima je ova tehnologija zaživela odavno regulisale, da vidimo koji su to načini kako provajderi mogu da se kontrolišu prilikom njihovog delovanja, da li postoje crne liste u nekim drugim zemljama i da li mogu da se primene i kod nas i sve ono što može dovesti u zabunu i ljude koji se ne razumeju mnogo u ovu oblast, ali o tim problemima možemo svakodnevno čitati u štampi i pratiti to po medijima, a onda se naši roditelji čude što im deca svašta čitaju na Internetu, što imaju pristup i ponude od različitih ili manijaka, ili ljudi koji se bave prevarama putem Interneta, tako da je to neophodno sprečiti, a mislimo da ovako kako je to predviđeno u jednoj rečenici, to zaista nije moguće. Mi smo podneli amandman i mislimo da barem nekim podzakonskim aktima ova materija može da bude uređena. To su značajni problemi i nije bezopasno da preko toga tek tako pređemo. Siguran sam da ovaj zakon neće biti primenljiv i zbog toga što sam očekivao da će zajedno u proceduru doći i zakon o elektronskoj dokumentaciji, jer jedan bez drugog oni u praksi ne daju nikakva rešenja. Naša ključna zamerka kod ovog zakona jeste na član 15. Predloga zakona, jer ne rešava pitanje tzv. "tajm stempinga". To ste vi u jednom trenutku pomenuli, a i neke kolege koje su danas govorile. Naime, putem elektronskih komunikacija i tehnologija mogu se zaključiti ugovori, ali ono što je činjenica, niko sa sigurnošću ne može tvrditi kada je sklopljen neki ugovor, jer to prostim vraćanjem vremena na svom računaru možete dovesti uvek u pitanje i osporiti. Praksa u svetu je pokazala da je za to potrebno jedno regulatorno telo nezavisno koje će se baviti tom problematikom i mi smo podneli jedan amandman. Takođe u većini evropskih zemalja su pošte zadužene za tako nešto, ali potrebna nam je jedna institucija koja će staviti tzv. elektronski pečat koji će potvrditi tačno u kom trenutku se odigrala koja transakcija. Internet naravno omogućava da u jednoj sekundi milioni takvih poslova mogu da se obave. Ukoliko ne možemo ustanoviti kada se zaista odigrala određena operacija, kada je stigao odgovor na ponudu, to otvara mogućnost raznih zloupotreba u elektronskoj trgovini. Što se tiče elektronskog sertifikata koji se pominje takođe na jednom mestu u ovom zakonu, smatramo da je nedovoljna primena Zakona o elektronskom potpisu, da tu Srbija može mnogo više da uradi, da cene mogu da se spuste, da tu treba otvoriti konkurenciju, a ne samo jednom provajderu, jednoj instituciji omogućiti da prodaje ove sertifikate. Zaista bih voleo da čujem koji je to broj koji je do sada prodat. Nije dovoljno početi sa primenom nekog zakona, slikati premijera i ministra koji dobijaju tej sertifikat, a da se stvar završi nedaleko od toga. Gospodine ministre, vi ste u svom izlaganju pomenuli koliki je obrt sredstava putem elektronske trgovine. Mi smo daleko od tih milijardi nažalost. Mi smo daleko i od i ljudi koji se zanimaju za ovu vrstu trgovine preko svojih prijatelja koji recimo žive u Nemačkoj, koriste njihove šifre da mogu da vide šta na E-buy može da se nađe. Ne želimo da se bavimo na jedan neregularan i nelegalan način. Dajte da tu oblast uredimo. Sigurni smo da ovo možda jeste onako grebanje po površini. Neki početak i možda neka šansa da se ova oblast ozbiljnije uredi, ali bez zakona o elektronskoj dokumentaciji, bez primene Zakona o elektronskom potpisu, zaista ovo će ostati samo pokušaj. Zato pokušajte da što pre dostavite ovaj zakon o elektronskoj dokumentaciji ili da nekim podzakonskim aktima ozbiljno uredite ovu materiju da ne bi bilo zloupotreba, a da bi mogli da na jednostavan, lak, brz i dosta jeftiniji način komuniciramo sa svim ljudima koji se bave na ovaj način trgovinom i poslovanjem uopšte. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branislav Mitrović.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, sigurno da zakon o elektronskoj trgovini kasni izvesno vreme, ali takođe je sigurno da će njegovo donošenje, kao i donošenje sličnih zakona koje su moji prethodnici pominjali, znači zakona iz vrlo široke lepeze jedne oblasti koja se zove elektronsko poslovanje, kompletno urediti ovu oblast. Godine 2001. EU je u Lisabonu definisala svoju strategiju razvoja informacionog društva, a u cilju da zemlje članice u savremenim uslovima poslovanja očuvaju ekonomski nivo razvoja i omoguće njegov dalji rast. Savet ministara EU je 2003. godine usvojio akcioni plan - Elektronska Evropa 2005, čiji je cilj bio da Evropa do kraja 2005. godine ima moderne javne elektronske servise i povoljno okruženje za razvoj elektronskog poslovanja. Srbija je kao članica inicijative za elektronsku jugoistočnu Evropu još 2002. godine potpisala Agendu za razvoj informacionog društva. U ovom dokumentu se predviđa da Srbija kao potpisnik mora da usvoji i politiku i strategiju razvoja informacionog društva, usvoji i implementira pravnu infrastrukturu, što podrazumeva usvajanje više zakona, zakona o telekomunikacijama, Zakona o elektronskom potpisu, zakona o elektronskom poslovanju, zakona o kriminalu na Internetu, zakona o zaštiti elektronske svojine, kao i zakona o elektronskoj trgovini o kome danas govorimo. Elektronska trgovina podrazumeva korišćenje jedne ili više telekomunikacionih tehnologija u cilju ostvarivanja kontakta ili direktne trgovine sa partnerima, zatim pribavljanje informacija o tržištima, konkurenciji i poslovnim prilikama, kao i kupovinu i prodaju proizvoda, usluga i informacija putem mreže. U samom početku pod ovim pojmom – elektronska trgovina podrazumevala se elektronska razmena podataka, a danas elektronsku trgovinu čine sledeći modeli elektronskih transakcija: prvi model jeste B2B ili "business to business". Ovaj model se koristi za korišćenje interneta i veb tehnologija za kupovinu, prodaju, jeftiniju, bržu i bolju saradnju poslovnih subjekata. B2C, elektronske transakcije između firmi i potrošača. To je ono na šta se uglavnom pozivaju i gde naši sugrađani prepoznaju sam pojam elektronske trgovine, a predstavlja trgovačku delatnost koja prodaje proizvode i usluge do krajnjih potrošača posredstvom internet tehnologija. Zatim, C2C, elektronske transakcije između potrošača. Ovde govorimo o veoma poznatom vidu elektronske trgovine, znači o aukcijama. Zatim, A2A elektronske transakcije između državnih organa, zatim B2A elektronske transakcije između kompanija i državnih organa, kao i C2A elektronske transakcije između potrošača i državnih organa. Podaci kompanije "Forest research" govore da u prošloj godini u Americi "business to business" i ''E-comerc'' poslovanje između kompanija na veliko preko interneta dostiglo vrednost od preko 70% ukupne trgovine. Taj procenat je preko 40%, s tim što u ovaj procenat nisu uključeni ostali vidovi veb transakcija. Postavlja se pitanje zašto se kompanije u ovim zemljama, a sve više i kod nas, odlučuju na takav vid plasiranja svoje robe i usluga. Razlozi su brojni i opravdani. Za početak pojavljivanje na internetu je mnogo jeftinije i mnogo efikasnije od otvaranja klasičnih prodavnica, za čije otvaranje je potrebna fizička lokacija, gomila dozvola, a njen uticaj u najboljem slučaju obuhvata grad u kome se nalazi. S druge strane, otvaranje internet prodavnica zahteva samo kupovinu hostinga i domena, postavljanje sistema za elektronsko plaćanje, kao i jedan centralizovani magacin odakle će da se isporučuje roba. Dostupnost takve prodavnice je globalna i robu na taj način može kupiti neko na drugom kraju sveta. Jednom rečju, prednosti ovakvog vida trgovine su u smanjenju troškova, bržem poslovanju, većoj konkurentnosti na tržištu, bržem odgovoru potrošača, dostupnosti proizvoda, kao i kupovini iz fotelje. Manji troškovi i ogromno povećanje tržišta jesu prednosti prebacivanja poslovanja na internet. Postoje i mane koje se odnose na to da još uvek veliki broj ljudi u svetu ne poseduje kreditne kartice koje su obavezan način plaćanja preko interneta. Pored toga, veliki broj kupaca više voli da zaista vide i probaju robu pre nego što je kupe. U ovom trenutku dobitna kombinacija za kompanije je da poseduju i jedan i drugi vid prodaje. Korišćenjem informacionih tehnologija oblast marketinga je veoma unapređenja. Učešćem u diskusionim grupama interneta, službenici marketinga mogu dobiti korisna saznanja o zahtevima i potrebama kupaca. Službenici preduzeća mogu da posete veb lokacije konkurencije i na taj način se upoznaju sa karakteristikama njihove ponude, sagledaju njihovu strategiju i uslove prodaje i o tome obaveste odsek za razvoj proizvoda i usluga. Na osnovu ovih informacija pomenuti odsek za razvoj proizvoda i usluga razvija novi proizvod ilimodifikuje postojeći. Nakon toga, odsek za marketing uvodi i plasira ponudu novog ili modifikovanog proizvoda na tržište posredstvom veb lokacije preduzeća. I nakraju, učešćem u diskusionim grupama na internetu službenici marketinga ostvaruju podršku za realizovane ponude. Logično je pitanje koje se nameće u ovom trenutku, u kom stadijumu je elektronska trgovina u Srbiji? Kao što je rekao jedan prethodnik, krajem 2000. godine u domaćoj javnosti su predstavljana dva veoma važna istraživanja iz oblasti primene interneta u Srbiji. Republički zavod za statistiku je predstavio istraživanje na temu upotrebe informatičko-komunikacijskih tehnologija u Srbiji za 2008. godinu, a kompanija "E-target" je pustila informaciju za istraživanja Opservera koja se odnose na korišćenje interneta u svrhe elektronske kupovine. Interesantno je da se Srbija prvi put našla u istraživanju Opservera kao jedina zemlja iz bivše Jugoslavije. Istraživanja govore da preko dva miliona stanovnika Srbije koristi internet ili oko 35,6%. Zatim, da milion i 250.000 korisnika je na internetu u Srbiji svaki dan ili skoro svaki dan. Zatim, da 7% stanovnika Srbije kupuje preko interneta, 6,3% je naručilo robu ili usluge u poslednja tri meseca, a u 2007. godini oko 137 miliona evra postignut je promet od elektronske trgovine. Projekcija obima elektronske trgovine u 2010. godini za Srbiju je oko 346 miliona evra. Zatim, 60,4% korisnika interneta traži informacije o robama i uslugama preko interneta. Na kraju, 20% korisnika interneta čita blogove,a 7,2% ih kreira ili održava. Analizirajući podatke i upoređujući ih sa podacima koji se odnose na ostalih 13 zemalja iz Opserverovog istraživanja, zaključujemo da vreme elektronske trgovine u Srbiji tek dolazi i da implementacija pravne infrastrukture, u ovom slučaju zakona o elektronskoj trgovini, predstavlja samo jedan neophodan korak kako bi ovaj vid trgovine doživeo svoj razvoj. Smatra se da je elektronsko poslovanje zaživelo u praksi tek kada se formira dovoljno velika masa korisnika koja može da promeni način na koji se posluje i način na koji radi javna administracija. Ovo podrazumeva kako fizičku raspoloživost dovoljno jake telekomunikacione infrastrukture, tako i troškove pristupa koji su prihvatljivi i manjim kompanijama i pojedincima. Važan aspekt jeste i podjednaka raspoloživost kvalitetnih usluga u svim delovima zemlje, znači, decentralizacija i u ovom obliku. U cilju stvaranja okvira za elektronsko poslovanje, neophodno je obezbediti širokopojasni internet koji će olakšati elektronsko poslovanje, dok će elektronsko poslovanje stvoriti elektronske sadržaje koji će stimulisati zahteve za širokopojasnim vezama. Ohrabrujuće je što resorno ministarstvo, Ministarstvo telekomunikacije i informatičkog društva, preduzima konkretne korake za obezbeđenje kvalitetnijeg interneta. Takođe, bitan uslov je rad na povećanju poverenja u ovakav vid trgovine u saradnji sa udruženjima potrošača i privredom. Poreska politika takođe može da podstakne ili da uspori razvoj. Principi oporezovanja koji bi trebalo da budu primenjeni na elektronskojtrgovini su neutralnost, efikasnost, izvesnost, jednostavnost, delotvornost, pravičnost i fleksibilnost. Carina i transport, kao što je govorio gospodin Milosavljević, imaju ključnu ulogu u razvoju sigurnog okvira za elektronsko poslovanje i za svaku pohvalu su sve inicijative koje je resorno ministarstvo preduzelo u prethodnom periodu. U proteklom periodu jedan od ograničavajućih faktora za razvoj i-komerca je svakako bio sistem elektronskog plaćanja. Tek sa pojavom ozbiljnih, i naglašavam, sigurnih sistema naplate, počinje razvoj ove oblasti. Usvajanje ovog zakona, potpuna implementacija Zakona o elektronskom potpisu, kao i evidentne aktivnosti resornih ministarstava daju nam za pravo da očekujemo da vreme elektronske trgovine u Srbiji tek dolazi. Međutim, u narednom periodu posebnu pažnju treba posvetiti elektronskom poslovanju kao širem pojmu od pojma elektronska trgovina. Neophodno je iskoristiti sve prednosti informatičkih i telekomunikacionih tehnologija, kako bi se olakšalo rešenje svakodnevnih potreba i privrednika i pojedinaca. Jedan od pozitivnih primera je svakako uvođenje jednošalterskog sistema registracije preduzeća, koji će omogućiti da se preduzeće registruje na jednom mestu za veoma kratko vreme. Ovo je omogućeno elektronskom vezom, Agencijom za privredne registre, Poreskom upravom, Republičkim zavodom za zdravstveno osiguranje i Fondom PIO. Obavezu da se u svakodnevni život i posao implementira elektronsko poslovanje imaju svi, pa i Narodna skupština. Koristim ovu priliku da ukažem da je neophodno da se narodnim poslanicima omogući da hrpe materijala u papirnoj formi konačno možemo dobijati i u elektronskoj formi. Siguran sam da je to mišljenje većine poslanika, a o uštedi i efikasnosti suvišno je govoriti. Na kraju, moram da podsetim da je ulaganje u informacione tehnologije nije trošak, već investicija koja se veoma brzo vraća. U danu za glasanje G17 će podržati ove zakone.
Reč ima poslanik Milica Radović. Izvolite.
Odmah na početku zahvaljujem se gospodinu Jeremiću što mi je ustupio mesto i time mi dao prednost. Polazeći od činjenice da su moje kolege iz DSS već vrlo podrobno govorile o Predlogu zakona o elektronskoj trgovini, zarad vašeg i svog vremena neću se zadržavati na njemu, već ću svoju diskusiju bazirati samo na Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda. Smatram da onog trenutka kada je vladajuća koalicija spojila ove dve tačke, mislim da je to jedan od retkih primera gde je bila u pravu. Ova dva zakona i imaju neke sličnosti, pomom mišljenju oni i predstavljaju jednu celinu. Za razliku od ovog dobrog primera, postoji jedan vrlo loš primer, gde je 15 zakona iz oblasti poljoprivrede spojeno u jednu diskusiju i na taj način smatram da to ne doprinosi ni kvalitetu diskusije, a ni samoj efikasnosti rada parlamenta. Demokratska stranka Srbije podržava ideju o donošenju zakona o elektronskoj trgovini i zakona o opštoj bezbednosti proizvoda. Osnovni cilj Predloga zakona o opštoj bezbednosti proizvoda trebalo bi da bude potpuno sprečavanje i onemogućavanje da se bilo koji opasan proizvod nađe na samom tržištu i samim tim sprečavanje svih eventualno štetnih posledica po bezbednost i zdravlje ljudi. Smatram da ovaj osnovni cilj zakona nije u potpunosti ispunjen i zbog toga smo mi i amandmanski reagovali u članu 1, smatrajući da opšta bezbednost proizvoda treba da se utvrdi još i u periodu pre stavljanja proizvoda na samo tržište, da bi se potpuno otklonilo postojanje eventualnih štetnih posledica po zdravlje i bezbednost ljudi. Kada kažem da smo amandmanski reagovali u tom smislu da smo tražili da se bezbednost utvrđuje i pre stavljanja proizvoda na tržište, tu sam prvenstveno imala u vidu primer kada se proizvodi uvoze u našu zemlju. Većini ili većem delu naše javnosti je poznato da su u poslednje vreme uvezene i kancerogene igračke dečije i odeća koja u nekom dužem kontaktu sa kožom može da izazove izuzetno teška oboljenja. Za ovakve slučajeve ono što je neprihvatljivo – Ministarstvo nije bilo na vreme obavešteno. Smatram da će donošenjem ovog zakona verovatno ta greška, odnosno nedostatak moći da bude i otklonjen. Setićemo se takođe slučaja dečije igračke, dečije lutkice „jagodica bobica“, gde je postojala velika opasnost i šteta za decu, jer se krzno koje je jagodica imala na svom odelu linjalo, tako da je moglo da dođe vrlo lako u sam dečiji organizam, a boja na odelu je bila nepostojana i u kontaktu sa dečijom pljuvačkom se rastvarala. Ovakvih slučajeva je bilo mnogo. Pomenuću samo niz slučajeva vezano za farbe za kosu, koje su takođe bile kancerogene i nije postojala adekvatna reakcija Ministarstva. Podsetiću samo da je Evropska unija zabranila prodaju dečijih plastičnih igračaka u kojima su bili sadržani materijali koji su tu plastiku dodatno omekšavali, jer se kasnije ispostavilo da su ti materijali izuzetno štetni, kako za odrasle, jer kod njih izazivaju neplodnost, tako i kod dece, jer izazivaju teško oštećenje kako jetre, tako i bubrega. Međutim, moram da kažem da potrošači u Srbiji ne mogu da budu sigurni u kvalitet proizvoda koji se nalaze na samom tržištu, bez obzira što izdvajaju možda u određenim situacijama i slučajevima mnogo više novca nego građani razvijenih evropskih zemalja, koji za taj isti novac dobijaju mnogo kvalitetniju robu, potpuno bezbednosno ispravnu robu. Mislim da bi vrlo pozitivnu ulogu u pritisku na državu mogle bi da imaju potrošačke organizacije. Takvih potrošačkih organizacija u razvijenim evropskim zemljama je do sada dosta. One postoje decenijama i ono što je njihova osnovna uloga jeste da ukazuju potrošačima, i to blagovremeno, na kvalitet proizvoda koje koriste. Primera radi, kod nas ispitivanje robe obično plaćaju trgovci, odnosno sami proizvođači, što u nekom slučaju baca sumnju na samu objektivnost takvih utvrđenih analiza. Zbog toga, između ostalog, smatram da bi bilo dobro da se omogući potrošačkim organizacijama formiranje fondova, kako bi njihove organizacije mogle da dobijaju sredstva za ispitivanje tih proizvoda. Moram da kažem da su potrošačke organizacije u svetu izuzetno moćne. Imali smo primer u poslednjih par godina, mislim da su bile potrošačke organizacije u Nemačkoj, koje su dovele u pitanje održavanje svetskog prvenstva u fudbalu zbog nebezbednosti samog stadiona. Imamo i poznat slučaj gde su potrošačke organizacije u Mađarskoj izdejstvovale da se desetak sumnjivih proizvoda sa tržišta EU potpuno povuku. Kod nas mnoge domaće i strane kompanije su mogle da se obogate samo tako i samo zbog toga što su striktno poštovale propise koji kod nas vladaju. Pravilnici o bezbednosti proizvoda su stari više od 30 godina. Moram da kažem da u EU postoji 15.000 standarda kvaliteta. Kod nas, ako se ne varam, mislim da postoji negde više od 13.000 standarda kvaliteta, ali ono što predstavlja zaprepašćujući podatak jeste da je samo 2,5% odtih 13.000 standarda kvaliteta usaglašeno sa EU. Stoga imamo situaciju da smo jedina zemlja u okruženju koja, primera radi, na deterdžentu za veš nema obavezan žig Ministarstva ekologije, koji bi bio neophodan, jer bi na taj način svi bili potpuno sigurni da taj proizvod nije štetan za životnu sredinu. To su standardi koji su odavno uvedeni u EU, ali su uvedeni i u zemljama u samom okruženju. Moram da kažem da je dobro što mi usvajamo zakon o opštoj bezbednosti proizvoda, koji će dodatno uvesti red na samom tržištu i koji će onemogućiti uvoz nekvalitetne robe koja odavno ne nalazi svoje mesto na policama EU. Nije dobro ukoliko ovaj zakon ne bude primenjivan i nije dobro ukoliko ovaj zakon bude selektivno primenjivan. Takođe moram da kažem da je vrlo loše što smo dopustili da budemo među poslednjim zemljama u Evropi koje usvajaju ovaj zakon i koji na taj način pokazuju očiglednu nebrigu za zdravlje i bezbednost svojih građana.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još samo u prilog priče na temu predloženog zakona o elektronskoj trgovini, tokom koje sam pokušao da ukažem na značaj primenjivosti ovakvog jednog zakonskog rešenja, hteo bih još samo u prilog tome da dodam i istraživanja koja su obavljena a koja ukazuju na taj problem koji je evidentan, da je još uvek cela ova oblast nedovoljno razvijena, odnosno da nije još uvek prihvaćena u onom procentu stanovništva u kojem bi trebalo. Primera radi, evo jedno istraživanje koje je napravljeno pokazuje da je korišćenjem interneta u poslednja tri meseca prodaja roba i usluga na primer putem aukcija, ili pohađanjem onlajn kurseva ili internet bankarstva u prilično malom procentu zastupljeno. Internet bankarstvo 10,4%, prodaja robe ili usluga 3,1 i pohađanje onlajn kurseva 2,5%, dok je najviše procenata predviđeno za slanje i primanje mejlova, odnosno traženje informacija ili čitanje i preuzimanje nekakvih drugih dokumenata. Ono što sam malopre pomenuo kada sam govorio o strategiji i kada sam pomenuo onaj ljudski resurs, a nadovezujući se na izjavu i komentar ministra Milosavljevića, koju je juče izneo na sednici Odbora za trgovinu i turizam vezano za mogućnost zapošljavanja ljudi i podatak da su radna mesta u elektronskoj trgovini u oblasti koja ne iziskuju više od 2.000 evra, kako je rečeno tada, dakle, treba istaći da svi ti tradicionalni distribucioni kapaciteti koji se koriste obično raspoređuju od trećine do četvrtine svoje radne snage, dakle od 75 do 90% zaposlenih u elektronskoj trgovini bi trebalo da bude na ovom zadatku. Kod elektronske trgovine i ta funkcija ljudskih resursa posebno je važna, jer ne samo da će ovakav distributivni centar morati da zaposli više radnika, već će morati njima da upravlja mnogo efikasnije kako bi obezbedio zadovoljavajuće rezultate. Ono što je pitanje sigurnosti, o čemu treba da vodi računa i predlagač zakona, to je svakako ta činjenica da je sve što je povezano i sa internetom jeste jedna otvorena javna mreža koja je dostupna svima i da uvek postoji i mogućnost da se neovlašćeno prati eventualno komunikacija i zloupotrebi ono što se tim putem ostvaruje, i zbog toga je u cilju jedne ozbiljne primene zakona elektronskoj trgovini, odnosno u tom savremenom poslovanju, pre svega, potrebno i pronaći mehanizme koji će obezbediti zaštitu tajnosti informacija i integritet informacija, kao i autentičnost samih informacija. Drugi zakon koji je danas u skupštinskoj proceduri, koji je dakle spojen sa zakonom o elektronskoj trgovini, jeste zakon koji Srbija praktično do sada, iz nama nepoznatih razloga, nije imala u skupštinskoj proceduri, odnosno nije ni usvojen, tako da nažalost i po ovom parametru spadamo među poslednje zemlje u Evropi koje, rekao bih slobodno, i odugovlačeći usvajanje propisa na određeni način pokazuju nebrigu o zdravlju i bezbednosti građana. Sistem EU za brzo skretanje pažnje na proizvode koji nisu bezbedni za upotrebu upozorava potrošače na sve artikle koji mogu biti štetni ili rizični po zdravlje, pa se tako iz nekih primera do kojih smo došli moglo vrlo lako saznati da se na tom spisku nepoželjnih nalaze motori proizvedeni na Tajvanu, pa po ko zna koji put dečija oprema i igračke sa opasnim hemijskim supstancama, garderoba, gumene čizme koje mogu da izazove promene na koži, kozmetika i nameštaj. I u zemljama u okruženju, primera radi, takođe postoji, recimo u BiH, poduža lista opasnih namirnica, sačinjena na osnovu uputstava EU, gde se odmah reaguje kada se u nekoj od zemalja pojavi hrana sumnjivog sastava i kvaliteta, kao što je recimo reč o salmoneli u ćurećem mesu iz Poljske, bakterije u pilećem mesu iz Nemačke, olovo u zelenom čaju i melanin u krekerima sa kikirikijem iz Kine. To su samo neke od namirnica koje se ubrzano povlače sa tržišta. Zbog čega smo mi dozvolili da budemo među poslednjim zemljama u Evropi koje na ovaj način, dakle, odugovlačenjem usvajanja propisa, ponavljam opet konstataciju, pokazuje nedovoljno brige za zdravlje i bezbednost građana? Dakle, ne samo da u ovom proteklom periodu nisu doneti odgovarajući zakoni, nego se čak i ne prate upozorenja, pa čak i te Evropske unije, iako državama koje nisu članice to niko i ne brani. Razlog za to eventualno odugovlačenje je možda, kako to kažu i u nekim nezvaničnim informacijama, moglo da bude u eventualnom neslaganju resornih ministarstava oko podele nadležnosti, budući da se neki od poslova inspekcija i sada preklapaju. Dok ima mišljenja, a tome smo vrlo blizu i mi u poslaničkom klubu SRS, da je interes domaćih proizvođačkih i uvozničkih lobija prejak i da im odgovara da se što duže prolongira sređivanje tržišta na ovakav način.Ono što je najgore u svemu tome je da su u oba slučaja na gubitku građani. Prilikom predlaganja zakona o opštoj bezbednosti proizvoda, smatram da se nije na dovoljno dobar i adekvatan način izašlo u susret stavovima, komentarima, predlozima koje možda neke druge institucije imaju, a tu, pre svega, mislim na potrošačka udruženja, koja su i upozoravala da neka od predloženih rešenja ovih zakona nisu jednostavno primenjiva u praksi, ali je očigledno da Srbija nema nekakvo uticajno jezgro za zaštitu prava potrošača, koje bi bilo u stanju da eventualno izlobira za dobrobit ovog društva. Predlog zakona o opštoj bezbednosti proizvoda ima svoje nedostatke. Ovom prilikom ću iskoristiti mogućnost da zaista predlagača zakona, odnosno predstavnike Vlade pozovem da na jedan najozbiljniji, najkorektniji način razmotre amandmane koje su podneli poslanici SRS. Videćete da amandmana i nema naročito puno, dakle, nisu kvantitativno zastupljeni, ali mislim da je reč o kvalitetnim amandmanima koji bi mogli umnogome da doprinesu poboljšaju ovakvog zakonskog rešenja. Šta bi moglo eventualno da koči donošenje ove regulative? Jasno je, to smo rekli, da ima uticaja različitih interesa iz sfere biznisa, raznih lobija iz zemlje i iz inostranstva, i na taj način se praktično obezbeđivao uvoz robe sumnjivog, da ne kažem, lošeg kvaliteta, a naravno u svemu tome su profitirali i uvoznici i svetski proizvođači koji i ne znaju i nemaju gde da plasiraju takve proizvode, jer je malo zemalja u koje bi ta roba mogla da uđe. Ono što je možda pozitivno u svemu ovome kada je reč o predloženom zakonu, jeste činjenica da je zakonodavac prihvatio određene sugestije malopre pominjanih, i potrošačkog udruženja itd, da se ta proizvodnja i stavljanje u promet opasnih proizvoda tretira kao privredni prestup i zaprećene su i kazne, ako se ne varam, u visini čak do tri miliona dinara. Prema ovom predlogu zakonu, Srbija bi između ostalog trebalo da dobije i nacionalnu referentu laboratoriju za kontrolu bezbednosti hrane, koju osniva Vlada i koja bi bila glavna institucija za proveru nalaza ovlašćenih akreditovanih laboratorija. Ono što je najopasnije je situacija kada propisi ne postoje. Tada niko nije odgovoran za problem i tada jedino, kako sam već rekao, ispaštaju građani. Primera radi, opet ukazujem na neke primere iz zemalja iz okruženja, Hrvatska je oformila agenciju za hranu, i ne samo to, nego je već i donela set zakona iz oblasti bezbednosti proizvoda, zaštite kupaca itd. Da li će i Srbija biti u stanju da tako nešto uradi veliko je pitanje, jer znate i sami u kakvoj situaciji se živi i koliko puta se desilo da je, primera radi, komad odeće koji se kupi neupotrebljiv nakon prvog pranja ili se možda zaprepastimo zbog neljubaznosti prodavaca, i razlike u cenama i neprihvaćenih reklamacija itd, a sigurno da je bilo i onih drastičnijih slučajeva, kao što su primeri trovanja hranom u restoranima itd. Naravno, u trci za tim profitom, proizvođači, trgovci i pružaoci usluga zaboravljaju da smo svi mi zapravo potrošači, a tu bi upravo trebalo da bude uloga tih svih pravnih akata da na to podsete, iako je, kao što smo na žalost konstatovali, u Srbiji sve to tek u povoju. Uređene zemlje, koje imaju precizna, jasna, strogo definisana pravila tog tržišnog poslovanja i sistema zaštite u principu bi mogle da deluju kao nekakav potrošački raj, ako se uporede sa situacijom u Srbiji, jer, sa ove druge strane, srpski potrošač je apsolutno i neupućen u svoja osnovna prava, a njegovom zaštitom se pretežno, barem dosad su se bavile neke nedržavne organizacije, pre svega ta udruženja potrošača. Dame i gospodo narodni poslanici, primera je mnogo i očigledno da je tu postojao jedan pravni vakuum koji je bilo neophodno regulisati dobrim zakonskim rešenjem. Međutim, pitanje je ako se pomenuta strategija ne realizuje na pravi i valjan način, da li ćemo onda biti u situaciji da osetimo zaista neke kvalitetne efekte od svega ovoga. Jer ako već nisu problemi o kojima sam govorio regulisani i objedinjeni zakonom, već potpadaju pod oblast zakona o oglašavanju, lekovima, potrošačima, ovaj zakon o bezbednosti proizvoda tek je u proceduri, ako se zna da su mehanizmi žalbe i obeštećenja spori i neprecizni, ako se zna da je zakon o zaštiti potrošača koji je usvojen još 2005. godine doživeo sudbinu mnogobrojnih, a to je da se ne primenjuje, tako da je jasno da su neophodne značajne izmene, dopune i jedno kvalitetnije i konstruktivnije prilaženje ovim problemima. Što se tiče predloženog zakona smatra se, bar je takva bila namera predlagača, ponavljam opet, mi u poslaničkom klubu SRS smo zaista predlaganjem kvalitetnih amandmana pokušali da ispravimo ono što po našem mišljenju nije dobro. Dakle, trebalo bi da se otklone te pravne praznine u pogledu bezbednosti proizvoda, jer će se zaista primenjivati na sve proizvode. Ovo je zakon čija bezbednost nije uređena posebnim propisima. Istovremeno bi njime trebalo da se onemoguće proizvodnja, uvoz, prodaja svih ovih obmanjujućih proizvoda, koji izgledaju kao hrana, a to nisu, i takođe da se utiče na smanjenje nelojalne konkurencije. Ovih loših primera ima zaista mnogo, ali očekujem da će to biti, ukoliko se prihvate naši amandmani, u značajnoj meri smanjeno. Inače, tim predlogom zakona propisane su novčane kazne i za preduzeća i za odgovorne u firmama, ako bi eventualno stavljali te nebezbedne proizvode u promet ili ne bi obavestili o riziku proizvoda. O samoj visini kazni mislim da ćemo nešto više govoriti kroz raspravu u pojedinostima. Ono što mi se lično, i nama kao poslaničkoj grupi SRS, nije dopalo, to je što se i za ovaj zakon, kao i za mnogobrojne prethodne, u značajnoj meri preuzimaju odredbe Evropske unije o toj opštoj bezbednosti proizvoda i u potpunosti direktive Evropske unije o obmanjujućim proizvodima. Mislim da još uvek u Srbiji ne postoji ni pravni okvir za garantovanje nekakve opšte bezbednosti svih proizvoda, da nema tih propisa koji bi sadržali izričite i precizne odredbe o obavezama proizvođača i distributera da na tržište isključivo stavljaju bezbedne proizvode sa aspekta svih poznatih rizika koje bi proizvod mogao da predstavlja. Ima tu i nekih podataka o aktivnostima i tržišne inspekcije za proteklu godinu, o visini, odnosno iznosu novčanih sredstava, o povlačenju iz prometa proizvoda, reč je o više stotina miliona dinara. Naravno, ono o čemu su i kolege govorile, najviše i najčešće je tu bilo reči o električnim aparatima, dakle, o problemima sa rafovima u radnjama, tekstilnim proizvodima, sredstvima za higijenu, nameštaj, motorna ulja i građevinski materijal. Ono što je bitno jeste da bi ovim zakonom trebalo da se takođe odrede i urede kriterijumi koji su neophodni za ocenjivanje usaglašenosti proizvoda sa opštim zahtevom za bezbednost, obaveze proizvođača i distributera, kao i uslovi i način informisanja i razmene informacija u vezi sa rizicima koje proizvod predstavlja po zdravlje i bezbednost potrošača i drugih korisnika, kao i vršenje nadzora istih. Ima u svetu i dobrih primera na koji način se može upozoriti na vreme o bezbednosti, pre svega se misli na hranu. Srbija još uvek nema sistem za brzo upozoravanje o bezbednosti hrane, koji se u zemljama Evrope pokazao kao vrlo efikasan. Evo vam jedan primer. Zahvaljujući jednom takvom sistemu i britanske nadležne inspekcije su upozorile članice EU da su zabeležile trovanje gaziranim napitkom uvezenim iz Austrije, a taj proizvod je ubrzo potom stavljen na crnu listu. Nedugo potom, stigao je izveštaj službene kontrole iz Irske, gde je u napolitankama iz Kine pronađen opasni melanin. Taj alarm RESFF i sistema za uzbunjivanje javnosti zbog nebezbednih namirnica, međutim, nikada nije zazvonio u Srbiji, a zaobišla su i brojna upozorenja "RAPEKSA", evropskog sistema za upozorenje za nebezbednu robu. Dakle, ovom problematikom se bave sporadično pojedine potrošačke organizacije, internet portali, dok država i njene nadležne službe očigledno još uvek čekaju svoj ulazak u Evropsku uniju, kada će biti valjda u obavezi da štite tržište i brinu o sigurnosti kupaca, iako nijednoj zemlji nije zabranjeno da koristi podatke tih evropskih službi i pre svega spreči uvoz robe sumnjivog kvaliteta. Prema informacijama "RAPEKSA", samo u 2007. godini sa tržišta EU povučeno je 1.340 nebezbednih proizvoda, od čega su oko 40% bile igračke koje su se, prema tvrdnjama Nacionalne organizacije potrošača Srbije, mogle naći, nažalost, i u kineskom tržnom centru u bloku 70 na Novom Beogradu. Takođe, postoji realna mogućnost da se odbačena roba iz sveta legalno, zbog svih ovih nedostataka propisa, praktično na neki način uveze u Srbiju. Da to članstvo u Evropskoj uniji nije jedini put u zaštiti potrošača, pokazuje i primer Hrvatske koja koristi informacije sistema za uzbunjivanje. Napravila je i sopstveni pilot projekat po uzoru na RESFF, te je za tih godinu dana sa tržišta povukla čak 67 zdravstveno neispravnih namirnica, a najveće količine te robe u Hrvatsku su stigle, gle čuda, sa zapadnoevropskog tržišta. Na samom kraju, da iskoristimo prisustvo i ministra Milosavljevića, vezano za i ova dva zakona koja su danas u skupštinskoj proceduri, a i uopšte za jedan trgovački sektor privrede koji je potrebno izgraditi kroz taj integracioni pristup u tranziciji trgovine. Nekoliko stvari, nekoliko bitnih aspekata na koje će SRS ukazati i kroz raspravu o ova dva zakona i sve ono što nas bude očekivalo iz oblasti trgovine, a to je kakva treba da bude struktura trgovine i trgovinske mreže koja će biti u funkciji razvoja moderne tržišne privrede, a time i u interesu proizvođača i potrošača, odnosno kakve sve podsticaje treba preduzimati u kreiranju nekakve moderne strukture trgovinske mreže i kako bi trebalo obezbediti adekvatnu zaštitu potrošača na tržištu Republike Srbije, a da imamo u vidu tu činjenicu da bi recimo ovaj zakon koji se nalazi u proceduri, dakle, zakon o opštoj bezbednosti proizvoda, postao primenjiv u praksi. Ono što je povezano sa drugim zakonom jeste šta očekivati i na koji način usmeravati razvoj trgovine u toj elektronskoj fazi razvoja, jer apsolutno da je interes domaće proizvodnje da za partnere imaju što sposobnije trgovinske kompanije u kapitalu, marketingu i menadžmentu, a da jedno celovito restruktuiranje i revitalizovanje trgovinskih kompanija moglo bi samo doprineti očuvanju i povećanju potencijala i prodaje naših proizvođača na domaćem tržištu. Povezane sa inopartnerima mogu doprineti i eventualnom uspešnijem uključivanju na međunarodno tržište. To nam je i te kako potrebno pogotovo u ovakvoj situaciji, u godini u kojoj u tom segmentu u toj oblasti u ovoj državi malo je toga pozitivnog.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku želim da kažem kada je reč o Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda da se svakako ne može definisati kao pozitivno to što je Srbija nažalost jedna od poslednjih zemalja u Evropi koja razmatra i usvaja zakonske predloge koji regulišu ovu oblast, iako je, čini mi se, još 2006. godine, Savet EU, kao jedan od prioriteta u oblasti poljoprivrede, naveo našu obavezu da prilagodimo zakonske propise u sektoru poljoprivrede. Naravno da nam je ovaj zakon potreban ne samo zbog članstva u EU, već pre svega zbog građana Srbije. Sve vreme neusvajanje i odugovlačenje u usvajanju ovog zakonskog predloga na gubitku su samo građani Srbije. Nije dobro to što u Srbiji danas ne postoje zakoni i propisi koji sadrže vrlo jasno definisane odredbe o obavezama proizvođača i distributera da na tržište iznose kvalitetne i zdrave proizvode. Dakle, pred nama je Predlog zakona koji će na jedan kvalitetan način obezbediti pre svega zaštitu zdravlja i bezbednost potrošača. Pred nama je Predlog zakona koji će nam konačno dati odgovor na pitanje ko snosi odgovornost za nanetu štetu potrošaču zbog korišćenja nebezbednog proizvoda. Naravno, kada govorimo o proizvodima sve vreme mislimo na sve finalne proizvode. Usvajanjem ovog zakonskog predloga, kao što je već više puta do sada rečeno, onemogućiće se proizvodnja, uvoz, izvoz i prodaja takozvanih obmanjujućih proizvoda, koji zapravo samo izgledaju i deluju kao hrana, a sa druge strane svakako će doći do smanjenja nelojalne konkurencije, odnosno na tržištu neće biti mesta za one koji su, umesto da vode računa o bezbednosti, snižavali cene i time stvarali nelojalnu konkurenciju onima koji su dosta učinili i uložili po pitanju bezbednosnih svojstava proizvoda. Predlogom zakona jasno su definisane obaveze kako proizvođača, tako i distributera, ali i one zajedničke obaveze. Dobro je da je definisana i odgovornost trgovaca. Zapravo, odgovornost je podeljena, a sa druge strane od izuzetne važnosti je i to da građani na vreme budu informisani o rizičnom proizvodu. Koliko smo mogli da čujemo, rizici koje proizvodi predstavljaju po zdravlje i bezbednost potrošača imaće dakle rang informacije od javnog značaja. Smatramo da je obaveza obaveštavanja javnosti jedna od najznačajnijih karakteristika. Između ostalog, predviđeno je i to da Vlada zahvaljujući sistemu brzog upozorenja za proizvode koji ugrožavaju bezbednost i zdravlje potrošača, RAPEKS, može da odreaguje kada se pojavi proizvod koji ugrožava zdravlje potrošača. Takođe, predviđene su i visoke kazne za počinioce, od 500 hiljada do tri miliona, i to je više puta danas rečeno. Ukoliko proizvođači na tržište stavljaju opasan proizvod ili proizvodi, uvozi, izvozi tzv. takođe obmanjujući proizvod. Dakle, pred nama je definitivno Predlog zakona koji će garantovati na vrlo precizan način jednu pravnu sigurnost svima na tržištu, koji će garantovati bezbednost i voditi brigu o zdravlju građana, odnosno zakon koji će omogućiti da građani Srbije budu izloženi znatno manjem riziku kada kupuju robu. Naravno da će ovakav zakonski predlog imati podršku poslaničke grupe SPS-JS. Na samom kraju ću vrlo kratko što se tiče zakona o elektronskoj trgovini. Kao što je i rečeno, reč je o zakonskom predlogu koji od značaja za proces približavanja Srbije EU. Svakako da ovaj zakonski predlog predstavlja pre svega uslov za smanjenje troškova u trgovini i povećanje konkurentnosti naše privrede. Želim da kažem, kao što je kolega koji je ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba rekao, da će i ovaj zakonski predlog imati podršku u danu za glasanje poslaničke grupe SPS-JS.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li želi reč neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Da li gospodin ministar želi da nam se obrati? (Da.) Izvolite, gospodine Milosavljeviću.
Hvala svim narodnim poslanicima na vrlo korisnim intervencijama i razumeo sam na generalnoj podršci za oba zakonska projekta koja su zaista potrebna Srbiji. Dve-tri stvari želim da istaknem. Tačno je i slažem se sa svima koji su rekli da Srbija kasni i kada je u pitanju zakon o opštoj bezbednosti proizvoda i zakon o elektronskoj trgovini. Mi smo, kada smo ovaj posao počeli da radimo u Ministarstvu trgovine i usluga, to je bila sredina jula prošle godine, praktično odmah ove zakone doradili i predložili Vladi na usvajanje. Vlada je ove zakone usvojila u avgustu, odnosno u septembru prošlegodine i oni se praktično od tada pa evo do današnjeg dana nalaze u redu da budu predmet rasprave i verujem usvajanja u Skupštini Srbije. Od prvog dana smo bili svesni koliko su ovi zakoni bitni upravo iz svih ovih razloga koji su i danas pomenuti i istaknuti, i verujem da ćemo biti i mnogo brži i mnogo uspešniji kada krenemo u primenu ovih zakona. Druga stvar, nekoliko uvaženih narodnih poslanika je istkalo, možda ću malo biti ne baš najprecizniji, ali žal zato što su prepisane neke evropske direktive. Nije bilo prepisivanja nego direktnog transponovanja evropskih direktiva iz određenih oblasti u naše zakonodavstvo, jer je to jedini način da zaštitimo naše građana, potrošače u Srbiji i da uđemo u evropski sistem razmene informacija i obaveštavanja, jer ukoliko to ne uradimo i ne usaglasimo na isti način kako to funkcioniše u Evropi, opet bi bili u poziciji da diskvalifikujemo građane Srbije. Treća stvar, oko svih amandmana koji su već dati biće prilike da razgovaramo, ali evo ističem sa naše strane spremnost da i na sastancima odbora razgovaramo i dogovaramo, i vidimo da sa onim što je dato ovaj zakon popravimo. I posebno mislim da je koristan amandman koji je prvi spomenuo gospodin Radenković, a to je da li postoji prostor da se ubrza početak primene zakona. Evo, napravićemo još jedan krug konsultacija sa kolegama iz drugih ministarstava na samom početku iduće nedelje i ukoliko postoji spremnost i mogućnost sa njihove strane da čim pre ovaj naš interni RAPEKS zaživi, da onda i u skladu sa tim primena zakona počne čim pre. Slažem se da je trebalo juče to da bude ili možda još pre neku godinu. Zahvaljujem i hvala svima na predlozima i na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine Milosavljeviću, vama i vašim saradnicima, posebno narodnim poslanicima na aktivnom učešću po vrlo značajnim zakonima koje smo danas razmatrali. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o opštoj bezbednosti proizvoda i Predlogu zakona o elektronskoj trgovini. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova.