Poštovana predsedavajuća, predsedništvo, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva za infrastrukturu, kolege narodni poslanici, set dopune zakona i konvencija koji su danas na dnevnom redu i pred nama predstavljaju još jednu neophodnost koju moramo da ispoštujemo, a sve u cilju evrointegracija, naravno, koji se tiču oblasti transporta, koje ne podrazumevaju samo vozila i sam transport, već i kompletnu infrastrukturu koja sve to prati. Ukoliko želimo da naši špediteri i da naši veliki sistemi koji se bave transportom, drumskim, železničkim, vodnim, učestvuju ravnopravno i budu konkurentni u usluzi koju nude, moramo postojeće zakone koje imamo u oblasti transporta da unapredimo, da usaglasimo sa postojećim u EU, ali i konvencije koje su pred nama omogućiće lakši, neometan transport sa zemljama sa kojima ih potpisujemo. Jedna od komponenti u transportu, koja možda samo laiku ili golim okom vidljiva nije, jeste svakako vreme i to je nešto što prilično utiče na troškove tog transporta koji ćemo imati, odnosno na samu dobit ili gubitak u tom samom transportu. Pored same infrastrukture koja je neophodna, moramo da znamo da i performanse vozila i adekvatna vozila koja koristimo prilikom transporta moraju biti po najvišim standardima. Međutim, osoblje i ljudi koji se bave i sami su u tom lancu transporta moraju da budu obučeni i pripremljeni za posao kojim se bave. Opet, sa druge strane, ovde ističem, potpuno je očigledan i značaj završetka i rada na Koridoru 10, i železničkog i drumskog i, najzad, za sada mala, a u budućnosti, naravno, veća iskorišćenost našeg jedinog međunarodnog plovnog puta koji imamo, a to je Dunav. U svom izlaganju ću se više fokusirati i staviti akcenat na deo koji se tiče železničkog i kombinovanog transporta, na deo logističkih usluga i logistike koja je jako bitna i koja je već davno postala budućnost što se tiče samog transportnog lanca i malo ću se osvrnuti na ovu evropsku Konvenciju koja se tiče transporta opasnog tereta. Sam transport podrazumeva više funkcije. Kao što rekoh, to su: prevoz, pretovar, utovar, istovar, manipulacija samom robom. Naravno, tu su i poluproizvodi koji, takođe, dolaze u lanac transporta i sve radnje koje su vezane, kao i samo skladištenje što se tiče same robe. Za obavljanje transportnih aktivnosti neophodna su nam transportna sredstva, infrastruktura, oprema za manipulaciju u transportu i obučeni kadrovi. Sam železnički teretni transport primarno se realizuje kod nas, ali i u svim zemljama, koliko je već opšte poznate, od strane državnih železnica i njegove prednosti se ogledaju u tome što se njima vrši transport većih tovarnih jedinica, za razliku od samog drumskog transporta i što je nezavisan od dnevnog saobraćaja koji se obavlja na putevima. Zbog velike udaljenosti, kada neku robu treba da transportujemo, često se danas koriste tzv. kombinovani transport, odnosno kombinacija različitih vidova saobraćaja. Imamo kombinaciju železničkog, drumskog, voznog i vazdušnog saobraćaja. Što se tiče samog saobraćaja, da kažem, železničkog, već su davno poznati tzv. pored kontejnerskog transporta, Ro-Ro transport, kukibeg, pigibek, koji je već davno i standardizovan i zna se način na koji se koristi, a sve u svrhu optimizacije saobraćaja, saobraćajnih troškova i transportnih troškova. Današnje špedicije koje kod nas, takođe, postoje, ono što je jako bitno, već su davno savremeni logistički provajderi koji su sposobni da ponude i pruže kompletnu logističku uslugu i uopšte trend svih tih današnjih špedicijskih kompanija, jeste da preuzimaju i same sve više tih logističkih aktivnosti. Što se tiče same logistike i logističkih centara, kojih je kod nas sve više, već ih ima davno, osnovna metoda – od vrata do vrata i "just in time" metoda najpre želi da pruži uslugu koja će optimizirati i minimizirati sve troškove koji se odnose na samo vozilo, na vreme trajanja tog procesa i uopšte transporta. Znači, optimizacija transporta je nešto što je neophodno u samom sagledavanju celog transportnog lanca. Osnovne logističke usluge podrazumevaju i špediciju i transport i skladištenje i pretovar i pakovanje i uopšte, što se tiče transportnih sredstava, treba uraditi takvu kombinaciju da u pravo vreme, na pravom mestu, uz minimalne troškove, izvršimo tu uslugu. Današnji logistički centri predstavljaju centralne elemente savremenih logističkih i poslovnih mreža. One se razlikuju po mikro i makro lokacijskom položaju, po strukturi i funkciji, ali poenta je da u samoj logistici i logističkom centru, zapravo, vršimo transport iz mikro u makro sistem, iz mikro u mikro ili iz makro u makro sistem, što, kao što sam rekla, davno je postala budućnost. Potpisivanje ove konvencije sa Mađarskom nama predstavlja korist, kako nama, tako naravno i špediterima i ljudima koji se nalaze u Mađarskoj, jer će, koristeći, mi njihove, a oni naše ili zajedničke logističke centre, moći da imamo i minimalne troškove i da tu robu, da li dalje skladištimo, da li kroz Srbiju ili Mađarsku, potpuno je svejedno. Što se tiče nekih novih rešenja u logistici, svakako jedna od njih predstavlja konsolidaciju robnih tokova, zatim, da se što više iskoristi tzv. intermodalni transport i korišćenje informatičkih tehnologija. Konvencija je i mogućnost da naši drumski prevoznici koriste i nastave da koriste sve vidove kombinovanog transporta. Znamo da već Ro-La naši koriste u Mađarskoj. Naravno, to će se i nastaviti potpisivanje ove konvencije. Kao što sam i rekla, sam taj transport i sama logistika i uopšte metode, već davno nema novih, osim da kažemo da u celom tom sistemu "just in time" jeste ono što je uvek neophodno i znači minimalne troškove. Što se tiče transporta opasnog tereta, i sami smo više puta bili svedoci prateći medije da je zbog neadekvatnog rukovanja transportom ili pakovanja opasnog tereta moglo da dođe do velikih ekoloških katastrofa, da je moglo doći čak i do gubitka ljudskih života, te stoga ovom konvencijom koju sada potpisujemo, tu su neke njene dopune, mi definišemo pravila, uputstva, obaveze i norme koje se moraju ispoštovati, a poštovanjem istih praktično čuvamo i sebe. Šta predstavlja opasan teret? Predstavljaju sve materije koje mogu da izazovu eksploziju, koje mogu da oslobađaju otrovne gasove i koje mogu da izazovu požare. Međutim, od same definicije po strukturi i sastavu to može biti od pogonskog goriva, razne eksplozivne materije, gas itd. Čak i vid rasutog tereta u nekom obliku može biti, ako ništa, onda ekološki vrlo opasno. Najbitnije je da se u specijalizovanim vozilima, koja su posebno obeležena i gde je taj teret spakovan u posebnoj ambalaži, vrši transport. Treba znati da se pogonsko gorivo može transportovati u fiksiranim rezervoarima, gas pod pritiskom ili zbijeni gas mora imati adekvatnu ambalažu, što je sve jasno definisano ovde Konvencijom. Uopšteno, kompletna oprema opasnog tereta se vrši kontejnerima, prenosivim cisternama ili tzv. Kontejner-cisternama. Prednost ovog sporazume koji treba posebno da se istakne jeste da se nakon tri godine on može revidirati i da u njemu eventualno konstatacije ili nešto što se pokazalo u praksi, a da nama ne odgovara, usaglasimo sa ostalim zemljama potpisnicama ove konvencije. Što se tiče samih vozila koja se bave prevozom opasnog tereta, ona moraju da imaju i stručno i obučeno osoblje koje će manipulisati od samog pakovanja i načina transporta ovog tereta, te stoga novina u smislu kontrole jeste tzv. savetnik za bezbednost i njegov zadatak će biti da pomogne u sprečavanju rizika koji proizilazi iz navedenih aktivnosti, a to su: pakovanje, utovar, punjenje i istovar ovog tereta, i koji mogu biti opasni po ljude, imovinu i okolinu. Samo sam ukratko, u nekoliko crna, napomenula važnost svih ovih konvencija jer se maltene tiču transporta i prožimaju se kroz sve ostale konvencije koje su pred nama i želim da kažem da će naša koalicija u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Želim još svim kolegama da skrenem pažnju da jedna od retkih stvari, oko koje bi se definitivno trebalo svi da složimo, jeste činjenica da su drumski i železnički Koridor 10 najveći prioritet. Sve naše vlade, prošle, sadašnje i buduće vlade moraju da rade na dovršetku ovog koridora, kao najznačajnije investicije i jedne od glavnih koje doprinose, ali u infrastrukturnom smislu, evrointegracijama. Ponavljam, još jednom, da će naša koalicija, SPS-JS u danu za glasanje podržati ove konvencije. Hvala. [[Aplauz]]
Narodni poslanik Milan Avramović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, ono što je simptomatično, a u ovoj skupštini je postala praksa da se spoji nespojivo, pa tako danas imamo 17 predloga zakona u jednoj objedinjenoj raspravi što, recimo, za Poslaničku grupu SRS ispada četiri minuta po jednom zakonu. To nije dobro vreme da se ozbiljno razmatra bilo koji sporazum, bilo koja konvencija, a kamoli bilo koji odnos između država, pogotovo država u regionu. Bitno je napomena da je u ovaj paket zakona umešana i životna sredina i prognoza vremena, i zagađenje naftom i zagađenje mora, i set sporazuma sa Crnom Gorom, Mađarskom, Iranom, Švajcarskom i ostali predlozi u ovom dnevnom redu. Ono što je bitno za sve ove sporazume jeste da su napisani šablonski, da se odnose svi na iste stavke, samo je promenjen naziv zemlje za koju se sporazum donosi, uloga zemlje, kada je i kako radna komisija došla do sporazuma i način na koji sporazum treba da se sprovede. Ono što je, takođe, očigledno jeste da postoje razlike između sporazuma sa zemljama članicama EU i zemljama koje još uvek to nisu. Podsetio bih, na primer, kakav je Sporazum između Srbije i Mađarske, a kakav je Sporazum između Srbije i Crne Gore i daću vam, u prilog svoje diskusije, konkretne primere za to. Veoma je važno da se prioritet stavlja, kada je u pitanju Mađarska, na železnički i vodeni transport, da bi se rasteretio drumski, a sa ostalim zemljama iz regiona, pošto to nije moguće geografski, takav je i sporazum. Ono što je suštinski bitno za železnički saobraćaj sa Mađarskom i za vodeni saobraćaj sa Mađarskoj, jesu razlozi koji se navode u samom Predlogu zakona, a to je analiza privrednog aspekta, saradnja između Republike Srbije i Republike Mađarske, pa se u obrazloženju kaže da je poslednjih godina uočen stalni rast u količini uvezene i izvezene robe u Republiku Mađarsku, tačnije iz Mađarske u Srbiju. U startu moramo da kažemo da ovo nije razlog donošenja Sporazuma, ako uzmemo genezu kako je ovaj sporazum uopšte nastao. Onaj ko je pisao ovo obrazloženje očigledno nije imao kvalitetne argumente zbog čega ovaj sporazum dolazi na dnevni red Skupštine. Međutim, ako uzmemo i to da je još 2005. godine krenula realizacija ovog sporazuma, kao što piše ovde, onda je sigurno da je pozadina ovog sporazuma nešto drugo. Elem, zarad istine i javnosti u državi Srbiji, jeste da Mađarska ima velike interese u Srbiji samo da bi napravila prodor ka Rusiji i Belorusiji, da suštinski mađarski interes jeste predstavljen i u obimu uvoza u našu zemlju i izvoza iz naše zemlje i da je činjenica da je, recimo, u periodu 2009. godine u vrednosti milijardu evra uvezeno iz Mađarske u Srbiju, a nepunih 320 miliona izvezeno iz Srbije u Mađarsku, tako da ekonomska opravdanost ovog sporazuma apsolutno ne postoji. Postoje neke druge sfere koje su bitne. Kažu – prijateljska zemlja Mađarska i navodi se primer u tome kako je Mađarska pomogla Srbiji kada je bila gasna kriza. Kad uzmemo u obzir i to koliko nam je taj gas naplaćivan i koliko je u gubitku država Srbije zbog te cene gasa, vidimo da i ta cena prijateljstva nije baš mala. Suštinski, ono što je povezano za nas i Mađarsku jeste Koridor 10, završetak autoputa Beograd – Budimpešta na evropskom Koridoru 10, koji je najavljen za kraj ove godine, videćemo kako će se to završiti i koja je uloga mađarske strane u tome. Ono što je bitno jeste prolaz Mađarske preko tog koridora 10 za zemlje EU, posebno za Grčku i Tursku i dalje ka Aziji. Dakle, nije baš toliki interes prijateljski odnos Mađarske prema Srbiji, pogotovo ako uzmemo i druge političke aspekte koji nisu vezani za saobraćaj, a to je priznanje Kosova itd. Ono što je navedeno u ''trgovinskom plenumu'', koji je organizovan u Mađarskoj, jeste i informacija da je premijer rekao da planira da uloži više od 2,5 milijarde evra u realizaciju projekata Koridora 10 i da želi da iskoristi ovu priliku da pozove sve mađarske kompanije da učestvuju u njihovoj realizaciji. Gospodine ministre, mislim da je upravo drugačija politika vašeg ministarstva, da ste vi neko ko forsira domaće kompanije, ali vam se politika sa politikom premijera očigledno sada kosi. Onda, i podatak koji je izneo predsednik Trgovinsko- industrijske komore Mađarske, Laslo Fara, ukazuje da deficit Srbije u trgovini sa Mađarskom predstavlja ozbiljan problem, jer je srpska privreda iz Mađarske uvezla prošle godine oko milijardu evra, a izvezla robe za 234 miliona evra i time je Srbija na 20 mestu po obimu spoljnotrgovinske razmene sa Mađarskom. Ovo su podaci sa srpsko-mađarskog ''biznis foruma'' iz Budimpešte. Prošle godine izvoz iz Srbije za Mađarsku opao je 50%, a iz Mađarske u Srbiju 70%, tako da ekonomska opravdanost samog Sporazuma ne stoji u ovom obrazloženju, kao iskrena namera da je to pravi razlog za donošenje Sporazuma. Onda imamo drugi podatak koji se nalazi u obrazloženju, a to je, da koordinisano pomažu investicije u infrastrukturu svojih železnica, terminala za intermodalni transport i luka. Sada ću se osvrnuti nakratko na političku situaciju u našoj zemlji, u kakvom je stanju ''Luka Beograd", da li je izmenjen plan detaljne regulacije za ''Luku Beograd" i kakva je uloga ovog sporazuma za ''Luku'', koja će možda biti na drugom mestu tek za deset godina. Onda se navodi, u Razlozima za donošenje ovog predloga zakona, očuvanje životne sredine, kao i pomoć prilikom dodele dozvola za transport Ro-La i za Ro-Ro, koje se izdaju kao nagradne, a ne kao tranzitne. Ako se ne varam, to je jedina pozitivna stavka u ovom predlogu zakona, time što ćemo dobiti veći broj dozvola i što nećemo čekati duže od 30 minuta na prelazima, što je i striktno navedeno u ovom predlogu zakona. Po podacima koje posedujemo, ima 5.500 mađarskih biltena i 26.500 tranzitnih dozvola što se tiče drumskog saobraćaja, tako da je i to jedan podatak u prilog tome da postoji već, na neki način, solidna saradnja u drumskom transportu sa Mađarskom. Što se tiče zakona sa Švajcarskom, on je definisao neke nadležnosti koje su precizirane i u samom Predlogu Protokola, a to je ono što mi nemamo za našu stranu. U Sporazumu između Srbije i Švajcarske, u Predlogu Protokola navodi se preambula koja važi za Švajcarsku konfederaciju, a to je, da posebnu dozvolu izdaje Savezni biro za puteve iz Berna za prevoz nedeljivih stvari i ako uslovi puta dozvoljavaju prevoz. Dakle, kod nas JP "Putevi Srbije" daju saglasnost na prevoz bilo koje vrste robe koja prelazi i gabarite i osovinsko opterećenje, a oni su se ogradili ovde i napisali "ako uslovi puta dozvoljavaju prevoz", što može da znači jasan signal da ova radna grupa nije precizirala da li će JP "Putevi Srbije" izdavati dozvole. Podsetiću vas i na slučaj od nekih prethodnih rasprava, kada sam pomenuo zloupotrebu jedne rumunske firme "Koleman", koja je premašila sve gabarite, a našla se na našim putevima, i tražio sam od vas obaveštenje šta je sa tom firmom urađeno. Do danas nisam dobio nijedan odgovor. Zakon između Vlade Islamske Republike Iran i Srbije, takođe, ima mešovitu komisiju, s tim što je terminologija između kabotaže i unutrašnjeg transporta precizirana u samom naslovu Protokola. Ono što je dobro, a i što bi trebalo da bude primenjeno kod nas da dobre ideje prihvatamo mi za naša pravila, iako nam se uporište nalazi u našem zakonu o međunarodnom drumskom transportu, jeste zabrana unutrašnjeg prevoza, dakle, zabrana kabataže po svim osnovama. Nema saglasnost nijedna mešovita komisija da donosi nikakve posebne odluke za kabatažu. U našem predlogu zakona se kaže "U slučaju da ne postoji državno preduzeće ili preduzeće koje ne može da izvrši takvu vrstu prevoza, onda se odobrava kabataža". U ovom slučaju, u ovom sporazumu sa Islamskom Republikom Iran striktno postoji zabrana unutrašnjeg prevoza ili u našem terminološkom prevodu – zabrana kabataže po svim osnovama. To je ono što je trebalo i mi da primenjujemo, posebno što imamo izveštaj Privredne komore da u Srbiji postoje preduzeća za sve vrste transporta. Takođe, u Predlogu zakona Vlade Srbije i Vlade Crne Gore ima nešto što se razlikuje između predloga zakona ovih ostalih predloga koji se nalaze na dnevnom redu, a to je, mogućnost mešovite komisije da poništi kompletan ovaj sporazum, da donosi odluke mimo ovog sporazuma, da posebnim aktom utvrđuje ko može da vozi i bez dozvole, da posebnim aktom utvrđuje da li može da izdaje dozvole i da posebnim aktom utvrđuje ko može ujedno da radi i kabotažu. Pa kaže: "Mešovita komisija iz člana 13. stav 2." To je član koji govori o formiranju ove komisije, "sporazumno može proširiti listu prevoza iz stava 1. ovog člana". Stav 1. ovog člana kaže "teretnim vozilima čija je najveća dozvoljena masa, uključujući i prikolice, ne prelazi 6 tona ili čija dozvoljena nosivost zajedno sa prikolicom prelazi 3,5 tone". Dakle, mešovita komisija, koliko sam ja razumeo, možda sam pogrešio, ispravite me ako grešim, ima pravo da odobri bilo kome prekoračenje i gabarita i opterećenja osovine mimo JP ''Putevi Srbije'' u ovom predlogu zakona sa Crnom Gorom. Ako uzmemo i taj podatak da mešovitu komisiju prave članovi ministarstava i jedne i druge potpisnice Sporazuma, onda je činjenica da u saradnji sa Ministarstvom iz Crne Gore možemo raditi sve mimo ovog sporazuma, posebno što ovaj sporazum ima naglašenu preambulu koja kaže da ovaj sporazum ne može remetiti osnovne njihove druge sporazume koje su oni potpisali ili njihovo zakonodavstvo. A, sada, ovim sporazumima dajemo saglasnost mešovitoj komisiji da ujedno svuda remeti ono što je precizirano i samim sporazumom. Ne znam koliko sam bio jasan, cilj svih ovih sporazuma i jeste da se poboljša tranzit ili transport između zemalja potpisnica ovih sporazuma, da se utvrdi broj CEMT dozvola koje će se koristiti, ali da, pri tom, mešovita komisija ni u jednom od ovih sporazuma nema sankciju koju može da snosi ukoliko bi napravila neki propust. To je ono što je osnovna zamerka svim ovim sporazumima. Nema pravni lek osim pravnog leka državnog zakonodavstva ukoliko se nešto iz ovog sporazuma ne ispoštuje, nema pravni status za mešovitu komisiju. Ima za vozače, ima za preduzeće koje vrši transport, ali za mešovitu komisiju nema. Moram da ponovim ono što sam rekao prošli put, da je upravo politika Ministarstva iz prethodnog perioda bila pogrešna, da je ta politika napravila ogromne propuste prilikom dodela CEMT dozvola i da smo mi od Sekretarijata CEMT dozvola dobili pretnju da ćemo doživeti rumunski sindrom, zato što su uočene nepravilnosti. Te nepravilnosti se očigledno odnose na mešovite komisije i na politiku Ministarstva koje je u tom trenutku vršilo dodelu CEMT dozvola. Podsetiću vas i to, prošli put sam dao neku dokumentaciju, kao jednu vrstu dokaza u prilog mojoj diskusiji, da postoje sudske presude u korist privatnih preduzeća koja su mogla da vrše transport nekog tereta, a država je dala, tj. Ministarstvo je dalo saglasnost inostranoj firmi, tačnije, dalo je saglasnost na kabotažu firmi koja nije iz naše zemlje. Onda je s tim u vezi nastao problem da li je prikolica naša ili iz Hrvatske, da li je vozač naš ili Hrvat itd. Suštinski, postoji sudska presuda koja zabranjuje rešenje Ministarstva o kabotaži, kao i privremena mera i nalog da se obešteti ono preduzeće koje je imalo mogućnost za transport te vrste tereta. Zbog te prakse, moramo pomenuti da u svim ovim sporazumima imate preambulu u kojoj kažete da je dozvola neprenosiva i da je dozvola važeća za ime i prezime, za jedno preduzeće, kao i da se ne može menjati. Podsetiću vas, i to sam vam dao kao dokaz, da ste vi upravo politikom Ministarstva tražili da firme međusobno razmenjuju dozvole. Imam ovde spisak preduzeća koja su konkurisala za zamenu dozvola i to im je bilo omogućeno. Znate da ste jedan deo dozvola povukli, jedan deo ostavili kao rezervu, a da je jedan deo ostao u primeni tih CEMT dozvola i da su zemlje regiona, Nemačka, Hrvatska, Rumunija, pisale prigovore Ministarstvu da je uočeno da na carinskom prelazu postoje dozvole koje nisu u skladu sa CEMT dozvolama koje su objavljene na sajtu. Evo jedan prilog o tome. Kaže: Molba za zamenu CEMT-a – molimo vas da nam za potrebe firme izvršite zamenu naše CEMT dozvole, njen model, E-3 S-1 za dozvolu E-4 S-1 sa firmom tom i tom. Dakle, ne mogu firme između sebe razmenjivati dozvole po našem zakonu. U ovim ugovorima vi imate stavku da je dozvola neprenosiva. Sada, ako Ministarstvo nije poštovalo ovu dozvolu kada je trebalo, kako će je poštovati u ovom sporazumu? Mi apsolutno nismo protiv toga da postoji bolja saradnja u međunarodnom drumskom saobraćaju sa svim zemljama regiona, to je dobro. Treba da se zna ko gde vozi, ko šta vozi, treba da postoji red, ali ovakvom politikom Ministarstva omogućeno je da firme menjaju između sebe CEMT dozvole, i nije sprovedena sankcija ili vrsta sankcije koje treba Ministarstvo da sprovede prema firmi koja je napravila prekršaj, evo, daću vam primer. Vi znate, gospodine ministre, da ste omogućili firmama koje se nalaze u registru svega tri, četiri meseca, da dobiju CEMT dozvole. To je dobro da se mlada preduzeća što pre razvijaju, ali je loše što se to kosi sa zakonom, kao što je i loše to da se neka preduzeća prijavljuju policiji da im je CEMT dozvola ukradena ili opljačkana, a onda se sa istom nađe na granici, pa onda vi imate problem kao Ministarstvo. Jer, na onoj granici ministarstvo te zemlje koje je uhvatilo tu CEMT dozvolu koja je proglašena nevažećom piše vama pismo i vama daje obaveštenje o svim firmama koje su zloupotrebile dozvole koje faktički ne postoje. Ono što nije dobro jeste što ta preduzeća ne snose sankcije, ne snose odgovornost. Po zakonu bi trebalo da ona snose odgovornost ili opomenu, ili da im se uzme ta dozvola, ili, možda, da im se prilikom sledeće raspodele ne da dozvola, ili da se sankcionišu novčano. Neću sada da nabrajam koje su to firme, ali imate priloge kada su, recimo, evo, mogu to i da pročitam kako je to obavešteno od strane jednog preduzetnika ili privatnog preduzeća, koje je tražilo da mu se izda dozvola na osnovu toga što je njihova dozvola nestala u vozilu čiji je vlasnik prijavio krivičnom gonjenju "nn" lice koje je tu dozvolu ukralo. Onda se ta dozvola našla na hrvatskoj granici. A Hrvati odmah pišu dopis Srbiji, pa kažu ovako: "Savezni ured za robni transport obavestio me je o falsifikovanim javnim ispravama CEMT dozvole. Radi se konkretno o dozvolama sa brojevima'', da ne nabrajam brojeve, ''dozvola'' (ta i ta) ''prikazana je kontrolorima dana'' (tog i tog) svež je datum, ''30. jun 2009, na saveznom autoputu A-6 od strane vozača prevoznika "MB Trans Frigo"; ''dozvola broj'' (taj i taj) ''prikazana je kontrolorima 16. juna 2009. godine na saveznom autoputu A-3 od strane prevoznika "Dunić d.o.o", pa naziv firme itd. itd. Oni obaveštavaju da su dozvole zadržane, jer je utvrđeno odstupanje od originalne javne isprave. Onda kaže – ''Bavarski pokrajinski kriminalistički ured je utvrdio da se dotični obrasci u svojoj izvedbi štamparski materijal štampa greška razlikuje od autentičnog uporednog materijala.'' Prema tome, radi se o imitacijama. Tako, recimo, imate iz Nemačke dopis, iz Hrvatske dopis, za "Pavlović LD Kompani", za "LDM Grup", za "NS Malić trans", itd, itd. Sve su to preduzeća i spreman sam da vam dam tu dokumentaciju, mada sam vam već dao, ako ste pogledali, koja su zloupotrebila ministarstvo, tačnije, poništene dozvole ministarstva su koristili, jer su prijavili da im je ukradena. Na koji način će se sankcionisati ovo, u prilog tome govori i podatak koji kaže da će se sankcionisati svi ovi sporazumi i odredbe ovih sporazuma u kojima se kaže da je dozvola neprenosiva. Dakle, uvaženi ministre Mrkonjiću, moja namera nije bila da omalovažim ni Ministarstvo ni vas, nego politiku i praksu koja se mora promeniti i da se sankcionišu preduzeća poput ovog rumunskog preduzeća "Koleman" koje je vozilo za Kosovo i Metohiju bagere iz Nemačke, koji su stigli ''Lukom'' u Smederevo, da kopaju srpsku rudu u Obiliću, bez ikakvih saglasnosti JP ''Srbija putevi'' za gabarite koje je imalo. Ona je uhvaćena, (za sekund završavam) od strane kontrole preduzeća JP ''Srbija putevi'' da je prešlo gabarite, isključeno je iz saobraćaja i pobeglo za Kosovo i Metohiju. To preduzeće ne sme više da radi u Srbiji, jer je nanelo ogromnu štetu. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslanička grupa Za Evropsku Srbiju i Srpske radikalne stranke. Reč ima narodni poslanik Branka Karavidić.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre i kolege poslanici, danas je na dnevnom redu niz predloga zakona o potvrđivanju sporazuma, protokola i međunarodnih konvencija. Mahom se one odnose na regulisanje pitanja transporta roba, putnika, opasnog tereta, a deo njih se odnosi na zaštitu životne sredine. Osvrnula bih se na dva predloga zakona o potvrđivanju sporazuma sa Crnom Gorom. Prvi sporazum sa Crnom Gorom se odnosi na graničnu kontrolu u železničkom saobraćaju, a drugi naprevoz putnika i stvari u međunarodnom drumskom saobraćaju. Posle razdruživanja Republike Srbije i Crne Gore postalo je neophodno regulisati niz problema koji su nastali u funkcionisanju granične kontrole u železničkom saobraćaju. U proteklom periodu sprovedeno je niz privremenih mera od strane graničnih organa i ''Železnice Srbije'' koji su imali za cilj poboljšanje uslova za obavljanje kvalitetnije kontrole prelaženja državne granice sa Crnom Gorom. Potrebu za donošenje ugovorne regulacije osim graničnih organa iskazali su iz železničkih preduzeća obe države. Ratifikacijom ovog sporazuma doprineće se efikasnijem i kvalitetnijem odvijanju granične kontrole u železničkom saobraćaju između dve države. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o prevozu putnika i stvari u međunarodnom drumskom saobraćaju sa Crnom Gorom ima zajednički interes Republike Srbije i Crne Gore da se što bolje međusobno razviju ekonomski i trgovinski odnosi. Sporazum pokazuje i rešenost obe države da uspostave što bolju saradnju u međunarodnom drumskom saobraćaju, a sve u okviru tržišne ekonomije, vodeći računa o zaštiti životne sredine i ljudi. Istim se omogućuje i veća bezbednost saobraćaja. Kako je inicijativa za sklapanje ovakvog sporazuma postojala još od 2007. godine, isti je potpisan 28. avgusta 2009. godine. Bitno je istaći da su odredbe Sporazuma u skladu sa Rezolucijom i principima Ekonomske komisije UN za Evropu i Međunarodnog transportnog kvoruma. Sada bih prešla na Sporazum o fondacijskoj saradnji ''Transevropske železnice'', koji je projekat Ekonomske komisije UN za Evropu i koji predstavlja okvir za regionalnu saradnju zemalja centralne i jugoistočne Evrope, sve u pogledu razvoja efikasnog međunarodnog železničkog i kombinovanog saobraćaja u ovim zemljama. Problemi koji će se razmatrati i rešavati tiču se pružanja kvalitetnije saobraćajne usluge u železničkom saobraćaju, smanjenja ekoloških, bezbednosnih problema na glavnim pravcima u centralnoj i istočnoj Evropi. Projekat je posvećen i pružanju pomoći u procesu evropskih integracija i ekonomskog razvoja kroz olakšavanje obavljanja železničkog transporta u Evropi. Republika Srbija ima status posmatrača uz učešće u pojedinim aktivnostima na projektu. Kako je interes Republike Srbije da očuva postojeće i ojača pozicije koje ima u obavljanju tranzitnog saobraćaja na pravcu od centralne Evrope do Bliskog Istoka, kao logično, nameće se i samo pristupanje Republike Srbije projektu ''Transevropske železnice''. Članstvo naše zemlje u ovom projektu omogućiće aktivno učešće u razvijanju projekta, a zatim i u uključivanju u kreditne aranžmane namenjene realizaciji istog. Osvrnula bih se i na Sporazum između Republike Srbije i Regionalnog centra za životnu sredinu za Centralnu i Istočnu Evropu o pravnom statusu istog u Republici Srbiji. Regionalni centar za životnu sredinu osnovale su Evropska komisija, SAD i Mađarska 1990. godine sa sedište u Sent Andreji, a Kancelarije se nalaze u svakoj od 16 zemalja korisnica, odnosno potpisnica Sporazuma. Inače, odnosi se na zemlje centralne i istočne Evrope. Regionalni centar za životnu sredinu je nestranačka, nezavisna, neprofitna međunarodna organizacija, čija je misija pružanje pomoći u rešavanju problema životne sredine u Centralnoj i Istočnoj Evropi. Takođe, sprovodi svoju misiju promocije saradnje sa nevladinim organizacijama, sa Vladinim institucijama i poslovnog sektora i drugih partnera u oblasti zaštite životne sredine, kao i pružanja pomoći podrške slobodnoj razmeni informacija i procesima učešća javnosti u donošenju odluka koje se tiču zaštite životne sredine. Regionalni centar interpretira i sprovodi u praksi svoju misiju u duhu Agende 21, posebno obraćajući pažnju na veze između socijalnih, ekonomskih i pitanja iz oblasti zaštite životne sredine. Finansiranje Regionalnog centra za životnu sredinu u potpunosti je projektnog tipa, a izvori finansiranja za projekte su donacije i ugovori sa raznim vladama, međunarodnim organizacijama i privredom. U poslednjih pet godina izvori finansiranja su Evropska komisija, Vlada Italije, Holandije, Danske, Švajcarske, Norveške, SAD i Japana, kao i razne agencije UN. Regionalni centar je aktivan u raznim oblastima održivog razvoja, povezujući rešenja i zainteresovane strane po pitanjima kao što su politika, zaštita životne sredine, klimatske promene, obnovljivi izvori energije, upravljanje otpadom i drugo. Regionalni centar implementira oko 300 projekata godišnje. Mreža Nacionalnih kancelarija doprinosi misiji Regionalnog centra, obezbeđujući prisutnost lokalnih partnera, sprovođenje projekta i programa koji služe lokalnim potrebama, Regionalni centar ima nacionalnu kancelariju u Srbiji, ona se nalazi u Beogradu, a Projektne kancelarije u Pirotu i Ljuboviji. Posredstvom Kancelarije u Beogradu implementiran je veliki broj projekata u zemlji. Što se tiče programskih oblasti u kojima je finansiran ovaj deo, to su: izgradnja kapaciteta, ekonomija i investicije u oblasti zaštite životne sredine, održivi lokalni razvoj, klimatske promene i obnovljivi izvori energije. Sporazum omogućava efikasnije poslovanje Regionalnog centra za životnu sredinu, posebno u delu koji se odnosi na pravovremeno korišćenje sredstava za realizaciju projekata u oblasti zaštite životne sredine, koji se finansiraju iz donacija već pomenutih zemalja. Isti obavlja funkciju Sekretarijata za regionalne programe EU u oblasti zaštite životne sredine, namenjene kandidatima i potencijalnim kandidatima za članstvo. Sporazum, osim misija aktivnosti utvrđuje i niz elemenata kojima se definiše pravni status Kancelarije regionalnog centra za životnu sredinu u Republici Srbiji. Potvrđivanjem ovih i ostalih međunarodnih konvencija, sporazuma, Republika Srbija je spremna da prihvati sve obaveze i prava proistekla iz njih i uključuje se veoma aktivno u regionalne organizacije, prihvata i poštuje međunarodne norme, tako da ću u danu za glasanje dati svoj glas svim ovim konvencijama. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Narodni poslanik Radiša Ilić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče ovog seta predloga zakona o potvrđivanju sporazuma, protokola i međunarodnih konvencija, govoriću o onim predlozima zakona koji se odnose na zaštitu životne sredine, a u ovom setu ih ima ukupno šest. Doduše, neki predlozi zakona, rekao bih, da su pomalo smešni, gledano sa stanovišta šta će doneti Republici Srbiji, odnosno zbog čega su joj potrebne određene konvencije, poput one konvencije o sprečavanju zagađenja mora sa brodovima itd, da ih sada ne nabrajam. Što se tiče Protokola o statičkoj proceni uticaja na životnu sredinu, uz Konvenciju o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu, mnogo toga se može reći. Najbitnije je odgovoriti na pitanje – hoće li Republika Srbija biti zaštićena od država sa kojima se graniči i koje su, takođe, morale ili tek moraju da usvoje ovaj protokol? Pitanje je i u kojoj meri se ti protokoli poštuju od drugih zemalja i u EU i od onih koje su kandidati itd? Pošto je opšte poznato da su ovi protokoli mrtvo slovo na papiru, usvajaju se na brzinu da bi se ispunili uslovi koje EU postavlja vladama tih zemljama. Juče smo čuli da su Bugari usvajali sve redom, čak i, neprevedene zakone, na engleskom, samo da se ispune ti uslovi EU. Sada treba da očekujemo od određenih zemalja u našem okruženju, da izrađuju stratešku procenu uticaja na životnu sredinu koja se može ticati i naše teritorije, a znamo kako su i zašto se u stvari usvajaju ti protokoli. Ima li naša Vlada ili nadležno ministarstvo saznanja o svim potencijalnim zagađivačima i to velikog kalibra u našem okruženju. Recimo, o rafinerijama nafte, o termoelektranama, o nuklearnim elektranama kao što je "Kozloduj", o velikim topionicama, o azbestnim postrojenjima, pogotovo o postrojenjima za odlaganje i preradu opasnog otpada. Vratiću se kasnije na ovo postrojenje. Zatim, velikih rudarskih kopova i prerade rude, objekata za skladištenje petrohemijskih i hemijskih proizvoda, kao i pustošenje šuma na velikim površinama. Sumnjam da će u budućnosti bilo kakvi protokoli moći da zaustave namere našeg suseda, ali ćemo zato mi, verovatno, glumiti veće evropejce od onih ih Brisela, pa ćemo i ono i što treba i što ne treba gasiti i zatvarati, ako već nisu to učinili stečajem. Postavljam pitanje – da li za Republiku Srbiju postoji neka analiza koliko smo uopšte ugroženi u prekograničnom kontekstu? Verujem da imamo zajednički razlog za brigu. Sada bih želeo nešto da kažem u vezi postrojenja za odlaganje i preradu opasnog otpada koja jesu neophodni Srbiji, ali za čiju izgradnju postoje neki standardi u zemljama EU i kao takvi trebalo bi da se primenjuju i kod nas. Međutim, upravo se na primeru Srbije vidi koliko je EU stalo da se ti standardi primenjuju u Srbiji. Jedno takvo postrojenje u planovima lutalo je Srbijom, i još uvek luta, već sedam godina. Prvo je bilo planirano za Vojvodinu, ali je 2003. godine Izvršno veće Vojvodine i donelo odluko o zabrani izgradnje takvog postrojenja na njenoj teritoriji. Isto se to dogodilo i u Šapcu, Kragujevcu, tačnije u selu Divostinu, pa nedavno i u Ćupriji, kada su predstavnici Vlade, odnosno Ministarstva i čelnici lokalne samouprave, umalo bili linčovani od nezadovoljnih građana, da bi se priča nastavila, nažalost, ovih dana u Pojatama, malom mestu u Opštini Ćićevac. EU je uslovila Republiku Srbiju, da se takvo jedno postrojenje mora izgraditi u centralnom delu Republike Srbije i za to daju 14 miliona evra bespovratno, ali samo da se to postrojenje što pre napravi.Nije teško zamisliti kakav interes pojedine zemlje EU imaju što se tiče ovog postrojenja. Sada imamo na delu pravu sliku i priliku brige Evrope za životnu sredinu Srbije, dobro se zna, a to je potvrdio i pomoćnik ministra za zaštitu životne sredine, gospodin Aleksandar Vesić, da se moraju ispuniti neki osnovni standardi koji važe i u EU, kao što su: blizina naselja, površinske i podzemne vode, rečni tokovi. Ne zaboravimo poljoprivredno zemljište, objekte vodosnabdevanja, kulturno-istorijske spomenike itd. Kada je u pitanju bila Ćuprija, nijedan taj uslov nije bio ispunjen, a što je najgore javnost je obaveštena u minut do 12. Sada istu takvu situaciju imamo i u Pojatama kod Ćićevca. U neposrednoj blizini su Velika Morava, veliki broj sela sa preko dve hiljade stanovnika, sami gradovi Ćićevac i Varvarin, Paraćin je na 10 kilometara vazdušne linije, Ćuprija i Kruševac su na 20 kilometara vazdušne linije. Dakle, ogroman broj poljoprivrednih parcela na kojima se proizvodi velika količina povrtarskih proizvoda i da pomenem samo neka sela, poput, Drenovca, inače, rodnog sela ministra zdravlja Tomice Milosavljevića. Meštani Drenovca očekuju da ih ministar zaštiti od izgradnje ovog postrojenja, na samo dva kilometra od njihovog sela. Zatim, sela Vidovo, Striža, Sikirica, Obrež, Katun itd. O kojim sada standardima EU da pričamo u ovom slučaju, kada se svesno krši, samo da bi se po svaku cenu došlo do cilja? Ako nas ministar Dulić i njegovi pomoćnici ubeđuju da nije štetno i opasno po život i zdravlje ljudi i po životnu sredinu, gradi to postrojenje, što to postrojenje ne napravi na Novom Beogradu ili ispod Avale ili u Surčinu? Što ga guraju u siromašnim opštinama, poput, Ćuprije, Ćićevca i nekih drugih, nudeći krpljenje udarnih rupa, opravki krova po sportskim halama, nudeći radna mesta uz tečni cijanid, kiseline, baze, otrovnu ambalažu, hemijski otpad itd, posle kojih će ti "zaposleni srećnici", polako, ali sigurno, otputovati na onaj svet, usled tako zdrave radne sredine? Građanima ostaju kao i do sada peticije i protesti, što će se verovatno dogoditi i u Ćićevcu, još da spomenem Krnjevo, selo kod Velike Plane, gde se Vlada, kršeći i domaći zakon, a i te standarde EU, namerila da izgradi skladište opasnog otpada i to samo na nekoliko stotina metara od osnovne škole. Zamislite sada sa čime se suočavaju ti nesrećni ljudi. O tome će nešto više, kasnije, govoriti poslanik SRS, Dušan Marić. Što se tiče Međunarodne konvencije o zagađenju mora sa brodova, iako Srbija nema more, pa je malo i smešna potreba za ovom konvencijom, nije naodmet pomenuti neke podatke, kako bi onima koji slušaju bilo zanimljivo da čuju te podatke, a tiče se konkretno Sredozemnog mora, odnosno Mediterana. Mediteranom plovi oko 30% svetskog tankerskog prevoza nafte i derivata, a njegove obale svake godine su prepune turista. Svakog dana, u proseku se u Mediteran izlije 2.600 tona nafte. Pošto je reč o zatvorenom moru, posledice mogu biti katastrofalne. Najveći deo izlivene nafte dolazi posle ilegalnog pranja tankera na otvorenom moru, a tu je direktno ugrožen sav živi svet u moru. Dobar deo zemalja su članice EU iz Evrope kao što su, recimo, Španija, Francuska, Italija i Grčka, a to znači da i kod njih postoje strogi ekološki zakoni, visoka svest, kako naši zvaničnici Vlade vole da kažu, ali, vidimo kako se u stvarnosti poštuju ti zakoni koji se nama naturaju iako nemamo more. Sada bih nešto rekao o Evropskoj konvenciji o međunarodnom transportu opasnog tereta u drumskog saobraćaju i o Evropskom sporazumu o međunarodnom transportu opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima, o nečemu što ima veze i sa ekologijom, ali i sa saobraćajem, a može imati i dalekosežne posledice po stanovništvo i životnu sredinu. Što se tiče međunarodnih plovnih puteva, postoji jedna odrednica u članu 1. tačka 3) koja kaže da se Sporazum ne primenjuje na brodove i pomoćne brodove ratne mornarice. Ovde treba postaviti pitanje – čije ratne mornarice? Sa pravom se pitamo mi, građani Srbije, kada imamo na umu i SOFA sporazum o slobodnom prelasku NATO trupa kroz Srbiju, korišćenje svih saobraćajnih resursa, i vodenog i kopnenog i vazdušnog, zatim, kada imamo na umu otvorene težnje pojedinih, nažalost, visokih državnih činovnika prema NATO, koji se inače pored rušenja Srbije proslavio i prosipanjem uranijumskog otpada širom Srbije. Šta će im smetati da bilo šta u bilo kom obliku prevezu svojim transportnim sredstvima, bilo plovnim putem, bilo u drumskom saobraćaju, makar se to ticalo i ugrožavanja životne sredine u Republici Srbiji? Nešto slično ovo ima u Konvenciji međunarodnog transporta opasnog tereta u drumskom saobraćaju samo je to u ovom slučaju član 4. tačka 3). Nešto što još više zabrinjava sadržano je u članu 7. Evropskog sporazuma o međunarodnom transportu opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima i to, konkretno, u tački 1) pod A – o ovoj odredbi opasne materije država može prihvatati da se transportuju kroz sopstvenu teritoriju iako te materije ne ispunjavaju sve ove standarde koji su do detalja prikazani u ovom sporazumu, od blizu hiljadu starana. To znači da će država moći ukoliko dobije primamljivu ponudu za prolazak neke vrste opasnog tereta kroz našu zemlju da to i sprovede na sopstveni rizik. Znam da će i ministar i svako drugi ko odlučuje o nečemu u ovoj državi tako nešto apsolutno isključiti. Navešću jedan drastičan primer koji je do dan-danas ostao enigma za javnost u Srbiji, a tiče se ove problematike. Bilo je davno, pre 21 godinu, ali nije naodmet da se čuje o čemu se radi, radi nauma. Godine 1989. nemački brod potisnica "Barbara Blomberg" Dunavom je prevozio osiromašeni uranijum iz Nemačke kroz Jugoslaviju. U pitanju je bila količina od 1.200 tona otpada, vrednosti oko dve milijarde dolara. O tome svedoče mnoge poznate ličnosti i lica koja su tada bila zadužena za zaštitu životne sredine, zatim, lekari, priznati stručnjaci, ondašnji delegati u Saveznoj skupštini. Skoro cela posada tog broda je mrtva, a po rečima uvaženog doktora Sibina Ilića to su bili jednim delom i Srbi koji su honorarno odradili taj posao tokom prolaska kroz Jugoslaviju. Sami su priznali da su dobili veliki novac. Poznata je priča da su Gajgerovi brojači pored Dunava popucali u momentu prolaska tog konvoja. Jedan deo tereta je brodom "Peterhof" otišao za Rumuniju i to najverovatnije do termoelektrane "Malovac" na sedam kilometara od naše granice, a drugi deo je završio u ''borskom basenu''. Pored Dunava su se tada mogli videti i bezbrojni primerci uginulih vodozemaca na granama i žbunju koji su prvi stradali od velike radijacije. U to vreme u Beogradu, 1989. godine u avgustu radioaktivnost je bila 3.600 puta veća od dozvoljene i utvrđeno je da je talas naišao sa istoka, iz pravca Bora. Što se tiče samog tovara postoji izveštaj nemačkih i austrijskih instituta da je brod nosio radioaktivne materije, teške metale i kancerogene hemikalije. Turska je tada zabranila iskrcavanje tereta na svojoj teritoriji. Posledice svega ovoga su strašne. Procenat obolelih od raka u istočnoj Srbiji, odnosno u Timočkoj krajini je daleko veći nego u ostalim delovima Srbije. Prosečna smrtnost na borskom području je znatno povećana, a posebna je tragedija sve češća pojava malignog oboljenja kod dece. Ovo je samo primer, i neka nam svima posluži za nauk, da sporazumi, zakoni, konvencije nikada nisu dovoljne da se spreči jedan ovakav zločin prema stanovništvu i državi uopšte. I tada su verovatno postojali zakoni u ondašnjoj Jugoslaviji, ali se ipak dogodilo ovako nešto. Takođe, imamo još jedan primer opet vezan za Bor. U pitanju je koncentrat sa izuzetno opasnim elementima koji je, iste ove, 1989. godine iz Portugalije prebačen brodom "Unija" do ''Luke Bar'' odakle se transportovao u ''borsku topionicu''. Tovar sa broda niko u svetu nije želeo da kupi, čak ni Čaušeskuova Rumunija, a i tadašnja Albanija je odbila to da uradi. Po rečima Milije Grujičića, nekadašnjeg rukovodioca RTB "Bor", tada je oko 10.000 tona koncentrata sa živom, arsenom i talijumom završio u ''topionici bakra''. Njegovom preradom na grad i okolinu, verovali ili ne, palo je 570 kilograma žive, što znači da je na svakog stanovnika u proseku palo po 10 grama žive. Koliko ovakav način transporta može da bude ilegalan, ali sa znanjem najvećih struktura, pokazuje i tvrdnja novinara NIN-a, Dragana Jovanovića, da je tadašnji ministar spoljnih poslova Nemačke, Genšer, zapretio tadašnjem ministru spoljnih poslova, Budimiru Lončaru, da se o tome prekine svaka kampanja u domaćoj štampi, inače će biti vraćeni svi poluilegalno useljeni gastarbajteri romskog porekla. Koliko je ovo gorući problem koji možda još uvek postoji govori činjenica da je holandski poslanik u Evropskom parlamentu tražio 2002. godine da se ispitaju informacije o ilegalnom transportu opasnog otpada iz nekih zemalja EU u zemlje Balkanskog poluostrva. Ovo su samo primeri koji bi trebalo da nam posluže kao upozorenje da nisu dovoljni deklarativno usvojeni zakoni već i visoka svest odgovornih pojedinaca koji se u datom trenutku nalaze na značajnim državnim funkcijama. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, šanse da fudbalska reprezentacija Srbije na leto na prvenstvu u Južnoj Africi postane prvak sveta jesu realno vrlo male. Ali mislim da nema nikakve sumnje da će Skupština Republike Srbije ove godine postati prvak sveta u broju usvojenih zakona. Prošle godine smo u ovoj disciplini bili, ako sam dobro zapamtio, drugi ili treći u Evropi. Ove godine ćemo nema sumnje biti šampioni ne Evrope, nego sveta. S tim u vezi, mislim da ne bi bilo naodmet da se selektor fudbalske reprezentacije Radomir Antić i njegovi saradnici u najskorije vreme konsultuju sa gospođom Đukić-Dejanović oko efikasnosti rada i možda bi to dalo neke rezultate u konačnom uspehu fudbalske reprezentacije. Imamo situacije da u Srbiji fabrike stoje, zemljom se širi opšta epidemija besposlice. Ljudi nemaju posla, ali zato Skupština Srbije radi u dve, a imali smo situaciju, kada smo raspravljali o Srebrenici, da radi čak i u tri smene i udarnički proizvodi zakone. Problem je što od tih zakona uglavnom nema koristi, nema nekog praktičnog efekta. Prošle godine smo, čini mi se, usvojili nešto između 250 i 300 zakona. U isto vreme u Srbiji je bez posla ostalo prema zvaničnim podacima između 180 i 200 hiljada ljudi. To nema direktne, ali ima indirektne veze. Ponekad imam osećaj da Skupština radi kao da nas je narod izabrao da radimo na normu. Svojevremeno, kao student, preko Studentske zadruge, sa grupom kolega, kopao sam kanale na fudbalskom terenu u Železniku. Na početku smo to radili na satnicu. Međutim, kasnije da bi što pre završili posao i da bi što pre zaradili pare, sa poslodavcem smo dogovorili da to radimo na normu. Kako građevinski radnici imaju običaj da kažu radili smo na akord. Zaista imam osećaj, a to potvrđuje dnevni red ove sednice i način na koji se ona odvija, da ova skupština radi na normu, kao da je neko odredio ili naredio, zadao koliko zakona Narodna skupština mora da usvoji u određenom vremenskom periodu i sada nastojimo da ispunimo dobijeni zadatak. Nema veze što većina narodnih poslanika mnoge od tih zakona nije ni videla, a kamoli pročitala. Na ovoj sednici raspravljamo, čini mi se, oko 60 zakona o potvrđivanju međunarodnih konvencija, sporazuma, ugovora itd. Pred građanima Srbije i ovim visokim domom tvrdim da u ovoj skupštini od 250 poslanika nema nijednog poslanika koji je pročitao većinu ovih konvencija, ugovora i sporazuma. Molim, ako postoji poslanik koji je to uradio da se javi da me demantuje, a ja ću pokušati da mu dokažem da ne govori istinu. Mi danas raspravljamo o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i regionalnog Centra za životnu sredinu za Centralnu i Istočnu Evropu, o pravnom statusu Regionalnog centra za životnu sredinu u Republici Srbiji i o Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola o strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu, uz Konvenciju o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu. Teško je da se pročita a kamoli da se zapamti. Istovremeno imamo situaciju da Vlada Srbije krši sopstvene odluke o potrebi izrade procene uticaja na životnu sredinu. Vlada Srbije je 11. decembra 2008. godine donela Uredbu po kojoj je procena uticaja na životnu sredinu neophodna za skladišta, za deponije opasnog otpada. To je nešto što se podrazumeva. Za šta drugo treba procena ako ne treba za deponije opasnog otpada? Međutim, samo šest meseci kasnije, 25. juna 2009. godine, Vlada Srbije je donela odluku, Zaključak da se u vojnom objektu iznad sela Krnjeva, opština Velika Plana, koji je u državnoj svojini Republike, izvrši odlaganje opasnog otpada. Istim zaključkom Vlada je navedeni objekat izuzela iz nadležnosti Ministarstva odbrane i ustupila ga Ministarstvu životne sredine i prostornog planiranja. E sad, šta je ovde bitno? Bitno je da nema procene uticaja na životnu sredinu. Zvuči neverovatno. Mi usvajamo međunarodne konvencije kojima se obavezujemo da ćemo poštovati svoje obaveze, da ćemo voditi računa o tom vrlo bitnom segmentu kada su u pitanju ovakvi objekti, kada je u pitanju zaštita životne sredine, a pravimo skladište opasnog otpada bez procene uticaja na životnu sredinu. Danas u Srbiji, po zakonu, ne možete da podignete šupu, ne možete da podignete kuću bez te procene, a Vlada donosi odluku da usred Šumadije, na granici između Šumadije i Pomoravlja, u naseljenom mestu, gde ima četiri hiljade stanovnika, nedaleko od seoske škole koju pohađa nekoliko stotina učenika, nekoliko od lokacija na kojima se nalaze izvorišta vode, nekoliko stotina metara od prvih seoskih kuća prave skladište opasnog otpada, bez procene uticaja na životnu sredinu. To je prosto, neverovatno. Radovi na preuređenju ovog vojnog objekta počeli su u februaru mesecu. Vest da će u njihovom mestu biti izgrađeno skladište opasnog otpada uznemirila je građane Krnjeva i Velike Plane. Oni su organizovali, i od tada taj objekat drže pod stalnom blokadom, što fizičkim stražama, što blokadom građevinskim mašinama i tvrde da neće odustati od te blokade sve dok Vlada ne promeni svoju nerazumnu odluku. Pod pritiskom javnosti Vlada je obustavila izvođenje radova na adaptaciji ovog objekta, međutim, čuli smo od ministra Dulića da Vlada neće odustati od svoje opasne namere da opasan otpad skladišti iznad sela Krnjevo. Postavljam jedno logično, zdravorazumsko pitanje, koje bi verovatno postavio svaki građanin Srbije – kako je moguće da pored toliko napuštenih delova Srbije, nenaseljenih delova Srbije, pored toliko vojnih objekata na tim lokacijama, pored toliko vojnih objekata u planinama, pored toliko napuštenih rudnika, Vlada donosi odluku da opasan otpad skladišti pored autoputa, pored Morave na odvodu jednog gusto naseljenog mesta? Skrećem pažnju da se ovde ne radi samo o izazivanju trajne opasnosti po zdravlje stanovnika Krnjeva i okoline, nego da je u pitanju grubo kršenje niza zakonskih propisa. Sada ću iskoristiti ovo vreme koje mi je ostalo na raspolaganju da ukažem na te primedbe. Radovi na navedenom objektu su počeli pre nego što su lokalna samouprava i mesna zajednica Krnjevo uopšte bili upoznati da je njihovo selo određeno za lokaciju na kojoj će skladištiti opasan otpad. Vlada je imala zakonsku obavezu da upozna lokalnu samoupravu sa svojom namerom. U krajnjem slučaju, u pitanju je jedan domaćinski običaj. Kada idete u goste kod nekog vi se najavljujete, a kamoli kada idete sa tovarom opasnog otpada. Idete kod njega da mu radite objekte koji će možda ugroziti zdravlje stanovništva ivi se ne najavljujete. Sledeća stvar, Prostornim planom opštine Velika Plana koji je potvrđen od strane nadležnih republičkih organa i regulacionim planom za naseljeno mesto Krnjevo, nije predviđeno da se na toj lokaciji može izgraditi sličan objekat i da se na toj lokaciji može skladištiti opasan objekat. Praktično, ukoliko Vlada ne odustane od svoje namere ona bi direktno prekršila Zakona o planiranju i izgradnji, član 145. Vlada Srbije usvojila je i Pravilnik o načinu postupanja sa opasnim otpadom. Po tom Pravilniku objekat u kojem se odlaže opasan otpad ne može biti udaljen manje od pet kilometara od naseljenog mesta. Može biti samo u slučajevima ukoliko postoji neka velika prirodna zapreka, planina ili nešto što selo štiti od moguće opasnosti i u tom slučaju udaljenost mora biti najmanje dva kilometra. Objekat u Krnjevu se nalazi nekoliko stotina metara od drugih seoskih kuća i ne postoje neke fizičke prepreke osim nekoliko stotina stabala i oranica koje su zasejane žitom. Po istom propisu, po istom Pravilniku koji je usvojila Vlada Republike Srbije objekat u kojem se skladišti otpad mora biti udaljen najmanje tri kilometra od zaštićenog prirodnog dobra i spomenika kulture. Ovo skladište se nalazi nekoliko stotina metara od zgrade najstarije seoske osnovne škole u Srbiji i crkve brvnare iz 17. veka, koja se po svim turističkim i katalozima SPC tretiraju kao jedan od najznačajnijih spomenika kulture iz tog vremenskog perioda. Sledeće skladište se nalazi nekoliko stotina metara od izvorištapijaće vode, koje koriste građani Krnjeva i učenici osnovne škole. Radovi na ovom objektu započeti su bez građevinske dozvole. Građevinski inspektor je izišao na lice mesta i utvrdio da ne postoje potrebni papiri. Po tome je sačinio zapisnik u prisustvu svedoka. Upoznao je Ministarstvo za životnu sredinu. Upoznao je sve nadležne državne sekretare i Vladu. Međutim, oni po običaju ostaju gluvi. I, kao što sam rekao, poslednja stvar, nije urađena procena uticaja na životnu sredinu. Vlada i nadležni iz Ministarstva pokušavaju da ovu svoju nameru opravdaju činjenicom, tvrdnjom, kako se objekat ne nalazi u nadležnosti civilnih organa, zato što je to vlasništvo Ministarstva odbrane. To nije tačno! Objekat je vlasništvo Republike Srbije. Republika Srbije je objekat svojevremeno ustupila Ministarstvu odbrane. Zaključkom od 25. juna prošle godine Vlada je taj objekat izuzela iz nadležnosti Ministarstva odbrane i predala ga u nadležnost Ministarstvu za životnu sredinu. Tom odlukom Ministarstvo za životnu sredinu se obavezalo da će voditi računa o bezbednosti tog objekta. Dakle, jasno je da se radi o civilnom objektu. Sledeći bitan momenat koji govori u prilog ovoj tezi da Vlada nije u pravu jeste činjenica da će u objektu opasni otpad skladištiti privredno društvo koje je taj posao dobilo na javnom tenderu. I, ono što, u svakom slučaju, nije nešto što će uspokojiti građane Krnjeva jeste činjenica da to privredno društvo, to preduzeće, ima sedište u Republici Hrvatskoj. U vezi sa ovom temom, još je razumljiviji otpor građana Krnjeva ako se ima u vidu činjenica da se nekoliko kilometara odatle, na putu prema Smederevskoj Palanci, nalazi jedna velika deponija smeća koja bukvalno godinama onemogućava vlasnike okolnih parcela, okolnog poljoprivrednog zemljišta da ga obrađuje kako treba, da ne govorim sada o mogućem uticaju na ova izvorišta vode. Opština Velika Plana i mesna zajednica Krnjevo su se više puta obraćali opštini Smederevska Palanka i nadležnim državnim organima da po ovim pitanjima preduzmu određene mere da se ova deponija ukloni, međutim, i ti zahtevi su ignorisani. Sada, na kraju, kada država i njena vlada na jedan ovako očigledan i brutalan način i po pitanju, koje je izuzetno važno, najvažnije pitanje, to je životna sredina, zdravlje stanovništva, kada krše sopstvene zakone, a vidimo i međunarodne zakone, a potvrdićemo sada njihovo usvajanja, preuzećemo obaveze koje postoje u tim međunarodnim zakonima, oda se postavlja pitanje – kako se može od građana očekivati da oni poštuju te zakone i da poštuju tu sopstvenu državu? Moram da izrazim i svoje nezadovoljstvo nereagovanjem Odbora za životnu sredinu. Skupština opštine Velika Plana je uputila zahtev Odboru za životnu sredinu da se po ovom pitanju održi hitna sednica. Predsednik Odbora, Čedomir Jovanović, zakazao je sednicu. Sednica je održana, međutim, bez prisustva kvoruma, zato što su sednicu bojkotovali poslanici vladajuće koalicije. Na toj sednici, gospodin Jovanović je konstatovao, na osnovu raspoloživih činjenica, da se radi o vrlo opasnoj aktivnosti Vlade Republike Srbije, o protivzakonitoj aktivnosti. Zaključio je da će se pismeno obratiti premijeru Cvetkoviću, da će se obratiti ministru za životnu sredinu, da će konsultovati predsednike svih poslaničkih grupa, kako bi Odbor mogao da održi sednicu. Čak je konstatovao, ukoliko se to ne dogodi, da će obaviti konsultacije sa opozicionim predsednicima poslaničkih grupa, da zatražimo – da se pitanje opasnog otpada u Krnjevu nađe kao posebna tačka dnevnog reda Skupštine Srbije. Najavio je čak i mogućnost da članovi Odbora posete Krnjevo i da vide o čemu se radi. Zaključujem, zaključkom, zahtevom predsednik Odbora za životnu sredinu da zakaže hitno sednicu Odbora. Apelujem na predstavnike svih poslaničkih grupa, da svi poslanici dođu na tu sednicu, da članovi Odbora odu na teren u Krnjevo i da utvrde o čemu se radi. Mislim da je to najpoštenije. Ako Skupština opštine Velika Plana, ako mi građani Krnjeva obmanjujemo javnost, onda mislim da je u interesu Vlade i u interesu Odbora da se izađe na teren, da se iznesu argumenti i kaže – gospodo, vi obmanjujete javnost, jer su ovde ispunjeni svi uslovi da se ovaj objekat pretvori u skladište opasnog otpada. Na kraju, shodno svim iznetim činjenicama tražim od Vlade Republike Srbije da učini jedan razuman, logičan, potez, u skladu sa Zakonom, u skladu sa svojim zakonskim i moralnim obavezama – da stavi van snage svoju Odluku od 25. juna 2009. godine i da za skladištenje ovog otpada pronađe neku pogodniju lokaciju. Gde god ta lokacija bude, od nje će biti štete i od nje će postojati opasnost po lokalno stanovništvo. Međutim, kažem, nije isto ako se skladišti opasan otpad u nekom napuštenom rudniku, u nenaseljenom području ili ako se skladišti u selu koje ima 4.000 stanovnika. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo ovako privodimo kraju načelnu raspravu ovog maratonskog zasedanja sa 94 tačke. Danas razmatramo 17 sporazuma. Naravno, ja neću navoditi imena tih sporazuma, jer za to i nemam vremena, ako bih to radio onda bih potrošio pola od vremena koje sam predvideo da pričam. Ovde ću se pre svega skoncentrisati na nekoliko sporazuma iz oblasti prevoza putnika i stvari u međunarodnom drumskom saobraćaju. Naime, pre svega govoriću o utvrđivanju sporazuma iz ove oblasti sa Mađarskom, Švajcarskom, Iranom i Crnom Gorom. Hajde da pređemo na stvar. Počeću od Mađarske. Pre svega, Mađarska nam je severni sused, a mislim, doduše, da je i Crna Gora sada naš sused, ali sa Mađarskom zato što je saobraćajna infrastruktura i transport Srbije i Mađarske u velikoj meri su kompatibilni zbog Koridora 10 i Dunava, kao i zbog nekih drugih stvari. Ovaj sporazum sa Mađarskom se nešto razlikuje od sporazuma sa ostalim ovim zemljama koje sam pobrojao, iz prostog razloga što se on odnosi na kombinovani transport robe i logistike, dok se ostali pre svega odnose i tretiraju prevoz putnika i stvari u međunarodnom drumskom saobraćaju. Kombinovani transport danas se sa pravom forsira i to, pre svega, kao alternativa drumskom saobraćaju, u cilju smanjenja troškova transporta, a i zbog još jednog veoma važnog faktora, a reč je o očuvanju životne sredine i ekološkim standardima. Kombinovani prevoz podrazumeva, da podsetim, prevoz železnicom, drumskim i vodnim putem. Naravno to je u redu i, kao što sam rekao, treba i dobro je da forsiramo tu vrstu prevoza. Jednostavno ipak, kada je u pitanju država Srbija i kada su u pitanju okolnosti u kojima se mi sada nalazimo, ovo je skoro nemoguće ili veoma malo izvodljivo. Mi svi znamo, odnosno nije potrebno ni podsećati, u kakvom stanju se nalaze naše pruge, naši vagoni, naše lokomotive, naša železnička infrastruktura i kompletna železnička logistika. Međutim, imamo Bogom datu reku Dunav, koja kroz našu zemlju prolazi u dužini od skoro 600 kilometara i plovna je čitavim svojim tokom kroz našu zemlju i to za brodove veće nosivosti, odnosno za brodove solidne nosivosti. Pored Dunava imamo i Savu, koja je, takođe, plovna celim svojim tokom kroz našu zemlju. Nažalost, šta to vredi, ako znamo da su tajkuni otkupili naše luke, otkupili naša brodogradilišta, i od toga nema ništa. Nije slučajno što SRS, odnosno šef naše poslaničke grupe gospodin Dragan Todorović svakog utorka i svakog četvrtka ukazuje upravo na slučaj privatizacije i stanja ''Luke Beograd''. Evo, samo iz ovog sporazuma, na osnovu ovih nekoliko stvari o kojima ovde govorim vidimo od kakvog je značaja ta luka i vidimo da se taj kombinovani transport danas sve više forsira u celom svetu. Ovaj sporazum sa Mađarskom, hajde da se vratimo još na njega, da se malo zadržimo, ima i svoje suštinske nedostatke. Naime, poznato je da je Mađarska članica EU, a Srbija to još uvek nije. Tamo, u tekstu tog sporazuma, stoji – da on ne utiče na prava i obaveze Republike Mađarske zato što je ona u EU. Još sam primetio jednu stvar, u ovom sporazumu, gde se kaže – srpska strana oslobađa mađarsku stranu od naknade za korišćenje puteva, dok mađarska strana to ne čini, već samo predviđa oslobađanje od poreza na motorno vozilo. Moram da priznam da je ovo, onako kako ga ja tumačim, nešto zaista izuzetno nepovoljno. Mogu da priznam da ovo meni nije i dovoljno jasno. Evo, tu je gospodin Mrkonjić i njegovi saradnici, a video sam da je on potpisivao ovaj sporazum, pa bih voleo, nakon diskusije narodnih poslanika po ovoj temi – da kaže nešto o ovome, odnosno da li je zaista moguće da se ovakvi sporazumi potpisuju? Dalje, opet kada je u pitanju ovaj sporazum sa Mađarskom kaže se – da se njime stimuliše kombinovani transport, što je dobro, ali ste videli već da praktično Srbija od toga neće imati ništa, dok će, opet, ovaj sporazum mnogo više koristiti Mađarskoj, jer Mađarska ima mnogo razvijeniji kombinovani transport od države Srbije. U to sam se lično uverio, jer sam puno puta bio u toj zemlji. Druga stvar, kada je u pitanju ovaj sporazum sa Mađarskom, video sam tamo jednu odrednicu koja se odnosi na vanredno stanje, pa se tamo kaže, ako dođe do tog vanrednog stanja – strane ugovornice preduzimaju zajedničke hitne mere u cilju obezbeđivanja neometanog odvijanja transporta. Jednostavno, smatram da ovako nešto nije bilo neophodno da se unosi u ovaj sporazum, jer, šta ako dođe do nekakvih problema na ''prevodnici'' kod ''Đerdapa'' na Dunavu? Znamo da je ''Đerdap'' više od 500 kilometar udaljen od mađarske granice. Da li to znači da ćemo čekati, prema slovu ovoga što piše u sporazumu, nekoga iz Mađarske da dođe da nam pomogne da bi intervenisali i otklonili eventualne poteškoće? Recimo, ima i drugi slučaj, još gori, ako nastanu problemi takve vrste, da je neophodna pomoć ili intervencija vojno-tehničkih sredstava i lica vojnih stručnjaka. Da li ćemo, možda, u tom slučaju dozvoliti da nečija vojno-tehnička sredstva i nečija vojna lica ili vojni stručnjaci patroliraju i špartaju našom zemljom? Znam da se sporazumi ovakvi kakvi dođu u Narodnu skupštinu ne mogu menjati, ali mislim da je barem ovo poslednje o čemu sam govorio trebalo malo više razraditi ili izbaciti iz sporazuma, trebalo je više voditi računa o tome. Samo jednu stvar da pomenem, to je pomenuo i moj kolega Milan Avramović ovlašćeni predstavnik, tamo se kaže da je u stalnom porastu i uvoz i izvoz iz Mađarske u Srbiju i obrnuto. Voleo bih baš ovde da čujem kada je u pitanju izvoz koja zemlja ima veći rast od ove dve zemlje potpisnice ugovora? Moraću, pošto vreme prolazi, da kažem još nešto o nekim sporazumima. Naime, rekao sam u uvodnom izlaganju da ću pomenuti i Sporazum sa Iranom, Crnom Gorom i Švajcarskom. Ovi sporazumi se odnose na prevoz putnika i stvari u međunarodnom saobraćaju. Kada je u pitanju Iran, SRS je zahvalna toj zemlji, toj državi, što nije priznala Kosovo. Iran je jedna velika država, jedna velika sila i jedna od najvećih islamskih država i sa tog aspekta, naravno, mi tu zemlju podržavamo. Međutim, kada je u pitanju ovaj sporazum o međunarodnom drumskom saobraćaju, lično smatram da od ovog sporazuma država Srbija neće imati ništa, a da će jedinu korist imati država Iran. Nažalost, prošlo je ono vreme kada su naši kamioni nekada vozili i za Irak i za Bliski Istok, i za Irak i za Iran. Dolazim iz Niša i sećam se … (Srđan Milivojević, narodni poslanik, s mesta: Irak ili Iran?) I za jedno i za drugo, gospodine Milivojeviću. Pošto dolazim iz Niša, sećam se da je nekada moćna transportna firma "Srbijatrans" svojim kamionima zalazila duboko u Iran, prelazila reku Šat el Arab i vozila do samog Persijskog zaliva. Nažalost, to vreme je prošlo, firma koju sam ovde pomenuo, naravno, više i ne postoji, kao i mnoge firme, tako da smatram da od ovog sporazuma Srbija neće imati apsolutno nikakve koristi. Što se tiče Sporazuma sa Crnom Gorom i Švajcarskom, primetio sam da ovi sporazumi i ne lične mnogo na sporazume, nego su, u suštini, jedna prepisana verzija nedavno usvojenog Zakona o međunarodnom prevozu u drumskom saobraćaju, koji smo usvojili pre nekih mesec dana. Iako su oba ova sporazuma preuzela iste definicije pojmova iz ovog zakona, kada se pogledaju i jedan i drugi, vidi se da oni nisu u istom izvornom tekstu uneti u te sporazume, nego su menjali, pre svega, redosled rečenica, ne znam iz kojih razloga, verovatno da bi pokazali da su nešto radili. Smatram da je tu napravljena jedna velika greška. Ako su nešto preuzeli iz jednog zakona koji je okosnica ovog sporazuma, onda je to trebalo da preuzmu kompletno u izvornom tekstu, kako bi bilo lakše za snalaženje i praćenje onih ljudi, onih struktura i onih službi koje se bave ovim. Ovako, jedna ista definicija u jednom sporazumu se tumači ovako, u drugom sporazumu na drugi način, a u izvornom Zakonu o međunarodnom transportu u drumskom saobraćaju je sasvim drugačija. Pošto hoću da ostavim vremena i za moje ostale kolege koji žele da govore o ovome, ne mogu a da ne pomenem samo ovaj sporazum o Crnoj Gori, iz posebnog aspekta. Naravno, gospodine Mrkonjiću, ova zamerka koju ću uputiti ne odnosi se apsolutno na vas, vi sa tim nemate ništa. Video sam da u ovom sporazumu sa Crnom Gorom u preambuli stoji da je ovaj sporazum potpisan, napisan i na crnogorskom i na srpskom jeziku. Koliko nas ima ovde u sali, nema nas baš mnogo, svi smo učili škole, završili neke škole i niko od nas nikada nije učio ni čuo u školi da postoji crnogorski jezik, pa čak i najveći Srbi iz Crne Gore negiraju i ne znaju za postojanje tog jezika, tako da mi zaista nije jasno zbog čega to stoji u Sporazumu. Na kraju, da završim, možda najveći broj zakona koje usvajamo i danas i u okviru ovog zasedanja, a i u okviru vremena koje je iza nas u ovom mandatu i vremena koje je pred nama, možda se najveći broj tih zakona odnosi na sporazume, ali nikada, čini mi se, nisam čuo informaciju ni od jednog ministra, ni od jednog predstavnika Vlade da nam saopšti da li je ona druga strana i kada je ratifikovala neki sporazum. Konkretno, ako znate, gospodine Mrkonjiću, pitam vas – da li je Crna Gora i kada ratifikovala ovaj sporazum, da li je ratifikovala Mađarska, da li je ratifikovao Iran i neke druge zemlje? Ovim bih završio. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milan Škrbić.
Poštovana predsednice, zamolio bih vas da mi kažete koliko je ostalo vremena poslaničkoj grupi.
Imate još 19 minuta.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodo iz Ministarstva i poštovani građani Srbije, moram na početku, kao i sve moje kolege, da dam primedbu na objedinjenu raspravu 17 tačaka zakona. Ostaje nam četiri minuta po zakonu i to je ono što nije dobro, stalno tvrdim da nije dobro nijedan zakon na ovakav način da donosimo, jednostavno, zato što protrčimo preko određenih važnih stvari; i ne dovršimo i ne definišemo mnoge članove ili stavove u ovakvim zakonima, pogotovo kada se radi o konvencijama. Pokušaću u mom sadašnjem izlaganju da to i dokažem na primerima i da obuhvatim što više ovih zakona. Odmah unapred da kažem da ću da se zadržim najviše na Predlogu zakona o potvrđivanju Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prevozu robe na unutrašnjim vodnim putevima i nešto dotaći transport opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima. Moramo svi zajedno konstatovati da međunarodni dokumenti, dokument Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju uspostavlja okvir za uzajamnu saradnju i postepeno približavanje evropskim standardima, a nudi mogućnost saradnje i pristupa tržištu EU, unutar kojeg je omogućeno slobodno kretanje ljudi, roba i usluga i kapitala, ali, pod uslovom da je u našoj zemlji puno stvari već pripremljeno, pa tek onda da donosimo ovakve zakone i potpisujemo ovakve konvencije. Usaglašavanje propisa za sve vidove saobraćaja ima za cilj prestrukturiranje i uspostavljanje celovitog i uravnoteženog multimodalnog saobraćajnog sistema koji je prilagođen EU, a obezbeđuje koordinirani razvitak i postepenu liberalizaciju saobraćajnog tržišta. Osnovni cilj saobraćajne politike EU, pa i u ovom delu prevoza, ostao je u osnovi isti u vidu garantovanja kontinuiteta, povećanja ukupne transportne efikasnosti, smanjenja troškova, viša ekološka prihvatljivost i transport sistema svih vidova opasnih tereta, materija, pa i ljudi, i ostalih roba i rasutog tereta. Saobraćajna politika EU vodi računa i o smanjenju negativnih delova na životnu sredinu, a opet vezano za ove konvencije i ove zakone. Najveća slabost sadašnjeg transportnog sistema upravo u toj EU jeste nedostatak veza između pomorskog, kopnenog, vodenog i železničkog transporta. Vodni transport je, i pored blagih pozitivnih pomaka, još uvek zapostavljen, i pored ekonomske i ekološke povoljnosti, naročito u odnosu na drumski prevoz, više od 70% celokupne trgovine koja se obavlja između EU i ostalog sveta obavlja se posredstvom brodskog prevoza. Godišnje kroz evropske pristane prolazi preko dve milijarde tona različite robe. Međutim, bitnog pomaka u promeni tzv. "modal splita" nema iz prostog razloga što još uvek nema dobrih veza sa unutrašnjim plovnim putevima i železnicom, tako da glavnina robe odlazi drumom. Drugim rečima, intermodalni prevoz u konkretnim uslovima još uvek nije postao alternativa drumskom prevozu. Jedno od najvećih bogatstava EU, to treba istaći, jeste upravo vrlo razgranata mreža reka i kanala koji povezuju slivove Atlantika i Severnog mora, te Crnog mora preko Dunava i kanala Rajna-Majna-Dunav. Godišnji opseg prevoza Dunavom je oko 425 miliona tona robe. Pored regionalnih sistema niz evropskih zemalja je povezan rečno-kanalskim sistemima sa severozapadnim i severnim morskim pristaništima. Posebno treba istaći ekološku, energetsku i prostornu efikasnost ovog prevoznog podsistema. Za prevoz opasnih materija je ovaj način transporta gotovo idealan. Svedoci smo širenja EU na Istoku, doći će do porasta prevoza na relaciji Istok-Zapad, naročito kada je u pitanju prevoz teških i jeftinih roba na dužim relacijama, kao što su teški materijali, industrijski materijali, opasan teret, neupakovana roba, proizvodi građevinske industrije, otpadi i drugo. U odnosu na raspoloživu infrastrukturu i sredstva prevoza, ovaj deo transportnog sistema EU, i šire od EU, nedovoljno se koristi. Razlog zašto je to tako leži u neadekvatnoj unutrašnjoj politici u odnosu na investicije. Davana je prednost, to moramo konstatovati, gospodin ministar to najbolje zna, drugim vidovima prevoza, bez održavanja mreže unutrašnjih plovnih puteva i otklanjanja tzv. uskih grla. Tako na primer, poređenja radi, jednim litrom goriva možemo prevesti masu od 50 tona na putu od jednog kilometra drumskim prevoznim sredstvom, masu od 97 tona železnicom, a unutrašnjim plovnim putevima ili sistemom plovnih puteva masu od 127 tona na istom prevoznom putu od jednog kilometra. Budući razvoj usluga sistema priobalne plovidbe i plovidbe po unutrašnjim plovnim putevima zavisiće od efikasnosti pristanišnih usluga, takođe, povezanih sa svim ovim konvencijama koje treba da potpišemo, a one se zasnivaju na regulisanoj konkurenciji. Iluzorno je očekivati da će doći do spontanog otklanjanja nesrazmera u pogledu udela pojedinih načina prevoza. Naprotiv, može se očekivati da će drumski saobraćaj u prostoru proširene EU zauzeti monopolski položaj u prevozu roba, ukoliko se ne pribegne merama regulisane konkurencije, uspostavljanje nadzora nad rastom drumskog prevoza, pružanje mogućnosti železnici i drugim ekološki prihvatljivim načinom prevoza da postanu konkurentni izbor samoprevoza. Kada su u pitanju unutrašnji plovni putevi, postavljaju se sledeći ciljevi – eliminacija uskih grla, standardizacija tehničkih elemenata, harmonizacija sertifikata za pilote, kao i propisa za vreme odmaranja, razvoj sistema pomoći u plovidbi itd. Ako govorimo o ovom paketu zakona, moramo pomenuti i naše carinske službe, jer su i one povezane i sa transportom raznih tereta, kako drumskog tako i rečnog prevoza. Danas je situacija takva da kamioni na srpskim granicama stoje ponekad dva puta duže, nešto se sada poboljšalo po tom pitanju, nego što im je potrebno da Srbiju obiđu alternativnim pravcima. Pored toga, ponašanje naših pograničnih organa je apsolutno nedopustivo. Korupcija je uzela toliko maha da će biti potrebne generacije kako bi se iskorenila ili svela na zanemarljivu meru. Svako od nas ko je putovao bilo gde po svetu van Balkana, sigurno se stidi kada vidi ponašanje naših pograničnih organa po povratku iz inostranstva u Srbiju. S druge strane, kada se već nismo na vreme setili da amortizujemo efekat saobraćajnog zaobilaženja Srbije drumskim koridorima, ostaje nam još jedan koridor, o kome ja sve vreme pričam, panevropski Koridor 7, plovni put Dunava. Srećom, da se malo našalim, Dunav je još uvek u Srbiji, protiče kroz Srbiju svojim tokom tačno 588 km i, opet, srećom, teško ga je skrenuti da ne protiče kroz Srbiju, ali bi EU, koja je očajna zbog naše pasivnosti, to sigurno već uradila da je moguće. Međutim, u ovom slučaju, Srbija čini sve što je u njenoj moći da oteža transport robe i putnika njenim plovnim putevima. Podsetiću da je ulaskom Rumunije i Bugarske u EU brodovima omogućena nesmetana plovidba, bez usputnih zadržavanja na granicama od Roterdama i drugih zapadnoevropskih luka na unutrašnjim plovnim putevima sve do Konstance, Konstanca je luka na Crnom moru. Naravno, kroz Srbiju brodovi plove hiljade i hiljade kilometara bez zaustavljanja dok ne dođu na srpsku granicu i tu nastaje spektakl. Brodovi se kontrolišu, apsolutno svaki pedalj tovarnog, radnog, stambenog i mašinskog prostora, a posadama se, verujte, pošto ja imam lično kontakt sa njima, možda mi je to dugo godina i u struci, kako oni kažu, jedino ne kontrolišu telesne šupljine. Carinici svakodnevno izmišljaju nove vrste kontrola, za brže procesuiranje brodova često traže naftu od kapetana i nepotrebno zadržavaju brodove pod izgovorom primopredaje smene, zamislite. Recimo, da dolazimo na aerodrom u Minhen i da vam na carini ili kontroli kažu – molim vas, sačekajte nekoliko sati, mi imamo sada primopredaju smene. Pored toga, svaki granični prelaz na rekama predstavlja državu za sebe, tumačenjem državnih zakona na sebi specifičan način. U tekstu o kome smo pričali i nekim zakonima odranije kada smo doticali ovu temu, mislim da smo Srbiju definisali kao položaj između EU i EU, nas tu nigde nema, jer nismo ništa dugi niz godina preduzeli da poboljšamo situaciju. Mislim da državna politika već decenijama nas smatra za crnu rupu na Dunavu, što zaista fizički jesmo, upravo iz svih ovih malopre navedenih razloga. Dakle, pored problema prolaska brodova kroz Srbiju, merodavni ne pridaju nimalo značaja srpskom vodnom transportu, ni srpskoj floti, ni srpskim lukama, a upravo nas ovi podsistemi vodnog transporta na najlakši način mogu "prošvercovati" u Evropu, ukoliko se makar na njima poradi, dok za njih ne bude kasno, kao i za drumski transport. Pored glasa domaće i stručne javnosti, u Srbiji se poslednjih godina često čuje i glas evropskih i svetskih stručnjaka u vezi transportne orijentacije i strategije Srbije. U poslednjih nekoliko godina urađeno je nekoliko ogromnih projekata koje je finansirala EU i odradila, upravo iz oblasti saobraćaja u Srbiji, a naročito iz oblasti rečnog saobraćaja. Pored već urađenih projekata tog tipa postoji još nekoliko čija je izrada u toku ili će u najskorijem roku početi. Plašim se jedino da svi ti projekti služe samo za popunu praznih mesta na policama državnih službenika, a projekti su već plaćeni. Domaći i strani stručni krugovi su merodavnima dali mnogo varijanti, mnogo rešenja, ali se nijedno od njih ne primenjuje. Počev od jadanja ministara, ne vas, gospodine Mrkonjiću, nego svih ovih poslednjih dvadesetak godina i stanja u kojoj se nalazi država, mogli bismo da opravdamo situaciju zašto nismo više ulagali u tu vrstu prevoza, ali sistemski smo uništavali sve ono što smo imali, tako da je danas ta vrsta prevoza skoro zanemarljiva. Imamo još jedan problem, vezano za to, i pitanje koje se samo nameće – zašto su ti projekti plaćeni, kada ništa nije urađeno? Ako se vratim na Dunav i bacimo pogled na kartu, videćemo da Dunav, ipak, nekim čudom, prolazi kroz Srbiju. Može se videti da nas Dunav direktno veže sa lukom na Crnom moru, a taj vodni put nam je bogom dan. Podsetiću vas, verovatno mnogi od vas ne znaju, da se odavde iz Beograda brodom može otići na Senu u Pariz. Vodnim putem, brodom se može doći do Pariza, upravo tim kanalskim mrežama Rajna-Majna-Dunav uzvodno Dunavom, ali to je nepoznata tema za mnoge, a upravo je to nešto što nam je Bog dao, a dao nam je Dunav, 588 kilometara plovnog puta kroz Srbiju. Umesto da su se luke tehnološki i organizaciono osposobile za hvatanje koraka sa evropskom i svetskom praksom, one su privatizovane na isti način kao i fabrike cipela. Ako merodavni ne znaju kako se privatizuju luke, ima ko zna. Nije sramota pitati. Ovakvom privatizacijom luka postavljen je samo nadgrobni spomenik za srpski vodni transport. Greške će skupo koštati i već koštaju. Ako merodavni ne znaju kako se subvencioniše vodni transport, lučka delatnost ili brodogradnja, opet, ima ko zna i nije sramota pitati. Kada smo kod vodnog saobraćaja, u sektoru za vodni saobraćaj, Ministarstvo, nekada se zvalo, za kapitalne investicije, moralo je da vodi računa o tome. Moralo je da vodi računa i o zapošljavanju ljudi koji nisu od struke, nego su bili partijski kadrovi. Da uporedimo to. Zamislite kada bi u nekom ginekološkom centru radio samo jedan jedini lekar ginekolog, a svi ostali bili pravnici, biolozi, veterinari, pekari, po partijskoj liniji. Pri reviziji sadašnjih i budućih privatizacija luka, nadamo se da će što pre doći do toga, treba voditi računa o tome da su luke svuda u svetu prihvaćene kao strateški važni objekti za sveukupnu privredu zemlje i da se upravljanje lukama reguliše posebnim i kompetentnim zakonom. Privatizaciji luka i pristaništa se ne može pristupiti na isti način kao pri privatizaciji industrijskih kombinata ili poljoprivrednih gazdinstava, jer je privatizacija luka u svetskoj praksi prihvaćena kao posebna naučna oblast u okviru eksploatacije i ekonomike luka. Nigde u svetu nije zabeležen primer prodaje luke ili terminala kompaniji čija osnovna trenutna ili planirana delatnost nije eksploatacija luke, čime je izbegnuto upravo ono što se u Srbiji dogodilo. Određene luke su prodate firmama čija osnovna delatnost nema veze sa eksploatacijom luka i terminala, i koje nemaju nikakvo iskustvo u ovoj oblasti. Posledica ovakve politike je gašenje lučkih delatnosti i korišćenje lokacija luka za potrebe koje nemaju veze sa vodnim transportom. Model privatizacije po kome se koncesije na već izgrađene ili planirane terminale u lukama daju preduzećima čija je osnovna delatnost eksploatacija luka i terminala jeste jedan od mnogih prihvaćenih modela upravo u toj EU. Ta nadležnost mora da se definiše zakonom. Pošto imam otprilike tri minuta, ja ću da svedem ovu diskusiju i da napomenem o tim zapostavljenim neprocenjivim resursima. Svakog dana Dunavom putem Crnog mora otiču milioni evra, bez preterivanja. Dunav bi mogao da bude najveća srpska fabrika sa godišnjim prometom od najmanje pola milijardi evra, ne računajući nus-produkte poput turizma, lova, ribolova i tome slično. Planovi se doduše prave, ali su daleko od realizacije, s obzirom na dobitak i nisu tako skupi. Po nekim ranijim procenama, koštali bi oko 220 miliona evra, što je tek jedna osmina onog čuvenog nacionalnog plana, a iz tog plana je izuzetno malo dato upravo za ovu oblast. Postoje tu i master planovi, generalni master planovi, na kojima je trebalo raditi već odavno i dočekati, u današnje vreme, mnoge stvari pripremljene. Taj drugi deo master plana odnosi se na rehabilitaciju i unapređenje plovnih puteva do 25. godine. Kao radovi koje treba završiti u kratkom roku nametnuli su se remont brodskih prevodnica na Đerdapu I i II, kao i uklanjanje svih uskih grla. Ovi projekti zahtevaju i najveća ulaganja na Dunavu, oko 120 miliona evra, a izvori sredstava se još traže. Međunarodna konvencija o režimu plovidbe na Dunavu ne ostavlja nam trenutno prostor za naplatu korišćenja predvodnica koje se moraju održavati i remontovati. Zato treba da tražimo nepovratna sredstva od evropskih institucija. Gospodine ministre, mislim da vi to znate, da ste dobro upoznati, jedan od top-prioriteta, ako mogu da ga tako nazovem, jeste i projekat kompleksnog uređenja obale i korita Dunava kod Apatina, koji bi trebalo da zajednički kandiduju Srbiju, Hrvatsku i eventualno Mađarsku, s obzirom na to kako se Dunav ponaša i kako se ponašao u ovom delu poslednjih 40 godina, moguće je da kroz nekoliko godina Apatin ostane na suvom, a deo Kopačkog rita u Hrvatskoj postane ostrvo. I, zato bi taj deo toka trebalo utvrditi kako bi bio prvenstveno bezbedan i plovan. Vrednost predviđenih radova bila je nekih 10-15 miliona. Neuređenost obale dovodi do prekida plovnih tokova na tim relacijama, zato što se tzv. ade i pesak pomera duž obale i obustavlja se plovidba. Znamo da se na Dunavu … (Predsednik: Vreme.) … na kvoti koja je u Apatinu (samo dozvolite da završim) preko 700 obustavlja plovidba zbog ugrožavanja bentova, a kada dođe na ispod 150, da se obustavlja plovidba jer se pojavljuju te ade. Hvala na pažnji i žao mi je što nemam više vremena.
Zahvaljujem, gospodine Škrbiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim zajednički jedinstveni pretres, pitam, da li neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika želi reč? Gospodine ministre, izvolite.
Izvinjavam se, neću da se dignem, ovako mi je lakše. Kao i uvek, moja prva rečenica je da sam prezadovoljan, ne samo učešćem ovolikog broja poslanika koji su vrlo stručno, kao da su ministri, govorili o problemima koji su na dnevnom redu. Zahvaljujem svima koji su govorili i ići ću munjevito od čoveka do čoveka. Počeću sa damama. Zahvalan sam gospođi Milošević i gospođi Branki Karavidić, jer su dale punu podršku sporazumima i zakonima koji se odnose, pre svega, na ovaj deo saobraćaja za koji sam ja najzaduženiji, tako da kažem. Potpuno ste u pravu, sve vaše sugestije koje su dobronamerne prihvatam i ono što bude moglo da se uradi, uradićemo. O Koridoru 10, gospođo Milošević, govoriću na kraju, kao i o Koridoru 7, sa posebnim zadovoljstvom. U odgovoru gospodinu Avramoviću odmah ću da pročitam, jer su ta pitanja provlačena kroz sve ove ostale diskusije vezane za Mađarsku i za ovaj sporazum sa Mađarima, pročitaću, mada vidim da ste vi to već uradili, ovih pet zaključaka koji su vrlo važni. Šta postižemo sa tim Sporazumom? Prvo, koordinaciju investicija u infrastrukturu železnica, terminala za intermodalni transport i luka; dva, stvaranje alternative za drumski transport robe preko modernog sistema transporta železnicom i vodnim putem i očuvanje životne sredine; tri, da drumski transport od – do terminala za intermodelni transport bude oslobođen od plaćanja određenih naknada i poreza; četiri, da zadržavanje vozova u graničnim stanicama otpremljenih po sistemu kombinovanog transporta ne prelazi vreme duže od 30 minuta; pet, izdavanje nagradnih dozvola u slučaju korišćenja kombinovanog transporta robe Ro-La, Ro-Ro. Isto tako, Sporazum je recipročan. Naravno, nama su potrebnije mađarske dozvole, nego Mađarima naše. I to je jedan od problema koje rešavamo u stalnim bilateralnim, kako se kaže, razgovorima, ali sigurno da u tom delu, barem onom delu koji se odnosi na čist posao, nema problema. Naravno, falsifikati i sve to što se govorili, da sada ne ulazim u detalje, jesu veliki problem ne samo u tom delu, nego u svim ostalim poslovanjima, ali je to sada stvar nekog drugog ministarstva i time moramo da se bavimo. Što se tiče mešovite komisije, odgovaram munjevito pošto gospodin Avramović zna šta je pitao. Nema mešovita komisija sa Crnom Gorom nikakva ovlašćenja da raspoređuje ovo ili ono. Suština uopšte nije bila u tome. Dakle, nikakva ovlašćenja nema. I to je sve dogovoreno na bazi reciprociteta. Moji saradnici su spremni da posle ovoga sednu i sa vama i sa gospodinom Savićem, naravno i ja, da detaljno još o tome razgovaramo, da sada ne zamaramo ljude ovde. Što se tiče ostalih primedbi vezanih za, recimo, Švajcarsku, Iran itd, sada odgovaram i gospodinu Saviću, tačno je da sa Iranom nemamo veliku robnu razmenu, ali još uvek, recimo, hiljadu kamiona, kako mi kažu saradnici, ide godišnje prema Iranu, još uvek. Nije to mali broj kamiona. Slažem se da bi mogao da bude veći, ali je danas situacija takva. Što se tiče Koridora, takođe, odgovoriću i vama, gospodine Avramoviću, na kraju. Ne odgovoriti, nego, reći šta mislim. Što se tiče gospodina Radiše Ilića, životna sredina nije moj sektor, ali, sigurno da Vlada u ovom sastavu neće dozvoliti da se ovakvi poslovi rade tamo gde to ne sme. Ne znam, za Pojate sam vezan i za taj pravac. Sada ste čuli da ćemo ići na taj koridor, dole od Pojata, preko Kruševca itd, na drugi način, saobraćajno. Ali, nisam siguran da će u Pojatama biti napravljeno to o čemu vi govorite. Proveriću, preneću gospodinu Duliću, odmah danas, pa ću zadržati za sebe pravo da vam odgovorim, da ne bude da nisam znao o čemu se radi. Što se tiče koncentrata. Ne znam za taj slučaj iz 1989. godine, ali mislim da niko u ovoj zemlji ne misli da uradi takvu glupost. Dok sam ja u toj Vladi, dok budem imao snagu da tu nešto pratim i kontrolišem toga sigurno neće biti. Što se tiče gospodina Dušana Marića, slična je stvar, opet je vezano za životnu sredinu. Koliko znam Prostorni plan Velike Plane, nije sada u sali ovde, pa neću da, veliki je plan o poslovima u Krnjevu, koji vrlo dobro poznajem, apsolutno u Prostornom planu toga nema. Da li je to neka aktivnost vezano za neku drugu stvar, ne znam. Ali, ne mogu, pogledaću tačno kada je doneta Odluka, odnosno 25. juna 2009. godine, i videti šta u toj odluci piše, pa ću gospodinu Dušanu Mariću odgovoriti, verovatno, već u toku iduće nedelje. Što se tiče gospodine Nikole Savića, koji stvarno ima vrlo konkretna pitanja. Za Iran sam već odgovorio. Ajde odmah da počnemo od crnogorskog jezika. Poznat sam, mediji imaju uvek te rubrike, da uopšte ne poznajem granicu između Srbije i Crne Gore, ali, stanje je takvo. Crna Gora je država, mi smo država, i svi sporazumi, to je odgovor na pitanja poslanika koji su postavljali, takvi su da su obostrani dogovori i sugestije važni. Zbog toga je to tu. Neću sada da širim temu, kada sam otišao u Crnu Goru zaboravio sam da sam u drugoj državi pa sam čak i neke protokolarne probleme napravio dole. Zaboravio sam i na ambasadore i na te stvari, ali to sada nije bitno. Hoću da kažem da moramo poštovati te međunarodne propise. Što se tiče sporazuma za koje ste pitali, zahvaljujem, gospodine, o kojima sam govorio, svi su ratifikovani. Pazite, ovde ima i nekoliko deklaracija evropskih zakona, gde nema potrebe posebno ratifikovanje, nego samo priključivanje. Samo se priključujemo tim sporazumima i dajemo to na našu ratifikaciju. O lukama, neću sada ići na gospodina Škrbića, molim da i on sluša ovo. Naravno da je privatizacija luka bila neorganizovana i onakva je kakva je bila ona je bila divlja, gospodin Šrkbić je to lepo objasnio. Danas je od 13 luka, na Dunavu i Savi, privatizovano 11 luka. Od toga, polovinu drže ljudi koji nemaju veze sa tim, ali to je nasleđe. Sem Apatina, gospodin Milan je govorio o tome, i sem Novog Sada, sve luke su privatizovane. Donosimo i nov zakon o lukama, vi to znate, vrlo brzo će biti ovde pred vama, ima dosta diskusija, i previše, ali dobro, videćemo, koji će tačno definisati status svih tih luka, a posebno onih o kojima sada govorim, od toga je 11 međunarodnih luka, gde ćemo to pitanje razrešiti. Ali, stanje je danas takvo. Naravno da je reka Dunav kao Koridor 7, isto ono što je, u saobraćajnom pogledu, i Koridor 10, vezan za železnički saobraćaj i vezan za drumski saobraćaj. Ovo što se ovih dana dešava u medijima, to želim da kažem, oko tih problema vezanih za Koridor 10 – nema ih. Nigde niste čuli da sam rekao bilo koji problem koji je za vas, ali, to zovem stvaralačkim nemirom. Dobro je da svi u državi brinu, da svi 'oćemo da radimo. Dobro je da ipak idemo u jednoj organizaciju, gde, 'ajde, ja stojim na tom čelu ljudi koji se bave tim poslom, uz punu podršku i predsednika države i Vlade, i naravno da ništa neće ometati dalji tok poslova na Koridoru 10, ovo što se sada dešava u medijima. Niko nije zapazio i do sada su neki ljudi odlazili, i to, vrlo visoki funkcioneri i nije bilo problema, ne zato što smo se svađali, nego zato što ne mogu da prate dinamiku, ali ako ste me izabrali za ovo mesto i ako verujete da će taj Koridor 10 biti gotov, putni, barem, na delu između Dimitrovgrada i Subotice, dajte mi to poverenje, da taj posao završimo. Prema tome, nemojte se uzrujavati zbog toga, a naredni posao biće upravo Koridor 7 i reka Dunav. Hvala najlepše. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Gospodo Avramoviću i Saviću, moram da vas obavestim da smo završili pretres i da upravo imam jedinu mogućnost da zaključim zajednički jedinstveni pretres i da se gospodinu ministru i njegovim saradnicima zahvalim. Obaveštavam vas da prelazimo na sledeću tačku. Gospodin ministar je inače raspoložen da u dijalogu sa svim zainteresovanim poslanicima, dok mi budemo dalje radili, razgovara, pa vam nudim tu mogućnost.
Nastavljamo rad. Prelazimo na 91. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O OBRAZOVANjU RADNE GRUPE ZA IZRADU PREDLOGA ZAKONA RADI STVARANjA FORMALNO-PRAVNIH USLOVA ZA POSTUPANjE NADLEŽNIH ORGANA PO PRIJAVAMA O NESTANKU NOVOROĐENE DECE IZ PORODILIŠTA (jedinstveni pretres) Primili ste Predlog odluke o obrazovanju Radne grupe za izradu predloga zakona radi stvaranja formalno-pravnih uslova za postupanje nadležnih organa po prijavama o nestanku novorođene dece iz porodilišta, koji je podnela narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović. Podsećam vas da, prema članu 163. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Takođe, obaveštavam vas da je ovlašćeni predstavnik za 91. tačku dnevnog reda, Poslaničke grupe SRS, narodni poslanik Zoran Krasić. Saglasno članu 163. stav 2. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li predlagač, narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović želi reč? (Da)
Zahvaljujem. Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog odluke o obrazovanju Radne grupe za izradu predloga zakona radi stvaranja formalno-pravnih uslova za postupanje nadležnih organa po prijavama o nestanku novorođene dece iz porodilišta. Naravno da se radi o par ekselans ljudskoj temi, etičkoj, temi, stručnoj temi, i naravno, da ništa ne počinje samo sa nama koji sedimo ovde, da kontinuitet rada parlamenta iziskuje nekada da neke nedovršene poslove iz prethodnog perioda nastavimo mi, i u tom smislu bih htela samo da vas obavestim da je neposredni povod da krenemo u ovu aktivnost u ovom sazivu bilo obraćanje Poverenika za informacije od javnog značaja, gospodina Šabića, koji mi se obratio 13.12.2008. godine, zbog toga što je obavio više razgovora sa predstavnicima roditelja nestalih beba, koji su u razgovoru izrazili veliko nezadovoljstvo zbog odsustva informacija o efektima mera za predloge mera Anketnog odbora Narodne skupštine, koji je ovaj problem tretirao 2005. godine, a o čemu se 2006. godine izjasnila ova skupština i donela Odluku o formiranju radne grupe. Suština i tendencija rada ove radne grupe trebalo je da bude da prati sve one aktivnosti koje neće dozvoliti institut zastarelosti, sa jedne strane, i, sa druge strane, naravno, da se, pre svega, utvrdi istina. U tom smislu, htela bih da vas obavestim da sam postupajući po našem poslovniku, a kažem, u skladu sa Odlukom Skupštine iz 2006. godine, pre svega, obratila sam se poslaničkim grupama koje su dale po jednog predstavnika za formiranje ove radne grupe, zatim sam se obratila Ministarstvu pravde, Unutrašnjih poslova i Zdravlja koji su, takođe, dali članovi ove radne grupe, i, naravno, Pravnom fakultetu u Beogradu kako bi u radnoj grupi bili i stručnjaci koji će dati svoj doprinos radu. Pred vama je Predlog, koji, nadam se, ne treba da izaziva nikakve dileme i uverena sam, bez obzira što to nikako nije tehničko, već, kažem, i etičko i stručno, i duboko ljudsko pitanje, da ćemo se ovde svakako složiti i da ćemo svi biti za formiranje ove radne grupe. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo je poznata tema, to je gospođa Đukić-Dejanović objasnila. Tačno je da je 2005. godine veliki broj naših građana, roditelja koji smatraju da su doživeli, morao bih ipak da upotrebim reči, "ličnu i porodičnu tragediju", u to vreme su pričali o tome da postoji neka velika sumnja. Moram da kažem da su sve poslaničke grupe, u to vreme, prihvatile da se formira Anketni odbor, da se obavi razgovor sa predstavnicima, mislim, čak, da ima i Udruženje na tu temu. Bilo je dosta informacija, dosta podataka, jednostavno, očaj je ljude naterao da nam se obrate. Možda nisam baš preterao kada sam upotrebio ovu reč "očaj", ali nešto slično tome. Ne postoji veća tragedija za oca i majku ako izgubi dete, dete umre ili pogine, ali ovo je vrlo specifično, oni čak nisu ni mogli da imaju taj do kraja izvedeni osećaj roditelja, majke i oca, zato što je neko zamenio ili ukrao dete. To je bilo stvarno šokantno, znam da je većina gledala sa nevericom, ali su neki podaci bili stvarno neumoljivi. Narodna skupština je formirala Anketni odbor. Kažem, sve poslaničke grupe su učestvovale, sve su se uključile u to. Više sam se javio zbog ove tačke dnevnog reda, pre svega, u znak poštovanja prema našem pokojnom poslaniku dr Nedeljkoviću, koji je bio aktivan u tom odboru i maksimalno je doprineo da se što bolje sagleda taj problem. Reći ću malo o tome da postoje neki problemi oko rada te radne grupe i zbog čega postoje.Nisu problemi vezani za članove te radne grupe, nego načelni problemi postoje. Moram da kažem, radi javnosti, i to idem redom kako je navedeno u Predlogu odluke, da su na ovu inicijativu odgovorile poslaničke grupe: LDP, DS, Poslanička grupa manjine, SRS, G17 plus, SPS, DSS, PUPS i Nove Srbije. Naravno, vi ste ovde rekli da će u Radnoj grupi biti i predstavnici Ministarstva pravde, zdravlja, unutrašnjih poslova i dva redovna profesora Pravnog fakulteta u Beogradu. Sada moram da se osvrnem na nešto što je tačka 3) Predloga ove odluke, a to je zadatak radne grupe. Sve se ovde lepo navodi, da je Narodna skupština na sednici održanoj 14. jula 2006. godine razmatrala Izveštaj Anketnog odbora, da je Narodna skupština odlučila da treba i Narodna skupština da se uključi u jednu vrstu zakonodavne aktivnosti koja se odnosi na izmenu propisa u oblasti krivičnog prava, upravnog prava, porodičnog prava i u oblasti zdravstva. Naravno, kada se govori u oblasti zdravstva, pre svega, misli se na porodilišta da se ne dešavaju te stvari, da se dete rodi, a roditelji dobiju uverenje ili neku potvrdu da je dete mrtvo rođeno, ili da se ne dese neke druge stvari, zamene dece itd. Međutim, ovde se otvara jedan veliki problem, moram da kažem, on prevazilazi značaj samo ove radne grupe. Rekao bih za ovu radnu grupu da je ad hok radna grupa, da ona treba da sagleda samo ovaj problem, da neka rešenja da i da se onda uključi neko ko bi mogao da bude zvanični predlagač. Zvanični predlagač po Ustavu može da bude Vlada, može da bude predsednik Republike, mogu da budu narodni poslanici. Ne može Skupština sama sebe da predlaže, čak i odbor ne može da bude predlagač po Ustavu. Prema tome, neko bi trebalo da preuzme tu inicijativu. Smatram da taj koji treba da preuzme inicijativu jeste Vlada Republike Srbije, jer ona i najviše treba da predlaže zakone koje bi možda, na neki, trebalo da doradimo, da bi bili naši, tako da to malo pojednostavim. Međutim, neshvatljivo mi je, zar je moguće da u našem pravnom sistemu, citiram baš ove oblasti, dakle, krivičnog prava, upravnog prava, porodičnog prava i onoga što zovemo zdravstvo, ne postoje odgovarajuće odredbe koje sprečavaju da se te stvari dešavaju i da ne postoje odredbe koje omogućavaju da se vodi neki postupak odgovornosti protiv lica koja krše propise? Meni je neshvatljivo, prosto se plašim da ne bude po onom Čerčilovom, znate, kad nešto ne želiš da rešiš napravi komisiju, radnu grupu, oni će samo nešto da rade, da se svađaju, ne mogu da se dogovore, puj-pik ne važi, te imali smo dobru nameru. Koji su rezultati? Ništa! Razgovarao sam sa predstavnici ovog udruženja i sve stranke su razgovarale sa tim ljudima, uvažavajući njihovu situaciju. Kažem vam, u početku je bila neverica da li je moguće da se to nešto dešava – kad su ljudi su počeli da iznose neku dokumentaciju, bilo je sasvim osnova da se sumnja. Išli su toliko konkretno da pričaju čak po imenima i prezimenima, to je degutantno danas pričati; te blizanci, sad je neko, te ovo, te ono, ne želim o tome da pričam da se ne bi devalvirala ova današnja tema, da neko pogrešno ne shvati ovo što pričam. Neshvatljivo je, zar je moguće da ta oblast nije regulisana našim propisima i zar je moguće da tužilaštvo i policija i drugi nadležni državni organi, pri postojećem stanju propisa, ne poseduju tu vrstu nadležnosti u delu koje se tiče odgovornosti ako je nešto prekršeno? Mislim da postoji nadležnost. Ne želim da devalviram temu, ali ako ništa drugo nisu mogli da nađu Canetu Žapcu, pa su mu našli zloupotrebu službenog položaja, pa verovatno su mogli i ovde da nađu neko delo. Sa gledišta sudske prakse postoji mogućnost i da se nekim tumačenjima ovo podvede pod neku odredbu, da li krivičnog zakona, da li nekog drugog propisa, itd. Zašto? Verovatno je ova tema značajna, prevazilazi strogo usko tumačenje nekih normi. Ovo moram da kažem zbog budućeg rada Radne grupe. Mi smo gospodina Paju Momčilova predložili da bude član ove radne grupe. Mi želimo da se uključimo u ovaj posao. Želimo da pomognemo. Ovo nije stvar koja se tiče političkih stranaka, to je valjda svima jasno. Ovo prevazilazi sve. Čovek 30 godina traga za svojim detetom, neki 40 godina tragaju, zato što imaju sumnju nisu dobili adekvatan odgovor, moram da kažem da neki nisu dobili čak ni logički odgovor. Moram da pomenem grupu ljudi iz Niša koji su maltene inicijatori ovoga, jer stvarno kada pogledate onu dokumentaciju to na prvi pogled deluje naučno-fantastično. Ali, verovatno ima nečega povodom toga. Ovako kako je formulisana tačka 3) ovog predloga odluke može da se protumači da će Radna grupa da učini nešto, na bazi toga ćemo mi kasnije da izmenimo ove propise, pa na bazi tih izmenjenih propisa neko će da sprovodi na radnje od pre 30, 40 godina. Tako to izgleda kada se pročita ovo. Možete vi da klimate glavom do mile volje, ali se kaže upravo ovako – da sačini tekstove predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona u onim oblastima radi stvaranja formalno-pravnih uslova za postupanje pravosudnih i drugih nadležnih organa po prijavama roditelja koji sumnjaju, prema tome, po onim prijavama koje već postoje 30 godina. Pazite, nešto deluje od danas za ubuduće. Ne može od danas da deluje u prošlost. Zato vraćam temu. To je u našem pravnom poretku već bilo. Ne smemo mi ovom odlukom da amnestiramo Republičko javno tužilaštvo i sva druga javna tužilaštva koja su bila nadležna da postupaju po ovome. Samo vam skrećem pažnju. Ne želim niti replike, niti bilo kakva osporavanja. Samo skrećem pažnju da, ako se upustimo u neki posao da ga radimo, onda taj posao treba da radimo ozbiljno, ne po Čerčilovim metodama – formiraj radnu grupu, posvađaće se, ništa neće biti od tog posla. Mi imamo vrlo negativno iskustvo sa anketnim odborima, počev od prvog Anketnog odbora koji je formiran tamo, negde, u drugoj polovini 1993. godine. U ovoj zgradi, isto. Anketni odbor za ispitivanje Dafine, Jezde i stare devizne štednje. Nikad taj izveštaj nije ugledao svetlost dana. U međuvremenu je bilo još puno tih anketnih odbora. Jedva se stranke u Skupštini dogovore oko formiranja anketnog odbora, anketni odbor nešto radi, završi nešto. Nema! Ovo je jedan od retkih slučajeva gde je Izveštaj Anketnog odbora došao na Narodnu skupštinu, Narodna skupština ga usvojila, preuzela obavezu 2006. godine. U međuvremenu se promenilo nekoliko predsednika Narodne skupštine, ne hvalim gospođu Slavicu Đukić-Dejanović, daleko od toga, ali ovo ne treba izbeći. Dobro je da se i 2010. godine krene sa realizacijom onoga što je Narodna skupština odlučila 2006. godine. Pa, naravno da će to da predloži neki poslanik iz vlasti, da je neki iz opozicije, vi koliko ste tvrdoglavi ni ovo ne biste uvrstili u dnevni red, ali ovo je obaveza predsednika Narodne skupštine i nema tu da se sad pravi neko čudo od toga. Sad je kod nas čudo ako neko ispunjava obaveze po zakonu. Nije. To je normalno stanje. Nenormalno je stanje kad se krši zakon, a kad se poštuju propisi to je normalno stanje. Znate, mi treba da kritikujemo one koji krše, a sada smo uveli manir da hvalimo one koji poštuju zakon. Dobro, medijski posmatrano i to nije loše. Ne izražavam niti sumnju niti bojazan, nego upozoravam da ukoliko se nešto radi to treba kvalitetno da se uradi. Izražavam i stav da u postojećem pravnom sistemu postoje i propisi, postoje i odredbe koje ovo pitanje mogu i moraju da reše. To što nadležni državni organi nisu bili aktivni, samo da vas podsetim, u tim grupama ljudi koji su sumnjali u ovo da se desilo bilo je i sudija i tužilaca i, koliko se sećam, jedan od funkcionera tog udruženja je čovek u penziji, ali nekada je radio u policiji pa je on svoja profesionalna znanja iskoristio da se prođe kroz te izvode matičnih knjiga rođenih, izveštaja porodilišta, itd. Sada moram da vas podsetim, pošto je SRS, za razliku od drugih stranaka, u mogućnosti samo da podseća na ono što je nekada pričala, za šta se nekada zalagala. Mi se uvek zalažemo za to, i danas i sutra ćemo da se zalažemo. Ne stidimo se onoga što smo radili. Mi se ponosimo sa svim onim što smo uradili na političkoj sceni Republike Srbije, alina neke stvari moramo da podsetimo. Kada je bio na dnevnom redu Zakon o porodičnim odnosima i kada su se prvi put u oblasti porodičnog prava ubacivale odredbe o usvajanju neke dece, nekada je bilo ograničenje kada su u pitanju bolesna deca itd, ne obično bolesno, nego, ono, ne daj bože da se ikome desi itd, mi smo tada izražavali sumnju da li te odredbe treba da stoje, tada smo nekima delovali vrlo brutalni u argumentaciji, ali smo pričali o tome da neki iz inostranstva žele da trguju ljudskim životima i organima. Naravno, po običaju, kada SRS kaže vi se nasmejete itd. Već, kada je posle nekoliko godina izišla priča o "Žutoj kući" mnogi su zaledili svoj osmeh i ozbiljnije su shvatali na šta mi upozoravamo. Činjenica je da idemo nekoliko meseci ili nekoliko godina ispred, to je u osnovi radikalizma, korenita promena, nešto iz temelja da se promeni. I to vas treba da čudi, nas ne čudi. Navikli smo na to početno nerazumevanje. Da ne bih širio ovu temu i nikako ne želim da devalviram Predlog odluke, da vam bude jasno, mi ćemo ovo podržati, ali upozoravamo, obaveštavamo sve buduće članove ove radne grupe da, pored toga što treba da taj posao efikasno da urade, i Narodna Skupština na adekvatan način odgovori sa promenom ovih propisa, ali i skrećemo pažnju da u postojećem pravnom sistemu postoji sasvim dovoljan broj odredbi u ovim propisima koji omogućavaju da se ovo pitanje razreši. Ako ne može da se reši ono fundamentalno pitanje koje interesuje ove građane onda može da se reši pitanje odgovornosti onih koji su, očigledno prekršili propise i pričinili svima nama štetu. Verujte, velika je šteta kada o ovome moramo da raspravljamo. Ovo teška i bolna tema. Svako ko je roditelj shvatiće ovu situaciju. Hvala vam. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je 16 minuta i 30 sekundi. Reč ima narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović.
Gospodo poslanici, pošto imamo jedinstven pretres, htela bih da vam kažem da je na Predlog ove odluke amandman podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić i kao predlagač ove odluke izjavljujem da ovaj amandman prihvatam. Suština amandmana je predlog da se u Poglavlju 1 umesto narodnog poslanika Milana Dimitrijevića u rad ovog tela uključi narodni poslanik Milica Vojić-Marković. Razlog su profesionalne i skupštinske obaveze, tako da nema nijednog razloga da ne prihvatimo ovaj amandman.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne) U tom slučaju, obaveštavam vas da je, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijavu za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnela Poslanička grupa SRS, te prelazimo na deo sednice kada pravo na reč imaju prijavljeni narodni poslanici Prvi na listi govornika je narodni poslanik Petar Jojić, posle njega narodni poslanik Zoran Krasić. Molim da se registrujete u elektronski sistem poslaničke grupe. Izvolite.
Dame i gospodo, gospođo predsedavajuća, očigledno je da je nužna revizija srpskog zakonodavstva. Ovaj predlog odluke ukazuje i potvrđuje da se godinama ništa nije uradilo u pogledu rasvetljavanja ovih sumnjivih slučajeva, a prema građanskim inicijativama i prema prijavama nadležnim državnim organima radi se o velikom broju građana, koji sumnjaju – da su njihova deca ukradena, da se sudbina dece ne zna, da oni godinama pate i na taj način traže pomoć od državnih organa, ali državni organi u ovom slučaju nisu ništa učinili. Revizija srpskog zakonodavstva je nužna, evo i sami potvrđujete ovim predlogom odluke da je potrebno da se menja i određeni broj odredaba Krivičnog zakonika, što znači da se Krivičnim zakonikom jedino može urediti na pravi način ova materija, kao i Zakonom o zdravstvu. Sa roditeljima koji su dolazili u Narodnu skupštinu Republike Srbije učestvovao sam u razgovorima 2006. godine.Bilo ih je u velikom broju koji su došli pred Narodnu skupštinu i koji su tražili pomoć od narodnih poslanika svih poslaničkih grupa, pa je Skupština učestvovala, u tom delu, preko svojih nadležnih institucija, a to su odbori. Ali, pravih rezultata nije bilo i u tom slučaju, kao što vidite, ova inicijativa je sasvim prihvatljiva i treba o tome voditi računa da se samo na odgovarajući način pristupi rešavanju ovog problema, koji je za neke naše sugrađane i te kako važan. Što se tiče ustavnih odredaba, u članu 64. Ustava Republike Srbije normirano je: ''Deca uživaju ljudska prava primereno svom uzrastu i duševnoj zrelosti.'' U stavu 2. se kaže: ''Svako dete ima pravo na lično ime, upis u matičnu knjigu rođenih, pravo da sazna svoje poreklo i pravo da očuva svoj identitet.'' Ova odredba Ustava obavezuje Narodnu skupštinu da donese i uredi odgovarajući propis, a po mom mišljenju jedini propis i zakon koji ovu materiju može da reguliše i da učini odgovornim one neodgovorne i one koji su se bavili kriminalom u ovoj oblasti, jeste Krivični zakonik i Zakon o zdravstvu. Ovaj predloga odluke, kao što je rekao gospodin Krasić, sa stanovišta i po mišljenju SRS jeste prihvatljiv. Vezano za odnos zdravstva i zdravstvenih ustanova prema građanima, posebno prema deci i prema majkama, skrenuću vašu pažnju, samo utoliko, da sam dobio jedno pismo iz Južnog Banata, tačnije, preciznije u ime Južnog Banata, grupa zdravstvenih radnika iz Pančeva, koji se žale na stanje u zdravstvu u Pančevu, u bolnici, i posebno ukazuju – na ostvarivanje prava porodilja u pančevačkoj bolnici i na ostvarivanje prava iz Zakona o zdravstvenom osiguranju i Zakona o zdravstvu. Naime, jedna majka iz Vršca, Jelena Oliverić, zatekla se 31. decembra u Beogradu kod svojih roditelja da čeka Novu godinu. Kao hitan slučaj otpočeo je porođaj i ona nije mogla da putuje u Vršac da bi se porodila. Ona je hitno prebačena u ''Zdravstveni centar Zvezdara''. Tu se ova majka i porodila, međutim, neposredno posle izlaska iz bolnice, naravno, ''Zdravstveni centar iz Zvezdare'' uputio je račun ''Filijali u Pančevu'' i ''Filijala Pančevo'' je odbila da ovoj majci plati 56 hiljada dinara troškove porođaja u bolnici na Zvezdari. U pismu, u kome na to ukazuju, zaposleni u zdravstvenim ustanovama u Pančevu kažu – takvih slučajeva je bilo 170 i da su porodilje i građani iz Južnobanatskog okruga su diskriminisani. Žene iz Južnobanatskog okruga nemaju pravo da traže lečenje u Beogradu. Ukazuju na neke nepravilnosti, a te nepravilnosti su veoma velike. Krive i optužuju dr Jelenu Kovačević, predsednicu Lekarske komisije i načelnicu Odeljenja za ostvarivanje prava iz zdravstvenog osiguranja u ''Filijali'', kao i Smiljku Čalić. Dakle, one su onemogućavale porodiljama da 15 kilometara od Pančeva ili iz Kovina, Bele Crkve, Vršca, Plandišta, Alibunara, Kovačice, Opova, iz Pančeva, ne mogu da ostvare svoja prava u Beogradu. Moram da kažem da je ovo zaista neprihvatljivo. Na ovo je bilo reakcija. Verujem da će nadležni organi morati da reaguju da se ispoštuju ustavna prava, a pre svega Zakon o zdravstvenom osiguranju. Možete misliti, dame i gospodo, da građani iz Pančeva i iz ovih okolnih mesta i Južnog Banata moraju da putuju u Sremsku Kamenicu na terapiju, a da to pravo ne mogu da ostvare u Beogradu? Ti građani su, takođe, izloženi velikim troškovima, velikoj patnji i zbog toga treba pristupiti uređenja ovih prava koja su usko vezana i za ostvarivanja prava dece u zdravstvenim ustanovama, dece koja se rađaju, naravno i njihovih roditelja, a pre svega porodilja. Nije prihvatljivo da se ovako odnosimo prema našim građanima, pogotovu, moram da skrenem pažnju, gospođo predsedavajuća, gospođo Čomić, da je Pančevo grad gde je zdravstveno stanje dece i naših građana i te kako ugroženo, odnosno najugroženije u celoj Srbiji. Zamislite, radi vaše informacije, pored onih mera koje je preduzela i Vlada i Ministarstvo za ekologiju, koje preduzima i gospodin Dulić, neko je odlučio da dodatno zagadi Pančevo i gradi, takoreći, usred grada ''asfaltnu bazu''. U tom delu grada žive pretežno naši sugrađani Mađari i Slovaci i neprimereno je da ti ljudi moraju da dožive da njihova deca i oni ne mogu živeti kao što to žive i građani u drugim gradovima. Ali, i ministar Dulić se zauzeo pa je naložio ''Petrohemiji'' i ''Rafineriji'' da zatvore bazene sa otrovnim materijama koje zagađuju grad ponekad i po 150 puta od dozvoljenog. Međutim, ni ''Rafinerija'' ni ''Petrohemija'' ne preduzimaju nikakve mere u pogledu zaštite i zatvaranja tih bazena, i stavljanja filtera, a imam informaciju da je i ministar Dulić rekao da je Vlada izdvojila dva miliona evra za sanaciju tih filtera da se reši taj problem. Što se tiče ovoga, napomenuo bih, tu je kolega Novanović kao ugledni advokat i veliki stručnjak, da ova oblast može isključivo dobro da se reguliše i uredi Krivičnim zakonikom i Zakonom o zdravstvenom osiguranju. Na kraju, neću oduzimati suviše vremena, morao bih da iskoristim priliku da skrenem pažnju da vas zamolim i da vam predložim, gospodin Novaković je predsedavao sednici pre neko veče, u sredu, u popodnevnom delu, i ta sednica je, po meni, vođena sasvim korektno od strane potpredsednika Skupštine. Učestvovali su poslanici u diskusiji, prekinut je prenos zbog utakmica. Nije moralno i nije prihvatljivo kada su završene utakmice, a da se taj prenos ne nastavi. Šta se dogodilo? Završene su utakmice, otpočinju kaubojski filmovi američki, a nastavak sednice Skupštine Srbije počinje u 01.00 čas narednog dana. Zašto to dozvoljavate? Nemojte to dozvoljavati, predsedavajući, a ujedno da skrenem pažnju i direktoru ''Televizije'', gospodinu Tijaniću. Gospodinu Tijaniću, u vašem Informativnom programu učinite nešto da se one vremenske prognoze 30 puta dnevno ne ponavljaju, a da prostor na ''Televiziji Republike Srbije'' ne moraju samo da dobiju one ''koketuše'' koje vode ujutru onu emisiju i cerekaju se, smeju se, podsmevaju se narodu, gledaocima! Pogledajte ujutru kada u šest uključite televiziju – vremenska prognoza, prođe 15 minuta – vremenska prognoza, ceo dan, ali zato, molim vas, nema na ''Televiziji'' kakvo je stanje u poljoprivredi, nema o školstvu, nema o zdravstvu, o problemima u zdravstvu da ne govorim. Tu ima svega i svačega.
Narodni poslaniče, molim vas, da se podsetimo zajedno člana 103. i obaveze da se govori o temi koja je na dnevnom redu, sa punim razumevanjem za vaše ocene o TV programu.
Jeste, jeste. U pravu ste, ali morao sam ukazati na ovo vama kao predsedavajućem. Vaše je pravo i vaša je obaveza da vas uvažavaju. Da vas uvažava Tijanić! Tijanića ne plaća neko iz svemira, njega plaća narod i njega plaćaju gledaoci i poreski obveznici. Zbog toga sam, oprostite, ovo želeo da ukažem, jer vidim oni vas ne uvažavaju. Žalim zbog toga i tražim da vi budete uvažavani i da bude uvažavan parlament, a ne kaubojski filmovi.
Tu se slažemo, narodni poslaniče, parlament se uvažava što poštujemo Poslovnik Narodne Skupštine, član 103. i govorimo o dnevnom redu.
Evo, ja toliko. Hvala vam i završio sam. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 14 minuta, izvinjavam se 12 minuta, s obzirom na to da sam vas prekidala. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, on je poslednji prijavljeni govornik.
Samo da nastavim tamo gde je gospodin Jojić stao. Gospođo Čomić, valjda niste loše shvatili gospodina Jojića. Poslovnik obavezuje nas, ali ne obavezuje Tijanića, o tome se radi. Ali, dobro, da se vratimo na temu. Bez dubljeg ulaska u ovo što je suština ove teme, neminovno ovde mora da se kaže i o tome šta znače naši propisi, šta znače naši zakoni. Zakoni i propisi, ako se primenjuju selektivno ili se primenjuju ograničeno, ako se to meri u kilogramima, 200 grama se primenjuje, a 800 grama se ne primenjuje ili ovaj zakon se primenjuje, ovaj zakonske se ne primenjuje, onda, ljudi, nas uopšte ne treba da iznenađuju ovakve situacije. Jedno je kvalitet zakona, a drugo je posvećenost onih ljudi koji treba da primenjuju taj zakon. Svi mi treba da poštujemo zakon, ali znate, kada se promeni taj vrednosni kriterijum ili kada se pojave neki, ne bih rekao paradržavni, parapsihološki interesi onda imamo situaciju da se, ne znam, više u medijima priča o kućnim ljubimcima nego o deci. Mislim da je ova tema danas dobra, upravo da se skrene pažnja i vlasti i onima koji kreiraju javno mnjenje u Republici Srbiji da mora da se napravi neki prioritet. Ovo pitanje sumnje da li su neka deca zamenjena, nestala, itd. u porodilištima, mora da dobije odgovore, kako zbog tih roditelja, zbog te dece, tako i zbog buduće dece i budućih roditelja. Žena kada ide u porodilište treba da ide sa poverenjem da ide u državnu instituciju gde se poštuje zakon, primenjuje, gde su zagarantovana prava. Dajem jednu ideju Radnoj grupi i ovima koji treba da rade na ovim propisima. Da li eventualno krivično delo u ovoj oblasti može da zastari? Otvaram temu. Da li uopšte može da zastari? Jedno je krivično delo, drugo je zločin. Zločin u sebi sadrži skup krivičnih dela, da li istih ili različitih, nije bitno. Ovo moramo da rešimo u ime naših građana, zbog naših ljudi. Ako se nema poverenja u državu, ako se nema poverenja u vlast, bez obzira ko je na vlasti, nemojte da vezujete to personalno, džaba radimo ovaj posao. Ne želimo više da pričamo o ovoj temi, povodom ove tačke dnevnog reda. Iznosim stav SRS. Želimo aktivno da učestvujemo u ovome. Naš predstavnik biće dr Paja Momčilov. On je pokazao za ovih nekoliko desetina godina kao član SRS i poslanik i stručnjak u oblasti koja ima dodirnih tačaka sa ovom temom i da je kompetentan i da će maksimalno da pomogne i, ponovo podsećam, i prisutne poslanike i javnost, na našeg dr Nedeljkovića koji je nekada kao član Anketnog odbora, tu obavezu imamo prema njemu kao članu i prema njegovoj porodici, prema njegovim pacijentima, pošto je bio dosta ugledan čovek u Gornjem Milanovcu. To uverenje su delili ostali članovi Anketnog odbora. Slučajno se sećam da je iz G17, mislim Sneška, vodila taj anketni odbor, da je to dobro urađeno. Mislim da je bila Snežana? Da, Živodarka Dacin, izvinjavam se gospođi Dacin. Znam da je to bila jedna od retkih tema gde smo svi bili jedinstveni. Gospođo Čomić, izvinite ako sam malo preterao sa ovim vremenom. Izneo sam stavove SRS. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekundi. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? (Da) Narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović, predlagač akta, da li želi reč? (Ne) U tom slučaju, a pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, uz zahvalnost narodnom poslaniku Zoranu Krasiću, u okviru predloga akta da izrazimo zahvalnost i predsednici Anketnog odbora, narodnoj poslanici Živodarki Dacin, koja je kao Pododbor u okviru Odbora za rad, zdravstvo i socijalna pitanja vodila i u ime Odbora predala Anketni izveštaj, o kome ćemo se izjašnjavati. Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke, a pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o podnetom amandmanu i o Predlogu odluke u celini. Pre nego što odredimo pauzu, na osnovu člana 85. stav 5, obaveštavam narodne poslanike da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova raspravom o aktu koji u tom trenutku bude predmet našeg rada. U skladu sa članom 27. danas ćemo odrediti pauzu od 13.05 časova. Popodnevni rad nastavljamo u 14.05, raspravom o 92. tački dnevnog reda, odnosno Predlogu odluke o izboru Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Hvala vam.
Dobar dan, gospodine Milivojeviću, sedite u klupi! Tako bi rekao gospodin Baki Anđelković. Počinjemo popodnevni red. Prelazimo na 92. tačku dnevnog reda: – Predlog odluke o izboru poverenika za zaštitu ravnopravnosti (jedinstveni pretres) Primili ste Predlog oluke o izboru poverenika za zaštitu ravnopravnosti, koju je utvrdio Odbor za ustavna pitanja. Pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet sati i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe, srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Da li ima potrebe da čitam vreme kojeje nužno? I to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 Plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodna poslanica Gordana Čomić, Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju; narodna poslanica dr Gordana Paunović-Milosavljević, Poslaničku grupu SRS; nadamo se da će gospođa Judita Popović doneti ovlašćenje, pa će i ona biti ovlašćena, u protivnom nisam je pročitao. Saglasno članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li predstavnik predlagača narodni poslanik prof. dr Slavica Đukić-Dejanović, predsednik Odbora za ustavna pitanja želi reč? (Ne) Zahvaljujem. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Gospođa Gordana Čomić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je trenutno rasprava o izboru Poverenika za ravnopravnost, na osnovu Zakona o zabrani diskriminacije, koji je donela Narodna skupština. Raspravu o izboru Poverenika smatram jednom od najvažnijih rasprava koje smo vodili u ovom parlamentu, a koji se tiče jednog od dva dela kojim se svaka politika bavi. Već sam u nekoliko navrata u obrazloženjima zašto ću glasati za neki zakon ili obrazloženjima zbog čega kritikujem neki zakon govorila o tome štasmatram da je predmet svake politike. Svaka politika ili menja prostor, donošenjem regulacija o promenama tog prostora, pa, bez obzira, da li su to zakoni kojima u okviru rasprave o životnoj sredini razgovaramo o tome na koji način će u sledećih pet, deset, dvadeset ili koliko god hoćete godina unapred, Srbija koristiti svoje prirodne resurse, dakle, kada donosimo zakone iz oblasti kojima menjamo prostor u kojem živimo, kojim je definisana država Srbija, tada govorimo o politikama, o regulacijama koje treba da budu donete tako da taj prostor bude dobar i za generacije koje dolaze posle nas. Gradnja nije samo infrastruktura, nije samo gde će biti rudnik, gde ćemo koristiti svežu vodu, gde ćemo koristiti prostor za poljoprivredu, gde ćemo koristiti prostor za gradove, na koji način ćemo ravnomerno regionalno razvijati Srbiju, sve to zajedno je promena prostora sa punom našom svešću i odgovornošću, svih nas narodnih poslanika, kako će Srbija izgledati nakon primene zakona kojim menjamo prostor. I to je jedna oblast jednako važna kao i druga o kojoj je danas reč. A, ta druga oblast politike koja menja socijalne veze, politike kojom predlažemo regulacije, kojima menjamo društvene modele, kojima menjamo ono što je prihvatljivo ili neprihvatljivo u društvu, politike, kojima smatramo, da kada jednom budemo doneli regulacije, da će se menjati život svakog od nas pojedinačno koji živimo u Srbiji i to tako da će se menjati nabolje, da ćemo moći da tvrdimo da zato što je Narodna skupština donela nekakve zakone, neke regulacije, koje menjaju socijalne veze, koje menjaju društvene modele za pripadnike društva, da će kvalitet života svakog od nas pojedinačno svakodnevno biti bolji. I taj deo je deo politika kojima se bavi naša današnja rasprava, izborom Poverenika za ravnopravnost. U tri dela ću podeliti svoje izlaganje. Prvi je, moja argumentacija u prilog kandidatkinje Nevene Petrušić. Drugi je, komentar o samom zakonu i, kao jednom izabrana, sa ukupnom većinom od nas 250 poslanika, dakle, sa 126 glasova narodnih poslanika, šta je to što će u svom budućem radu Nevena Petrušić izmeniti u društvenim modelima u socijalnim vezama, u svemu onome što mi smatramo da je društveno neprihvatljivo ponašanje, da je društveno nepoželjno ponašanje, da je društveno štetno ponašanje, da je diskriminacija bilo koga, a na osnovu onoga što smo u zakonu definisali kao diskriminaciju. Treći deo, moj komentar o kontekstu toka i vremena kandidature za Poverenika i moje ocene o tome, šta je u tom vremenu dok je tekla konkurencija za to ko će biti kandidat za Poverenika za informacije, moja ocene o tome, šta je tu društveno neprihvatljivo, društveno nepoželjno ili bi vrednosno trebalo da bude izbrisano iz našeg društva. Dakle, Nevena Petrušić, umesto čitanja plodne i dugačke radne biografije Nevene Petrušić, njenih rezultata u naučnim radovima, njenih rezultata u sektoru kojim se bavila dobrovoljno tj. u nevladinom sektoru, gde se mahom bavila, zaista, pitanjima ravnopravnosti, njenih rezultata u onome što je uspela da pomeri kada je u pitanju Univerzitet u Nišu i Pravni fakultet. Pročitaću pismo podrške Neveni Petrušić za izbor na mesto Poverenika za ravnopravnost, koje je potpisalo 99 nevladinih organizacija i devet institucionalnih mehanizama, zbog toga što smatram da je sadržaj ovog pisma, osim mog ličnog stava, da je najbolja moguća kandidatkinja za ovo mesto, nešto što je najbolje opisuje o kvalitetima koje zahteva rad poverenika za ravnopravnost. Pismo glasi: ''Dostavljamo vam ovo pismo podrške koje su udruženja građana i građanki tokom jučerašnjeg dana pružili kandidaturi profesorke Nevene Petrušić za izbor za Poverenika za ravnopravnost. Na osnovu neposrednih iskustava u saradnji sa profesorkom Petrušić, u proteklih više od 15 godina, znamo koliko aktivno i nesebično radi na zaštiti ljudskih prava i smatramo da je reč o osobi visokih profesionalnih i moralnih osobina, zbog čega i podržavamo ovu kandidaturu. Profesionalni angažman prof. Petrušić u obrazovnom i naučnom radu i područje njenog naučnog interesovanja, Građansko procesno pravo, vansudsko rešavanje sporova, studije roda, osnivanje i rad na Pravnoj klinici Pravnog fakulteta u Nišu, kao i angažman na multidisciplinarnim rodnim studijama Univerziteta u Novom Sadu, specijalističkim studijama Porodične medijacije na Fakultetu političkih nauka u Beogradu, objavljeni naučni radovi i rad na istraživačkim projektima, uverljivo sasvim govore o profesionalnim kompetencijama kandidatkinje za obavljanje poslova Poverenika za ravnopravnost. Profesorka Petrušić je istaknuta aktivistkinja u civilnom društvu već dugi niz godina, osnivačica i volonterka SOS telefona za žene i decu žrtava nasilja u Nišu od 1993. godine, osnivačica i članica ženskog istraživačkog centra iz Niša od 1997. godine, članica Izvršnog odbora Viktimološkog društva Srbije od njegovog osnivanja 1997. godine, a o njenom angažmanu u nevladinom sektoru svedoči više od 50 projekata iz oblasti rodne ravnopravnosti, zaštite od diskriminacije i rodnog zasnovanog nasilja, ljudskih prava, medijacije, preko 100 javnih predavanja i radionica posvećenih ljudskim pravima za aktivistkinje i aktiviste preko 40 nevladinih organizacija, ne samo u Srbiji, nego i u zemljama regiona. Poverenje velikog broja građana i građanski koji su imali privilegije da sa njom rade i od nje uče, stekla je upravo kao aktivistkinja na polju ljudskih prava. Sveukupan angažman profesorke Petrušić u oblasti ljudskih prava, posebno na području ravnopravnosti polova, bio je povod da joj se 2009. godine oda priznanje od strane misije OEBS, izborom za ličnost godine, za ono što je učinila na unapređenju ljudskih prava, ne samo na teorijskom planu, već i u praksi. Podrška koju pružamo kandidatkinji je izraz našeg uverenja da će ona svoje ekspertsko znanje i aktivizam stečen u civilnom društvu na najbolji način demonstrirati na poslu za koji je predložena. Naglašavamo da su se pored organizacija civilnog društva podršci pridružili i institucionalni mehanizmi za ravnopravnost, kao i mnoge ugledne ličnosti.'' U prilog uverenju da će Nevena Petrušić umeti da obavlja posao za koji ćemo, nadam se, sa naših 126 glasova, meni bi bilo drago da se baš na primeru izbora Poverenika za ravnopravnost pokaže politička zrelost Narodne skupštine, da se pokaže prvi rezultat dijaloga, koji u ovoj skupštini teče, između nas koji imamo različite političke stavove o mnogim drugim pitanjima. Moja je procena, i nadam se da ne grešim, da o pitanju potrebe da proverimo da li predlažemo pravu kandidatkinju za Poverenika za ravnopravnost može da bude dogovor takve vrste da se izbor Nevene Petrušić završi sa znatno većim brojem glasova od 126. Tri dobre poruke bismo poslali time. Prvo, da nismo slepi i da ne živimo od predrasuda oko nečijeg političkog opredeljenja kada je u pitanju njegova profesionalna karijera. Drugo, podrazumevali bismo da demonstriramo zajedno našu zajedničku brigu da se o ravnopravnosti, odnosno o zabrani diskriminacije u našem društvu, zaista, na ozbiljan način povede računa. Treće, pokazali bismo da među sobom umemo da preskočimo češće izmišljene barijere, češće stereotipe i predrasude koje sami hranimo, češće potpuno nepotrebne, skoro, pa, sa uzrokom u političkoj nezrelosti, stavove, nego što to zaista postoji kao činjenica. No, uverena sam da ako na slučaju izbora za Poverenika za ravnopravnost ne bude više od neophodnih 126 nije daleko dan kada će se neka slična rasprava o menjanju socijalnih veza u našem društvu i društvenih modela završiti tako što će nas 250 kazati – da, želimo da se na ovaj način menja Srbija, jer ne vidimo u tome ništa loše. Uvek može bolje i ne sumnjam da će doći dani kada ćemo među sobom razgovarati kako možemo da uradimo nešto bolje i šta svako od nas da uradi da bi bilo nešto bolje, ali da se slažemo oko osnovnih pravaca menjanja socijalnih veza i društvenih modela u Srbiji. Čime će se baviti Nevena Petrušić? Zakon o zabrani diskriminacije, koji smo doneli u ovoj skupštini, jasno definiše koji su to posebni slučajevi diskriminacije koji će biti predmet rada Poverenika za ravnopravnost. Navešću ih zato što ih smatram važnim da se i o ovom zakonu, s vremena na vreme, odnosno svakako, kroz budući izveštaj o radu Nevene Petrušić, u našoj Skupštini vodin rasprava, jer takvu raspravu smatram od izuzetne važnosti za budućnost našeg društva. Posebni slučajevi diskriminacije u Zakonu koji je Narodna skupština donela, a koji očigledno postoje ili mogu da postoje u našem društvu, jesu: diskriminacija u postupcima pred organima javne vlasti, diskriminacija u oblasti rada, diskriminacija u pružanju javnih usluga i korišćenju objekata i površina, zabrana verske diskriminacije, diskriminacija u oblasti obrazovanja i stručnog osposobljavanja, diskriminacija na osnovu pola, diskriminacija na osnovu seksualne orijentacije, diskriminacija dece, diskriminacija na osnovu starosnog doba, diskriminacija nacionalnih manjina, diskriminacija zbog političke ili sindikalne pripadnosti, diskriminacija osoba sa invaliditetom, diskriminacija s obzirom na zdravstveno stanje. Svi pobrojani oblici diskriminacije govore nam, i predlagač zakona i mi svi koji smo za ovaj zakon glasali i oni koji nisu glasalo, nismo sporili da ovi oblici diskriminacije postoje u našem društvu i da je neophodno ustanoviti mehanizam, instituciju, da je neophodno ustanoviti institucionalni oblik borbe protiv diskriminacije koje su pobrojane kao posebni slučajevi diskriminacije. Pre nego što kažem šta će onda biti zadatak Poverenika za zaštitu ravnopravnosti u okviru nabrajanja posebnih oblika diskriminacije dužna sam da sa vama podelim svoje lično viđenje o tome šta raditi sa diskriminacijom u našem društvu. Diskriminacija, kao stav, nastaje kada bilo koga definišete na osnovu samo jedne osobine i kada imate moć da samo zbog toga što je neko žena, što je neko druge vere, što je neko nezaposlen, što je neko dete, malo i nezaštićeno dete, što je pripadnik marginalne društvene grupe, što je po bilo kom osnovu pripadnik neke grupe, samo zato generalizujete svoj stav prema njemu i zato što vam društvo ne brani to izričito, vi ''ga'' ili ''je'' diskriminišete. Narodni poslanik dobacuje – pušači. Jeste, pojavljuje se jedan oblik netrpeljivosti, potpuno nepotrebne i kada je u pitanju navika koju društvo želi da proglasi nepoželjnom. Na sreću ili na žalost onih koji duvan koriste, oni nisu predmet ovog zakona, tako da Neveni Petrušić ne možete da se žalite. Jednom, kada zakon usvojimo. Diskriminacija kao stav, dakle, nastaje kada vi generalizujete na osnovu jedne osobine i onda na osnovu pozicije moći koju imate tu osobu diskriminišete. Kada smo 2002. godine, pa 2005. godine usvajali izmene i dopune Krivičnog zakona, odnosno Porodičnog zakona najveći problem u Narodnoj skupštini je bio utvrditi da postoji porodično nasilje. Najveća prepreka je bila utvrditi da diskriminacija unutar porodice, dakle, stav – ti si žena, ili ti si starica, ili ti si dete, ili ti si muž, sasvim svejedno kog je pola i roda, stav da samo zato što imaš neku poziciju u porodici neko drugi ima prava da te mlati, samo razbiti tu prepreku da to nije privatna stvar bio je ogroman korak za promene socijalnih veza u Srbiji, jer smo dalje mogli da krenemo sa stavom – nijedno nasilje, nijedna diskriminacija ne može da bude privatna stvar bilo koga. Svako nasilje je društveni problem. Kada to utvrdimo, ponavljam zato svoju molbu da razmislimo o zajedničkom glasanju za Poverenika za ravnopravnost, kandidatkinju Nevenu Petrušić, onda možemo da počnemo da menjamo društvene modele koje nam je društvo do sada namenilo. Nijedno nasilje nije privatan problem. Svako nasilje je društvena tema i svaka diskriminacija je društvena tema. Zašto insistiram na dijalogu o tome? Dozvoljavam naravno da mi se argumentuje da nemam pravo, ali živeći u društvu u kome imate dnevne slučajeve nasilja samo zato što niko ne kaže – ne može, dosta, ne damo, zato što smo mi predstavnici građana koji neće da trpe nasilje! Od lepih reči, od magijskog mišljenja da tradicija našeg naroda ili društva u kojem živimo nije takva da činimo nasilje nema nikakve koristi. Jedina korist koju možemo imati u menjanju socijalnih veza i društvenih modela u društvu u kojem nasilje postoji je da dovoljan broj nas svaki dan, dnevno, govori da je svako nasilje, svaka diskriminacija nepoželjno društveno ponašanje, neprihvatljivo društveno ponašanje. Ne možeš da mlatiš nekoga u porodici ko je manji od tebe, ne možeš da se mlatiš na sportskim priredbama, ne možeš da upadaš u vozove i da udaraš nepoznate ljude, ne možeš ako si profesor da kažeš svom učeniku da je stoka, da je glup. Ne možeš ako si u javnim poslovima da se bez pristojnosti ophodiš sa onim drugim, ne sme da te zabavlja nasilje. Gledajući vesti, gledajući oko sebe i putujući po Srbiji, primetila sam da postoji jedan broj ljudi, zato što im niko ne kaže da se to ne sme, koje nasilje zabavlja. Po mom dubokom uverenju to je poslednji stadijum u koji možete doći kao ljudsko biće, da vas nasilje zabavlja, da vam je smešno što neko nekom preti, što neko nekog diskriminiše, što neko nekog vređa, što neko nekog diskvalifikuje samo na osnovu jedne osobine koju ta osoba ima, pa bez obzira koja to osobina bila, a sve su osobine nabrojane u posebnim slučajevima diskriminacije, u Zakonu o zabrani diskriminacije, koji nas obavezuje na izbor Poverenika za ravnopravnost, a naša kandidatkinja je Nevena Petrušić. Na koji način će se boriti protiv diskriminacije? Osim što smo obavezni da na predlog Odbora nadležnog za ustavna pitanja predložimo Narodnoj skupštini ko je kandidatkinja i osim što to može da uradi svaka poslanička grupa, mandat Poverenika je da se bira na vreme od pet godina i najviše može da bude birana dva puta. Šta Poverenik za ravnopravnost može da uradi i na koji način svoje nadležnosti može da stavi u službu da se postepeno, ali uporno i sa svešću o tome koliko je volja za nasiljem duboko usađena u ljudima, dakle, šta može da uradi da se nivo nasilja, da se volja da vas nasilje zabavlja, da se volja za diskriminacijom smanjuje u svakom sektoru našeg društva? Poverenik prima i razmatra pritužbe zbog povreda odredaba ovog zakona, daje mišljenje i preporuke, podnosiocu pritužbe pruža informacije o njegovom pravu i mogućnosti pokretanja sudskog ili drugog postupka zaštite, odnosno preporučuje postupak mirenja, podnosi tužbe iz člana 43. ovog zakona zbog povrede prava iz ovog zakona, u svoje ime i uz saglasnost diskriminisanog lica, odnosno ukoliko postupak pred sudom, po istoj stvari nije već pokrenut, podnosi prekršajne prijave zbog povrede prava iz ovog zakona, podnosi godišnji potreban izveštaj Narodnoj skupštini, upozorava javnost na najčešće tipične i teške slučajeve diskriminacije. Tu ću se zaustaviti, ima još tri nadležnosti. Zašto je potrebno upozoravati javnost na najčešće tipične i teške slučajeve diskriminacije? Zato što se čestiti svet i pristojan narod pred nasiljem povlači. Nećeš sa budalom da imaš posla. I, to je najpogrešniji mogući stav koji bilo ko od nas koji je nesklon nasilju, koga je baba naučila šta se radi, šta se ne radi, dakle, najpogrešniji mogući stav jepovući se pred nasiljem, neću sa njim da imam posla. Ako je suviše veliki broj nas koji imamo takav stav onda je Narodna skupština u obavezi da izabere lice koje u ime naše, u ime svih diskriminisanih istupa u javnosti i upozorava nas koja količina diskriminacije, koja vrsta diskriminacije postoji u našem društvu i koja vrsta nasilja postoji u našem društvu. Poslednji minut praktično ću potrošiti na ilustraciju za jednu rečenicu o duhu kampanje koja je vođena oko izbora kandidatkinje za Poverenika za ravnopravnost, Nevene Petrušić. Reči korišćene u toj kampanji ne služe na čast nikome, pogotovo ne onima koji smatraju da je njihovo polje rada smanjenje diskriminacije i da je njihovo polje rada borba za modernizovanu Srbiju, u kojoj će biti vladavine prava i u kom će svaki nasilnik biti kažnjen. Imam razumevanje da strast i emocija i neznanje ponese i da ljudi pogreše u kvalifikacijama o nekome, kao što je kandidatkinja Nevena Petrušić.
Vreme, gospođo Čomić. (Zoran Krasić, narodni poslanik, sa mesta: Daj joj opomenu.)
Narodni poslanici insistiraju na opomeni, ja insistiram da završim rečenicu. Zahvaljujem i predsedavajućem i narodnom poslaniku. Nadam se da će nakon izbora rad Nevene Petrušić biti na korist svima, i onima koji su kritikovali i nas koji je podržavamo. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Molim narodne poslanike da ne dobacuju, a onima kojima dobacivano da ne odgovaraju. Hvala. Reč ima ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe LDP, gospođa Judita Popović. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, Poverenik za zaštitu ravnopravnosti se čekao, s obzirom na to da je prošao krajnji rok za određivanje ličnosti za tog poverenika, to je bio 1. mart 2010. godine. Na isti način se čekao i ovaj zakon o zabrani diskriminacije, čiji je prvi model predat Narodnoj skupštini još davne 2001. godine. Pored LDP koja je čekala donošenje ovog zakona, zakon su čekali, između ostalih, i oni koji su svakodnevno izloženi raznim diskriminacijama. A, Zakon o zabrani diskriminacije čekao je, između ostalog, i član 21. Ustava Republike Srbije. Očigledno je da je Srbija imala određene obaveze, što po svojim zakonima, a što po svojim moralnim obavezama prema svojim građanima, da i ovaj zakon stavi na dnevni red Skupštine, da ga izglasa i da ga donese. Imajući u vidu kako je teško išlo da uopšte taj zakon stigne do Skupštine, kako je teško išlo da se raspravlja o tom zakonu, s obzirom na to da je zakon čak u toku rasprave bio i povlačen iz procedure na zahtev određenih verskih zajednica, verovatno je postojao određeni otpor prema ovom zakonu, očigledno je da nije bilo potrebne političke saglasnosti, očigledno je da nije bilo konsenzusa oko potrebe za donošenje ovog zakona. LDP je insistirala na tome da ovaj zakona, kao jedan od uslova iz one mape puta približavanja Srbije EU i belog šengena, što pre stigne u skupštinsku proceduru i da se što pre donese radi opšte koristi. Međutim, kada pogledamo činjenicu da je zakon izglasan sa 127 ''za'', sa jednom teškom malom većinom, onda se ponovo potvrđuje ona prethodna konstatacija da nije bilo baš neke jake političke volje da se ovaj zakon donese. Nakon donošenja zakona sve ono što je usledilo samo je posledica nedostatka i nejasnoće te političke volje da se donese taj zakon. Tako i procedura oko Poverenika za zaštitu ravnopravnosti samo sledi onu početnu nedoumicu, koja se toliko jasno iskazala u svemu onome što je prethodili donošenju Zakona o zabrani diskriminacije. Naime, kada su u Skupštini stigli predlozi za poverenike, jedan od kandidata je imao sve moguće reference da bi bio izabran. Radi se o gospodinu Goranu Miletiću koji je imao završen pravni fakultet, staž od 10 godina na poslovima u vezi zaštite ljudskih prava, imao je sve moralne i stručne kvalitete i kvalifikacije, a, pri tome, imao je i podršku 211 nevladinih organizacija, zajedno sa Koalicijom protiv diskriminacije, što mu je dodatno davalo legitimitet da bude izabran od strane ove skupštine za onog glavnog i najbitnijeg čoveka za sprovođenje Zakona o zabrani diskriminacije. Međutim, očigledno je da se odjednom pojavio neki otpor protiv ovog kandidata, iako druga dva kandidata čak nisu ispunjavala ni one formalne uslove za kandidaturu koje je zakon predvideo. Očigledno je da se vladajuća koalicija uplašila od takozvane četvrte grane vlasti, od tog nevladinog sektora, da bi eventualno imao suviše velikog upliva u zaštiti svih onih čija su prava na neki način diskriminisana. Onda se naprasno, kada se glasalo o tome da li da se izabere jedan od ta tri kandidata, ipak odlučilo o tome da se poništi ta procedura i da se potraži neki podobniji kandidat – od ovog jedinog, od ovo troje, koji je zaista imao sve potrebne kvalitete i uslove da bude Poverenik. Mi smo dobili novog kandidata. Zaista ne bismo komentarisali ni ličnost, ni kvalifikacije, ni kvalitete ovog kandidata. Mi zaista smatramo da je Poverenik za zaštitu poverenosti toliko značajna institucija za naše građane da ne smemo da skliznemo neka lična omalovažavanja ili u neke lične stavove o određenim kandidatima, već rasprava mora, pre svega da se fokusira na to da li određeni kandidati imaju svoje moguće uslove, sav mogući legitimitet za Poverenika. LDP uvek insistira i kad god može trudi se da u prvi plan stavimo načela departizacije i profesionalizacije. Dakle, ako je gospodin Miletić, što se tiče profesionalne karijere, imao sve kvalitete i ukoliko pri tome nije pripadao nijednoj političkoj opciji – mi i danas ne možemo da shvatimo zašto gospodin Miletić nije zadovoljavao kriterijume, po mišljenju vladajuće koalicije?! Zaista je nedopustivo da se jedan elemenat o odlučivanju bilo kog kandidata, a to je objektivnost, zapostavi zarad nečijeg ili nekog parcijalnog interesa, jer da su se objektivni kriterijumi poštovali, mi ne bismo morali danas da odlučujemo o kandidatima. Mi smo mogli posao da završimo kako je zakonom predviđeno, a to je 1. mart 2010. godine. Zašto je potrebno da se posebno insistira na objektivnosti prilikom odlučivanja i o predlozima zakona, kao i o kandidatima, kao što je Poverenik za zaštitu ravnopravnosti? Samo u tom slučaju mi možemo da očekujemo i određeni sistemski napredak u smislu sprovođenja zakona i u smislu samostalnosti i nezavisnosti kandidata koji bude izabran. Jer, Zakon o zabrani diskriminacije, pored toga što je donet, pri tome, predstavlja jedan značajan doprinos za stavljanja Srbije na belu šengen listu, on bi ujedno trebalo da se sprovodi i u delu. Mi smo svedoci toga da je odmah nakon donošenja Zakona o zabrani diskriminacije bilo je određenih problema da se taj zakon i sprovede u delo. Podsetila bih vas na "Povorku ponosa" koja nije održana, s obzirom na to da državni organi nisu bili u stanju da ovaj zakon sprovedu u delo. Dakle, polazeći od činjenice da zakon, pored toga što se donosi, mora i da se sprovodi, tada bih podvukla da i kandidat koji bude izabran, pre svega, mora da bude samostalni državni organ, a pri tom i da nezavisno odlučuje u granicama svojih ovlašćenja. Kako mi da očekujemo da kandidat koji bude dobio većinsku podršku može da ispuni ova očekivanja? Kako možemo očekivati da će kandidat koga je predložila DS, koja je bila fascinirana kvalitetima gospodina Miletića, a ipak nije dala svoju podršku kandidatu, zaista da ispuni ta očekivanja u vidu samostalnog rada u državnom organu, odnosno da će biti nezavisan u svom odlučivanju? Mislim, da uvek kada se u Skupštini odlučuje o tako važnim pitanjima, koja i te kako utiču na razvoj društva, na ozdravljenje društva, a moraćete priznati da Zakon o zabrani diskriminacije i te kako predstavlja jedan od temelja za promenu ovog društva, koje je u proteklom periodu zaista u velikoj meri devastirano, dakle, takvi zakoni, takve odluke, takvi ljudi koji će morati taj zakon i konkretno da sprovode, moraju biti u potpunosti na objektivan način izabrani i u potpunosti samostalni i nezavisni u svom radu. Uporno insistiram na ovim dvema rečima – samostalnost i nezavisnost, jer su jedino te reči garancija da postoji politička volja za sprovođenje Zakona o zabrani diskriminacije, da postoji konsenzus u društvu oko toga – da se sistem vrednosti u Srbijipromeni i unapredi. Prema tome, mi nemamo nekih zamerki što se tiče kandidata za Poverenika, u ime i prezimenu gospođe Nevene Petrušić, ali mi imamo određene zamerke. Prvo to što se nije poštovao rok do kada je bilo potrebno da se izabere Poverenik, što se očigledno nisu poštovali kriterijumi koje je predvideo Zakon za izbor poverenika i što se jednostavno mimoilazi nevladin sektor, koji je stao u velikom broju iza kada gospodina Miletića, odnosno što se očigledno neki kriterijumi postavljaju van ove Skupštine, kriterijumi koji nisu transparentni, kriterijumi u koje mi nismo imali uvida. Dakle, ako je cela ova procedura nakon donošenja Zakona o zabrani diskriminacije proticala na ovaj traljav način, i krajnji rezultat dovodi u pitanje, stvarno, imamo ozbiljne sumnje na koji način će i dalje ovaj zakon da se sprovodi. Mi za sprovođenje ovog zakona moramo imati i podršku koalicije na vlasti, i podršku nevladinog sektora, i podršku društva. Jasno je da će nevladin sektor da radi svoj posao kao i do sada bez ovog zakona. Međutim, nije jasno na koji će način koalicija na vlasti ovo društvo da promeni i edukuje, ako pri tome sopstveni Zakon o zabrani diskriminacije – diskriminiše? Jer šta je to, ako nije diskriminacija, ako se ne poštuju neki rokovi i ako se ne poštuju neki kriterijumi koji su predviđeni tim zakonom? Nama je u LDP jasno da će javnost, pre ili kasnije, kao i svi oni koji su trenutno na vlasti da shvate, i da dođu do istog tog razmišljanja, da je ovaj zakon od tolikog značaja za Srbiju da se sa njim ne sme igrati. Prema tome, hajde da napravimo prvi korak, a prvi korak bi bio da se nakon donošenja ovog zakona, pa makar možda i sa zakašnjenjem, sam taj zakone ne krši i ne diskriminiše, kao što se radi od aprila meseca, kada je zakon izglasan.
Hvala. Ima reč, na osnovu člana 101. Poslovnika, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe Za evropsku Srbiju, gospođa Čomić.
Dame i gospodo, poštujući kreativnost u opisu procedure, bez namere da bilo kome odričem pravo da bude kreativan, u izlaganju narodne poslanice Judite Popović je izrečena netačna konstatacija, a to je da je izbor kandidata Gorana Miletiće poništen. Citiram deo Zapisnika sa sednice Odbora za ustavna pitanja "Za predlog da Goran Miletić bude predložen za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, glasao je jedan član, niko nije glasao protiv, devet članova je bilo uzdržano, a pet članova se nije izjasnilo. Predlog nije prihvaćen". Dakle, ne redi se ni o kakvom poništavanju u prilog iznošenja činjenica kada je procedura kandidovanja za Poverenika za ravnopravnost u pitanju. Drugi deo odnosi se isto na moje razumevanje kreativnosti u nastupu, odnosno zameranju da predlagač, odnosno Odbor za ustavna pitanja, je izgubio kriterijume ili merila objektivnosti kada je Nevena Petrušić u pitanju, i to je prosto netačno. O tome govore podaci iz njene biografije, u materijalu koji je uz njenu kandidaturu dat. Dakle, sve kriterijume koje zakon zahteva, kandidatkinja Nevena Petrušić ispunjava, a objektivnost je relativna. I jedna ili dve rečenice u to ime. Meni se sviđa kada nevladin sektor predlaže kandidate, sviđa mi se zato što je pretpostavka da u nevladinom sektoru sede ljudi, opremljeni znanjima, veštinama i svešću o opštem interesu. Ne sviđa mi se kada taj proces nije transparentan, dakle, ne sviđa mi se da karikiram, čuvena rečenica – ja nisam član nijedne političke stranke ipozdravljam sve u studiju, ja sam iz nevladinog sektora. Dakle, ako si član političke stranke onda se podrazumeva da nemaš svojstva i sposobnost za to da budeš objektivan niti da imaš kriterijume, a ako si iz nevladinog sektora da to imaš. Ni jedno ni drugo mislim da nije tačno, to bi trebalo da bude tema rasprava. Prema tome, ko god želi bilo koga da predloži za bilo koji javni posao mora da bude otvoren za pitanja i za kritike drugih. Kao što ja imam dosta nisko mišljenje o transparentnosti donošenja odluka u političkim strankama, o čemu u mojoj političkoj stranci znaju sva tela, forumi, ličnosti i svi ostali, kao što se iskreno borim za reforme unutar političkih stranaka, tako isto mislim da je u Srbiji na delu jedna forma privatizacije nevladinog sektora, nedovoljno transparentna, bez potrebnih reformi i za nevladin sektor i za političke stranke i smatram da nam je potreban partnerski odnos kada je to u pitanju. Nepotrebno je svoditi proceduru izbora kandidatkinje Nevene Petrušić na diskvalifikaciju objektivnosti predlagača. [[Aplauz]]
Razumeli smo poentu replike. Gospođa Judita Popović smatra da je pogrešno protumačena. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da u Odboru za ustavna pitanja postoji jasan trag na koji je način tekla cela ta procedura oko predlaganja kandidata, oko odlučivanja o kandidatima i slično. Mislim da ta procedura može da se stavi na javni uvid i onda ćemo videti na koji način je sve to proticalo. Bitan rezultat cele te priče jeste da taj gospodin Miletić nije stigao do skupštinskog odlučivanja. Dakle, rezultat je ''ništica'', ''nula'', ''ništa'', kako god hoćete, može i slikovito da se kaže i da je ''poništeno''. Mislim da je dovoljno da se o tome kaže, vi ste to, takođe, potvrdili, da je prilikom glasanja na Odboru ''jedan'' član Odbora bio ''za'', to je gospodin Čedomir Jovanović, i da su ''ostali'' bili ''suzdržani''. Dakle, ''niko'' nije bio ''protiv'', ali niko, dakle, osim Čedomira Jovanovića, nije ni podržao kandidata, jedinog kandidata koji je ispunjavao sve uslove. Još jednom podvlačim, nije to bilo na jednom sastanku Odbora za ustavna pitanja, to je malo poduže trajalo, tako da nikako ne može da se kaže da je to bilo toliko jasno i očito i transparentno. Očigledno je da se čekao drugi kandidat, drugi kandidat nije ispunjavao uslove. Kada su videli da ne mogu na taj način, govorim o koaliciji na vlasti, da reše to pitanje, da svog čoveka postave na mesto Poverenika zabrane diskriminacije, e, tada je, jednostavno, došlo do glasanja koje se završilo tako kako se završilo. Uglavnom, rezultat je taj da čovek koji je imao sve kvalitete, i moralne i stručne, kao i radni staž, nije izabran, a mi danas pričamo o nekom sasvim trećem.
Hvala. Sada je malo jasnije, ali ja samo želim da kažem da je ogromna razlika između ''poništiti'' nešto i ''neizabrati'', pa ste u početku poništili, na kraju je kandidat ipak bio neizabran. To je u redu. Ako je to dalje osnov, nema razgovora, pravno je vrlo egzaktno. Gospodin Miković Srđan, kao član Odbora za ustavna pitanja ima reč.
U svakom slučaju, postoje razlozi da se ovde neke stvari razjasne. Činjenica je da sam bio 19. februara na sednici Odbora za ustavna pitanja i aktivno učestvovao u radu. Tada je razmatrana kandidatura gospodina Miletića kao kandidata za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Moram da kažem da je u njegovoj biografiji, koju je on sačinjavao, dao podatke da je diplomirao 1999. godine na Pravnom fakultetu univerziteta u Beogradu, da je od 1999. do 2000. godine radio u izdavačkom preduzeću "Trik", njegovom izdavačkom preduzeću, dao je to objašnjenje, a da tek od 2000. godine radi u Fondu za humanitarno pravo u Beogradu. Upravo na sednici Odbora za ustavna pitanja ja sam postavio pitanje gospodinu Miletiću – od kada, od kog je meseca u 2000. godini počeo da radi u Fondu za humanitarno pravo. Mnogo je ovde prisutnih u sali koji mogu da posvedoče, a za to postoji i stenografski zapis, da gospodin Miletić na samoj sednici Odbora nije znao od kog meseca je radio u Fondu za humanitarno pravo. A hteo bih da ukažem na ono što je predviđeno u članu 28. Zakona o zabrani diskriminacije, kao jedan od uslova jeste da za Poverenika može biti izabrano ono lice koje ima najmanje 10 godina iskustva na pravnim poslovima u oblasti zaštite ljudskih prava. Dakle, na samoj sednici Odbora za ustavna pitanja gospodin Miletić nije znao da li ispunjava zakonski uslov ili ne ispunjava zakonski uslov. Još jednu stvar po pitanju toga da gospođa Gordana Ćušić, koja je isto tada bila kandidat, navodno, ne ispunjava neke zakonske uslove. O tome nije bilo izjašnjavanja na samom Odboru za ustavna pitanja, nego se izjašnjavalo i o tom kandidatu. To je radi istine. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, gospodine Mikoviću. S obzirom na to da je na dnevnom redu predlog sasvim jedne druge odluke, ovim zaključujem ovaj deo rasprave. Da li još neko želi reč od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa? Gospodin Markićević, izvolite.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovane kolege narodni poslanici i poštovani građani Srbije, koji, verujem, gledate ovaj prenos, Poslanički klub Nove Srbije u vezi Predloga o izboru poverenika za zaštitu ravnopravnosti, dakle, niko od poslanika Nove Srbije nije imao nameru da se javlja, svesni realnosti da predlog koji da vladajuća koalicija, u ovom slučaju DS, prolazi sigurno, ne želeći profesorki Nevenki Petrušić na bilo koji način u startu saplićemo ruke i noge, zbog važnosti posla s kojim ona treba da se nosi i obavlja, dakle, nismo hteli da diskutujemo, ali s obzirom na to kakva se ovde polemika vodila prethodnih pola sata, ponukan sam da kažem nekoliko reči. Mi iz Nove Srbije mislimo da je Poverenik za zaštitu ravnopravnosti morao biti izabran konsenzusom, ako smo zaista svi za poštovanje ljudskih prava, odnosno za zaštitu ravnopravnosti, makar kod ovog kadrovskog rešenja, tako da kažem, dakle, i između stranaka vladajuće koalicije, stranaka opozicije, stručne javnosti i nevladinih organizacija. Ovako, ova rasprava od prethodnih pola sata liči na jednu partijsku borbu, političku borbu gde dve stranke imaju svoje kandidate i gde se unapred, na neki način, već snižava mogući nivo rada Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Da li je moguće da bi jedan kandidat tu zaštitu ravnopravnosti građana Srbije vršio na jedan način, a drugi na drugi način, s obzirom na suprotnost stavova koje su ovde izneli predstavnici LDP i predstavnica DS? Da li je moguće i da je ovaj predlog, odnosno ova funkcija predmet stranačkih nadgornjavanja, i stranačkih interesa, i političkog interesa? Što se tiče Nove Srbije, naš jedini politički interes ovde je da taj poverenik radi ni po babu ni po stričevima, da se ne desi kao što se desilo pre nekoliko dana da imamo tajni sastanak predsednika Vlade sa ''15 najčestitijih, najpoštenijih i najbogatijih ljudi u ovoj državi'', sa sve i šefovom sindikata, i da taj sastanak bude proglašen tajnim i da se na taj način izvrši diskriminacija stotine hiljada privrednika u ovoj zemlji, da ne kažem malih, običnih ljudi! Moguće je da su na tom tajnom sastanku dogovarani neki ekonomski principi, nova ekonomska politika. Zar nisu onda stotine hiljada građana Srbije, privrednika, pre svega, malih, srednjih, pa možda i velikih, diskriminisani jer nisu prisustvovali na tom sastanku, a nemamo ni izveštaj sa tog sastanka da vidimo koji su dogovoreni principi neke nove ekonomske politike, koliki će da budu porezi, PDV itd? Dakle, polazim od činjenice da čovek, građanin Srbije koji nije ekonomski slobodan, on nikako nije slobodan. Sada zbog ove diskusije koja je vođena u prethodnih pola sata, postavljam pitanje, neću da sumnjam, pa čime će u stvari taj poverenik za zaštitu ravnopravnosti da se bavi? Da li mi njemu, odnosno njoj, gospođi Petrušić, unapred zadajemo političke koordinate, s obzirom na nivo diskusije? Očigledno je da ovde postoje politički, stranački interesi. Zabrinut sam, iako tu gospođu ne poznajem, priznajem da nisam detaljnije upoznat sa njenim dosadašnjim radom, ali nikoga ne treba unapred dezavuisati i osuđivati, dok se ne dokaže na tom poslu i tom radu. Mislim da je to ljudski i pošteno reći, i ja to iskreno mislim. S obzirom na ovakvu diskusiju, da li ona sad, naravno, znajući da neko mora da predloži nekoga, pa, po prilici to je neko iz vladajuće koalicije, trenutno je to DS, ali ovakvim načinom diskusije mi nju unapred dezavuišemo. Ne mi, nego Narodna skupština koja će sa 126 ili 127 glasova usvojiti, možda sam naivan, ja sam mislio da 250 ljudi treba da izabere tog poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Gospođo Čomić, ubeđen sam da bi tako trebalo, ali to podrazumeva i neki proces kandidature i razgovora, podrazumeva da gospođa Petrušić i ne gleda ovo što mi ovde pričamo negde u direktnom prenosu, nego treba da sedne ovde sa nama i da porazgovara sa poslanicima. Vi ćete reći naravno – to je bilo na Ustavnom odboru, razgovarano je. Znate, kada slušam gospođu Juditu Popović, ne znam zašto se ne bismo opredelili za gospodina Miletića. Ako je to važna, a mislim da je izuzetno važna funkcija, sada ćemo mi da merimo dan ili mesec njegovog staža, da li on formalno-pravno ispunjava uslove. I, sad ćete vi mene da ubedite da gospodin Miletić, uopšte, nije došao na glasanje ovde u Skupštinu samo zbog toga. E, pa, nije! Nije to razlog, nego zato što je gospođa Petrušić kandidat DS, a to je legalno i legitimno vaše pravo, zato što imate većinu i većinu u okviru vladajuće koalicije kao DS. Polazim možda malo sa naivne pozicije i konstrukcije da takve funkcije, takvi ljudi i žene moraju da budu kandidati zbog posla koji će da obavljaju, da rešavaju sudbine i manjina i skupina, ne znam sve kojih manjina, i građana i pojedinaca. Ne treba unapred taj izbor da bude obeleženi ovakvom diskusijom ovde, gde se stoji iza tvrdih stranačkih šančeva, rovova i bezmalo pucaju jedni na druge. Zašto onda nismo dozvolili da se glasa i o Goranu Miletiću? Neka dođe ovde, čovek. Ne znam nešto mnogo o njegovom radu, ali mi je vrlo sumnjiva ta diskusija kako se eliminišu kandidati i kako je jedan kandidat u prethodnoj proceduri odustao. I, čovek je rekao da je zbog pritiska! Je l' tako? Ko je njega pritiskao? Dakle, ako imamo ovde političko prepucavanje, nadgornjavanje oko raznih zakona, oko političkih puteva, pravaca, zar treba i o ovakvoj funkciji? Mislim da je ovo jedna od najvažnijih funkcija u zemlji. Trebalo bi, s obzirom na nepravdu koju trpe građani Srbije, pojedinci, u ovoj državi, mislim da će Poverenik za zaštitu ravnopravnosti imatistvarno najviše posla u ovoj državi. Njemu će se javljati stotine hiljada građana. Naravno, neće on rešavati samo diskriminaciju seksualnih manjina, da se ne zavaravamo ovde. U Ustavu piše da svi imaju pravo na rad, a mi vidimo na ''tajnom sastanku predsednika Vlade sa 15 najbogatijih ljudi u ovoj zemlji'', da neki od njih imaju brodove po 100 metara, sve to čestito i pošteno zaradili, a neki nemaju hleba da jedu, neki su u narodnim kuhinjama. Mislim da je to osnovni princip neravnopravnosti, odnosno postulat neravnopravnosti. Mi u startu, kao građani Srbije, nemamo iste pozicije. Neki ne mogu da zarade za hleb, a neki će da imaju ''tajne sastanke sa predsednikom Vlade!'' E, ja mislim da će Poverenik za ravnopravnost prvo početi da rešava takve slučajeve. Znate, ovi građani o kojima pričam, oni nisu manjina, oni su, nažalost, većina u ovoj državi, jadni, većina. I penzioneri koji imaju ispod 11.000 penzije, i nezaposleni ljudi, i otpušteni ljudi i svi ljudi koji su na ulicama. Kad mi se kaže Poverenik za zaštitu ravnopravnosti, ne smanjujući mu odgovornost, da kažem, kompetencije i vlast, da rešava i probleme seksualnih manjina, ali ja kao pripadnik Nove Srbije, kao čovek mislim da će pre svega da rešava o ovim slojevima građana o kojima ja pričam, koji nemaju hleba da jedu, koji su ugroženi i koji nisu u startu ravnopravni. Nisu, zato što neki najbolji studenti ne mogu da plate školarinu, a neki mogu. Možda nisu pametni kao oni, ali, tate sede na ''tajnom sastanku sa predsednikom Vlade''. I gde je onda tu ravnopravnost? Možda ne tumačim dobro ingerencije i zadatke budućeg Poverenika, odnosno, čudi me da ovde niste napisali – POVERENICA. Gospođo Čomić, mislim da je trebalo vi to da kažete, a ne ja kao pripadnik desne nacionalne stranke, ''Poverenica za zaštitu ravnopravnosti''! I molim, gospodine Novakoviću, da ovo ispravite da bude u duhu evropskog puta koji vi ovde promovišete. Dakle, da dobijemo svi ovde predlog gde će da piše – Predlog odluke o izboru ''Poverenice'' za zaštitu ravnopravnosti, pošto je očigledno da je jedan jedini kandidat i ta osoba je žena. Zar ja treba vama Evropljanima da kažem da je ovde trebalo da piše – ''Predlog odluke o izboru Poverenice za zaštitu ravnopravnosti?'' Evo još jednog razloga da sumnjam da se iza ovakvih diskusija koje smo slušali u prethodnih nekoliko desetina minuta kriju obični partijski i politički interesi stranaka koje se bore za svoje kandidate. Znate, Poverenik za zaštitu ravnopravnosti, Poverenik za ljudska prava, Poverenik za slobodno informisanje i dostupnost informacija, on već samom tom funkcijom, ne sumnjajući u kredibilitet i biografije tih ljudi i žena koji će biti izabrani i koji su već izabrani, samim nazivom funkcije ima već jedan ugled kod građana. I kad on nekoga optuži ili skrene pažnju da je prekršio, recimo, Zakon o diskriminaciji, o kršenju ljudskih prava, mislim da će većina građana bar u tom trenutku da mu poveruje, da je taj čovek nezavisan, da nije poverenik jedne stranke, u ovom slučaju DS ili u drugom slučaju LDP, nego poverenik građana, koji će da zastupa građane pred državom. Svi ovi prekršaji Zakona o ljudskim pravima, ravnopravnosti, borbi protiv diskriminacije, pa, to mogu i pojedinci da rade, mogu i stranke, ali se, pre svega, tako mislim, to odnosi na državu i institucije koje krše prava ljudi i ne poštuju ravnopravnost. Stoga, izvinjavam se ako me neko nije dobro razumeo što sam potrošio ovih 10-12 minuta, čini mi se da bi trebalo na ta pitanja vi da date odgovore. Možda je moj predlog koji hoću sada da dam uzaludan, kao što je uzaludno sve što ovde opozicija mesecima i godinama predlaže, da skinete ovo sa dnevnog reda, pre svega zbog ove kandidatkinje, za koju ću u startu da verujem da je čestita, poštena i stručna žena i da će odlično da obavlja svoj posao. Predlažem da ponovite ovu proceduru, da uključite, ne 253 nego 1.500 nevladinih organizacija, ako ih ima, sve stranke i stručnu javnost, da se na jedan miran i kulturan način dođe do kadrovskog rešenja, pa da svi dignemo ruku ovde i da glasamo, s obzirom na važnost posla koji će ta žena, odnosno čovek da obavlja, a ne da ovo bude stvar stranačkih prepucavanja i političkih interesa. Hvala lepo.
Hvala vama. Naravno, ovo nije stranačka stvar. Ovo je Predlog odluke Odbora za ustavna pitanja. Reč ima gospođa Nada Kolundžija.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, Zakonom o zabrani diskriminacije procedura za izbor Poverenika je takva da formalni predlagač Skupštini jeste Odbor za ustavna pitanja, a da Odboru predloge upućuju poslaničke grupe. Kada je predsednica Skupštine, kao predsednica Odbora za ustavna pitanja, uputila svim poslaničkim grupama poziv da kandiduju svoje predloge, na taj poziv su se odazvale samo dve stranke. Druge stranke su ili procenjivale da nemaju kandidata ili iz nekog razloga u toj proceduri nisu želele da učestvuju. Ono što je bila naša namera od samog početka jeste da dođemo do kandidata koji neće polarizovati društvo. Potpuno sam sigurna, kada bi svi sada izašli iz stranačkih rovova i ove duboke podeljenosti između vlasti i opozicije, da bi sasvim sigurno, mirne savesti, duboko uvereni da je Nevena Petrušić najbolji kandidat koji će u najboljem smislu odgovoriti upravo na ono što ste vi, takođe, potencirali kao potrebe kada je Poverenik za ravnopravnost u pitanju. To što se u jednom trenutku desila naizgled polarizacija, jeste posledica činjenice da kandidat koji je bio predložen u prvom krugu predlaganja nije dobio većinu. Zakon kaže da Skupštini Odbor upućuje onaj predlog za koga je glasalo više od 50% članova Odbora za ustavna pitanja. Možemo da otvorimo raspravu o tome zašto jedan kandidat nije dobio većinu, a zašto je neki drugi kandidat dobio potrebnu većinu pa je tako ušao u ovu proceduru, ali mislim da nas to ne bi odvelo na pravi put. Ono što je za nas sada važno jeste da li Nevena Petrušić, kao kandidat koji je dobio većinsku podršku Odbora za ustavna pitanja, jeste kandidat koji će na najbolji mogući način izgraditi instituciju povereništva za ravnopravnost. Po našem dubokom uverenju, Nevena Petrušić je upravo kandidat koji će na najbolji mogući način poštovati zakon. Dakle, njena profesionalna, radna, volonterska, kakva god hoćete biografija, njene osobine kao čoveka koji se zalagao za ravnopravnost kroz svoj profesionalni rad i kroz život, najbolja je potvrda da ona zaista jeste najbolji kandidat. Činjenica da je ona dobila i podršku 50% dokaz je da ona jeste kandidat koji može da dobiju potrebnu većinu. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, razumeli smo. Gospođa Gordana Čomić, po osnovu replike.
Replika je zbog traženja odgovora na pitanje zašto u predlogu za kandidaturu nije ''poverenica'' nego ''poverenik''. Kratak uvod, pre nego što dam odgovor, jeste moje duboko uverenje da je neznanje prirodno ljudsko stanje. To nije ni sramota, nije ništa, neznanje je prirodno. Učenje je napor, ali je dobar napor. To ume da bude zabavno i učenjem se smanjuje neznanje. To je nešto što je zanimljivo saznavati i nije sramota ne znati, ali imam problem kada je neko ponosan na svoje neznanje. Toga ima jako mnogo u Srbiji i zaista sa tim imam problem. Nemam problem sa neznanjem, ali promovisati neznanje i biti ponosan na to, e, s tim imam problem i protiv toga sam. Sada sledi odgovor na pitanje zašto ''poverenik'', a ne ''poverenica''. Zato što tako piše u Zakonu. Biću prva, zajedno sa mojim dragim kolegom Miroslavom Markićevićem, da imamo izmene i dopune Zakona o zabrani diskriminacije, gde će stajati: "povernik/ca" ili "poverenik" ili ''poverenica". Imaćete u tome moju ličnu punu podršku, a nadam se da ću je obezbediti i u svojoj poslaničkoj grupi. A, ono što je provejavalo, i nemojte mi zameriti na interpretaciji vašeg govora, zaista ne mislim ništa loše, jeste vaša izjava da je verovatno iznenađenje da iz jedne desne stranke u Srbiji dolazi takav predlog. Meni nije. Verovatno mnogima jeste, ali mnogi sa kojima radim već godinama i u Pokretu za žensku ravnopravnost i u svim vrstama akcijama kojim hoću da menjamo modele namenjene nekima u društvu, važim za nekoga ko smatra da nijedna od parlamentarnih stranaka, dakle, nijedna od parlamentarnih stranaka nije zagovornica diskriminacije. I ponoviću to onoliko puta koliko treba i znam na koliko teškoća nailazim kada druge društvene aktere pokušavam da nagovorim na dijalog sa svim parlamentarnim strankama, zato što tvrdim i znam da, ni u programu, ni u ideji, nijedna stranka ne zagovara diskriminaciju. Prijatelji koji su mi bliski, bez obzira da li su stranački ili su iz okruženja koje se bavi borbom protiv svih oblika diskriminacije, protiv neravnopravnosti, meni pružaju isti stereotip koji smo mi podelili, da vi verujete da mislim da zato što ste iz stranke koja sebe naziva desnom da ne možete da predložite da postoji ženski rod za zanimanje. Mislim da je ovo dobar početak da zajedno radimo na tome da sva zanimanja budu i ženskog roda. Hvala vam. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Gospodin Miroslav Markićević, replika.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Ne znam kome sada treba da repliciram. Jeste ravnopravnost, ali dve žene su istovremeno govorile. Da li imam pravo na dve replike ili samo jednu? Dobro, pošto je gospođa Kolundžija izašla, tu je gospođa Čomić. Najveći deo od onoga što je ona rekla mogu da prihvatim, samo da bude preciznija – ko to ne zna, ko se ponosi time što ne zna. Morala bi preciznije da kaže na koga je ona to mislila. Gospođo Čomić, mogu da vas obavestim, kada je donošen ovaj zakon, odnosno ime zakona, bio je amandman "poverenica". Zašto ste onda odbili taj amandman? E, sad vidite o čemu vam govorim. Vi stvarate namerno, kao ekskluzivni Evropljani, jedini ste vi iz evropskog puta socijaldemokrati i levica, a desna stranka ne može da bude evropska. E to je zbog toga, zbog vaše percepcije koju plasirate kako plasirate i ovih dana u medijima. Zbog toga vam govorim. Znači, meni to ništa ne smeta, a inače, da ste bili baš do kraja dobronamerni, u 90% jeste, evo, ja vam odajem priznanje za to, kada ste govorili jedina parlamentarna stranka, možda biste mogli da prevalite preko usta, evo, dajem vam priliku za repliku, da jedina parlamentarna stranka koja ima više od 30% manje zastupljenog pola jeste Nova Srbija, sa ponosom. Hajde, prevalite to preko usta, pa napravite vi još sledeći korak prema nacionalnoj desnoj demokratskoj stranci kao što je Nova Srbija! Hvala lepo.
Hvala, gospodine Markićeviću, zameniče predsednika poslaničke grupe jedine parlamentarne stranke koja ima preko 30% manje zastupljenog pola. Nadam se da će gospođa Čomić kratko, pa da završimo ovaj krug replika, molio bih.
Zahvaljujem. Jedina parlamentarna stranka Nova Srbija i parlamentarna stranka G17 je, takođe, ispunjavala kvotu od 30%. Nemam nikakav problem da kažem da Poslanička grupa Nova Srbija ima 30% žena u svom sastavu i da je to 33% žena, drago mi je da je taj procenat iznad 30%, i drago mi je zbog atmosfere u kojoj vodimo rasprave, zbog toga što mislim da je to, kroz dijalog, kroz debatu, koliko god se mi razlikovali o mnogim pitanjima, jedini način da zaista pokažemo da smo ozbiljno mislili kada smo donosili Zakon o zabrani diskriminacije i da je ovo jedini način da dokažemo da naša odluka da ukažemo poverenje kandidatkinji Neveni Petrušić ima osnov u našem znanju i u kriterijumima, onim, koji su pravi za njen izbor. Tema diskriminacije, u ovom slučaju vodimo replike oko samo jedne društvene grupe, dakle, oko žena u Srbiji, oko toga da li možete zanimanje kojim se žena bavi da bude u srpskom jeziku u rodu i broju, kako to srpski jezik zahteva, govorimo o tome ko je sve predmet diskriminacije i moj poštovani kolega Markićević je proširio u odnosu na ispisan spisak pojedinačnih diskriminacija koje smo naveli u zakonu. Ali, volela bih da takve detaljne rasprave vodimo ne samo povodom trenutne rasprave, odnosno oko izbora Nevene Petrušić za Poverenika za ravnopravnost, nego i na odborima i na onome o čemu se mi poslanici dogovorimo da treba da bude mesto na kojem će se voditi rasprava, zato što jedino iz takvih rasprava mogu ljudi zbog kojih mi postojimo, koji su nas poslali ovde da njihove poslove obavimo, da vide kakva je slika budućnosti Srbije, kakav je naš plan za Srbiju za godinu, za dve godine, za pet godina, za deset godina. Mi kažemo – predlažemo Nevenu Petrušić, naš plan je da za godinu dana u njenom izveštaju vidimo koliko je smanjen nivo diskriminacije. Ko je uspeo, zahvaljujući svim narodnim poslanicima, Narodnoj skupštini Republike Srbije, da izbegne da bude meta diskriminacije? Šta je dobro Nevena Petrušić uradila? I, ako se već govori o tome, šta je politički interes DS, kada je ovaj zakon u pitanju, to je politički interes – da obavi svoj posao i da smanji nivo diskriminacije, kao što nam je politički interes da primenimo odredbe zakona koji se odnosi na razrešenje Poverenika za ravnopravnost, ukoliko nema rezultat. Ako narod koji nas gleda vidi da umemo o tome da vodimo dijalog, a ne monolog, onda će i oni koji smatraju da imaju prava da se ponašaju nepristojno… (Predsedavajući: Vreme.) … prestati da se tako ponašaju. [[Aplauz]]
Hvala. Naravno, to je interes ne samo političkih svih stranaka, nego i interes svih građana Srbije. Ovim smo završili krug replika. Nema razloga, potpuno ravnopravno ste svi učestvovali ovde. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele Poslanička grupa ZES, Poslanička grupa LDP i Poslanička grupa SRS. Reč ima gospođa Jelena Trivan.
S obzirom na to da sam, gospođa Judita Popović je pomenula činjenicu da je ovaj zakon 2001. godine počeo da se priprema, doduše, nije ušao u skupštinsku debatu odmah, još i tada radila na tom zakonu, ovo je verovatno zakon za koji osećam najveće zadovoljstvo što je na kraju posle gotovo jedne decenije stigao na skupštinsku debatu, što je usvojen. Naravno da mi nije drago velike polemike koje se oko ovog zakona otvaraju, bespotrebne polemike i bespotrebna sporenja. Volela bih zbog digniteta ove skupštine, ali i zbog snage ovog zakona da i priča o Povereniku protekne u principijelnoj debati, a ne uličnim sporenjima. Mislim da je pred Poverenikom veliki zadatak, ne tako veliki, kao što ga je Gordana Čomić definisala, jer se bojim da Povereniku ne smemo dati preteško breme na leđa koje on ne može ni po zakonu, a ni iz praktičnih iskustava da reši. Neće činjenica da ćemo od ovog meseca imati Poverenika rešiti to da u Srbiji više nemamo diskriminaciju. Zato moramo svi da se potrudimo i svojim rečnikom i svojim jezikom i svojim ponašanjem, a pre svega poštovanjem zakona, ali će činjenica da imamo Poverenika, nadam se, uticati da sledeće godine imamo veći broj procesuiranih slučajeva diskriminacije, jer je do sada diskriminaciju pratila uglavnom ćutnja i prećutno slaganje. Bilo da pogledate televizijske emisije u kojima se stalno iz nedelje u nedelju promoviše nasilje nad ženama i decom, bilo da posmatrate politički jezik, televizijske emisije lakog sadržaja, videćete da ovde postoji kultura prihvatanja i podržavanja diskriminacije. Zato je pred svakim poverenikom, ko god da je to, veliki i težak zadatak, pre svega da hrabro i otvoreno govori o svim vrstama diskriminacije i da se bori sa tim vrstama diskriminacije i onda kada za to nema javnu podršku. Bojim se da u borbi protiv diskriminacije vrlo retko imamo javnu podršku i kada je reč o nekim manjinama, verskim grupama, političkim razlikama. Nije ovo još društvo koje je senzibilno i spremno da skoči u zaštitu onih koji su diskriminisani. Ono što je ohrabrujuće, to je da smo barem došli dotle da ljude po nacionalnoj osnovi i po verskoj osnovi javno više ne stigmatizuju, žigošu i diskriminišu, ali postoje neke vrste diskriminacije za koje ljudi nisu svesni da jesu diskriminacije. Mislim da je ovo prilika i zato sam uzela reč, da ovaj parlament bar po nečemu lični na evropski i da se otvori jedno veliko pitanje, a to je pitanje po kome danas raspravlja i Evropski parlament, to su novi oblici diskriminacije, socijalne diskriminacije, koji su utoliko teži i utoliko ozbiljniji zato što je čitav svet pogodila ekonomska kriza. Ovaj zakon i Poverenik će u budućim godinama morati da se bave ne onim o čemu smo navikli – da je ovaj zakon donet zbog manjina, verskih manjina ili homoseksualaca, donet je za svakog pojedinačnog građanina koji, nažalost, nije svestan da je diskriminisan i da ima pravo na zaštitu. U ovom trenutku postoje ozbiljna kršenja ljudskih prava, pre svega, socijalnih prava, koja, kao što rekoh, indukuje siromaštvo i ekonomska kriza, kada je reč o radnim odnosima, otpuštanju bez pravnog osnova, ukidanju porodiljskih odsustava, neuplaćivanju zdravstvenih prinadležnosti, neisplaćivanju zarade itd, a da građani uopšte nisu svesni, nego u ropskom ćutanju i ne pokušavaju da zatraže pomoć države. Drago mi je što je Gordana Čomić pročitala sve osnove za diskriminaciju, pa je jedna i starosna. Postoji jedna ozbiljna, u ovom trenutku, klima diskriminisanja starijih ljudi, koje nesvesni, često, u svom jeziku, krivimo za opterećenje u budžetu, za činjenicu da postoje, da najveći deo para dajemo za penzionere, što je istina, ali je, takođe, istina (kaže moja koleginica) da smo kao svako evropsko društvo – društvo starih i da ćemo morati ozbiljno da povedemo računa da vidimo gde je granica kritike koja ulazi u diskriminaciju ili govor mržnje prema starima, koji njihovu poziciju, koja je ionako teška, čini još težom Mislim da je došlo vreme, i sreća je da je došlo, da posle devedesetih govorimo o vrstama diskriminacije koje su poznate u čitavom civilizovanom svetu, a ne onim necivilizacijskim tekovinama koje smo samo mi imali tih devedesetih. Pred Poverenikom će se naći jedan veliki posao da shvati da žrtva diskriminacije može biti svako i da su u ovom trenutku žrtve diskriminacije gotovo nevidljive, da su to stari, žene, ljudi u ruralnom području koji nemaju prava ni na šta, čak ni na zaradu i penziju, i da će morati da počne sa tim da se bori i to tako što će imati našu podršku i ozbiljnu podršku medija da se čuje glas te poverenice, ukoliko Nevena Petrušić bude izabrana, i da se, osim skandala, u medijima posveti pažnja i stalnim problemima koje običan građanin ima, a o kojima ona od sutra ili kada je izaberemo mora da počne da vodi računa. Zaista se slažem, da bi ona mogla da vrši svoju funkciju, ona mora da ima i stalni dijalog sa nevladinim organizacijama i da je odlično što, mi nismo imali u prvom krugu, kao vladajuća većina ili kao moja stranka, možemo da predložimo nekoga iza koga je stao tako veliki broj nevladinih organizacija. Želim da podvučem još jednu dimenziju kvaliteta Nevene Petrušić, o kome niko nije govorio. Reč je o činjenici da imamo po prvi put za nekog predstavnika nezavisne institucije ili tela ženu. Sve nezavisne institucije u ovom trenutku predvode muškarci i imamo nekoga ko je iz unutrašnjosti. Zvuči naizgled nevažno, ali zamislite kako je teško baviti se ljudskim pravima u unutrašnjosti, u malim sredinama i naročito se baviti u onim sredinama gde postoji kultura kršenja tih ljudskih prava. Nevena Petrušić se bavila kršenjima prava žena, koja još uvek u Srbiji nailaze na aplauz i na odobravanje, svako kršenje prava žena, čak i nasilje, o tome vam najgledanije televizijske emisije dokazuju ovo što govorim. Prema tome, ona je pokazala neverovatnu hrabrost kada je 1993. godine krenula u okršaj sa vetrenjačama, da se bori za ljudska prava i ženska prava u Srbiji zahvaćenu ratom. Ona ima i praktično i teoretsko iskustvo. Ona je žena koja je uspela da 15 godina opstane i da joj se glas čuje. Da bi mogao glas i drugih obespravljenih da se čuje, sa njom i njenom pozicijom, moramo ne samo danas u parlamentarnoj debati, nego i sutra, da joj damo stalno podršku i da joj damo mogućnost da o svom radu i problemima koje ima stalno govori. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala, gospođo Trivan. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, LDP je dve godine čekala na glasanje o Zakonu o diskriminaciji i u martu mesecu prošle godine odlučujuće smo uticali da se taj zakon i donese u ovoj Skupštini Republike Srbije. Na taj način smo pokazali našu privrženost evropskim vrednostima i našu privrženost tom evropskom putu Srbije ka EU. Očigledno je postalo jasno da vlast nema snage da taj zakon u zemlju u kojoj smo svi diskriminisani primenjuje u punom kapacitetu. Dokaz ovoj mojoj tvrdnji je neozbiljnost u tretiranju ovog zakona i odredaba zakona koje govore o izboru Poverenika za ravnopravnost. U februaru mesecu je LDP insistirajući na departizaciji i profesionalizaciji, predložila za poverenika Gorana Miletića, stručnjaka koji je učestvovao u izradi Predloga zakona o diskriminaciji, čoveka koji ima desetogodišnje iskustvo u borbi protiv diskriminacije, u borbi za očuvanje ljudskih prava. Predložili smo osobu tj. podržale su je 220 udruženja i nevladinih organizacija, one nevladine organizacije koje imaju najveći integritet da pričaju i o ljudskim pravima i o zabrani diskriminacije. Kada je vladajuća većina suočena sa ovom činjenicom, da čovek koji nije izašao ispod njenog političkog, partijskog šinjela može da bude izabran za Poverenika, oni su stali iza kandidata za Poverenika, čoveka koji je devedesetih godina bio službenik u Miloševićevom Ministarstvu za informisanje, čoveka koji je devedesetih godina učestvovao u izdavanju knjige koja govori o svetskoj zaveri protiv Srbije. Neizglasavanje na Odboru za ustavna pitanja gospodina Gorana Miletića, za kandidata za Poverenika, omogućilo je domaćoj koaliciji, odnosno DS da predloži za kandidata Nevenu Petrušić, o kojoj danas govorimo. LDP ne želi da ulazi u stručne kvalitete predloženog kandidata, ali moramo da ukažemo da ovakav način predlaganja i ovakav način izbora pokazuje i ukazuje na partijski karakter predloženog kandidata. Jer, protiv predloženog kandidata stalo je 150 nevladinih organizacija, sa kojima inače predloženi kandidat treba da sarađuje u narednom petogodišnjem mandatu, 150 nevladinih organizacija koje su prethodnih 10-20 godina pokazale svoj integritet u borbi protiv zabrane diskriminacije i u borbi za očuvanje ljudskih prava. Reći ću samo jedan primer gospodina Saše Jankovića, ombudsmana, koji je, kada je prvi put bio predložen za mesto ombudsmana i protiv koga su bile nevladine organizacije, nije prihvatio tu svoju kandidaturu, rečima, da ne želi da bude ombudsman ako su protiv toga nevladine organizacije. Taj njegov gest je promenio odnos nevladinih organizacija prema njemu i danas on odlično radi svoj posao zajedno sa tim nevladinim organizacijama. Upravo smisao svih zakona, a naročito Zakona o diskriminaciji, treba da taj kandidat kojeg treba da izglasamo da, a to je taj poverenik za ravnopravnost. Ono što LDP interesuje kada govorimo o predloženom kandidatu, to je kakav će ovaj kandidat da ima odnos prema nekim drugim oblicima diskriminacije koje opterećuje naše društvo. To su oblici diskriminacije za čije je suočavanje potrebna hrabrost. To su diskriminacije i manjinske i seksualne, to su sve one diskriminacije koje danas stvaraju takvu atmosferu u društvu, gde je govor mržnje sasvim normalna stvar, jer medijske kuće moraju same da odluče ko i na koji način može da gostuje na njihovim televizijama i njihovim emisijama. Za LDP je sporan i odnos vlasti prema nezavisnim institucijama. Vlast donosi zakon, onda odugovlači sa imenovanjem kandidata za te nezavisne institucije, pa kada se na kraju izaberu kandidati za nezavisne institucije godinama se ne stvaraju uslovi za normalan rad tih nezavisnih institucija i kada se posle pritiska javnosti stvore uslovi za normalan rad tih institucija vlast zanemaruje i preporuke i zaključke i mišljenja tih nezavisnih institucija. Dokaz je i Revizorska institucija i Poverenik za informacije, kao i zaštitnik građana. Mi u LDP mislimo i bojimo se da takav odnos ne bude i sa Zakonom o diskriminaciji i sa Poverenikom koga treba da izaberemo. Ono što nas interesuje jeste kako će se predloženi kandidat, u takvom jednom odnosu snaga snaći? Ono što LDP želi da uradi jeste da fundamentalno promeni Srbiju, ali to ne želimo da uradimo na takav način što ćemo svi, sada kada imamo vize, otići tamo gde se bolje živi, već na taj način, što ćemo te evropske vrednosti i Evropu promovisati ovde u Srbiji. Jedan od prvih koraka ka tome jeste departizacija i depolitizacija naših života. Kada je gospođa Čomić malopre govorila o društvenim modelima i potrebi za menjanjem tih društvenih modela, želim da istaknem da je LDP u prethodne dve godine pokazala kako se menjaju društveni modeli. Pokazali smo da nismo opozicija u onom smislu reči kakva postoji u glavama većine građana, da smo opozicija samo onda kada nešto Vlada predloži – da glasamo samo protiv. Da smo opozicija, da ono što predlože druge opozicione stranke – da glasamo za. Mi smo opozicija sistemu vrednosti i kao opoziciona stranka u Skupštini Srbiji tako i ponašamo. Tako ćemo se i ponašati u narednom periodu. Naša kritika izbora Poverenika za diskriminaciju jeste više kritika načina na koji je došlo do izbora Poverenika, jer je prvi put naš kandidat za Poverenika – odbijena mu je kandidatura, glasano je protiv, a drugi put čak nije ni ušao u proceduru. I to je suština o kojoj mi želimo da kažemo. Hvala.
Hvala, gospodine Hajdareviću. Reč ima gospodin Srđan Miković.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo, mislim da sa ovog mesta u Narodnoj skupštini treba da kažemo da postoji u društvu i slučaj i pojava neopravdanog pravljenja razlike i nejednakog postupanja prema ljudima različite rase, boje kože, različito postupanje prema onima koji imaju različito državljanstvo, nacionalnu pripadnost, etničko poreklo. Neopravdano se prave razlike prema ljudima koji koriste različit jezik, koji imaju različita verska i politička ubeđenja. Prave se razlike, neopravdano, prema polu, rodnom identitetu, seksualnoj orijentaciji, imovnom stanju, prema rođenju, prema genetskim osobenostima, prema zdravstvenom stanju, invaliditetu, bračnom i porodičnom statusu, osuđivanosti, starosnom dobu, prema izgledu, prema članstvu u političkim sindikalnim i drugim organizacijama i drugim stvarnim, odnosno pretpostavljenim ličnim svojstvima. Upravo to treba da konstatujemo da postoji i to je bio razlog i poslaničke grupe kojoj pripadam, ne samo da priča o potrebi donošenja Zakona o zabrani diskriminacije, već da bude glavni učesnik u procesu pripreme izglasavanja Zakona o zabrani diskriminacije. I upravo tim zakonom o zabrani diskriminacije predviđeno je šta Poverenik u zaštitu ravnopravnosti treba da radi. Poverenik za zaštitu ravnopravnosti prima i razmatra pritužbe zbog povrede zakona; daje mišljenje i preporuke u konkretnim slučajevima; izriče mere u skladu sa zakonom; podnosiocu pritužbe pruža sve potrebne informacije o njegovom pravu i mogućnosti zaštite; podnosi tužbe; podnosi prekršajne prijave; podnosi Izveštaj Narodnoj skupštini o stanju u oblasti zaštite ravnopravnosti; upozorava ne samo Skupštinu nego i javnost na najčešće tipične i teške slučajeve diskriminacije; prati sprovođenje zakona i drugih propisa; inicira donošenje i izmenu propisa radi sprovođenja i unapređivanja zaštite od diskriminacije; uspostavlja i održava saradnju sa određenim organima nadležnim za ostvarivanje ravnopravnosti i zaštiti ljudskih prava i preporučuje organima javne vlasti i drugim licima mere za ostvarivanje ravnopravnosti. I, upravo, zbog toga što je sve ovo predviđeno kao nadležnost Poverenika, smatram da predlog gospođe Nevene Petrušić da bude Poverenik za zaštitu ravnopravnosti jeste dobar predlog. Doktorka Petrušić se do sada istakla u bavljenju parničnim i vanparničnim procesnim pravom, pravima žena, dece i drugih marginalizovanih društvenih grupa, pravnim aspektima porodičnih odnosa, nasiljem u porodici, medijacijom i drugim alternativnim metodama rešavanja konflikta. Napisala je sama ili sa drugim autorima 13 monografija, udžbenika, priručnika i praktikuma, preko sto radova iz različite oblasti civilne procedure građanskog, porodičnog, ekološkog i prava rada. Bila je angažovana na mnogim projektima, na izradi modela pravne zaštite od nasilja u porodici, na izradi modela za zaštitu prava deteta u porodičnim odnosima, davala je de jure ekspertizu implementacije Konvencije o eliminisanju svih oblika nasilja nad ženama. Učestvovala je u ekspertskoj grupi koja je pripremila Nacrt nacionalne strategije za unapređenje položaja žena i ostvarivanje ravnopravnosti polova. Bila je angažovana u ekspertskoj grupi za pripremu Strategije borbe protiv nasilja u porodici i nasilja nad ženama. Istakla se u oblasti rodne ravnopravnosti i zaštite potrošača. Učestvovala je u izradi Strategije razvoja besplatne pravne pomoći u Srbiji. Članica je radne grupe za pripremu Nacrta o socijalnoj zaštiti. Predsednica je radne grupe za pripremu Nacrta zakona o medijaciji i potpredsednica je Saveta za ravnopravnost polova Vlade Republike Srbije. Bila je prva predsednica Komisije za rodnu ravnopravnost i jednake mogućnosti grada Niša. Upravo sve to, činjenica da je održala preko 150 javnih predavanja u preko 20 gradova Srbije i ceo rad na profesionalnom radnom mestu i volonterski, potvrda je da smo stigli do dobrog kandidata. Inače, kao najbolji diplomirani student Pravnog fakulteta u svojoj generaciji dobila je nagradu grada Niša "14. oktobar" i dobila je Povelju Univerziteta u Nišu. Dobitnica je Plakete Pravnog fakulteta Univerziteta u Nišu 1995. godine i Glavne Povelje grada Niša 2008. godine, nagrade organizacije "Za evropsku bezbednosti i saradnju" ličnost godine za 2009. godinu, upravo za doprinos unapređenju rodne ravnopravnosti i razvoju kliničkog obrazovanja studenata prava i drugih nagrada i priznanja. Kada samo delimično pogledamo njenu biografiju mislim da imamo dovoljno razloga da se opredelimo i da podržimo kandidata dr Nevenu Petrušić da bude izabrana od strane Narodne skupštine za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Ono što je meni posebno drago jeste da je dr Nevena Petrušić rođena u Dimitrovgradu, da govori i ruski i engleski i bugarski jezik, kao jezik svog okruženja u kome je odrasla. U svakom slučaju, mislim da je jedna stvar kada iz Beograda pred TV kamerama branimo pravo ugroženih ljudi, a sasvim je druga stvar kada smo spremni da prošetamo Srbijom i da zaštitimo svaku ugroženu grupu ljudi i svakog pojedinca koji je žrtva diskriminacije. Upravo zbog toga, zato što sam čvrsto uveren da je naš kandidat dr Nevena Petrušić dobar kandidat za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti i da će uspešno obavljati ovaj posao, pozivam vas, poštovane kolege i koleginice, da u danu za glasanje podržite dr Nevenu Petrušić i da je izaberete za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. [[Aplauz]]
Hvala, gospodine Mikoviću. Reč ima narodni poslanik, gospodin Zoran Krasić.
Pa, dobro, teško mi je da se snađem posle Mikovića. Nevena Petrušić, rođena Petrović je moja koleginica, gospodine Mikoviću. Lepo ste te stvari ispričali. Ne očekuje se od nas da sada pričamo o toj univerzitetskoj karijeri, dekan na pravnom fakultetu. To bi bilo iluzorno. Čovek koji je magistrirao, doktorirao i to na najtežem predmetu koji smo imali na pravnom fakultetu, Građansko procesno. Nevena je brilijantan student bila. Dobar čovek. Verovatno je zbog toga i dekan. Ovo je svakako politička tema i krenuću od one matrice koju je gospođa Čomić napravila na početku svog izlaganja, jer je rekla da postoje tri dela: prvi deo koji se odnosi na kandidata, drugi deo na zakon i treći deo, kako rekoste, klima povodom izbora, predlaganja itd. itd. Da krenemo od klime. Ako je neko napravio radni staž u Fondu za humanitarno pravo, kod Nataše Kandić i Vojina Dimitrijevića, neću ni da pričam. To nikakav radni staž nije! Gospođo Čomić, potpuno vas podržavam povodom one vaše konstatacije da u nevladinom sektoru postoji velika privatizacija, u svakom pogledu privatizacija. Naprave neki program, konkurišu kod nekih međunarodnih organizacija, od 2002. godine, i kod Vlade Republike Srbije dobijaju neka sredstva. Pričao sam vam o onom Buci Kovačeviću iz Kragujevcu, koji je imao nekoliko desetina nevladinih organizacija unutar svoje familije. Ova nije takva, Fond za humanitarno pravo. Po meni nikakav kriterijum nije – podražavaju predlog 92 nevladine organizacije i desetak-petnaest pojedinaca na nekim funkcijama, kao što mi nije nikakav kriterijum, kao što je malo pre Kenan rekao, da je nekog, navodno, protivkandidata, u pokušaju, podržalo 220 nevladinih organizacija, a protiv ovog vašeg kandidata je 150 nevladinih organizacija. Znam kad me je tužila jedna nevladina organizacija, ja, rek'o, da vidimo adresu, gde je, šta je, nisu me tužili nego u novinama napisali podneli neku krivičnu prijavu, rek'o, daj da vidim na toj adresi da li su tamo, da vidim šta je problem. Odem tamo i poljubim vrata. Pitam komšiluk, kažu – ma, ne dolaze tu mesecima, a na sajtu su tako aktivni da je to strašno. Tako da taj kriterijum nevladine organizacije kod nas iz SRS ne igra nikakvu ulogu, ako neko misli da to može da plus, grdno se vara. U startu da razrešimo tu dilemu. To je naš vrednosni sud prema tome. Ne sporim da neki drugi obožavaju nevladine organizacije, naročito kada su u pitanju izborna kampanja, jer podržavaju neku opciju, neku napadaju itd. ali to nije današnja tema. S obzirom na to da je začeta rasprava i na tu temu, povodom tih pitanja, nadam se da se ne ljutite što se i to komentariše. E sad, moram da kažem da mi se sviđa jedan stav, gospođo Čomić, koji ste rekli. Evo, ne znam šta me tera ova dana, samo vas nešto hvalim. Nešto je opasno. Ne, ne, dobro da li će biti na dobro, ne znam, ali evo, moram da, znate zbog čega vas hvalim? Zato što ja to godinama pričam. Protiv sam te vrste animoziteta i mržnje prema ljudima koji su politički opredeljeni. Ovde se stvorila jedna praksa, jedno mišljenje u javnom mnjenju – ako je čovek iz političke stranke to je apriori nešto loše, ako je iz nevladine organizacije to je mnogo dobro. Pa, kakvi su to eksperti, stručnjaci, moralisti itd, nekad smo imali 500 i nešto stranaka, sad imamo ne znam, negde, tridesetak, ukoliko nije mogao da nađe neku opciju za svoje neke političke stavove, nešto onda nije u redu. Protiv toga sam ako je neko pripadnik, član neke političke stranke da on apsolutno ne ispunjava uslove. Zašto devalviramo političke stranke? Generalno, sve političke stranke treba da se izbore za svoj status u ovoj borbi protiv ovih sporednih uticaja na politiku, poput tajkuna, organizovanog kriminala, špijuna, itd, ali to je jedna druga tema. To što neko dolazi iz nekog drugog sektora, predstavlja se kao neki veliki stručnjak i to je meni problematično, moram da vam kažem. Evo samo da načnem temu, predsednik Saveta Narodne banke ujedno je i savetnik predsednika Vlade. Mislim da je to nespojivo jedno sa drugim. Apsolutno sam siguran da je to nespojivo. Znate, u svim naši propisima, koje smo mi doneli ovde, kada se tiče izbora nekog pojedinca da bude član nekog kolegijalnog organa uvek smo pokazivali veliki stepen bolećivosti prema univerzitetskim profesorima i rekli smo nema sukoba interesa. Može da bude sudija Ustavnog suda i može da se bavi katedrom, može da se bavi predavanjem itd. I samo smo tu pravili neku vrstu, ako mogu da kažem, izuzetaka i bolećivosti. Međutim, moram da postavim pitanje – kada čovek postigne svoj maksimum u svojoj profesionalnoj karijeri, verovatno biti dekan Pravnog fakulteta da je to nešto najviše što može univerzitetski profesor prava da postigne, šta njega goni da se bavi nekim drugim poslovima koji su u pogledu i sa gledišta akademskih položaja niži u društvenoj strukturi? Ovaj poverenik, to je nekoliko stepenica ispod nivoa i značaja i ugleda dekana Pravnog fakulteta. Nevena je dekan Pravnog fakulteta u Nišu, koji sada u maju slavi 50 godina postojanja. Pošto ona gleda ovu emisiju i sve ovo zna pošto smo pričali, nemojte da se sekirate, pozivam je da lepo organizuje tu proslovu pedesetogodišnjice, jer je to veliki jubilej za Niš i to je jedan od najboljih fakulteta. Vi iz Beograda možete da skačete koliko god hoćete, niški je bolji. Vi iz Sarajeva, šta da vam radim? Ovo je samo da vam objasnim koji su naši politički stavovi, da nemamo ništa protiv Nevene, zašto da pričamo o tome kako je ona magistrirala, doktorirala. Pa, bila je dobar student i ako su je kolege izabrale za dekana, verovatno ste joj pomogli vi iz DS, možda je član a možda i nije, nije ni bitno, ali mi nismo ovlašćeni da tumačimo tu vrstu njene stručnosti. Kako učenik da profesora ocenjuje? Ne može! Ona ispunjava taj uslov stručnosti. Ispunjava uslov radnog staža. Siguran sam da ispunjava i onaj treći uslov. Znam da se ona odavno bavila SOS telefonom, 1993. godine itd. I znam da je bila sa Vodinelićem u nekim kombinacijama, i prigovarao sam joj – beži dalje od Vodenilića! Imao sam pravo da kažem koleginici šta mislim o tome. Ovde se sve na neke političke razloge. Stvarno ne vidim razlog zašto bi neko ostavio katedru da se bavi ovim, a pri tom još treba da se formira neka služba. Sada moram da vas podsetim, gospođo Čomić, onaj drugi deo vašeg izlaganja, zakon, nadležnost itd. Takođe moram samo da vas podsetim da je apsolutno nepotreban zakon. On jeste u nekom kalendaru pridruživanja EU, ne sporim. Ima ga na onom spisku. Tu ste proknjižili ''plus''. Završen posao. I tada sam vam rekao, donositi zakone gde stoji o zabrani diskriminacije, oni, iz Brisela ima da iskoriste i da kažu – e, možemo da stavimo plus, sada je Srbija završila sa diskriminacijom, do donošenja ovog zakona sve bila diskriminacija. Samo da vam skrenem pažnju, imamo Zaštitnika građana i imamo Poverenika za informacije od javnog značaja kao ustavnu kategoriju. Ova je neka zakonska kategorija. Sećate se kada je bilo govora još prilikom donošenja Zakona o Zaštitniku građana, tada je delovalo da se šalim, ali ozbiljno sam smatrao, surobatno je pričati ombudsmanu, pa zaštitniku građana, tražio sam da to bude ''narodni tribun'', onaj ko se bori za ljudska prava. Izvinite, molim vas, zabrana diskriminacije je podoblast ljudskih prava Zakona o zabrani diskriminacije, Poverenik za zaštitu ravnopravnosti, to vam je kao pismo i glava od iste novčanice. Mislim da to kapilarno sagledavanje i pravljenje institucija i organa, koje, kako se to kaže, nemaju zube, može samo da vrišti, da upozorava, da malo koristi medije, da se digne galama, da se skrene pažnja itd. Ali, nema efikasnosti, jer zavisi od nekog drugog. Malopre smo imali prilike da čujemo priču o nasilju, a između nasilja i sile samo je razlika u legalitetu, instrumenti su isti. Kada bije policija ona bije po zakonu, kada bije navijač on ne bije po zakonu. Samo je to razlika, ali bije. Podsećam vas samo malo na nasilje i silu, da su to, takođe, dve različite strane jedne iste novčanice. Naravno, plediram da se uspostavi red. Protiv sam nasilja. Protiv sam bilo kakve diskriminacije. Molim vas, ako mi ovde u Narodnoj skupštini usvojimo zakon o budžetu, pa usvojimo izmene i dopune zakona o PIO, pa kažemo, pored toga što u 2009. godini nije vršeno usklađivanje penzija, neće penzije da se usklađuju ni u 2010. godini, da li je to vrsta nasilja i diskriminacije prema građanima? Razmislite. Suštinski jeste, zato što je jedna populacija, zbog godina i zbog statusa penzionera pomerena u stranu. Još je Skupština rekla – nećemo da poštujemo zakon. Šta ćemo da poštujemo? Poštovaćemo nešto što smo izmenili. Dakle, samo forma legaliteta i legitimiteta, koji izvire odavde, jeste pokriće – pa to nije diskriminacija, ali je suštinski diskriminacija. Suštinski jeste! Najviši oblik političke diskriminacije je u ovoj sali ovde! Mnogo lep amandman sam podneo – 126 neće da ga usvoje. Zašto? Zato što dolazi iz opozicije. (Srđan Milivojević, narodni poslanik, sa mesta: Nije.) Pa, tako je, jeste. Čime pokrivate tu vrstu diskriminacije? Poslovnikom! Juče je neki vaš pričao o tome da 126, pa milion itd. a Mićun pre nekoliko meseci reče: ''Demokratija, to je većina'', i kraj priče. Doduše, tačno, ali samo u jednom delu pojma demokratije. Zašto vam ovo pričam? Budite oprezni, ovde ne postoji kantar za merenje, da se to sad izmeri vrlo precizno, vrlo jasno itd. Dalje, da li postoji diskriminacija u pogledu onoga što se garantuje ljudima, to je zdravstvena zaštita? Pa, postoji! Neko plaća lekove, neko ne plaća lekove. Juče sam vam rekao – dijabetičare pod hitno vraćajte na onu listu gde se lekovi ne plaćaju, pod hitno vraćajte! To jeste diskriminacija. To, da li je neko ispunio zakonom propisane uslove da uživa neko pravo, e, to, već, ulazi u pitanje poštovanja zakona. Ali, mi ovde imamo suštinsku diskriminaciju, koja ide iz ove sale. To treba da se kaže. Naravno, ne treba preterivati u tome šta sve možemo da proglasimo diskriminacijom –ne treba preterivati. Sledeća stvar za koju smatram da je značajna, vidite, ovaj sistem, ova metodologija, ovaj postupak kako se biraju, ako mogu tako da kažem, državni funkcioneri, i kada se ta izborna procedura ubaci, ako mogu tako da kažem, od inicijative do odluke o izboru, da bude u Narodnoj skupštini, nastupaju veliki problemi. Ovo je izuzetno loše rešenje da je poslanička grupa prvi predlagač, a da je predlagač odluke, ovde, u ovom slučaju, Odbor za ustavna pitanja. Imamo sličnu situaciju, kada su u pitanju prosvetni propisi, finansijski itd. Neminovno se postavlja pitanje politizacije, neminovno. Smatram da taj postupak koji je propisan, ne samo kod ovog zakona, nego i kod drugih, jeste loš. Ne može da nas izvuče iz jedne vode, koja se zove politizacija, a kako da se dođe do 126. Možda u ovom slučaju to nije, ali takva je slika, apsolutno je takva slika, znate. Kenan je malopre pričao nešto, moguće da je čovek u pravu. Moguće da je u pravu. Dakle, ta politizacije ne bi mogla da se izbegne, ali opet otvaram pitanje – da li nam je neophodno da sve budu nestranačke ličnosti? Da li nam je neophodno? Da li se na taj način devalviraju političke stranke? Ko je tu u sastavu političkih stranaka? Verovatno stranke imaju neke koji se razumeju u neke oblasti. Nisu tu valjda samo koristoljubivi tipovi, kojima neka politička funkcija ili pretpostavljena politička funkcija garantuje neko materijalno blagostanje. Valjda se ljudi učlanjavaju u političke stranke dobrovoljno, odriču se dela svoje slobode, podvode se pod program i statut koje prihvataju i zastupaju. To je nešto normalno i očekivano. Zato ne može da se izađe iz terena politizacije i politike i kada se predlažu kandidati, nemate potrebe vi da dokazujete da neko nije član neke političke strane ili neke nevladine organizacije. Jednostavno, takva je slika, jer vam apsolutno niko neće verovati. Sad ću uzeti jedan primer, jer se na televizijama vrti, sada, možda nema veze sa ovim, ali kao poređenje može da koristi. Nekada su pričali da je Žak Kusto veliki ljubitelj, zaštitnik divljih životinja itd. Kad je on umro, posle toga se otvorila neka arhiva, pa, kaže – on je ranjavao životinje da bi snimao filmove kako spasava, znate. Prema tome, sve može da se okrene i sve može da bude istina, apsolutno sve može da bude istina. Ne mora onda da bude činjenična, već može da bude istina u glavama nekih ljudi. Zašto? Zato, što, današnji svet je nemoguć bez te vrste propagande i reklame, a koja u svojoj osnovi ima manipulaciju. Tako da možemo da imamo percepciju čoveka da je veliki borac protiv nečega – a, u stvari, on pritajeno zastupa nešto. Naravno, ovo se ne odnosi na Nevenu. Mi tu sliku ne možemo da promenimo. Ne možemo da promenimo, kao što niko ne može da promeni sliku – da tajkuni imaju veliki uticaj. Mi pričamo o tome, kad, pre nekoliko dana – evo ga dokaz. Deset familija tajkunskih se skupilo sa Cvetkovićem – predsednik Sindikata obećao – neće da se štrajkuje, Vlada obećala "smanjićemo poreze", oni kažu, mi nećemo da izvlačimo kapital, radićemo tu. Samo je trebalo Dačić da opkoli i da otera u CZ, ništa ne bi pogrešio, mnoge bi se stvari rešile. Mnoge stvari bi se rešile, odnosno ja vam to pričam,vi ćete da se smeškate, a posle nekoliko meseci ima da kažete – pa, nije baš ono bilo bez veze, imalo je nekog osnova što je rekao. Mi smo principijelno protiv ovog zakona. Ne želim da ponavljam raspravu o tom zakonu. Taj zakon je završen. Ne sporim da zakon obavezuje, da se razumemo. Donet je zakon i svaki zakon koji je izglasan u Narodnoj skupštini proizvodi pravno dejstvo – obavezuje sve. Mi koji smo u Narodnoj skupštini možemo poneki put da izrazimo sumnju, kritiku, mišljenje povodom nečega, ali nam to ne daje za pravo da ne poštujemo zakon, to da se razumemo. Iz lošeg zakona, iz lošeg rešenja ne može ništa kvalitetno i dobro da nastane. Ajde, setite se, kada je ova odluka morala da bude na dnevnom redu, prošlo je vreme, odnosno trebalo je do 1. januara 2010, je li tako? (Srđan Milivojević, narodni poslanik, sa mesta: Trebalo je u martu 2010.) Marta? Dobro, ako je to marta to je malo prekoračeno, ali, dobro, u krajnjem slučaju. Ja znam da je za 1. januar, ali, dobro, u krajnjem slučaju i nije to ni bitno. Pazite, razara se ozbiljna državna organizacija i prave se neke, moram da kažem – paradržavne institucije, koliko god da ih vi predstavljate državnim. Prave se paradržavne institucije, seli se nominalna, faktička vlast iz državnih organa, koji mogu to da primenjuju u nešto što treba da glumi državnu vlast – to je najveći problem. Imate razvlašćena ministarstva. Pre neki dan je bila ova gospođa što je ministar za telekomunikacije. Ona nema više ni inspektora za telekomunikacije, kod sebe u Ministarstvu. Ne znam da li Ministarstvo ima i 10 ljudi – nema! Otišlo na stranu, u neke paradržavne organizacije, a ne možeš da dobiješ ni izveštaj o tome. Onda da se ne čudimo što je haos, što se ne zna ko je nadležan. Onaj ko je nadležan kaže – nisam ja nadležan za taj deo, za tej deo je nadležan ovaj, za treći deo je nadležan ovaj. Gde da se organizuje čovek i kako da se orijentiše? Kako da se reši problem? Svako beži od problema, kaže – nije to u mojoj nadležnosti, idi u to ministarstvo. Ode tamo, kažu – nije to u mojoj nadležnost, nego idite u agenciju. Pa, nije agencija nego poreska uprava, pa, nije ovamo, pa, nije onamo! Tako država ne sme da funkcioniše. Ovde imamo kvazidržavni organ bez zuba, koji će da piše lepa pisma, da pokrene eventualno neke postupke, a onda se postavlja najvažnije pitanje: a, čemu svi zakoni gde smo uveli sankcije za sve što je narušavanje ravnopravnosti i jednakosti građana? Čemu Krivični zakon? Čemu neki drugi propisi koji uvode sankcije za sve one koji zloupotrebljavaju svoja neka prava i svoja neka ovlašćenja i narušavaju ljudska prava, krše ljudska prava ili čine nešto što je akt diskriminacije? Zar je moguće da Poverenik treba da upozori javnog tužioca šta treba da radi? Ne ide, apsolutno ne ide! Ne pruža se zaštita koja je neophodna građanima. Mi jesmo opoziciona stranka. Mi nemamo obavezu da glasamo o predlozima koje predloži vladajuća većina. To svi znaju i predlagači to znaju. Nemate potrebe da tražite od nas da podržimo vaš predlog i da glasamo. Izbegao sam da što manje stvari pričam na ličnost, jer stvarno nema šta, niti da se kaže povodom predloženog kandidata. Malo da se našalimo, gospođo Čomić, sećate se onog perioda kada smo imali ''vršalicu'' dužnosti predsednika. A, ''vršioca'' dužnosti? Dobro. Imali smo sve i svašta, pa budite malo oprezni apropo onoga što je Miković pričao da Nevena zna. Mikoviću, Nevena zna i srpski jezik, samo si to zaboravila da kažeš!
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Gordana Čomić, replika.
Sa zahvalnošću kolegi Krasiću, replika, odnosno razjašnjenje, kroz dijalog, oko legalnog i legitimnog stava koji on ima da je ovaj zakon nepotreban. Moj stav je da je zakon potreban, neophodan. A, razlog je da ljudi ne umeju, neće, ne znaju, sami od sebe da se jedni prema drugima ophode bez diskriminacije. I dok to pričate, bez regulacije, gde ćete nabrojati šta su sve oblici diskriminacije, ljudi neće sami od sebe prestati da diskriminišu nekog drugog samo zato što je različit po polu, rodu, uzrastu, po imovnom stanju, neće prestati da vas diskriminiše javna vlast, bez obzira da li sam ja neko ko pripada trenutno vladajućoj većini a vi opoziciji, što će se, nadam se, jasno u Srbiji ustanoviti kao proces da je normalno da se menja. Vi imate jednu rečenicu koju mi ovde slušamo, a to je, da jedni drugima umemo da pretimo da će neko izgubiti izbore. To nije normalno. Izgubiti i dobiti izbore je prirodna stvar, ali to ne mogu da stavim u zakon, jer već postoji u izbornom zakonu, u broju političkih stranaka, u pravilima itd. To znamo, treba samo da naučimo praksom da menjamo svoje ponašanje jedni prema drugima, zato što imamo različita politička gledišta. Zašto je potreban taj listing, ta mapa, taj spisak diskriminacije? Zbog toga što je regulacija o tome jedini način da ljudima kažete – to, što te stvari nemaju ime do sada, to, što nema nijednog propisa gde piše šta je sve diskriminacija, to ne znači da to ne postoji u stvarnosti. Naš zadatak je, i tu je deo vašeg izlaganja sa kojim se duboko ne slažem, da menjamo nabolje sve ono što vidimo da ne valja u društvu, imalo ime ili nemalo. Duboko verujem da ljudi mogu da menjaju, da slika može da se promeni i o političkim strankama, i o Srbiji, i o parlamentu, i da se smanji diskriminacija. Jedina tema je šta menjati i kako menjati, a da se može menjati, to, duboko verujem. I razlog zašto mislim da je zakon potreban u ovoj fazi jeste upravo zato da se napravi jasna razlika između toga šta je društvo u obavezi, a šta nije kada neko nekog diskriminiše. Od primera koji ste dali kada je u pitanju policajac koji primenjuje silu, taj primer nema nikakve veze sa diskriminacijom. Ima, ako neko utvrdi i podnese tužbu Neveni Petrušić da je policajac nekoga diskriminisao primenom sile, da je primenio silu kao oblik javne vlasti, uslovno govoreći i široko, samo zato što je neko različit, po bilo kom osnovu.
Zahvaljujem. Dobićete reč, ali, prijavila se gospođa Judita Popović prethodno.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 101. Poslovnika. Takođe, podržavam to stanovište gospođe Gordane Čomić da jeste ovaj zakon potreban. Potreban je iz svih tih razloga koje je navela. Međutim, posebno bih istakla još jednu činjenicu, da je ovaj zakon bilo potrebno doneti i da je donet Zakon o zabrani diskriminacije, pre svega, zahvaljujući LDP, koja je glasala za taj zakon u danu za glasanje i kada je taj zakon dobio podršku 127 poslanika u ovoj skupštini. Dakle, zakon je prošao sa tesnom većinom, zahvaljujući LDP. Da taj zakon tada nije usvojen, da mi nemamo Zakon o zabrani diskiminacije, mi bismo i danas putovali sa vizama. Dakle, građani Srbije sigurno ne bi stigli do bele šengen liste. To sam i napomenula kada sam govorila kao ovlašćeni predstavnik LDP o Povereniku u današnjem danu. Tada sam, takođe, rekla da je jedan od uslova, jedan od preduslova za belu šengen listu bio i taj da Srbija usvoji Zakon o zabrani diskriminacije. Dakle, LDP je, pored svih tih razloga koji su navedeni i iza kojih mi apsolutno stojimo, zakon podržala, između ostalog, i iz tog razloga da napokon građani Srbije mogu da putuju kao građani sveta i da putujući po svetu mogu da nauče nešto od tog svega, i da ono što je dobro u tom svetu donesu nazad u Srbiju, da na osnovu toga Srbija i dalje obitava i postane sve civilizovanija, kulturnija i bolje mesto za život. Iz tog razloga je Zakon o zabrani diskriminacije i te kako bilo potrebno da se donese.
Hvala, gospođo Popović. Reč ima gospodin Zoran Krasić.
Gospodine Novakoviću, samo da objasnim neke stvari. Nadam se da će gospođa Čomić da shvati o čemu se radi. Vrlo je prosto. Evo da vam objasnim to. Poštovanje ljudskih prava i zabrana diskriminacije i garancije jednakosti i ravnopravnosti svih građana su ustavne kategorije. Neko ljudsko pravo može da se uredi zakonom, ali samo u delu načina ostvarivanja tog prava, ukoliko je Ustav dao nalog da se to uradi ili ukoliko postoji procena da je to neophodno da se uredi zakonom, način ostvarivanja ljudskih prava. Mi se u Skupštini nalazimo povodom skoro svih propisa, osim onih tehničkih, u tom dijapazonu. Shvatite sad jednu stvar, sve propise koje donosimo, krivični propisi koji regulišu porodicu, odnose dece i roditelja, zdravstveni propisi, saobraćajni propisi, svi mogući propisi u sebi moraju da sadrže odredbe koje zabranjuju diskriminaciju i kršenje te vrste zabrane diskriminacije ima po pravilu sankciju, da li u materijalnom zakonu, da li u krivičnom zakonu. I nema tu šta više da se radi. Ko to mora da sprovodi? Tužilaštva, policija, inspekcijski organi, građani da prijavljuju itd. Tako to funkcioniše stotinama godina? Stotinama godina to tako funkcioniše. Ovde je bilo potrebno kada ste donosili taj zakon zahvaljujući glasovima LDP, na osnovu kojih je došao beli šengen, da onaj poslednji koji izađe ugasi struju, nepotreban! Sad ste napravili instituciju koja nema zube, čak nema ni protezu. Ne zube, nego nema ni protezu. Omalovažili ste javnog tužioca, policiju, sudove, inspekcijske organe, sve moguće ste omalovažili, jer sada treba njih da podseti Poverenik šta oni treba da rade. To je jedna stvar. Onda, ako ste imali potrebu i ovo da regulišete, što ovo niste ubacili kao nadležnost Zaštitnika građana? Nije zaštitnik građana upravna inspekcija, kako ste ga vi definisali Zakonom o zaštitniku građana. I on se bavi pitanjem ljudskih prava. U tom smislu je ovaj zakon apsolutno nepotreban, jer je sve to već regulisano našim propisima. Mi smo juče na sednici imali nekoliko konvencija, čini mi se da je i danas bila jedna međunarodna konvencija, mi imamo obavezu, ratifikujući te konvencije, da to što je standard ugradimo u naše odgovarajuće propise.
Zahvaljujem. Vi ste shvatili?! Naravno, shvatio sam. Gospođa Čomić je pogrešno tumačena.
Niste u pravu u dve tačke. Jedno je da je javni tužilac na bilo koji način donošenjem Zakona o zabrani diskriminacije sprečen da obavlja svoje dužnosti. Moguće je da vas nisam dobro razumela dok ste pričali, ali javni tužilac ima svoje nadležnosti i u obavezi je da po nadležnostima postupa, bez obzira da li radi sam ili po prijavi. O tome se u ovom zakonu ne radi. Mislim da svi mi ovde to znamo. Ako hoćete da menjate društvene modele, da nešto proglasite društveno neprihvatljivim, nepoželjnim u društvu, onda imate dva izbora pred sobom. Jedno je da donesete regulaciju, propis, zakon, kako god ga stručno nazvali, nisam stručnjak za prava, dakle, da u tom članu zakona propišete koja je vrsta ponašanja zabranjena zato što je zasnovana na predrasudama. To morate da radite po nekom listingu, kao što je u Zakonu o zabrane diskriminacije navedeno, šta mi smatramo, u ime promena u društvu, kao zakonodavno telo, da je nepoželjno. U tom članu zakona kažemo svima – ova vrsta ponašanja je zabranjena, zato što je zasnovana na stereotipu, na predrasudi, na patnji nekog drugog koga diskriminišeš samo zato što je različit. Druga vrsta je da učestvujete u javnim kampanjama, da razgovarate sa ljudima svaki dan i da u dijalogu pokušavate jedni druge da ubedite da ono što vi smatrate da je nepoželjno i neprihvatljivo da i drugi prihvati da je nepoželjno i neprihvatljivo. Takvi zakoni su najvažniji zakoni za mene i onog dela politike koji se bavi promenama socijalnih veza. Zabrana diskriminacije ima dugu tradiciju donošenja propisa, i u delu u kojem ste govorili o Ustavu i obavezama koje proističu iz Ustava vi i ja se potpuno slažemo. Ali, ova dela, jednostavno, nisu dovoljno jasno definisana u bilo kojim drugim propisima, nisu predmet krivičnog zakonodavstva i usmereni su na to da napravimo kvalitetniji svakodnevni život ljudima koji žive u Srbiji. Verbalno ćemo svi biti iza rečenice – ne treba niko nikoga da diskriminiše. Ko će od nas okrenuti glavu u parku kada vidite da se diskriminiše mlada Romkinja? Ko će reći – nemoj to da radiš? Ko će od nas okrenuti glavu kada vidite da sin diskriminiše oca od 80 godina ili ćete okrenuti glavu? O tome se radi. Mi imamo obavezu da svima nama kažemo – ono što je poželjno, prihvatljivo ponašanje je da u parku, ako vidite da se diskriminiše mlada Romkinja kažete onom ko to radi – nemoj to da radiš! To se ne sme raditi! To je poenta zakona. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Judita Popović. Preostalo vreme poslaničke grupe je pet minuta.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, iskoristiću ovo malo vremena što je ostalo LDP za diskusiju o ovoj tački dnevnog reda da posebno citiram Junga, koji kaže: "Ako neki pogrešan čovek koristi pravo sredstvo, onda pravo sredstvo deluje naopako". Nekako, ovaj citat mi deluje i na izbor Poverenika koji je na današnjem dnevnom redu. Zašto mi tako deluje? Deluje mi iz posebno dva razloga. Prvi razlog jeste taj što je ovo iz drugog puta pokušaj da se izabere Poverenik, nakon već proteklog roka, a drugi razlog je taj što se uporno pokušava da se sakrije jedna činjenica da se i od Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, u stvari, predviđa uloga jednog kontrolisanog političkog čoveka. Kao prvo, podsetila bih vas na član 28. Zakona o zabrani diskriminacije, koji, između ostalog, kao jedan od uslova predviđa i radno iskustvo poverenika. Dakle, ne radni staž, nego radno iskustvo. Radi se o tome da mi ne utvrđujemo da li neko ispunjava uslove za penziju, pa da li ima određen broj godina za radni staž ili ne, nego da se bira, da se predlaže Poverenik za zaštitu ravnopravnosti. Dakle, tu se brkaju neke stvari i to je bio osnovni razlog zašto gospodin Miletić nije bio predložen od strane nadležnog odbora, u stvari, to je bio izgovor zašto se gospodin Miletić nije predložio. Posebno bih napomenula da je u međuvremenu i kandidat iza koga je stala koalicija na vlasti povukao svoju kandidaturu, sa napomenom da se ta kandidatura ispolitizovala. Inače, gospodin je bio, možda još uvek i jeste, specijalni savetnik ministra za ljudska i manjinska prava, gospodina Čiplića. Dakle, on već radi, odnosno radio je za Vladu kada je bio predložen da bude neko ko bi trebalo da bude samostalan i nezavisan u svom radu, pre svega samostalan i nezavisan od političkih faktora, od vlasti. To su oni razlozi zbog kojih taj zakon o zabrani diskriminacije već na svom startu, dakle, u prvoj godini svoje primene ima takve mane koje daju sumnju da li će taj zakon zaista da se primenjuje tako kako bi trebalo da se primenjuje ili ne. Još jednom podvlačim, ne radi se o tome ko će biti izabran za Poverenika. Pretpostavljamo da je kandidat koji je na današnjem dnevnom redu, što se stručnosti tiče, validan kandidat. Međutim, ono što je u pozadini, dakle, sve ono što daje mogućnosti da taj kandidat ne ispuni očekivanja, jeste, pre svega, strah vladajuće koalicije, strah vlasti da će eventualno da se otme, da neće prihvatiti bilo kakav pritisak, bilo šta što vlast, odnosno koalicija na vlasti bude tražila od tog poverenika. Očigledno da se vlast štiti od nevladinog sektora, očigledno da neće dozvoliti da Poverenik bude u potpunosti samostalan i autonoman. Prema tome, sve ovo što sam rekla ne proizilazi iz nekog mog filozofskog razmišljanja, nego proizilazi iz načina na koji se predlaže kandidat vladajuće koalicije, odnosno DS za mesto Poverenika. Ta procedura od strane nadležnog odbora je problematična. (Predsedavajući: Vreme.) Inače, još jednom bih napomenula da poništaj pravnog posla u pravu isto može da se primeni i u…
Molim vas, vreme je isteklo. Zahvaljujem. Reč ima gospodin Srđan Milivojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, izbor uvažene i cenjene gospođe Nevene Petrušić za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti svakako će unaprediti život u Srbiji. Dosta se ovih dana licitiralo u javnosti sa imenom kandidata za Poverenika i bili smo svedoci da su zaista neki imali ogromnu želju da budu baš oni imenovani za Poverenika. Sa druge strane, nevladine organizacije, od tih nevladinih organizacija od kojih se očekuje da kao demokratski korektor koji artikuliše nezadovoljstvo, bilo načinom rešavanja ili nerešavanja problema, imaju pravo da učestvuju u političkom životu na način da predlažu zakone, da predlažu čak i ljude koji će određene poslove obavljati. Neću govoriti o gospođi Neveni Petrušić. O njenom delu i o njoj mnogo bolje govore nagrade i rezultati njenog rada, nego ja. Mislim da su moje kolege u svojim vrlo iscrpnim diskusijama kazali sve ono što krasi gospođu Petrušić. Samo ću napomenuti da mi je veliko zadovoljstvo da konačno jednu ženu biramo na ovakvu funkciju, da mi je veliko zadovoljstvo to što gospođa Petrušić dolazi iz Dimitrovgrada, jer sam Kruševljanin i znam koliko odgovorno ljudi iz Kruševca obavljaju poslove koji su im povereni ovog trenutka, i znam koliko ljudi u malim sredinama moraju da se dokažu da bi bili izabrani na javnu funkciju u Republici Srbiji. Malo ću govoriti o diskriminaciji, pošto je bilo mnogo govora kada je reč o temi diskriminacije. Diskriminacije je izvor nasilja i kao takva ona je društveno neprihvatljiva, a sa nasiljem i diskriminacijom suočavamo se svakog dana. Zakon o zabrani diskriminacije je putokaz za izlaz iz mraka i to je izbor svetlosti u svakom društvu, pa tako i u našem. Svakako da ovaj zakon obezbeđuje progres države, društva, Srbije. Zakon o zabrani diskriminacije je garancija slobode, solidarnosti, socijalne pravde, to je zakon koji je mera i garancija vlasti, ali i ograničenje svake vrste samovolje svakog pojedinca. Ovaj zakon predstavlja jedinstvo ekonomskih, političkih, socijalnih i kulturnih potreba i zahteva našeg društva, koje su konačno pretočene u normu. Da li će nas na glasanju biti malo više od 126 i 127? Iskreno verujem da hoće. Iskreno verujem da svako danas shvata značaj posla koji će obavljati gospođa Petrušić. Pozivam vas da ne robujemo predrasudama, političkim stegama, stranačkim, političkim i partijskim stegama i okovima i da na zabranu diskriminacije ne gledamo kao na partijsku i stranačku kategoriju, već kao na socijalnu kategoriju, pre svega na vrednosnu kategoriju i vrednosni standard kome težimo i koji želimo da dostignemo. Hoću da se osvrnem i na diskusije koje sam čuo u sali. Bile su vrlo zanimljive. Ono što mi smeta i što mi je zaparalo ušli jeste rečenica jednog mog kolege – ljudi i žene. Mislim da ko god razmisli u ovoj sali i ko god čuje rečenicu – ljudi i žene, shvata zbog čega svakom čoveku u Srbiji i na svetu ta rečenica smeta. Smeta mi rečenica – vaš i moj čovek. Nije gospođa Petrušić ni moj ni tvoj čovek, ona je čovek svih građana ove zemlje i ona će štititi prava svih ljudi u ovoj zemlji. [[Aplauz]] Bile su neke interesantne diskusije na koje moram da se osvrnem. Bio je prvo poziv – da li mora baš 10 godina da obavlja posao kandidat za Poverenika, može i nešto malo manje. Ako na početku primene zakona neko pokaže spremnost da ga odmah na početku prekrši, šta da očekujemo od ljudi koji sa pištoljima zaustavljaju vozove da bi pretukli dečaka, šta da očekujemo od ljudi koji pucaju iz pištolja na fudbalskoj utakmici ili u kafiću u Čačku, kao da je to strelište? Onda kaže – mogao je kandidat za Poverenika, odnosno kandidatkinja, da dođe malo u ovu salu i da porazgovara sa nama. Ne može. Poslovnik je poprilično ograničavajući i kaže da ne može, ali svih 250 poslanika, svi zainteresovani kandidati su mogli da dođu na Odbor za ustavna pitanja. Moglo je 250 poslanika, ako je pokazalo želju, da se izjasni da želi da prisustvuje Odboru za ustavna pitanja. Siguran sam da bi gospodin Veljko Odalović obezbedio da Odbor za ustavna pitanja imamo u ovoj sali, pa ovde lepo preko puta nas da sednu svi kandidati koji žele to da budu i onda da se lepo porazgovaramo, ispričamo sa njima, u skladu sa Poslovnikom. Postavlja se pitanje – šta je mera zakona? Pravda i pravičnost su mera svakog zakona. Moć zakona utvrđena je Ustavom, a ograničena je slobodama i pravima građana i to posmatrajte kao tas, na jednoj strani imate Ustav, na drugoj strani slobode i prava građana. Kada tu vagu dovedete u jednu horizontalu, u jedan savršen sklad, doneli ste zakon koji savršeno odgovara potrebama jednog društva. Kantar svakako postoji i ubuduće svako onaj ko se sa aspekta kršenja Zakona o diskriminaciji zaduži biće kantar na kome će moći i da se razduži, i biće onaj ko će na tom kantaru moći da premeri njegovu grešku. Apsolutno sam uveren da će taj posao gospođa Petrušić obavljati odgovorno, savesno, stručno i profesionalno, bez ikakvih partijskih i političkih primesa. Kada govorimo o Zakonu, Zakon koji smo doneli o izboru Poverenika ne služi da ulepša stvarnost, ne donosimo ga idealizacije radi. Donosimo ga radi buduće stvarnosti za koju želimo da bude bolja i kao takav zakon sadrži volju većine koja je uvek jača od volje pojedinaca. To je tako bilo od vajkada, od kada se donose zakoni u civilizovanom svetu, uvek je volja većine bila iznad volje pojedinaca i bilo je prepušteno volji većine dadonosi zakone. Ovaj zakon koji donosimo mora da bude savršeniji kako u ideji, tako i u ostvarenju. Često su se u istoriji Srbije donosili zakoni koji su bili mnogo savršeniji u ideji nego u realizaciji i ostvarenju. Cilj nam je da ovaj zakon i u ideji i u ostvarenju bude istovetan, da se maksimalno približi idealu pravičnosti i pravednosti. Apsolutno sam uveren da će izborom uvažene gospođe Nevene Petrušić ovaj cilj da zakon bude jednako savršen i u ideji i u ostvarenju biti ostvaren, jer mislim da smo našli jednu ličnost koja će to moći da sprovede u praksu i u delo. Zahvaljujem se. [[Aplauz]]
Lepo.
Hvala.
Reč ima gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS svoj stav o Povereniku za diskriminaciju iznela je u vreme kada smo govorili o Zakonu protiv diskriminacije, koji je ovde usvojen pre nekoliko meseci. Govorio je i kolega Krasić, dobrim delom, o tome. Neću to da ponavljam, ali želim da skrenem pažnju zašto to tako mislimo i zašto smo to tako tada tvrdili, naravno i danas se ništa nije promenilo. Najpre, imamo Ustav Republike Srbije koji garantuje svim građanima Srbije sva ljudska i manjinska prava iz korpusa ljudskih prava, koja postoje u najsavremenijim evropskim državama i demokratijama. Mislimo da je to dovoljno, naravno, u smislu da su sva ta prava, i ljudska i manjinska, na neki način regulisana određenim zakonima, ali zakonima koji su, izvinite, ozbiljniji od ovog zakona. Jer, ako imate zakon, odnosno mi imamo zakon i imaćemo nakon ove sednice i tog poverenika za diskriminaciju, a kakve su nadležnosti tog poverenika? Mogu da kažem da ih nema. Postoje te nadležnosti u Zakonu, ali te nadležnosti ne obavezuju nikog, faktički nikog. Naravno, navešću nekoliko primera tih tzv, kako ih zovete, nezavisnih regulatornih tela, na koji način oni rade svoj posao i koliko su zapravo uzaludan posao. Sada, ne mislim ništa loše i niša lično protiv bilo kog imena koje ću spomenuti kroz funkciju koju obavlja, na osnovu određenih zakona. O čemu se svojevremeno pričalo, pisalo, postigli smo vrhunac demokratije kada smo kao nezavisno regulatorno telo izabrali Savet za borbu protiv korupcije? Taj savet, odnosno Verica Barać na čelu tog saveta, počela je ozbiljno da se bavi korupcijom, počela je da proziva državne funkcionere, počela je, da, da, govorim o Savetu, gospodine Novakoviću, a kasnije ću o Agenciji. Kada je gospođa Barać, verovatno, počela da smeta nekima iz vlasti, jer ih je puno pominjala, jer je pominjala i imena nekih ministara i drugih funkcionera, njihovu umešanost u neke afere, kada je pokušala da pokrene, odnosno da podrži gospodina Todorovića kao tada predsednika Odbora za bezbednost u raskrinkavanju afere ''Luke Beograd", pa "Večernjih novosti", i pre toga nekih, vi ste onda shvatili da vam ne treba baš toliko nezavisno regulatorno telo, pa ste onda u nekom međuvremenu doneli Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije, pa ste onda, ne znam, ni danas ne mogu kao pravnik, pre svega, da razumem kako je i šta, i u kom je sad statusu taj savet, a sad poslove Saveta obavlja Agencija za borbu protiv korupcije, na osnovu opet zakona, i ovo prvo je bilo na osnovu zakona. E, sada, kako Agencije za borbu protiv korupcije funkcioniše? Opet smo imali sve novine prepune hvalospeva o gospođi Zorani Marković, ako sam dobro zapamtila da se gospođa tako zove i, o njoj nismo lično raspravljali, niti ćemo sada, ali je obećavala najoštriju borbu protiv korupcije, neće biti povlašćenih, jedva čeka da zasuče rukave da se uhvati u koštac sa kriminalom, sa korupcijom. Prvi ispit na kome je ta agencija pala jeste sukob interesa! Prvi ispit na kojem ste pali svi vi iz vladajuće većine, jer ista vladajuća većina je u i Skupštini Srbije i Skupštini Vojvodine, jeste što ste dozvolili, vi kao vlast, da Skupština Vojvodine derogira i Zakon i nadležnosti Agencije za borbu protiv korupcije, tako što su funkcioneri koji žive na teritoriji AP Vojvodina rekli – za njih ne važi zakon, oni hoće da budu, recimo, i predsednici opština i pokrajinski poslanici ili već koje su funkcije u pitanju. I, oni su doneli nekakvu odluku, ne znam ni kako to može da se nazove, zapravo, kao pravnik znam da to uopšte ne može da se donese, da ne postoji nijedan akt kojim može da se stavi zakon van snage, osim zakona. Dakle, zakon može da stavi van snage neki zakon ili odredbe nekog zakona. I, to je očigledno prihvaćeno. Sada, opet, tako čitamo u novinama kojem funkcioneru to jeste dozvoljeno, a kome nije, ali je to apsolutno ismevanje te značajne funkcije. Apsolutno, nesporno značajne funkcije, kao što je bila značajna i funkcija Verice Barać. Izvinjavam se što sada govorim imena, ali pošto govorim zbog javnosti i građana Srbije onda je svima sigurno bliže kada pomenem ime, nego kada pomenem Agenciju ili funkciju o kojoj je reč. Šta imamo kada je u pitanju Državni revizor? Nije bilo spora da treba da postoji Državni revizor, da treba da postoji Zakon o Državnom revizoru. Donet je taj zakon i prošlo je, iii.. mnogo, mnogo vremena. Prekoračen je rok iz zakona dok je konačno izabran Državni revizor, pa onda, jedan dug period Državni revizor nema kancelarije, Državni revizor nema kompjuter, Državni revizor nema sa kim da radi. Uradi Državni revizor jedan delić svog posla, delić, sam je rekao ovde u parlamentu, da je svega jednu četvrtinu posla, koji je trebalo da uradi, završio. Videćemo kakva će biti sudbina i tih prekršajnih prijava koje je podneo. Najavljivao je i krivične prijave, pa ih nije podneo. Vi ovde kao vladajuća većina, niste dozvolili da narodni poslanici raspravljaju o Izveštaju Državnog revizora. Izmislili ste onu varijantu kada narodni poslanici mogu da postavljaju pitanja predstavnicima Vlade, odnosno predsedniku i ministrima, i onda ste vi iz vladajuće većine iskoristili tu sednicu da postavite nekoliko pitanja vezanih za Izveštaj revizora, da bismo sutradan u medijima pročitali kako su narodni poslanici raspravljali o Izveštaju revizora. Što, naravno, nije tačno! Recimo, poslanici SRS su toga dana mogli samo dva puta po pet minuta da postavljaju pitanja. Da je to bilo na dnevnom redu, onda bismo imali sat i 27 ili 28 minuta da govorimo o tome. Vi sami radite nešto suprotno od onoga što tvrdite u vreme kada donosite zakon. Kada je donošen Zakon o Revizoru, onda su se svi zaklinjali, u međuvremenu, dok revizor nije počeo da radi bar ovo što je do sada uradio, onda smo svaki dan i na svakom mestu mogli da slušamo – kada državni revizor počne konačno da radi, onda više neće biti nikakvih problema. Znaće se onda ''ko kosi, a ko vodu nosi''. Znaće se onda gde ide svaki državni dinar, odnosno svaki dinar građana Srbije, jer pare u budžetu su, zapravo, pare građana Srbije, koji po osnovama, koje jesu u skladu sa zakonom, pune taj budžet. Međutim, kada dođe do onog konkretnog, vi tu nekako povučete ručnu, nemate više volje da se ozbiljno bavite takvim poslom. Dozvolite, mogu da sumnjam i možemo da sumnjamo, da je to zato što u nekom momentu, kada bi ta nezavisna regulatorna tela počela ozbiljno da rade da su prepreke u tome što u toku svog posla moraju da kažu gde je pogrešio jedan ministar, a gde je predsednik Vlade, koji je prekršio zakon, koji je napravio prekršaj, koji je krivično delo itd. Onda tu nema više mesta za dalji rad. To je utisak koji stiču u SRS i mi imamo taj utisak. Tvrdimo da je to tako, ali takav utisak imaju i građani Srbije. Opet imamo problem sa Državnim revizorom. Sada treba da radi reviziju poslovanja javnih preduzeća. Opet, čovek, kuka da nema sa kim da radi. Dajte više, zaposlite koliko treba. Govorili smo o tome i kolega Krasić je posebno govorio kao predsednik Odbora za finansije. Dajte da se stvore uslovi da konačno Državni revizor ima onoliko službenika koliko on tvrdi da mu je potrebno da taj svoj posao radi. Dajte im i pristojne plate, jer, ako dobro budu radili taj posao, te plate će, kolike god da su, i te kako da se isplate. Vi imate konsenzus za rešavanje takvih problema i u ovom parlamentu, ali vi to nećete. Bar pokazujete da nećete, da to ne želite. Imamo slučaj Poverenika za informacije od javnog značaja, gospodina Šabića. Da li se sećate koliko je taj čovek, to je već godinama, kukao u javnosti, opet nema uslova za rad, nema prostorije, nema platu, nema mogućnost da zaposli ljude. Konačno, kada se steknu takvi neki uslovi, kada čovek počne da radi, opet isti problemi. Iz medija opet saznajemo da gospodin Rodoljub Šabić ne može da dobije informaciju ni od određenih ministara, ni ministarstava, ni javnih preduzeća itd. Obesmišljava se potpuno funkcija na koju je on biran i nije bitno da li je to Rodoljub Šabić ili je neko ime, govorimo o Povereniku za informacije od javnog značaja. Onda, imamo Zaštitnika građana, gospodina Sašu Jankovića i opet je nebitno kako se zove. Volela bih da nam neko od vas kaže šta je to gospodin Saša Janković uradio kao Zaštitnik građana, na koji način, koliko građana, kojeg građanina je on zaštitio, koje pravo kojeg građanina je on zaštitio. Opet ne želim da govorim o Saši Jankoviću, niti bilo šta loše za njega lično, ali, jednostavno, takve su okolnosti, takva je politička klima da vi ne dozvoljavate da senka padne na nekoga ko je deo vladajuće većine, i vladajuće koalicije i vlasti u Srbiji. Ne možete vi biti bogom dani i ne može biti bezgrešni. Nadam se da se slažete sa tim. Imamo predsednika države koji najavljuje u nekoliko navrata ozbiljnu borbu protiv korupcije, ozbiljnu borbu protiv kriminala i onda kada Dragan Todorović, kao srpski radikal, na Odboru za odbranu i bezbednost, nakon pojavljivanja pisma Borisa Tadića koji poziva sve državne organe da krenu u borbu protiv korupcije, traži da se sazove Odbor sa takvim dnevnim redom, onda ima opstrukciju iz DS i ima zahtev i konačno razrešenje sa te funkcije. Zašto vam smeta ako neko ko nije iz vaše političke opcije hoće da vam pomogne da se borite protiv korupcije i kriminala? Izvinite, mi mislimo da to znači da vi to iskreno ne želite. Drugačije ne može da se tumači. Ovde je bilo reči, koleginica Trivan je pričala o raznim oblicima diskriminacije, ne želim da izazivam repliku, ali samo da podsetim šta smo to danas ovde čuli, zbog kojih je bilo neophodno da se donese ovaj zakon, pa onda da se bira Poverenik za diskriminaciju. Onda je koleginica pričala o diskriminaciji prilikom zapošljavanja, diskriminaciji zaposlenih, diskriminaciji žena, diskriminaciji starih ljudi, diskriminaciji ljudi u ruralnom području. Izvinite, šta može Poverenik kojeg ćete da izaberete da uradi kada su u pitanju ove diskriminacije? Sve ovo što je nabrojala koleginica Jelena Trivan jeste diskriminacija države prema ovim grupacijama. Evo kako. Objasniću vam. Ako postoji diskriminacije protiv zaposlenih ili prilikom zapošljavanja, a postoji, u smislu, kada dođete da se zaposlite da vas pitaju – koliko imate godine, da li ste udati ako je u pitanju žena, da li imate svoje vozilo, ono što nema veze sa onim što je vezano za radno mesto i poslove koje treba da obavljate. Ovde smo pre nekoliko dana čuli da su u jednom ministarstvu u okviru smanjenja republičke administracije otkaze dobile tri ili četiri trudnice. Ili, ako znamo da je u lokalnim samoupravama i državnoj administraciji u okviru primene ovog zakona koji ste doneli, o smanjenju broja zaposlenih u republičkoj administraciji, u celoj Srbiji prisutno da otkaze dobijaju ljudi koji ne pripadaju partijama koje su na vlasti u nekoj opštini ili ne pripadaju partijama koje vrše republičku vlast. Ti ljudi dobijaju otkaze, a istog dana ili dan ranije, imate koliko god hoćete takvih primera, zapošljavaju se ljudi koji su partijski, koji partijski pripadaju onima koji vrše vlast, ali ih primaju, ako je zakon rekao, na određeno vreme, odnosno ugovorom, da bi ih kasnije preveli u stalni radni odnos. To jeste svojevrsna diskriminacija. Nažalost, ovaj vaš poverenik tu ne može ništa da uradi. Ovo je nadležnost Zakona o radu. Ovo je nadležnost ministarstva koje je resorno nadležno za primenu Zakona o radu i ovo je, pre svega i najviše od svega, nadležnost određenih sudova. Kada je u pitanju diskriminacija, kako reče koleginica, prema starim licima, pa, nema veće diskriminacije nego ovo što ste obmanuli penzionere pre dve godine i što se ne držite obećanja da penzionerima usklađujete penzije onako kako ste im obećali. To je najveća diskriminacija. Da li može gospođa Nevena Petrušić, kada je izaberete, da se bori protiv takve diskriminacije? Ne može. Nema nadležnosti i ne može i niko je neće ni pitati za tako nešto. Govorila je koleginica o diskriminaciji žena u okviru porodica, dece, takođe. Da li može gospođa Nevena Petrušić, makar bila 50 puta bolja od onoga što ste je vi ishvalili, nešto da uradi protiv te i takve diskriminacije? Ne može. Slažete se, ne može. Ko može? Nadležni državni organi. Nadležni državni organi su u ovom slučaju Centar za socijalni rad kao deo Ministarstva za rad, zapošljavanje i boračka pitanja, sudovi, tužilaštva, MUP. Ti organi moraju da rade svoj posao i onda nećemo imati potrebu za ovim poverenikom. Sve ovo govorim da bih vam objasnila zbog čega smo bili i protiv ovog zakona i protiv postavljenja ovog poverenika. Dakle, ne daj bože da nismo protiv diskriminacije svake vrste i da nismo za zaštitu svakog ko je diskriminisan po bilo kom osnovu. Apsolutno jesmo, ali smo mislimo da način nije dobar i da nije dovoljno iskreno to što vi takvu diskriminaciju, odnosno zaštitu protiv takve diskriminacije pokušavate da sakrivate nekakvim kvazidemokratskim institucijama ili demokratskim, ako tako hoćete, umesto da se insistira da nadležni organi rade svoj posao. Zaštita ljudi u ruralnom području koji su, kako reče koleginica, diskriminisani, opet, ako postoji diskriminacija, onda je to diskriminacija od strane države i od strane lokalnih samouprava. Kako ti ljudi u ruralnim područjima mogu biti diskriminisani u odnosu na urbana područja? Tako što nemaju asfaltirane puteve. Da li će to Nevena Petrušić da uradi? Ne može. Zato što nemaju vodovodnu mrežu, kanalizacionu mrežu, telefonske linije, dostupne mobilne telefone, kablovske televizije. Sve to jeste svojevrsna diskriminacija i strašno je da građani svakog našeg sela nemaju isto što imaju u gradu, ali nemaju, ali Poverenik ne može to da im omogući. To može država. To može ministarstvo koje ima pare, koje drži NIP, to može lokalna samouprava, a ovaj poverenik može samo da konstatuje i pitanje je da li bi to i prihvatila gospođa Petrušić kao diskriminaciju ljudi koji žive u ruralnim, odnosno seoskim sredinama. Slažem se sa gospođom Trivan da to jeste diskriminacija i jeste obaveza države da reši i taj problem takve diskriminacije. SRS je protiv diskriminacije u ovom društvu i u ovoj državi, protiv diskriminacije svake vrste. SRS se zalaže da nadležni državni organi rade svoj posao samostalno, nezavisno bez, političkih pritisaka, bez partijskih pritisaka, da MUP radi svoj posao, tužilaštva da rade svoj posao, da sudovi rade svoj posao i da jedinice lokalne samouprave budu servisi građana, da predstavnici ministarstava rade svoj posao onako kako im zakon propisuje, čak i loši zakoni a mnogo je, prema mišljenju SRS, loših zakona ali, kakav god je, zakon je da se primenjuje i to da se primenjuje jednako za svakog i da su svi isti pred zakonom. E, kada bismo to postigli onda bi Srbija bila pravna država, onda bi bile ili zanemarljive ili ne bi postojale te diskriminacije protiv kojih pokušavate da se borite na pogrešan način, zato što vi izborom Poverenika za diskriminaciju abolirate neke druge organe koje sam spominjala, nadležne državne organe koji su jedini pozvani. Dakle, ne možete vi da imate neki organ koji ima nekakva ovlašćenja ako nema sankcije. To jednostavno ne znači ništa. Znate dobro i dok nije donet ovaj zakon o Agenciji za borbi protiv korupcije, videćemo, pominjala sam ga na početku, kako će se on, u suštini, primenjivati sad kad se objave podaci te agencije, itd, ali smo videli dok je bio Savet koga obavezuju te ''no, no'' primedbe, nekakve javne ili tajne opomene, koga to obavezuje. Onaj koga to obavezuje ima toliko morala da nikada sebi neće dozvoliti da dođe pod takvu normu da mu bude izrečena nekakva mera ili neka opomena. Govorili ste o tome kako je mišljenje nevladinih organizacija i ovom kandidatu i o nekim drugim kandidatima koji su bili na prethodnoj sednici. To je sa aspekta SRS pogrešan stav. Zašto bismo vodili računa o tome šta nevladine organizacije misle o nekom koga bira Skupština. Naravno, uopšte kada se spominju nevladine organizacije svakog građanina Srbije asocira na Sonju Biserko, Natašu Kandić i te omražene likove u Srbiji, ali čak i da su u pitanju neke druge nevladine organizacije više ne znam koje su to. Sada bih rekla humanitarne, pa se, onda, setim Katarine Rebrače. Jednostavno i to je dokaz, i te nevladine organizacije koje su i te kako vladine, ali ne Vlade Republike Srbije. U odnosu na Vladu Republike Srbije jesu nevladine, ali su i te kako vladine u odnosu na neke druge vlade koje ne misle baš dobro građanima Srbije. Zato, što se nas srpskih radikala tiče, nije vam neki argument to koliko nevladinih organizacija podržava ili ne podržava ovaj predlog. Primetili ste da o kandidatu gospođi Neveni Petrušić nisam govorila, kolega Krasić je rekao nekoliko rečenica i to više kao o koleginici iz studentskih dana, ali zašto? Zato što mi retko govorimo o imenu i prezimenu kada je u pitanju neki predlog, osim ako je u pitanju neki drastično loš izbor vladajuće većine onda iznesemo argumente zbog čega je to tako loše, ako nije takav slučaj onda uglavnom ne govorimo o imenu i prezimenu koje je predloženo jer to nama nije ni bitno, to je vaša stvar, vas koji ste vlast, koji ste vladajuća većina. Vi predlažete, vi birate. Baš vas briga šta mi mislimo o tome, je l' tako? Tako je. Pa, i ako vas je i briga, izvolite, birajte sami, preuzmite odgovornost, u svakom slučaju. Zašto još ne želimo da govorimo konkretno o tim predlozima? Zato što je za nas neprihvatljivo da vi i za ovog sada poverenika i sve ove poverenike, revizora, itd, koje sam pominjala u toku svoje rasprave, stalno tvrdite, ne znamo zašto, da su to ljudi koji ne pripadaju nijednoj stranci, koji nisu stranački opredeljeni. To jednostavno nije tačno. Ne vidimo zbog čega se vi toga stidite. Da li je Nevena Petrušić formalno član DS, G17, SPS, koje sad sve u vlasti, možda nije, možda jeste. Ali, da nije politički opredeljena i da to jasno ne pokazuje, kao neka od političkih stranaka koje su na vlasti, to je nemoguće. Mi vama to ne zameramo, zameramo vam zašto nas obmanjujete, zašto obmanjujete javnost da se radi o nekome ko je nestranačka ličnost. To vam zameramo. A ne zameram vam ako ste vlast da kažete – da, Nevena Petrušić je, sve ovo, divna, krasna, sve ono što ste pričali o njoj, i uz to je član DS. Zašto se toga stidite? Zašto na taj način omalovažavate ljude koji se bave politikom i koji se opredeljuju stranački? Zašto neko treba da se stidi da kaže– ja sam odličan stručnjak, imam radno iskustvo, imam stručno iskustvo, imam iza sebe takav i takav rad, ali sam član te i te stranke? Zašto neko treba da se stidi toga i da mu to bude smetnja da bude izabran za neko regulatorno nezavisno telo? Ako neko primenjuje zakon i ako zaista radi striktno po zakonu onda nikom normalnom neće smetati zašto pripada ovoj ili onoj stranci, ali nam smeta licemerstvo. Na tome ne insistiramo samo sada, kada god ste govorili o nekom regulatornom telu, o nekom povereniku, o nekoj agenciji i tvrdili nam da to nema veze sa strankama, uvek smo vam govorili da to nije tačno. Ne znam, kako se ne desi za sve ove godine, za ovih deset godina, koliko birate te nestranačke ličnosti, kako vam se ne desi da izaberete nekog simpatizera SRS? Verujte, imamo i pametnih i stručnih i obrazovanih, koji nisu članovi, kao što Nevena Petrušić nije član DS. Znate, neće niko da ulazi u evidenciju članstva i da proverava da li je ova gospođa član nekih od stranaka koje su na vlasti ili nije, ali ne treba ni da krijete tu činjenicu. Još samo dve stvari. Član 28. ovog zakona kaže da Poverenik ne može obavljati drugu javnu ili političku funkciju niti profesionalnu delatnost. Pitanje na koje očekujem odgovor, ako ga znate, naravno, da li će gospođa Nevena Petrušić i dalje biti dekan na Niškom pravnom fakultetu? Znam da nema pravo. Ako se neko bavio toliko godina, decenija, profesionalno naučnim radom, univerzitetski profesor, dekan fakulteta, interesantno bi bilo kada bismo to od gospođe Petrušić mogli da čujemo šta je to motiv da se odrekne takvog svog profesionalnog angažmana, naučnog rada, rada naučnika, profesor na univerzitetu je naučnik, da se odrekne toga a da se bavi ovim poslom koji, nažalost, u suštini ne znači ništa? To, što je gospođa Petrušić radila volonterski u tom "SOS kanalu" itd, ona ništa više od toga neće moći da uradi ni sada, kao neko koga će na ovu funkciju, na ovo mesto, postaviti Narodna skupština, nema više drugih nadležnosti. Isto, kada se neko požali da kaže da mu je povređeno neko pravo, da je diskriminisan, onda će gospođa Petrušić da mu citira član 41. evo sada ga ja citiram, ovog zakona, kaže – svako ko je povređen diskriminatorskim postupanjem ima pravo da podnese tužbu. Da li je moguće da će neko ko je doktor pravnih nauka da se bavi tim i da se odriče svoje karijere da bi nekom, kome je diskriminatorskim postupkom povređeno pravo, rekla – možeš da podneseš tužbu, zato što ti je povređeno pravo? Malo nelogično, morate da priznate. Naravno, gospođa Petrušić ima pravo da bira. Ali, sada ja pitam vas – vi ćete da birate, takođe, nesporno, vaše pravo. Mi nećemo glasati, kolege, tako da odmah raščistimo to. Šta vas pitam – ovo je drugi pokušaj da se bira Poverenik? Danas smo čuli sve najlepše i mnogo pozitivnih stvari o gospođi Neveni Petrušić. Pitanje, zašto, a imali smo jedan propao pokušaj izbora Poverenika, odnosno kako je moguće… (Uzvici: Nismo!) Nismo?! Ovo je izbor Poverenika? A, nije bio na Odboru, pa propao pokušaj? Predlog, naravno. Imali ste jedan predlog koji nije prošao. Pa, nemojte sada da obmanjujete javnost, jer je to bilo na Odboru, koleginice Čomić, nije bilo u ovoj sali. Nije bilo u direktnom prenosu, pa građani ne znaju. Dakle, dobro, vi ćete da replicirate, pa ćete da kažete – nije sporno. Evo, ipak pitam, pošto je rok za izbor Poverenika bio 1. mart, rok je prošao a bio je na Odboru za ustavna pitanja, je li tako – tako je, zašto tada niste, odnosno gde vam se krila gospođa Nevena Petrušić tada, i zašto tada niste izišli sa tako idealnim predlogom? Tako ste je danas opisali i uopšte neću da dovodim u pitanje ništa od toga što ste rekli za gospođu Petrušić. Ako je zaista sve tako, onda prvo pitanje za vas je – gde vam se krila do tada, kako je tada niste predložili? Pitanje za nju, javno je pitam – da li misli da je dobro da svoju karijeru naučnika, profesora Univerziteta, dekana, zameni ovim poslom koji, tvrdimo, nema nikakvu funkciju, nema nikakvu svrhu? Dakle, verujemo mi da je gospođa Petrušić borac protiv diskriminacije. To je pokazala baveći se nekakvim humanitarnim poslovima, preko ovog svog profesionalnog, zvaničnog, stručnog angažmana, ali bi trebalo da zna da joj ovaj zakon ne daje nikakva posebna ovlašćenja. Još jedanput apelujemo – vi ste vladajuća većina, angažujte se da oni koji vrše vlast, u izvršnoj vlasti, u sudskoj grani vlasti, da rade svoj posao i da ga rade u interesu građana. Pozivali smo vas i juče. Zamolili smo vas da tražite od nadležnih organa da zaštite građane Aranđelovca, jer njih ni gospođa Petrušić ovih dana ne bi mogla da zaštiti od najezde, od najgrublje agresije jedne političke partije, za koju još niko ne zna odakle se finansira, a zove se nekakva "Napredna stranka". Niko ne zna odakle se finansira. Tražili smo od Revizora, evo opet se vraćam na Revizora, da utvrdi kako se finansiraju sve političke stranke u Srbiji, odakle pare svakoj političkoj stranci u Srbiji. Verovatno mu ne bi bio veliki problem da utvrdi kako se finansiraju stranke koje se finansiraju iz budžeta, neke verovatno i mimo budžeta. Pričao ovaj Stanko Subotić Cane o tome – o Šarićevim parama, o svojim parama, o Miškoviću i o Beku. Mnogo para se vrti oko političkih partija, nekih, naravno, a sigurno je pod najvećom sumnjom i pod najvećim pitanjem kako može da se finansira stranka koja iz budžeta Srbije ne dobija ni jedan jedini dinar? Sada, kada bi ovaj vaš revizor svoj posao radio onako kako mu piše u zakonu – mi bismo, vi biste, svi bismo i javnost Srbije bi do sada imala odgovor na to pitanje. Iz takvih razloga, dakle, iz konkretnih primera o kojima već pola sata pričam – mi ne verujemo ni u ovu instituciju, ni u ovaj zakon, ni u iskrenu nameru vladajuće većine, ni da se bori na pravi način protiv diskriminacije. Sada opet ne govorim o onim diskriminacijama o kojima ste vi govorili, naravno, jer protiv svake diskriminacije moramo najoštrije da se borimo i da joj se suprotstavimo, ali sam ilustrovala primere koje je koleginica Trivan ovde navela i pokazala vam – da zapravo država diskriminiše građane. Država diskriminiše i invalidna lica, jer im ne dozvoljava, ne omogućava u dovoljnoj meri da se zapošljavaju, jer ne obavezuje u dovoljnoj meri da imaju pristup. Koliko danas ustanova, evo u gradu Beogradu, da ne kažem u celoj Srbiji, ima onaj prilaz za invalidska kolica, koliko? Nažalost, nedovoljno – a nedovoljno je, čim nemaju svi. Tu moramo, a tu ne može, odnosno Poverenik može svaki dan da piše, tj. da prolazi pored neke opštine, na primer, i da u toj opštini nema onog spusta za invalidska kolica, kome će da piše – predsedniku opštine, kaže "baš me briga" i baci u korpu? Dakle, nema nadležnosti, nema mogućnosti da ga natera. Zato, gospodo iz vladajuće većine, naterajte svoju vladu, vi ste ih birali, naterajte ih da svoj posao rade ozbiljno, svako ministarstvo. Naravno, to podrazumeva da ćete naterati i lokalne samouprave tamo gde vršite vlast i mi gde mi vršimo vlast, i sve stranke koje vrše vlast u lokalnim samoupravama – da se najoštrije bore protiv svake vrste diskriminacije. To kao stranke možemo i moramo i svojim javnim nastupima, mi jedino tako i možemo, ali je i to dovoljno od stranaka – pa ne bi moglo da se desi ono što se desilo pre nekoliko dana, pre tri dana, u Leskovcu, kada je opet Odbor Srpske napredne stranke pričao kako je romska populacija nemoralna grupacija, kako su oni to rekli, zato što se rano udaju i rano žene. Dakle, postoji mnogo način da pokažemo i humanost i borbu protiv diskriminacije, a oni koji vrše vlast, oni koji su izvršna vlast, oni koji su sudska grana vlasti, oni su ti koji ne samo "treba", nego koji "moraju". A, vi, kao vladajuća većina, možete da ih naterate – moraju da se suprotstave i svakoj vrsti diskriminacije u društvu i da se ozbiljno pozabave borbom protiv svake korupcije i kriminala. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala vama. Pošto na listama poslaničkih grupa nema više prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? (Da) Počećemo od gospođe Judite Popović, a preostalo je vreme dva i po minuta.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, nama iz LDP je zaista drago kada vidimo koliko ste ponosni što je donet Zakon o zabrani diskriminacije, pogotovo što smo dali veliki doprinos i uz našu podršku je taj zakon i izglasan, sa tesnom većinom od 127 glasova ''za''. Jako nam je drago što je uopšte taj zakon stigao na dnevni red Skupštine, što je uopšte ova skupština raspravljala o tom zakonu. Smatramo da je to bilo izuzetno hrabro od strane vladajuće koalicije, barem od onih koji su podržali taj zakon. Međutim, očigledno da ste na više nemate hrabrosti da se taj zakon i dalje podrži u takvom obliku i da se sprovodi kako bi trebalo da se sprovodi. Taj drugi korak je u stvari izbor Poverenika. Očigledno da tu ima problema i očigledno da tu nema političke volje. Ne ulazeći više u političke razloge i bilo koje druge razloge, mogu samo jedno da vam kažem, smatram da ničija ni biografija ne može da pokrije tu činjenicu da vi u sledećem koraku niste imali ni dovoljno snage, ni dovoljno hrabrosti da ovaj zakon podržite u celosti.
Zahvaljujem, gospođo Popović. Reč ima gospodin Miroslav Markićević, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija.
Poštovani gospodine potpredsedniče, ja sam potpredsednik poslaničke grupe, nije ni bitno. U polušali i u poluzbilji da kažem da što se tiče ove diskriminacije, otprilike, da smo mi od nekih poslanika diskriminisani, neki mogu da govore sa govornice, neki ne, ali dobro, ''nije greda'', što kaže narod, nije ništa strašno. Zapravo, želim u ovom preostalom vremenu, smatrajući da je to važno za građane Srbije koji gledaju ovaj prenos, kažem nekoliko reči, tako da postajem sve uvereniji da je bilo potrebno ovo što sam rekao, da ovo nisu samo formalne stvari koje sam rekao, tako da sad kažem građanima otvoreno da mislim da se ovde trgovina izjalovila, pošto je ovo otprilike politički interes i stranački. Da je bilo obećano LDP ovo mesto, pa pošto je LDP i nevladine organizacije predložile kandidata koji formalno-pravno ne ispunjava uslove, e, onda smo došli gde smo došli. Upravo, zbog toga sam govorio da je trebalo da se stvore uslovi, da se stvori klima da kod ovakvih funkcija gde se bira ''Poverenica za zaštitu ravnopravnosti'', dakle, Predlog same odluke vrši diskriminaciju. Mi ne biramo ''poverenika'' nego ''poverenicu''. Prema tome, Predlog odluke trebalo je da glasi – Predlog odluke o izboru ''poverenika'' ili ''poverenice'' za zaštitu ravnopravnosti. Iz tog razloga, ako su kod gospodina Miletića bili neki formalno-pravni razlozi, da li ima deset godina ili nema, onda su i ovo formalno-pravni razlozi. Zato sam vas zamolio da povučete ovo, da se izvrši neka shodno ograničavajuća, po Poslovniku, kako kaže gospodin Milivojević, što je, naravno, diskriminacija, on i priznaje zašto je Poslovnik ograničavajući, neka kažu svi poslanici i poslaničke grupe šta misle, da ga povučete i da se onda iduće sedmice, isto po hitnom postupku, stvori atmosfera da se za ovakvu funkciju stvore uslovi, i politički, i ljudski i poslovnički, da svi glasaju. I, onda, da damo poruku građanima da ovo neće biti jedna od more funkcija i nekih agencija, koje smo ovde izabrali kako smo izabrali, neko glasao, neko nije, nego da građani zaista od toga imaju neke koristi. Jer, smatram da sve zakone koje ovde donosimo ne donosimo valjda samo zato, gospođo Popović, što je to neko tražio iz Evrope, nego zbog nas samih, zbog građana Srbije. Tačno je, kako vi kažete, da je uslov za skidanje viza bio i donošenje Zakona o zabrani diskriminacije. Da je bar samo taj zakon. Uslovi su i mnogi zakoni koji nisu na interesu građana. Ovo su očigledno u interesu građana. EU je, zašto to da ne kažemo, ispoštovala svoje obećanje i skinula vize građanima. A, šta smo mi uradili? Šta je uradila Vlada Republike Srbije? Da li vi, gospođo Popović, znate? Verujte, ne treba ovo da vam bude razlog za repliku, dobronamerno vam kažem. Procenat građana koji putuje u Evropu pre skidanja viza i sada kada su skinute vize jeste isti. Šta to govori? Dakle, EU makar po tom osnovu više ne diskriminiše građane Srbije, dozvoljava im da slobodno putuju, ali ih diskriminiše Vlada Republike Srbije svojim lošim radom, niskim standardom građana Srbije. Oni nemaju novac da putuju. Šta ima koristi 90% građana Srbije što su skinute vize? Kakve oni koristi imaju od toga, na papiru, kad nemaju novac da putuju? Nemaju novac da se prehrane. Još nešto, žao mi je gospođa Čomić nije ovde. Prihvatam pohvale koje je uputila na račun Nove Srbije. Znate, mi smo doneli neke zakone o ravnopravnosti polova, odnosno o ''ravnomernoj zastupljenosti polova u javnim poslovima'', to se tako zove, a čitaj – žena. Onda se ovde usaglasimo svi da je jedno Nova Srbija koja je puna, hvala Bogu, lepih i pametnih žena, što želim i drugim strankama, ispoštovala to i ima 33,33% žena, odnosno manje zastupljenog pola. Zašto to nisu uradile druge stranke? Zašto to nije uradila Vlada Republike Srbije? I, da onda budemo uverljiviji i dokažemo građanima da mi ne glasamo more zakona ovde zato što je to neko tražio od nas, nego zato što će to biti dobro za građane Srbije? Prema tome, predlažem DS kao vođi evropskog puta, u ponedeljak je Administrativni odbor, sutra mogu da zakažu Glavni odbor i da, da tako kažem, molim vas da me shvatite pravilno, višak kolega u svom poslaničkom klubu pošalje na neke druge funkcije, a manjak koleginica stavi u poslaničku grupu, kao što je to uradila Nova Srbija. I, da tako dokažu da zaista iskreno zastupaju i misle ono o čemu nama ovde propovedaju i kakve zakone i ovakvu odluku predlažu. Dakle, šta je problem? Uradite to, gospodo, dokažite i onda će građani više da vam veruju. Onda će možda i više građana da bude za brži put i ulazak u EU. Dakle, osnovni je problem što se 80% građana Srbije izjašnjava u svim anketama za EU, za ulazak u EU, za evropske vrednosti, ali što ne veruje glavnim promoterima, ekskluzivnim, samozvanim, evropskih vrednosti, zato što to očigledno iskreno ne zastupaju. Evo vam prilika, gospodo iz DS, u ponedeljak je Administrativni odbor, ja ću da se javim kao član Administrativnog odbora da tražim dopunu dnevnog reda, vi samo dajte spisak žena koje vam fale po broju u vašem poslaničkom klubu i dokažite da ste na evropskom putu. Hvala lepo.
Hvala, gospodine Markićeviću. Izvinjavam se još jedanput, naravno da znam da ste vi zamenik predsednika poslaničke grupe. Reč ima gospođa Gordana Paunović-Milosavljević, ovlašćeni predstavnik SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, Odbor za ustavna pitanja Narodne skupštine Republike Srbije na sednici održanoj 30. marta 2010. godine utvrdio je Predlog odluke o izboru poverenika za zaštitu ravnopravnosti, na osnovu člana 28. Zakona o zabrani diskriminacije i na osnovu člana 183. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. U obrazloženju predlagača se, između ostalog, navodi – Odbor za ustavna pitanja, na sednici održanoj 30. marta 2010. godine, razmotrio je predlog kandidata Gorana Miletića i profesorke doktorke Nevene Petrušić za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Nakon razmatranja biografija i obavljenih razgovara sa predloženim kandidatima odbor je utvrdio Predlog odluke o izboru profesorke doktorke Nevene Petrušić za Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Odbor predlaže da Narodna skupština donese odluku o izboru Poverenika za zaštitu ravnopravnosti po hitnom postupku, u skladu sa članom 165. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, kojim je predviđeno da se u toku sednice Narodne skupštine, izuzetno, može po hitnom postupku na dnevni red sednice staviti predlog za izbor funkcionera na obrazloženi predlog ovlašćenog predlagača. Donošenjem ove odluke obezbeđuju se uslovi za početak rada Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, kao samostalnog državnog organa u čijem je delokrugu rada zaštita građana od svih oblika diskriminacije. Mislim da bi trebalo malo reda u ovu skupštinu da se uvede, gospodine Novakoviću, jer jeste kraj radnog vremena, ali treba malo poštovanja i dostojanstva ove skupštine. Poverenik za zaštitu ravnopravnosti samo formalno nije ovlašćen da kontroliše Narodnu skupštinu, Vladu, sudove i tužilaštva, ali ako kontroliše državnu upravu, ona nije nešto samostalno, izvan Vlade, jer Vlada pokriva sve to. Poverenik za ravnopravnost je, u suštini, državni organ, ali je, sa gledišta odluke koje on donosi i značaja njegovih odluka, vrlo važan paradržavni organ u tom smislu. U organizacionom smislu, kao ustavna kategorija jeste državni organ, ali se bavi pitanjima zaštite ravnopravnosti. Po Zakonu o zaštiti protiv diskriminacije bira se Poverenik za zaštitu ravnopravnosti, od člana 28. do člana 40. Postupak izbora Poverenika smo već čuli, znači, bira ga Narodna skupština, na predlog Odbora za ustavna pitanja. Za Poverenika može biti izabran državljanin Republike Srbije koji ispunjava sledeće uslove: prvo, da je diplomirani pravnik; drugo, da ima najmanje deset godina iskustva na pravnim poslovima u oblasti zaštite ljudskih prava i treće, da poseduje visoke moralne i stručne kvalitete. SRS smatra da je ovaj predlog zakona trebalo još pre šest meseci da dođe u ovaj uvaženi dom, jer po članu 63. Predloga zakona o zaštiti od diskriminacije i članu 61, ovi članovi zakona trebalo je da stupe na snagu još pre dva meseca, odnosno 1. marta 2010. godine. Znači, već u startu kasni. Takođe, SRS se zalaže za ravnopravnost na svim nivoima i bori se protiv diskriminacije. SRS se bori protiv diskriminacije na svim nivoima i Zakon o zabrani diskriminacije, koji je usvojen u ovom uvaženom domu 2009. godine, zabranjuje diskriminaciju po bilo kom osnovu, a naročito po osnovu rase, boje kože, državljanstva, nacionalne pripadnosti ili etničkog porekla, jezika, verskih ili političkih ubeđenja, pola, rodnog identiteta, seksualne orijentacije, imovnog stanja, rođenja, genetskih osobenosti, zdravstvenog stanja, invaliditeta, bračnog i porodičnog statusa, osuđivanosti, starosnog doba, izgleda, članstva u političkim, sindikalnim i drugim organizacijama, po drugim stvarnim, odnosno pretpostavljenim ličnim svojstvima. SRS smatra da se ovaj zakon o diskriminaciji selektivno sprovodi po raznim osnovama. Doneti su zakoni i propisi koji zabranjuju diskriminaciju po osnovu pola, rodnog identiteta, invaliditeta. Međutim, ono što nas prosto opterećuje, to je i razlog zbog čestih ovih problema koje imamo u zemlji sa nasiljem, a to je što se vrši diskriminacija osoba po zdravstvenom stanju. S jedne strane, mediji, i štampani i pisani, puni su raznih obaveštenja i informacija o tome kako se pomaže osobama sa invaliditetom, to je u redu i to treba da se radi, osobama sa genetskim osobenostima, međutim, ni u novinama, a nema ni zakonskih rešenja koja pomažu osobama obolelim. Naročito nema ovde nikakvih principa, niti prevencije psihičkog stanja mladih. Zbog toga se plašimo da će u vreme ove ekonomske krize, nemaštine, siromaštva i sve većeg nasilja deca biti zapostavljena i da će porast kriminala biti na sve većem nivou. Zato se zalažemo da se i ova grupa stanovništva, dakle, osobe koje imaju zdravstvene probleme, reguliše u okviru nekog zakona, a ne da budu diskriminisane. Gospođu Nevenu Petrušić sam upoznala kao predsednik Odbora za rodnu ravnopravnost, učestvovala je u radu dva okrugla stola Odbora za rodnu ravnopravnost, kada se razmatrao Zakon o rodnoj ravnopravnosti. O njenoj stručnosti ne mogu da govorim. Smatram da je njena biografija pravična i istinita, ali mogu da kažem da je ona jedan veliki profesionalac i da se, u okviru ove diskusije povodom Zakona o rodnoj ravnopravnosti, veoma dobro uključila i zauzela, tako da je posledica toga i donošenje ovog jednog od krovnih zakona protiv diskriminacije, znači, Zakona o rodnoj ravnopravnosti. Bila su dva okrugla stola, jedan je bio u Nišu, drugi je bio u Beogradu, a na jednom okruglom stolu u Beogradu bio je i gospodin Saša Janković, Zaštitnik prava građana, čovek koji se bavi svim ljudskim pravima i u okviru tih ljudskih prava su i antidiskriminacioni zakoni. Ono što je on tom prilikom rekao je veoma interesantno. On je ukazao na postojanje diskriminacije pri samom sprovođenju Zakona o zaštitniku građana, kojim je propisana obaveza postojanja pet Zamenika zaštitnika za pet ključnih oblasti, a izabrana su samo četiri, tako da Zamenik zaštitnika građana za ravnopravnost polova pokriva i oblast osoba sa invaliditetom. Takođe, ukazao je na postojanje izvesnih manjkavosti u ovom predlogu zakona o diskriminaciji i izostavljanje nekih normi koje bi na bolji način ukazale da se ovaj zakon implementira u ovoj našoj sredini. SRS smatra, kao jednu spornu tačku, a to je da predlog poverenika ne mora da bude iz oblasti nevladinih organizacija i da gospođi koja je predložena nije to manjak, jer ona iza sebe ima sto nevladinih organizacija i desetak institucionalnih organizacija. Znači, ako bi imala 150, to nije neki plus da bi ona bila izabrana za Poverenika za ravnopravnost. SRS posebno insistira na načelu profesionalnosti, objektivnosti, samostalnosti i nezavisnosti. Nismo sigurni da li će ona ove uslove uspeti da realizuje, jer, kao što smo videli, ona neće biti u svom radu potpuno samostalna. Dakle, ljudi koji moraju ove zakone da sprovedu moraju biti samostalni i nezavisni i to je garancija da postoji volja da se zakoni implementiraju u društvu. Važno da ovaj zakon ne krši ljudska prava i da Poverenik radi pravično i moralno. Srpska radikalna stranka se nada da Poverenik za zaštitu ravnopravnosti ne bude zloupotrebljen u čisto političke svrhe. Sa druge strane, Srpska radikalna stranka je protiv diskriminacije političkih stranaka u odnosu na nevladine organizacije i smatramo da nije neophodno da neka osoba bude iz nevladine organizacije, kako bi bila stručna, moralna i kako ne bi politizovala ovu stvar. Mi nemamo ništa protiv gospođe Nevene Petrušić, ali mi nismo ovlašćeni kao opozicija i principijelno da glasamo za ovaj predlog. Mi nemamo obavezu kao opozicija da se izjašnjavamo po ovom pitanju i smatramo da o ovome treba da odluči vladajuća koalicija koja ima 126, nadamo, se glasova. Diskriminacija, kažem, samo jedan segment ljudskih prava, ali nema efikasnost, jer zavisi od ovih drugih zakona, koji su iznad nje. Protiv smo nasilja i diskriminacije i zato moramo biti oprezni da se to ne bi na neki način diskvalifikovalo. Na kraju, član 21. Ustava Republike Srbije se odnosi na zabranu diskriminacije. Smatramo da, kažem još jednom, Srpska radikalna stranka nema ništa lično protiv gospođe Nevene Petrušić, ali smo mi principijelno protiv ovog zakona, jer izražavamo sumnju, ali nam to ne daje pravo da ne poštujemo zakone. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Pre nego što zaključim jedinstveni pretres o Predlogu odluke, da li predstavnik predlagača, narodna poslanica prof. dr Slavica Đukić-Dejanović, predsednica Odbra za ustavna pitanja, želi završnu reč? (Ne) Zaključujem jedinstveni pretres, a kako smo obavili jedinstveni pretres o Predlogu odluke, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke o izboru poverenika za zaštitu ravnopravnosti. (Judita Popović, narodni poslanik, sa mesta: Replika.) Nemate pravo na repliku gospođo Popović. Po Poslovniku. Izvolite.
Javljam se po članu 104. Poslovnika. Smatram da sam kao potpredsednik Skupštine imala pravo, ako ništa drugo, bar, da se preko mikrofona izjasni predsedavajući o tome da li imam pravo na repliku ili nemam pravo, a ne ovako kroz neku diskusiju za ovim stolom. Inače, javila sam se iz razloga s obzirom na to da je Liberalno demokratska partija prozvana da je napravila neku trgovinu u vezi svog kandidata za Poverenika. Dakle, Liberalno demokratska partija jeste bila formalni predlagač kandidata, međutim, uz Liberalno demokratsku partiju bilo je i 211 nevladinih organizacija koje su podržale ovaj predlog. To je ogromna podrška za jednog kandidata, a to je gospodin Miletić. Ni o kakvoj trgovini se ne radi. Mi smo i tada u prvom pokušaju kada je taj kandidat predložen smatrali da ispunjava sve formalno-pravne uslove, što jeste, imao je bukvalno sve uslove koji su zakonom predviđeni, a to što ima pogrešno tumačenje Zakona o zabrani diskriminacije, to je opet drugo pitanje. Dakle, ostajem pri tome da je Liberalno demokratska partija zaista predložila gospodina Miletića, ali da su uz Liberalno demokratsku partiju taj predlog stavile i nevladine organizacije, i to 211. Hvala.
Nema povrede Poslovnika član 104. Pravo na repliku ne može biti uopšte predmet povrede Poslovnika. Poslovnik se primenjuje jedinstveno i važi za sve narodne poslanike i ne pravi nikakvu diskriminaciju u odnosu na funkciju koju trenutno vi i ja zauzimamo. Ako niste zadovoljni ovim objašnjenjem, u danu za glasanje Skupština će se izjasniti o vašoj ukazanoj povredi.
Ne.
Hvala, dakle, Skupština nema potrebe da se izjašnjava, dao sam dobro obrazloženje. Prelazimo na 93. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O IZMENAMA I DOPUNAMA ODLUKE O IZBORU ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE Primili ste Predlog odluke koji je podnela poslanička grupa SRS (broj 02-879/10 od 26. marta 2010. godine). Pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3. a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet sati, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, po već opšte utvrđenom vremenskom intervalu. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Dragan Todorović, želi reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Nema prijave) Niko nije podneo, nijedna poslanička grupa nije podnela prijavu za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, pa pitam, još jednom, pre nego što zaključim jedinstveni pretres o Predlogu odluke, da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Dragan Todorović, želi završnu reč, shodno članu 44. Poslovnika? (Ne) Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke. Prelazimo na 94. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O IZMENAMA ODLUKE O IZBORU ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE Primili ste Predlog odluke koji je podnela poslanička grupa Za evropsku Srbiju (broj 02-888/10 od 26. marta 2010. godine). Pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3. a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, po već opšte utvrđenom vremenskom intervalu. Molim poslaničke grupe, ukoliko to nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 163. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Nada Kolundžija, želi reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne) Obaveštavam vas da niko nije podneo prijavu za reč u pisanom obliku. Pre nego što zaključim jedinstveni pretres, pitam, da li još neko želi reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne) Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Nada Kolundžija, želi završnu reč saglasno članu 144. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne) Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke. Ovim smo iscrpli sve što je predviđeno da uradimo danas. Nastavak sednice zakazujem za ponedeljak, 19. april 2010. godine, sa početkom u 11.00 sati, a počećemo amandmanima po 1. tački dnevnog reda, i to, na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. Lep vikend, odmorite se i u 11.00 sati, u ponedeljak nastavljamo. Pozdravljam vas. Hvala na saradnji.