Es reprèn la sessió. No sé si es pot reprendre, perquè falta la consellera. [[Veus de fons.]] Dolors Bassa. [[Remor de veus.]] Es reprèn la sessió, sí, sí. Molt bon dia a totes i tots. [[Interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció a la infància]] [[300-00073/11]] Continuem amb l'ordre del dia. El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció a la infància, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula la senyora Gemma Lienas. [[Pausa.]] La consellera ha arribat. [[Remor de veus. Pausa.]] Senyora Lienas, la consellera ja ha arribat... [[Rialles.]]
Perdó, presidenta.
No passa res.
Perdó.
Quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom; consellera, bon dia. El nostre sistema per declarar en desemparament una criatura menor de divuit anys es basa en la Llei de drets i oportunitats en la infància i l'adolescència, la qual té un article que diu: «Els poders públics han de proporcionar la protecció i l'assistència necessàries a les famílies perquè puguin assumir plenament llurs responsabilitats. I també diu: «Les necessitats dels infants i els adolescents s'han de satisfer allà on viuen i creixen, sempre que sigui possible. L'Administració, doncs, hauria de vetllar per ajudar les famílies que es troben en situació difícil, una situació que de vegades posa en risc el desenvolupament de les seves criatures, ja sigui una situació puntual, per exemple, un divorci complicat, una situació..., una circumstància econòmica imprevista, una malaltia greu; o ja sigui una situació de risc continuada, per exemple, un nivell econòmic permanent en el llindar de la pobresa, un coeficient d'intel·ligència baix, un nivell sociocultural pobríssim... Nosaltres hem estat parlant amb les entitats Simicat i Aprodeme –segur que vostè també ha pogut llegir aquests dies els articles que ha tret Catalunya Plural i el Diari de l'Educació–, hem vist que la majoria de desemparaments..., és a dir, hi ha casos en què, majoritàriament, cal separar la criatura del seu entorn familiar; per exemple, per abusos sexuals, per maltractaments físics, per explotació delictiva, laboral o sexual o per abandonament. Aquests casos, segons les dades que hi ha penjades al web de la DGAIA, representen el 17 o 18 per cent dels casos. L'altre 82 o 83 per cent dels desemparaments corresponen: el 70 per cent a negligència i l'altre 12 o 13 per cent a maltractament emocional i, probablement, molt sovint, es podrien evitar sense treure les criatures del seu entorn familiar. Vostè em dirà, consellera, que es fa pel bé superior dels infants, la qual cosa és certa, però no completament. I amb això no vull acusar ningú de fer malament la seva feina ni vull entaular una guerra amb la DGAIA, sinó que vull plantejar la necessitat d'un debat, que és urgent, a l'entorn del sistema de protecció a la infància, que sovint no és tal, sinó que és una vulneració dels drets dels menors d'edat i de retruc, de les seves famílies. Plantegem-nos algunes qüestions. Primera qüestió: qui fa els desemparaments? Els equips d'EAIA, que estan formats per una persona especialista en psicologia, una altra experta en pedagogia i una altra en educació social. Són equips que treballen sols, sense control de cap mena; de vegades amb pocs recursos i amb força por. Si decideixen no desemparar la criatura i finalment a aquesta li passa alguna cosa, com va passar en el cas Alba, la responsabilitat és de l'equip i en última instància de la DGAIA. En canvi, si desemparen i no calia, mai no paguen les conseqüències del seu error. Si fos un error mèdic, posem pel cas, sí que haurien d'assumir-ne la responsabilitat. I per què creu, consellera, que mai ningú no els demana responsabilitats per un desemparament que no era necessari? Per dues raons essencials. La primera és que generalment les famílies que es veuen privades de les seves criatures provenen de classes socioeconòmiques molt deprimides, per la qual cosa ni disposen de recursos monetaris, ni de coneixements, ni de contactes i, doncs, gairebé mai porten el cas a judici. Si en alguna ocasió el pare o la mare emprenen una acció judicial, vol dir que es tracta d'una família que no pertany a la classe social, a l'extracte social del qual parlàvem fins ara. En aquest cas, la família resulta incòmoda per l'Administració, que amb tot –i aquesta és la segona raó– veu com la judicatura li acaba donant el seu beneplàcit perquè, és clar, es va fer pel bé superior del menor. És evident que entre pecar per poc o pecar per massa, els equips de l'EAIA es curen en salut. De fet, molts de nosaltres també ho faríem, potser, i desemparen més, molt més que no pas seria necessari. Li asseguro, consellera, que n'hem vist molts casos. És evident que les seqüeles neurològiques que va patir l'Alba, la nena a qui els seus pares maltractaven, són terribles, però no menys terribles són les seqüeles psicològiques que deixarà en moltes criatures la separació injusta del seu nucli familiar i el seu pas per un centre tutelat tres, quatre o més anys de la seva vida, sense comptar les seqüeles que tot això deixa en les seves famílies. Segona qüestió: en què consisteix el treball de l'EAIA? L'EAIA investiga un nucli familiar a partir, de vegades, d'un indici que pot ser mínim. Per posar-los alguns exemples reals: una nena ingressada en un hospital per una crisi d'angoixa a causa del divorci difícil que enfronta el seu pare i la seva mare; fa un dibuix que el psicòleg de l'hospital interpreta com compatible amb maltractaments. O un altre cas, un home que ha perdut la custòdia de la seva filla judicialment, denuncia la mare a DGAIA i l'acusa de patir una malaltia mental. L'EAIA fa servir una eina de cribratge poc específica, que en alguns aspectes té un biaix de classe social evident, i que permet interpretacions subjectives. No hi ha cap protocol que indiqui com s'han de fer les visites, ni a quantes persones, ni en quines condicions, ni quantes se n'han de fer. Les entrevistes no es graven ni hi ha cap testimoni independent de l'equip de l'EAIA; no queda cap constància d'aquestes entrevistes. Tampoc no es té en compte el que vol la criatura, malgrat que la nostra llei diu que infants i joves han de ser escoltats en els procediments administratius o judicials en què es troben directament implicats, sobretot a partir dels dotze anys, però no només, abans també. I sobretot, se'ls ha de dir per què s'aplica aquella mesura, cosa que no es diu. Finalment, l'EAIA, sovint a partir només d'indicis i no de proves fefaents, decideix la mesura que cal adoptar, mesura que s'aplica a través d'una resolució administrativa, però si la família vol recuperar les criatures, ha de fer-ho per la via judicial. I encara li queda una altra tasca a fer a l'EAIA: lliurar un pla de treball a la família perquè pugui corregir els errors que l'han portat fins a aquell atzucac. I, fixi's, consellera, si n'és d'estrambòtic o d'irregular: les mateixes persones que els han tret les criatures, de les quals es malfien, amb raó, són les mateixes en les quals han de confiar per recuperar-les. És insòlit; en cap altre àmbit es podria donar una situació com aquesta. D'altra banda, el pla de treball està redactat en uns termes tan complicats que cal un doctorat en filologia per entendre què és el que es demana. A més, allò que s'exigeix, sovint són intangibles, impossibles de demostrar, i encara que siguin tangibles, resulten irrealitzables en la nostra societat, per exemple, tenir un salari digne o un contracte de treball. I per acabar-ho d'adobar, el pla de treball no és vinculant, és a dir, que encara que s'hi esforcin de valent, el més probable és que mai no recuperin la guarda dels fills. Tercera qüestió: quines famílies passen per aquest tràngol? La majoria de famílies són famílies sense recursos. I és que, com em va dir el director de DGAIA quan jo em queixava que desemparem per pobresa, i ell m'ho negava..., però finalment em va dir: «Les famílies de la part alta de la ciutat, encara que tinguin problemes d'intel·ligència o de malaltia mental, o de consum de tòxics, tenen recursos. Doncs, aquest no és un motiu per separar les criatures del seu nucli familiar, consellera. Estic segura que vostè comparteix el nostre raonament. Aquest és un motiu per prestar-los ajuda, ajuda econòmica. Vull recordar-los que una plaça en un centre tutelat costa gairebé quatre mil euros al mes per criatura i que aquests diners es podrien invertir en la família. En ajuda de formació en habilitats parentals, cert que actualment tenen uns cursos en el programa «Créixer en família, que són molt interessants, però no acaben de servir –després, si cal, en la rèplica, li explicaré per què, ara no tinc temps–; ajuda en serveis i beques, escoles bressol, beques menjador, també a l'estiu, lleure becat durant les estones que les escoles estan tancades o els mesos que estan tancades. I encara podríem plantejar-nos moltes més qüestions: com es porta a terme el desemparament? És encertat que la policia s'endugui una criatura de l'escola i que la família descobreixi que ja no la té quan la va a buscar? Ho és, que citin a la família a la DGAIA i que allà, sense previ avís, li prenguin les criatures i se n'hagi d'acomiadar, sense fer drames, li diuen –jo en faria un de terrible, consellera, si em passés això. Què passa amb tots els nens i nenes que declarem en desemparament? Els empara millor l'Administració que no pas ho haurien fet les seves famílies? Sé que la DGAIA està convençuda que és així, però no n'hi ha prou amb conviccions, necessitem dades; i de dades, consellera, no n'hi ha. I què me'n diu del temps que duren els processos? El temps, per a una criatura, no és el mateix que per a una persona adulta. Sé, consellera, que tenim grans professionals, sé que ho fem tan bé com podem, però no n'hi ha prou. Hi insisteixo, crec que és hora de repensar el sistema de protecció a la infància, perquè si no, estem incorrent en maltractament institucional, tot i que aquesta qüestió no està contemplada en les poques dades estadístiques de què disposem. Vull acabar amb una cita d'un llibre del Jaume Funes, El lugar de la infancia. Diu: «Una persona adulta pot reclamar una prestació econòmica a la qual creu tenir dret. Un nen o una nena no poden reclamar que algú ajudi la seva mare –o el seu pare, hi afegeixo jo– «perquè pugui fer de mare –o de pare. Des de Catalunya Sí que es Pot, demanem un replantejament del sistema. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lienas. Respon la consellera, senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies. [[Veus de fons.]] No estava encès? Doncs..., jo aquí sí que ho veia, eh? [[Pausa. Veus de fons.]]
No, no funciona; és igual, presidenta...
El temps no funciona...
Ja baixen, presidenta...
... però ara ho vénen a arreglar, d'acord?
Bon dia; bon dia, presidenta, ja m'avisarà quan convingui tallar; per tant, farem el que puguem. Gràcies, diputada, per la seva intervenció. Dir, primer de tot, que ens basem –i suposo que les dues ho tenim molt clar– en una llei del 2010, que fa un pas endavant –que fa un pas endavant–, per tant, una llei de fa sis anys, que el que fa és canviar allò que hi havia, moltes lleis petites, però que, sobretot, el que fa és unir-les per defensar, per sobre de tot, els drets dels infants. I jo crec que en aquest Parlament n'hem de ser molt conscients, que el primer de tot són els drets dels infants. Els infants poden estar en família, vostè ho ha dit, i la millor manera d'estar..., en família és el millor que li pot passar. Per això, des del Departament aquesta legislatura portem..., ho hem dit des d'un inici, que l'estar al costat de les famílies seria la nostra prioritat –al costat de les famílies. I creiem fermament que els infants de zero a sis anys és l'edat en què han d'estar en famílies. Per això també he dit en altres preguntes o altres interpel·lacions que la nostra idea és que no hi hagi cap infant de zero a sis anys en cap centre, sinó que, en cas que els seus drets no hagin pogut ser assumits dintre de la mateixa família, puguin anar amb famílies d'acolliment o puguin anar amb família extensa. Per tant, volia dir i vull deixar clar, primer de tot, que..., la família natural; després, la família extensa; després, la família d'acollida, i, com a últim recurs, el centre. I això ho diu la llei, però també és un tema fermament defensat per mi personalment com a consellera, però també per tot el departament. Per tant, aquest dret dels infants representa molt més que tot el que puguem dir del dret que té cada família. Primer de tot, el benestar dels infants. Quines són les necessitats d'un infant o un adolescent? Necessitats físiques i biològiques –i tots ho tenim clar: des d'alimentació, «vivenda, vestit, higiene...–, protecció de riscos reals de la seva integritat; salut; necessitats cognitives –per tant, un entorn amb estímul, comprensió de la realitat física i social, les actituds, els valors...–; necessitats emocionals i socials. I els àmbits, uns àmbits bàsics molt clars: el vincle afectiu, que és el que dóna seguretat –per això deia «primer de tot, les famílies, el seu entorn–; les funcions de parentalitat –la cura, l'educació i la protecció–, i la connexió amb un entorn que sigui el subjecte amb què interactua. A nivell de la DGAIA, què és el que hem de fer? En un cas de dificultats –en un cas de dificultats–, el primer a fer: un nivell d'intervenció preventiu, i això és el que estem fent per davant de tot; per tant, la capacitat de parentalitat per sobre de tot. Un nivell segon, de capacitació i de suport; per tant, una intervenció amb capacitació i suport a les famílies. I finalment, com a últim punt, el nivell de tractament. Vostè, quan ha fet la seva intervenció, dóna la sensació que qualsevol problema que hi ha el primer que es fa és agafar els infants, treure'ls del seu entorn familiar, treure'ls de l'entorn social que tenen... I jo el que volia dir és que precisament el que s'està fent és completament al revés. És possible que hi hagi un cas o dos, tres, els que siguin, que són de treure els infants, però aquests són els últims casos, que són els de desemparament. I llavors li'n donaré xifres, perquè vegi com va la situació. Jo, primer de tot, volia agrair la gran tasca que fan els professionals de la DGAIA –que vostè també ho ha dit–, perquè són gent que hi són cada dia, que hi són tothora i que estan al costat de famílies que pateixen dificultats molt complicades i que, per tant, el seu entorn és complicat per a tots. El que fem, com he dit abans, és l'impuls a l'acolliment familiar –ja ho he explicat, i, per tant, això jo crec que ho tenen completament clar–, i no fa gaire vam presentar el dret..., el benestar subjectiu dels adolescents tutelats a Catalunya, on també es resolia que la situació de qualsevol infant, qualsevol adolescent a l'entorn familiar és molt millor que a l'entorn del centre. Per tant, li dono la raó en això, les dues estem en el mateix vaixell. I l'objectiu final, per sobre de tot, és posar la infància com a centre de totes les nostres polítiques públiques, vetllar perquè tinguin accés a totes les oportunitats possibles i perquè puguin construir-se un futur ple i autònom. Per tant, la inversió pública en temes d'infància és prioritària. Les dades que li puc donar i en temes de desemparament són quines són les situacions de desemparament, només de desemparament. Sap que estem treballant en dos àmbits: un és quan els infants tenen situació de risc i l'altre és quan la situació és de desemparament. En situació de risc el que fem sempre, el que fan els DGAIA i els EAIA és prevenció, capacitació de l'entorn i finalment, com a últim punt, desemparament. Només hi ha desemparament quan hi ha abandonament; quan hi ha maltractament físic o psíquic; quan hi ha perjudicis greus, quan és nadó, causats pel maltractament prenatal; quan l'exercici inadequat de les funcions de guarda comporta un perill greu; quan hi ha trastorn o alteració psíquica o drogodependència dels progenitors; quan el subministrament a l'infant o adolescent de drogues, estupefaents, ja arriba al punt que se li subministra...; quan hi ha desatenció física, psíquica o emocional, violència masclista o obstaculització dels progenitors i els titulars de la tutela en actuacions d'investigació, que és quan hi hauria algun problema més greu. Per tant, les situacions de risc són molt fortes i la llei empara que siguin els infants els primers, que tinguem els infants com a clau i que tinguem aquest... Vostè em parla dels instruments de cribratge. De fet, el que portem aquest 2016-2017 és un pla de qualitat de la DGAIA, un pla de qualitat que és el tercer Pla de qualitat de la DGAIA, 2016-2017, que vol dir millora contínua en el sistema de protecció de la infància. L'objectiu del pla és la millora de l'efectivitat i l'eficiència dels serveis, perquè tenir en compte també l'opinió de les persones usuàries és important –un tema que no es tenia en compte en els anteriors plans. I per aconseguir-ho hem posat en la línia cinc punts: el primer, millora de la qualitat i seguretat en l'atenció dels infants; segon, millora de la qualitat tècnica dels diferents serveis de la DGAIA; tercer, compromís amb l'aprenentatge, la investigació i la innovació; quart, responsabilitat social de la DGAIA, i cinquè, lideratge i atenció dels professionals. Però, a més a més, tenint en compte l'opinió dels usuaris, volia destacar que treballem per establir espais d'escolta i d'increment de la participació real que possibilitin fer els infants, adolescents i famílies protagonistes de tot el procés. Primer de tot, infants –i ho torno a repetir, no em cansaré de repetir-ho–; adolescents, en el cas que siguin adolescents, i en segon terme, famílies. I segon punt, dissenyar i realitzar estudis de satisfacció dels mateixos infants i de les seves famílies. També vull dir que estem treballant en l'àmbit dels professionals, com no podia ser d'altra manera. Per tant, estem amb cinc punts importants: promoció de l'espai de reflexió i suport; com sap, els EAIA són a diferents punts de Catalunya, i el que s'està fent és un treball per objectivar tot el que és el tema cribratges i tota la normativa general; l'actualització i diversificació de les formacions en la gestió, en especial de l'estrès, que l'estan patint molt els professionals; els perfils del sistema de protecció, i la detecció de bones pràctiques per poder fer una transferència bidireccional. En aquests moments, el que sí que li puc dir és que dels 12.655 expedients que es van obrir el 2015, 1.860 han suposat una mesura protectora. Per tant, no estem parlant de molts nanos, i aquesta mesura protectora no a tots és en centre d'acollida, sinó que són mesures protectores, com molt bé he dit..., família extensa, família aliena, preadoptius, altres i, per últim punt, acollida en centre. Per tant, són un 11 per cent els que acaben en mesura protectora, de tots els expedients. I, com sap, el risc no ve per la gent de DGAIA, sinó per l'entorn, que pot ser serveis socials, que pot ser hospitals i que pot ser centres escolars. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Lienas.
Gràcies, presidenta. Gràcies, consellera. Vostè ens ha explicat el que és ideal, i nosaltres hi estem d'acord, amb el que ha explicat, però no és una realitat, és el que voldríem. Estem d'acord que idealment han d'estar amb la família pròpia, amb la família d'acollida com a segona opció i en un centre com a tercera, però això no és el que es fa. Estem d'acord que cal resoldre les necessitats materials, emocionals i cognitives de les criatures, però això és el que li dèiem que no es fa. Li dèiem que les famílies que tenen problemes d'aquest tipus es troben sense ajuda per part de l'Administració. No he dit que sempre, als nens, se'ls tregui del nucli: he dit que s'abusa d'aquesta mesura, he dit que els equips es passen de frenada. Perquè jo ho entenc, és humà: entre que se't mori una criatura i et culpin d'això, o que aquesta criatura sigui retirada de l'àmbit familiar i tingui uns problemes que tu després ni veuràs i que no te'n demanaran responsabilitats, jo també optaria pel primer punt. Però és que això no pot funcionar així, hem de revisar el sistema. De fet ha dit el mateix que jo en la qüestió de quan es desempara i quan no es desempara: ha dit que hi ha situacions de risc, que són les mateixes que jo he citat, en què cal el desemparament. Efectivament, si hi han abusos sexuals o hi ha maltractament físic..., sempre que aquestes qüestions estiguin demostrades. Amb el que no estem d'acord és que es declarin desemparaments quan només les situacions són de negligència; aquí segur que podria intervenir-hi molt més l'Administració. Li'n poso alguns exemples. Per exemple, em basaré en els dos que li he dit abans: aquella nena que va entrar a l'hospital i va fer un dibuix que el psicòleg va interpretar com a compatible amb maltractaments. A aquell pare li van treure aquella nena, quan va arribar a l'hospital ja no hi era, se l'havia enduta la policia, i dos dies després el van citar a la DGAIA amb les altres dues criatures i li van fer deixar allà les criatures. Això li passa a tothom; és a dir, si és de risc es troben que la policia ja ha anat a buscar-los, i si no és de risc els diuen que vagin a la DGAIA i allà els agafen les criatures i se les emporten. Per exemple, aquesta mare que li deia... Perquè aquest pare ha recuperat les criatures; anys després, li han donat la raó i les ha recuperades. Hi ha gent que les ha recuperades, hi ha gent que acaba de començar el calvari. Per exemple, aquella dona que li dic que el seu home –per cert, un treballador d'un centre de..., d'un CRAE– la va denunciar després d'un judici per divorci en què havia perdut la custòdia de la nena, la va denunciar perquè aquesta dona tenia una malaltia mental; malaltia mental que ningú ha demostrat. I de tota manera jo hi insisteixo: no pot ser que la malaltia mental o el coeficient baix siguin motius per treure una criatura de casa seva. Jo recordo, fa uns anys, que hi va haver un desemparament de les criatures d'una mare que era bipolar, que a mi em va posar molt nerviosa, perquè jo sóc filla d'un home bipolar i no em fa res dir-ho, perquè penso que s'ha de naturalitzar la malaltia mental. Aquí tothom..., bé, tothom no, però hi ha un percentatge molt alt que en algun moment de la vida travessarà la frontera i serà malalt o malalta mental. Per tant, no em dol dir que jo sóc filla d'una persona amb malaltia bipolar, i a mi mai ningú em va separar de la meva família, potser perquè, com diu el director de..., el Ricard Calvo, potser perquè jo vivia a la part alta de la ciutat i els meus pares tenien recursos; però això no és un motiu per treure un nen de casa seva. Li vull llegir algunes qüestions. Per exemple, en tinc una que té a veure amb com s'interpreten aquestes eines de cribratge que li deia abans. Per exemple, hi ha un indicador que té a veure amb l'abandonament físic o la negligència; diu: «L'infant o l'adolescent presenta una alimentació deficient, manca d'higiene, roba inadequada per a l'època de l'any. Ara miri com ho interpreta l'equip de DGAIA que va fer l'informe perquè traguessin aquesta criatura de casa seva; diu: «El nen porta sandàlies descobertes i mitjons un dia de pluja. Bé, potser no té unes altres sabates. Això ho diu l'informe. Consellera, li puc posar moltes exemples de molts informes. També diu: «L'infant està excessivament pendent de l'adult. I què? O: «La mare té conductes estranyes. No sé que deuen entendre per «conductes estranyes, aquesta gent. Necessitem criteris clars, compartits i supervisats, consellera. Necessitem un sistema que procuri no treure les criatures del nucli familiar, sinó que ajudi les famílies. I no amb plans com aquest que li deia; els en llegiré un punt només perquè vegin que complicat que és d'entendre: «Els progenitors hauran de demostrar recursos i habilitats personals coherents amb criteris d'estabilitat emocional davant dels esdeveniments vitals; hauran de tenir destreses pròpies o per a la identificació, reconeixement i recerca de suport a l'hora de confrontar de forma assertiva els conflictes així que es produeixin i prescindint de conductes d'exaltació, d'evitació o fugida que comprometin l'estabilitat dels fills. De debò que creu, consellera, que alguna família de les que estem parlant saben què ha de fer amb això?
Senyora Lienas, ha acabat el temps.
Doncs, vaig acabant. Només li volia...
No, no; és que ja ha acabat. [[Rialles.]]
Només una cosa. Li volia dir, consellera, que de dades estem molt, molt, molt malament i que hauríem..., de veritat, jo les que he trobat són escassíssimes i, a més a més, no estan desagregades. Crec que també hem de fer un esforç en aquest sentit. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Lienas. Respon la consellera.
Gràcies, presidenta. Benvolguda diputada, jo crec que dir un exemple d'un, l'altre, que treu una frase d'un informe... Em doni tots els números. Jo li dono 12.000 expedients oberts... –li estic dient any 2015, i li puc dir els que tenim fins ara, eh?, 2016–, 12.000 expedients oberts, un 11 per cent han acabat en mesura protectora, que vol dir que han sigut demostrats de risc o demostrats en desemparament; d'aquests..., d'aquest 11 per cent només un 3 per cent són en desemparament. Per tant, d'aquest 3 per cent dels dotze mil vostè m'està parlant d'un cas o d'un altre cas. Però, bé..., és veritat, a veure, si aquest cas..., només que hi hagi un cas es pot revisar, i tant que es pot revisar! Però ja li explicaré el que estem fent en acció de govern, perquè abans no arribem a aquest final les dades les tenim molt clares, i li puc dir des del número de professionals que estan treballant amb tots els equips... Miri, en aquest moment hi han 2.566 professionals que estan treballant: en centres d'acolliment, 490; en CRAE, 1.200; en CREI, 74; en pisos de setze a divuit anys, 63 professionals; en pisos de més de divuit anys, 60 professionals; per inserció laboral, 14; pel SAD, per tant, el servei d'atenció, 120 en cases d'infants –que tampoc no n'hem parlat, que és una altra mesura preventiva–; en EAIA, 366 en tot Catalunya, que vostè parlava. Per tant, m'està dient un cas, dos casos, tres casos... Que els hem de revisar, i és veritat que no han de passar. Per tant, aquí ens tindrà al costat. Per això aquest any en els nous contractes programa traiem dos temes importants. Un, el servei d'intervenció socioeducativa no residencial per a infants i adolescents en situació de risc i les seves famílies. Per primera vegada, donar molta més importància a la prevenció amb 9 milions d'euros per als ajuntaments perquè puguin fer aquesta prevenció. Però, dels casos que vostè em diu, és com si DGAIA detectés el problema i DGAIA fes. I vostè sap que no és així. Vostè sap que qui detecta el problema és l'entorn de l'entorn familiar, és l'escola, són els hospitals o són els mateixos serveis socials. Per tant, estem parlant d'aquests nuclis. L'atenció a les necessitats de protecció als infants per cobrir les seves necessitats: augmentem el pressupost, el fem abast territorial de tot el territori de Catalunya –una altra cosa que fins ara no existia–, i transparència clara en la publicació de tots els requisits, tant per entrar en qualsevol dels centres socioeducatius com per poder tenir problemes de DGAIA. És veritat que es treuen els infants en el moment de ser dintre sense donar informació, però hi ha hagut quatre mesos d'investigació, quatre mesos de treball que això no es pot dir..., igual com no es pot dir a la inspecció de treball com està treballant, no es pot dir com estan treballant, perquè evidentment posaria en alerta situacions, que ha passat alguna vegada, de famílies que han marxat, que han marxat del territori, que han marxat a altres països a l'estranger i que llavors hi ha hagut el maltractament als infants i mort dels infants. Per tant, com deia al principi, la Llei dels infants, que va ser feta per aquest Parlament, que és pionera en la protecció dels infants, ha d'estar per sobre de tot. Continuarem desplegant aquesta llei, que sap que hi ha part que no s'ha desplegat; revisarem..., i, com deia, aquests contractes programa ens permetran, amb aquests 9 milions, que tots els ajuntaments puguin tenir aquest servei de prevenció que fins ara tampoc no es tenia. I al final de tot li diré que com és clar que la protecció dels infants ha de ser per sobre de tot, si convé es revisaran, però sempre sap que al final hi ha un jutge, que es pot anar al jutge, que hi ha un advocat d'ofici. Vostè em parla d'un cas, dos casos; jo li parlo de 12.000 expedients i d'aquests 12.000 expedients només un 11 per cent són de risc. I continuarem treballant per la prevenció. Si en lloc de 12.000 expedients aquest 2016 en tenim 24.000 –24.000–, perquè només que hi hagi un mínim indici d'un infant que té problemes la Generalitat estarà al seu costat i el defensarem per sobre de tot. Gràcies, senyora diputada. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Remor de veus.]] Hi ha una proposta d'alteració de l'ordre del dia. D'acord amb la sol·licitud presentada pel Govern i la conformitat dels grups parlamentaris afectats, els proposo, segons el que estableix l'article 81.3 del Reglament, l'alteració de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària de tal manera que la interpel·lació al Govern sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances, actual punt 13, pugui ser substanciada al lloc del punt número 17, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre la creació d'estructures administratives fiscals i financeres, i el punt 17 se substanciï com a punt número 13. Es pot aprovar per assentiment, aquesta alteració? [[Pausa.]] Gràcies. [[Remor de veus.]] Els prego que guardin silenci, si us plau. [[Interpel·lació al Govern sobre el treball autònom]] [[300-00075/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el treball autònom, presentat pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a presentar-lo té la paraula la senyora Laura Vílchez.
Gràcies, presidenta. «Invisibles, este es el título que podríamos haberle dado a esta interpelación, porque hoy vengo a hablarles sobre trabajadores autónomos, un colectivo del que este Govern también se olvida, como ya le comenté, consellera, en el Pleno de hace quince días. Para ponerla en situación le daré datos del último informe publicado por el Ministerio de Empleo sobre la evolución del trabajo autónomo en el primer semestre del año. En Cataluña hay, a fecha de final de junio del 2016, 548.227 trabajadores por cuenta propia. Una nada despreciable cifra que se ha visto incrementada en los últimos seis meses en un 1,4 por ciento, que suponen un total de 7.803 personas más dadas de alta recientemente en el régimen especial del trabajo autónomo. Datos esperanzadores, ya que Cataluña acumulaba ya un 9,4 de descenso en los últimos años, muy por encima, por ejemplo, de Andalucía, donde el descenso acumulado era tan solo de un 2,2. Mucho trabajo destruido, mucho trabajo autónomo destruido, y la Administración ha estado mirando para otro lado. No sé si usted lo sabe, pero yo, que lo vivo de cerca, le puedo decir que ser autónomo no es fácil, porque tiene lo peor de ser empresario y lo peor de ser trabajador; el pagar nóminas y velar para que no falte el trabajo, para que se llegue a fin de mes, con unos derechos laborales mucho más limitados que un trabajador por cuenta ajena. Y no siempre se es autónomo por tener un espíritu emprendedor, que también, sino que a veces la situación de incerteza laboral como la que vivimos nos lleva a barajar la posibilidad de convertirnos en autónomos para salir del desempleo. Entre este colectivo hay una parte que merece una mención expresa, y son las mujeres autónomas. Las mujeres autónomas están siendo protagonistas de la recuperación económica y la generación de empleo. Los negocios liderados por mujeres se mantienen más en el tiempo y han conseguido recuperar los niveles previos de antes de la crisis. Esta es una de las conclusiones que Ana Cabrero apunta en el último informe del Área de la Mujer de ATA, la federación nacional del trabajo autónomo. Sandra Zapatero, por su parte, de la CTAC, de la Confederació Catalana de Treballadors Autònoms, dice que en Cataluña ellas han sido el verdadero motor de la economía y la que más han emprendido en los últimos años. Ambas reconocen la necesidad de implementar políticas para garantizar la emprendeduría y el trabajo por cuenta propia en igualdad de condiciones. Y desde Ciutadans les damos la razón, como no podía ser de otra manera. Porque analizando, como le digo, los últimos datos publicados, hemos llegado a la conclusión de que estamos ante una inmensa paradoja: pese a que a las mujeres autónomas les va mucho mejor que a los hombres autónomos, siguen siendo todavía una inmensa minoría; y pese a encabezar negocios de éxito en sectores tan importantes para la economía catalana, como el comercio o la hostelería, la Administración las ignora. Creemos, por lo tanto que la Administración no está haciendo todo lo que pudiera hacer por los trabajadores autónomos. Como ya llevamos un tiempo en este Parlament y empezamos a conocernos, consellera, supongo que me va a contestar con la falta de competencias, pero he de decirle que en este caso no cuela. Y no cuela porque comunidades como Madrid o como Cantabria –Madrid, con aproximadamente las mismas competencias, y Cantabria con menos– implementan medidas como, por ejemplo, mediante subvenciones, alargar la duración de la tarifa plana que ofrece el Estado. Para trabajar en el Congreso hay muchas propuestas que Ciudadanos presentará, por ejemplo, como la que ya presentó el pasado marzo, para dar cobertura y facilitar el retorno a la actividad de las trabajadoras autónomas durante y después del embarazo. También allí hablaremos de cuotas que deben ser exentas para..., mientras no se obtengan unos beneficios mínimos. Medidas de impulso del trabajo autónomo necesarias porque efectivamente el Gobierno del Partido Popular tampoco ayuda, que eliminó mediante un real decreto las deducciones para mujeres autónomas cuando se reincorporaban a la actividad en julio del 2012. Pero no le quiero hablar de eso, consellera. Y no quiero que usted me conteste con una crítica al Gobierno de España, que seguramente compartiríamos. Le quiero hablar..., y propondremos de forma constructiva, medidas que se pueden llevar a cabo desde Cataluña, como ya se hace –como ya le he mencionado– en otras comunidades. Pero antes de exponérselas en la subsiguiente moción, nos gustaría, consellera, que nos dijera si usted también tiene un plan para los trabajadores autónomos en Cataluña. Explíquenos ese plan que tiene su departamento preparado para mejorar las condiciones de los autónomos catalanes. Usted sabe que está siendo realmente difícil para las mujeres españolas acceder al mercado laboral, pero si tenemos en cuenta que al final del 2015 las mujeres fueron las responsables del 42,3 del crecimiento dentro de los trabajadores por cuenta propia, quizá sería interesante empezar a pensar políticas específicas para ellas. Quiero insistir en este punto y volverle a recordar, y de paso preguntar, que hace seis años que se debió convocar el Consell Català del Treball Autònom. El Govern anunció que se convocaría en junio, tras interesarnos por el tema hace quince días nos contestó que le diésemos un mes más. Ahora falta quince días: díganos cómo está el tema. Y le insisto porque es importante que este organismo se constituya para que su departamento tenga en él un importante aliado para marcarles el camino a seguir de la forma más eficiente posible, con información real de primera mano. Algunas entidades especialistas en trabajo autónomo ven una buena salida para salir del paro el autoempleo, que no contempla distinciones ni de edad ni de nacionalidad, y que juega a favor de la conciliación familiar y laboral en muchos casos sin la lucha de la reducción de la brecha salarial. ¿Creen que podrían hacer más de lo que hacen? Ocurre que, al cotizar menos, las mujeres perciben pensiones..., prestaciones mucho más bajas que los hombres: de ahí el incremento en tres puntos del riesgo de pobreza femenina. Muchas de las mujeres que la sufren encabezan además familias monomarentales con hijos a cargo. Y con todo este panorama, consellera, ¿qué está haciendo este Govern por las mujeres autónomas?, ¿o por el colectivo de autónomos en general? ¿Algún programa específico para ellos? ¿O alguna facilidad concreta para ellas? Los autónomos son y serían una fuente de creación de empleo si ustedes les apoyaran. Quizá debiera tenerles más en cuenta a la hora de elaborar políticas activas para acabar con el desempleo que sufren sobre todo colectivos tan vulnerables como los mayores de cuarenta y cinco años o familias monoparentales. En resumen, consellera, ¿tiene su departamento alguna idea para favorecer el establecimiento y consolidación de los autónomos? Nosotros sí. Y creemos que es posible de forma coordinada complementar para alargar el tiempo de la tarifa plana que ya concede el Estado. ¿O tiene su departamento alguna idea para evitar el cierre de negocios consolidados cuando el autónomo tiene la intención ya de jubilarse? Nosotros sí. Y creemos que dar continuidad a estas pequeñas empresas supondría una oportunidad para colectivos especialmente vulnerables en situación de desempleo. ¿Tiene su departamento alguna idea para dar solución a los trabajadores autónomos que tienen que coger la baja por maternidad, incapacidad temporal o accidente laboral? Nosotros sí. [[Rialles.]] Vamos a proponerle la creación de un programa sobre..., para que los autónomos puedan acogerse a él en estos casos. Con la moción, ¿qué vendrá, consellera? Verá que tiene en nuestro grupo parlamentario un aliado con quien poder retomar el rumbo. Por eso, además, ya le anuncio que impulsaremos la creación de una comisión para los emprendedores y el trabajo autónomo en este Parlament. Pónganse también ustedes a trabajar. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vílchez. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada, per la seva intervenció. M'agrada que el que citi..., precisament, és una entitat, la CTAC, que és la que li ha donat peu a l'estudi, amb qui he treballat durant vuit anys, i, per tant, els números de la CTAC els conec molt bé, i he ajudat fins i tot a fer algun dels estudis, per tant..., sobretot, a la província de Girona, on vostè també ho coneix molt bé i sap que l'entorn dels autònoms és un entorn, com pertot, complicat, però que és entorn important. Per tant, des de tota la mà estesa que puguem treballar pels autònoms, ho farem. L'única cosa és que, tenint tant de programa els autònoms, llàstima que no guanyessin les eleccions, que llavors ho haguessin pogut aplicar tot..., i que les guanyéssim uns altres que el que ens passa és que no tenim competències, com vostè molt bé ha dit, perquè ha estat parlant de la cotització i sap que nosaltres, amb la cotització i tot el que ha desenvolupat dels autònoms, no hi podem fer absolutament res. Per tant, m'estalvio la crítica al Govern de l'Estat, pel que fa a..., però sí que li desgranaré el que podem fer i el que no podem fer. De fet, no s'ha d'explicar aquí, però tothom sap que Catalunya és un país amb llarga tradició i una forta vocació emprenedora, i sobretot, també, pel que fa a les iniciatives empresarials. Per tant, proactivitat en el conjunt de la societat per a l'impuls de noves idees. El canvi que ha experimentat l'emprenedoria els últims temps també és important, eh?, i cal fer-ne esment, perquè d'una emprenedoria que sovint era per necessitat –i en temps de la crisi, quan hi havia els tancaments, i, vostè ho ha dit, quan s'abaixaven persianes, hi havia gent que per força anava a l'emprenedoria–, per primera vegada denotem que en l'últim any comença a haver-hi més autònoms perquè ho volen, perquè creuen en la fermesa que es pot desenvolupar una idea i que autònom és important; per tant, amb la fermesa que qui emprèn ho fa per una idea determinada, i que la vol rendibilitzar, i no només per l'oportunitat de necessitat, com hi havia hagut fins ara. Hi ha una gran quantitat d'emprenedors, i vostè ho sap molt bé, des de l'emprenedoria de la petita empresa, la basada en la ciència, la dels models que segueixen Silicon Valley, per tant, els de les start-ups, l'emprenedoria social, l'emprenedoria corporativa, l'emprenedoria de les indústries culturals i creatives, i també, per què no dir-ho, el tema dels falsos autònoms, que sovint també ha sortit aquí i que hi hem de posar mesura perquè no sigui així. Però, a més a més, dir que la relació entre emprenedoria i empresa tradicional també és important. Moltes empreses tradicionals tenen a l'entorn emprenedors, emprenedors que segueixen per una bona idea, i emprenedors que fan el que desitgem que s'ha de fer, i és creure en una idea i creure-hi fermament per desenvolupar-la. Dit això, vostè comentava les dades; també comentava les de Madrid –de fet, de Madrid, d'altres comunitats. Per sort, a Catalunya som els que més augmentem en tant per cent d'autònoms –jo crec que per això que desenvolupàvem abans, que tenim una tradició d'emprenedoria–, i si el 2016, aquest mateix mes, estem a 545.257 autònoms, avui mateix, el 2013 estàvem a 520.000. Per tant, un augment de 25.000 autònoms nets durant tres anys és important. Aquest augment és afiliats que augmenten, també, però vostè sap i ho ha dit molt clar: no tenim capacitat ni a nivell normatiu, ni a nivell laboral, ni financer, ni mercantil, perquè aquesta regulació dels aspectes bàsics de l'emprenedoria i del treball autònom són de caràcter estatal. Per tant, me n'alegraré molt, que vostè pugui tenir incidència en el Govern estatal per canviar aquests temes, però el que sí que li puc assegurar és que quan acabem aquesta legislatura, que podrem tenir competències plenes, nosaltres ho desenvoluparem molt diferent. El que podem fer són les polítiques actives, i vostè ho deia. Però també dir-li que la regulació bàsica també és de caràcter estatal. Per tant, ni fins i tot en això podem dissenyar-les; nosaltres tenim tasques de gestió mitjançant certs convenis de transferència. Per tant, jo crec que això ha de quedar molt clar: no podem ni dissenyar, podem gestionar segons convenis de transferències. I això és el que estem fent malgrat que en els últims temps hi ha hagut un procés de recentralització de totes les polítiques actives, no només d'autònoms, sinó de totes en general. I, a més a més, dir-li que el finançament de tots aquests programes de què podem compartir la gestió ha patit una davallada del 57 per cent des de l'any 2012. Per tant, ens queda la gestió dels minsos diners que tenim per poder fer. Però, a més a més, cap competència en polítiques passives; per tant, en tot el que vostè parlava de cotització, res a fer, absolutament res a fer. Fins ara, per tant, l'Estat espanyol el que ha fomentat és un model d'economia de baix valor afegit, molt al contrari del que fem nosaltres i el que volem fer, però, a més a més, ha penalitzat tot el tema dels autònoms. Per exemple, a molts països d'Europa la quota és més baixa que a l'Estat, existeixen diverses modalitats de tot el que vostè parlava de la cotització; a Alemanya, per exemple, només es paga segons la factura d'un mínim mensual; aquí ho han de fer amb tot. Per tant, estem al seu costat per dir que els autònoms tenen una realitat difícil. Què voldríem? Voldríem, doncs, que es treballés per un sistema de cotització que s'adapti a la realitat –de fet, ho vaig dir a la pregunta que li vaig contestar com a govern–, a un model d'emprenedoria divers, i que sovint sigui complementari d'altres activitats econòmiques, que vostè sap que els autònoms també sovint tenen. I important, que hi hagués el foment de l'emprenedoria amb l'assumpció de riscos, per tant, un foment clar; una dignificació del treball autònom, no convertint en prohibitiva la protecció social d'aquest col·lectiu, com tenim ara; ampliar la base de cotització del conjunt de la realitat econòmica, i potenciar la creació de llocs de treball en l'emprenedoria. Això és el que desitjaríem i això és el que voldríem, i estic segura que vostè també, i que, si en tenim ocasió, nosaltres aquí, o vostè d'incidir allà, ho farem clarament. De fet, tenen trenta-dos diputats; hi podran incidir molt. El Govern estem aplicant mesures, i estem aplicant mesures en això que estava comentant: en la gestió del poc que tenim, que no podem ni dissenyar. I què fem? Doncs, primer, un programa integral d'enfortiment i consolidació del treball autònom, amb diferents mesures, que llavors puc desgranar, si vol, que, com molt bé sap, van des dels primers autònoms, per tant, els que desenvolupen la idea, fins als que ja està consolidat i en fem el seguiment, i perquè sigui al màxim de bé possible, ho portem des dels dos departaments, del Departament d'Empresa perquè puguin estar al costat de l'empresa i del Departament de Treball perquè es coneguin com a treballadors i puguin tenir els mateixos temes que tenen els altres treballadors, i ho treballem de manera coordinada els dos, no en paral·lel, sinó junts. Mesures específiques de finançament per als projectes empresarials dels treballadors autònoms, que van des d'ajuts en forma de garantia per al finançament del projecte, per a la posada en marxa i després per a la consolidació; ajuts perquè joves acollits a programes com el Programa de garantia juvenil... –que sap que hi estem treballant molt bé i que les últimes dades diuen que Catalunya és la comunitat que millor treballa de tot l'Estat, per tant, m'enorgulleix molt, malgrat que puguem tenir dificultats després per com ho està fent el Govern central–, doncs, perquè joves d'aquest programa es constitueixin en treballadors autònoms, tema que no passa en altres comunitats; ajuts als treballadors autònoms que contractin joves també acollits a programes. Per tant, la promoció de l'autoocupació però també la promoció de les segones oportunitats, coordinades amb el Servei Públic d'Ocupació de Catalunya, tant en el Departament de Treball com en el Departament d'Empresa, són prioritàries. Després, en tot cas, li iré desgranant ajut per ajut, programa per programa de tot el que tenim. I dir-li, com vaig dir al principi, que, el consell dels autònoms, vostè sap que no és un tema que depengui de nosaltres, depèn de la representativitat; sap que està judicialitzada, la representativitat; comptem amb les associacions, com vostè ha dit –la CTAC, les associacions d'autònoms–, perquè acabin de decidir com volen el consell, perquè creiem que ho hem de fer de manera concertada i que el Govern no ho hem de decidir. Però també, com li vaig dir, si no acabem de posar-nos d'acord, decidirem igual com vam decidir en la representació empresarial, per poder avançar. De moment...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...esperem. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Vílchez.
Gràcies, presidenta. Consellera, no me esperaba que agotara el tiempo de réplica para contestarle sobre este tema, porque si usted habla con las entidades más representativas de los trabajadores autónomos o un autónomo de a pie, cuando le haces la pregunta de qué hace la Generalitat por los autónomos, la respuesta es «nada. [[Alguns aplaudiments.]] Y, bueno, no es exactamente así, pero como ocurre en muchos temas, en muchos ámbitos diferentes, con las medidas que lleva a cabo la Generalitat, hay planes donde muy pocos tienen acceso y no se conocen lo suficiente. En este caso, hay algo de formación, como usted ha mencionado, el programa «Consolida't, algo de asesoramiento, orientación, que son ayudas indirectas, que están bien, pero que no son, para nada, suficientes. Dice usted que no tienen competencias en la cotización, que desde aquí no se puede hacer nada. Le he puesto ejemplos de Madrid, le he puesto el ejemplo de Cantabria: 3.900 euros anuales, Cantabria, 6.900 euros para ayudar en el pago de la cuota. Dice usted que nosotros en Madrid tenemos treinta y dos –treinta y dos– diputados. Nosotros nos vamos a encargar, como ya le mencioné en el turno anterior, de llevar medidas al Congreso. Ustedes tienen ocho; apoyaran estas medidas, supongo. El programa «Consolida't que comentaba le tengo que reconocer que es un programa bueno de formación, que es una ayuda indirecta, pero la formación y..., bueno, sí, sí, la formación para los autónomos es bienvenida siempre, se hacen buenos cursos, aunque quizá este programa, que no ha sido cosa de su Govern, sino que ya lleva años implementado, merezca una repensada para que esos cursos mantengan un estándar de calidad tanto de contenido como de quien los imparte, y, quizá, agilizar el pago de estos cursos, porque en el 2015 estaban cobrando el 2012-2013. No le he hablado de medidas que tenían que ver con Empresa, le hablaba solo de su conselleria, lo que ha hecho que nos diera la razón de que nosotros pensáramos, a principio de legislatura, que separar Treball de Empresa no era una buena idea; porque «Catalunya emprèn, por ejemplo, es un programa de asesoramiento que también está bien pero con muchas limitaciones. Como trasladé en la Comisión de Empresa –allí también lo hice–, estaría bien repensar todos los programas, y a usted le voy a pedir lo mismo, porque no debería tener que darse que las entidades que dan este servicio deban financiar los programas que la Generalitat lleva a cabo. El mismo problema, como le comentaba, que «Consolida't. Aunque se financien con fondos europeos, debieran hacer una mejor previsión antes de ponerlos en marcha. Me ha comentado las ayudas a los autónomos de menos de treinta años para contratación; hagámosla extensiva, incluyendo a colectivos, por ejemplo, los más vulnerables, como le comentaba en el anterior turno. Queremos, consellera, una alfombra roja para los que levantan cada día Cataluña, para los que están creando empleo por su cuenta y riesgo. Tengan en cuenta que los autónomos son especialmente numerosos en sectores tan importantes como, le decía, el comercio, la hostelería, para la economía catalana y merecen, yo creo, una mejor atención. Hablaba usted de la financiación. Si usted hace el ejercicio, como yo, que hice hace unos días de preguntarles cuál es su principal problema, una de las primeras respuestas es el crédito. Si hace como yo, que les pregunté sobre si les resulta fácil acceder a las líneas de financiación del Institut Català de Finances, pues, creo, yo creo que todavía se están riendo. Por lo tanto, seamos proactivos y ayudemos a cubrir las necesidades para las que actualmente no alcanza la seguridad social o las medidas que promueve el Estado. Las mujeres autónomas tienen derecho a ser madres de la forma que decidan y la Administración tiene la obligación de protegerlas. Que la decisión de tener un hijo no esté penalizada debido a la falta de medidas de conciliación, por ausencia de medidas..., de políticas para equilibrar la corresponsabilidad o por el temor a tener que abandonar su profesión o cerrar el negocio. Para lo que no se tengan competencias, nuestro grupo en el Congreso seguirá trabajando para impulsar esas medidas. Espero, como le he dicho, que su grupo allí también apoye. Para trabajar en las competencias que tenemos en Cataluña cuente con este grupo parlamentario. En definitiva, consellera, la falta de competencias no puede ser la excusa para todo. Déjese de excusas y dedíquese a gobernar. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vílchez. Té la paraula la consellera.
Gràcies, diputada. Com vostès diuen a vegades, mà estesa en tot, com he dit al principi, per poder treballar, per millorar la situació de les persones ciutadanes de Catalunya en tots els aspectes, i en especial, com vostè fa referència, a les dones, que sap que des del Departament de Treball, amb la Direcció General de Polítiques d'Igualtat estem per la igualtat en el treball i, per tant, per millorar tot el que sigui competència nostra, perquè si no és competència nostra serien els primers a dir que no és competència nostra i que no hi podem entrar, per tant... Però, de tota manera, pel que deia vostè, per exemple, amb el tema de morositat que està parlant; en el Congrés hem entrat, com a partit, una..., bé, hem entrat en el Congrés no sé exactament el què i vostès no s'hi han apuntat. Per tant, faci el favor de també fer aquí, doncs, de fer allà, com deia. A vostè no li agrada que hàgim separat Empresa i hàgim separat Treball, i li ho he explicat molt bé. Les polítiques dels autònoms no són ni d'Empresa ni són de Treball, són de coordinar, de coordinar tots els departaments, i aquest Govern, precisament, si una cosa tenim és que ho estem coordinant tot, estem treballant cooperativament i en especial Empresa i Treball, i li ho he explicat a la meva primera intervenció. Però, a més a més, amb autònoms ho tenim coordinat també amb Cultura, amb Ensenyament, amb Agricultura, com no podria ser d'altra manera, perquè hi ha autònoms en tots els àmbits. Per tant, sorgeix del que és el món de treball i ho fem conjuntament, però sí que molt coordinadament amb Empresa. El programa «Consolida't, de suport al treball autònom, que aquest és clarament del Departament de Treball, va atorgar projectes el 2015, en continua atorgant ara, està obert. En aquests moments hi han 630 persones que se n'han beneficiat, fins a dia d'avui. La línia «Emprèn del 2015 també està dirigida només a emprenedors autònoms i a comerciants que siguin emprenedors. Aquesta convocatòria és vigent fins al 30 de setembre del 2016. Té una dotació de 22 milions d'euros. S'està desenvolupant i pensem continuar, per tant, pensem tornar a treure una altra convocatòria... Abans li he parlat dels programes de Garantia Juvenil. Hi ha des de la línia A, que són els ajuts a l'autoocupació, amb 3 milions d'euros de destinació, el d'ajuts especials a treballadors autònoms i entitats d'economia social que contractin altres joves, per tant, 2 milions i mig d'autònoms. Però, a més a més, tenim, i vostè n'ha parlat, des dels programes a través d'Acció que donen suport a la xarxa d'inversors privats. En aquests moments dos mil inversors adscrits, a dia d'avui. El Fòrum d'Inversió d'Acció, l'Start-Up Catalonia, el Pla Esprint, on cada una..., com li he dit, els dos departaments treballem conjuntament. A més a més, en el programa Indústria del coneixement també hi ha un apartat per a autònoms amb 500.000 euros d'ajuts. La Xarxa Emprèn, on hi han cent divuit entitats. Tenim quatre-cents tècnics de suport a tot el territori, i varen arribar a trenta mil persones i es varen crear 3.600 petites empreses a partir d'autònoms. La Generalitat hi ha destinat pràcticament 5 milions més d'euros, i podria anar desgranant un a un. Com veu, n'hi han moltes, d'ajudes, hi han molts llocs on els autònoms es poden dirigir perquè la motivació de l'emprenedoria per oportunitat és un punt clau per al nostre departament. Però si tan bé ho fan les altres comunitats, com vostè deia, com és que siguem molts més a Catalunya que a la resta de comunitats i com és que qui materialitza la idea i ho consolida a Catalunya és un 5,2, quan a les altres comunitats la que ho té més és un 4,2? No devem treballar tan malament ni la Generalitat ni els autònoms de Catalunya. Per tant, estic d'acord amb vostè que hem de millorar, que hem de fer més temes que és altament rellevant que l'emprenedoria sigui un punt clau, no parlem de falsos autònoms, que aquí també ho hem de destacar i ho dit en un principi, però sí que ens tindrà al costat per anar avançant. Com a Govern, per a nosaltres és prioritari, i si un punt queda és el del consell, i ja li ho vaig dir i li ho he dit al començament: estem treballant perquè s'avanci, estem treballant amb autònoms tant des d'Empresa com des de Treball com des de qualsevol altre departament perquè l'emprenedoria, com dic, les dades ho demostren, a Catalunya és superior que en tota la resta de l'Estat espanyol i que la resta en altres llocs i, si no, m'ho demostri amb dades, el contrari. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2016-2017]] [[300-00074/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2016-2017, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Bon dia a tots els membres de la cambra i als convidats que avui ens acompanyen. «L'educació engendra seguretat, la seguretat engendra esperança, l'esperança engendra pau, diu el filòsof xinès Confuci. El curs 2015-2016 ha acabat amb manifestacions del professorat que ha vist vessar el got de la seva paciència amb unes promeses que no queda gaire clar si s'arribaran a complir. Per Ciutadans l'educació és el pilar més important de la nostra societat i per això volem que el proper curs sigui el de les promeses complides i que els alumnes de Catalunya puguin rebre una educació de qualitat en les millors condicions, cosa que, malauradament, a dia d'avui no passa. Volem que el proper curs sigui el de la seguretat, el de l'esperança i el de la pau en la comunitat educativa. Acaba el curs i el Departament d'Ensenyament no ha aprovat al juny. Ara queda veure si farà els deures i aprovarà al setembre o no. I per al setembre falten vuit setmanes, senyora consellera, així que és molt urgent que treballi a fons per solucionar els problemes. Durant la crisi tots els treballadors públics vam veure empitjorar les nostres condicions laborals i ara, mentre que la resta d'Espanya aquestes retallades comencen a revertir-se, veiem que aquí tot segueix igual. Pel que fa a l'ensenyament no totes les comunitats autònomes van fer les mateixes retallades i durant el període 2009-2015 Catalunya va ser la segona comunitat autònoma que més va retallar en educació, en concret un 21,38 per cent, com podem veure en aquesta taula. (L'oradora mostra uns gràfics.) Hi ha quatre comunitats autònomes que van retallar per sota del 10 per cent –la Rioja, Andalusia, Cantàbria i la Comunitat Valenciana–; és a dir, Catalunya va retallar més del doble que quatre comunitats autònomes, a la qual hem de sumar Extremadura, que no només no va retallar res sinó que a més va incrementar molt lleugerament, un 0,45 per cent, la seva inversió en educació. És a dir, que només ens supera en retallades en educació Castella - la Manxa. Si en aquesta taula som els segons en retallades, en aquesta altra som els segons, començant per sota, pel que fa a comunitats autònomes que menys destinen en ensenyament; en concret, un 17,4 per cent, mentre tenim que nou comunitats autònomes –aquí les podem veure– destinen més del 20 per cent del seu pressupost a educació. Sens cap mena de dubte governar és prioritzar i el Govern de la Generalitat no té l'ensenyament com la seva prioritat, com acabem de comprovar amb dades objectives. Al darrer Ple vam parlar molt d'ensenyament, i aquest Parlament va aprovar aspectes fonamentals per al bon funcionament del sistema educatiu, com ara mantenir les plantilles i dotacions professionals adequades, i molt especialment la dotació de 400 professionals per a centres d'alta complexitat, com també 360 tècnics de suport i un increment de 140 docents per atendre el programa d'escola inclusiva, i també garantir la dotació pressupostària per l'atorgament d'ajuts a alumnes amb necessitats econòmiques. Des de Ciutadans estarem amatents per tal de garantir que això es compleixi. També es va aprovar un punt absolutament imprescindible per a la qualitat del sistema educatiu, que és incorporar la cobertura de les baixes del personal des del primer dia i des de l'1 de setembre a tots els centres escolars de Catalunya. Aquest punt és fonamental, perquè ara els alumnes es poden passar fins a quinze dies sense el seu professor; no cal dir el greuge que suposa que els alumnes puguin estar fins a dues setmanes sense una o més assignatures. Com està aquest tema, senyora Ruiz? Es compromet que es nomenin substituts des de l'1 de setembre i des del primer dia? Si de veritat, com espero, aposta per la qualitat del sistema educatiu, desitjo que la seva resposta sigui afirmativa. La veritat és que els sindicats d'ensenyament són poc optimistes al respecte del seu compromís, i tenen por que amb l'excusa de «no hi ha diners perquè la CUP ens va vetar els pressupostos, no compleixin. I dic la CUP perquè el Govern només va parlar amb ells pel que fa als pressupostos, així que no pot culpabilitzar la resta de grups amb aquesta excusa de mal pagador. [[Veus de fons.]] Senyora Eulàlia, si els estic defensant; no m'ha entès bé; si a mi no em sembla bé això de «la CUP no ens deixa. [[Veus de fons.]] Van parlar només amb vosaltres...
Si us plau...
Van parlar només amb vosaltres. Ja dic que a mi personalment allò de «la CUP no ens deixa no m'agrada, em sembla una excusa de mal pagador. He mirat l'apartat d'ensenyament, pel que fa als pressupostos de 2015, i hem vist que hi ha una partida de gairebé 1 milió d'euros en alts càrrecs i de més de mig milió en personal eventual, és a dir, gent posada a dit, normalment afins als partits de govern. Tenim, doncs, 1 milió i mig d'euros que potser es podrien fer servir de manera que revertís de veritat en els protagonistes del sistema educatiu: l'alumnat i el professorat. Crec que la comunitat educativa de Catalunya li ho agrairia molt profundament, senyora Ruiz. El pressupost del Departament d'Ensenyament és de més de 4.000 milions d'euros; les substitucions des de l'1 de setembre costen 4,2 milions, i si es cobreixen des del primer dia, 40 milions, però a aquests 40 milions hem de restar els que ja s'hi dediquen per a les substitucions a partir dels quinze dies. Són molts diners, sens dubte, però si els comparem amb els 341 milions que es gasten en mitjans de comunicació públics i subvencionats sembla evident que es pot fer. Ja ho he dit abans: governar és prioritzar. Esperem que la seva presència al capdavant del Departament d'Ensenyament deixi l'empremta de la priorització en educació. Hi ha un altre tema que no costa diners i està relacionat amb les substitucions i seria una millora substancial, que és paralitzar el pla pilot de substitucions. Aquesta prova ha provocat un malestar i descontentament entre el professorat que jo no havia vist mai, en vint anys d'exercici professional. No dubto de la bona voluntat del projecte quan es va formular, però la seva posada en pràctica ha estat un absolut fracàs, i per això sembla pertinent demanar la seva retirada i que es torni a presentar de bell nou. De fet, tot això ja es va aprovar al Ple passat i el que espero d'avui és el seu compromís que ho faran, perquè no està bé que un govern que s'omple la boca de complir els mandats populars després no compleixi un mandat popular del Parlament de Catalunya, que és on resideix la voluntat del poble català. Anem ara a un altre tema fonamental per al bon inici de curs, que és el tema dels barracots. Segons la informació del dossier d'inici de curs elaborat pel departament, podem veure que els darrers dinou anys tenim una mitjana de 828 barracots cada curs. Aquesta mitjana tan alta vol dir que és un problema estructural, que no depèn només de la crisi del creixement demogràfic, tot i que aquest aspecte pot empitjorar encara més la seva situació. Des de la dècada dels vuitanta la població escolar es va anar reduint fins a tocar fons a les acaballes del segle XX, i a partir dels inicis del segle XXI va començar a créixer de nou. Al seu punt més baix va arribar a estar a menys d'1 milió d'alumnes, i ara estem al voltant del milió 300.000. Els darrers anys ha crescut poc, al voltant de vint mil alumnes. Malgrat això, veiem que el nombre de barracons és força estable i es manté fins i tot en els moments més baixos del creixement demogràfic. Aquests més de tres-cents barracons de mitjana no parlen gens bé de la planificació escolar a Catalunya. Entre els anys 2003 i 2007 hi va haver una forta onada migratòria, però no es pot carregar les culpes sobre aquest fet, perquè si aquesta fos la causa dels barracons abans del 2003 n'hi hauria molt pocs i després del 2007 també, cosa que no és així. Finalment, si volem garantir la bona qualitat del sistema educatiu és imprescindible abaixar les ràtios. Segons les dades del dossier d'inici de curs, al sector públic tenim al voltant de 80.000 alumnes per sobre de les ràtios legals..., dels quals 76.585 es troben una mica per sobre de la ràtio legal, però 2.776 es troben molt per sobre de les ràtios legals. Suposo que em deurà dir que s'han reduït respecte del curs anterior. I és cert. Però no podem tenir 80.000 alumnes per sobre de les ràtios legals. Així, doncs, a Ciutadans ens volem assegurar un inici de curs en òptimes condicions, amb substitucions des de l'1 de setembre i des del primer dia, i sense el pla pilot que tant malestar ha creat entre el professorat, i, sobretot, amb alumnes en condicions dignes i ràtios adequades. Li demanem, senyora consellera, que el proper curs sigui el de la seguretat, el de l'esperança i el de la pau. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Sierra. Respon la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, evidentment..., ja li ho dic, començo per aquí, per on ha acabat: el proper curs serà el de la seguretat, el de l'esperança i el de la pau. De fet, jo crec que en el sistema educatiu la pau i l'esperança sempre hi són presents, perquè són dos elements bàsics per començar a educar. Jo, de mica en mica, aniré desplegant –com que la seva intervenció era sobre l'inici de curs– els diferents punts. Però deixi'm dir una cosa, perquè crec que és la segona vegada que ens compara amb Extremadura, de dir: «Escolti'm, és que Extremadura va ser la comunitat que menys va retallar. I és cert. Però també deixi'm dir-li que aquí a Catalunya som els tercers a pagar i els onzens en renda disponible, quan a Extremadura és al revés, són dels que menys paguen i dels que més cobren. [[Alguns aplaudiments.]] El doctor Oriol Amat, que n'és especialista, i aquí també tenim el vicepresident, i no m'hi vull posar..., però em donava unes dades: a Catalunya la ciutadania productiva és del 42 per cent; a Extremadura, del 19 per cent. Imaginin-se, i sé que ja ho saben, l'esforç que fan els ciutadans de Catalunya per pagar els seus serveis bàsics. Però és que Extremadura és el penúltim a pagar i el tercer a rebre. Per tant, ja ens agradaria, a Catalunya, durant tots aquests anys, ser igual que Extremadura. Ja no demanem ser millors. Almenys ser el mateix. Li asseguro que no hauríem passat per on hem hagut de passar. Però comencem amb els objectius fixats pel Govern per a aquest proper curs. Deixi'm primer introduir un tema de qualitat educativa. Perquè el nostre sistema educatiu, com veuen aquests darrers dies i en totes les jornades que es fan, està immers en una transformació educativa gràcies al gran treball i a la gran implicació dels centres, però gràcies també a un nou sistema d'organització que està inspirat en models d'èxits educatius europeus, com són l'autonomia de centre, el projecte educatiu, el lideratge pedagògic i l'avaluació per a la millora i l'orientació. Com que sé que en aquestes coses segurament hi coincidirem, i vostès ara mateix el que fan és intentar pactar, potser, un govern a l'Estat espanyol, el que sí que els demanaríem és que preguessin, com preguem tots, la retirada de la LOMCE, perquè té preocupants elements d'involució educativa, perquè ells sí que plantegen l'avaluació per fer rànquings i per condicionar el futur d'un alumne, i a més està en perill el prestigi de la nostra formació professional. Per al proper curs, en aquest país, a Catalunya, hem pensat mesures centrades en l'alumnat i en els centres, centrades en el professorat i centrades en el sistema. Jo crec que amb això podria contestar moltes de les coses que vostè ens ha preguntat. Si pensem en l'alumnat i en els centres, ens hem volgut focalitzar en les necessitats educatives d'aquells alumnes que més ho necessiten. Per tant, el que fem és un avenç en la concepció de l'escola inclusiva cap al sistema inclusiu i en abaixar les ràtios dels centres de màxima complexitat. Després, en tot cas, li parlaré de les ràtios, però si en un lloc és imprescindible abaixar les ràtios, i aquesta és una mesura que s'ha pres per a aquest curs vinent, és en els centres de màxima complexitat. Com vostè deia, la ràtio mitjana a Catalunya no està per sobre dels límits legals. Al curs 2010-2011 era de 23,02, parlo dels centres públics, i en el 2015-2016 és de 22,41. Però ja li dic ara que, a part de ser, aquesta ràtio, la més baixa dels darrers sis anys, per al proper curs aquesta ràtio a P3 en els centres públics encara serà més baixa. També seguim apostant per l'ampliació horària o per la sisena hora allà on és més necessari per contexts educatius, però també per un suport escolar personalitzat per a aquells alumnes que en necessiten. Perquè les millors pràctiques pedagògiques ens ensenyen que no és qüestió de a aquell alumne que no se'n surt posar-li més hores, perquè tindrà encara més problemes, sinó donar-li el suport addicional que necessita per poder superar aquella mancança i poder afrontar la resta de les hores lectives amb total confiança i seguretat. També hi ha un nou avenç en el sistema de beques de menjador. Saben que hem parlat d'un nou sistema que treu el tram variable i segueix apostant per les beques garantides i per beques al cent per cent. També un treball amb les administracions locals en xarxa a través de programes socioeducatius, com els plans educatius d'entorn, que donen continuïtat i coherència educativa a tota l'acció educativa que fan els ajuntaments i també les entitats locals. O la promoció escolar del poble gitano, on també tenim un repte perquè el poble gitano tingui èxit educatiu. O una novetat important, com són els itineraris formatius específics en aquella oferta d'estudis postobligatoris amb alumnes amb necessitats educatives especials, perquè puguin tenir una bona transició al món laboral. Vostè també en feia esment, aquest inici de curs hem hagut de donar resposta a una realitat demogràfica que evidentment no satisfà, crec, ningú d'aquesta cambra, perquè a Catalunya baixa la natalitat de manera preocupant. Això té diferents causes que no hem d'analitzar aquí, però sí tenir-ho en compte. La crisi n'és una. Moltes famílies no poden plantejar-se tenir més fills per la situació econòmica que viuen, però també perquè vivim en un país on la conciliació o les polítiques de natalitat encara no estan ben presents. La davallada de P3..., i la tendència és seguir disminuint. I això ens preocupa. I el creixement d'ESO es manté durant tres anys, i a partir de llavors disminueix. Aquestes dades els les dic justament pel tema a què vostè feia referència de les construccions. És cert que en aquest país no s'ha acabat d'encertar el tema de la programació, i justament per això hem de ser molt curosos a l'hora de programar. Tenim uns P3 que no paren de baixar i una natalitat que no para de baixar, i una ESO que incrementa, però malauradament només incrementa durant tres anys. Ens trobem amb un problema que jo crec que ja coneixen, i és que en el moment de l'expansió econòmica, és cert, ens ho recorden moltes vegades des del Partit Socialista, s'inauguraven escoles cada quinze dies. Se n'inauguraven, sí, però la hipoteca durarà fins al 2037. Per tant, en aquests moments, en aquests darrers anys, que han sigut de grans restriccions econòmiques, a més ens hem trobat amb les hipoteques de molts dels centres que es van construir, que no han estat pagades i que obliguen aquesta Generalitat, i aquest Govern, i els que vinguin endavant, a seguir pagant-les fins a l'any 2037. I dic això perquè justament el que hem de ser molt curosos és a l'hora de planificar. Farem aquells instituts i aquelles escoles allà on sigui necessari, tenint en compte no només la previsió d'aquests primers tres anys, sinó l'evolució dels darrers deu. Entre altres coses, perquè el que volem és invertir els recursos públics en l'atenció educativa, i no en centres, o en obres, o en totxos, diguem-ho així, que després no siguin necessaris i que segueixin hipotecant les generacions futures durant molts anys. El curs vinent comença, o continua, vaja, o s'expandeix, una prova pilot que per als pobles petits ha sigut molt interessant, només s'havia fet en set centres, el curs vinent es farà en seixanta-quatre més, que és poder allotjar l'última part del primer cicle d'educació infantil, P1 i P2, en centres en zones escolars rurals o en centres dels municipis, llocs on no es poden permetre tenir una llar d'infants perquè tenen molt pocs infants, però se'ls acull amb un acord amb l'ajuntament en els nostres centres educatius. La segona pota és el professorat. Hi insisteixo: segurament, si fóssim els tercers a rebre, de la mateixa manera que som els tercers a pagar, podríem retornar totes aquelles retribucions econòmiques al professorat en la mesura en què a tots ens agradaria. Els nostres docents van rebent el retorn de les pagues, de la mateixa manera que ho fan la resta de funcionaris de la Generalitat de Catalunya. Però també parlem, perquè també vostè n'ha parlat, de temes de qualitat educativa pel que fa al professorat. I aquí li dono la resposta a aquell compromís que vostè m'ha demanat. Sí, el proper curs començarà amb més docents, amb més plantilla –ho hem dit, amb 800; començarà amb els suports de l'escola inclusiva, 360, i començarà amb el personal addicional als centres de màxima complexitat, 140. Aquestes seran les xifres de l'inici del curs vinent. Però deixi'm dir una cosa: totes aquestes peticions que vostè em feia, i hi introdueixo també les substitucions, justament eren les que estaven reflectides, era el nostre compromís, en els pressupostos que aquest Parlament va decidir no tirar endavant. Jo només..., fer-li un esment. Vostè deia: «Escolti'm, és que no van voler parlar amb ningú més. Jo crec que, justament per respecte a aquesta cambra parlamentària, el Govern el que va fer és portar els pressupostos a aquest Parlament i posar-se a la disposició de tots vostès a través de tots els mecanismes que té aquesta cambra per poder-ne parlar. No va poder ser així, però no diguin que és que no vam voler parlar, sinó que justament els vam portar per poder-ne parlar. Però, bé, malgrat això, hem fet un gran esforç traient recursos d'altres llocs, justament perquè la prioritat d'aquest Govern també és l'educació, per garantir aquests nous 800 docents, aquests 360 suports de l'educació inclusiva i aquests 140 de personal en els centres de màxima complexitat. I respecte a les substitucions, dir-li que aquest és el nostre compromís i així estava reflectit en els pressupostos; però, malauradament, uns pressupostos que no s'han tramitat. El que sí que hem comunicat a totes les direccions és que ho treballarem perquè en el pressupost 2017 això torni a sortir encara més ampliat i que no esperarem a acabar el curs. Però deixi'm dir-li que no és cert que les substitucions es facin en quinze dies, perquè són moltes –moltes– les previsions en què es fan o bé des del primer dia o bé des del sisè. Perquè escoles de menys de dues línies, tutors d'infantil, més de dues baixes consecutives, baixes de maternitat, adopció o acolliment, centres d'educació especial, tots els centres de màxima complexitat, les zones escolars rurals, tots aquests, ja tenen en aquest moment les substitucions des del primer dia. Hi ha substitucions a partir del sisè en tot el que són tutors, professors d'anglès, professors de música i educació física. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per tant, no és cert que totes les substitucions es facin a partir del quinzè dia. En la segona part li explicaré, pel que fa al Decret de provisió de llocs de treball..., i a les substitucions i altres previsions que tenim per al curs vinent. Gràcies, senyora presidenta. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Me n'alegro molt, senyora consellera, que pensi que serà el curs de la pau. Perquè, precisament, ahir no van tenir pau, els professors que esperen la seva adjudicació, i va ser un moment vergonyós..., que es va haver de retirar la llista d'adjudicacions, amb el perjudici per a moltes –moltes– persones, docents totes elles. A mi, la veritat és que em fa vergonya que encara treguin l'«Espanya ens roba, i precisament el tema d'Extremadura. Jo els convido, senyor Amat, senyor Junqueras i senyora Meritxell..., ja que es viu tan bé a Extremadura, que deixin els seus llocs aquí al Parlament de Catalunya i vagin a Extremadura, a viure allà. Per exemple, al poble del meu pare, on han de fer rotatoris els serveis de neteja del poble per l'atur de llarga durada que tenen. Com poden dir que s'està millor a Extremadura que aquí? I si de veritat és així, els hi convido: marxin a Extremadura a viure allà la mar de bé. Pel que fa al tema del finançament, l'ha assessorat el senyor Junqueras. No tinc res més a dir. Només que es mirin el debat que va tenir el senyor Junqueras amb el senyor Borrell, i..., sin comentarios, sobran todas las palabras. Ara anem al tema d'educació. Vostè ha dit: «Extremadura, Espanya, ens roba. Però és que resulta que aquest sistema de finançament, que evidentment és molt dolent, quan el va pactar Esquerra Republicana de Catalunya van dir que era el millor sistema de finançament possible per a Catalunya! Els senyors d'Esquerra Republicana, i les senyores, i ara resulta que és terrible! Després, País..., Balears i Madrid tenen, si fa o no fa, el mateix sistema de finançament amb els mateixos greuges, i resulta que han retallat la meitat en educació que a Catalunya. Què passa?, que les Balears també ens roba, senyora Meritxell Ruiz? Després, ho vam parlar la setmana passada, per molt que tregui pit no hi ha prou professionals per atendre l'escola inclusiva. Les retallades a Catalunya han estat brutals en aquest tema, i no hi ha prou professionals per atendre totes les demandes. Després, vostè ha parlat de les ràtios, de les mitjanes, però no s'hi val parlar de les ràtios mitjanes, s'ha de parlar de cadascun dels casos. Li ho he dit: 80.000 alumnes a Catalunya per sobre de les ràtios. Justament P3, que diu que hi ha una davallada demogràfica. Doncs, resulta que tenim 17.645 alumnes en aules de 26 o 27 alumnes i 318 en aules de 28 alumnes. Encara sort que hi ha baixada de natalitat. Després, a educació primària tenim 32.482 alumnes en aules de 26 o 27 i 1.911 en aules de més de 28 alumnes. I a secundària tenim 155.461..., no, perdona, 26.428 alumnes en aules de 31, 32 o 33, i 547 en aules amb 34 alumnes o més: 80.000 alumnes a Catalunya amb ràtios per sobre de la legalitat. No em sembla acceptable. I en el tema dels barracots, hi insisteixo, manca de planificació. I vostè diu: «No, ara la secundària només seran tres anys. Ho hem estat veient durant tot el curs, durant tota la legislatura a la Comissió d'Ensenyament: instituts i més instituts que no poden encabir els alumnes, alumnes que han de marxar a altres pobles. I la solució? Barracots. Nosaltres ara tenim, al curs 2015-2016, 995 barracots. Què faran amb aquests barracots? Li sembla bé que continuem amb aquesta mitjana, malgrat aquesta baixada de natalitat? Espero resposta, i esperem que el proper curs i els següents els alumnes estiguin en ràtios dins de la legalitat i en instituts i col·legis dignes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Sierra. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, vostè sempre fa referències personals, jo intentaré no fer-les. Jo no he dit pas que es visqués millor a Extremadura que aquí, i que haguéssim de marxar tots; però sàpiga que vostè no és l'única que els seus pares han vingut de fora per buscar una vida millor a Catalunya. [[Alguns aplaudiments.]] Som molts en aquest hemicicle que els nostres pares han vingut aquí per buscar una millor vida. L'únic que li hem posat sobre la taula són unes dades. És a dir, Extremadura, amb un percentatge de ciutadans productius del 19 per cent; Catalunya, amb un percentatge del 42 per cent. Evidentment, això vol dir que allà hi ha molt més atur que aquí, i vol dir que aquí es paguen molts més impostos. No li he dit res més que això. A més, jo fins ara he entès..., si potser vostès han canviat darrerament de posicionament, però fins ara vostès deien que el finançament que tenia Catalunya era injust. Doncs, justament, és injust, i és injust quan el poses amb relació a altres comunitats autònomes com aquest cas. Però jo no volia, en cap cas –entre altres coses perquè, doncs, els meus pares també són d'on són–, anar en contra de cap comunitat autònoma. [[Alguns aplaudiments.]] No ho he dit, només he dit que hi ha altres que reben més del que paguen. Però anem –perdó– al que ens toca en aquesta interpel·lació. Vostè ha fet –i té tot el dret de fer-ho, eh?– una mirada cap enrere. El que nosaltres intentem fer és una mirada endavant. Vostè m'ha preguntat pel proper curs. Jo li he dit: «Escolti'm, el proper curs començarà amb més docents, amb més suport de l'escola inclusiva i amb més suport de centres de màxima complexitat. I entenc que això és justament el que vostè ens venia a demanar, el compromís que ens venia a exposar i el compromís que nosaltres assumim. Tot alumne té plaça, tot alumne en aquest país té plaça, no hi ha cap alumne que s'hagi de desplaçar, si no ho vol, fora del seu poble. I un altre tema, el de les construccions, que el que estem fent és... Ens vam trobar amb mil barracots quan vam arribar, i això és així, ens hem trobat mil barracots més un sistema, doncs, difícil, en situacions econòmiques difícils, i el que hem anat fent és prioritzar l'atenció educativa dels alumnats i disminuir els centres que estan totalment en barracots. Ha parlat, també, de professorat i de les substitucions i del decret de provisió de treball, un decret que vostès molt critiquen. Jo crec que val la pena que surtin a conèixer països capdavanters europeus. A vegades, tant que ens posem a la boca, tots, Finlàndia, mirem com aprovisionen els llocs de treball en aquest país, i, per tant, també veurem cap a on, doncs, hem d'anar. El decret..., l'objectiu principal és adequar els equips, tenir equips cohesionats per donar resposta a un projecte educatiu que tria la comunitat educativa. Però això no només té avantatge per a això, per a aquest tema, sinó que té avantatge per als mateixos docents. Hi ha unes dades que crec que li hem de donar, crec que ha de saber justament perquè quedi amb la tranquil·litat que aquests decrets i aquesta substitució o previsió de llocs de treball i de substitucions també tenen beneficis, sobretot també per al professorat. Perquè sap quantes destinacions d'ofici hi han hagut en el darrer any? Les destinacions d'ofici –per a aquells que no són del sector– són aquelles assignacions..., perdó, aquelles persones que van al lloc que no han demanat. El curs 10-11 teníem 1.000 persones que anaven en places que no havien demanat, l'any passat van ser 42, el 0,5 per cent del total. [[Alguns aplaudiments.]] És bo... –i això crec que ho compartirem–, és bo o no que els interins tinguin més estabilitat i que no tinguin tants canvis de centre? Segur que vostè i jo, en això, hi estem d'acord. Doncs, també han permès aquestes coses, aquests decrets. Hem passat de 3.100 interins que s'han pogut quedar en el mateix centre a 7.269 interins, el curs passat, que es van poder quedar en el mateix centre. Per tant, en el decret de provisió, jo no li dic que no hi hagi coses que s'hagin de poder revisar, però li dic –i li ho dic sincerament– que té elements positius que valdria la pena que, entre tots, en tornéssim a parlar, no només per a millora de qualitat del sistema, sinó també per a la millora de les condicions de treball. A partir d'aquí, és cert, hi ha hagut un error informàtic en els darrers dies, l'hem detectat, s'ha solucionat i ara el que estem fent és tornar a fer la nova resolució, justament per no perjudicar a totes aquelles persones, que hi ha hagut un error, i que haurien de presentar individualment totes les seves reclamacions. Però, ja li ho dic, no hi ha cap dret que s'hagi vulnerat, sinó un error informàtic. És cert que ha provocat, doncs, que malauradament hàgim de tornar a fer la resolució; però, en cap cas, ni hi haurà retard en quan s'han de fer les assignacions ni, evidentment, de final de curs. Res més. El temps se'ns acaba, senyora diputada. És cert, al Ple passat en vam parlar molt, d'educació. Jo crec que és important que parlem molt d'educació, però crec sincerament que podem mirar endavant amb esperança, que podem mirar endavant amb tota la seguretat que aquest curs començarà molt millor del que l'hem acabat, entre d'altres coses, perquè, per primera vegada, Catalunya té uns recursos de més que malauradament no ha pogut posar a disposició dels pressupostos, però com que el que sí que té és voluntat que millori la qualitat seguirem treballant perquè el curs vinent tinguem uns pressupostos que puguin recollir tot l'esforç econòmic que la nostra ciutadania fa. Gràcies, senyora presidenta; gràcies, senyores i senyors diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la creació d'estructures administratives, fiscals i financeres]] [[300-00080/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la creació d'estructures administratives, fiscals i financeres, presentada pel Grup Parlamentari Popular. Per a exposar-la té la paraula el senyor Josep Enric Millo.
Senyora presidenta... Senyores i senyors diputats, vicepresident..., mai un govern havia acumulat tants fracassos en tant poc de temps. [[Remor de veus.]] De fracàs en fracàs fins a la victòria final. És aquesta la seva màxima? Suposo que alguns de vostès estan pensant en això. Però la realitat demostra que vostès passaran a la història com el govern del fracàs en fracàs fins a la derrota final. El tema que motiva aquesta interpel·lació d'avui és la darrera mostra del que li estic dient: li ho hem volgut plantejar, precisament, per demanar-li un canvi de rumb, un nou full de ruta que inclogui a tots els catalans, sense exclusió, a tots els que volen viure en pau en aquesta terra. Li parlo de l'erràtic objectiu del procés de separació i el perjudicial full de ruta que trenca la societat catalana per separar Catalunya de la resta d'Espanya. El darrer capítol d'aquesta història ja sabem quin és: el de les famoses estructures d'estat. El Tribunal Constitucional ha declarat inconstitucionals diverses disposicions de la Llei de mesures fiscals, financeres i administratives, per situar-se fora de l'àmbit de competències de l'Estatut d'autonomia de Catalunya i envair competències de l'Estat. Però, abans d'entrar en matèria, fem una mica de memòria, que a vegades alguns la perden fàcilment. Quins són els antecedents? El Govern va presentar en la darrera legislatura el Projecte de llei de mesures fiscals i financeres 2015. Vostè, que ja era soci del Govern, va presentar en la tramitació sis esmenes, que van quedar vives en el dictamen del projecte de llei, que pretenien la construcció de les anomenades «estructures d'estat. El Partit Popular català, fent ús del Reglament, va demanar un dictamen al Consell de Garanties Estatutàries perquè teníem dubtes de l'estatutarietat i de la constitucionalitat d'aquelles esmenes. Vam ser durament criticats. El dictamen va ser unànime –unànime. El ponent va ser el conseller Joan Ridao, exportaveu d'Esquerra Republicana al Congrés, i no dubtós, en aquest cas. Va declarar que les estructures d'estat que Esquerra Republicana volia incorporar en la llei excedien amb escreix les competències que l'Estatut d'autonomia de Catalunya atorga a l'Estat, i s'envaïen competències exclusives de l'Estat. Esquerra va haver de renunciar a les seves esmenes, i les va autoesmenar per adaptar-les i burlar-se del dictamen del consell. Com ho va fer? Molt fàcil: substituint allà on dia «presentem un projecte de llei per «aprovar plans directors. I es pensaven que amb aquesta maniobra ja ho tenien tot resolt. Però, com vostès saben, el nom no fa la cosa, i el Govern espanyol va presentar un recurs d'inconstitucionalitat, d'acord amb els criteris fixats pel mateix Consell de Garanties Estatutàries de la Generalitat de Catalunya, davant del Tribunal Constitucional, per impugnar aquestes disposicions. És convenient fer memòria per entendre on estem. Com he dit abans, la setmana passada el tribunal ha resolt el recurs i anul·la les estructures d'estat que Convergència i Esquerra van incorporar a la llei. Què ha dit el tribunal? En resum, que les estructures d'estat que pretenen assumir competències que no li corresponen no es poden fer; el contrari del que vostès afirmen cada dia al conjunt de la població. Quina ha estat la sorprenent reacció del Govern de la Generalitat davant d'aquest fet? Doncs, la menyspreable resposta del Govern de la Generalitat ha estat dir –pràcticament literal– que la sentència del tribunal no afecta les estructures d'estat i que el Govern continua treballant amb la intensitat el desenvolupament del procés de trencament de la societat catalana i separació de la resta d'Espanya. Això, senyor Junqueras, no és seriós i això no és de rebut. I ho dic solemnement. Aquesta actitud, la d'aquest Govern, un govern democràtic, suposadament, en el segle XXI, resulta intolerable. Aquest Govern està pervertint l'essència de la democràcia mateixa, tal com la coneixem. Ens estan portant al despotisme dels costums i a l'estigmatització dels qui pensen diferent, dels que opinen diferent. Tot fa pensar que continuaran amb el seu procés, que faran cas omís al dictamen del tribunal, que se saltaran i retorçaran l'estat de dret darrere dels seus interessos partidistes i privats, perquè, no ens enganyem, estem davant d'una estafa majúscula, que avantposa una ideologia passada de moda al veritable esperit de la democràcia. Estem davant la tirania d'un marc mental estret, al qual només el preocupen els somnis d'uns pocs. Estem davant la tirania d'una minoria, diria encara més: ens trobem davant les ànsies de poder totalitari d'una elit acostumada a operar sense fre, a dilapidar el bé comú; si per això, per intentar saciar aquesta set de poder polític i econòmic han de trepitjar el marc jurídic –i, per tant, els drets i les llibertats de tots–, ho faran sense dubtar-ho. Ja ho han demostrat. De fet, ja ho fan sense cap mena de vergonya, sense traves ni impediments, invertint la moral i fent passar per víctima el botxí, i el botxí com a víctima. Senyor vicepresident, Catalunya només necessita una cosa, només una, i vostès li donen l'esquena cada dia. Catalunya necessita una cosa: recuperar el seny, l'alçada de mires i el sentit de la democràcia que vostès tan astutament han anat corrompent durant aquests darrers anys. I vull remarcar especialment l'aspecte totalitari que suposa l'acte de violació de la llei, el que vostès anomenen i pregonen com «la desobediència. Si vostès segueixen per aquest camí, el camí del desafiament a la legalitat democràtica, hauran perdut tota la legitimitat política i democràtica, destrossaran la dimensió ètica de la política i convertiran aquest Parlament en un instrument al servei dels seus interessos partidistes i privats, res a veure amb la defensa de l'interès general i del bé comú que ha de guiar sempre l'acció política de tots nosaltres, almenys així hauria de ser. Recordi que, quan un governant posa la llei sota els seus peus, els governats acaben posant els seus peus sobre qui governa. No oblidem que la tirania consisteix, precisament, que el governant no se sotmet a la justícia de la llei; en canvi, la democràcia consisteix en el fet que la llei no se sotmet al caprici del governant, que és el que vostès fan. No oblidem tampoc que hi va haver, després del teló d'acer, de la caiguda del teló, democràcies populars on el poble era oprimit per la llei del partit. Això existeix, ha existit, ho hem conegut. Ara hi ha democràcies constitucionals, on el poble gaudeix de la llibertat de la llei constitucional, de la llei democràtica. I vostès el que volen fer és enfonsar Catalunya en una democràcia totalitària on s'excita l'egoisme i l'enveja del poble amb lleis populistes com la que ara el Tribunal Constitucional ha suspès. Senyor vicepresident, rectifiqui. La interpel·lació té com a objectiu demanar-li que rectifiqui, que no porti Catalunya per aquest camí. Sigui vostè qui posa seny en aquest Govern dels despropòsits i retorni al camí del respecte a la democràcia i del respecte a la pluralitat. Li demano que utilitzi avui solemnement aquesta tribuna, aquest faristol, ara quan pugi, per fer un acte de reconeixement de la veritat: digui la veritat, deixin d'enganyar els catalans; acabi vostè avui amb aquest engany massiu; declari en nom del Govern la ferma voluntat de no saltar-se les regles de joc de la democràcia; retorni l'ètica a la política, i obri una nova etapa, una etapa d'il·lusió i d'esperança a Catalunya, on la convivència i la concòrdia primin per sobre de la divisió i de la confrontació. Gràcies, senyora presidenta; senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Millo. Té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia a tothom. Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, permeti'm que comenci la meva intervenció fent referència a una altra diputada que fa una estona ens ha convidat a marxar del nostre país. No, ningú vol marxar, ni ningú... [[Veus de fons.]] En tot cas, escolti, sobretot ningú, ningú, ningú ha de dir a cap altre ciutadà d'aquest país que marxi. Per tant, a veure si aquest Parlament recupera una mica el seny. [[Alguns aplaudiments.]] Ara deixi'm que comenci la meva rèplica a la seva intervenció, a la seva interpel·lació, recordant-li que, més enllà del procés d'independència i més enllà de les estructures d'estat, que és el monotema del seu grup parlamentari, hi han altres coses sobre les quals podria interpel·lar el conseller d'Economia i Hisenda d'aquest Govern i d'aquest país. Li ho dic perquè si algun dia troba que li falten temes sobre els quals preguntar, recordi que podríem parlar d'economia, que no només hi ha l'únic tema del qual vostès saben parlar. Segon..., tercer punt, i segon de reflexió respecte a la seva intervenció. Entenc que vostè és perfectament conscient que tot el que ha dit s'ho pot aplicar a vostè mateix i al seu partit polític. Vostè ve aquí i parla de retorçar l'estat de dret, vostè, que és membre d'un partit polític que té un ministre de l'Interior que es dedica a conspirar i a construir proves falses, aixecar falsos testimonis, a demanar que els responsables de perseguir el frau deixin de perseguir el frau que haurien de perseguir i s'inventin el frau que no existeix per perseguir-lo? [[Alguns aplaudiments.]] De debò? De debò vostè ens parla de retorçar l'estat de dret, vostè que és membre d'un partit polític que té un ministre d'Interior que fa això i que assegura que el president del Govern n'és perfectament coneixedor? N'és coneixedor o no n'és coneixedor, senyor Millo? Si no n'és coneixedor, el ministre de l'Interior, a més a més de retorçar l'estat de dret, a més a més, és un mentider compulsiu, també? També és un mentider respecte al president del Govern que el nomena a ell mateix? I si és així, el president del Govern que l'ha nomenat i que sap que estant mentint sobre ell mateix, no el destitueix? I vostè ens parla de retorçar l'estat de dret? I vostè ens parla de tirania? De debò? [[Veus de fons.]] Com deia..., sí, ja entenc que són capaços d'això i molt més; ho han demostrat al llarg de la història de forma sobrada. [[Alguns aplaudiments.]] Quarta reflexió general i tercera lligada a vostè en persona. Com deia sant Agustí –sé que vostè apreciarà la referència–, si dels governs en traiem la justícia, en què es converteixen si no en una banda de lladres a gran escala? Doncs, escolti, vostè en el seu partit té molts companys, molts, imputats, acusats i condemnats... [[Veus de fons.]] Molts, molts, sí; acusats, imputats... [[Veus de fons.]] Sí; sí, sí. Vostè pot negar-ho tant com vulgui, però l'opinió pública ho sap. Hi ha centenars...
Si us plau.
N'hi ha centenars. I, en tot cas, facin ús del torn de rèplica, no passa re. Jo els escolto quan vostès parlen; vostè podria fer l'exercici de tornar-ho a escoltar. Provi-ho. Facin... [[Veus de fons.]] Senyor Albiol, faci una prova: estigui callat una estona i escolti. [[Remor de veus.]] Vostès que tenen centenars –centenars– d'imputats, d'acusats de tota mena, per casos de corrupció, vostès que han practicat allò que sant Agustí anomenava les pràctiques de les bandes de lladres a gran escala, vostè ens ha de venir aquí a donar lliçons a tots nosaltres? I vostè ens ha de parlar d'interessos creuats, quan el president del Tribunal Constitucional, nomenat a proposta del Partit Popular, és militant del partit que el proposa i paga quota del partit polític que el posa de president del Tribunal Constitucional? Aquesta és la idea de separació de poders que tenen entre la justícia i l'executiu? En tot cas, és evident a ulls de molts ciutadans d'aquest país que el Tribunal Constitucional és un tribunal polititzat. I en la mesura que està polititzat durant anys i anys i anys acaba sent un tribunal polític, una mena de cambra legislativa de tercera instància. Les institucions de l'Estat han convertit –totes elles, especialment les que estan encapçalades pel seu partit– aquest òrgan, han convertit el Tribunal Constitucional, en un òrgan absolutament desacreditat –desacreditat–, des de tot el procés d'estudi del recurs d'inconstitucionalitat sobre l'Estatut d'autonomia de Catalunya fins a totes les decisions de caràcter més recent que ha pres aquest tribunal; un tribunal que actua no seguint les bones pràctiques que haurien de caracteritzar aquesta mena d'institucions en el conjunt dels països occidentals, sinó convertint qualsevol decisió d'aquest Parlament en una immediata presumpció d'inconstitucionalitat. I, de proves, en tenim moltes, recents, i de les quals en són..., se'n senten víctimes –vostè que parlava de víctimes i de botxins– molts ciutadans d'aquests país. Quan vostès impedeixen, a través d'un tribunal al nomenament del qual acabo de fer referència, per exemple, l'aplicació d'un impost sobre la producció d'energia elèctrica d'origen nuclear. O quan vostès impossibiliten l'aplicació d'un impost sobre la provisió de continguts per a prestadors de serveis de comunicacions electròniques. O quan vostès impossibiliten un impost sobre els pisos buits, o un impost sobre els dipòsits d'entitats de crèdit, que haurien de servir precisament per posar més recursos a disposició de la majoria dels ciutadans d'aquest país. O quan ho fan sobre altres qüestions que no tenen res a veure amb l'àmbit impositiu; quan ho fan, per exemple, per impedir que ajudem les persones més vulnerables afectades en situacions d'emergència habitacional i d'emergència energètica. O quan ho fan, per exemple, per impedir l'aplicació de la Llei efectiva d'igualtat entre homes i dones. Per tant, l'obsessió no es concentra només en l'àmbit econòmic o en l'àmbit de les estructures de què aquests ciutadans, a través d'una majoria parlamentària prou explícita, han decidit que es volien dotar, sinó en tots els àmbits. En tot cas, ja que a vostè li interessava especialment, entenc, o aquesta era l'excusa, la darrera sentència del Tribunal Constitucional, ha de quedar clar que aquesta sentència no entorpeix ni posa fre a la determinació d'aquest Govern de desplegar les estructures per preparar aquest país per al mandat que sobiranament el poble de Catalunya, els ciutadans de Catalunya, ens van encarregar el passat 27 de setembre; ni ho entorpeix, ni ho frena. El desplegament d'aquestes estructures, que són cabdals precisament per dotar els ciutadans de les eines que necessiten per protegir els seus interessos, els seus serveis públics, etcètera, és l'objectiu d'aquest Govern, perquè aquest Govern té com a objectiu servir els interessos del ciutadans, ajudar la gent i ajudar especialment aquells que estan en una situació més vulnerable. Un dels pilars per poder encarar aquest mandat és posar els fonaments, òbviament, d'una hisenda, sí, és clar. I el Govern hi treballa intensament, sí. I, si això el sorprèn, crec que no sorprèn la majoria dels diputats d'aquesta cambra. Aquest Parlament està avançant en la ponència conjunta per a l'elaboració de la proposició de llei d'administració tributària catalana que ha de regular la hisenda del futur. I, com vostè, sovint, més sovint del que voldria, es veu obligat a reconèixer, som un govern responsable, un govern responsable amb la ciutadania, que no posarà mai en entredit la seguretat jurídica, com sí que fa el seu Govern en tants i tants àmbits –energies renovables, etcètera. Un govern responsable amb les famílies, amb les necessitats de les famílies i dels seus membres per les quals fem tot el que fem, i tot el que està a les nostres mans per ajudar-les, i molt més que faríem si, evidentment, no ens trobéssim cada dia amb tots els pals a les rodes que molts, singularment vostè i el partit que vostè representa, procuren posar. Un govern responsable amb les empreses, els emprenedors, els treballadors, que el que vol és que puguin desenvolupar la seva activitat creant entorns el més favorables possible, posant l'accent en el desenvolupament de les infraestructures logístiques estratègiques, com el Corredor Mediterrani, que el seu Govern impedeix, els ports, els aeroports, o posant els recursos per a la recerca, la innovació, la internacionalització de les nostres empreses el resultat dels quals està avalat per les xifres reconegudes per tothom: creixement de la nostra economia, creixement de les nostres exportacions, creixement de les nostres exportacions sobretot en els àmbits de més valor afegit. Però, sobretot, un govern democràtic que defensa la voluntat de la ciutadania expressada a les urnes, que accepta el debat públic –és evident–, que no s'atrinxera, que no amaga el cap sota l'ala davant dels problemes i els reptes de la societat. I fins ara el Govern del seu partit, el Govern del senyor Mariano Rajoy, no només no ha volgut saber res de la voluntat majoritària del poble de Catalunya, sinó que l'ha combatut de manera tan poc neta –és a dir, de manera tan bruta– com li ha estat possible, i les proves així ho demostren, i és fàcil escoltar-ho. Per tant, si no ha tingut ocasió d'escoltar-ho, no dubti que quan s'acabi aquesta interpel·lació faré el possible per fer-li arribar un enllaç en què vostè podrà sentir el seu ministre de l'Interior dient tot el que diu; si aquest fos el cas, eh?; si ho ha sentit, llavors és inexplicable que hagi fet la intervenció que ha fet.
Vicepresident, ha exhaurit el temps.
Doncs, reservo la resta de consideracions que volia fer-li ara, en aquesta primera intervenció, per a la segona intervenció, que segur que serà molt enriquida per la intervenció que vostè ara ens farà. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Millo.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, no l'he vist còmode avui; ha recorregut a allò que la millor defensa és un atac. No s'ofengui si alguns li diuen que marxi de Catalunya, no s'ofengui; a nosaltres ens ho diuen cada dia pel carrer per culpa del que vostès fan a Catalunya [[alguns aplaudiments]] , cada dia ens ho diuen pel carrer; no s'ofengui perquè li diguin això. I no vingui tampoc aquí a intentar que jo caigui en la provocació, perquè no ho faré; no li parlaré de consellers d'Esquerra Republicana contrabandistes que han estat a la presó, no li parlaré d'això, no he vingut a parlar d'això. [[Alguns aplaudiments.]] I sobre economia ja l'interpel·lo en altres ocasions; l'he interpel·lat sobre economia, sobre finançament, sobre tot. El que passa, que m'interessa més parlar amb consellers que aproven pressupostos; amb els que no tenen capacitat per aprovar-los tinc poca cosa a parlar. Senyor vicepresident, abandoni Matrix. Vostè segueix sense rectificar. Dediquin-se a gestionar les més de dues-centes competències que tenen. Tot i que avui l'he vist molt acurat en el seu discurs –no ha esmentat la paraula «independència en cap moment–, però... no s'adonen que tota la seva actuació està envoltada d'un pensament màgic més proper a Matrix que al món real? No s'adonen que vostès viuen en la gran mentida, que traslladen a tots els catalans, i que pretenen que tota la societat catalana visqui en aquesta seva gran mentida? És el seu particular vel de la ignorància, el vel de l'estelada, senyor Junqueras. Per què l'estelada no els deixa veure la realitat que és Catalunya? El Tribunal Constitucional, com he dit abans, ha deixat ben clar que les estructures d'estat no es poden portar endavant, i vostè avui surt aquí, erre que erre, a dir el mateix. Els han dit que el seu full de ruta no té viabilitat, que les seves estructures d'estat, la joia de la corona, no té viabilitat. El seu full de ruta a dia d'avui és paper mullat, és una gran mentida més, i vostè no ho vol reconèixer. I, davant d'això, quina alternativa tenen, vostès? Podrien fer alguna cosa diferent del que fan? I tant que sí! Podrien gestionar una de les regions, en sentit europeu, més dinàmiques amb la societat civil, més forta i amb el teixit empresarial millor preparat de tot Europa; podrien fer això. És hora que el Govern català estigui a l'alçada dels seus veïns, de la seva societat civil. No ho fan, vostès, això. Però, sobretot, vostès han de gestionar un territori que compta amb les majors competències que pot tenir una regió, en el sentit europeu, de tota la Unió. Vostè, que coneix Europa, sap perfectament que difícilment trobarà cap altra autonomia tan gran i amb tant autogovern com la que té Catalunya. Tenim centenars de competències en un estat profundament descentralitzat. Pensin que des de l'inici de la democràcia hi ha hagut més de dos-cents traspassos. Fent el símil literari de la Generalitat es podria titular «dues-centes competències a la recerca d'un govern. Permeti'm un consell, o una petició. En lloc d'insistir en un carreró sense sortida, facin alguna cosa productiva per a Catalunya i per als catalans. En lloc de dedicar-se a inventar agències tributàries pròpies, ocupin-se d'abaixar els impostos als catalans, que per culpa seva som els espanyols que més paguem. En lloc de crear estructures d'estat d'energia, dediquin totes les seves energies a fer reformes econòmiques per crear ocupació. En lloc de fer infraestructures d'estat, facin el quart cinturó i acabin les infraestructures de comunicació que Catalunya necessita. En lloc de potenciar Diplocats i conselleries d'exteriors, es dediquin a deixar d'estar a la cua de la inversió en polítiques socials dels catalans. I, en lloc de crear serveis meteorològics d'estat, es dediquin a gestionar i no a caldejar més l'ambient. Perquè fins ara vostès, els que ens prometien portar-nos a Ítaca, han acabat a Matrix; ho hem vist claríssim. El patró de la nau, que ens va prometre portar-nos a la utopia, ha acabat exiliat, i han deixat Catalunya sense full de ruta que ens porti pel camí de la recuperació. Vostès avui s'han despertat al quilòmetre zero: zero polítiques, zero reformes, zero estabilitat, zero credibilitat, i, el pitjor de tot, que ens han condemnat als catalans a tornar a la casella de sortida; quatre anys perduts per als catalans. Els catalans, senyor Junqueras, mereixem un govern que ens digui la veritat, i vostès no diuen la veritat als catalans, i aquesta gran mentida és el que jo avui he volgut denunciar amb aquesta interpel·lació. No necessitem un govern liderat per algú que ni es va presentar a les eleccions, i amb un partit que ja no existeix, i amb un projecte trencat i fallit, venut al separatisme i a l'extrema esquerra. Necessitem recuperar un projecte que representi tots els catalans, sense exclusions –vostès exclouen més de la meitat dels catalans en el seu projecte; no és seriós, no és responsable–, en què prevalgui la convivència i la cohesió social que vostès s'estan carregant, un govern que toqui de peus a terra, centrat en la realitat. Però això només serà possible, senyor conseller, senyor vicepresident, si el Govern aposta per un canvi, un canvi de rumb, un canvi de rumb que jo li he demanat i que vostè avui, pel que ha dit, sembla que nega rotundament. I acabo dient-li que, li ho asseguro, si el Govern no vol canviar, els catalans acabaran canviant aquest Govern. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Millo. [[Aplaudiments.]] Té la paraula el vicepresident.
Bon dia una altra vegada. Deixi'm començar tal com ha començat vostè. Senyor Millo, l'he vist molt incòmode i convertint l'atac en la millor de les seves defenses. Vostè..., jo intentaré ara parlar d'altres temes, perquè em sembla que són molt més rellevants i molt més d'interès per als ciutadans que la seva monoobsessió i el seu monotema tradicional. Però, tot i així, costa resistir la temptació. Vostè parla de mentir i parla de rebaixar impostos. El seu Govern acaba..., fa tres setmanes el president del Govern espanyol venia a Barcelona i deia: «Vamos a bajar los impuestos, i ahir anunciava que augmentaran els impostos per un valor de 6.000 milions d'euros, i és almenys –almenys– la quarta vegada [[veus de fons]] , almenys... Però deixin-me parlar! Però quina mania tenen, a no deixar parlar! Però...
Si us plau...
Però com els surt la genètica! Però...
Si us plau...
Calma –calma, calma. [[Aplaudiments.]] Deixin... De debò –de debò–, quan vostès parlen, jo bé que estic callat, i és molt... [[Veus de fons.]]
Si us plau, respectin el torn de paraula.
Jo demanaria que se m'afegís mig minutet, perquè, és clar, si... Escoltin, quan vostès parlen, hi han coses que no m'agraden, però jo callo i sóc respectuós; doncs, vostès també poden fer el mateix exercici. Ja veurà que no és tan difícil –ja veurà que no és tan difícil. Per tant, vostè ens parla de mentir, ens parla de rebaixar impostos, quan vostès, per quarta vegada, s'han presentat a unes eleccions dient que els abaixarien i immediatament després de guanyar-les els apugen, i en alguns casos els apugen tots? Vostès ens parlen de responsabilitat quan aproven un pressupost que es desvia 8.000 milions del dèficit previst per la Unió Europea? De debò? De debò? De debò? Per tant, centrem-nos..., jo ja sé que vostè se sent més còmode parlant del monotema, perquè és de l'únic que saben parlar. Però llavors, ja que em deia: «Mirin els seus veïns, escoltin, mirem els nostres veïns. El creixement de l'economia catalana de l'any passat, un 3,4; el doble que el creixement de la mitjana de la Unió Europea i més del doble que la mitjana de la zona euro. Sí, mirem els nostres veïns i veiem que hi han moltes coses que, afortunadament, aquesta societat i aquesta economia, amb l'ajuda segur que modesta i potser, des del seu punt de vista, prescindible, però d'alguna manera valorable, d'aquest Govern, doncs, l'economia d'aquest país creix. Creix l'economia d'aquest país i, a més a més, creix molt més ràpidament no només del que creixen les economies del nostre entorn, sinó que creix molt més ràpidament que el nostre dèficit i, per tant, en termes reals positius, a diferència, malauradament, de moltes altres economies del nostre entorn que a nosaltres ens agradaria que anessin molt millor i que cresquessin molt més de pressa que el seu dèficit. Perquè nosaltres mai no ens volem comparar amb aquells a qui les coses no els van tan bé, ens volem comparar amb aquells que les coses els van millor, i el nostre objectiu i el nostre desig seria que a tothom li anessin millor, a diferència del que percebem molt sovint en les interpel·lacions d'algun grup, i singularment –permeti'm-ho dir– del seu. Per tant, si parlem d'economia, i vostè ens convidava a parlar de com es comporta la nostra economia en relació amb els nostres veïns –i, hi insisteixo, li deixo per a vostè el monotema, la monoobsessió–, si nosaltres mirem com es comporta l'economia, jo li ho insinuava fa un moment, no només el nostre PIB creix, sinó que el nostre PIB continua creixent: un 1,8 en el primer trimestre d'aquest any; molt probablement, amb un comportament millor en el segon i en el tercer trimestre d'aquest any, potser per sobre del 3 per cent –tant de bo– a finals d'aquest any, encara que la nostra previsió era una previsió..., era i continua sent una previsió prou moderada, prou ponderada, d'un 2,9; tant de bo estiguem clarament per sobre del 3. Amb unes dades d'exportacions que es comporten molt millor que la mitjana de la nostra economia –molt millor. I, dintre d'aquestes exportacions, es comporten molt millor aquelles que estan associades a productes de més valor afegit –10,5 per cent, per exemple, de creixement de les nostres exportacions en els sectors de telecomunicacions. Per tant, sí, senyor Millo, aquest país, aquesta gent, la gent d'aquest país, encara que a vostè li sàpiga greu, encara que vostè faci tot el possible perquè no sigui així, treballa, produeix, inverteix, creix, atreu inversió estrangera... Cada any, el rècord d'inversió estrangera, cada any; l'any passat, més de 5.500 milions d'euros d'inversió estrangera. I, pel que fa a les importacions, que són sempre també una dada econòmica rellevant, especialment una gran part d'elles centrades en productes, en béns d'equipament, i, per tant, amb molt bones expectatives de creixement futur. I malgrat totes les incerteses que ens imposa el Brexit o que ens imposa la incapacitat del seu partit de formar govern, malgrat tota la pressió que exerceix en els seus entorns, diguem-ne, i potser ens condemnen per tercera vegada a unes eleccions –el president del seu Govern va dir ahir que «el 27 de noviembre–, malgrat com de malament ho fan vostès, aquest país se'n surt i se'n sortirà. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre la política energètica]] [[300-00077/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la política energètica, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Senyor vicepresident, consellera, conseller, diputades, diputats, Catalunya no és diferent de la resta del planeta. La nostra..., la prosperitat del país en l'horitzó de l'any 2050 s'ha d'aguantar –jo crec que tots ja ho sabem– en un model econòmic diferent, no?, que sigui més eficient en l'ús dels recursos, molt més prudent a l'hora de generar externalitats negatives, anar cap a una economia circular... I, per fer tot això, la transformació del sistema energètic és clau; és clau per garantir una economia baixa en carboni. També és una gran oportunitat per consolidar la recuperació econòmica, també és una gran oportunitat per a l'ocupació i el benestar social. Els reptes, sens dubte, són tenir una economia eficient, un sistema energètic net i una prosperitat que beneficiï a tots i a totes d'una manera inclusiva –estic parlant en temes de pobresa energètica, també. Hem d'actuar ja, en el curt termini, pensant en la Catalunya i en l'Espanya que volem a mitjà i llarg termini; també l'Europa que volem en aquests termes. Catalunya ha d'encarar per necessitat, però també en termes d'oportunitat, una transició energètica. Aquesta és una feina que necessita una visió a llarg termini, amb horitzons mesurables –2030, 2050, 2025...– i, sobretot, una visió majoritàriament compartida per la societat i els seus representants polítics, que serveixin per guanyar coherència a totes les actuacions. Nosaltres creiem que portem una legislatura perduda, aquí i a l'Estat espanyol. No hi ha hagut ni visió sobre els reptes i les prioritats en política energètica, i sobretot no s'ha buscat, creiem nosaltres, ni el consens ni la coherència en les decisions. A nivell d'estat, l'únic criteri ha estat reduir el dèficit de tarifa elèctrica. Deixi'm dir-li, de passada, que aquest dèficit a nivell de l'Estat l'haurem d'auditar per saber-ne les causes, que segur que no estan en els arguments que fa servir l'actual Govern de l'Estat. Hi torno: reduir el dèficit a costa de la seguretat jurídica, a costa de la transparència, de l'estabilitat reguladora, de la independència dels reguladors, i la total paralització de les inversions que necessitem per transitar cap a un nou model energètic. S'ha primat també mantenir la recaptació de l'Estat. S'ha apujat el tema de potència i no el que mesura el consum, la qual cosa ha provocat preus elevats que facilitin la deslocalització de les empreses, també. I el conseller em pot dir: «Home, i això per què m'ho diu a mi, si no és de la meva responsabilitat? Home, li ho dic perquè els seus antecessors, els antecessors del Demòcrata i dels demòcrates –en singular i en plural, és a dir, de Convergència i Unió– van ser cooperadors necessaris –i sense necessitat, conseller– de la contrareforma del sistema elèctric, que ens ha portat on ens ha portat. No serem capaços de complir els primers objectius que ha fixat la Unió Europea, ni a nivell de l'Estat ni a nivell de Catalunya. Ara, jo crec que tenim una oportunitat, en el Parlament i al Congrés dels Diputats, de retornar al debat i buscar els consensos sobre les orientacions estratègiques de la transició energètica, que ens hauria de permetre recuperar estabilitat i la seguretat jurídica als inversors. Això també en funció de les matemàtiques parlamentàries aquí i allà, eh? Avui ja tots sabem o intuïm que la transformació del model energètic està impulsada pel desenvolupament tecnològic i la lluita contra el canvi climàtic. També sabem que, malgrat les resistències al canvi en el sector elèctric, el centre de gravetat es desplaçarà de les grans empreses subministradores als consumidors, que tindran un paper molt més actiu en la gestió del consum, i també en la generació de la seva energia. Per tant, nosaltres creiem que l'energia pot convertir-se en motor d'aquest canvi. El sistema, que ja el tenim aquí, ho torno a repetir, malgrat les resistències de les grans corporacions energètiques, serà un sistema cada cop més descentralitzat, amb més generació de petita escala distribuïda i en la seva major part renovable, sense renunciar també als grans productors, a la producció més centralitzada. Un gran desenvolupament de serveis energètics també orientat a gestionar més eficaçment el consum. Nosaltres creiem que la innovació tecnològica, la maduració i l'abaratiment de l'energia renovable, en particular de la fotovoltaica i de l'eòlica, les mateixes telecomunicacions, l'automatització de la llar i de les indústries, ajuden a aquesta direcció d'entrar a fons en un procés de transició energètica. Senyor conseller, nosaltres, els socialistes, creiem que és necessari impulsar un procés de concertació en el camí cap a la transició energètica. En aquest tema hi hem insistit, no ens n'hem sortit amb els dos anteriors consellers del ram, que fins i tot no es van ni dignar a portar en aquest Parlament el debat sobre els plans d'energia que havien elaborat, eh? Fins i tot vam veure l'anunci d'un pla sobre la transició energètica que es va anunciar a poques setmanes de les darreres eleccions. Nosaltres creiem que és necessari per garantir l'estabilitat en la política energètica i encarar els objectius que ha fixat la Unió Europea, els acords de sostenibilitat també de Nacions Unides i els acords de la cimera de París que es va celebrar recentment, i per això és necessari que hi hagi un consens ampli dels grups parlamentaris sobre l'orientació d'aquesta política. Ahir ens va anunciar que el Govern està treballant sobre un document de pacte nacional sobre la transició energètica. Per nosaltres, hi ha alguns objectius que haurien de tenir en compte: que Catalunya ha de ser un país més eficient des del punt de vista energètic; que s'han de desplegar programes d'estalvi i eficiència a nivell residencial i industrial, i també de la mobilitat; que s'ha d'assegurar el subministrament energètic garantint la qualitat i la fiabilitat, desenvolupant al màxim el potencial de les renovables per disminuir la dependència exterior, i sobretot amb uns preus d'acord amb els preus del nostre entorn i de la nostra competència. Hauríem de ser capaços de reduir la dependència dels combustibles fòssils, sobretot en l'àmbit del transport; s'ha d'abordar el debat nuclear de manera urgent; s'ha de reduir la precarietat energètica que afecta una part de la ciutadania; hem de ser capaços d'informar i formar els ciutadans perquè siguin actors responsables tant com a productors com a consumidors, i hem de ser capaços de disposar de més capacitat d'autogovern per dissenyar i executar una política energètica. Ara, el que hem de fer també és exercir aquelles competències que l'Estatut ja ens atorga, perquè malgrat la política centralitzadora del Govern de l'Estat, el Govern té competències; desplegui-les, ho han estat fent altres comunitats amb menys competències que Catalunya: Múrcia, Canàries, Balears, Extremadura, i ja no li parlo del País Basc, eh?, que tenen una agència de l'energia molt potent, no d'ara, des de l'inici de l'aprovació del seu Estatut, que coincideix amb el nostre, el primer. I, a banda de la innovació tecnològica, que segur que hi ha d'ajudar, li torno a repetir que les actuals majories parlamentàries aquí, l'aritmètica parlamentària aquí, i sobretot a nivell de l'Estat, i sigui quin sigui el resultat final que a nivell central porti a la formació del Govern, haurà de permetre, permetrà segur una negociació a fons i un consens majoritari que ens ha de portar a recórrer aquest camí de la necessària transició energètica. Ens hi juguem no només la lluita contra el canvi climàtic, o la mitigació o l'adaptació al canvi climàtic; ens hi juguem també temes tan importants, des del nostre punt de vista, com la competitivitat del sector industrial del nostre país. Dies enrere en aquest Parlament va comparèixer el secretari d'Indústria, a petició seva i de tots els grups parlamentaris, per parlar, per exemple, de la indústria del clor, que és una indústria molt intensiva en energia. Jo crec que tots nosaltres ens hem reunit amb representants, amb els sindicats, i amb representants de les empreses d'aquest sector intensiu en consum energètic. Per això també necessitem una política de transició energètica, per això necessitem posar les polítiques energètiques en el màxim nivell de decisió dels governs, també del de Catalunya. Li demano, conseller, que el Govern de Catalunya, a més a més, no torni a caure en els errors del passat recent que van portar a donar suport –ho torno a repetir– a la contrareforma del sistema elèctric. Ara tenim l'oportunitat de corregir el tret i de ser capaços, entre tots, de consensuar aquesta política que ens porti a objectius mesurables [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –acabo, presidenta– el 2030 i, sobretot, el 2050.
Gràcies, senyor Terrades. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, en primer lloc, agrair-li el to i la manera com ha plantejat vostè la interpel·lació. Crec que ho ha fet en uns termes absolutament positius, absolutament de la recerca del diàleg i aquí sí que hi trobarà el Govern, perquè, vostè ho deia, en matèria energètica ens hi juguem el futur; ens hi juguem el futur no només per la qualitat de vida de les persones, ens hi juguem el futur per la competitivitat de les nostres empreses i la nostra activitat productiva; ens hi juguem el futur perquè l'energia és també un element essencial i un factor essencial en la lluita contra el canvi climàtic. I així ho hem d'enfocar, és a dir, qualsevol aspecte i qualsevol àmbit que treballem en la matèria energètica, hi hem de tenir necessàriament també el vessant de lluita contra el canvi climàtic i accions a favor de l'equilibri ambiental. Vostè ha fet una referència sobre el comportament que ha de fer el grup, jo li parlaré ara com a govern. El grup parlamentari sí que va aprovar la Llei del sistema elèctric, de Convergència i Unió, llavors; però el Govern hi va presentar un recurs d'inconstitucionalitat. I aquí jo parlo en nom del Govern i defensarem el Govern i crec que el paper que va fer el Govern, en aquest sentit, va ser una opció coherent. I vostè també feia referència a si hem fet o no hem fet res en matèria de política energètica. Miri, es va aprovar un pla, és veritat; aquest pla..., els seus objectius numèrics, doncs, no els complirem i no es compliran, i no es compliran per dues raons, bàsicament: la primera, perquè es preveia un entorn de creixement de la demanda elèctrica i energètica constant i, de fet, en la situació que estem actualment, estem amb una demanda elèctrica, energètica, que era la que hi havia els anys 2004, 2005, per tant, en lloc de créixer, la demanda ha tirat cap avall. I, en segon lloc, perquè hi ha hagut una sèrie de decisions preses, que afecten la retribució de la cogeneració de les energies renovables o la dels residus, que han impossibilitat un desenvolupament de les renovables al nostre país. I això fa que, quant a objectius numèrics, aquest pla, doncs, segurament, arribarem a l'any 2020 i no complirem el que ens havíem fet per als objectius, però sí pel que fa a l'orientació a llarg termini, sí per l'accent en l'eficiència energètica, sí per l'accent en l'estalvi energètic, sí per l'accent en les renovables i sí per integrar, en la dimensió de la política energètica, els valors també de la lluita contra el canvi climàtic. És a dir, aquest pla que es va fer, era la primera vegada que parlava d'abastament energètic, de qualitat de l'energia, de les infraestructures energètiques, de la recerca energètica, però també parlava de l'eficiència, de l'estalvi i de les energies renovables. Per tant, hi havien aquests dos vessants. Hi estic d'acord, necessitem disposar d'un model energètic eficient, és a dir, segur, competitiu i sostenible mediambientalment. Un model, i vostè ho ha dit, basat en les energies renovables, en l'autoabastament, en l'estalvi, l'eficiència i en un model de producció descentralitzat. Això també ens exigeix promoure un canvi del marc regulador, per tal de garantir també un control més democràtic de l'energia, i que l'accés a l'energia, vostè ho deia, sigui tipificat també com un dret fonamental, per tal de donar resposta a les necessitats de garantir el consum energètic a aquelles persones que estan en situació de pobresa. I què hem de fer per afrontar aquests reptes? Doncs, en primer lloc, la necessitat de canviar aquest model energètic que depèn en excés dels combustibles fòssils. I ho hem de canviar per un model que es basi en les energies renovables, compromès en la lluita contra el canvi climàtic i situant-nos en aquest horitzó, que l'horitzó que ja hem de començar a tenir present és l'horitzó de l'any 2050, en què Catalunya tingui una producció energètica que s'acosti a prop del 100 per cent en les energies renovables. I en qualsevol escenari també hem de treballar per intentar aconseguir una cosa: consumir menys energia per unitat produïda, per tant, ser més eficients. Aquest repte dóna centralitat a totes aquelles polítiques d'eficiència energètica, i afecta –i vostè ho deia– la indústria, especialment la mobilitat, la rehabilitació d'edificis, la valorització també de la biomassa forestal o les energies renovables o la cogeneració, entre d'altres aspectes. Per tant, un model basat en l'eficiència energètica i les energies renovables, aquests són els elements de centralitat d'aquest model que volem i que hauríem de procurar entre tots desenvolupar per a Catalunya. I aquest és el model que proposem que es debati i s'aprovi per part del conjunt de la societat civil i de les forces polítiques en el marc d'aquest Pacte nacional per a la transició energètica a Catalunya. És un model que reconeix que l'energia és un element essencial per a la competitivitat; un model centrat en el consumidor d'energia, basat en les energies renovables i en l'eficiència. I, per això, el que volem fer és aquest pacte nacional. Actualment s'ha dut a terme un procés de concertació amb els agents econòmics i socials del país, mitjançant la taula d'entitats del pacte, per tal de generar un consens ampli a l'entorn dels eixos estratègics de la nova política energètica. Quina és la nostra intenció? La nostra intenció és presentar-lo en breu, a l'inici del nou període de sessions al Parlament, per a la seva discussió, ja sigui en el marc d'una taula de partits o en el marc de la Comissió d'Empresa i Coneixement, o en el marc d'alguna comissió específica que es creï per al debat que el mateix Parlament decideixi. Amb això, nosaltres el que volem és entrar-lo i que es debati, que es debati, perquè... I quins són els eixos en què es fonamentaria aquesta política energètica que plantegem? El primer eix seria el de la garantia del dret fonamental d'accés a l'energia i la defensa dels drets dels consumidors. Un segon eix seria el de garantir l'abastament energètic de Catalunya i la fiabilitat i la qualitat dels seus subministraments. Un tercer es basaria en l'assoliment del màxim nivell d'estalvi i d'eficiència energètica en l'economia i en les societats catalanes. El quart eix és el de la maximització de la utilització de les fonts d'energies renovables, especialment les autòctones. El cinquè eix seria fomentar la recerca i la innovació energètiques com a vectors d'eficiència i de creació d'activitats empresarials. I el sisè eix seria la democratització de l'energia i la participació de la societat en la definició d'aquest nou model energètic. Perquè, per assolir el desplegament complet d'aquest nou model energètic, aquestes línies també s'han de complementar amb un altre eix addicional, que reculli aquell desenvolupament de les actuacions legislatives i reglamentàries que siguin necessàries perquè les institucions catalanes puguin exercir les competències plenes en matèria d'energia en el marc de la Unió Europea. I aquí també ho hem de complementar amb una prospectiva, una prospectiva de la demanda i de les necessitats energètiques de Catalunya que tindrem l'any 2050. Ens basem en aquest horitzó, perquè així és com podrem reorientar la nostra política energètica en funció d'aquell marc socioeconòmic, energètic i ambiental, i també de reposicionament de tots els agents que actualment estan operant en el sector energètic. Aquesta és la voluntat del Govern i aquesta és una voluntat que volem properament portar a debatre en el Parlament. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Terrades.
Gràcies, presidenta. Conseller, a l'anterior Govern li va costar, eh?, presentar el recurs d'inconstitucionalitat, però ho deixarem aquí. Li he preguntat pel Pacte nacional per a la transició energètica, perquè el que vam conèixer l'estiu de l'any passat, abans de començar la campanya electoral, home, algunes crítiques d'agents econòmics, de sectors econòmics, socials, hi van haver, d'algun clúster, respecte a aquell document, no? Ahir ens va ensenyar les caràtules. Esperem que aviat puguem conèixer quelcom més d'aquest document. Deixi'm dir-li: no complirem només els objectius perquè..., o no canviarem els objectius. Vostè ha dit: «No assolirem els objectius perquè la demanda ha baixat. I la transició energètica no la farem només amb base en la demanda, la farem amb base en la transformació, també, del model. Ens ha explicat que vol maximitzar la utilització de les fonts d'energia renovable. Jo no sé com acabarà o com sortirà aquest document. Ara, nosaltres sí que demanarem que en aquesta qüestió hi hagi un redactat i una posició clara sense ambigüitats, que les ambigüitats serveixen moltes vegades per fer acords però, a la vista de les experiències que tenim a Catalunya, són fonts de conflictes posteriors en el país; per tant, redactat clar, posició clara respecte a aquest tema. Li voldríem demanar si ens pot quantificar ja, en aquests moments, els objectius. És a dir, ens pot dir si té, el Govern, o tindrà, un pla de desenvolupament de l'energia eòlica? Ens pot explicar si ha començat a treballar en un pla per potenciar la fotovoltaica? Amb la geotèrmia pensen fer alguna cosa? I amb la biomassa? Quins són els objectius que planteja el pacte nacional? Vostès creuen que podran arribar a fixar objectius de cobertura de la demanda elèctrica per energies renovables entre el 60 i el 70 per cent a l'horitzó 2030, davant de l'actual escenari tendencial que ens podria portar, no ben bé a la meitat, però si uns vint punts per sota? Què pensen proposar amb l'energia nuclear? En són partidaris, sí o no? Perquè si llegim..., i no sé si el pacte nacional beu d'aquestes fonts o no, però si llegim l'informe número 9 del Llibre blanc de la transició nacional, això està en una nebulosa. Jo que no sóc, allò, sospitós d'estar en el procés, me'ls he llegit, eh?, com pot vostè imaginar. La pregunta, conseller, és clara: vostè creu que en el mix energètic català i espanyol més enllà del 2025 l'energia nuclear hi ha de ser present? I si no hi ha de ser present, com pensen que s'ha de garantir el subministrament en qualitat? I sense deixar l'energia nuclear, què pensen que s'ha de fer amb els residus nuclears? Deixar-los a les piscines actuals, que ja estan «colmatades, construir un magatzem? Reprocessar els residus? Què proposaran per facilitar la generació distribuïda o la implantació de xarxes tancades allà on sigui possible? Ens pot explicar quantes empreses de serveis energètics estan funcionant ja en aquests moments i quants projectes han fet? En quants edificis públics s'han pres mesures d'eficiència energètica? El pacte preveu objectius per tal d'avaluar any a any aquests plans i programes d'eficiència i estalvi? Nosaltres creiem que el pla ha d'establir indicadors fiables i de seguiment transparents. Ens explicava ahir que una de les mesures per descarbonatar l'economia –hi estem d'acord– passava per incidir en la mobilitat, i posava l'èmfasi en el vehicle elèctric. El Govern ha explicat a bombo i platerets allò dels plans de punts de recàrrega. Un parell de preguntes. Qui vendrà l'energia? Estem consolidant o intentant consolidar un monopoli també en aquest sector? S'han plantejat que en comptes de fer «electrolineres fem «fotolineres per ajudar a la implantació del vehicle elèctric? Si amb el marc competencial actual de la Generalitat, que diu que tenim competències compartides, també voldríem conèixer quina serà l'estratègia del Govern per canviar i redissenyar els models reguladors que ens permetin avançar amb decisió en el camí de la transició energètica. Dit d'una altra manera, com pensen vostès que s'han d'establir també aquestes bases de negociació i acord amb l'Estat espanyol i amb la resta de forces polítiques de l'Estat espanyol? En definitiva, li torno a manifestar la necessitat d'un ampli consens per iniciar i fer durables les polítiques de transició energètica al nostre país.
Gràcies, senyor Terrades. Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Miri, la nostra voluntat, i així ho veurà, és que totes aquestes qüestions hi siguin, en el pla. I vostè feia algunes preguntes sobre les quals..., què és el que s'està fent. Doncs, avui mateix –avui mateix– la Secretaria d'Habitatge i el departament estan presentant i impulsant..., i fent un nou impuls a l'estratègia catalana de renovació energètica d'edificis, que el que vol és impulsar la rehabilitació d'edificis perquè inclogui criteris, equips i tecnologies de millora energètica, i ahir ja va..., per reduir l'ús de la dependència dels combustibles fòssils per part del transport, el pla que estem fent i que estem impulsant, un pla estratègic d'augment i de millora de la infraestructura de recàrrega per als vehicles elèctrics a Catalunya. Un pla que volem que sigui assumible, entre altres coses perquè hem estat durant molt temps fent els canvis necessaris a la legislació, i encara no s'han acabat, perquè això es pugui fer. En biomassa no s'havia actuat, i ara estem, vam fer, d'una manera coordinada amb tots els departaments de la Generalitat implicats, un pla estratègic de biomassa i ja tenim un parc proper a dos mil calderes de biomassa a Catalunya i un increment significatiu de la capacitat de producció, per exemple, de pèl·let. I pel que fa al Pla d'eficiència energètica dels edificis, s'estan donant els primers fruits, i ja han permès reduir –també és un estalvi– més de 9 milions d'euros anuals la factura energètica de la Generalitat de Catalunya. Potenciació de les ESE. Aquest dimarts el Govern va aprovar un ajut de 8 milions d'euros, que vol mobilitzar 340 milions d'euros a través de l'ICF, doncs, per facilitar l'actuació de totes les entitats, bé, les empreses de serveis energètics. Feia referència al debat de l'energia nuclear. Catalunya té..., de fet, l'energia nuclear és la principal tecnologia de producció d'energia elèctrica a Catalunya, amb més del 53 per cent; més de la meitat de tota la producció total de l'energia elèctrica la fem a través de les energies nuclears. Per tant, quan s'aborda el debat sobre el futur de les nuclears, un futur que la seva vida administrativa, no real, la seva vida administrativa acaba entre l'any 2021 i 2024, doncs, hem de tenir present com substituïm, si es fa aquest procés, com es substitueix més de meitat de la font que produeix energia a Catalunya. I la primera cosa que hem de fer com a govern és garantir el subministrament energètic i aquesta qualitat. França, que també és un país que està molt nuclearitzat, que, per tant, sembla que la seva producció d'energia elèctrica d'origen nuclear és del 75 per cent, està fent un pla per reduir un terç la presència de la producció elèctrica energètica vinculada a l'energia nuclear en el seu mix energètic. Bé, fer això a Catalunya, per exemple, suposaria, doncs, haver de reduir en mil megawatts i el tancament d'una central. Ho podem assumir sempre que tinguem una alternativa, perquè aquesta alternativa què pot ser? Els cicles combinats? Perquè ho podríem dir; perquè necessitem una alternativa, una energia contínua, continuada, que ens permeti garantir el subministrament. Si és amb cicles combinats, llavors augmentarem les emissions, i una cosa que hauria de ser compatible, o una cosa que hauria de ser positiva, llavors dóna una creu per l'altre costat. Que ho fem amb energia eòlica? Hem de posar tres mil megawatts d'energia eòlica, eh? Com ho podem fer? Si en els últims anys hem sigut incapaços de posar-ne vuit-cents, pel que sigui –pel que sigui. Per tant, quan fem aquests debats els hem de fer amb aquestes dades i des d'aquest realisme. És evident que, si volem anar a la substitució de l'energia nuclear, haurem de fer un nou pla d'instal·lació d'energia eòlica en aquest país. Però l'energia, hem de ser conscients que si volguéssim substituir tota la potència i tota l'electricitat generada per energia nuclear en aquest país, necessitaríem més de mil quilòmetres d'espai en línia recta per posar aerogeneradors, que això a veure si seríem capaços d'aconseguir-ho. Per tant, el debat hi ha de ser –el debat hi ha de ser–, s'ha de fer de manera serena i, per tant, estem disposats a afrontar-lo aquí al Parlament. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'Agència Europea del Medicament]] [[300-00078/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'Agència Europea del Medicament, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la té la paraula la senyora Montserrat Candini.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores diputades i senyors diputats, fem la interpel·lació sobre l'Agència Europea del Medicament, i és que, com bé sap, conseller, és una agència de la Unió Europea amb seu a Londres, al Regne Unit, que s'encarrega de l'avaluació científica dels medicaments desenvolupats per les empreses farmacèutiques per al seu ús a la Unió Europea. La seva principal responsabilitat és protegir i promoure la salut pública de les persones i dels animals i, a més, té un paper destacat en l'estimulació de la innovació i la recerca en el sector farmacèutic. Les seves principals funcions són: aprovació de medicaments per a l'ús humà i veterinari, derivats de la biotecnologia i altres processos d'alta, medicaments d'ús humà destinats al tractament de VIH i sida, càncer, diabetis o malalties neurodegeneratives, medicaments orfes destinats al tractament també de malalties rares. El control de la seguretat dels medicaments, a través d'una xarxa de farmacovigilància i adopció de les mesures oportunes quan els informes sobre efectes adversos dels medicaments indiquen canvis en l'equilibri benefici/risc d'un fàrmac. Innovació, i innovació que també a l'agència..., proporciona assessorament científic i assistència a empreses en l'elaboració de protocols per al desenvolupament de nous medicaments i publica directrius per controlar els requisits de qualitat, seguretat i eficàcia dels medicaments. Sota la presidència espanyola de la Unió Europea, el 1992 es va presentar la candidatura de Barcelona a optar a ser la seu de l'Agència Europea del Medicament, però finalment es va aprovar que fos Londres la seva seu fixa. Des d'aleshores l'agència ha anat ampliant les seves funcions i en l'actualitat ha arribat, fins i tot, a tenir gairebé vuit-centes persones que hi treballen. El sector sanitari, conseller, i també conseller Romeva, com bé sabeu, té tradicionalment considerar, des de la vessant de la despesa, que és també un sector econòmic d'alt valor afegit. Les activitats del sector són extenses. Estan més o menys a prop del procés assistencial, com la farmàcia, les activitats de suport al diagnòstic, els serveis generals de manteniment, les activitats relacionades amb els equipaments sanitaris, la producció i distribució dels consumibles o el transport. Un dels principals elements que fan de la salut un sector tan dinàmic és, sens dubte, la gran capacitat de generació de coneixement propi, des d'àmbits com la recerca biomèdica, els desenvolupaments de tecnologies aplicades a l'atenció i a la diagnosi i la innovació, també, de l'àmbit farmacèutic, així com les transformacions en els processos assistencials desenvolupades per part dels professionals. El coneixement garanteix el progrés del sector sanitari i arrossega altres sectors econòmics que interactuen. El sector salut té una posició capdavantera dins l'economia catalana en termes de generació de valor afegit i ocupació, i és un dels motors econòmics, essent un dels sectors, tal com dic, més innovadors i amb potencial exportador i d'atracció de capital. És el tercer sector més important a Catalunya, quant a pes econòmic i el segon pel que fa a la generació d'ocupació. A la vegada, el sector salut és el segon sector que més despesa destina a innovació tecnològica, sobretot les empreses de productes farmacèutics. Catalunya concentra gairebé el 30 per cent del sector salut, innovador de l'Estat espanyol. En aquest sentit, el sector salut patenta més a Catalunya que la resta del conjunt de l'Estat espanyol, especialment en el subsector farmacèutic, concentrant més del 60 per cent de les empreses que patenten. En aquest marc, doncs, destaca d'una manera evident la indústria farmacèutica, ja que representa un dels principals àmbits de les indústries de la salut i de ciències de la vida, motor de recerca, motor de desenvolupament i d'innovació, R+D+I, de la indústria catalana, a més de ser generadora directa i indirecta dels llocs de treball en el nostre territori. Cal tenir en compte que prop de la meitat de les empreses farmacèutiques nacionals i internacionals instal·lades a l'Estat es troben al nostre país. Aquí, a Catalunya. Algunes de les dades que crec que val la pena destacar, d'una manera molt, molt evident, d'aquesta indústria a Catalunya: 230 laboratoris farmacèutics, dels quals, un 40 per cent, 90, són fabricants. Aquesta xifra representa gairebé el 50 per cent de tota la indústria farmacèutica ubicada a l'Estat espanyol: 21.200 persones ocupades a Catalunya, xifra que suposa un 3,3 per cent de l'ocupació industrial a Catalunya i un 56,2 per cent de l'ocupació del sector farmacèutic espanyol. Catalunya és una potència en la producció farmacèutica a Europa i té un sector industrial altament productiu i competitiu. La producció farmacèutica catalana representa el 3,5 per cent de l'europea i és assimilable a la dels Països Baixos: 4 per cent –4 per cent–, Països Baixos; 3,7 per cent, Dinamarca, i a Suècia, 3,6 per cent. Per tant, el sector farmacèutic català és el cinquè més productiu de la Unió Europea. A més d'una indústria farmacèutica potent, Catalunya té un model singular de recerca hospitalària reconegut internacionalment, sense cap mena de dubte, amb instituts d'investigació, d'investigació sanitària, configurats al voltant dels grans hospitals universitaris, els quals garanteixen el traspàs del coneixement científic generat a la pràctica assistencial i que donen un paper clau, evident, al sector hospitalari com a tractor, en la innovació, en productes farmacèutics i tecnològics mèdics. En aquest sentit, Catalunya és un lloc preferent per a la realització d'assajos clínics, per una tradició i experiència i una recerca de nivell, una efectiva selecció de pacient i un cost competitiu. I aquesta és la nostra realitat, consellers, ho sabeu prou bé, com a membres del Govern. I és aquesta realitat, i en aquesta voluntat que el nostre país, Catalunya, de sempre s'ha destacat claríssimament, des de la seva vessant, des de tots els àmbits productius, però des de tots els àmbits socials, també d'entitats i associacions, que evidentment, el nostre món és el món. I amb aquest que «el nostre món, el nostre món, és el món, és on, conseller Comín i conseller Romeva, també, us pregunto i demano, conseller Comín, d'una manera molt clara, quina és la posició per part del Govern, tenint en compte la nostra realitat, el nostre context i l'oportunitat, també, des d'un punt de vista, doncs, que Londres ja no serà seu de l'Agència Europea del Medicament. Gràcies per les explicacions futures. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Candini. Respon el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, Barcelona s'ho mereix. Vostè ho ha explicat molt bé. Barcelona es mereixeria perfectament ser la seu d'aquesta agència. Per què? Perquè quan un mira i compara, constata que hi ha poques ciutats europees que reuneixin tantes condicions òptimes per ser la seu d'una agència com aquesta. Perquè..., vostè ho ha explicat molt bé, ho tenim tot: tenim la recerca, eh?, som la quarta regió europea en generació de coneixement d'excel·lència, tenim la xarxa assistencial, eh? Una de les forces de la nostra recerca en salut, precisament, no ens cansarem mai d'explicar-ho, és la simbiosi entre recerca i assistència. Una recerca que, sense estar tan a prop de l'assistència, no seria tan potent i una assistència que es beneficia clarament dels avenços de la recerca, no? Per tant, el cas català és un cas molt exemplar de com s'ha de vincular estretament la recerca. I, per això, els nostres instituts de recerca en salut són instituts dels nostres hospitals públics, els grans instituts de recerca en salut de Catalunya, no? Tenim la indústria. Vostè ha donat les xifres, diguem-ne, no? Tenim..., és un dels hubs podem dir-ho així de la indústria farmacèutica més importants d'Europa, el de Catalunya. I tenim la innovació i som, i ho podem dir, doncs, un dels principals motors europeus en desenvolupament de teixit en R+D+I. I tot això, hi insisteixo, eh?, tot això ho tenim articulat. Tenim un triangle... –podem dir-ho així, eh?–, tenim un triangle d'excel·lència entre recerca, assistència i indústria. És aquesta articulació que fa que molts dels experts en el sector parlin de l'ecosistema. L'ecosistema català biofarmacèutic, eh?, l'ecosistema català en recerca en salut, sistema de salut i indústria. Tenim, per exemple, a Catalunya, importantíssims experts en avaluació de la innovació en «farma que estan vinculats a les xarxes més importants a nivell europeu i a nivell internacional. Tenim, des de fa dècades... –què és Catalunya?–, des de fa dècades és un dels territoris d'atracció de la indústria farmacèutica a nivell europeu, a nivell internacional, pel desenvolupament de noves molècules en fase 2 i 3. És a dir, hi ha una llarga tradició de Catalunya en aquest sentit. Per tant, Catalunya –i Barcelona, concretament– té totes les condicions. I com que té totes les condicions, s'ho mereix. I per això nosaltres ens proposem..., perquè, objectivament, a nosaltres ens toca competir per atraure aquesta seu amb les grans candidatures que pugui haver-hi de la resta d'Europa. Que es presenten ciutats escandinaves? Magnífic. Que es presenta Milà? Magnífic. Que es presenten ciutats franceses? Magnífic. Nosaltres no tenim pitjors condicions, que aquestes altres candidatures, tenim com a mínim iguals condicions o, fins i tot, m'atreviria a dir que tenim millors condicions. Per tant, el primer que hem d'entendre..., nosaltres ens hem de creure que ens ho mereixem i que, amb una anàlisi freda i objectiva –vostè ha donat xifres, eh?, i ara no les repetiré, doncs–, amb una anàlisi freda i objectiva, efectivament Barcelona és una de les candidates naturals. Jo ho plantejaria en aquests termes: Barcelona és una de les candidates naturals a rebre aquesta agència europea. Per alguna cosa l'any 92 vam estar a punt d'aconseguir-ho, perquè que ningú s'oblidi que l'any 92, efectivament, vam estar a un pas d'aconseguir-ho. De fet, era la candidatura preferida per molts dels actors clau, eh?, de les institucions europees. I, per tant, aquell precedent encara ens confirma que seria un error per part del Govern de Catalunya no llançar aquesta candidatura, no participar en aquesta competició oberta, transparent –que esperem que sigui oberta i transparent–, si som un dels candidats a guanyar el partit. Però, a més a més, efectivament, no només ens ho mereixem, és que a Barcelona li interessa i moltíssim, perquè aquesta agència no és una agència qualsevol. Hi ha una munió d'agències europees..., de fet, a Espanya n'hi ha unes quantes; de fet, a Barcelona ja en tenim una, tenim una de les agències europees, que és la de Fusion for Energy, la de l'ITER, oi? Però..., no totes les agències europees tenen la mateixa transcendència, i jo m'atreveixo a dir que l'Agència Europea del Medicament està en el top five o en el top ten, de les agències europees. És a dir, és una de les cinc o de les deu agències més importants que té la Unió Europea. I, per tant, ens interessa moltíssim. No són només els nou-cents professionals que –recordem-ho, eh?– es dediquen a la regulació, es dediquen a garantir la seguretat dels medicaments, es dediquen..., no són una agència que es dediqui a promoure el desenvolupament industrial, per això n'hi ha d'altres, d'agències..., aquesta agència el que fa és protegir els ciutadans, garantir i regular el medicament de manera que es compleixin totes les condicions de seguretat que un producte tan sensible com aquest requereix. I, per tant, també l'agència es dedica a totes les funcions de farmacovigilància. I després, ajuda la indústria a desenvolupar els seus protocols de recerca i de desenvolupament. Però, a més a més d'això, a part que sigui una de les agències més importants que hi ha avui en el sistema institucional europeu, és que no és només l'agència, no són només els seus 800, 900 professionals, són tots els impactes indirectes. Els impactes indirectes d'aquesta agència són extraordinaris. Tu tens cada setmana centenars o desenes d'experts de tot Europa que vénen a participar a les comissions de l'agència. Avui, Catalunya té grans experts que se'n van a Londres –tenim persones que avui, a més, estan col·laborant amb el Govern de Catalunya–, que estan presidint alguns dels comitès més importants que té avui l'agència europea. Doncs, aquest viatge de Barcelona a Londres, a partir d'ara seria de qualsevol punt d'Europa a Barcelona. Tots aquests experts que vindrien de manera constant a Barcelona. I, a més a més, tan important com això, les delegacions de la indústria farmacèutica. Perquè allà on hi ha l'Agència Europea del Medicament, allà s'instal·len delegacions de tota la indústria farmacèutica europea i, de fet, internacional. Per tant, Barcelona s'ho mereix, Barcelona hi té dret, Barcelona ha de poder jugar a la lliga de les grans candidatures. En aquests moments, ho sabem, Milà ha corregut molt, potser massa; nosaltres volem fer les coses ni massa a poc a poc ni massa ràpid, de la manera que ens permeti guanyar aquest partit, diguem-ne, no? I a Barcelona, li interessa. Però, a més a més, encara volem donar un altre missatge, des de la naturalitat, des de la normalitat, i és que Catalunya és un país de vocació europea, Catalunya està a Europa, ha estat a Europa, seguirà estant a Europa i vol seguir estant a Europa. I quan nosaltres oferim, des del Govern de Catalunya, Barcelona com a seu de l'Agència Europea del Medicament, estem donant una senyal molt clara. Estem dient: «Sigui quina sigui la decisió que prenguin els ciutadans del nostre país... Perquè estem fent un procés molt interessant i una de les coses que el fa interessant és que és un procés netament i plenament democràtic. I el senyal que nosaltres estem donant és: «Sigui quina sigui la decisió que prenguin els ciutadans del nostre país, el futur de Catalunya està a Europa. Barcelona és, avui, una gran capital europea i seguirà sent una gran capital europea. Volem estar a Europa. Per cert, no només volem estar a Europa, volem ajudar a fer una Europa millor. Volem estar a Europa, també, per transformar-la; volem estar a Europa per canviar-la. El nostre «estar a Europa, de la societat catalana, no ha estat mai un estar-hi passivament. El nostre «estar a Europa és un estar-hi activament. I en aquests moments que Europa té reptes davant tan rellevants, és evident que la vocació europea de Catalunya ha de ser una vocació europea que contribueixi a fer aquest salt endavant que Europa demana i que els seus ciutadans demanen. Per tant, no oblidem que quan el Govern de Catalunya diu «volem que Barcelona sigui la seu de l'Agència Europea del Medicament, estem pensant molt, molt, en el valor que això li aportaria al nostre..., aquest ecosistema biomèdic, a la nostra recerca, a la nostra indústria farmacèutica, al valor que nosaltres li podem aportar a l'agència en virtut d'aquest ecosistema, però també ho estem fent des d'una lògica, podríem dir-ne, de relacions internacionals. Per això aquesta comissió, que s'ha creat recentment, l'estem coliderant conjuntament amb el conseller Romeva i amb el conseller Baiget, perquè aquí hi ha una derivada, amb relació a aquesta candidatura, que té molt a veure amb el sector salut, però hi ha una altra derivada que té molt a veure amb el nostre teixit industrial farmacèutic i hi ha una derivada que seria, probablement, la més rellevant de totes elles, que té a veure amb la nostra política exterior. Per tant, d'alguna manera, jo faig la compareixença en representació dels tres consellers i del vicepresident, que forma part també..., i de la consellera de la Presidència, que formen part també d'aquesta comissió. Estem dient-li a Europa: «Catalunya serà europea, Catalunya vol estar a Europa, Catalunya sap que seguirà a Europa i, per això, nosaltres considerem que la millor seu possible de l'EMA és Barcelona.
Gràcies, conseller. Té la paraula la senyora Candini.
Gràcies, presidenta. Gràcies, conseller. Efectivament, jo crec que les oportunitats s'han de poder, diguem-ne, aprofitar el màxim possible. Si fa vint-i-tres anys gairebé Barcelona va tenir l'oportunitat de poder ser la seu de l'agència europea, jo crec que l'evolució del clúster de biociències el que ha fet és créixer encara més. Vint-i-tres anys són molts anys d'anar consolidant, no únicament tot el que representa el sector farmacèutic, sinó tot allò que representen les diferents disciplines en l'àmbit de la salut, que certament s'ha anat consolidant des del punt de vista de la solidesa també del talent i del coneixement. Vostè comentava..., diu: «No tenim pitjors condicions. Efectivament, molt bé ho deia, conseller, ans al contrari, no? Catalunya –especialment, la seva capital–, presenta una sèrie de trets que la fan molt atractiva i molt convenient per esdevenir una seu d'un organisme multilateral com aquest. Un punt de connexió nord-sud, Europa-Mediterrani; un punt de bones connexions marítimes, aèries, terrestres; un centre de recerca i coneixement amb universitats de prestigi; un hub d'organismes multilaterals, que són molt importants, que s'han anat consolidant al llarg dels anys. Per tant, cada vegada, diguem-ne, els elements es van consolidant cap a la bona direcció, de la bona oportunitat que tenim com a territori. El pressupost de l'agència per a l'any 2015, cal recordar que va ser de més de 300 milions d'euros; per tant, tot això són oportunitats també per tot el que representa el conjunt no únicament de la ciència i del desenvolupament del sector, sinó també per tot allò que té a veure amb l'economia productiva. Certament, Itàlia, Suècia, Dinamarca, França –que crec que han proposat Estrasburg i Lió–, doncs, estan amatents, lògicament, i, per tant, això ens obliga a fer una proposta –ho deia molt bé vostè, conseller– sense cap tipus de pressa, però amb tota la humilitat, però amb tot el rigor i la solidesa perquè sigui una proposta absolutament excel·lent i, en aquest sentit, absolutament, diguem-ne, positiva. Moltes gràcies per les explicacions. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Candini. Té la paraula el conseller.
Exactament, senyora diputada, subscric tot el que diu vostè, perquè és així. I com que aquest partit és important i com que aquest partit tenim dret a jugar-lo i com que aquest partit mereixeríem guanyar-lo, ho intentarem fer bé, tan bé com sapiguem. I per fer-ho bé, des del Govern de Catalunya, hem dissenyat la següent estructura organitzativa per tirar endavant aquesta candidatura. Es va constituir ja fa dues setmanes –si la memòria no em falla– una comissió, de la qual ja he parlat en la intervenció anterior, del mateix Govern, comissió institucional, que és qui té la principal responsabilitat de tirar endavant aquesta candidatura, qui té la responsabilitat de preparar el dossier, de fer tota la xarxa institucional necessària per posicionar Barcelona. I en aquesta comissió hi tenim, avui, cinc conselleries del Govern de la Generalitat: Vicepresidència, Presidència, Relacions Exteriors, Salut i Empresa i Coneixement. Però entenem que aquesta comissió s'ha d'ampliar, com a mínim, amb una altra institució que és decisiva en l'impuls d'aquesta candidatura, que és l'Ajuntament de Barcelona. És evident que l'Ajuntament de Barcelona volem que sigui còmplice en aquesta aventura i, per tant, estem en fase de convidar l'ajuntament..., valorar la possibilitat d'incorporar-se en aquesta comissió. I, properament, l'ajuntament prendrà la seva decisió. Per un cantó tenim això. Ara bé, això ho hem d'empènyer entre tots, això no ho podem empènyer nomes des del Govern del país i des del govern de la ciutat, això ho hem d'empènyer des de tots els actors interessats. I com hem explicat abans, els actors interessats, els actors implicats, són molts, per no dir moltíssims. Quan parlem de l'ecosistema biomèdic de Catalunya parlem d'universitats, parlem de centres de recerca, d'instituts de recerca, parlem de la nostra xarxa hospitalària, parlem de la indústria farmacèutica, i, per tant, és urgent la creació d'una gran comissió, d'un gran comitè –podem dir-ho així– de suport a aquesta candidatura, amb participació de la societat civil. Per tant, properament, des del Govern, convidarem tots els actors implicats a incorporar-se a aquest comitè de suport. I haurem de buscar alguna figura de prestigi que pugui representar aquesta gran coalició social, aquesta gran coalició civil, on, hi insisteixo, hi ha d'haver la indústria, hi ha d'haver els agents socials, hi ha d'haver la recerca, hi ha d'haver els col·legis: col·legi de metges, col·legi de farmacèutics, col·legi de veterinaris... No oblidem –no oblidem– que la seguretat de la qual és responsable l'EMA és la seguretat de tot el medicament, del medicament d'ús humà i del medicament d'ús animal. Per tant, aquesta comissió. I, després, és normal que en una situació d'aquestes hi hagi una oficina que s'encarregui d'operativitzar i d'assumir la gestió quotidiana que genera una candidatura com aquesta, que no és poca. Per tant, la nostra idea és que existeixi un comissionat, amb la seva oficina –o comissionada–, que sigui qui impulsi l'agenda quotidiana d'aquesta candidatura. Aquesta seria l'estructura, aquesta serà l'estructura institucional de la candidatura de Barcelona com a seu de l'Agència Europea del Medicament. La comissió interinstitucional; el comitè de suport, amb tots els actors que convidarem des del Govern i tots aquells que s'hi vulguin afegir a iniciativa pròpia, i el comissionat o comissionada. Som conscients que qui presenta la candidatura davant del Consell Europeu és el Govern de l'Estat del qual forma part aquella ciutat, en el nostre cas el Govern espanyol. Però nosaltres hem de partir, i així ho fem, de la convicció que s'actuarà d'acord amb criteris de racionalitat. Per tant, en base a la presumpció de racionalitat, que entenc que és el que ens correspon com a Govern seriós, presumim la racionalitat de totes les institucions, inclòs el Govern espanyol, i, per tant, des de l'evidència indiscutible que la millor candidatura possible al sud d'Europa és Barcelona, entenem que també tindrem la col·laboració..., o com a mínim no tindrem l'obstacle del Govern d'Espanya a l'hora de presentar aquesta candidatura. Jugar bé el partit; crear una estructura organitzativa que ens permeti fer una bona promoció; tota la diplomàcia complementària, que en aquests casos és molt important; tenim bons aliats a Europa, els estem en aquest moment ja activant, i, d'acord amb la presumpció de racionalitat, esperar que tothom faci el millor per a Barcelona, per a la indústria farmacèutica, per al progrés de la salut i per al futur de les institucions europees. Gràcies, senyora diputada i senyora presidenta.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la política aeroportuària de l'Estat espanyol i AENA i la seva incidència en els problemes recents de Vueling]] [[300-00079/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la política aeroportuària de l'Estat espanyol i AENA i la seva incidència en els problemes recents de Vueling, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la té la paraula el senyor Marc Sanglas.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellers, el cap de setmana passat, el 26 de juny i els següents dies, vam poder constatar una activitat..., o, en tot cas, vam constatar que la companyia Vueling tenia problemes per donar el servei habitual que estava fent, estava..., a l'aeroport del Prat, i que multitud de vols i multitud de ciutadans i viatgers es van veure afectats per aquestes cancel·lacions, per aquests retards. En alguns casos eren dies de lleure i de vacances, i en altres casos eren viatges de negoci, però, en definitiva, l'operativa d'una companyia amb molta operativitat a l'aeroport del Prat, doncs, va ocasionar moltíssims problemes a la ciutadania. El problema ocorregut, com ha reconegut la mateixa companyia aèria, era a causa, bàsicament, de la gestió, d'una mala planificació interna de la mateixa companyia, i, per tant, diguem-ne, des d'aquest punt de vista, no era atribuïble, en cap cas, a la infraestructura de l'aeroport. Però, en tot cas, i a nosaltres des d'aquest punt de vista ens agradaria..., tot i que ahir ja es van resoldre algunes preguntes i que la setmana que ve està prevista una compareixença per part de vostè, ens agradaria que ens aclarís o, en tot cas, si ens pogués dir quin és el capteniment del Govern i quines accions ha dut a terme més a bastament. I hem de dir que se'ns va poder explicar ahir quines són les accions que ha dut a terme i que pensa dur a terme el Govern de la Generalitat en aquesta matèria. A nosaltres, el que ens sembla també..., i, en tot cas, el cas, diguem-ne, de la crisi de Vueling, que en aquest sentit ha vingut a posar també de manifest... –i en aquest sentit també plantejàvem aquesta interpel·lació–, posa de nou sobre la taula un discurs, un debat, una necessitat d'aquest país, que és abordar el model de gestió de l'aeroport de Barcelona - el Prat. Entenem que amb alguns dels elements que s'han produït aquests dies és evident la manca competencial, la manca de competència que té el Govern de la Generalitat i que, en tot cas, malgrat això, el Govern hi ha posat fil a l'agulla. Però, en tot cas, a nosaltres ens sembla que si solucionéssim en bona part el model de gestió que tenim actualment, segurament alguns d'aquests problemes que es van donar en la gestió de la crisi de Vueling..., segurament hi hauríem pogut posar algun remei, segurament amb anterioritat i hauríem pogut gestionar la qüestió de manera diferent. Deixi'm que faci una certa cronologia i un cert record perquè a mi em sembla que és interessant, des d'aquest punt de vista, fer..., on ens trobem i d'on venim i per què ens trobem en aquest context. El model de gestió de l'aeroport del Prat és un model que arrenca del model de gestió centralitzada que antigament hi havia a la majoria d'aeroports europeus, amb una sola companyia per país i que, en tot cas, aquest model, aquest rol, comença a canviar a partir dels anys vuitanta, a partir de la liberalització del mercat i amb la qual comencen a aparèixer multitud de companyies i amb la qual, i a partir d'aquest moment, els grans..., molts estats comencen a plantejar-se un model diferent de gestió. Comença a atorgar-se capacitat de gestió individualitzada a molts aeroports i això fa que hi hagi un model de competència entre aeroports, a vegades inclús del mateix Estat, que fa bona aquesta competència. En el cas de l'Estat espanyol, AENA, i a través del binomi AENA-Iberia, diguem-ne, un i l'altre es necessiten mútuament, és un model que segueix tancat, centralitzat, amb una visió de manca..., i sense cap mena de voluntat d'obertura. La demostració més clara és que quan Iberia decideix deixar d'operar a l'aeroport del Prat i fa el traspàs dels seus slots; slots, diguem-ne..., traspàs de dubtosa legalitat, a través de la seva filial Clickair, i a partir de la fusió de Clickair amb Vueling, acaba traspassant els slots cap a Vueling. A nosaltres ens sembla que aquí ningú va posar fil a l'agulla, però que, en tot cas, entenem que no es complien els requisits legals, que era el fet que Iberia hauria hagut de disposar del 50 per cent de la titularitat de la companyia, i només en disposava del 25, per tant, no podia fer aquest traspàs. Aquest traspàs, igualment, es va fer i, en tot cas, el que va situar és que una companyia com Vueling tingués un element preferencial, i, per tant, diguem-ne, des d'aquest punt de vista, AENA situava el seu aeroport de referència a Barajas i un aeroport, diguem-ne, de suport, i, per tant, com algunes vegades s'ha dit des de l'Estat espanyol i des de Barajas, la T-5 de Barajas es situa a l'aeroport de Barcelona. Nosaltres entenem que el model, el model que s'ha propugnat per Iberia, és un model caduc, és un model que, des del nostre punt de vista, no aporta absolutament cap millora, ni cap voluntat de millora al sistema. Un model centralitzat, un model que, teòricament... –i aquí podríem estar, en alguna part, d'acord–, però que, en tot cas, l'eficiència i la pràctica han demostrat que això no és així. Un model en què teòricament els aeroports més potents haurien d'ajudar a compensar els aeroports que tenen un interès públic però que no tenen segurament el nombre de viatgers necessari, però, com ha passat en altres casos amb altres infraestructures dependents del Govern espanyol, el que s'ha fet és dilapidar recursos públics en inversió en aeroports que no tenen cap mena de sentit. El mateix model del que ha passat amb l'alta velocitat ha acabat passant, també, amb el model dels aeroports. Només cal, doncs, posar-ne alguns exemples: que a l'aeroport de Huesca, on només aterrar..., la baixa..., només sis mil viatgers l'any; per tant, diguem-ne, això cada vegada..., i AENA manté en funcionament aquest aeroport; aquest aeroport, cada vegada que hi va un viatger, li costa 1.600 euros a AENA, només pel manteniment. Ja veiem quina és la rendibilitat posada en qüestió. Per tant, diguem-ne, a nosaltres..., aquest sistema, aquest model, segur que no funciona, perquè, en tot cas, es mostren les seves falles en diversos aeroports, aeroports alguns dels quals s'han hagut d'anar tancant, com hem pogut veure, o alguns que inclús no s'han acabat d'obrir. També entenem que el model de centralització que ha treballat AENA des d'aquest punt de vista ha prioritzat Barajas per damunt de qualsevol altre aeroport. El Ministeri de Foment, AENA, sempre s'excusen dient que això és una voluntat de les companyies, d'aterrar allà on vulguin, però no és cert. En tot cas, podem constatar que hi han multitud d'acords bilaterals entre l'Estat espanyol i altres estats que prioritzen..., o prohibeixen que les aerolínies d'alguns països aterrin a l'aeroport del Prat i han d'anar d'aterrar a l'aeroport de Barajas. Per tant, des d'aquest punt de vista, no hi ha aquesta llibertat de moviments que teòricament diuen des d'AENA, sinó que, en tot cas, hi ha un clar dirigisme de cap a on han d'anar aquests vols. Això limita en gran manera la capacitat, diguem-ne, de l'aeroport del Prat de destinar i marcar els seus destins, i, per tant, d'intentar noves vies. I un altre element, també, crític, en aquest sistema de les infraestructures, bàsicament el posarien, l'accent, en les infraestructures de suport al model d'intermodalitat, de suport del tren, del metro, infraestructures que des del Ministeri de Foment s'han fet arribar, s'han finançat, en el cas de Barajas, i en el cas, diguem-ne, de la Generalitat de Catalunya, hem hagut de finançar l'L9, la Generalitat ha hagut de finançar l'L9, per arribar fins a l'aeroport del Prat, i, en tot cas, el desdoblament reclamat de la línia del tren que arriba fins al Prat encara està pendent d'executar. Per tant, des del nostre punt de vista, aquest model caduc s'ha d'acabar; s'ha d'acabar i nosaltres defensem un altre model, un model que, en tot cas, sigui més modern, un model que afavoreixi la internacionalització de l'economia catalana, ens permeti sortir al món. I, per tant, reclamem una gestió individualitzada de l'aeroport del Prat a través d'un consorci publicoprivat, format pel Govern de la Generalitat, també format per les autoritats locals, especialment l'Ajuntament de Barcelona, i també que hi puguin participar els operadors privats, a mode del que es va fer en el seu moment, i existeix, i, per tant, tenim una experiència des d'aquest punt de vista, amb el CDRA, el Comitè de Desenvolupament de Rutes Aèries; un mecanisme creat l'any 2005 que ens permet treballar amb operadors públics i privats a la cerca de vols internacionals. I ens sembla que aquesta és la via que s'ha de treballar, ens sembla que aquest és el camí que cal seguir, la col·laboració que permeti induir viatges, treballar per fer l'aeroport del Prat atractiu. Si l'aeroport del Prat és atractiu per a tothom, des d'aquest punt de vista aportant més vols i especialment vols internacionals, de segur que el farem un aeroport més dinàmic. En tot cas, i a l'espera, diguem-ne, de la segona intervenció, finalitzaré la meva intervenció reclamant encara alguns dels elements que entenem que fan viable o fan necessària aquesta gestió des de l'aeroport de Barcelona, des de Catalunya. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sanglas. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, presidenta. Vicepresident, senyores i senyors diputats..., senyor diputat, gràcies per aquesta interpel·lació en la qual..., l'ha centrada en dos elements. Un primer és absolutament necessari i peremptori, que és explicar què està fent el Govern de Catalunya davant de la crisi concreta de Vueling, que ha afectat milers d'usuaris catalans, i amb unes condicions que han tingut un punt lamentable. Però l'altre, a tomb d'això que ha passat a Vueling, fer una reflexió de caràcter general sobre la nostra visió estratègica amb relació al model aeroportuari català i amb relació al que ha de ser l'aeroport de Barcelona. Comencem pel primer element, partint de la base, però, que el problema de Vueling és estrictament de Vueling; és a dir que aquí hi ha hagut algú que ha volgut suggerir..., i l'altre dia ho parlava amb el diputat Germà Bel, algú que ha volgut suggerir que això que ha passat a Vueling és conseqüència d'un model concret, aeroportuari, concebut des d'una visió centralista o centralitzadora. No. Això fa referència a les dificultats que té l'aeroport de Barcelona per ser un aeroport realment competitiu des d'un punt de vista de vols de naturalesa intercontinental. Però allò que ha passat a Vueling és imputable directament a la companyia. I aquí s'han donat diversos elements, vostè ho apuntava; la mateixa companyia ha reconegut que hi va haver un problema de planificació, és a dir que hi havia un decalatge important entre allò que s'oferia i els instruments per proveir aquestes ofertes, que vol dir recursos materials i recursos humans. Davant d'una contingència concreta, en aquest cas la crisi que hi va haver o la vaga de controladors a França, va fer caure tot el sistema, eh?, i això es va veure en quatre dies en què la companyia no va tenir la capacitat de poder fer front a les ofertes que ella mateixa havia articulat. A partir d'aquí, el Govern de Catalunya pren la iniciativa. Ahir el conseller Baiget va explicar què és el que vam fer com a govern amb relació a l'atenció als usuaris a través de l'Agència Catalana del Consum, però, més enllà d'això, hem establert una reunió de caràcter permanent, cada dilluns a les nou del matí, entre la Generalitat de Catalunya i la companyia, a la qual fem seguiment del pla de contingència que ha posat sobre la taula Vueling. Des d'aquesta perspectiva, nosaltres els vam convocar de seguida, ens vam avançar, i el Govern de l'Estat espanyol, doncs, ens ha seguit. Està molt bé que sigui així; està molt bé si les coses acaben sortint. Què ens planteja sobre la taula?, què ens ha posat sobre la taula Vueling? Doncs, reforçar els recursos humans i els recursos materials; avions de reserva –de dos a set avions–, incorporant-hi un Jumbo de quatre-centes places, que permet –i això ja ho va assajar el diumenge 10– reagrupar, agrupar vols. En aquest cas concret, tres vols cap a Londres en diverses franges horàries es van agrupar a través d'aquest Jumbo, la qual cosa els va donar més marge de maniobra. Les tripulacions; en aquests moments, hi ha trenta-set tripulacions de reserva, abans se'n disposava només de setze. Una cosa molt important: el handling. Hi havia tres torns, ara es passa a quatre torns concrets. També hi ha hagut una millora a nivell d'informadors i des d'un punt de vista de gestió a través d'un telèfon gratuït o a través de la xarxa, per tal de confirmar les reserves per part dels usuaris. Amb aquest escenari, més o menys, hem tornat a una situació de normalitat des d'un punt de vista de no cancel·lar vols i des d'un punt de vista de puntualitat. Però ara tenim dos reptes molt importants. El primer repte és el cap de setmana del 15 al 17 de juliol; en aquests moments, sembla que tenim tot el dispositiu adequat per fer-hi front. I, per nosaltres, un altre repte és allò que ha de passar el cap de setmana de l'arribada de juliol i sortida d'agost, del 30 de juliol a l'1 d'agost. Ara ens centrarem exclusivament en això, a donar viabilitat justament a aquestes dues operacions. Aquest és el plantejament que nosaltres estem desplegant. Si Vueling no compleix, serem molt contundents, perquè l'únic compromís que nosaltres hem de tenir, no només com a govern, sinó com a Parlament de Catalunya, és amb els usuaris, és amb els ciutadans, de fer tot el possible per evitar que es torni a repetir una situació tan lamentable com la que es va produir. A partir d'aquí, dit això, anem a la qüestió de fons, que és quin model aeroportuari nosaltres volem. I aquí sí que hi ha una constatació, que en aquests moments l'aeroport de Barcelona és un aeroport bàsicament operat per companyies de baix cost. I això no és bo. Perquè les companyies de baix cost majoritàriament el que fan és..., proveeixen una connexió continental de punt a punt, i, per tant, no estem parlant d'unes operacions concebudes en xarxa, sinó estrictament de punt a punt. I això no ve per casualitat, sinó que ve, en aquest cas sí, d'una decisió política que es pren en un determinat moment, i vostè ho ha explicat molt bé: aquesta concepció que en un estat seriós, això ho deia Magdalena Álvarez, només hi pot haver un gran aeroport de referència, un gran aeroport amb aquesta concepció de hub, d'espai d'interconnexió i sobretot d'abast intercontinental. Aquesta era una funció reservada a Madrid-Barajas, i la resta d'aeroports havien de fer, diguem-ne, d'alimentadors estrictament d'aquest model, i això no ve per casualitat, això és una decisió política clara que aboca en molt bona mesura l'aeroport de Barcelona a ser un aeroport de baix cost. I, per tant, es prenen determinades decisions; decisions que beneficien aquest model, diguem-ne, centralitzat. Unes dades que ahir també compartíem amb el diputat Bel. Amb aquestes dades és molt clar i s'explica molt bé què és el que està passant. L'aeroport de Barcelona, tal com està funcionant en aquests moments, és un aeroport extraordinàriament rendible, malgrat que no té connexió de llarg abast, connexió continental, intercontinental, perquè això és un paper que es reserva Madrid, però, tanmateix, té un nivell de beneficis que és extraordinari, una taxa interna de retorn altíssima, amb dades de l'any 2014 d'entre el 12 i el 13 per cent; vol dir uns beneficis, abans d'impostos, de 300 milions d'euros; el 50 per cent dels beneficis que té AENA en el seu conjunt es produeixen en l'aeroport de Barcelona. Taxa de retorn a Madrid-Barajas, 0,3 per cent; uns beneficis d'uns 27-28 milions abans d'impostos. En el moment que hi ha una part que ha estat privatitzada, evidentment els accionistes, diguem-ne, tenen unes remuneracions que oscil·len a l'entorn del 7 per cent. D'on surten aquestes remuneracions? Surten d'un determinat model d'explotació de l'aeroport de Barcelona, perquè els números, amb Madrid, estrictament, no sortirien de cap de les maneres. Aquest és el problema i aquesta és la base de fons, i al darrere hi ha un model polític concret. Vostè plantejava, en nom de Junts pel Sí, la defensa d'un model de gestió individualitzada. La gestió individualitzada el que ha de permetre és que l'aeroport de Barcelona pugui competir amb determinats instruments i pugui competir per permetre que aquelles companyies que aposten seriosament per treballar en xarxa i els vols de connexió intercontinental tinguin preferència. I això vol dir una política de taxes específica i d'incentius específics, que l'aeroport de Barcelona en aquests moments no fa perquè AENA decideix que no els pot fer. Aquest és el problema i aquesta és la base de fons. Aquesta és la situació específica a la qual nosaltres estem sotmesos, és essencialment això, que vol dir, per entendre'ns –i després, com que s'acaba el temps, hi entrarem més a fons–..., és –fixin-se en la paradoxa–: nosaltres tenim un aeroport molt ben fet, és a dir, quan Albert Vilalta va concebre la nova terminal, la terminal 1, la terminal entre pistes, la va concebre perquè fos molt operativa en els vols de connexió, molt operativa, extraordinàriament operativa; doncs, home, el que hem de fer és endreçar l'aeroport de Barcelona i això és una decisió que ara no podem prendre, i que AENA no pren, que és T-1, xarxa amb vols de connexió i vols intercontinentals. Aquesta ha de ser la prioritat. I prioritzar aquelles companyies, amb una bona política de taxes i amb una bona política comercial, aquelles companyies que apostin per això. La T-2? Vols de connexió continental, baix cost. Aquesta és la base. Hi pot haver baix cost que assumeixi aquest paper, diguem-ne, de connexió i de xarxa. D'acord. Però endrecem-ho i endrecem-ho amb uns termes raonables. Si li sembla, senyor diputat, a la segona intervenció, ho acabem de reblar sobre quin és l'actual estat de la qüestió i sobretot donem algunes pistes de plantejament de futur. Gràcies, senyores i senyors diputats.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Marc Sanglas.
Gràcies. En tot cas, conseller, agraïm les seves paraules, sobretot pel que fa a la concreció, diguem-ne, dels efectes de la crisi de Vueling en els propers caps de setmana, on realment, doncs, el país posarà en marxa les seves vacances en gran manera, i, per tant, diguem-ne, l'aeroport haurà d'assumir un moviment molt ampli. I, per tant, garantir que aquelles famílies i aquelles persones que vulguin sortir de lleure les properes setmanes tinguin garantit el seu dret a gaudi de manera tranquil·la, doncs, ens sembla que és una bona notícia i una bona informació. I estem segurs que les mesures que vostè ens ha explicat i que han posat en marxa, des del Govern, tindran efecte i que, en tot cas, diguem-ne, els incidents produïts la darrera setmana del mes de juny no es tornaran a produir; per tant, diguem-ne, podrem estar..., o els ciutadans d'aquest país podran gaudir amb tranquil·litat, diguem-ne, d'aquest aeroport. En tot cas, també, agrair-li el seu plantejament respecte al model de l'aeroport del Prat, diguem-ne. En tot cas, vostè ho explicava clarament: la manca, diguem-ne, d'individualització, la manca de llibertat i la manca de capacitat de la gestió de l'aeroport fa que ens veiem supeditats, com a país, a les decisions que en cada moment interessin a AENA; que moltes vegades no guarden una lògica, diguem-ne, econòmica, sinó que, a vegades, guarden una lògica simplement d'imposició i de marcar poder. I que, en tot cas, segur que un aeroport... –ho entenem nosaltres–, que un aeroport governat des de la proximitat és un aeroport que atén molt més les necessitats, és molt més flexible als canvis i que permet, segur, adaptar-se a qualsevol necessitat que pugui haver-hi. Per tant, des d'aquest punt de vista, seguim reclamant. Vostè explicava..., i no em puc estar de denunciar en el seu moment també el que va suposar, diguem-ne, quan el Govern de la Generalitat va intentar, a través de la companyia Spanair –no només el Govern, sinó també conjuntament amb un grup d'empresaris del país–, posar en marxa una companyia que realment es cregués l'aeroport del Prat i que des d'aquí poguéssim operar amb un hub internacional i que, per tant, diguem-ne... Aquella operació va ser dinamitada, perquè no pot anomenar-se d'una altra manera, des del Govern de l'Estat, amb els seus diversos mecanismes, que té, com ja ens té acostumats. I segurament que potser en aquell moment no hi havia l'«Operació Catalunya en marxa, però que sempre hi ha sigut, eh?, sempre és permanentment, diguem-ne, afavorir els models centralistes enfront, diguem-ne, d'altres models descentralitzats. I, per tant, en aquell moment també es va fer tot el possible; inclús, presentant una denúncia davant de la Unió Europea que després va ser arxivada, eh?, sense..., allò, sense tenir en compte que en el seu moment el Govern de l'Estat va injectar 2.000 milions d'euros a Iberia per reflotar-la; i, en canvi, en tot cas, es queixaven dels ajuts a Spanair. També, i una altra cosa que ens sembla que cal posar en valor, és l'element del model, que el model genera molt de consens, en aquest país. I, per tant, no és un model que generi discussió, sinó que és un model en el qual ens sentim còmodes. Jo penso que, segurament –i, en tot cas, ho veurem segurament en el moment de debat de la moció–, ens hi podem sentir còmodes tot l'arc parlamentari. És un model que aposta per l'eficiència, és un model que aposta per l'eficàcia, és un model que aposta per la proximitat i, per tant, des d'aquest punt de vista, per millorar l'economia del país, per millorar el dia a dia dels ciutadans. Pensem que aquesta gestió des de la proximitat s'aconsegueix i ho hem demostrat en altres àmbits i, per tant, podem fer-ho. A nosaltres, ens sembla que el model aquest és el que triomfa, no el que ens proposen des del ministeri, amb un model centralitzat. I, finalment, per acabar la meva interpel·lació, sí que m'agradaria també si em pogués fer cinc cèntims del plantejament que fa, ja no només de l'aeroport del Prat, sinó de la visió, diguem-ne, del conjunt d'aeròdroms del país. I, per tant, diguem-ne, fa unes setmanes el Govern va licitar l'elaboració, la redacció, d'un pla estratègic de l'aviació de Catalunya. I, per tant, ens agradaria també, igualment que diem que posem incidència a l'aeroport del Prat, ens sembla també que hi han altres aeròdroms al país que també han de jugar un paper important. I, per tant, sí que ens agradaria si ens pogués dibuixar algunes de les línies que es planteja a través d'aquest model i què n'espera, el Govern, d'aquest pla estratègic, i que ens permeti, en definitiva, tenir una xarxa aeroportuària que, conjuntament també amb la xarxa de ports i la xarxa ferroviària, ens permeti ser un punt d'atracció i un punt tractor de l'economia del país i de l'economia europea. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sanglas. Té la paraula el conseller Rull.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, senyores i senyors diputats..., senyor diputat, quatre coses molt ràpides a l'entorn del que vostè ha dit. La primera, fent una mica de resum de la primera intervenció: punt a punt o xarxa? Connexió continental, connexió intercontinental? Aprofitem el potencial que té l'aeroport de Barcelona, amb les seves dues terminals: una, la T-1 concebuda justament per a això, per fer de hub; i, dos, la T-2, que és molt operativa, justament, per anar a prioritzar aquesta..., els vols, punt a punt, i, especialment, els vols d'abast continental. Aquest seria un bon model. I, per tant, nosaltres el que reivindiquem és una gestió individualitzada que ens permeti que a la nova terminal, a la T-1, hi vagin aquelles companyies que realment apostin per això, que apostin per la xarxa i apostin perquè l'aeroport de Barcelona tingui aquesta potència intercontinental. Perquè la demanda hi és. Mirin unes dades: en aquests moments, a l'aeroport de Barcelona... –no perquè hi hagi companyies que hi apostin des d'un punt de vista d'interconnexió, de xarxa, sinó per la potència que té la ciutat de Barcelona–, i a Catalunya tenim 2 milions de passatgers de vols intercontinentals. Però, a Catalunya i a Barcelona, tenim 5 milions més de passatgers en destinacions intercontinentals que no tenen vols directes i que han d'utilitzar d'altres aeroports per poder veure canalitzades les seves expectatives. La demanda hi és –hi és–, l'aeroport hi és. Ara el que hem de fer és una bona política que ens permeti que hi hagi companyies que apostin per això. I és veritat, el que necessitem és una altra peça, que és que hi hagi alguna companyia o algunes companyies que hi apostin claríssimament, i aquesta, en el seu moment, era l'aposta de Spanair. Tercera cosa que voldria plantejar a l'entorn del que vostè diu: l'aeroport de Barcelona creix. El que volem és que creixi combinant aquests dos elements: bona connectivitat continental, però també intercontinental. Però hi ha un moment que aquest nivell de creixement, des d'un punt de vista del factor aire, necessita, diguem-ne, més oxigen. Amb tres pistes, amb dues pistes operatives –de fet, les dues en paral·lel–, arribem fins a on arribem. I aquí és on hem de concebre el model aeroportuari català en tota la seva dimensió, que vol dir aeroports complementaris que permetin acabar de consolidar aquest hub. Un sistema complementari no vol dir de gestió única. Podríem tenir una gestió complementària però individualitzada. Aquest és el model que plantegem, que vol dir gestió individualitzada des de Reus i des de Girona. Però el que els estic plantejant és que construir una nova pista a Barcelona, sobre el mar, és una quimera. I aquest Govern no hi estarà mai a favor. Però l'altra opció és aprofitar la disponibilitat que sí que hi és a Girona i a Reus. I amb una connexió, per exemple, amb alta velocitat. Estem treballant –fixi's quina paradoxa– amb un baixador a Girona que ens permetés, justament, aquest paper de connectivitat amb Barcelona, a través de l'alta velocitat. Estem parlant de trenta-cinc minuts des de Barcelona fins a Girona. Això és molt potent. Que vol dir una quarta pista, des d'aquesta perspectiva. I amb Reus podria passar exactament el mateix. I, paradoxalment, el Govern de l'Estat, malgrat que la Generalitat de Catalunya ha dit que «el projecte constructiu el fem nosaltres i el paguem nosaltres, ens diuen que no, que no volen que es faci. És simplement inaudit. Aquesta és una pèrdua d'oportunitats de primer ordre, de primer nivell. Aquest és el model que nosaltres volem concebre. I darrera reflexió, sobre les oportunitats que nosaltres tenim. Fixi's, hi ha una tripleta guanyadora, un triangle virtuós, si m'ho permet, que és el port, l'aeroport i la Zona Franca. Hi ha pocs territoris en el món on es produeixi aquesta proximitat excel·lent. Aprofitem-la!, fem una planificació estratègica conjunta. I aquest és el darrer element que voldria compartir amb vostès. El Govern de la Generalitat de Catalunya assumirà lideratge en aquest sentit; perquè o ho fem nosaltres o no ho farà ningú per nosaltres. És a dir, ja hem vist, amb el que hem explicat abans, que AENA, que l'Estat, no està per aquesta tasca, té d'altres prioritats. Però nosaltres, com a país i com a govern, tenim una obligació que és pensar en què volem que siguin les nostres infraestructures i com donar-hi tot el recorregut i tota la potència perquè això tingui un retorn econòmic, social i ambiental en el nostre país. Aquest és el compromís que es fixa el Govern del president Puigdemont, que es fixa el Govern de Catalunya. Gràcies, senyor president, senyora presidenta, senyor diputat.
Gràcies, conseller Rull. [[Interpel·lació al Govern sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances]] [[300-00076/11]] El dissetè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances, presentada pel Candidatura d'Unitat popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Actualment, cap dels territoris que configuren els Països Catalans compta amb una estructura administrativa sobirana que permeti regular de forma autònoma el sistema financer del país. És per això que nosaltres entenem que avui, en un moment on les estructures d'estat estan a l'ordre del dia –en parlem, se n'ha parlat– i que són necessàries, creiem que és necessari reobrir i posar el debat al voltant de la necessitat de la creació d'una banca pública catalana. Ho considerem fonamental, ja que ens sembla evident que la nova república ha de fer palesa la seva voluntat de control de les finances catalanes amb la voluntat de poder promoure i dirigir la inversió sota control democràtic i amb independència de la banca privada, en la direcció de generar un entorn d'inversió que serveixi per enfortir tant la cohesió social com per potenciar la fortalesa del teixit productiu català amb vocació de romandre i cohesionar la societat catalana. I és que el sistema financer és un servei essencial per a l'economia i la societat. I la crisi d'aquests darrers, pràcticament, deu anys ens ha ensenyat el que suposa la gestió privada: un desastre social que està exigint enormes ajudes públiques per evitar la seva fallida; un esforç econòmic que està suposant eixugar l'erari públic i retallades socials i laborals; però que, sota el nostre entendre, no evitarà noves crisis, perquè les ajudes han estat, i ho estan, dirigides a salvar els bancs privats i a transformar en entitats privades aquelles que fins fa pocs anys podíem considerar semipúbliques: les caixes d'estalvi. Permetin-nos una petita referència a un escriptor grec, Petros Màrkaris, en una de les seves novel·les –sobre qualitat de vida– escrivia: «Els primers vuitanta anys són els difícils; després et mors i et quedes molt tranquil. Doncs, bé, ara els primers vuitanta anys –deia ell– «no només són difícils, sinó que, a aquest pas, aviat seran tots laborables. I és que malgrat que diguem que l'economia catalana presenta avui una feble recuperació, que no és res més que un efecte rebot després que l'economia catalana s'ensorrés econòmicament durant els primers anys de la crisi econòmica, si mirem l'evolució veurem que des del 2008 s'han destruït 530.000 llocs de feina. En aquest període, segons les dades del producte interior brut per components de la demanda, publicades per l'Idescat, el PIB va caure quasi un 5 per cent entre el 2008 i el 2013, començant el 2014 aquesta citada recuperació. Entre el 2008 i el 2013 la despesa pública de la Generalitat ha estat retallada en 7,8 per cent i la despesa en consum de les llars s'ha vist reduïda un 4 per cent. Per tant, podríem dir que és una mica ingenu afirmar que les dades macroeconòmiques actuals representen una recuperació, quan som conscients que segurament encara estem molt lluny de recuperar la situació econòmica prèvia a la crisi i que en alguns aspectes, com el laboral, ni tan sols tornarem a aquells temps on la precarietat ja era dominant. És en aquesta direcció que nosaltres entenem que una banca pública no pot ser només un instrument d'inversió, una eina de suport al sector privat similar a organismes i instruments que ja existeixen com, per exemple, el mateix Institut Català de Finances. Per nosaltres –i això és fonamental–, cal que la banca pública es doti d'una visió generalista amb capacitat de garantir la inversió, també, gràcies a la capacitat de captar l'estalvi dels i les estalviadores. Si mirem ràpidament a nivell internacional la situació de la banca pública, tal com explica Vicenç Navarro, veurem que la majoria de països del món tenen sistemes bancaris predominantment públics: Alemanya seria un dels exemples, però també trobaríem exemples en França, un estat amb un gran sector bancari públic, i fins i tot podríem destacar els Estats Units, que un dels pocs estats que no va notar la gran recessió va ser North Dakota, i és l'únic estat dels Estats Units que té un banc públic. El PIB d'aquest estat va créixer un 56 per cent des de l'any 2000; la renda per capita, un 43 per cent; els seus salaris, un 34 per cent, i el seu pressupost estatal ha tingut un superàvit de 1.300 milions de dòlars. [[Veus de fons.]] Ja sé, senyor Germà Bel, que no coincidim, però agrairia que permetés que el vicepresident m'escoltés, a mi a part de vostè [[alguns aplaudiments]] , perquè és un continu..., sistemàticament, en totes les intervencions, que vostè va parlant i parlant i parlant, no només en la nostra. [[Remor de veus.]] Per tant, com hem dit, per nosaltres la consideració de la creació d'una banca pública va molt més enllà de la reestructuració de l'Institut Català de Finances que ja en aquesta direcció vam aprovar a partir d'una moció nostra l'any 2013. També en aquest sentit ens agradaria saber exactament en quin punt estem. No es tracta, però, de denominar amb un nom més atractiu el que ja existeix, sinó que el que cal és començar a pensar a crear una veritable estructura financera amb control i gestió públics, amb una clara vocació de servei públic en el seu sentit més ampli, a partir del foment de la inversió productiva. La banca pública, per tant, ha de ser ambiciosa, i no n'hi ha prou a rebatejar els instruments financers de l'autonomia. Per nosaltres resulta clar que amb la proposta de creació d'una banca pública no es tracta de contribuir a posar en marxa una eina al servei dels interessos empresarials gestionada des de l'àmbit públic, sinó que es tracta de posar-la, com dèiem, al servei públic. L'experiència ens demostra que aquest tipus d'instruments al servei només de les grans empreses acaben sent fonts de finançament d'aquestes grans empreses i, per tant, no reverteixen en la societat o en el bé comú. El que estem proposant –i no som les primeres ni serem les últimes– és la creació d'una banca pública que respongui a la necessitat de generar economia productiva, a la necessitat de fer una transformació econòmica i a la necessitat d'introduir conceptes d'ètica i de justícia social en el sistema financer. Ètica en l'estalvi i ètica en la inversió. La proposta de banca pública és cabdal perquè es pugui posar en marxa una política alternativa real. La gestió dels estalvis de la societat dipositats en les entitats bancàries ha d'estar dirigida a l'atenció de les necessitats socials, al desenvolupament d'uns serveis públics de qualitat i suficients i a la generació d'ocupació. Una banca pública permetria, des del nostre punt de vista, impulsar una altra política econòmica, centrada en la creació d'una estructura econòmica sostenible a mitjà termini. En definitiva, una economia que posi la col·lectivitat i el bé comú... –el bé comú del buen vivir, i no del PP, tot i que ara el senyor Millo no hi és–, que posi, com deia, la col·lectivitat i el bé comú al centre de les nostres vides i al centre de l'economia de la república que estem construint. Jo de moment ho deixo aquí, i després ja continuarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia a tothom, una altra vegada. Ni el senyor Millo ni cap dels seus companys, ni en aquesta ni en moltes altres interpel·lacions que es fan en aquest Parlament. Senyora Reguant, faig algunes reflexions sobre models de banca pública a Europa, i també intento concretar alguna de les preguntes que vostè feia sobre quin és l'estat de situació de l'Institut Català de Finances en aquest moment. En primer lloc, a Europa operen més d'un centenar de bancs públics o d'entitats financeres públiques. Tal com vostè deia, hi han exemples molt variats: a Alemanya, França, etcètera. Són molt heterogenis pel que fa a la propietat, a la finalitat, a la naturalesa jurídica i al nivell de supervisió a què estan sotmesos. N'hi ha d'estatals, n'hi ha de regionals i fins en alguns països n'hi ha de municipals. Pel que fa a la finalitat, hi han bancs públics d'inversions –promotional banks– que complementen el finançament i la inversió privada; és el cas del BPI francès, del British Business Bank, al Regne Unit; hi han bancs públics focalitzats a gestionar la tresoreria i el finançament d'institucions públiques: el BNG holandès, la Société de Financement Local, a França; agències financeres que actuen per compte de governs, com per exemple la Finlombarda, en el cas de la Llombardia, a Itàlia, a Milà, i fins i tot bancs públics que actuen com a bancs comercials, que fan la competència directa a bancs privats captant dipòsits –és el cas, vostè hi feia referència, almenys indirectament, dels Landesbanken alemanys. Pel que fa a la naturalesa jurídica, hi ha bancs creats o entitats financeres públiques creades per lleis de parlament o societats mercantils amb participació pública. En el cas de l'ICF, vostès saben que és una entitat creada precisament per una llei d'aquest Parlament. Pel que fa a la supervisió, alguns estan directament supervisats pel Banc Central Europeu –els més grans de tots–; d'altres, supervisats per bancs centrals dels seus respectius estats, i d'altres, que no estan supervisats. Pel que fa a l'ICF en particular, diguem-ne, eh?, l'ICF ha protagonitzat un procés de bancarització, un procés de bancarització en el marc d'aquesta Unió Europea que..., i d'una unió bancària que va arrencar formalment al novembre del 2014. Hi ha obert un debat a Europa sobre el paper que ha de tenir aquesta banca pública europea: el model que ha de prevaldre, el marc regulador sota el qual s'ha d'operar i com ha de conviure amb la banca privada. Cada estat, també, té les seves opcions particulars. El que sembla clar en qualsevol entitat de crèdit públic que vulgui operar a Europa és que ho haurà de fer d'acord amb les exigents normatives financeres que precisament s'han desenvolupat en els darrers anys, en gran mesura, per respondre moltes de les qüestions que vostè plantejava sobre el mal funcionament –el molt mal funcionament, en molts casos– que ha tingut el sistema bancari, que ha tingut el sistema financer en general a Europa en la darrera dècada, com a mínim. I els exemples aquí són ben coneguts, múltiples, de tota mena: des de les clàusules sòl, els swaps, productes financers variadíssims, que en molts casos han acabat en una veritable catàstrofe financera, amb el rescat bancari a l'Estat espanyol, amb problemes també actualment en el cas de l'Estat italià, perquè la banca privada italiana en aquests moments no pot percebre o no està clar que pugui percebre ajudes públiques que en canvi han rebut banques privades d'altres estats europeus, com per exemple Alemanya; amb dificultats també en aquest moment en el cas de Portugal, etcètera, eh? Per tant, hi ha tota una normativa nova molt exigent, feta fruit d'aquesta voluntat de superar les dificultats que s'han experimentat en el passat. La molt mala gestió que s'ha fet en el passat en molts casos continua generant una polèmica dura en el marc de les institucions europees. Nosaltres el que volem és, l'Institut Català de Finances, convertir-lo en un banc públic d'inversió, en el banc públic d'inversió de Catalunya, perquè pugui operar de manera supervisada, regulada i transparent. L'ICF es va crear –ho recordàvem fa un moment– l'any 1985. És, per tant, una entitat financera d'aquelles creades per llei. És propietat del Govern de Catalunya, és propietat de la Generalitat, i a efectes pràctics opera a imatge i semblança d'un banc públic, i en aquest sentit facilita l'accés al finançament de teixit empresarial, especialment pimes i emprenedors –no grans empreses, eh?, pimes i emprenedors–, de manera complementària amb el sector financer privat, amb l'objectiu de multiplicar els recursos que es posen a disposició d'aquestes empreses i d'aquestes entitats. Avui el que queda pendent és homologar el tipus de supervisió a què s'ha de sotmetre l'ICF per part dels supervisors, que dependrà en bona mesura del marc regulador que acabi fixant Europa per a les entitats de crèdit públic. Mentrestant, ja hem sotmès l'ICF, per llei, al compliment de la normativa financera europea, l'hem dotat d'una governança independent, hem adaptat totes les seves polítiques, els seus procediments operatius i els controls interns i externs als requeriments dels reguladors i supervisors. L'hem bancaritzat, a partir de les millors pràctiques, i ara treballem per consolidar aquesta bancarització a nivell intern. El nostre objectiu és que des dels principis d'una banca ètica i sostenible, sostenible també financerament, financi el teixit empresarial del nostre país, els projectes estratègics que contribueixen al creixement de l'economia catalana i a la creació d'ocupació. Com a banc públic d'inversió de Catalunya, l'ICF continua i continuarà treballant per facilitar l'accés al finançament al teixit empresarial, als emprenedors, que molt sovint s'han vit greument afectats, en aquesta crisi financera a la qual vostè feia referència fa un moment, per la manca de crèdit per a la seva activitat. Actuacions concretes de l'ICF. Durant el primer trimestre d'aquest any ha finançat 799 empreses per un import de 307 milions d'euros. El 97 per cent dels beneficiaris d'aquest finançament han estat pimes i emprenedors. En els darrers cinc anys l'ICF ha finançat més de 12.500 milions d'euros, també en un 97 per cent a pimes i emprenedors, per un import de més de 3.700 milions d'euros. De fet, durant el període de la crisi l'ICF ha desenvolupat, en la mesura del possible, un rol anticíclic, cobrint la manca d'accés al crèdit especialment d'aquestes pimes i d'aquests emprenedors. L'entitat també col·labora amb d'altres departaments o amb departaments de la Generalitat de Catalunya per crear línies de finançament per a col·lectius o sectors específics. Recentment ha renovat amb Acció una línia de finançament per a emprenedoria corporativa, dotada amb 10 milions d'euros; ha renovat amb el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies una línia de finançament per a l'economia social i cooperativa, amb un increment aquest any del 80 per cent dels recursos; amb el Departament d'Agricultura ha renovat una línia de finançament per a pimes del sector primari, del sector agrari fonamentalment, i ha posat en marxa una línia nova de cofinançament amb un banc privat, dotada amb 40 milions d'euros, per a les comunitats de regants. També disposa de línies de finançament per a les empreses i les entitats culturals creades conjuntament amb el Departament de Cultura, aquestes línies, i molt especialment amb l'ICEC. En aquest tipus de línies de finançament sectorial, l'ICF hi aporta els recursos, i els departaments habitualment hi aporten una part de la cobertura del risc de les operacions creditícies. A finals d'any, l'ICF també preveu activar una nova línia de finançament per a pimes dotada amb 180 milions d'euros, 90 milions provinents de fons estructurals europeus, dels Feder, que l'ICF complementarà amb 90 milions addicionals. Per tant, a nivell global l'ICF posarà a disposició de les empreses aquest any més de 700 milions d'euros de finançament. L'ICF, pel que fa al seu model, busca recursos als mercats. Els diners no surten dels pressupostos públics, no surten de la Generalitat de Catalunya. L'ICF, també, d'acord amb l'Eurostat, és una institució financera pública, autònoma, fora del perímetre d'administració pública, no està en el perímetre SEC. Fruit d'aquesta condició, la seva activitat i el seu balanç no generen, no agreguen ni dèficit ni deute a l'Administra pública catalana; això està lligat al model de recerca de finançament fora de l'Administració pública. A hores d'ara l'entitat disposa de recursos i de solvència per desenvolupar la seva activitat com a banc promocional, i això fa que la Generalitat, com a propietària de l'entitat, no hi hagi d'aportar capital. Des del Govern seguirem treballant per reforçar l'ICF perquè pugui operar a tots els efectes com a un banc públic d'inversió, a imatge i semblança de la banca pública que opera a Europa. I el nostre objectiu és que pugui actuar d'una manera supervisada, regulada i transparent, i en aquest sentit estem treballant amb l'Associació Europea de Bancs Públics, de la qual l'ICF forma part, i les autoritats europees, per tal de definir el marc regulador [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] per a les entitats de crèdit públiques, a efecte de clarificar i facilitar tota aquesta gestió. En tot cas, sobre altres coses que es puguin fer des d'aquest Govern i que es puguin fer en els propers temps en l'àmbit del crèdit, i del crèdit públic en particular, en podem parlar en el torn de rèplica. Moltes gràcies.
Gràcies, vicepresident. Té la paraula la senyora Reguant.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, és evident que actualment l'ICF no dóna crèdit a les grans empreses. Nosaltres fèiem la crítica a les banques públiques d'inversió que existeixen i que podem... L'ICF actualment tampoc es pot considerar un banc públic d'inversió, està en aquell impasse i en aquella situació on no se'l pot considerar tot i que treballa en aquesta línia. Però per això mateix nosaltres dèiem: «No es tracta de fer únicament i exclusivament un banc públic d'inversió. Entenem que hem de treballar per construir una banca pública que estigui al servei de la ciutadania i que treballi també amb l'estalvi dels ciutadans i ciutadanes, que, per tant, també fomenti un altre tipus d'inversió i de relació amb la banca per part de la ciutadania. Per tant, aquí és on nosaltres diem: «Està molt bé, cal treballar amb l'ICF i cal veure cap a on va, però no ens podem quedar en això, i sobretot el que no podem fer és transformar o maquillar en certa manera les eines que fins ara hem tingut amb l'autonomia i pensar així o creure així que ja tenim la banca pública que volem per a la república; com a mínim, discutim-la. També és evident i ens alegrem que finalment l'Institut Català de Finances aposti o incrementi el seu crèdit a l'economia social i solidària. És evident que un augment del 80 per cent parteix del fet que quan véns de pràcticament zero és molt fàcil augmentar un 80 per cent. L'aposta de l'Institut Català de Finances per l'economia social i solidària no és que fos cap meravella; ha pujat, i, per tant, ara, evidentment, doncs, és més fàcil, i per això podem dir que puja un 80 per cent. En un altre moment ja farem un debat també sobre la concepció de l'economia social i solidària, i què entenem per economia social i solidària, però això forma part d'un altre debat, que espero que també puguem tenir. El que nosaltres plantegem, quan parlem de banca pública i del que creiem que hauríem de construir i de començar a bastir les bases per a la futura república, és generar o facilitar que la ciutadania pugui viure fora del sistema especulatiu, d'una banca pública que no es dediqui a dependre d'un mercat especulatiu que ha portat el que ha portat, i que vam veure i hem viscut perfectament el que ha passat, i que, a més a més, hem de lamentar, avui, per exemple, que ahir es digués que no és necessari que la banca privada espanyola, que s'ha enriquit a costa de la ciutadania, no hagi de pagar la clàusula del sòl des d'abans del 2013. I això és trist. I això passa i ha passat per viure dependent d'una banca privada, per no disposar, ni a l'Estat ni a nivell català, d'una banca pública que estigués realment al servei de la ciutadania i no al servei dels mercats o, en aquest cas concret, de les immobiliàries i de la construcció. Per tant, el que nosaltres diem és que la banca pública de la república hauria de regir-se i s'ha de regir per un sistema de control democràtic múltiple en què participin tant les estructures de governança corporativa com les institucions democràtiques de diferents nivells, on també hi participin els municipis, les vegueries, aquells espais de democràcia de què ens dotem. No es tracta d'estatitzar la banca, sinó de socialitzar l'activitat bancària, transformant-la en una opció radicalment democràtica i social, integrant-la en una estratègia més àmplia de transformació social. En els darrers anys, sobretot des de l'inici de la crisi, de la crisi de la banca, i on la ciutadania va començar a descobrir com era una estafa, les banques cooperatives, les banques ètiques han vist com creixien les seves opcions, com cada cop més gent s'hi dirigia, com cada cop tenien més socis, com cada cop tenien més estalviadors. Facilitem un teixit on la banca ètica i la banca cooperativa tinguin un lloc conjuntament amb una banca pública, on puguem disposar d'eines que realment apostin per la transformació i per un sistema on, com dèiem abans, el bé comú i la col·lectivitat estiguin al centre. I això també es pot fer no només des d'espais cooperatius, sinó que també es pot fer i s'ha de fer des de les institucions públiques. I és per això que plantegem que és necessari que, més enllà de disposar d'eines per facilitar la inversió i el desenvolupament productiu, també cal que la ciutadania tingui eines per poder participar de la vida econòmica, per poder decidir i, alhora, per poder estalviar en espais públics generats per les institucions públiques. Amb tot això, moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Reguant. Té la paraula el vicepresident senyor Oriol Junqueras.
Bé, bon dia, una altra vegada; bon dia, també, al responsable de l'ICF que ens acompanya. Diverses qüestions. La primera, sobre el mal funcionament del sistema financer que hem viscut els darrers anys, totalment d'acord. I sobre el mal funcionament del sistema financer en moltes altres ocasions, també, d'acord. I dels exemples concrets, comparteixo amb vostè, les clàusules sòl, ahir una altra vegada posades sobre la taula i tants d'altres, eh? Jo recordo, per exemple, quan estava al Parlament Europeu, tota la qüestió de l'esclat dels swaps, i com més baixaven els tipus d'interès i més pagaven les persones que havien signat aquell tipus de contracte, moltes de les quals havent-ho avalat amb casa seva, amb la seva empresa, amb el seu negoci, amb la seva botiga, i, per tant, una situació que va portar a la ruïna molta gent. I de models d'aquest tipus, molts, i que han de ser combatuts, i que, de fet, han estat combatuts, segurament, els darrers anys, segurament no amb prou força, segurament no amb prou eficàcia, segurament no amb prou garanties. I, per tant, en aquest sentit, nosaltres encantats d'«apretar encara més en aquest sentit. Segona reflexió. De bancs públics n'hi poden haver de moltes menes, i de participació social i de participació democràtica en entitats financeres n'hi pot haver de moltes menes, fins i tot en aquelles que són de titularitat i de gestió absolutament privada. I, per tant, també oberts a considerar tots els models possibles. Vostè, també, al principi de la seva intervenció, posava –he entès– com a exemple el cas alemany o el cas d'algun dels estats dels Estat Units; certament, és a dir, Alemanya és un país en el qual la participació social i la participació democràtica, i sovint també la participació pública, en entitats de titularitat privada i de gestió privada és una participació importantíssima. I, de fet, aquest és un model de debat que s'arrossega des de fa dècades en allò que el president francès De Gaulle anomenava «el capitalisme popular. Per tant, de models n'hi han molts; nosaltres sempre interessats en l'anàlisi teòrica de tots ells i també en les possibles aplicacions pràctiques de tots ells. Després, també una reflexió, que em sembla obligada. En aquests moments, moltes de les entitats financeres sobreviuen i moltes de les administracions públiques sobreviuen fortament lligades a les entitats financeres a través dels mecanismes de compra de deute, i, per tant, al finançament dels dèficits, entre altres coses, perquè hi ha una oferta monetària gegantina mai vista en els mercats: 80.000 milions d'euros nous cada mes posats pel Banc Central Europeu. I si no fos així, no hi hauria compra de deute públic per part de les entitats financeres, dels deutes que emeten moltes de les administracions públiques, i no hi hauria finançaments dels dèficits que contribueixen a intentar generar polítiques anticícliques i adoptar mesures de caràcter social, que són especialment urgents en aquest moment. I, per tant, que la imbricació d'aquesta realitat és d'una complexitat enorme, entre altres coses perquè comporta que, paradoxalment o no, potser almenys aparentment de forma paradoxal, precisament aquesta oferta monetària gegantina i sense precedents històrics, per una banda, contribueix a aguantar aquestes entitats financeres i, per l'altra, redueix els marges de negoci que tenen aquestes entitats financeres posant-les molt sovint en una situació molt complicada de sostenibilitat del negoci, perquè els tipus d'interès són baixíssims i en molts casos són tipus d'interès negatius. I, per tant, també recordar, en aquest sentit i en el cas extrem oposat, que hi han estats que, precisament perquè tenen credibilitat financera, estan aconseguint finançar-se a través de les emissions de deute públic perquè aconsegueixen més diners dels que després han de retornar. I que, per tant, el model és un model que continua tenint, presentant incerteses, que continua presentant dificultats, que continua presentant una diversitat enorme i que, en tot cas, certament ens correspon a tots nosaltres buscar les fórmules de sociabilitat, de socialització, de participació democràtica, de controls democràtics a les entitats financeres i en el conjunt de la nostra economia, sent conscients, també, que l'economia, al marge de les consideracions de caràcter democràtic, té uns sistemes de funcionament que, si es violenten, són impossibles de sostenir per molta voluntat pública que hi posem al darrere. I d'exemples, en aquest sentit, n'hi han hagut molts. També d'acord amb vostè que molt sovint no es tracta pas d'estatitzar, no?, sinó que es tracta de garantir aquesta participació social i aquests controls democràtics, perquè, certament, de mals exemples i d'exemples catastròfics amb models absolutament privatitzats n'hi han hagut molts, amb models absolutament estatitzats també n'hi han hagut molts, d'exemples catastròfics, i, per tant, es tracta fonamentalment de buscar la millor combinació i la millor imbricació de tot plegat, sabent que, a més a més, això canvia en el temps i que molt sovint els true liberals són els millors aliats d'aquells que tenen una vocació més social, en el sentit que almenys entenen que la participació pública en el sistema financer pot ser un instrument, i sovint és un instrument, o hauria de ser un instrument, per garantir una major competència en els mercats financers. I atès que la lliure competència i les no-barreres d'entrada en els mercats, la no-existència de barreres d'entrada en els mercats pot ser un instrument útil –acabo–, doncs, treballem-hi, treballem-hi amb tot l'entusiasme i amb tota la bona voluntat el món. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Agència Tributària de Catalunya]] [[302-00058/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Agència Tributària de Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller, vicepresident, diputats, diputades. Bé, presentem aquesta moció després de la interpel·lació que, ho recordo, vam fer al vicepresident Junqueras sobre el futur de l'agència tributària i algunes de les funcions que en aquests moments no desenvolupa l'agència, que desenvolupen altres entitats, com les oficines liquidadores, per exemple, o la mateixa agència estatal, a compte..., funcions a compte de l'Agència Tributària de Catalunya. La vàrem fer perquè ens vam assabentar pels mitjans, amb diferents anuncis i també amb anuncis fets per part del vicepresident, que es volia, doncs, recuperar aquestes funcions, i, per tant, que des de l'agència es poguessin desenvolupar. En el cas de les funcions de la via executiva dels impostos no ens preocupava tant, perquè no és una gran quantitat de feina que no pugui assumir l'agència tributària, però sí que en el cas de les oficines liquidadores, on hi han tres-cents treballadors que gestionen, recapten els impostos de successions, patrimoni, és a dir, tots els impostos cedits que en aquests moments té la Generalitat de Catalunya. Per tant, aquí sí que ens vam preocupar, també perquè es va anunciar, doncs, la denúncia dels convenis entre la mateixa agència i els registradors de la propietat i oficines liquidadores. I, per tant, crèiem que calia portar el debat al Parlament, que calia aconseguir alguns compromisos del Govern, no per no fer això, que són uns objectius que des del Grup Socialista podem compartir, sinó per garantir algunes coses en el procés que a nosaltres ens semblen importants, coses com informar els treballadors d'aquestes oficines, informar els registradors de la voluntat del Govern, de quina és la voluntat del Govern amb relació a aquestes funcions que desenvolupen, i, evidentment, doncs, poder crear algun organisme de treball, alguna comissió, algun grup que vagi treballant aquest desplegament territorial de les tasques que desenvolupen en aquests moments les oficines liquidadores. Ens sembla que l'experiència, l'expertesa, el coneixement que tenen els treballadors de les oficines quasi fa irremeiable que hàgim de seure amb ells, no perquè ens diguin què hem de fer, sinó perquè justament des de la seva experiència, des del seu dia a dia, també puguin ajudar la Generalitat a definir quins són, doncs, l'organització i el desplegament territorial que s'ha de fer de la mateixa agència i de l'assumpció de les competències que en aquests moments fan de la gestió d'alguns impostos. Ens semblava que era el més raonable. I, per tant, bàsicament, la nostra moció intentava garantir aquestes dues coses. I, evidentment, doncs, que d'aquests tres-cents llocs de treball..., que sabem que no es poden integrar a l'agència tributària d'una manera automàtica, però com a mínim que sí que miréssim de garantir el màxim possible aquests llocs de treball, les seves tasques, les seves condicions. Aquest era bàsicament el gruix i la importància de la moció, més enllà de demanar informació al Govern sobre el pla de desplegament territorial, sobre el futur de l'agència, que ens sembla que moltes vegades s'informa més els mitjans que el Parlament, i creiem que aquesta és la cambra on s'ha de venir a explicar, doncs, temes tan importants com el futur de l'agència, aquesta hisenda pròpia de què parla el vicepresident, que a més a més ha de ser i segurament serà el pal de paller, o hauria de ser-ho, d'un futur estat independent, no? Per tant, aquest és el gruix de la nostra moció, una moció que el que demana és justament aquests elements molt clars: que no denunciem el conveni fins que tinguem clara quina és la solució i com gestionarà això l'agència; que ho treballem amb els treballadors de les oficines, que tenen l'experiència i l'expertesa, la professionalitat i el dia a dia i el coneixement sobre com es gestionen i es desenvolupen aquestes funcions; també treballar amb ells com garantir els llocs de treball, com garantir, doncs, al màxim possible aquests llocs de treball i les condicions, i informar, anar informant el Parlament, que és a qui toca, a través de la Comissió d'Economia, del futur de l'agència i de com es van assumint aquestes funcions. Haig de dir que he rebut per part de la diputada Maria Senserrich, doncs, totes les facilitats per intentar arribar al màxim d'acords. Haig de dir també que les primeres esmenes que ens presenten Junts pel Sí eren poc acceptables, per dir-ho d'una manera suau [[l'oradora riu]] , i haig de dir, doncs, que la cintura de la Maria Senserrich ha fet que puguem arribar a un acord; com a mínim, que puguem aconseguir aquests mínims que em semblen molt importants, sobretot, per a les persones que en aquests moments desenvolupen aquestes funcions, i que avui, a més a més, una representació d'ells ens acompanya, i que els vull agrair la paciència que tenen amb nosaltres, perquè realment els ciutadans tenen molta paciència amb nosaltres, perquè a vegades ens costa molt –ens costa molt– donar resposta a les seves angoixes, a les seves inquietuds i una mica, a vegades també, a les seves esperances, no? Per tant, vull agrair-li en especial, doncs, a la diputada Senserrich la cintura que ha tingut i la capacitat d'arribar a uns acords. Quan es negocia mai tens el cent per cent del que vols, però crec que garantim bastant algun dels objectius que jo explicava a l'inici de la meva intervenció. Evidentment, vull donar les gràcies també a la resta de grups que han fet esmenes, al diputat Coscubiela i a la diputada Albiach, de Catalunya Sí que es Pot; també a la diputada Cuevas, del Partit Popular, que hem estat treballant també la incorporació de les seves esmenes a algunes transaccions, i, per tant, doncs, a ells els vull agrair també la predisposició sobretot a això, a arribar a un mínim denominador comú que ens permeti avançar i tenir més del que teníem fa un mes, que em sembla que també és el nostre objectiu i espero que el puguem aconseguir amb l'aprovació d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. Per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Bien, es legítimo que el Gobierno de la Generalitat quiera asumir la recaudación y la gestión de los tributos cedidos por el Estado, la cuestión es por qué y cómo se pretende hacerlo. Si la agencia tributaria catalana podrá en un plazo tan corto como se pretende asumir este servicio con calidad suficiente y a un coste menor. El principio constitucional de descentralización que legitima y ampara estas competencias tributarias responde a la idea de que los servicios públicos se pueden prestar mejor si se acercan al ciudadano, y todo y que la actual red de oficinas liquidadoras ya es descentralizada, capilar y cercana, no es un problema de legitimidad lo que tenemos aquí, sino de si el cambio que se propone garantiza mejor el interés general de los catalanes, y si la eficiencia y la eficacia en la gestión de estos tributos está garantizada con el cambio. Y es entrando en estas cuestiones cuando las explicaciones del otro día del vicepresidente nos resultaron muy inquietantes. El Gobierno, a un mes de desmantelar la red de oficinas liquidadoras, solo tiene seguro y claro que tiene voluntad de hacerlo. La razón: porque quiere sacar la administración estatal de Cataluña montando una estructura de estado. Y el cómo no se concreta. Se nos repiten mantras y vaguedades: «Que se va a incorporar al personal actual. Cuántos y en qué condiciones no se dice, y, al final, reconociendo que hay muchas cuestiones pendientes, se nos pide confianza. Decía Groucho Marx que la política es el arte de buscar problemas, encontrarlos, hacer un diagnóstico falso y aplicar después los remedios equivocados. Lamentable paralelismo. Primero, no existe un problema objetivo. La liquidación de impuestos cedidos a través de las oficinas liquidadoras se viene haciendo desde hace treinta años con resultados muy positivos en cuanto a gestión y recaudación. Incluso el Govern ha firmado con estas oficinas otros convenios para documentación presentada en la ATC. El servicio se realiza en perfecta sintonía, y a un coste proporcional a los ingresos, y todo controlado por la Generalitat. Las oficinas hacen un trabajo capilar y cercano al ciudadano, cuentan con personal experto, especializado, en permanente formación, y garantizan un trato tributario justo e igualitario, porque se revisan todos los expedientes, y esto garantiza que el ciudadano paga lo que le toca, y nadie paga ni más ni menos de lo que le toca, así se aumentan los ingresos tributarios y se combate el fraude. También se atienden consultas gratuitas, que le ahorran al ciudadano tiempo y dinero, y se garantiza una atención presencial en municipios donde no llegaría una red privada bajo criterios estrictamente económicos, y tampoco, seguramente, llegarían las oficinas de la ATC. Difícil de reunir todo esto en una alternativa viable y más barata. En definitiva, no existe hoy un problema objetivo. Sin embargo, el Gobierno ha buscado y ha sabido encontrar un problema, un problema identitario o de proyecto político, la propia existencia de estas oficinas liquidadoras. Porque se quiere ser impropiamente un estado y por esto se está a punto de crearnos a todos un problema que no tenemos, que algo que es importante y que funciona bien deje de hacerlo para ser sustituido no sabemos todavía por qué, ni cómo ni a qué coste. Sigue el diagnóstico, equivocado por ingenuo. Se nos razona que si las oficinas liquidadoras cuestan 25 millones y ganan dinero, la Generalitat puede ahorrarse los 25 millones y quedarse con el margen. No se dice nada sobre la viabilidad, coste, profesionalidad de esa estructura tributaria alternativa –eso sí, que sería propia–, nada de un plan explícito, detallado, con memoria económica, viable y mínimamente convincente. Como aviso de que el tema no es tan fácil, tenemos los casos de otras comunidades, como Madrid o Extremadura, que lo probaron y dieron marcha atrás; o como Canarias, que está en ello, con problemas, con caídas de ingresos, cientos de miles de expedientes paralizados y pensando también en dar marcha atrás; o como Baleares, que fracasó y va ya por el segundo intento. Finalmente, se nos propone un remedio que solo por precipitado e imprudente ya nos parece equivocado: denunciar en un mes el convenio, desmantelando una red de gestión tributaria que funciona, que está apoyando a la ATC, que proporciona unos ingresos seguros a la Generalitat, que atiende al ciudadano con calidad, profesionalidad y capilaridad y no nos presenta a las claras una alternativa justificada, viable y equivalente. En resumen, confiando en el Gobierno, como se nos pide, corremos el riesgo de colaborar con que algo que funciona deje de hacerlo, creemos problemas donde no los hay, poniendo en riesgo una parte muy importante de los ingresos de la Generalitat, la justicia tributaria y embarcándonos en una ampliación no justificada ni cuantificada de una estructura administrativa que seguramente va a ser más cara y para cuya ampliación no hay siquiera dotación presupuestaria. Nosotros creemos que no es obligatorio que todos demos por buena la valoración que Groucho Marx hacía de la política, y creemos que las cosas hay que hacerlas con rigor, sin precipitación, con transparencia y con sentido común. Creemos que hay que dialogar con las personas afectadas y suspender la denuncia del convenio hasta que se llegue a un planteamiento claro, viable y satisfactorio para el interés general, que no pasa por crear estructuras de estado. Aprovecho, para finalizar, para pedir a la portavoz del PSC que valore –la hago in voce, la petición– la incorporación de nuestra enmienda al punto 8 de que el plan del Gobierno incluya la memoria económica y la dotación presupuestaria correspondiente en la moción que vamos a votar. Muchas gracias, presidenta, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyora García Cuevas. A continuació té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bé, bon dia a tothom i una salutació especial a les companyes treballadores i treballadors de les oficines liquidadores que ens acompanyen avui aquí. Avui parlem de les oficines liquidadores que pel conveni signat al 2012 entre l'Agència Tributària de Catalunya i els registradors de la propietat s'encarreguen de la gestió, la liquidació i la recaptació dels impostos cedits a la Generalitat, un conveni que té vigència fins a l'octubre de 2017 i que dóna feina a prop de tres-centes persones, tres-centes professionals que, també s'ha de dir, recapten el doble del que es recapta a l'agència tributària. Sabem que l'Agència Tributària de Catalunya passarà a assumir aquestes funcions que fins ara feien les oficines liquidadores. De fet, a l'anterior Ple el senyor Junqueras –ja anava..., seriosament, que anava a parlar d'ell– ens comentava: «Entenem que no és correcte adjudicar un servei amb un volum de facturació de 27 milions d'euros a unes empreses privades que tenen ànim de lucre amb uns marges de benefici molt elevats sense que mai s'hagi procedit a desenvolupar un concurs públic ni permetre la lliure concurrència. I, òbviament, com no podia ser d'una altra manera, nosaltres hi estem d'acord. Però també deia: «Estem davant d'un àmbit en què la privatització i l'externalització no és, al nostre entendre, políticament adequada, hi tornem a estar d'acord. De fet, ja ens agradaria que aquesta actitud s'estenguera a tots els àmbits de l'Administració, també al sanitari. Amb el que no estem d'acord, del que deia el senyor Junqueras, és que..., amb l'actitud que han tingut amb aquest tema, perquè malgrat dir que pretenen comptar amb els professionals que avui estan desenvolupant aquestes funcions a les cinquanta-tres oficines liquidadores, el que no ens diuen és ni com, ni quan. I si veiem les emenes que vostès han presentat, encara ens queda menys clar. Vostès el que pretenien era informar a fets consumats, no concretar si permetran que s'esgote el període de venciment del conveni i, una vegada més, no donar cap compromís ni de calendari ni de recursos, el que ja també comença a ser un tòpic en les esmenes que presenta Junts pel Sí. Teníem la sensació que el suposat Govern del diàleg no volia negociar i que el suposat Govern de la transparència no volia informar amb caràcter previ els principals afectats i afectades, que són les treballadores de les oficines liquidadores. Però, bé, sembla que finalment han transaccionat alguna cosa, han entrat en raó i, de fet, ens n'alegrem molt i molt, perquè, com deia la senyora Alícia Romero, no es tracta d'aconseguir-ho tot, si no es pot, però com a mínim intentar millorar i garantir la situació laboral d'aquestes treballadores i treballadors. I, ja per acabar, agrair-li a la diputada Romero el text, que el fem nostre –la veritat és que el compartim al cent per cent–, i només dir que hem afegit un parell d'esmenes per concretar que s'havien d'esgotar els terminis del conveni, i que s'havia de comptar amb els treballadors i les treballadores a l'hora de buscar una solució negociada i de garantir els seus drets laborals. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació té la paraula la senyor Maria Senserrich, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, bé, em sumo als agraïments de la diputada Romero, per començar, per dues qüestions. Primer, per portar al Ple aquesta situació, doncs, que molts dels diputats no coneixien i que, doncs, podran conèixer i saber quines solucions hi donarem, i la bona entesa d'aquest acord. Perquè sí que és cert que vam fer unes esmenes, però la nostra voluntat era de transaccionar per anar més enllà i poder, doncs, arribar a la solució que crec que avui serà positiva i òptima per a aquest col·lectiu i, evidentment, per a tots nosaltres, per la feina que fem aquí, al Parlament de Catalunya. També sumar-me als agraïments a la resta de diputats –també– per l'esforç que han fet tots, entenc, doncs, per aquest consens compartit. Els voldria explicar, per això, una mica el context d'aquesta moció. Sé que les diputades que m'han precedit ho han fet, però crec que alguns aspectes..., que els podem estructurar per saber una mica més de què estem parlant. El primer és que, al model actual, hi ha tres nivells d'administració tributària. Un seria la Agencia Estatal de Administración Tributaria, que tots coneixem; l'Agència Tributària de Catalunya, que també coneixem, i els serveis tributaris de les entitats locals, per exemple, doncs, les diputacions, o alguns municipis o alguns consells comarcals. En aquesta moció, bàsicament, ens centrem en la feina que fa l'Agència Tributària de Catalunya, que bàsicament és gestionar, liquidar, inspeccionar i recaptar els tributs propis de la Generalitat i també els tributs estatals cedits totalment a la Generalitat. I la principal font d'ingressos, evidentment, són l'impost de successions i donacions i l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. Però aquesta feina, qui la fa, no? Qui fa la gestió concreta d'aquesta feina són les oficines liquidadores, que és qui ens porta a debatre aquesta situació que hem conegut i que avui posem en sessió plenària. Doncs, són aquestes, les oficines liquidadores –com bé ha dit la senyora Albiach, són cinquanta-tres oficines, més de tres-cents treballadors–, i que, bàsicament, hi ha un conveni, que es paga per aquest servei. I això, doncs, està regulat en un conveni, està firmat i està acordat així, i hi ha uns treballadors i treballadores que donen un servei de proximitat, atenció al client; cada dia posen els seus coneixements en valor al servei dels ciutadans, i també, doncs, de tot el seu entorn, del que s'hi mou: des d'advocats, notaris, despatxos, gestories, etcètera; perquè van més enllà, no només del contribuent únicament. Parlem de professionals amb experiència, amb un fort arrelament al territori i de molta proximitat. Els que som de comarques, que som una gran majoria d'aquest Parlament de Catalunya, ho coneixem, perquè a les nostres capitals, en la majoria de ciutats, hi són. I és un servei molt bo. Ara, no podem obviar que la situació del conveni amb els registradors, un dia o altre, havia d'evolucionar, havia d'avançar, i és on ens trobem ara. Però, fent-ho amb garanties, evidentment: garanties als contribuents, que són els primers afectats, directament, que això ha d'anar bé, ha d'anar molt bé; garantia d'un bon servei; garantia d'equilibri territorial, perquè, es visqui on es visqui, hi ha d'haver igualtat d'oportunitats per a tots els catalans i les catalanes, i sobretot, que és un dels temes que avui portem a debat, les garanties de qui fa aquest servei, i han de ser els millors professionals, els millors. I per això fem una esmena en la qual hem acordat que es creï aquesta comissió en què hi hagi, doncs, un debat entre treballadors i la Generalitat perquè es pugui resoldre la situació i veure quina és la millor de les solucions per a totes les parts. Per tant, estem contents d'aquesta esmena, concretament, perquè creiem que ens portarà, doncs, a trobar una solució majoritària. I com ho hem de fer? Ho hem de fer bé. Ho hem de fer molt bé. En això estem d'acord, nosaltres també ho compartim; el Govern ho comparteix, evidentment, ja ho va dir el senyor Junqueras l'altre dia, i el grup de Junts pel Sí també ho comparteix. Per això ens cal tenir aquest pla de desplegament de l'Agència Tributària Catalana que el Govern hi està treballant, i que s'ha compromès i amb aquesta moció els comprometrem també que vinguin a explicar-ho aquí, en el Parlament, també ho expliqui al territori i també ho expliqui als treballadors i treballadores afectats. Ja els ho dic, ho hem de fer bé per fer-ho possible, amb tota la informació sobre la taula, amb consens, amb voluntat de construir una hisenda pròpia que superi el feixuc, ineficient model espanyol per poder tenir un model de proximitat, eficient, eficaç, preparat per als reptes del futur immediat. I permeteu-me acabar amb una frase d'una poetessa que crec que inspira molt el consens a què hem arribat avui i potser d'aquest bon rotllo, no?, que es respira amb aquest acord a què hem arribat, i és que: «Les persones oblidaran el que vas dir, el que vas fer, però mai oblidaran com els vas fer sentir. Per tant, ens cal parlar, parlar, parlar, escoltar, escoltar, escoltar i, en definitiva, dialogar per arribar a un consens tots junts. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Senserrich. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Consellera, diputados, diputadas, trabajadores de las oficinas liquidadoras, esta moción, presentada por el Grupo Socialista y a la que daremos apoyo, trata fundamentalmente sobre las oficinas liquidadoras, pero nosotros queremos dejar claro desde el primer momento algo que yo creo que en parte nos diferencia de todos y cada uno de los partidos aquí presentes. Nosotros queremos dejar claro que las oficinas liquidadoras son parte integrante de la Agencia Tributaria de Cataluña. Precisamente, no considerarlo así es lo que está llevando al Gobierno y a algunos partidos al error de pensar que el desarrollo de la agencia tributaria pasa por transferir la gestión de las oficinas liquidadoras a las oficinas gestoras de la Agencia Tributaria de Cataluña. Miren, ese error, sumado a la fantasmagórica idea de crear una agencia tributaria de Cataluña como estructura de estado, es lo que está llevando al Gobierno independentista, precisamente, a la idea de suprimir las oficinas liquidadoras, aunque eso signifique disminuir la eficacia, la eficiencia y la proximidad del sistema tributario catalán y evitar..., y enviando –perdón–, también, como consecuencia de ello, a trescientos trabajadores cualificados al paro, precisamente, perdiéndose unos puestos de trabajo que son estrictamente necesarios. Miren, se trata..., y estamos ante un modelo de gestión que viene de lejos: hace ciento cincuenta años que las oficinas liquidadoras están a cargo de los registradores de la propiedad; desde el 83, las oficinas liquidadoras gestionan todo lo que son los impuestos de sucesiones y donaciones y los de actos jurídicos documentados. Mire, nosotros los apoyamos no por su antigüedad, sino por su eficacia y por su flexibilidad. Pocos ejemplos hay, y lo digo sinceramente, de gestión eficaz y flexible como la que ofrecen, precisamente, las oficinas liquidadoras. Si no funcionasen, si realmente no fueran eficaces, créanme, seríamos los primeros en pedir su sustitución o pedir su modificación. Pero lo defendemos, como decía, porque estamos ante un excelente modelo de eficiencia y flexibilidad. Es un modelo que comprueba todos y cada uno –todos y cada uno– de los documentos presentados, ¿eh? Se comprueba que todos y cada uno de ellos estén conforme a las normas y las reglas de valoración que establece la Agencia Tributaria de Cataluña. No tengo que decir que de esta manera se produce una mayor recaudación y se produce un efecto disuasorio clarísimo, ¿eh?, para evitar el fraude. Señoras y señores diputados, el resultado –el resultado– es que las oficinas liquidadoras han realizado 430.000 liquidaciones paralelas. Ha supuesto 650 millones de ingresos frente a las oficinas gestoras, que, en el mismo periodo y con los mismos números de documentos aproximadamente, han realizado solo 44.000, y la recaudación fruto de esa ha sido de 334 millones de euros. Miren, estamos hablando de que han tramitado diez veces más liquidaciones paralelas que las oficinas gestoras de la agencia tributaria. Diputados y diputadas, la eliminación de este modelo, lejos de mejorar la eficiencia, supondrá un incremento de los costes de gestión y comprobación; un incremento de la litigiosidad. Significará, por tanto, un perjuicio para las arcas y el presupuesto de la Generalitat; supondrá, por tanto, un perjuicio para los ciudadanos, que los registradores de Cataluña cifran en 100 millones de euros cada año. Si quisiéramos beneficiar a los catalanes no eliminaríamos las oficinas liquidadoras, al contrario: las mantendríamos y garantizaríamos el mantenimiento de los trescientos puestos de trabajo. Pero deberíamos hacer mucho más. Deberíamos, cuanto menos, extender el sistema de comprobación universal de todos y cada uno de los documentos al resto de oficinas de gestoras de la agencia tributaria. Si esta medida se hubiera aplicado en el periodo 2008-2012, hubiera supuesto un incremento de recaudación de 300 millones de euros para la Generalitat. ¿No creen que vale la pena seguir manteniéndolo? Muchas gracias.
Gràcies, senyor Espinosa. A continuació té la paraula la senyora Pilar Castillejo, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies. Bon dia, presidenta. Diputats, representants dels treballadors que ens acompanyeu avui, estem convençuts que per arribar a aprovar aquesta moció hem partit de consensos amplis, de manera que ha de ser fàcil arribar també a acords. Consensos, d'una banda, pel que fa al desplegament de l'agència tributària catalana i la recuperació d'aquelles funcions que es van delegar al seu moment a l'agència tributària espanyola, perquè fa molt de temps que encarreguem a l'Estat una part rellevant de les nostres competències i en aquest moment de trànsit, que alguns qualifiquem d'excepcional, i entenem que com a pas previ a assumir la recaptació de tots els tributs que es paguen al nostre país, necessitem que aquesta agència tributària creixi, que es reforci, que desenvolupi al màxim totes les seves competències, les que ja tenim, però que no estem exercint en aquest moment, tant pel que fa a la recaptació via executiva dels impagaments com pel que fa a la liquidació dels impostos cedits i delegats en aquest moment de forma parcial a l'Administració estatal a través de les oficines liquidadores. Tenim, també, un consens ampli a desenvolupar aquest nou model territorial de l'agència, que finalment comporti l'obertura de noves oficines sobre el territori per tal de guanyar proximitat amb els contribuents, per guanyar en eficàcia, per donar un millor servei, i que permeti al Govern prendre les competències que desenvolupen ara els registradors de la propietat. Tenim també consens, i aquest és el fons principal, el fons principal del qual hem d'acordar amb aquesta moció, pel que fa a la voluntat de comptar amb els professionals que avui estan desenvolupant aquestes funcions. Sabem que la seva experiència, que la seva professionalitat és garantia que aquest impuls que creiem imprescindible tiri endavant amb èxit. Ens corresponia, doncs –i estem d'acord amb el «què–, buscar també aquest acord amb el «com. Un «com que ens permeti, d'una banda, desenvolupar al màxim les competències de l'agència i el seu model territorial, i que permeti també posar en valor les persones que ara mateix garanteixen aquestes tasques des de les oficines liquidadores. I això, creiem que també és important dir-ho, fer tot això fugint del processisme. Perquè nosaltres estem determinats a fer aquestes passes per avançar en el reforçament de les estructures d'estat i no podem dilatar eternament en el temps la seva execució. I creiem que és important recalcar-ho, perquè estem convençuts que posar el fre de mà a tot allò que ens permeti avançar cap a una ruptura amb l'Estat s'ha convertit en l'objectiu d'alguns dels grups que ens han precedit en aquesta tribuna. Però tornem a les persones, que era del que anava aquesta moció. Imprescindible comptar amb totes elles, imprescindible que estiguin informades, que coneguin les fites i els calendaris, imprescindible que els facilitem la seva integració en la funció pública, perquè comptar amb aquestes persones –ja ho hem dit– és la garantia de l'èxit del desenvolupament de l'agència i el seu model territorial en els termes que planteja el Govern. Però també és imprescindible que tinguem un pla per fer-ho, que posem negre sobre blanc aquestes fites i calendaris de què parlàvem. Per tant, d'acord amb tirar endavant el fet aquest que denunciem el conveni, estem determinats a fer-ho, i important també que ho condicionem a tenir desenvolupat aquest pla. Imprescindible que convoquem els treballadors, que els informem tant com calgui. Posem al davant les persones, expliquem-los no només tota la informació de què disposem en aquests moments, sinó també com són d'importants per nosaltres i per tirar endavant el nostre projecte, i eliminem angoixes i incerteses innecessàries. Treballem conjuntament amb els representants dels treballadors en aquesta comissió que la moció proposa crear i busquem consensos sobre els processos de cobertura dels llocs de treball. Pel que parla la moció sobre informar el món local, estem d'acord amb informar el món local, però no creiem que a través de les formacions aquests municipalistes sigui la manera més adequada de fer-ho i, per tant, no votarem a favor d'aquest punt. I el que sí que no veiem de cap de les maneres és aquest consorci tributari amb l'agència estatal de l'Administració de què parla l'últim punt i, per tant, ho votarem en contra. Amb el que sí que estem d'acord és a informar la Comissió d'Economia i Hisenda tant d'aquesta integració com de la resta de plans de futur de l'agència, com s'ha pensat el seu desenvolupament, com tenim pensat muscular-la... Creiem que això és importantíssim perquè per esdevenir un estat hem de ser capaços de gestionar els impostos que paguem tots els ciutadans. I la CUP hi estem determinats, en això; en el camí per construir eines que ens ajudin a avançar cap a la ruptura amb l'Estat ens hi trobarem sempre. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Castillejo. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Doncs, seré molt breu. Ja he anunciat a la primera intervenció que he fet de la majoria de transaccions que hem realitzat amb el Grup de Junts pel Sí, Catalunya Sí que es Pot i el Partit Popular per intentar, com deia, doncs, trobar un mínim comú denominador que ens permeti garantir dues coses: u, que no es denunciï el conveni fins que tinguem un pla treballat, més o menys dialogat, informat, consensuat amb el Govern i amb els treballadors de les oficines liquidadores, i dos, que mirarem, doncs, de garantir també al màxim possible els llocs de treball que en aquests moments estan desenvolupant les persones que estan a les oficines. Creiem que això, d'alguna manera, es garanteix amb aquestes transaccions i amb aquesta moció que avui aprovem. Com deia abans, sempre, la nostra proposta inicial era més ambiciosa del que finalment s'aprova però, evidentment, en una negociació s'ha de cedir i creiem que, com que garantim aquests mínims i permetem i obliguem, d'alguna manera, doncs, al Govern que segui amb els treballadors i treballi aquesta proposta i aquest pla, creiem que queda prou garantit. Ha fet una proposta, finalment in voce, la diputada Cuevas per afegir aquesta part de la memòria econòmica del pla de desplegament. Jo li volia fer una proposta alternativa, que no és per votar-la, però vostè també em deia fora d'aquesta cambra que seria interessant fer comparèixer a la Comissió d'Economia els representants de les oficines liquidadores i els registradors –a nosaltres ens sembla una bona proposta i crec que la podem impulsar–, i potser, dins d'aquest marc, a la Comissió d'Economia podríem aprovar, potser, o presentar una proposta de resolució en què concretéssim una mica què volem que incorpori aquest pla de desplegament: deia la memòria econòmica, també potser els llocs de treball d'aquest pla, etcètera. Jo crec que podem treballar-ho una mica més, perquè quedi, doncs, més concretat, i en una propera comissió d'economia, debatre-ho i, si s'escau, aprovar-ho. Per tant, potser no és el que més li satisfà, però crec que així també queda una cosa més completa. I, per últim, dir que –tot i que sembla que s'aprovarà aquesta moció, per les intervencions que han anat fent els grups– hem de dir al Govern que estarem molt amatents, perquè tampoc és la primera vegada que aprovem una cosa i després no es compleix. Això és terrible –això és terrible–, no només per als representants del poble que estem aquí, sinó també per a les persones a les quals representem, no?, que se senten totalment, doncs, desemparades davant de situacions d'aquest tipus. Per tant, vicepresident, estarem molt amatents que vostès compleixin el que diu aquesta moció, que convoquin la Comissió de Treball, que es reuneixin amb els treballadors, que facin un treball conjunt per aprofitar els seus coneixements i la seva expertesa, i que intentem al màxim possible, doncs, garantir uns llocs de treball, unes funcions ben fetes, i, per tant, doncs, que l'agència tributària pugui desenvolupar les seves tasques de la millor manera possible, i també amb els millors professionals possibles. Hi estarem amatents, en farem seguiment, i esperem que no ens doni, vostè, raons perquè hàgim de perseguir-lo massa. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Romero. Cridem a votació. [[Pilar Castillejo Medina demana per parlar.]] Senyora Castillejo. [[Pausa.]]
Ara. Sí, volíem demanar vot per separat del punt número 4 i del punt número 6. [[María José García Cuevas demana per parlar.]]
Senyora García Cuevas.
Presidenta, gracias. Queríamos votar separadamente el punto 6. No sé si de lo que ha dicho la diputada Castillejo se entiende que se votan separados del resto de la moción, juntos o por separado. Por separado. Gracias.
D'acord. [[Pausa llarga.]] S'ha demanat votació separada del punt 4 i del punt 6. Per tant, votarem primer el punt número 4, i després el 6, i després la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, votem el número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 50 vots a favor, 70 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre l'Agència Tributària de Catalunya ha quedat aprovada per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Es suspèn la sessió fins a dos quarts de quatre. [[La sessió se suspèn a tres quarts de dues del migdia i cinc minuts i es reprèn a dos quarts de quatre de la tarda. Presideix la presidenta del Parlament, acompanyada de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general en funcions, el lletrat major i el lletrat Francesc Pau i Vall.]]
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a totes i a tots. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les iniciatives previstes davant la retirada del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2016 i del Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic]] [[302-00059/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les iniciatives previstes davant la retirada del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2016 i del Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, bona tarda i disculpin les molèsties. La moció que presenta Catalunya Sí que es Pot té dos clars objectius: en primer lloc, presentar propostes, solucions per abordar la situació d'emergència social que viu molta gent davant del conflicte provocat per la incompetència d'un govern que ha estat incapaç d'aprovar els seus primers pressupostos. En segon lloc, encarar la necessària reforma fiscal que necessita Catalunya per augmentar de manera significativa la seva capacitat fiscal i així poder proveir determinats serveis socials, determinades necessitats que avui no es garanteixen. Anem a pams, saben vostès de què ve aquest debat? El Govern, després de no haver-se aprovat els pressupostos, insisteix en una idea, que és possible que es perdin algun dels majors recursos que ingressarà Catalunya durant el 2016, com a conseqüència de la no-aprovació d'aquests pressupostos. Ja hem dit en moltes ocasions que això és un error, una mitja mentida, una falsedat; en definitiva, que no es correspon a la realitat. I el que pretenem és que aquesta cambra mandati al Govern a utilitzar els instruments de què disposa a la Llei de finances públiques de la Generalitat, i també a la pròrroga pressupostària per encarar aquesta situació i aprofitar aquests recursos que s'ingressaran durant el 2016. A veure, que quedi clara una cosa: tots els recursos que s'ingressaran durant el 2016 es poden aprofitar fins a l'últim euro, tots, i orientats a aquestes polítiques socials; només amb dues limitacions i només amb dues prohibicions. Una prohibició és que no es poden utilitzar per augmentar les inversions. Cap problema, perquè suposo que vostès recorden que les inversions previstes el 2016 eren inferiors a les previstes el 2015. I les limitacions? Que només es pot gastar allò que s'ingressi i que per gastar-ho es necessita un crèdit pressupostari, que es deriva o de la mateixa Llei de pressupostos, prorrogada el 2015 per a aquest 2016, o bé de la utilització dels mecanismes de modificació de crèdits, per la via de la transferència de crèdits per un costat o de la generació de crèdits per un altre. Jo sé, conseller, que vostè sap perfectament que això es pot fer, però una mica per suscitar el debat a la cambra..., exemples: transferència de crèdits. Amb el pressupost del 2015, avui prorrogat, hi ha 1.600, quasi 1.700 milions destinats a interessos del deute. Diu el Govern de la Generalitat que només se'n gastaran la meitat. Doncs, bé, els altres 860 es poden utilitzar perfectament per transferir el crèdit i dedicar-los a polítiques socials. Això és el que es fa sempre i el que es pot fer aquest any. Segona qüestió, el Govern diu que té previst un augment de les transferències de l'Estat, que sembla que segur vindran, i un augment dels ingressos per impostos propis o cedits. Doncs, bé, aquest major ingrés, que no està previst en els pressupostos del 2015 i que es tindrà, es pot utilitzar perfectament. Com? A través de la generació de crèdits. Miri, l'argument més evident que això es pot fer és que durant els primers sis mesos s'ha fet. L'altre dia els vaig posar l'exemple de l'Any Ramon Llull, que s'està fent, però els vull posar un altre exemple. En aquests moments, ja s'han aprovat mecanismes de generació de crèdits nous per import d'1 milió d'euros, per finançar polítiques de promoció de la cultura catalana a l'exterior. Ara no discutim si això és la prioritat o no, ara el que discutim és que es pot fer, i s'ha fet, a través d'aquests mecanismes. O sigui que, si us plau, el Govern no posi cap coartada i la millor manera que no posi cap coartada és que vostès, tots els grups de la cambra, si us plau, votin aquest plantejament per donar-li, al Govern, instruments i treure-li coartades. Segona qüestió. Plantegem tot el que fa referència al tema de la reforma fiscal imprescindible: tram català de l'IRPF; impost de successions i donacions, que té beneficis fiscals per import de 980 milions d'euros –ho vull recordar–; reforma de l'impost de patrimoni; fiscalitat verda. En aquest sentit, creiem que és absolutament imprescindible que aquest Parlament abordi unes reformes fiscals que permetin dotar la Generalitat de Catalunya de més recursos per fer polítiques fiscals. És imprescindible, perquè no es pot continuar dient que no hi ha recursos i després no utilitzar les competències que es tenen per a aquesta matèria. Jo sé que tots no coincidim en el contingut d'aquesta reforma fiscal, però espero que tots coincidim en què les competències que es tenen fóra bo que s'exercissin, i la capacitat fiscal que es té fóra bo que s'utilitzés. Per últim, hauran vist vostès que també incorporem un apartat referit al tema de la fiscalitat dels casinos. Crec que no cal explicar gaires coses més. Sembla que aquí les inversions que es poden fer són si els costos d'urbanització els paga un altre –el sector públic–, si el salaris són baixos i si a sobre resulta que hi ha desfiscalització dels beneficis. Passar del 55 al 10 per cent el tractament fiscal dels casinos em sembla una barbaritat, sincerament. Catalunya no hauria de ser el paradís europeu dels casinos. I, des d'aquest punt de vista, el que suggerim és tornar a la situació inicial: derogar, doncs, aquest apartat de la llei aprovada en el seu moment i permetre així una major recaptació d'impostos per aquesta via, i, per tant, dedicar-los a polítiques fiscals. Bé, conseller, espero haver-lo convençut aquesta vegada. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, diputades. Bé, doncs, el Grup Socialista comparteix al 99 per cent la moció que presenta el Grup de Catalunya Sí que es Pot. De fet, hem fet una petita esmena perquè, com deia, compartim la primera part sobre la pròrroga pressupostària..., jo poder afegiria que és una mica trist que hàgim de portar una moció que diu una cosa que el Govern ja pot fer; però bé, sembla..., com que el conseller, que avui no hi és, o que ara no hi és, però, ja ens va dir l'altre dia que això no es podia fer. Nosaltres també hem analitzat molt bé el decret de pròrroga, el decret llei, i creiem que també, llegint la llei que acompanyava els pressupostos l'any 2015, es poden fer generacions de crèdit. Ho diu expressament la llei. Per a alguns temes, per a alguns aspectes, però per a aquells que fan referència a l'emergència social, als temes de salut, d'educació, clarament, es pot utilitzar una generació de crèdit a través de més ingressos per poder portar a terme aquest tipus de polítiques. Per tant, no entenem massa que hàgim de posar negre sobre blanc sobre una cosa que ja pot fer el Govern i que, a més, ho pot fer perquè ho diu una llei que va aprovar ell mateix, tot just fa poc més d'un any, no? Per tant, és una mica surrealista, tot plegat. Però, bé, compartim plenament el que es diu sobre la pròrroga pressupostària i sobre allò que permet la pròrroga i després, és veritat, la reforma fiscal que no arriba, i que tots demanem i que hem anat aprovant o presentant en diferents propostes de resolució i mocions. Compartim que cal una reforma de l'impost de successions. Ho demanem des de fa molt de temps. No sé aquí que farà el grup majoritari que recolza el Govern, perquè sempre hi han hagut diferents visions sobre això, però sembla que finalment guanya la de no tocar res, diguéssim, i la que no intentem aconseguir més ingressos per la via de modificar l'impost de successions, que té molt marge encara per córrer. Tampoc modificaran l'impost de patrimoni; l'IRPF, tampoc, després d'aquella espècie de debat que vam tenir en els mitjans sobre aquest impost, i tampoc els mediambientals, no? A nosaltres, ens sembla que és un error, que en aquests moments podríem... –malgrat no tenir una llei pressupostària aprovada, uns pressupostos–, podríem estar reformant alguns impostos, aconseguint més ingressos, però sembla que el Govern, doncs, no està per la labor. Veurem si avui ens dóna alguna sorpresa i ens aprova algun dels punts que presenta el diputat Coscubiela. Per altra banda, nosaltres hem presentat una petita esmena, que fa referència a l'anàlisi sobre els beneficis fiscals dels que té capacitat i competència la Generalitat. Aquests beneficis fiscals sumen a l'entorn..., segons els documents també de la Generalitat, a l'entorn dels 4.000 milions d'euros. Ja ens imaginem –i ho creiem, vaja– que no es poden eliminar tots els beneficis fiscals, però sí aquells que són més regressius. Si els eliminéssim, podríem també ingressar uns quants recursos més que ara, doncs, per beneficis fiscals, es perden, no? I, per tant, aquí també tenim que hi ha una línia a obrir, que ja fa molt de temps que ho diem al Govern, que tampoc entenem per què no ho fa, perquè al final, analitzar, estudiar els beneficis fiscals i eliminar els més regressius és una cosa bastant simple i bastant senzilla i que creiem, doncs, que és bastant justa, entre altres coses. Per tant, aquesta és l'esmena que fem, esperem que el Grup de Catalunya Sí que es Pot ens la incorpori a la moció. I, com deia, doncs, si no canvia massa el text, nosaltres hi donarem ple suport. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, no-Govern, en aquesta moció que ens planteja el senyor Coscubiela, el Grup de Catalunya Sí que es Pot, hi han dos elements, no? Un, relacionat directament amb el tema de la interpel·lació, que és amb relació a la política pressupostària del Govern i el que es pot o no es pot fer en les actuals circumstàncies, i l'altre, fa referència a les polítiques fiscals que proposa el Grup de Catalunya Sí que es Pot. I, per tant, a l'hora de dir en quin percentatge podem estar d'acord amb Catalunya Sí que es Pot direm, en el conjunt de la moció, en el 25 per cent, al cent per cent amb relació a allò que es pot fer o no es pot fer amb uns pressupostos prorrogats i en un zero per cent amb relació a la política fiscal que planteja el Grup de Catalunya Sí que es Pot. I amb relació a la política pressupostària i allò que es pot fer o no es pot fer amb uns pressupostos prorrogats, hi coincidim plenament. Per què? Home, doncs, perquè el Govern, el que ha de fer és assumir les seves responsabilitats; i, responsabilitat, fonamentalment, té la del fet que no hagin estat capaços d'aprovar uns pressupostos, tot i que, en principi, tenia una majoria parlamentària que els havia de facilitar aprovar aquests pressupostos. El que no es pot pretendre, des del Govern, és culpar l'oposició de no tenir pressupostos. Si el Govern no té pressupostos és perquè la majoria parlamentària que li havia de garantir els pressupostos, no li ha donat suport. I això, en tot cas, serà responsabilitat del Govern, en tot el seu abast, i l'oposició no en podem tenir responsabilitat. Ara bé, les conseqüències de tenir un pressupost prorrogat existeixen, però no són, ni de bon tros, aquelles que el Govern pretén que siguin, per escenificar unes responsabilitats de la resta de grups parlamentaris que, en realitat, corresponen al mateix Govern –que ara entra. En aquest sentit, home, el mateix decret de pròrroga dels pressupostos ja estableix unes condicions, però també estableix condicions per poder fer modificacions pressupostàries la Llei de finances públiques de Catalunya i, concretament, l'article 39. I, en aquest sentit, hi va haver l'oferiment del Grup de Catalunya Sí que es Pot, però també hi ha l'oferiment del Grup Parlamentari del Partit Popular, que el Govern, si té dificultats per fer modificacions pressupostàries, les porti al Parlament i en parlem –i en parlem–; nosaltres no tenim cap recança a parlar de possibles modificacions pressupostàries. I, en aquest sentit, dir-los, amb relació a aquelles partides que signifiquen menors despeses amb relació a l'exercici 2015, estem convençuts que no hi ha absolutament cap mena de problema per fer modificacions pressupostàries que signifiquin la utilització d'aquestes menors despeses. Fins i tot, estem convençuts que en aquelles partides que suposin majors ingressos, fruit de majors transferències –no major recaptació, sinó majors transferències–, també hi puguin haver les modificacions pressupostàries. I, evidentment, hi hauran limitacions pel que fa a les inversions, poquetes, és a dir, proporcionals a la quantitat d'inversions que es preveia fer en el projecte de pressupostos, que eren poquetes. I és possible també que hi hagi limitacions a l'hora d'utilitzar recursos provinents de majors ingressos, fruit de la Llei d'estabilitat pressupostària; però, en tot cas, jo crec que val la pena aprofitar també, doncs, per exemple, per millorar la tresoreria de la Generalitat i millorar el temps de pagament a proveïdors, que també és una política social; perquè, al final, els proveïdors de serveis públics –molts d'ells serveis socials–, també tenen treballadors, i també tenen necessitat de finançament i tenen necessitat de liquiditat. I tampoc no els va gens bé que el Govern de la Generalitat els pagui amb els llargs terminis que en aquests moments està pagant als proveïdors. Per tant, per part del nostre grup parlamentari donarem suport al punt número 1, tot i que havíem demanat la retirada o la supressió d'aquell paràgraf que fa referència a tenir, ja, una actitud defensiva de cara al Govern de l'Estat amb relació a justificar el perquè d'aquestes modificacions pressupostàries. Creiem que no és necessari. De fet, la superació del sostre de despesa ja ha passat el 2015, i això tampoc no ha suposat cap daltabaix més enllà d'incomplir el dèficit, que tampoc no és una cosa extraordinària. I amb el que no podem estar d'acord és amb la política fiscal de Catalunya Sí que es Pot. Vostès són partidaris d'incrementar tots els impostos. Nosaltres som partidaris d'abaixar els impostos. Per tant, hem proposat suprimir –suprimir... No, vostès, clar, vostès volen apujar els impostos, i quan ho fan els altres, a sobre, també els critiquen. Però, bé, és igual. Per tant, la nostra proposta era suprimir la política fiscal, o la seva política fiscal, d'aquesta moció i deixar la moció fent referència únicament i exclusivament al tema pressupostari, que era allò que originava la seva interpel·lació. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. A veure, nosaltres compartim l'esperit majoritari d'aquesta moció. Malgrat això, tenim la sensació, primera, que repetim el debat de pressupostos que vam tenir el 8 de juny. Nosaltres el 8 de juny vam expressar el perquè defensàvem una esmena a la totalitat, amb arguments que poden agradar més o agradar menys, amb arguments que compensen més o compensen menys, però que eren els nostres. Per tant, tornar a repetir, en certa manera, amb la sensació que tenim, aquest debat..., no entenem que sigui el moment, malgrat que sabem i compartim que hi ha maneres i mecanismes de modificar la pròrroga, treballar amb la pròrroga i destinar més partides, o més diners, a pal·liar la situació de pobresa i d'emergència social que pateix molta, massa, gent del nostre país. És per això que nosaltres vam plantejar una esmena que en certa manera és evident que el Grup de Catalunya Sí que es Pot ens transaccionava, però que no ens acabava de convèncer en l'esperit tal com quedava, on recordàvem que al Ple del mes de juny havia prosperat l'esmena a la totalitat perquè la majoria de grups parlamentaris així ho havíem decidit, que teníem la voluntat..., i crèiem que la situació de pobresa existent al país mereix el màxim consens possible amb relació a les partides pressupostàries a destinar-hi, que calia evitar també, i això ho hem repetit en infinitat d'ocasions en aquesta cambra, la sensació que sovint utilitzem això com una arma llancívola, i per tant com un escenari de confrontació partidista..., i que, per tant, el que volíem plantejar era una reunió específica entre Govern i grups parlamentaris per treballar quines eren les línies a prioritzar en el marc de la pròrroga i, evidentment, destinar el màxim d'aquestes partides possibles a polítiques socials i també a aquelles aprovades en el Ple d'emergència social. Més enllà d'això, en aquesta moció evidentment compartim, hi estem absolutament d'acord i ho hem defensat sempre, que cal augmentar la recaptació fiscal que té la Generalitat de Catalunya, que cal esprémer al màxim el límit que té de capacitat. És a dir, és evident que hi ha una capacitat molt limitada però que en té més de la que ara mateix s'aprofita. I és per això que creiem que les propostes fetes van absolutament en la línia del que hem defensat sempre i treballat sempre. A més a més, el Govern, en el seu moment, gràcies als mitjans de comunicació així ho vam saber, va fer un estudi per veure possibles modificacions, que els grups parlamentaris encara no hem vist. És per això que –esperem que la setmana que ve s'aprovi a la Comissió d'Economia i Hisenda– vam demanar la compareixença del secretari d'Hisenda perquè aquest estudi pugui ser públic i tots els grups parlamentaris el puguem conèixer, i així abordar amb més coneixement de causa aquestes reformes que proposem. I, finalment, a més a més, evidentment, el tema de l'impost del joc. Ho hem dit, ho direm, en qualsevol ocasió, quan parlem del CRT de Barcelona World, quan parlem de reformes fiscals, del que sigui: és, per nosaltres, una barbaritat, la rebaixa que es va fer en el seu moment. Cal, independentment de Barcelona World i del CRT, reformar això i tornar a la mitjana internacional del tipus d'interès o el tipus impositiu que marquem al joc. Perquè és la mitjana internacional. És a dir, no pot ser que nosaltres, que acostumem a mirar cap enfora per emmirallar-nos-hi, en una cosa tan sensible ignorem el que passa allà on ens emmirallem i que el que fem sigui una rebaixa només pel simple fet d'aconseguir una inversió que, de fet, encara està en procés de discussió i que encara no està tancada. Amb això ja acabaríem. Ja avancem, però, que demanarem la votació per separat de tots els punts de la moció, que en un parell ens abstindrem, però que a la resta votarem que sí. Però demanem la votació per separat de tots. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Buenas tardes. Gracias, señora presidenta. Señor conseller, diputados y diputadas, no puedo por menos que insistir en lo que ya han hecho los compañeros que me precedían, los diputados que me precedían, y es en el origen de esta moción. Y ese origen no es otro que el fracaso del Gobierno para traer a la cámara un proyecto de presupuestos que tuviera los avales, los apoyos, parlamentarios suficientes para su aprobación. El Gobierno, en lugar de asumir su incompetencia y su responsabilidad por falta de presupuestos, está intentando, porque sigue haciéndolo todavía, culpabilizar de ello a la oposición, está intentando trasladar a la opinión pública el mensaje de que el Gobierno pretendía establecer mejoras presupuestarias, especialmente en el campo social, y que naturalmente eso no le es posible porque no se han aprobado unos presupuestos que lo permitan, por los malvados de la oposición. Pero el señor conseller sabe, y ha quedado de manifiesto también en las intervenciones precedentes, que incluso en una situación de prórroga presupuestaria el Gobierno tiene margen para priorizar políticas; el Gobierno tiene la posibilidad de generar créditos, tiene la posibilidad de hacer transferencias de créditos, para llevar a cabo las medidas aprobadas por este Parlamento en el Pleno de emergencia social. Por esta razón, desde Ciudadanos apoyaremos el punto 1 de la moción presentada por Catalunya Sí que es Pot, transaccionado con el Partido Popular. Sobre el punto 2, nos vamos a abstener. Lo haremos porque, si bien compartimos la necesidad de que el Gobierno elabore un proyecto de ley y haga, haciendo uso precisamente de sus competencias, un proyecto de ley de reforma fiscal, y que, a su vez, a través de ese proyecto de ley, consiguiéramos aumentar la capacidad recaudatoria de la Generalitat, no compartimos su finalidad, que, en esta moción al menos, la expresa o la especifica como únicamente para poner en marcha la renta garantizada de ciudadanía. Creemos que los déficits que tiene Cataluña precisamente en relación con la capacidad recaudatoria van más allá, van mucho más allá, de lo que es la renta garantizada. Tampoco compartimos la propuesta de subida de impuestos que nos presentan. Mire, el IRPF…, nos dice: «Hay que subirlo a las rentas altas. Pero ni tan siquiera definen ese nivel de renta. En sucesiones y donaciones, no presentan ninguna medida concreta para la reducción de los beneficios fiscales que consiguieran devolver los ingresos al nivel del 2008. En patrimonio, el nivel de concreción sigue sin existir. Se habla de que hay que grabar de manera más intensa los grandes patrimonios, pero ni se definen los grandes patrimonios ni cuánto deberíamos grabarlos. Bien, por todas esas razones, como decía, nos abstendremos en el tema de la política fiscal. En relación con el punto 3, también nos vamos a abstener. Porque, si bien no nos gusta la rebaja del 55 al 10 por ciento del tipo impositivo aplicable a los casinos, y eso lo hemos manifestado siempre que hemos tenido ocasión, tampoco es verdad –tampoco es verdad–, como se refleja ahí en la moción, que los ingresos fiscales precisamente por eso vayan a disminuir. Si algo yo creo que nos ha quedado claro es que no se reducirán los ingresos fiscales, que esos están garantizados, y que en todo caso se espera que se aumenten; incluso, algunos dicen, se dupliquen. Pero, precisamente, nuestra oposición a dicha rebaja se basa, precisamente, en el privilegio que supone para unos determinados inversores y un determinado sector, y el agravio que supone para todo el resto del sector turístico y para miles de autónomos y empresas. Porque ya quisieran, muchos empresarios, muchos autónomos, tener la fiscalidad de los casinos. Ya quisieran, ¿eh? Pero no la tienen. Por otra parte, seguimos pensando que no es adecuada. Y, además, precisamente por eso, no nos tendría que extrañar que esta diferencia excesiva fuera finalmente cuestionada por la Comisión Europea al considerarla ayuda de estado. No me extrañaría nada que también tuviéramos por ahí problemas. Señores diputados de Catalunya Sí que es Pot, compartimos con ustedes, y creo que con muchos otros diputados, que no es justo un gravamen que castiga más las actividades productivas que actividades que tienen claros rasgos especulativos. Si al menos dicha rebaja se hubiera ligado a la creación de empleo, sería más aceptable. Muchas gracias.
Gràcies, senyor Espinosa. A continuació, té la paraula el senyor Roger Torrent, del Grup Parlamentari Junts pel Sí
Gràcies, presidenta. Fixin-se en la perversió de la cosa, eh? Fa escassament un mes teníem l'oportunitat aquí de debatre els pressupostos de la Generalitat per al 2016. Teníem l'oportunitat de no només el Govern presentar uns comptes, sinó de tots els grups parlamentaris fer propostes a l'entorn de les despeses, a l'entorn dels ingressos. Doncs resulta que un mes després de tombar els pressupostos sense ni tan sols permetre'n el debat, ens trobem una moció en què es plantegen tot un seguit de coses justament reflectides, que haurien d'estar reflectides, en els pressupostos del 2016. I no només això. És a dir, no només es nega el debat dels pressupostos i després es planteja en una moció, sinó que es fa dient que la pròrroga pressupostària és tan fantàstica. I jo em pregunto: per què carai, no aquest Govern, sinó tots els governs del món, aproven pressupostos? Si la pròrroga pressupostària no té limitacions, s'hi pot fer de tot i és tan fantàstica, per què ens esforcem, els parlaments, a aprovar pressupostos? Podríem anar tirant amb pròrrogues pressupostàries, no? Amb aquesta lògica, si la pròrroga pressupostària no té cap limitació, és tan perfecta i es pot plantejar de tot amb relació a la pròrroga, no sé per què fem pressupostos. Per tant, és pervers. I és pervers no només no permetre el debat per després tornar-lo a portar en el Ple, és pervers no només parlar de la pròrroga pressupostària com si no hi hagués cap limitació, sinó que encara és més pervers plantejar inversions socials en aquests pressupostos que, justament, contenia la proposta que va fer el Govern. Vuit-cents setanta-tres milions d'euros al pla de xoc social que no es van poder ni debatre. I ara ens plantegen aquí que assegurem la inversió de 800 milions d'euros en polítiques socials. Què contenien, aquells pressupostos? Què és el que va explicar el vicepresident? Què és el que vam defensar en el debat dels pressupostos, que, com molt bé ha dit la senyora Reguant, avui en tornem a tenir un déjà vu? És lògic, que tinguem un déjà vu, perquè, justament, del pla de xoc social en vam parlar en el debat dels pressupostos, perquè aquell projecte el contenia. Per tant, si haguéssim votat aquells pressupostos, haguéssim tingut l'oportunitat de debatre, haguéssim tingut l'oportunitat de plantejar tot això que avui plantegen, hauríem tingut l'oportunitat, en definitiva, de no estar subjectes a les limitacions de la pròrroga pressupostària. Entro específicament al que planteja aquesta moció pel que fa a política fiscal. Certament, s'ha de fer una anàlisi. I no perquè ho digui el Govern, no perquè ho digui aquest grup parlamentari, sinó perquè així ho vam acordar en aquest Parlament en el debat d'emergència social. Vam acordar que s'havia de fer una anàlisi global, una anàlisi general, dels impostos, i per tant de la política fiscal del Govern de la Generalitat de Catalunya; una reflexió global, justament, perquè si toquem un impost o en toquem un altre els efectes poden ser, encara que la bona fe es pressuposa, encara que hi hagin bons objectius, al final els efectes poden ser nocius. Per tant, cal una anàlisi completa, evidentment, de l'IRPF; evidentment, de successions; evidentment, de patrimoni. I parlen també d'impostos mediambientals, específicament de l'impost sobre l'enlairament d'avions. Escolti'm, la llei de mesures que proposava el Govern contenia justament aquest impost; la llei de mesures que va portar el Govern a aquest Parlament contenia el desenvolupament d'aquest impost que ara ens demanen en aquesta moció perversa. Per tant, si haguéssim pogut debatre els pressupostos, hauríem pogut parlar justament d'allò. I parlen, també, en el tercer punt, específicament de l'impost sobre el joc. I aquí fan una trampa, senyor Coscubiela, permeti'm que li ho digui, fan una trampa, perquè parlen de la rebaixa del 55 al 10 per cent i que això implicarà menys recaptació. I s'acaba d'explicar: això no és cert. El que diu la reforma de la llei..., i precisament ho dic jo, que la legislatura passada vaig votar en contra d'aquesta reforma, però el que diu la reforma de la llei és que s'assegurarà com a mínim la mateixa recaptació que hi ha fins ara. I si no s'assegura, si amb la liquidació no hi ha aquesta recaptació, seran les concessionàries del CRT qui hauran d'abonar la diferència. Per tant, a efectes recaptatoris, la repercussió és zero. Ara, si vostè em diu: «Escolti'm, això és una qüestió ideològica. Certament, és una qüestió ideològica. Per això, jo li deia que nosaltres, almenys un servidor, aquest diputat, va votar en contra d'aquesta reforma la legislatura passada. Si és una qüestió ideològica, en parlem, però no faci la trampa de dir que recaptarà menys, perquè, efectivament, en la recaptació, els efectes sobre la recaptació seran zero. I acabo –permeti'm, presidenta– amb una última qüestió. S'ha incorporat aquest punt 4 en aquesta moció, que parla de presentar els pressupostos abans del 10 d'octubre. Està bé que aprovem obvietats com que s'ha de complir la llei; en tot cas, i tenint en compte que això és una proposta del Grup del PP, estic convençut que que hagin fet aquesta aportació deu voler dir que estan convençudíssims que els seus companys al Govern de l'Estat presentaran les previsions d'ingressos abans de finalitzar l'estiu, i, per tant, el Govern de la Generalitat –la vicepresidència i el Departament d'Economia– podrà complir amb aquests terminis, perquè, evidentment, tindrà tota la informació necessària per fer la proposta de pressupostos. Moltes gràcies. En tot cas, dir –era evident, però– que votarem en contra de tots els punts d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Torrent. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Moltes gràcies, presidenta. Bé. En primer lloc, agrair totes les intervencions dels portaveus dels grups; anunciar que hem acceptat l'esmena presentada pel Grup Socialista; que hem acceptat, només parcialment, alguna de les esmenes plantejades pel Grup Popular, del qual, evidentment, discrepem radicalment de la política fiscal, el contrari m'hauria deixat molt, molt, molt preocupat; m'ha causat molta satisfacció que la nostra política fiscal sigui compartida amb Partit Socialista de Catalunya, amb la CUP i nosaltres. Amb relació a l'esmena de la CUP, ho ha dit ja la companya Eulàlia Reguant, nosaltres hem oferit una transacció, que és incorporar els dos últims apartats, que fan referència a l'única part propositiva que hi havia en el seu plantejament. Ells han considerat oportú que no sigui així. En qualsevol cas..., no sé si procedimentalment encara és possible, però, si fos per mi, estaria disposat in voce a acceptar la seva incorporació per incorporar-los també amb el seu vot positiu, perquè no voldria que tinguéssim cap argument sòlid per no votar una cosa en què hem coincidit fins ara. Les necessitats del guió són les necessitats del guió, tots les comprenem, però en qualsevol cas no seré jo el que generi elements de discrepància. En relació amb el tema de la política fiscal, a veure si ens entenem, senyor Roger, el problema no és estudiar, el problema és que un govern, a més d'estudiar, ha de fer polítiques i ha de presentar. I jo espero que vostès ho facin ràpid. Espero que vencin les resistències i els conflictes entre el vicepresident Junqueras i el president Puigdemont, i, sobretot, que s'hagin posat d'acord per, el dia de la moció de confiança, presentar-nos el contingut de la política fiscal que defensa aquest Govern, perquè si es presenta la qüestió de confiança sense concretar un aspecte tan bàsic com la política fiscal d'aquest Govern, el que ens estaran demanant no és una qüestió de confiança, sinó un vot en blanc. I els que votin això, votaran un vot en blanc, cosa bastant evident des d'aquest punt de vista. Per últim, a veure si ens entenem: sí o sí es perden recursos per la via de la reducció de la fiscalitat. Amb relació als casinos actualment existents, pagaran menys, i amb relació als casinos nous, els de Barcelona World, o com es digui, les expectatives de recaptació del 55 per cent cauen al 10 per cent. En qualsevol cas, s'ha afegit un altre argument per part del senyor Espinosa, de Ciutadans, que em sembla important: per què primar uns empresaris que aposten pels casinos en detriment, per exemple, dels altres que aposten per un altre tipus d'indústria turística o de la indústria, que ahir ens vam omplir la boca de reforçament de la indústria? Bé, espero haver convençut el màxim de gent, i bé, almenys avui, amb les dades aportades pel Grup de Catalunya Sí que es Pot, no se'ns ha contestat amb desqualificacions personals, com l'altre dia el senyor Junqueras. Tampoc se'ns ha contestat amb dades, però en qualsevol cas anem millorant en el debat i la seva qualitat. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. Estem cridant a votació. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
Per demanar votació separada i per al·lusions del senyor Torrent.
Trenta segons.
Trenta segons per al·lusions? [[Pausa.]] Gràcies. Senyor Torrent, és commovedora la seva preocupació perquè el Govern de l'Estat compleixi les seves obligacions, però, miri, no pateixi, l'Estat té Govern, ni que sigui en funcions, i, per cert, té pressupostos. Preocupi's de la Generalitat, que el seu Govern té Govern però no té pressupostos. I amb relació a la votació separada, demanaríem votació separada dels punts 2 i 3. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]]
Senyora Romero.
Per contradiccions, i votació separada, voldria demanar. [[Pausa.]] És que el senyor Roger Torrent ha dit una cosa que hem escoltat algunes vegades i crec que s'ha d'aclarir. No hi ha cap reforma de la llei amb relació a l'impost del joc i a la baixada del tipus; la llei es va aprovar i la llei es manté exactament igual que el 2014. En aquell moment ja garantíem els ingressos. I, per tant, ull quan diem «reforma, perquè no s'ha reformat la llei, es va aprovar el 2014, i és la que avui es manté, i ja en aquell moment garantíem els ingressos malgrat la baixada del tipus. I la votació separada del punt 3. Gràcies. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí; per demanar votació separada, per una banda, dels punts 1 i 4, que es poden votar junts, i després dels punts 2 i 3, que també es poden votar junts. [[Eulàlia Reguant i Cura demana per parlar.]]
Senyora Reguant, em sembla que vostè ha demanat votació separada de tots els punts.
D'acord; sí, per això, però com que veia que tothom... Jo demanaria votació separada de tots.
Sí... Sí, sí. Ho recordava –ho recordava. Però pensava: «Potser alguns d'aquests es podran votar junts. I ja he vist que no, eh? [[Pausa.]] Bé, com que se'ns ha demanat votació separada de tots els punts, doncs, començarem votant... Entenc que «de tots els punts vol dir el 2.a, 2.b, 2.c, també tots els apartats, o no? [[Pausa.]] 1, 2... [[Veus de fons.]] D'acord. Molt bé. Doncs, votarem separadament tots els punts. Anem..., ho votarem separadament. Anem a votar el punt 1. Comença la votació. Hi ha hagut un empat: 60 vots a favor i 60 vots en contra, i 10 abstencions. [[Veus de fons.]] Hem de tornar..., hem de tornar..., d'acord amb el Reglament, hem de tornar..., hem de repetir la votació. I a veure si algú canvia de vot. Vinga, doncs. Anem a repetir la votació del punt 1. Comença la votació. Tenim un empat: 60 vots a favor, 60 en contra i 10 abstencions. Sembla que, d'acord amb el Reglament, s'ha d'aturar un moment... Aturem cinc minuts... [[Veus de fons.]] Dos minuts. Perquè no ho sé, no sé si hi haurà canvis. Aturem dos minuts..., després es torna a votar, i em sembla que, si hi ha empat, es desestima.
Anem a repetir la votació. [[Veus de fons.]] No; hem dit dos minuts. [[Veus de fons.]] Dos; hem dit dos minuts. [[Pausa llarga.]] En dos minuts farem... [[Aplaudiments.]] Mira, ja està. [[Rialles.]] Com que han passat els dos minuts, repetirem la votació. Si torna a haver-hi empat, es desestima. D'acord? [[Pausa.]] Per tant, anem a votar el punt 1. Comença la votació. Tornem a empatar: 61 vots a favor, 61 en contra i 10 abstencions. Per tant, d'acord amb el Reglament, es desestima la iniciativa. Ara continuem la votació. I anem a votar el punt número 2 –anem a votar el punt número 2. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 36 vots a favor, 71 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt número 3. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 19 vots a favor, 86 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 61 vots a favor, cap en contra i 71 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el projecte recreatiu i turístic de BCN World]] [[302-00060/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el projecte recreatiu i turístic de Barcelona World, presentada pel Grup Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. Bé, per cinquena vegada en el que portem de legislatura em correspon, en nom del Grup del Partit Popular, parlar del CRT, abans anomenat BCN World. I és la primera vegada que ho fem amb satisfacció pràcticament absoluta, en la mesura que creiem que ara, per fi, s'està avançant en la bona direcció. I això demostra –i ens permetran que ens pengem una petita medalla– que la insistència, mantenir fermes les conviccions, és un bon camí, també en l'àmbit parlamentari, i que finalment s'ha acabat donant la raó als arguments del Partit Popular de fa molt de temps. Fa molt de temps que nosaltres dèiem que no calia fer cap referèndum, perquè el consens territorial ja hi era, i que l'únic que calia aplicar era una miqueta de sentit comú per solucionar el problema. Fa molt de temps que nosaltres dèiem que eren absolutament necessaris per a un projecte d'aquesta naturalesa avantatges fiscals i de tipus urbanístic. Tothom, en aquestes bancades, fins i tot, deia que no. Han canviat d'opinió. És una llàstima que hagi marxat el senyor Junqueras, perquè li hauria dit que es nota que darrerament es reuneix amb el senyor De Guindos i amb el senyor Montoro, perquè comença a aprendre d'economia i està corregint una miqueta el que eren els seus plantejaments. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] En definitiva, en l'àmbit parlamentari hem fet una bona feina i avui aconseguim una majoria sòlida. Perquè és l'objectiu que tenia aquesta moció, no era un altre que aconseguir una majoria sòlida, estable, a favor d'un projecte vital per als interessos de Tarragona i del conjunt de Catalunya. I aquesta majoria avui es cristal·litzarà entre el Partit Socialista, el Grup de Junts pel Sí, el Partit Popular i també el Grup de Ciutadans. Una moció que el que vol és refermar el compromís del Parlament de Catalunya amb aquest projecte, i també recolzar el Govern en les seves darreres decisions en quatre aspectes fonamentals, cinc, fins i tot. El primer és complir de manera escrupolosa el calendari que s'ha fixat –creiem que serà possible. Dos, accelerar l'aprovació definitiva del pla director urbanístic. Tres, respectar les marques turístiques locals, que no significa que de manera explícita hagin d'anar en el nom del projecte, però com a mínim que s'hi inspiri, i que no tingui marques turístiques de fora. I, finalment, també, incloure un 1 per cent en projectes..., polítiques socials del conjunt de la inversió. I després, n'hi ha un cinquè, la que som conscients que era més complex, i, per tant, amb la credibilitat que dóna haver sigut molt crítics amb el Grup de Junts pel Sí en el passat en aquest tema, avui volem agrair que ho acceptin, i és el fet de deixar clar que el CRT no serà un instrument de negociació en la qüestió de confiança a la qual s'ha de sotmetre el president Puigdemont. Això és la garantia definitiva de seguretat, d'estabilitat en el projecte, i és..., el fet de no haver deixat clar fins avui això, era el que encara deixava incerteses. Per tant, ha quedat clar que vostès no tenen majoria per a la independència, però sí que tenen una majoria clara, rotunda, sòlida, per a projectes que siguin interessants, per a projectes que aportin coses, per a projectes com el CRT. Perquè no és casualitat –no és casualitat– que el tema s'hagi impulsat pràcticament l'endemà d'haver trencat l'acord parlamentari amb la CUP. No és casualitat. És el reconeixement implícit d'una cosa que els dèiem nosaltres molt sovint, i és que a vostès, per desconnectar amb Espanya, els seus antics socis –o no sabem si antics o si encara ho són– els demanaven a la vegada moltes coses més: desconnectar de l'economia de mercat, desconnectar de l'estat de dret, desconnectar de la seguretat ciutadana: un preu massa alt per als catalans. Per tant, es comença a veure clar que la fi del procés portarà bones notícies per a Catalunya, l'inici de la fi del procés –em perdonaran la redundància– ja n'ha portat una, que és que tirarà endavant el projecte del CRT. I, per tant, el que els demanem, de cara al futur, i per a futurs projectes positius per a Catalunya, és que, si us plau, després de l'estiu no hi tornin. Perquè és veritat que ha sortit un Parlament de Catalunya molt plural, que es necessita allò que s'ha definit de geometria variable, però també s'ha demostrat que fer geometria variable amb el Grup de la CUP és més complicat que posar-li una samarreta a un gat. Per tant, no hi insisteixin, tenen altres possibilitats, potser no per fer govern, però sí per aprovar projectes positius. I si canvien, com han fet en aquest cas, encara en traurem profit, a Catalunya, d'una legislatura on es puguin aprovar iniciatives, com deia i he repetit diverses vegades, positives. En qualsevol cas, avui crec que hem estat a l'alçada en el procés de negociació. Després parlaré de les esmenes, però és evident..., hem acceptat totes les del Partit Socialista, del Grup de Junts pel Sí, i, en tot cas, en la següent intervenció parlaré d'aquelles que no hem acceptat. Gràcies.
Gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a defensar les seves esmenes, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Senyor Alejandro, avui el que ens porta aquí és una moció de postureo, de reafirmació, de repetició, que no aporta re de nou, que no diu re i que creu que, a més, a base de repetir i repetir una realitat, s'acabarà construint. Per cert, molt lacanià, el tema. Però, miri, molt breu, i abans de parlar de les meves esmenes, dels punts que hi ha..., bé, hi ha un punt que em sembla increïble, i també els senyors de Junts pel Sí, que hagin entrat en aquest joc. O sigui, què vol dir que se li digui a un partit que no podrà incloure... Escolta, democràticament, en política, tot és vàlid. Si la CUP vol introduir-ho en la seva negociació política i és cavall de batalla, què ha de dir el PP? Què han de dir vostès? Però ni d'ells ni de ningú, i no és que els defensi, els altres punts –els altres punts– els va aconseguir el PSC, mal que me duela, perquè va ser amb el PSC amb qui es va aprovar el projecte. I, per tant, no aporta re de nou. L'1 per cent el va aconseguir el PSC, el fet que hi hagués allò dels topònims i ho recullen –ho recullen– les bases. Està recollit a la Resolució del 2015, del 7 de setembre. Per tant, home, ja està bé de postureo, jo ja sé que ara vostès governen junts, a l'Ajuntament de Tarragona tenen un pacte, però no ens faci passar bou per bèstia grossa. Tornem ara a les meves esmenes –a mi libro–, a veure, tornem a dir el que ja ha dit el senyor Coscubiela, ho repeteixo. Aquí del que es tracta és: només hem aprovat una nova planificació urbanística. Ni s'ha tocat la llei que vam aprovar el 2014, ni s'ha tocat la resolució de casinos, i, per tant, continua igual. I encara no tenim projecte i no sabrem el que hi haurà. Bé. Quan sapiguem el que hi haurà, ja ens hi posarem. De moment, no ho sabem. Aquí, quines alertes? Miri, em sap molt greu que ni el PP ni Junts pel Sí, que sempre defensen els botiguers, uns i altres, i els hoteleres, i el sector empresarial, doncs, no m'hagin acceptat l'esmena del punt 4. Perquè jo aquí el que els estic demanant és que s'estudiés quin impacte tindria la implantació de cinquanta mil metres quadrats comercials per al comerç local: Reus –shopping–, Cambrils, Tarragona, Salou; que ja hi ha botiguers, que hi ha hotelers. Simplement els demanava això. Escolta, si ha de ser tan exitós, si ha de generar tantes sinergies, si ha de ser tan bo per al Camp de Tarragona, per què no fer un estudi a veure l'impacte? Llocs de treball que es creen, però llocs de treball que es podrien destruir? Doncs, perquè no tenim projecte, no sabem per on anem. I, després, una altra qüestió, no repetiré el tema fiscal, perquè em penso que el company Coscubiela l'ha explicat molt bé, i, a més, també molt interessant l'aportació de Ciutadans sobre la possible ajuda encoberta d'Estat. Però hi ha una altra qüestió..., que són tots els temes del que representa simbòlicament una rebaixa fiscal en una activitat no productiva com el joc i del que representa el tema del joc. Avui mateix, em penso que es vota en aquest Parlament una moció sobre addiccions socials. Doncs, bé, ja sé que el joc és el de menys, perquè tenim joc per internet..., els casinos són el de menys, perquè tenim joc a internet, tenim màquines, però, justament, abundar en aquest sector, que és un sector que tothom sap que va lligat a blanqueig de capitals, que és un sector que, a més, no genera ocupació de qualitat i que, a més, en els llocs on està implantat genera problemes de cohesió social que després tenen una factura social que hem de pagar entre tots, eh?, llegeixin la situació de Las Vegas, Macau, etcètera. Doncs, no és el millor projecte que tenim. Per tot això, i perquè no vull fer-ho més llarg –avui no esgotaré el temps, perquè, ja, des del 2012 que estem discutint aquestes qüestions–, nosaltres estem en el mateix punt que estàvem: no volem que Catalunya sigui una república fiscal..., [[l'oradora riu]] un paradís..., una república paradís fiscals per als casinos i per al joc, pensem en un altre model de país. I, per tot això, nosaltres votarem en contra de tots els punts de la moció. I li ho torno a dir, eh?, moció de postureo, de reafirmación. Doncs, bé, molt bé, molt ben fet. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Grau. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista. [[Pausa.]]
Estava esperant que la senyora Grau s'assegués en el seu escó. No sé si és una moció de postureo o no, com a mínim ens permet, a nosaltres, reafirmar-nos en una qüestió que hem defensat des del minut zero d'aquest projecte, eh? Nosaltres sempre hem manifestat que estàvem a favor d'aquest projecte, si més no tal com es va aprovar en el Pla director urbanístic d'ara fa un any, eh? El Pla director de l'estiu de l'any passat que era essencialment diferent del que ens havia venut en el seu moment el Govern i, sobretot, el grup Veremonte, eh? Allà ja es va començar a fixar quin era el model que es defensava, que era un model bàsicament de convencions, d'oci familiar complementari al que ja hi ha en el territori, un projecte on el sostre destinat a joc era un 6 per cent. Nosaltres estem satisfets que una part de l'actual Govern, doncs, també hagi vingut en aquesta majoria que ja hi havia al voltant d'aquest projecte, eh?, que Esquerra Republicana, doncs, hagi donat definitivament el seu vistiplau en aquest projecte. Ens felicitem, els felicitem, perquè nosaltres seguim opinant, seguim creient que aquest és un model bo per al territori. I és un model, el que s'ha aprovat ara fa deu dies en la Comissió d'Urbanisme de Tarragona..., una modificació que no és una modificació substancial, segueix tenint les mateixes característiques del projecte que en el seu dia ja s'havia aprovat. És veritat que s'ha abaixat el sostre destinat a hotels –per cert, que és aquell sector on hi ha més ocupació, els hotels, no? I s'ha abaixat relativament, de manera percentual, poc, l'espai destinat a joc: d'un 6 per cent a un 4,2. Bé. Si algú ha fet servir aquest argument com que això era un canvi substancial del model, doncs, escolti perfecte, benvingut a la posició inicial. I nosaltres en aquesta moció sí que hem volgut reafirmar un tema que, per nosaltres, és important: que l'1 per cent de la inversió que s'efectuarà en el CRT es destini justament a polítiques o a ajudar a realitzar, eh?, polítiques i programes de tipus socials i actuacions en el territori. Creiem que això cal garantir-ho, cal insistir-hi. Aquest no és un tema de postureo i és un tema perquè ningú se n'oblidi, que en les bases del concurs que ha de generar o que ha de fer que hi hagin uns operadors que acabin adjudicant-se l'espai d'hotels, d'oci, de casinos, de l'espai de joc, doncs, aquest tema quedi clar, el Govern el tingui present, no se'l descuidi, perquè nosaltres estarem molt atents en aquesta qüestió. Ho dèiem, no esgotaré el temps, perquè la posició ha estat fixada reiteradament per part del Grup Parlamentari Socialista. Per cert, amb el que es va aprovar ara fa deu dies no es modifica la llei que va permetre implantar o que ha de permetre implantar el Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou. Nosaltres seguim afirmant que aquest és un bon projecte, que és un projecte complementari a les polítiques turístiques del Camp de Tarragona i del conjunt de territoris de Tarragona, que crearà ocupació, que crearà sinergies positives en tot el sector del turisme. I el que sí que demanem és que ara que ja està en exposició pública el pla director urbanístic, doncs, que el Govern respongui amb temps i forma totes les al·legacions que es puguin presentar i que aquest sigui un tema que no quedi aturat un cop més, com a vegades és habitual en aquest país a base d'estudis, estudis, estudis, eh? Alguns són especialistes a demanar sempre estudis per aturar projectes. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. La dita popular diu que «el nom no fa la cosa, però, en aquest cas, la precisió en els termes sí que és important. Barcelona World és mort, no existeix, kaputt. Ara el que hi ha és un nou projecte, molt diferent de l'anterior. Certament, el nou projecte dóna continuïtat a l'antic, però el reformula, hi dóna profunditat per millorar-lo, sense canviar el marc legal preexistent, que dóna confiança als inversors, i amb el consens del territori, les administracions locals i els agents socials i econòmics del Camp de Tarragona, i el que és més important: amb un control públic tant des del Govern com des d'aquest mateix Parlament, amb una comissió de seguiment no tan sols del projecte, sinó també dels inversors. Ja ho dèiem en el nostre programa electoral, senyor Fernández, nosaltres no canviem: nosaltres ens proposàvem revisar i impulsar el projecte, i això és el que estem fent. Ja hem sentit també que aquest no és un nou projecte. I tant, que ho és! La mare dels ous d'aquest projecte és el nou plantejament urbanístic que es fa, el PDU, i el projecte d'urbanització. No en va es redueix un 25 per cent el sostre edificat respecte de l'últim projecte, es passa d'1 milió de metres quadrats a 745.000 metres quadrats, i es redueix també l'alçada màxima de 90 a 75 metres, com a màxim. Es redueix el sostre dels edificis destinats a joc a la meitat, en passar de 60.000 a 30.000 metres quadrats, i en passar de sis casinos a un màxim de dos, que representa el 4 per cent del 96 per cent de tot el conjunt. Alhora, es millora l'estratègia de mobilitat i la integració a l'entorn, tant des d'un punt de vista urbà com paisatgístic i mediambiental. Miri, senyor Fernández, no es preocupi pel procés, ja ho fem nosaltres. I nosaltres anem tirant. I, escolti, tornarem al setembre, eh?, vull dir, tingui-ho clar. Estigui tranquil i tingui en compte dues coses. La primera: aquest Govern no és inestable, fa la seva feina. Potser vostès encara estan acostumats a l'estabilitat que els proporcionava una majoria absoluta al Congrés i passar el rodillo, menyspreant qualsevol idea que provingui de l'oposició. Però ara això no és possible ni a Madrid. I, de tota manera, aquí no fem així les coses. Nosaltres busquem consensos, escoltem i negociem les diferents visions que es tenen dels temes, des del respecte dels diferents posicionaments ideològics, com s'ha fet amb aquesta moció, que n'és un bon exemple. I la segona qüestió. Aquest mes de juny, el meu company Oriol Amat deia en una entrevista: «Perquè un país vagi bé, les empreses –nacionals i multinacionals– han d'invertir per crear llocs de treball. I per invertir els empresaris necessiten no tenir dubtes, perquè, si no, es retenen. Fins aquí la teoria, perquè Catalunya està creixent molt més que les economies espanyola i europea, s'espera un creixement del 3 per cent aquest any, l'atur disminueix més de pressa i la inversió estrangera va pujar un 15 per cent el 2015. La conclusió, doncs, és que realment el moment polític no afecta l'economia catalana, en bona part perquè es viu un procés tranquil. El que de veritat preocupa les empreses inclou dues coses: d'una banda, els retards i els incompliments en relació amb el Corredor Mediterrani, i de l'altra, el cost energètic, que per a algunes empreses, com per exemple les químiques, pot suposar el 70 per cent de les seves despeses. Pel que fa al calendari previst, ja s'ha dit –que també és una qüestió que preocupava–: abans de final d'any s'aprovarà el PDU definitiu, que ja ha estat aprovat inicialment aquest 30 de juny per la Comissió d'Urbanisme del Camp de Tarragona. Al voltant dels mesos de febrer-març, la primavera del 2017, hi haurà la resolució del concurs i es podran adjudicar les obres a l'estiu. Que aquest calendari sigue precís, exacte o no, dependrà que..., quan l'Administració de l'Estat faci la seva feina i aporti els informes que són preceptius. Però ja sabem que a Madrid corren molt a posar recursos d'inconstitucionalitat contra les nostres lleis, com ja ens va avançar ahir la senyora Esperanza García amb relació a l'aprovació per aquest Parlament del Decret llei 3/2016, de mesures urgents en matèria de contractació pública –gràcies per avisar-nos amb temps, és tot un detall–, però altres vegades hi ha informes que es moren de fàstic en un despatx. Confiem que en aquest cas no sigui així i que aquests informes facin via ràpidament. I per acabar, amb relació a la petició impulsada de la marca turística Tarragona - Costa Daurada, també nosaltres compartim aquesta idea. De fet, les bases del concurs ja preveuen la preferència per l'ús de topònims amb nom definitiu, així com també preveuen que l'1 per cent d'inversió realitzada es dediqui a programes socials i a actuacions en el territori, que s'han de decidir conjuntament amb els agents socials, econòmics i culturals de la zona. Agraïm, amb tot, al senyor Alejandro Fernández que hagi acceptat les nostres esmenes. És un projecte que té un gran impacte en l'economia del Camp de Tarragona, donarà un impuls important a l'equilibri territorial del país i és una aportació imprescindible per a la viabilitat de les principals infraestructures logístiques i de serveis de la zona. Per tot això votarem a favor d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Castellví. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Matías Alonso, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats, bé, el primer que he de dir d'aquesta moció és que des de Ciutadans hi donarem suport, perquè el compromís amb el projecte del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou, doncs, és total. Però també hem de dir que tenim una reserva, i és una reserva que ve de lluny, perquè seguim neguitosos amb la rebaixa fiscal que es va aplicar en el seu dia per..., mitjançant la Llei 6/2014, que, per cert, va ser pactada amb CiU –temps era temps–, amb el PSC; un acord que va ser signat per dos responsables que, a hores d'ara, podíem dir-ne que no tenen signatura, el senyor Mas i el senyor Navarro. Tot plegat, tot aquest procés, doncs, ha estat una mena de subhasta a la baixa. Se'n recorden, d'aquell setembre del 12, d'Eurovegas, al Baix Llobregat?; de cop i volta, s'esvaeix. I bé, del barret del senyor Mas, amb la vareta màgica del senyor Mas-Colell, doncs, surt allò de Veremonte, d'un BCN World al Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou, que, ni més ni menys, prometia sis grans complexos temàtics, sis casinos, sis hotels, dotze mil habitacions, 4.775 milions d'euros d'inversió, vint mil llocs de treball directe, quaranta mil més d'indirectes... Bé, aviat es va veure que era una aposta una mica a l'alça, eh?, una mica arriscada. Les inversions assegurades al principi per part de Veremonte, la veritat és que no hi eren; no hi eren i no hi han estat en cap moment. La solució a aquest impasse que es va produir, doncs, es va buscar amb un acord, amb un acord que va donar fruit a aquesta reforma legislativa, a aquesta rebaixa d'impostos. Deia la senyora Grau que no volia parlar d'impostos; jo he de parlar d'impostos i d'opacitat; diguem-ne que són dues qüestions que han anat lligades a tot aquest procés. I, bé, és veritat que hi va haver un acord el 30 de març del 14, a la torre del Pretori de Tarragona, amb aquesta rebaixa que, ho repeteixo, també era una subhasta a la baixa. Una rebaixa que..., amb aquesta rebaixa no hi estàvem gens d'acord i a hores d'ara tampoc hi estem d'acord. Per tant, si la moció fos de Ciutadans, doncs, la senyora Grau tindria sort, perquè algunes de les seves esmenes segur que haurien estat recollides. De totes formes hi han altres sistemes, també, per mirar de tornar una mica al bon camí. Se'ns deia aleshores que era molt millor el 10 per cent de quelcom que el 55 per cent de no res. Però, bé, nosaltres ho hem de veure com ho hem de veure. Estem en una situació, en una dificultat financera gran per al Govern de la Generalitat, en una situació en què la càrrega impositiva per a les classes mitjanes i treballadores a Catalunya és la capdavantera dins d'Espanya –ho hem de reconèixer així–, i, per tant, estem en total desacord amb aquesta rebaixa impositiva. Se'ns continua dient que no cal patir; que no cal patir perquè els ingressos del joc, del joc en casinos, resten assegurats; com a mínim, es recaptarà el mateix. El senyor Junqueras ha arribat a dir que, fent una estimació prudent, doncs, podríem parlar del doble. Bé, ja ho veurem, ja ho veurem quan hi hagin liquidacions i quan es puguin fer els números, si finalment aquests ingressos derivats del joc, doncs, arriben. Si finalment aquest projecte tira endavant, doncs, que esperem que sí i que faci via –perquè hem de recordar també que la previsió inicial era que ara, a finals d'enguany, ja parlaríem d'aquests macroprojectes en funcionament al Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou–, ja veurem si efectivament això és així. Veurem també si paga la pena, si paga la pena aquesta reducció dràstica del tipus impositiu; que nosaltres pensem que potser no pagarà la pena, pensem que és una concessió excessiva a la indústria del joc, un tipus de joc que també està absolutament orientat al benefici de l'operador i a les pèrdues, sovint no només econòmiques, dels que hi juguen. A hores d'ara, per això, és el que tenim, i tot i que no hi estem d'acord, amb aquest apartat, doncs, sí que estem d'acord que s'impulsi aquest projecte, perquè ja sabem que no hi hauran vint mil llocs de treball directes, que no hi hauran quaranta mil llocs de treball indirectes, sabem que o hi haurà una inversió de 4.775 milions d'euros, però benvinguda sigui la que se'ns anuncia, del voltant dels 1.000 milions, aquests deu mil llocs de treball directes i aquests, si fem la extrapolació lògica, potser vint mil llocs de treball indirectes. Per tant, votarem que sí a tota la moció. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Alonso. A continuació té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Bones tardes a tothom. D'entrada ja li dic, senyor Fernández, que li ho votarem tot en contra, i així ja mos estalviem qualsevol ensurt. [[Veus de fons.]] No, i argumentarem per què. Ja ho vam dir deu fer, doncs, més d'un mes, quan va presentar una moció semblant; l'únic, que cada vegada que va passant lo temps, doncs, se va constatant que allò que vam anar dient des de la CUP fa molt temps, que Barcelona World era un bluf, que era fum, així s'està constatant. Ha passat –ho ha explicat bé ara el Grup de Ciutadans, no?– de més de quatre-centes hectàrees, de sis grans àmbits i de sis casinos, a cent cinquanta hectàrees, un sol àmbit, i s'està parlant de com a màxim dos casinos. Per tant, de tot allò que es va dir al seu moment ja no queda absolutament res. I aquí tots aquells promotors d'abans, i potser també d'ara –perquè darrere de tot això no tenim cap projecte, no tenim cap pla de negoci–, haureu de dir què en feu, de tots los currículums que vau demanar que la gent portés als ajuntaments; hi deuen haver unes piles de currículums així. I jugar amb la misèria de la gent, jugar amb la precarietat que tenim avui en dia al país, doncs, no és de rebut; si més no davant d'aquesta gent, davant d'aquesta ciutadania precaritzada i que viu en la misèria, els haureu de donar explicacions un dia o altre, d'aquest bluf i d'aquest fum que els heu venut. [[Aplaudiments.]] I diem que tot això és un bluf perquè, si ho recordeu, «la Caixa quan va iniciar la seua participació al CRT tenia un 5 per cent de les accions i va lluitar molt fort durant vint anys per aconseguir lo 100 per cent de l'accionariat de tots aquests terrenys. I quan va veure frustrades les seves expectatives de negoci, l'any 2006, amb una aprovació d'un pla parcial que li permetia urbanitzar, i, com va dir el Brufau quan inaugurava el parc, «lo negoci –diu– «no vindrà pel tiovivo, sinó quan podrem urbanitzar, amb l'esclat de la bombolla immobiliària comença aquest procés de desinversió, «la Caixa ja no és propietària de Port Aventura, «la Caixa ja no és propietària dels hotels i li queden 440 hectàrees ermes. Quatre-centes quaranta hectàrees que va intentar vendre, despendre-se'n, amb lo gran primer bluf, que era el Barcelona World, i que, vista la impossibilitat de vendre 440 hectàrees d'una tacada, ha decidit trossejar. Aquí és on intervé la Generalitat, per intentar fer de corredor de finques, com diem nosaltres, d'una empresa privada, per intentar ajudar a vendre-li aquestes 150 hectàrees. Diuen que en demanen 110 milions d'euros, una xifra que és aproximadament la meitat d'aquell Pla de xoc social que vam arribar a pactar entre la CUP i Junts pel Sí. I, si s'executa aquesta opció de compra, la Generalitat haurà de donar moltes explicacions, mirar la cara de la gent que ho estan passant malament, de per què es destinen 110 milions d'euros a comprar uns terrenys a la «la Caixa, i no a mesures relacionades amb lo Pla de xoc social. Perquè, mireu, hi ha una cosa molt clara: aquí ningú ha vist cap projecte; ningú ha vist cap pla de negoci, sobre el qual sustentar totes les expectatives que aneu explicant. I ahir un diputat precisament en aquesta sala, i que avui votarà «sí a aquesta moció, deia, textualment diu: «Los judicis d'intencions són propis de la religió, i en aquesta cambra hi ha aproximacions religioses a la política. Certament, avui molts faran un acte de fe votant aquesta moció, perquè ho estan fent sense una base, sense un projecte, sense un pla tècnic, sense cap element amb què mínimament puguem contrastar de quines xifres estem parlant exactament. I, mireu, només hi ha uns documents que sí que estan aprovats oficialment, uns documents que han generat amplis consensos al territori, que són tots los diferents plans estratègics de turisme que ha aprovat la Diputació de Tarragona, que han aprovat diferents ajuntaments, que ha aprovat la mateixa Generalitat, que ha fet la mateixa Universitat Rovira i Virgili, i en cap d'aquests documents, en cap ni un, hi ha los casinos, en cap ni un. I, de fet, aquest projecte de Barcelona World és lo fracàs del model del CRT, perquè el planejament vigent actual..., lo planejament vigent actualment als terrenys del CRT permet fer tot allò que ara diuen que volen fer excepte els casinos. Per tant, la pregunta és: si tot allò que ja està permès fer no es fa, per què han de fer ara un pla director? Per què necessitem un pla director? I la pregunta subsegüent és: si «la Caixa, en vint anys, ha sigut incapaç de desenvolupar l'interès general que li va permetre expropiar els propietaris, i ha sigut incapaç, hi insistixo, en vint anys, de desenvolupar aquest interès general en la meitat dels terrenys del CRT, per què no fem un procés de reversió d'aquests terrenys als seus antics propietaris o a un ens públic que permeti, llavors sí, definir un autèntic interès general? I que potser la vocació d'aquest territori no és..., com s'està demostrant, perquè no s'està fent tot allò que ja es pot fer, per tant, vol dir que no interessa fer-ho. I a lo millor estem parlant d'una àrea que té una altra vocació, una àrea, com sabeu, molt densificada entre un paisatge, podríem dir, turístic i un paisatge industrial, i en lloc d'anar tupint la gent allà, i tupint-la d'activitats, doncs, a lo millor el que necessitem aquí és fer un esponjament. I nosaltres, ja ho dic, estem en contra totalment que la Generalitat actuï com a corredor de finques d'una empresa privada, i que això signifiqui destinar, doncs, aquests 110 milions d'euros per rescatar uns terrenys que, ja ho dic, un dia van ser del poble i volem que tornin a ser del poble. Moltes gràcies. [[Aplaudiments. Algú crida: «Bravo!]]
Gràcies, senyor Saladié. [[Germà Bel Queralt demana per parlar.]]
Senyor Bel. [[Veus de fons.]] Trenta segons.
Senyor Saladié, vostè acaba de fer un gran judici d'intencions que ratifica la meua impressió d'ahir –veig que van anotar el registre–: vostès són un grup religiós. Per cert, la gent aturada del Camp de Tarragona potser tindrà més llocs de treball per a optar, amb vostès no en tindrien cap. Però, li ho dic, vostès van començar esta legislatura cremant heretges en una foguera, i l'han acabat incomplint pactes. És lo que passa amb les religions: la paraula, l'única que val, és la d'ells. Gràcies.
A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. Bé, la veritat és que avui és un dia feliç. No només sortirà endavant la moció, sinó que la CUP i Junts pel Sí han entrat en les guerres religioses. Per tant, dia rodó. La senyora Hortènsia Grau, bona amiga, amant de la natura i de l'art, en canvi..., no li agrada la reiteració. S'equivoca. I li ho demostraré. I li vull dedicar un poema... [[Remor de veus.]] Sí, d'una poetessa cubana i comunista, i veurà com de maca és la reiteració, perquè s'adoni que és un bon recurs: «Platero, burro andarín, / en busca de mariposas. / Platero, burro andarín, / llegó trotando al jardín. / Platero, burro andarín, / encontró alas y rosas, / amarillas y carmín. Oi que es maca la reiteració? [[Rialles. Aplaudiments.]] Entrem ara directament en les esmenes. Mirin..., diu vostè que això té una afectació, o podria tenir una afectació negativa per al comerç i els hotels. No hi ha cap entitat d'hotels i de comerç a Tarragona que no hagi recolzat aquest projecte. Per tant, és un prejudici ideològic seu, ni de cap comerciant ni de cap hoteler; per tant, reuneixi's amb ells i ho sabrà. I, finalment, el tema del joc. Jo els torno a repetir una qüestió que em té desconcertat: vostès, que estan a favor de regular i liberalitzar el consum de drogues, de regular la prostitució, en canvi, tenen unes reserves morals, moralistes, contra el joc, que gairebé sembla que diuen: «Oh, tothom es pot col·locar lliurement, però no pot jugar al blackjack, segons el Grup de Catalunya Sí que es Pot; una cosa francament sorprenent. I, finalment, com a argumentació per a tothom. Mirin, és veritat que un pot arribar a la conclusió que aquest sistema fiscal aplicat només per al joc, doncs, pot tenir una vessant injusta, però és que el món funciona com funciona; o es fa això, o aquests equipaments marxen a Xipre. Això no ho decidim aquí, és la realitat del món. I, per tant, hem d'adaptar-nos-hi, perquè no tenim oportunitats que surtin, d'aquesta naturalesa, cada dia; surten cada vint anys: Port Aventura, CRT, no surten tan sovint. Per tant, és veritat que és una fórmula sui generis, però, de vegades, s'han d'aplicar aquestes fórmules si volem progressar. Gràcies.
Gràcies, senyor Fernández. Estem cridant a votació. [[Hortènsia Grau Juan demana per parlar.]] Senyora Grau.
Només un minut per aclarir un malentès, que es veu que no m'he explicat bé, o que fa quatre anys que no m'explico bé en aquesta cambra. No tenim cap prejudici de tipus moral davant del joc –o potser algú a nivell personal, sí–; és una qüestió econòmica, d'economia, de fiscalitat, de blanqueig de capital, de frau, etcètera. Gràcies. [[Pausa.]]
Votarem tota la moció, perquè no s'han demanat votacions separades. Per tant, votem. Comença la votació. La Moció sobre el projecte recreatiu i turístic de Barcelona World ha estat aprovada per 111 vots a favor, 20 en contra i 1 abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el règim disciplinari dels Mossos d'Esquadra]] [[302-00061/11]] El vint-i-unè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el règim disciplinari dels Mossos d'Esquadra, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Jean Castel. [[Remor de veus.]] Demano als diputats i diputades que surtin ràpid i en silenci, si us plau. [[Remor de veus.]] Espera't, espera't un moment..., esperi que acabin de sortir perquè... [[Pausa.]] Ara, quan vulgui, ja.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, avui des de Ciutadans portem aquesta moció subsegüent a la interpel·lació on vàrem tenir l'oportunitat d'explicar tot allò que li passa a qualsevol efectiu que passa pel Departament d'Afers Interns, on trobàvem que, en el seu articulat, no només mancava..., sinó que es vulneraven, en alguns aspectes, drets que tenen; més enllà –com vaig dir ja en la interpel·lació– de la seva professionalitat com a agents hi ha un ciutadà, i com a ciutadans tenen els seus drets. I en aquesta moció que presentem avui hem volgut, d'alguna manera, adequar els punts fonamentals..., evidentment, n'hi ha molts d'altres, que tindrem l'oportunitat, deixant obert cap a un camí a la nova llei de policia de Catalunya i que ha d'incorporar també un nou regim disciplinari, com no és d'una altra manera. Tindrem l'oportunitat també en aquest altre tram i que, en breu –com va dir el conseller–, començarem a iniciar i a treballar tots plegats –com va dir– deixant la porta oberta de la conselleria també, perquè els diferents grups parlamentaris puguem participar activament, com ho fa aquest grup en aquest moment concret, i posar i acotar aquells quatre punts que, per nosaltres, eren fonamentals. I visualitzar i analitzant –com ja feia mesos–, cas per cas, com era una comunicació correcta, on garantíem..., i, ara, en aquesta moció incorporem que l'agent que està en una comunicació amb la DAI sempre sàpiga qui està parlant amb ell, que es deixi d'utilitzar el famós número ocult, que no donava cap garantia a l'agent de qui hi havia a l'altre cantó del telèfon, per un cantó. En segon cantó, també hauríem d'incorporar allò que parlàvem quan l'agent fa acte de presència a la DAI, en aquella trucada se li ofereix venir o no acompanyat d'un lletrat. En aquell moment vèiem que quan venia acompanyat del lletrat no es deixava intervenir el lletrat. Hem aconseguit també, en aquesta moció, incorporar que el lletrat pugui assessorar, entenent que dintre d'aquella primera instrucció, que vull recordar, estem a la fase d'informació reservada, on no hi ha encara una instrucció engegada..., però sí que vull recordar que l'agent hi anava acompanyat perquè així se li oferia, de l'advocat, però l'advocat, sobtadament, no podia intervenir. Aquesta moció incorpora... –i també, després, faré agraïments al diàleg que hem tingut amb diferents grups parlamentaris, en la segona i a la rèplica, quan parlem de les esmenes–, però hem vist adequat..., aplicant el sentit comú –és que només s'ha d'aplicar, moltes vegades, el sentit comú per visualitzar allò que grinyola, no?–, de la mateixa manera, quan acabava aquell primer, diguem-ne, no interrogatori, però sí que anava en qualitat de testimoni on hi havia una bateria de preguntes que feia l'instructor; sobtadament, l'agent no se n'anava amb una còpia perquè no se li facilitava. I després ja aniria a criteri de l'instructor, a veure si l'afegia o no, en la documentació. Això també ho hem salvat, perquè aquesta moció incorpora que tota aquella declaració que l'agent fa davant del Departament d'Afers Interns, sigui incorporat, com no pot ser d'una altra manera, a l'expedient. Però no només incorporat a l'expedient, sinó també que quan l'agent acabi la seva declaració, marxarà d'aquella primera trobada amb el Departament d'Afers Interns amb una còpia de la seva declaració. Això, entenem que era de rebut adequar-ho, com he dit abans, a l'espera també del següent procés, que serà anar caminant i treballant per la nova llei de policia de Catalunya. I també, per últim, també incorporar..., fins ara, hi havia el criteri de ja veurem si ho incorporem o no, com deia abans; ara entenem que aquella primera declaració també hi serà incorporada, com no pot ser d'una altra manera. Com podíem entendre que una declaració per part d'un agent no hi fos incorporada quan, ho vull recordar, que el 80 o 85 per cent dels casos que passen pel departament acaben en una instrucció? Què menys? Bé, a l'espera que aquesta moció surti aprovada..., perquè, avui, entenc que tenim l'oportunitat de fer un pas endavant envers els drets, drets fonamentals que té l'agent, un pas endavant en valors i entendre que també i, en definitiva..., és aplicar la coherència com un primer pas. A vegades, la coherència és la mare de la ciència, diuen, no?, i , en aquest cas, serà de bon aplicar i de bon entendre. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Castel. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Lluís Guinó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Benvolguts diputats, diputades, deixi'm començar excusant la presència del conseller d'Interior, perquè havia previst..., o tenia un compromís previst i que de forma ineludible ha hagut de complir, per tant, no es troba entre nosaltres, però vagi per endavant que ha participat activament en la negociació de la moció i, des d'aquesta perspectiva, voldria agrair, a més a més, la bona entesa que hi ha hagut des del primer moment per tal de portar-la a terme. Les dues esmenes que ha plantejat el Grup de Junts pel Sí fan referència –i ja n'ha fet un comentari el proposant de la moció– al fet que en el moment que s'obre l'expedient corresponent en la Comissió d'Afers Interns hi hagi la possibilitat que sigui entregada còpia de la declaració al mosso que ha estat expedientat. Aquesta és l'esmena al punt cinquè, en què es fa referència a aquesta qüestió. I per altra banda, també és cert que fins aquests moments no hi havia la possibilitat que hi participés de forma més activa el lletrat en qüestió i nosaltres defensem, en ares precisament de les garanties jurídiques i en ares també de la transparència, un major suport, una major ajuda del lletrat del mosso en aquest moment expedientat. Per altra banda, també defensem, certament, que hi ha determinades modificacions normatives que han de passar necessàriament per un procés més llarg o tal vegada un espai normatiu més adequat per articular de forma molt més coherent totes aquestes qüestions, que és la nova llei de la policia. Nosaltres tenim esperança, certament, que des d'un punt de vista parlamentari ens posem a treballar aviat en aquesta qüestió, que tots els grups parlamentaris hi puguin fer els seus plantejaments i puguin plantejar les seves coincidències i també les seves divergències, i, en tot cas, és en aquest àmbit normatiu que nosaltres entenem que és el lloc més adequat per plantejar aquestes qüestions. Sí que és cert que alguns dels acords a què arribem en aquesta moció es poden, d'alguna manera, incorporar de forma més o menys directa i més o menys immediata a la manera d'actuar formal de la Divisió d'Afers Interns, però insisteixo que, des d'una perspectiva normativa, és bo que des d'una perspectiva parlamentària siguem capaços d'anar elaborant a poc a poc i sense aturar-se aquesta nova llei de la policia, que, hi insisteixo, és el lloc normatiu que correspon a aquestes qüestions. Defensant dos interessos o dos principis, un és la transparència, òbviament, i per altra banda, també, les garanties jurídiques que ha de tenir qualsevol persona, tal com està reconegut en el text constitucional i tal com un mínim de garanties jurídiques exigeix en l'ordenament jurídic que pretén ser, com és el del Cos del Mossos d'Esquadra, especialment transparent i democràtic. I per tant, des d'aquesta posició contundent a favor de la transparència i de les garanties jurídiques hem presentat aquestes dues esmenes. El que sí li hem de dir és que no estem massa d'acord a obrir un grup d'estudi o... Vostè no ho ha dit, senyor Castel, m'ho deixi dir –m'ho deixi dir. Nosaltres no estem d'acord que s'hagi d'obrir necessàriament un grup d'estudi per tractar aquestes qüestions, perquè, hi insisteixo, algunes de les propostes es poden incorporar de forma immediata, i, per altra banda, també, les incorporarem de forma normativa i reglamentària quan discutim a fons la llei de policia de Catalunya. Per tant, aquesta és la perspectiva de Junts pel Sí, i esperem, a més a més..., li agraeixo, que hagi estimat les nostres al·legacions i que aquesta proposta finalment es porti a terme de forma com es planteja en aquesta moció. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Guinó. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Diputados, la verdad es que, señor Castel, valoramos positivamente la presentación de esta moción porque lo que intentan es reforzar la idea de dar máximas garantías a los mossos d'esquadra que están en un proceso interno de investigación. Evidentemente, en este punto sí que nos van a encontrar. No puede ser que a un agente de policía se le investigue, se le abra un expediente sin saber exactamente los motivos, sin darle garantías y que al final, según el proceso final, puede afectar a su futuro laboral. Por lo tanto, creemos que tiene que haber un riguroso proceso de máximas garantías de defensa, de información para el agente y, sobre todo, desde el momento que se le comunica se le tiene que comunicar de forma oficial, no por una llamada telefónica, y eso ha de figurar en el expediente. Y no puede ser que a un agente se le informe de viva voz y, como usted muy bien explicaba, en su declaración no exista un acta, y que se vaya de esta reunión, de esa declaración sin un papel que justifique qué ha hecho en esa reunión. Y además depender incluso hasta de la opinión subjetiva del instructor, que al final puede decidir si esa declaración se incluye en el expediente o si se alarga el proceso o no, depende del día o la relación que tenga con el agente. Evidentemente, se puede alargar de forma injusta y el estado personal del agente lo puede llevar a una situación de estrés que es indeseable. Por ello, compartimos, y es necesario que desde el primer momento, desde la fase inicial de investigación, el agente de policía tiene, o ya ha de tener, la asistencia de un letrado. A partir de que es asesorado, desde la primera declaración, tiene que estar asesorado, tal y como marca nuestro estado democrático de derecho. Pero no solo eso, habíamos presentado una enmienda, que parece ser que no será aceptada, que también, en aquel caso que el agente implicado solicitase la presencia de un representante sindical, que a esto se pudiese acceder. ¿Por qué? Primero, porque de alguna manera garantizamos la defensa jurídica y, de otra, las garantías laborales. Y que un sindicato, pues, con mucha mayor fuerza, puede intentar trabajar y garantizar a una persona que está sobre la presión de un proceso de investigación. No por esto, no porque no se nos acepte la enmienda, no le votaremos en contra este punto. Evidentemente que no hacemos la defensa ciega de todos los agentes o mossos d'esquadra. Evidentemente, a aquel mosso que actúa contra la ley y contrario a la dignidad de lo que es el Cuerpo de Mossos d'Esquadra, se le tiene que sancionar con la sanción que toque. Pero sí que es verdad, y queremos reafirmar y afirmar que la gran mayoría de los miembros del Cuerpo de los Mossos d'Esquadra realizan su trabajo con eficacia y profesionalidad. Y esto, en este debate, no lo podemos olvidar. Usted toca en la moción algo que también nos importa mucho, y estamos de acuerdo, que son las denuncias anónimas. Es verdad que con una denuncia anónima se pueden detectar casos que sean poco profesionales, por parte de algún mosso, pero también es verdad que bajo el anonimato se pueden dar causas y casos de calumnias, injurias y pretensiones malintencionadas, que nada tengan que ver con la profesión y sí con cosas personales con el policía afectado. Y, evidentemente, no podemos más que intentar que aquellas denuncias falsas sean perseguidas para que no manchen el buen nombre del policía, que no afecten a su vida laboral, y tampoco a su vida personal. El punto número 2 nosotros hemos pedido que lo supriman. Y entiendo, con el papel encima de la mesa, la bondad con la que ustedes expresan la creación de un grupo de trabajo sobre el régimen disciplinario de los Mossos d'Esquadra, yo lo entiendo perfectamente, pero, bien, vista la experiencia que hemos tenido con la comisión de las pistolas eléctricas, donde algún grupo que otro, en sus intervenciones, en sus exposiciones, su objetivo era más constatar o dejar el nombre de los Mossos en tela de juicio, evidentemente, creemos que no es lo más idóneo. Crear una comisión, esta comisión, sería un constante debate sobre lo malos y lo torturadores que son la policía de Catalunya, y aquí, al Grupo Popular, no lo van a encontrar. Evidentemente, nuestro papel –nuestro papel– es lo que hacemos hoy aquí: comprobar si los procesos van a buen fin, tienen un buen resultado y, si no, solicitar cambiarlos. Y es responsabilidad de la conselleria de Interior, de los responsables de Mossos, hacer un reglamento interno, que además esté consensuado con los sindicatos. Y aquí el papel corresponde a Interior, a los mandos de Mossos d'Esquadra y a los sindicatos representados para intentar tener un régimen disciplinario acorde con la ley y acorde con lo reglamentario y al gusto de los sindicatos y de los Mossos y con la mano en la ley. Y acabo reiterando que hacemos un reconocimiento a la labor y la profesionalidad de los Mossos d'Esquadra. Evidentemente, porque haya una oveja negra no a todos se les puede juzgar por esa persona. Gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Bona tarda a tothom. Permetin-me, en primer lloc, començar recordant avui un aniversari, bé, de fet, són dos aniversaris: un és el de la presa de la Bastilla, que significà l'inici de la Revolució Francesa, de què crec que som una mica fills i filles tots els que estem aquí; i en segon lloc, menys important, però que té més a veure amb el tema que tractem, que és que avui fa trenta-tres anys que aquesta cambra va recuperar, va refundar oficialment un altre cop el Cos de Mossos d'esquadra: 14 de juliol del 1983. I jo crec que té a veure, el que tractem avui a la moció, té a veure amb aquest pas del temps, no? La moció tracta sobre el règim disciplinari dels Mossos d'Esquadra. La Llei 10/94 i el Decret 183/95 és una normativa que segurament no entra massa en concrecions i ha permès, doncs, una certa interpretació al llarg del temps, uns usos i uns costums que nosaltres creiem que no garanteixen suficientment els drets individuals d'aquelles persones que estan sent investigades ja, o que corren el risc de ser investigades, que és el cas quan hi ha una informació reservada. I nosaltres, per tant, estem d'acord amb la proposta presentada per Ciutadans, en aquest cas: creiem que sí que pot haver-hi un dèficit de garanties per aquesta interpretació laxa que s'ha anat fent d'una normativa que, com dic, no entra massa al detall. I és que hem contrastat també amb sindicats i hem contrastat amb diversos afectats que, efectivament, succeeix el que s'apunta: que hi ha problemes amb la comunicació oficial. I creiem també que ha de quedar garantida qui és la persona que truca quan comunica que s'obre, o que hi ha risc que s'obri, doncs, un procediment sancionador; o dos, que hi ha problemes per obtenir còpies de les declaracions o, cosa que ens sembla encara més greu, que quan vas assistit d'un lletrat, que això és un dret absolutament bàsic per a qualsevol persona d'aquest país, doncs, que el teu lletrat no et pugui assessorar o que no pugui participar d'aquestes converses. Nosaltres creiem que això s'ha de solucionar i entenem perfectament l'argument que dóna el Govern, que això s'ha de parlar en l'àmbit d'una nova llei, i que hi estan disposats, que reconeixen que aquesta normativa ha quedat obsoleta. Però, en tot cas, creiem que es poden apuntar, a través de la moció, aquells temes que creiem que s'han de solucionar quan es parli de canviar la normativa de règim disciplinari. Quant al punt 2, quant al punt de la creació del grup de treball, nosaltres, doncs, amb tota la bona fe del món sí que ens havíem cregut que podia ser bo el fet de fer aquest grup de treball, perquè crèiem també que les conclusions, doncs, podien servir per a les línies de després, de modificació de la normativa de règim disciplinari. Per tant, recolzarem la moció de Ciutadans. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Castillo. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Bé, jo crec que és bo recordar el context en el qual estem discutint aquesta moció del Grup Parlamentari de Ciutadans. El conseller d'Interior deia fa quinze dies, en aquesta sala, en la mateixa interpel·lació, que cal, en aquest moment, una nova normativa de règim disciplinari dels Mossos d'Esquadra. Per què? Perquè la normativa actual ja té vint-i-un anys d'història i en els darrers vint-i-un anys els conceptes de seguretat han tingut una evolució que avui fan necessari i imprescindible que tot el que és el règim disciplinari sigui revisat. I aquesta moció ens ve a recordar alguns aspectes de funcionament i dels mecanismes de procediments i les garanties procedimentals del règim disciplinari que no funcionen correctament. Per tant, nosaltres, que donem suport a aquesta moció, li agafem la paraula, conseller, i podem obrir de forma immediata el debat parlamentari que pugui ajudar el Govern a tenir, al més breu possible, una nova normativa de règim disciplinari, i a més, en el moment en què hem de començar a discutir la nova llei de policia de Catalunya. Per tant, pensem que la moció és adequada i, per tant, el que estem fent en aquest moment és acumular, ja, idees en aquest mateix debat d'avui, en la interpel·lació de fa quinze dies, per a aquesta modificació, per quines són les línies que aquesta modificació del règim disciplinari ha de presentar. I, evidentment, els termes de la confidencialitat, de l'autoria de les denúncies o de l'assessoria jurídica són aspectes a incorporar en aquesta millora de procediments. Nosaltres també estem d'acord amb el grup de treball. Per què no? Nosaltres no prejutgem que el Parlament no és capaç de suggerir al Govern aspectes clau de la millora del règim disciplinari. Creiem que sí, per què no? Podem crear un grup de treball, treballem, i el Govern tindrà això ja sobre la taula com a propostes que surtin del mateix Parlament. I, per tant, nosaltres estem d'acord amb el grup de treball. Creiem que és un bon mecanisme perquè el Parlament participi en el debat d'aquest tema. Per tant, donarem suport a la proposta que se'ns ha presentat.
Moltes gràcies, senyor Nuet. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, una prèvia. Sobre l'aniversari de la Revolució Francesa, nosaltres no ens podem estar de dir que som més de la Comuna de París que de la Revolució Francesa, i el dia que vulguin podem tenir un debat al respecte. Des de la CUP - Crida Constituent votarem en contra d'aquesta moció, perquè el sentit comú és el menys comú dels sentits, senyor Castel. I les raons fonamentals són tres: la primera és que entenem que té un enfocament parcial i esbiaixat del règim sancionador; la segona és que entenem que, en la tramitació imminent de la nova Llei de policia, és allà on cal debatre sobre règim disciplinari, i la tercera és que l'enfocament ideològic d'aquesta moció està totalment en contra, ja n'hem parlat, del plantejament de la CUP - Crida Constituent. De fet, la present moció s'enfoca a garantir els drets dels agents, o certs drets dels agents del Cos de Mossos d'Esquadra, en els processos disciplinaris o de sanció, enfocament que d'entrada no ens sembla malament, hi estem a favor, però que entenem que eludeix totalment una dimensió imprescindible en aquest debat, com són les garanties de sanció i de rendició de comptes dins del Cos de Mossos d'Esquadra. És un tema que hem posat reiterades vegades sobre la taula i que esperem poder debatre a la llei de policia. De què ens serveix millorar el règim de sanció i les garanties dels agents si quan hi ha hagut casos sonats de vulneració de drets per part dels agents les sancions no s'apliquen? Quines garanties genera un cos que no disposa de mecanismes eficients i independents de sanció i d'investigació? Si en casos mediatitzats, com el de Juan Andrés Benítez o el d'Ester Quintana, tot i reconèixer la mala praxi i la comissió del delicte, no s'aplica la sanció o bé no s'aplica amb la contundència que es mereix, què passa amb totes aquelles vulneracions de drets que resten invisibles? Si en actuacions tan contradictòries com la del barri de Gràcia, de Barcelona, de fa uns mesos, quan se li exigeix explicacions sobre la brutalitat policial, el director general de la Policia, en aquesta mateixa casa, no només no reconeix la mala gestió sinó que, a més, acusa la present diputada d'enaltir la violència, com podem garantir que les actuacions del cos estan sotmeses al control que es mereixen? Si s'aproven les pistoles elèctriques en tots aquells casos que prohibeixen les organitzacions de drets humans, com podem no disposar encara de mecanismes de control independents? Si des de la CUP - Crida Constituent es proposa una comissió permanent sobre la gestió policial i l'armament i la majoria dels grups d'aquesta cambra s'hi neguen perquè consideren que el Cos de Mossos d'Esquadra se sentirà controlat i qüestionat, quin missatge estem donant als agents i a la ciutadania? I no va de «malos i de «torturadores, senyor Villagrasa, no va d'això; va d'impunitat, va de corporativisme i va de funcionaris de sucre. O a algú se li acudeix negar-se a una comissió de seguiment sobre mestres o sobre metges perquè no se sentin qüestionats? És imprescindible que els cossos de seguretat estiguin sotmesos al control sota paràmetres de drets humans; és imprescindible millorar els mecanismes de rendició de comptes del Cos de Mossos d'Esquadra, i és imprescindible replantejar el model policial. Ho hem dit reiterades vegades i ho tornem a portar avui a la cambra. I esperem tenir l'oportunitat de fer-ho en el marc de la nova llei de policia. I esperem que aquesta no arribi gaire tard. I també esperem poder construir cossos de seguretat sense corporativisme i exclusivament al servei de la comunitat. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jean Castel.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, bé, en primer lloc, voldria donar les gràcies i donar també la benvinguda a membres dels sindicats de Mossos d'Esquadra, serveis jurídics; això en el col·lectiu, però, com deia ja en la interpel·lació del Ple passat, més enllà del col·lectiu també hi ha l'individual, i també vull donar la benvinguda a tres mossos d'esquadra, concretament, que han passat aquell calvari que els explicava a la interpel·lació del Ple passat. Bé, senyor Guinó, vull agrair no només a Junts pel Sí i a vostè mateix, també fer-la extensiva al conseller –que ja em va informar que avui no hi podria estar–, la col·laboració que han tingut per visualitzar allò que calia arreglar. Evidentment, continuarem treballant, com li he dit, continuarem presentant totes aquelles propostes que puguin millorar aquell dia a dia. De la mateixa manera, també, al Partit Popular, al senyor Alberto Villagrasa. Vull dir, hem estat parlant; evidentment, no li ho hem acceptat, i li explico breument el perquè. Vull dir, enteníem que, en aquella primera fase d'informació reservada, qui ha d'estar al cantó de l'agent en qüestió és un lletrat; poder, el sindicat, sí que ha d'entrar prèvia..., després. Però, deixant això clarificat, sí que hem permetran que..., retiraré el punt 2, el retirarem, però li explicaré el perquè; no per l'essència, com també des de Catalunya Sí que es Pot se'ns deia, no?; la necessitat, poder, d'aquest grup de treball. Però, mirin, només per dues coses: per aprofitar el temps, per optimitzar les despeses també d'aquest Parlament, entenem que jo, quan ho vaig redactar, vaig parlar només del règim disciplinari. Com tenim davant la nova feina que ens espera, que és treballar cap a la nova llei de policia de Catalunya, per també intentar adequar, millorar i arranjar aquest règim disciplinari, entenent que la proposta pot venir en pocs dies, també incorporant les dues facetes..., perquè aquest grup de treball i la mesa i els diferents experts que puguin arribar a venir no només ens nodreixin amb el règim disciplinari, sinó també per a la nova llei de policia de Catalunya. Dit això –i acabo, presidenta–, a la CUP..., senyora Mireia Vehí, vostès estan en la línia, continuen enquistats en la vella política, continuen enquistats en el radicalisme i continuen amb aquella bena als ulls que no els permet veure el que cal, el que cal millorar. Vostès que tant defensen els drets i la transparència..., avui, aquesta moció parla de drets i de transparència. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Castel. Estem cridant a votació. Senyor Castel, entenc que ha retirat el punt número 2 de la moció i que només votarem el punt número 1. [[Pausa llarga.]] Anem a votar la moció. Els comunico que s'ha retirat el punt número..., el punt 2 de la moció; per tant, únicament votarem el punt número 1. Comença la votació. La Moció sobre el règim disciplinari dels Mossos d'Esquadra ha quedat aprovada per 123 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les addiccions socials]] [[302-00062/11]] El vint-i-dosè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les addiccions socials, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Lorena Roldán. [[Remor de veus.]] Demano als diputats i diputades, si us plau, que surtin de pressa i en silenci perquè puguem continuar la sessió. [[Persisteix la remor de veus.]] Silenci, si us plau. [[Pausa.]] Diputada, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. Bona tarda diputats i diputades. Vull aprofitar també per saludar des d'aquí els membres d'Acencas i de la Fundació Ferrer i Guàrdia que avui ens acompanyen, i donar-vos les gràcies, sobretot, per haver posat l'accent en un tema tan delicat i tan important com és aquest, i felicitar-vos per la tasca que esteu fent tant vosaltres com la resta d'entitats i associacions que treballeu amb addiccions socials, per la gran feina realitzada. Moltes gràcies. Bé, quants de vosaltres..., o de vostès tenen fills adolescents? I, d'aquests adolescents, quants tenen videoconsola, mòbil, ordinador? Crec que no m'arrisco molt si dic que tots. I saben exactament què és el que fan els seus fills quan estan connectats? Ho saben? És impossible que ho sàpiguen, per molt control i per molta vigilància que els pares vulguin fer. I què fem? Els deixem a la seva sort a veure què els passa? Pengem un protocol en una web a veure si de casualitat se'l miren? No, aquesta no és la solució, perquè no ens podem jugar la salut dels joves a una sola carta. Perquè, si no, cada minut que els adolescents passin connectats estaran en risc; en risc perquè no saben qui tenen a l'altra banda de la pantalla: tres de cada deu adolescents reconeixen parlar per la xarxa amb desconeguts. En risc també de patir una malaltia, una patologia relacionada amb aquestes noves tecnologies, com vam comentar l'altre dia a la nostra interpel·lació, com, per exemple, trastorns d'ansietat per perdre el mòbil, per deixar-se'l, per no poder-se connectar a internet; dependències que, si no les tractem adequadament i degudament, poden convertir-se en addiccions. En risc, també, per exposar-se a comportaments com, per exemple, conductes com el ciberassetjament, i rebre insults, vexacions, humiliacions, a través de la xarxa. N'hem vist casos; s'estan produint. I risc també, sobretot, en tot allò relacionat amb el joc i amb les apostes online. Amb les apostes online podem apostar en qualsevol lloc i en qualsevol moment, en qualsevol hora, i això el que provoca és que el risc de desenvolupar una ludopatia es multipliqui per dos. No podem estar tot el dia vigilant, ho hem dit, però el que sí que podem fer i el que hem de fer és explicar-los als joves les conseqüències que comporta fer un mal ús de les tecnologies, i explicar-los també els efectes nocius de les apostes i del joc online; que entenguin que això no és només un joc i prou, que no és un entreteniment, o que no és un esport, com, per exemple, pensen amb el pòquer –molts joves ho diuen–, sinó que això, que pot semblar una cosa, bé, normal entre els joves, pot acabar convertint-se en un problema per a ells i per a les seves famílies també; problemes greus, perquè els joves que tenen aquest tipus de patologies manifesten problemes com, per exemple, ansietat, depressió, irritabilitat, agressivitat, fracàs escolar, fracàs laboral, aïllament social, aïllament també familiar, i, fins i tot, a vegades, problemes legals i problemes econòmics, sobretot quan hi han apostes pel joc..., o sigui, pel mig, i també, doncs, problemes d'acabar consumint altres tipus de substancies com, per exemple, drogues o alcohol. És un problema –és un problema– molt greu i té efectes immediats, no només de futur, que també, però..., problemes i efectes immediats i, per tant, hi hem de posar un remei. L'altre dia, la consellera Bassa, que la tenim aquí, ens va dir que..., bé, que sí, que s'estaven fent coses, que s'estaven fent tractaments, que hi havia algun protocol, però que poca cosa més podia fer el seu departament. Bé. Doncs, nosaltres no hi estem d'acord –no hi estem d'acord–, perquè pensem que es pot fer moltíssim. I una prova evident que es pot fer molt és aquesta moció que nosaltres presentem avui. Una moció que vull aprofitar per agrair a tots els grups la seva bona disposició, sobretot amb les esmenes que han presentat des del Grup de Catalunya Sí que es Pot, i també de Junts pel Sí. Hem pogut transaccionar alguna coseta, d'altres, no; però bé, des d'aquí, moltíssimes gràcies per l'esforç. Mirin, és una moció que dóna prioritat a la prevenció; una prevenció que s'ha d'encarar de manera transversal, implicant tots els departaments: el de Salut, el de Treball, Afers i Famílies... tots, perquè hem de sumar esforços si realment volem donar una resposta adequada i eficaç a aquest problema. Una prevenció que haurà d'anar adreçada als nens, amb tallers a les escoles; però també a la comunitat educativa, i també al personal sanitari, perquè hem de fer prevenció però també hem de saber detectar a temps i hem de saber prendre les mesures corresponents. Una moció que el que vol és conscienciar tota la societat de la importància de protegir els drets dels nens i els joves, sobretot en un tema tan important com el joc i les apostes online. I no vull acabar la meva intervenció sense parlar, precisament, d'aquest tema: el joc i les apostes online i, sobretot, la publicitat que se'n fa. Mirin si realment es podien fer coses que, gràcies a la interpel·lació que nosaltres vam presentar l'altre dia, la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals ha retirat la publicitat online en els espais infantils de la seva web. Mirin si era fàcil, només calia voluntat i entendre que això és un tema que ens pot afectar a tots, que tots tenim fills, nebots, adolescents que necessiten que l'Administració estigui al seu costat, que els doni eines per poder superar aquests obstacles. I sabem que no serà una feina fàcil, que les tecnologies avancen a pas de gegant; però estem convençuts que si avui nosaltres aprovem aquesta moció haurem contribuït a millorar la vida dels joves a Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Roldán. A continuació, té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Agraïm a Ciutadans que hagi presentat aquesta moció que toca un tema important i de molta actualitat i que votarem favorablement. Els termes «addicció o «addicte s'han fet servir durant molts anys per designar només el consum i dependència de substàncies tòxiques: «Addicte a la cocaïna; addicte a les amfetamines. Actualment, però, també es fa servir aquesta terminologia per a conductes quan la forma amb què actua l'individu indica dependència i, a més, quan ell és impermeable a les conseqüències perjudicials que pot tenir aquesta conducta per a la seva salut o la seva vida social. La moció de Ciutadans es refereix a l'addicció a les TIC i l'addicció al joc, però n'hi ha moltes més: la compra compulsiva, menjar compulsivament, addicció a les activitats físiques de risc, etcètera. Fins i tot, hi ha les addiccions emocionals. És a dir, persones que es fan addictes a una altra persona. A nosaltres ens hauria agradat que la moció diferenciés més clarament entre el que fa referència a les noves tecnologies i ús de les xarxes i allò que es refereix al joc. Les TIC han arribat per quedar-se, formen part de la nostra vida, també de la dels nostres joves i infants, i, per tant, ni ells ni elles en poden quedar al marge. Així, doncs, caldrà treballar perquè ho facin servir de la manera..., al més higiènica possible, perquè entenguin les precaucions que cal adoptar i perquè no substitueixin les relacions reals per les virtuals. Ens cal que entenguin la importància del que deia un cartell d'una cafeteria: «No tenim wifi, parlin entre vostès. El joc, en canvi, no és cap estri necessari per anar per la vida. Aquesta és, per nosaltres, la gran diferència. En qualsevol cas, no vam insistir en aquesta precisió perquè la moció ens semblava bona. La moció de Ciutadans recull que el tractament de qualsevol addicció ha de ser multimodal: mèdic, psicològic, educatiu i amb una estreta col·laboració amb familiars i serveis socials. Una altra qüestió que volíem remarcar i, doncs, introduir com a esmenes és que, basant-nos en el que diuen actualment les neurociències respecte a les addiccions, no considerem que calgui parlar de joc responsable, sinó que cal avisar de les conseqüències que pot desencadenar, en el pitjor dels casos, el joc. I és que en allò en què es diferencien les diverses opcions terapèutiques és no en la teràpia, sinó en l'origen del problema. Per què hi ha gent que beu i no és alcohòlica? Per què hi ha gent que fuma tres cigarrets al dia i no està enganxada al tabac? Per què hi ha gent que pot jugar sense convertir-se en un jugador addicte? Per a uns és un vici; per a altres, manca de valors socials o poc control de les famílies o massa oferta de casinos. Actualment, des d'un punt de vista científic es considera que les addiccions químiques i les addiccions conductuals comparteixen uns mecanismes etiopatogènics comuns, és a dir, unes causes comunes, que estan en el sistema nerviós central. Per a les neurociències, no hi ha addiccions, sinó persones addictes; és a dir, les responsables de les addiccions no són les substàncies –la cocaïna, l'heroïna–, ni l'oferta de joc, de TIC, de sexe, sinó una vulnerabilitat individual que fa que amb relació als consums de substàncies o d'ofertes d'activitats, una gran majoria de gent –estem parlant d'un mínim d'un 80 per cent– les provi i en pugui gaudir de forma assenyada. En canvi, entre un 15 i un 20 per cent de la població general, si decideix tastar-les, desenvoluparà inevitablement una dependència i entrarà en una progressiva autodestrucció i fracàs vital. Això és el que ens diuen les neurociències, i, a priori, de moment no podem saber qui es quedarà enganxat i qui no. Tot i que els haig de dir que segons l'especialista en addiccions, el doctor Miquel Casas, catedràtic de psiquiatria i responsable del grup de psiquiatria, salut mental i addiccions de l'Hospital Vall d'Hebron, també tenen més possibilitats d'enganxar-se a una droga –sigui un tòxic, sigui una conducta de risc– aquells nens o nenes que tenen algun trastorn mental sense diagnosticar i sense tractar quan arriben a l'adolescència, perquè el malestar que senten l'aconsegueixen atenuar d'aquesta manera. Per aquesta raó, Catalunya Sí que es Pot havia proposat canviar els punts en què es parlava d'«ús responsable del joc per aquesta altra expressió: «Advertir de les conseqüències nefastes que pot arribar a tenir el joc per a certes persones. Per una sèrie de raons que no entraré a valorar i que vaig entendre, la nostra esmena només s'ha acceptat en el punt 9, que és el que fa referència a l'educació de nens i nenes. En qualsevol cas, votarem favorablement la proposta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lienas. A continuació, té la paraula la senyora Montserrat Vilella, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, saludar l'associació catalana de joc patològic. Bàsicament, agrair-los que hagin impulsat que avui aquí hi pugui haver aquest debat parlamentari. Ens han vingut a veure als diferents grups, i agraïm, doncs, que sigui Ciutadans que ens hagi proposat aquesta moció, perquè així ho portem a plenari i en podem parlar. De totes maneres, doncs, ha sigut fàcil, amb la senyora Roldán i amb les altres diputades que han intervingut en les esmenes i transaccions, que hem estat parlant un parell de dies intensament, però també els voldria, doncs, expressar un lament, i és que no hàgim pogut fer un treball amb tots els altres grups, que no hàgim pogut fer una compareixença en la mateixa Comissió d'Infància, i que això hauria pogut provocar tot un treball previ, anterior, dels diferents grups i que hauríem pogut, doncs, parlar uns amb els altres. En aquest moment hem intervingut, doncs, a dos, eh?, vostès amb nosaltres, i vostès, doncs, amb Catalunya Sí que es Pot, i potser hauria sigut..., en un tema tan sensible com és aquest, doncs, hauria pogut estar bé. Però, en fi, la qüestió és que estem parlant d'addiccions social en aquest Parlament, i que segur que dels acords en sortiran accions d'impacte en la nostra societat i de protecció als col·lectius més vulnerables, sobretot en l'aspecte dels joves, que és en el que, doncs, l'associació ha volgut que poséssim més esment perquè és on hi ha l'augment més important. Jo, de petita, jugava al parxís i jugava a l'oca. Amb els meus fills jugava a l'Uno i a altres activitats, doncs, la veritat, la mar de divertides i complaents. Però els meus fills són de l'era online, els meus fills ara estan..., com deia la senyora Roldán o com també explicava la senyora Lienas, estan exposats a una sèrie de jocs, que, vulguin o no vulguin, els arriben. També els he de dir que molt probablement, la informació que vostè rebia... –i que va exposar en la seva interpel·lació–, que vostè rebia junt amb la pàgina del 33, em sembla que era, molt probablement no era lligada a la pàgina del 33, sinó lligada en el mateix equip informàtic que vostè estava utilitzant en aquell moment. I això és el que fa vulnerables les criatures i els joves, que, vulguin o no vulguin, estan sotmesos a aquesta pressió d'incitació al joc, i no al joc aquell que dèiem abans, que és un joc, doncs, socialitzador i un joc que fa enriquir i que fa créixer, sinó que poden caure en el joc patològic. Pensem si és important això que, inclús, el DSM-5, que és el manual diagnòstic reconegut internacionalment per establir quins són els trastorns que hem de tenir en compte a nivell de psiquiatria, en la seva última versió, que és el DSM-5, doncs, inclou el trastorn de joc online com un dels trastorns amb més impacte i més incidència en els joves. Per tant, és evident que els hem de protegir. Però com els podem protegir? Sovint, tant la societat –i abans també se'n feia esment– com la família no tenim recursos suficients per poder parar aquesta entrada en les vides dels nostres joves. I, per tant, què hem de fer? Buscar els experts? Buscar qui coneix aquest tema: experts en psiquiatria, experts en ludopaties, experts en jocs online, i també els afectats. I, d'això, n'hem de fer una comissió de treball. I aquí comencen, una mica, les nostres esmenes. Perquè del text que ens proposaven vostès, nosaltres el que hem volgut és que sigui realment un text no de bones intencions, sinó d'acció, un text que permeti que la nostra societat..., Catalunya, que ha sigut pionera en molts altres moments –al 87, als 2000–, que ha sigut pionera en l'atenció a les ludopaties, ara torni a fer un pas endavant, que miri quines són aquestes variables que s'han anat introduint en aquesta patologia que va canviant i que va modulant, i poder establir, en una comissió de treball en el Departament de Salut, perquè entenem que hi intervenen molts departaments, però és el Departament de Salut el que ha de liderar..., en el Pla d'atenció a les persones amb trastorn mental i addiccions, ha de liderar aquest treball, en una comissió, que els telèfons..., no cal crear nous telèfons, sinó que podem formar les persones que tenim, els professionals que tenim, en el telèfon de la infància, en el telèfon de Salut Respon. I en el punt que no ens posem d'acord és el darrer. Sí que estem d'acord que hi hagi una dotació pressupostària. I en això, des del Govern hi ha el compromís que s'augmentarà la partida pressupostària per poder fer front a aquesta prevenció, detecció i atenció d'aquestes patologies, però no en la fórmula d'implicar directament l'impost amb la despesa, perquè això, en la llei que es va fer del 6 del 2014, ja es preveia per quan es posi en marxa el Barcelona World, però del «mentrestant entenem que ha d'anar lligat a la despesa i no a la vinculació de l'impost de despesa. Gràcies.
Gràcies, senyora Vilella. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., saludar també a Acencas i a la Fundació Ferrer i Guàrdia..., la seva visita. Gràcies per estar aquí. Primer de tot, coincideixo amb la diputada Vilella que hauria estat possiblement millor haver fet una compareixença a la Comissió d'Infància per tal que tots els grups haguéssim tingut l'oportunitat, també, de saber més sobre aquest tema, i, també, de poder debatre aquells aspectes que considerem que són més oportuns. Tot i així, bé, tenim l'oportunitat, avui, de fer-ho a través d'aquesta moció que ha presentat Ciutadans, i, per tant, aquí estem. Les noves tecnologies de la informació i la comunicació han revolucionat la nostra manera de relacionar-nos, de treballar, de trobar parella fins i tot, de cercar informació, de comprar... Gairebé tot ho podem fer mitjançant el telèfon mòbil i tots en portem un. I, de fet, quan no el portem, ens fa aquesta espècie d'angoixa que sembla que estem absolutament desconnectats del món, tot i que sigui només en vint-i-quatre hores. La nostra dependència del mòbil, de les xarxes socials, d'internet en general, és quelcom intergeneracional: infants, joves, adults, i també, cada vegada més, la gent gran, que ha vist les oportunitats que ofereix la xarxa. Però no totes les generacions tenen les mateixes eines per saber utilitzar-les. Allò que fa només quinze anys semblava ciència-ficció, ara és una realitat imparable, i, de fet, és gairebé impossible saber com ens relacionarem amb aquestes noves tecnologies en els propers cinc anys. Per tant, ens enfrontem a una tecnologia absolutament canviant; només en el darrer any les vies de comunicació dels infants i joves han canviat: han passat del WhatsApp a l'Snapchat i al Periscope. I això passa en només dotze mesos. I, per tant, les maneres de relacionar-se, les maneres de contactar i els efectes que això produeix també canvien. Per tant, el problema no és el mecanisme de relació, no és la tecnologia, sinó que és com l'utilitzem. I el que vull dir amb això, i de cara a la moció, és que hem d'aprendre a conviure amb les noves tecnologies, i celebro que el contingut d'aquesta moció vagi més en la línia de l'educació que no pas en la línia de la prohibició. I, en termes generals, creiem que la moció final, amb les transaccions de Junts pel Sí, doncs, situa la problemàtica i la relaciona també amb els elements de què ja disposem, com aquest Pla d'atenció integral a les persones amb trastorns mentals i addiccions, incloent-hi aquest objectiu específic sobre la prevenció de les noves patologies relacionades amb l'ús de les TIC. Considerem també positiva l'esmena introduïda per Junts pel Sí de crear un grup de treball amb una forta presència de les famílies, però també dels professionals, que són aquells –ells i elles– que ens han de dir i ens hauran d'orientar per on va el futur i de quina manera, doncs, podrem entomar-ho a través d'aquest protocol integral de prevenció, detecció i actuació, coincidint, tal com s'hi fa referència també a la moció, amb la necessitat d'encetar campanyes publicitàries, naturalment, en primer lloc pels mitjans de comunicació públics. I, d'altra banda, a la moció es parla també del joc i de la facilitat del conjunt de la població, especialment dels infants i joves, a caure en situacions d'addicció i de ludopatia gràcies al joc online: és de més fàcil accés, preserva l'anonimat, pots estar jugant vint-i-quatre hores al dia, 365 dies l'any, sense moure's del sofà. I, a més, com ja indicava la diputada Lorena Roldán a la interpel·lació de fa ja dues setmanes, durant aquest accés als jocs online, hi ha una certa facilitat per tal d'accedir-hi amb..., bé, doncs, els filtres que en aquests moments es posen perquè els infants i joves no hi accedeixin no són del tot efectius. Finalment, agrair que no hem creat un nou telèfon, perquè ja comencen a ser-ne molts, i, per tant, aquesta opció de formar aquells que ja existeixen en els telèfons i les plataformes que ja hi són: del 012, del CatSalut Respon o del telèfon d'Infància Respon. En definitiva, en resum, aquesta moció presentada per Ciutadans la podríem resumir en dos grans blocs: primer, de situar el tema, de portar-lo al Parlament, i per tal de començar a treballar, i, en segon, de crear aquest grup de treball que ens anirà indicant com i de quina manera anirem avançant tant en la sensibilització i la formació dels agents implicats..., i en la manera de reduir les addiccions. Respecte al darrer punt, que fa referència i destina un percentatge dels ingressos pels diferents tributs que graven l'activitat del joc, val a dir que les bases del concurs per a l'adjudicació dels casinos que vam aprovar al setembre del 2015 ja preveu, també a proposta socialista, que les empreses adjudicatàries destinin l'1 per cent de l'import total de la inversió per atendre situacions d'acció del joc. Tot i així, creiem que, si hi ha una convicció decidida per part d'aquest Govern i de tots els grups que formem part d'aquesta cambra, el que cal entomar és posar sobre la taula el pressupost que sigui necessari per poder fer realitat, doncs, els punts que s'accepten en aquesta moció. Per tant, més enllà de si vénen d'impostos, d'uns impostos o d'altres, si hi ha convicció, si hi ha convenciment que ho hem de fer, això ha de tenir, doncs, la seva repercussió, el seu reconeixement en els pressupostos. És per aquesta raó que el Grup Parlamentari Socialista s'abstindrà en aquest darrer punt, tot i que donarem recolzament a la resta de la moció. Gràcies.
Gràcies, senyor Moreno. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputats, diputades, saludar, en primer lloc, les entitats que avui ens acompanyeu. I bé, nosaltres no hem presentat esmenes a aquesta moció, doncs, perquè des del seu inici trobàvem que era una moció correcta, no?, encara que jo crec que la majoria dels seus punts són una declaració d'intencions més que una altra cosa, llevat d'aquesta creació –d'aquesta creació– d'una comissió de treball sobre prevenció i atenció a les addiccions socials en el marc del Pla d'atenció integral de les persones amb trastorns mentals i addiccions; una comissió de treball que esperem que comenci a caminar ben aviat i serveixi, entre d'altres, per a informar i fer campanyes sobre la importància de protegir els menors de l'ús inadequat de les noves tecnologies. Estem davant d'una problemàtica social que realment és complicada de tractar. I per això la prevenció és la clau perquè moltes persones, en aquest cas, doncs, joves i adolescents, no caiguin en una espiral que els acabarà convertint en esclaus de les noves tecnologies i del que comportarà el seu mal ús; addiccions socials que l'Administració ha de tractar d'una forma transversal, amb visió integral de la persona des de diferents departaments, per tal que la prevenció, l'acompanyament, el tractament i el posttractament siguin els adequats en cada cas, tenint en compte que cada jove és un món i que el seu aïllament pot ser fruit de la manca d'adaptació familiar o social, de tenir una autoestima baixa o fins i tot de qüestions encara més complicades de tractar com poden ser el bullying o el ciberbullying, no? Precisament, en una de les darreres comissions d'Infància, vam tenir l'oportunitat d'escoltar, doncs, diversos experts sobre aquests temes i realment és molt preocupant el mal que poden arribar a fer les xarxes socials als joves i no tan joves d'avui en dia. Dit això, i tenint en compte que s'ha de tenir una visió integral de la persona, estem a favor de tot el que sigui desenvolupar estratègies comunes de prevenció de les diferents patologies per part de tots els departaments competents, en especial Educació, Salut i Afers Socials. I entre les diferents patologies tenim el tema del joc, els nous ludòpates d'internet. El que comença sent una diversió es pot acabar convertint en un patiment per a l'usuari i per al seu entorn familiar i educatiu. En aquest punt, vull agrair especialment la tasca que està duent a terme l'Associació Catalana d'Addiccions Socials, Acencas, no?; dic «especialment, a més, perquè m'hi vaig reunir no fa massa dies i m'explicaven, no?, entre d'altres coses, doncs, que cada cop són més els pares de menors que s'acosten a l'entitat demanant ajut. I, si parlem del joc, de l'àmbit del joc, és importantíssim el tema de la publicitat. En la interpel·lació, la diputada Roldán, doncs, parlava, no?, dels bàners publicitaris de jocs online en pàgines web de la programació de TV3, també en la infantil. I la consellera li recomanava a la diputada que es dirigís a TV3 i no al Govern quan necessités alguna cosa de TV3. Bé, jo no sé qui s'ha dirigit a TV3, a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, però gràcies a qui hagi estat l'interlocutor, doncs, s'han retirat aquests bàners, no? [[Alguns aplaudiments.]] Per tant, nosaltres ens en congratulem, i donem..., bé, estem molt satisfets que això hagi pogut arribar a produir-se, no? Jo crec que aquí, en aquest tema de la publicitat, de la publicitat en la web de la corporació catalana, ha d'intervindre el CAC, perquè el CAC, el Consell Audiovisual de Catalunya, resulta que fa pocs dies va presentar en la Comissió d'Igualtat un informe sobre la presència a internet en relació amb la violència masclista, un informe que ha fet a la brava i sense cap suport legal, dient que havia ampliat el seu espectre d'actuació, no? Doncs, li demanaríem que faci una anàlisi de la publicitat que es contracta des de la «corpo, no?, perquè no té ni cap ni peus que des de la web del canal Super3 es publicitessin els jocs online. Per tant, el CAC que es dediqui a exercir les seves competències, que deixi d'estirar les orelles als mitjans..., que es dediqui a estirar les orelles als mitjans públics catalans i no pas, tal com hem sabut fa poca estona, a fer-ho a les cadenes privades Antena 3 i Telecinco, no? Dit això, acabo –acabo–, reiterant el nostre suport a la moció, que esperem que serveixi per a mitigar els efectes nocius que tenen les noves tecnologies especialment en els adolescents. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Xandri. A continuació, té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; molt bona tarda. En la interpel·lació que presentava la present moció es feia referència que el que vivim és una cosa similar a l'era digital i es feia referència també que moltes joves, les dels anys noranta, ja han nascut amb coses com el mòbil i la televisió i ja no saben què és viure d'una altra manera. A partir d'aquí aportàveu algunes dades que feien referència a l'afectació en clau d'addiccions i de patologies que comporta d'alguna manera aquesta era digital i avui ens presenteu una bateria de propostes per mitigar d'alguna manera aquestes conseqüències. Fins aquí, coherent amb un plantejament com el vostre, que no va mai a impugnar la major i que no va mai a abordar les qüestions materials i estructurals que expliquen aquest tipus de conseqüències; normal, permeteu-m'ho dir, en un partit d'inspiració liberal, no tant en d'altres que haurien de tenir una base material en l'explicació de la realitat. En tot cas, nosaltres sí que ens neguem a viure el que ens passa com una espècie de fatalitat. I, a més a més, som molt més partidaris de..., en lloc d'anar mitigant conseqüències, en el que sigui, eh?, som més partidaris de situar-nos en les causes que fan possible, indispensable, la pobresa, per eliminar-la per sempre, que no de perpetuar-nos en la caritat i en les ajudes a la pobresa, o som més partidàries d'intentar que no hi hagi mai més cap agressor que no pas d'ajudar les víctimes. Nosaltres som, d'alguna manera, i així ho diem, de les que prenem partit, i som partidàries, doncs, d'anar a causes estructurals i a raons profundes, i és obvi que, si els intervinents diuen que amb cinc minuts no hi ha temps, evidentment, per abordar la transcendència d'una problemàtica com aquesta, s'instava que hi hagués hagut compareixences i temps per abordar-ho en comissió, si pretenem, a més, anar a causes estructurals, doncs, és evident que els cinc minuts són clarament insuficients. Per tant, a risc de quedar com un mer titular, però, per nosaltres, el que passa es diu «capitalisme, es diu «societat de consum, es diu «ofensiva de l'individualisme i es diu «patriarcat. [[Veus de fons.]] Aquesta societat de consum, consum massiu, acumulatiu, infinit, que necessita, a més a més, de la vinculació emocional de l'individu per poder desplegar-se –no sé què és el que els fa tanta gràcia– és un fenomen sociohistòric, doncs, del sistema capitalista, i el consum, a més a més, no es pot entendre, deia, sense l'èxit de la psicologia de l'individu i l'expansió del discurs terapèutic. Què volem dir amb això? Que conceptes com «síndrome, «trauma, «estrès o «depressió, o «baixa autoestima, que en d'altres societats no existeixen, que no entendrien a què ens estem referint quan ens referim a aquestes qüestions, són, d'altra banda, autèntics desconeguts, fins fa no massa temps, avui, desgraciadament, àmpliament estesos, i el que fa és situar, com diem, en l'individu la responsabilitat d'aquestes patologies, i esdevé un repte també individual sortir d'aquesta desgràcia en què ha caigut el subjecte, obviant, molt sovint, doncs, aquestes causes estructurals que expliquen aquesta suposada fatalitat. Mitjançant la teràpia, doncs, necessària, d'altra banda, quan una persona es troba en aquesta situació, entenem que els problemes socials són individualitzats, i es contribueix a la percepció que el problema és intern, que és del subjecte. I que els estats mentals es converteixen en l'eina explicativa fonamental que dóna sentit a les misèries del món. Nosaltres no podem compartir aquesta lectura. I això no treu, evidentment, que entenem que, des de determinades perspectives, fins i tot la del mentrestant, calgui actuar, doncs, amb aquesta bateria de propostes que es presenta. És una lògica que a nosaltres ens costa. I ja us avanço, evidentment, que votarem a favor de tota la proposta; fins i tot votarem a favor que hi destinem el mínim que s'escaigui del que es recapti en clau de tributs fins i tot si ens estem referint a tributs que nosaltres combatem frontalment com els que deriven d'una instal·lació com pot ser la de Barcelona World o com se li vulgui dir. Per tant, entrem en una lògica que a nosaltres ens incomoda, però que ja entenem que, en aquest mentrestant, i mentre no aconseguim, doncs, anar a causes estructurals, alguna cosa hem de fer, i per això, dic, que hi donarem suport. El que passa, que preferiríem que siguéssim capaces d'anar a l'arrel. I, a més a més, com que sabem del que parlem –per això deia que no sé què és el que feia tanta gràcia–, sabem què són les ludopaties, sabem què és viure amb una família amb problema de ludopaties i sabem què són les addiccions i quins costos poden comportar, preferiríem anar a l'arrel, per no haver de mitigar-ne les conseqüències, sinó per poder celebrar que no existeixen.
Moltes gràcies, senyora Gabriel. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Roldán.
Sí; gràcies, presidenta. Bé, intentaré una mica posicionar-me en tot el que s'ha dit aquí, en aquest moment. Començo per l'última intervinent, la senyora Gabriel. Bé, miri, rèiem, potser, per no plorar, perquè tots els grups han coincidit que potser s'hauria d'haver fet una comissió, s'hauria d'haver estudiat, s'hauria d'haver mirat. Miri, li dic una cosa: l'informe de la Fundació Ferrer i Guàrdia sobre els hàbits del joc a Catalunya dels joves portava en un calaix des de la passada legislatura, allà, mort de fàstic; ningú se l'havia mirat, ningú havia fet res d'això, i ara resulta que sí que ho podíem haver mirat; que clar, que nosaltres hem vingut a portar aquí... Doncs, sí, ho hem vingut a portar aquí, perquè creiem que és un tema important i que algú els havia de donar veu. Hi estem d'acord. [[Aplaudiments.]] Estem d'acord que s'ha d'anar a l'arrel del problema, hi estem totalment d'acord. I per això presentem aquesta moció, una moció que ja hem dit abans que donava prioritat a la prevenció, perquè hem de mirar les causes, evidentment, i hem d'intentar que tot això no es converteixi en un problema més greu que el que ja tenim ara. Més cosetes. Respecte al que em comentava la diputada Vilella del tema de la publicitat en la pàgina web de la corporació, doncs, va ser el mateix director de TV3 qui a la passada Comissió de Control de la CCMA, la coneguda com a «corpo, ens va anunciar que retirarien la publicitat dels espais infantils. Per tant, no és un tema que vagi lligat a l'ordinador d'una persona, sinó que es pot retirar perfectament, i de fet s'ha fet, i estem molt contents d'haver aconseguit això. Creiem que és un tema molt, molt important, i ja li dic que estem molt orgullosos i molt contents. I respecte al tema del punt 14 de la moció, que és el que ens ha portat una mica més de debat, doncs, miri, jo li dic que és una pena, és una pena que no s'hagi pogut arribar a un acord. Perquè no ens sembla suficient destinar una part del que es recaptarà amb el Centre Recreatiu i Turístic de Salou i Vila-seca, l'antic Barcelona World, per entendre'ns. Perquè, miri, primer, que això encara no s'ha posat en funcionament i no sabem quan serà; com a mínim, ja li dic que en breu no serà. I, a més a més, perquè no és tot el joc, és només una part. I nosaltres el que volíem era un compromís, un compromís real del Govern, que realment estan compromesos amb els fins socials i estan compromesos també, el Govern, en aquest cas, amb els afectats per algun tipus d'addicció social, com per exemple la ludopatia, i que es destini una part de tot allò que es recapta amb el joc a, precisament, fer tractament, fer prevenció i fer actuacions en aquest camp, com es fa en altres parts d'Europa. No diem res nou, no ens estem inventant res. L'únic que volíem era un compromís per part del Govern. I, un cop més, creiem que han perdut l'oportunitat de posar-se de cara als afectats i de, realment, demostrar que estan implicats en aquest tema. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Roldán. Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Senyor Moreno, per què em demana la paraula?
Gràcies, presidenta. Per demanar la votació separada del punt 14 de la moció, el darrer punt.
El darrer punt, punt 14. [[Pausa llarga.]] S'ha demanat votació separada del punt número 14. Per tant, començarem votant aquest punt, i després, a continuació, votarem la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Senyor Millo, si arriba, votarem. [[Remor de veus.]] Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 47 vots a favor, 62 en contra i 24 abstencions. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre les addiccions socials ha quedat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Forts aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre una Catalunya desmilitaritzada]] [[302-00063/11]] El vint-i-tresè punt de l'orde del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre una Catalunya desmilitaritzada, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Gabriela Serra. [[Remor de veus.]] I, com sempre, demano, si us plau, als diputats i diputades que surtin ràpidament i en silenci.
Senyor Millo, que vull començar... [[Remor de veus i rialles.]]
Senyora Serra, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. I gràcies als que us heu quedat, eh?, a les que us heu quedat. Fa un momentet, la companya Hortènsia parlava que a vegades, en aquest hemicicle, hi han postureos, deia ella, no? Jo diria que el que més em preocupa no és si hi han postureos o no –que també–, sinó que és el nivell de deslegitimació en què pot quedar aquest Parlament, la falta de coherència que podem tenir en la nostra acció i, per tant, la falta de credibilitat que podem crear en la ciutadania. Per què ho dic? Ho dic perquè, revisant l'Estatut de Catalunya –que l'altre dia ja hi vam fer esment–, la Llei 21/2003, de foment de la pau, la Llei d'acció exterior i relacions amb la Unió Europea, la creació de l'ICIP, de l'Institut Català Internacional per la Pau, i, òbviament, tot això fruit de la pressió, que a casa nostra, a Catalunya, ha sigut forta, ha sigut punyent i ha sigut variada..., ha fet que hi hagi una consciència molt estesa en la nostra ciutadania en contra de la cultura de la violència i, per tant, en contra de tot el que té a veure amb el militarisme, amb el bel·licisme, etcètera. S'ha optat d'una manera molt clara per una cultura de pau, contra la cultura de les violències –perquè sabem que, de violències, n'hi han moltes, com d'opressions. En canvi, malauradament, malgrat això, tenim un augment del nombre d'efectius militars a casa nostra; en l'últim any, l'hem augmentat en 663 –els ho recordava l'altre dia. Hem augmentat el nombre i el tipus d'armament que tenim; tenim blindats. Han augmentat les maniobres militars amb més ús i més exhibició d'armes de foc; armes de foc que també han participat blindats en algunes d'elles, amb les queixes d'un munt de col·lectius, de municipis, d'organitzacions. Ha augmentat la presència militar en espais educatius, formatius i d'oci. Penso que és important assenyalar que aquest any hi ha hagut presència militar a les quatre províncies i s'ha estat en àmbits educatius, en àmbits formatius, i s'ha permès i s'ha tolerat que la canalla pugés, treballés, jugués amb blindats. Parlar de cultura de pau i parlar de cultura antibèl·lica i parlar, com hem parlat, d'abolició de la guerra, d'acords pacífics en la solució dels conflictes, de la pràctica de la no-violència, la promoció dels drets humans, amb lleis que han estat aprovades per la majoria d'aquest Parlament..., sembla que no és precisament un acte de coherència tancar els ulls davant d'això. Però no només això, sinó que, a més, ha augmentat la promoció dels valors militars. Vull recordar que enguany el Ministeri de Defensa va programar divuit activitats per celebrar el Dia de les Forces Armades, sis més que les que van haver-hi l'any passat. I, a més a més, aquest any hem tingut una activitat molt més activa, valgui la redundància, de l'associació de legionaris al districte de Sant Andreu, que han desfilat, cabra inclosa, pel passeig de Sant Andreu, molestant, imprecant i ofenent la ciutadania del barri. No només això, sinó que també val a dir que a casa nostra, en aquest àmbit de prevenir-nos de la violència, de promocionar els drets humans, de solucionar els conflictes, d'acords pacífics, d'estar en contra de la guerra, hem continuat donant suport a empreses que formen part de la indústria militar. Tenim Indra, tenim IVECO, tenim EMTE Sistemas, tenim 19 milions d'euros que s'han donat entre el 2002 i el 2011..., disculpeu, no he trobat dades actualitzades, però que signifiquen el doble d'inversió en empresa militar de la que teníem a l'anterior època. L'altre dia, i em sap greu... –senyor Junqueras, deixi'm un moment d'atenció del conseller–, l'altre dia el conseller em deia: «És que sense un estat no podem fer masses coses. Però després jo sé que s'ho va pensar bé, perquè després, quan va fer la compareixença davant de la comissió per presentar un pla director de cooperació, quan algú li va dir: «Això no es pot fer, perquè no tenim legislació: això no es pot fer, perquè no tenim encara competències, etcètera, vostè va dir, molt encertadament: «Nosaltres, avui, a aquesta legislatura, en aquest moment, hem de tenir estil propi. I jo entenc que quan vostè deia «estil propi volia dir voluntat política, i quan diem «voluntat política volem dir coratge, compromís i respecte als sentiments de la ciutadania, que majoritàriament, a casa nostra, hi insisteixo, opta per un estat de pau, un estat just, un estat democràtic, un estat no patriarcal, etcètera. Però vol dir també tirar endavant, malgrat les limitacions. Vol dir que també hi han decisions que hem de prendre dintre del marc dels acords del 9-N, i que quan parlem de ruptura, que uns parlen de desconnexió, vol dir que també hem de començar i podem començar a desconnectar en moltes d'aquestes qüestions. Per això vam presentar aquesta moció, perquè, mentre definim i determinem amb la nova república com serà el model de defensa, de qui ens hem de protegir, com serà el nivell de seguretat que volem per a nosaltres i com ho portarem endavant, podem començar a desmilitaritzar casa nostra. Moltíssimes gràcies.
Gràcies, senyora Serra. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades, s'ha dit en algun punt anterior aquesta tarda que un grup era més de la Comuna de París que de la Revolució Francesa. Com és 14 de juliol i jo sóc un confés afrancesat, he de dir que un pot ser molt més de Marx que de Hegel, però sense Hegel no hi ha Marx, i sense el 1789 no hi ha 1871. No em podia estar de dir-ho. D'altra banda, vull agrair-li en primer lloc a la senyora Serra, del Grup de la CUP, proponent de la moció, la seva voluntat de diàleg, tot i que finalment no ha estat possible que arribem a acords respecte a les sis esmenes que li havíem presentat, una per punt de la moció, entenem que amb ànim constructiu –aquest era el nostre ànim–, malgrat això no ha estat possible posar-nos d'acord, més enllà d'una transacció a què hem arribat en el primer punt, que és el punt que votarem favorablement de la seva moció. Pel que fa a la resta, nosaltres havien presentat una sèrie d'esmenes que entenem que en el fons van en la mateixa lògica que plantejava la moció de la CUP, perquè –i ho dic sense que això suposi un demèrit de la moció– nosaltres entenem que estem davant d'una moció que no és estrictament pacifista o estrictament antimilitarista, en el sentit que plantegi una impugnació a la totalitat de l'estat de coses actual pel que fa a l'existència d'un exèrcit a l'Estat espanyol. No planteja una reforma de la Constitució o una llei a través d'una 270 per dissoldre les forces armades espanyoles, sinó que situa una sèrie de punts a través dels quals pretén reduir la presència pública de l'exèrcit en determinats àmbits. I nosaltres el que hem fet és, amb la mateixa lògica, plantejar el que nosaltres considerem que és la postura més raonable en cadascun d'aquests àmbits. Per exemple, assumint que existeixen unes forces armades i que segueixen operant, i que tenen entre les seves funcions la de donar la possibilitat a ciutadans que vulguin entrar en aquesta institució de formar-se professionalment en determinades especialitats, té una certa lògica la possibilitat que, en fires especialitzades a oferir, a publicitar l'oferta formativa posterior a l'ensenyament obligatori, pugui haver-n'hi una presència. En té molta menys, i això és el que plantejàvem nosaltres, que puguin estar en fires adreçades a la infància i a l'adolescència, que no tenen aquest caràcter i que tenen un caràcter més aviat lúdic. Això era una de les coses que plantejàvem. Pel que fa a la qüestió de les maniobres militars? Plantejàvem demanar a la Generalitat no que prohibís –que entenem que no pot fer-ho–, sinó que regulés les condicions sota les quals les maniobres militars es podien desenvolupar fora dels polígons estrictament reservats per fer aquestes coses, i, a més, diguem-ne, tenint en compte els usos civils, la presència de població, els temes ambientals, de sostenibilitat, de conservació del paisatge, i la necessitat d'un avís previ no només de la Generalitat, perquè pugui pronunciar-se sobre aquestes maniobres, sinó un avís previ a la població o als potencials usuaris dels espais on aquestes maniobres es poguessin desenvolupar, per evitar els ensurts que, efectivament, es poden produir si un va tranquil·lament buscant bolets i es troba amb tot de gent armada que sorgeix de qualsevol racó. D'altra banda, fèiem quelcom de semblant pel que feia a la qüestió de les desfilades, no? Nosaltres podem coincidir –hi coincidim, efectivament– que aquest tipus d'exhibicions, doncs, com a mínim estan entrant en una fase d'obsolescència. Jo crec que aquest tipus d'exhibició del poder militar no casa bé amb societats com la catalana o l'espanyola, que, a través de diversos instruments legals i a través de diversos pronunciaments dels seus parlaments, s'han mostrat a favor de la cultura de la pau, de no recórrer a la violència com a mitjà per imposar els objectius polítics de l'Estat a qualsevol altre actor, sigui estatal o qualsevol altre. I, per tant, el que plantejàvem és que el Govern de la Generalitat, en lloc de prohibir aquestes desfilades, que entenem novament que toparà amb la dificultat de la realitat, que no pot fer-ho, treballés per evitar que es produïssin aquestes desfilades o parades militars en espais civils. I, ja coherents amb aquesta voluntat, tampoc organitzessin parades dels cossos de seguretat que depenen de la Generalitat de Catalunya, que no tenen costum de desfilar pels carrers –encara que, a vegades i de gala, ho fan en algun espai–, però que sí que organitzen parades, de tant en tant, en els espais i equipaments dels mateixos Mossos d'Esquadra, no? Això és el que nosaltres havíem plantejat; no ha estat possible posar-nos d'acord. Ho lamentem, però esperem poder seguir treballant per aprofundir en aquests ideals de la cultura de la pau, de la no-violència, i que el nostre sigui un estat que renunciï expressament –que no ho fa, encara– al recurs de la guerra en la mateixa Constitució, una constitució que esperem reformar, i que esperem que pugui incloure aquest punt. Gràcies.
Gràcies, senyor Pedret. A continuació, té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, a mi també m'agrada la cançó Haz turismo, dels Celtas Cortos. Ja saben, aquella cançó que diu: «Haz turismo invadiendo un país, / tú serás el rey del noticiario. / Te verá tu mamá, orgullosa, / disparando a algún pobre muchacho. M'evoca una adolescència en què ho podia cantar, jo, mentre duia la samarreta amb la cara d'un guerriller argentí i no hi veia cap contradicció. Sembla que la imatge que té la CUP sobre l'exèrcit és la que dibuixa aquella cançó. Però si aquesta fos la imatge que en té la societat, no pensen que l'exèrcit, la Guàrdia Civil, les policies, no serien les institucions més ben valorades per la ciutadania? Potser és perquè quan defugim les simplificacions i anem a la realitat, la imatge que tenim de l'exèrcit és la d'aquelles persones rescatades d'entre les runes, en una missió humanitària a Haití, per part d'algun membre de la Unitat Militar d'Emergències. O la d'aquelles infraestructures reconstruïdes després del tsunami a Indonèsia, per part dels enginyers de l'exèrcit de terra. O la del soldat que perd la vida per rescatar un muntanyenc al Pirineu. O la d'aquell incendi a Rasquera que s'apaga amb el seu ajut. O la de la recuperació del subministrament elèctric a la Vall d'Aran, gràcies als generadors elèctrics transportats ràpidament amb helicòpters militars. L'exèrcit, lluny de la imatge que volen donar per tal de criminalitzar-lo, és una institució que ens presta uns serveis necessaris en matèria de seguretat i de defensa, i en matèria humanitària, tant a nivell nacional com internacional. I ho continuarà fent, amb independència del resultat de la votació que farem d'aquí a uns moments. La seva moció pretén expulsar de l'espai públic una institució que presta un servei a la societat. Pensin una cosa: el que fan no és donar-li l'esquena a l'exèrcit, és donar-li l'esquena a les persones a què serveixen. Vostès volen expulsar de l'espai públic uns servidors públics i nosaltres pensem que cal apropar les institucions als ciutadans perquè coneguin quines són les seves funcions. Com també pensem que cal que tinguem persones responsables en els òrgans on es prenen les decisions sobre les polítiques públiques; per exemple, que no rebutgin l'ajut de l'exèrcit, com va fer aquest Govern quan, ara fa tres anys, va haver-hi un incendi a l'Empordà. Ens presenten aquesta moció contraposant l'existència de l'exèrcit amb la pau, obviant que una de les funcions de l'exèrcit és garantir aquesta pau. I és que tenir un cos militar no és el mateix que tenir una política militarista i, ens agradi o no, i fins que no aconseguim que el que diu la cançó Imagine es faci realitat, sempre existiran amenaces i riscos que hauran de ser continguts per les forces de seguretat. Però ha quedat lluny que ens apropem a allò que deia la cançó de «Imagine there's no countries, perquè aquí hi ha persones que treballen per aixecar una frontera on no n'hi ha. Nosaltres... [[aplaudiments]] , nosaltres no som partidaris de prohibir que l'exèrcit, la Guàrdia Civil o els Mossos o cap policia pugui desfilar pels carrers del nostre país, ni de prohibir que participin en els espectacles de la Festa del Cel, ni de prohibir la seva presència al Saló de l'Ensenyament o al de la Infància. No en som partidaris, perquè pensem que necessitem institucions connectades a la ciutadania i no d'esquena. I si aquestes institucions estan tan ben valorades, probablement, és perquè els seus serveis són necessaris per a la societat i són institucions que fan un compliment efectiu de les normes. I és que el compliment de les normes democràtiques és la millor garantia per a la pau. El conflicte i la violència es produeixen, entre altres coses, quan les normes democràtiques deixen de ser respectades, perquè llavors és quan es deixen de respectar els drets de les persones. I aquí hi ha una bancada que cada dia ens parla de desobeir lleis, de passar el seu criteri per sobre de les lleis, i això ho diuen amb molta alegria: «Desobeïm. No són els primers, altres ja van desobeir el 1936, o el 1981, d'això, d'experiència, n'hi ha, a la història. I si la preocupació per la pau fos veritablement honesta o reflexionada potser hauríem de fer autocrítica. Si volen fomentar veritablement els valors de la pau, la no-violència i la democràcia, els convido a no tornar a exaltar la figura de persones que, com l'Arnaldo Otegi, han estat condemnades per pertànyer a una banda terrorista. Però, al final, un pensa que rebutgen l'exèrcit perquè és espanyol i està sotmès al control del Congrés dels Diputats. Perquè vostès veuen amb una certa admiració allò que és paramilitar. Tant és així, que a la botiga que té online la CUP un dels únics quatre llibres que tenen a la venda... –només tenen quatre llibres–, i un dels únics que tenen és un llibre dedicat a l'Epoca, la banda terrorista que es feia dir «Exèrcit Popular Català. Començava la senyora diputada parlant de coherència, doncs, mirin, un dels únics quatre llibres és aquest, dedicat a l'Exèrcit Popular Català, eh?, una banda terrorista i a la qual vostès es refereixen com «activistes catalans i «organització militar clandestina disposada a actuar al servei del país. M'agradaria que m'expliquessin quin servei al país va ser l'assassinat de Josep Maria Bultó, l'any 77... [[Aplaudiments.]] I la conclusió final –la conclusió final– no pot ser altra que aquesta moció està carregada de frivolitat, d'incoherència i cinisme. I acabo pensant que més que la cançó Haz turismo, dels Celtas Cortos, aquí el que han vingut a cantar és Cuéntame un cuento. [[Aplaudiments.]] Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Sanz. A continuació, té la paraula el senyor Ferran Civit, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; bona tarda. Gràcies, presidenta. Companys i companyes, diputats i diputades, el primer de tot agrair a la companya Gabriela que hagi presentat aquesta proposta; agrair-li també la predisposició a negociar les esmenes. Si s'ha presentat aquesta proposta, entenem..., perquè en aquest país hi ha una cultura de pau des de fa bastant temps, una cultura ja pràcticament centenària, una cultura de pau que comença ja fa cent anys enrere i que aquí ha tingut una importància cabdal, sobretot en els moments d'insubmissió, en els quals van destacar casos com el del pioner Pepe Beúnza. També moviments de pau i desobediència civil, com els que feia la Crida; casos també com el que va mobilitzar aquest poble, el poble de Catalunya, l'any 86 votant contra l'OTAN –votant contra l'OTAN– igual que va fer Euskadi. A les eleccions del 26 de juny, si miren el mapa del resultat electoral i miren el mapa del resultat de les votacions de l'OTAN, veuran que hi ha dos països diferents respecte a Espanya, un és Euskadi i un és Catalunya. I això va passar l'any 86 i ha tornat a passar ara. I si s'ha presentat aquesta proposta, no només és per aquesta llarga tradició de cultura de la pau, sinó pel fet que hem tingut un estat a la contra. I un estat a la contra significa, també, un exèrcit a la contra. Un exèrcit que, en lloc de servir la ciutadania, l'ha reprimit sempre que n'ha tingut ocasió. Perquè aquí estem parlant de diferents bombardejos de la ciutat de Barcelona en els últims cent cinquanta anys. Estem parlant de l'afusellament del president Lluís Companys, estem parlant que l'any 37 va entrar aquest exèrcit amb el nom d'«Ejército de Ocupación. Per tant, aquest exèrcit no ha estat mai amic, ni de la ciutadania d'aquest país, ni de la seva llibertat, ni civil, ni individual, ni col·lectiva. I això significa no només... (alguns aplaudiments), no només, també d'aquest país..., no només d'aquest país, sinó també de l'any 34, quan va reprimir la vaga minera d'Astúries. Vilment. Vull dir que no és només contra Catalunya, sinó també contra qualsevol llibertat civil i social de la gent d'aquest país. Per tant, entenguin que amb aquest país la relació no ha estat molt positiva, entre l'exèrcit espanyol i Catalunya, al contrari que a països com Escòcia, que no ha tingut una tradició de repressió tan forta. Per això, entenc que aquesta proposta que avui presentem aquí, que aquesta proposta que se sotmetrà a votació, ha de ser el punt de partida per dissenyar nous models de seguretat, que trenqui el binomi tradicional entre Estat i exèrcit. Ara estem al segle XXI, hem de començar a dissenyar nous models de seguretat, que incloguin seguretat alimentària, seguretat digital, seguretat hídrica i qualsevol altre tipus de model que inclogui..., aquesta cosa que passi sempre per la cultura de les armes. Hem de començar a dissenyar nous models de cultura. A aquesta proposta, nosaltres ens hi sumarem. A les propostes transaccionades, també a la resta de punts. I també aprofitem per recordar que un dels punts que aquí es recorden ara el tema del traspàs, acordat pel Congrés espanyol –acordat pel Congrés espanyol– de traspassar tots els edificis militars en desús –en desús– per a ús civil a les administracions territorials. I això no ha passat, perquè si ha passat ha estat..., com ha passat amb els casos dels quarters de la Guàrdia Civil, en què s'ha hagut de pagar a preu d'or la compra d'aquests quarters de la Guàrdia Civil. I això passa al meu poble, l'Espluga de Francolí, o a qualsevol altre lloc on s'han intentat fer aquestes coses. Ens els han subhastat i els hem hagut de pagar a preu d'or. No ha estat pas una cessió d'Administració a Administració. I això convé. Per tant, que sàpiguen, aquí, l'exèrcit espanyol sempre és benvingut; això sí, que vingui desarmat i que vingui en plan turista. Que desfili pels nostres carrers a visitar els monuments, que se'n vagi als nostres parcs naturals a caminar, a veure ocells. I si convé, potser que se'n vagi a Collserola a caçar alguns senglars, que sembla que en sobren bastants. En això, sempre serà benvingut. I de la mateixa manera, el que sí que demanem és el fet que la pobra cabra de la legión, quan vinguin cap aquí, que la portin a una protectora d'animals, perquè la pobra, contra la seva voluntat, la fan desfilar en una cosa que estic segur que ni comparteix ni té ganes de compartir mai més. Tirarem endavant aquesta proposta i esperem que, a partir d'ara, aquesta república que volem fer, tingui una nova cultura de la pau, i que, com deia el company socialista Pedret, si això és una obsolescència, en aquest cas és una obsolescència programada per part d'aquesta proposta. I també, com comentava el company diputat de Ciutadans, efectivament, «Imagine there's no countries..., però, clar, en aquest cas, com que hem tingut un exèrcit que ha intentat eliminar aquest country, doncs, [[remor de veus]] nosaltres el que volem és precisament tenir un país amb una república que tingui la ciutadania al seu favor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Civit. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Senyora Serra, crec que vostè ja ho sap, el nostre grup votarà a favor de la proposta que ens porten avui. Hi votarem a favor, bàsicament, perquè coincidim amb la filosofia de fons que inspira la moció que ens presenta. La pau no és només l'absència de guerra; la pau és molt més que l'absència de guerra. La cultura de la pau representa tot una actitud política, de cooperació, de solidaritat, de prevenció de conflictes, que articulen tot un seguit d'actituds i polítiques públiques amb les quals la societat catalana està compromesa. Hi està compromesa a partir dels tractats i les disposicions internacionals que ha signat l'Estat espanyol i hi està compromesa a partir dels textos legals de la legalitat catalana, com la Llei de foment de la pau, de l'any 2003, i la Llei d'acció exterior, de l'any 2014. I deixi'm dir-li que hi han tres aspectes que també ens inspiren per donar suport a la seva moció. Primer, a l'Estat espanyol, hem de recordar que el patrimoni immobiliari de què disposa l'exèrcit va ser obtingut bàsicament en un període no democràtic. Quants regidors i quants alcaldes se les han tingut amb el Ministeri de Defensa per buscar i trobar casernes, polvorins, camps de tir o habitatges militars en desús que aquest ministeri volia negociar a preu d'or? Per tant, sí, el patrimoni de l'exèrcit és nostre, no de l'exèrcit, i quan entra en desús ha de retornar a l'ús social que es mereix. També, dir-li que la cultura de la pau és una política pública. Què vull dir amb això? Que igual que el respecte als drets humans o la aconfessionalitat de les institucions no són opcions, són principis democràtics imprescindibles, no podem triar si tenim o no una cultura de la pau. Tenim unes obligacions legals i també morals. I, per tant, la cultura de la pau ha de ser un principi que ha d'estar inspirat, que ha d'estar pressupostat i que ha d'estar dissenyat des de les institucions públiques. I, per exemple, hem de recordar que totes les institucions militars del nostre país estan obligades –que ara no passa– a complir la Llei de la memòria històrica a les seves instal·lacions. Això és també cultura de pau. I en el darrer terme, deixi'm dir-li que és cert: la indústria armamentista la podrem trobar en moltes ocasions darrere d'actituds que justifiquen alguns conflictes internacionals molt importants. A casa nostra no hem d'oblidar, com ens ho recorda el Centre d'Estudis per la Pau, que importants institucions financeres, com el BBVA o el Banc Santander, són un dels més importants inversors en la indústria armamentista. No està lluny, això; està també aquí, a casa nostra, i, per tant, vol dir que han de significar, també, actituds i propostes que hem de fer aquí, des del nostre Govern i des de les institucions catalanes. Gràcies pel text que han presentat, és molt adequat. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Nuet. A continuació, té la paraula la senyora Andrea Levy, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Muchas gracias, señora presidenta. Señores diputados, uno tiende a proteger, a defender aquello que quiere, aquello que le pertenece, ya sea su familia, su tribu, ya sea su casa o ya sea su patria, y cuando uno defiende aquello que quiere, yo creo que no está haciendo daño a nadie. Y lo más importante que hemos de defender todos los que estamos aquí, y todos los demócratas –ustedes lo compartirán conmigo, estoy absolutamente convencida de ello– es la libertad. Y para que exista la libertad de todos, es imprescindible que exista un equilibrio con la seguridad. Y esa seguridad, ¿quién decidimos que la defienda? ¿Los que piensan solo de una determinada manera o aquellos que deban de velar por el interés general? Y me explico. Porque, claro, ustedes aquí han venido a presentarnos una moción de la cultura de la paz. Sí, we love peace. Todos los que estamos aquí estamos a favor de la cultura de la paz, no me cabe ninguna duda. La pregunta es: cuando ustedes están en las barricadas de Can Vies, ¿están defendiendo la cultura de la paz? Cuando ustedes están en los desalojos violentos, ahí en Gràcia, ¿sus concejales del ayuntamiento están a favor de la cultura de la paz o están a favor de los suyos? Porque eso es la seguridad de todos, ¿no? Entonces, creo yo que me siento muchísimo más segura con los cuerpos de seguridad –que, por cierto, desde aquí mi reconocimiento a su gran labor– que no que me defienda algún concejal del Ayuntamiento de Barcelona de su propio grupo, que, sinceramente, creo que a gran parte de la sociedad nos da más miedo y más intranquilidad que no seguridad. Pero es que, aparte de esto –aparte de esto–, el señor de Esquerra Republicana, el diputado de Esquerra Republicana, yo creo que con los señores de Talarn de su grupo, de su alcalde, no debe hablar mucho, porque, vamos, nosotros escuchamos especialmente, y se lo dijo al Ministerio de Defensa –este que usted cree que siempre le atacan y que van contra usted, no sé qué escuadrón del ejército tiene en su casa–, pues, es que el alcalde de Talarn, de Esquerra Republicana, pedía que, por favor, se quedase ahí el cuartel militar, como también lo hacían en Tremp o Sant Climent [[alguns aplaudiments]] . Los suyos –los suyos–, fíjese; será que, a lo mejor, no son tan malos. ¿Y tan malo era el ejército cuando, por ejemplo, puso un generador de electricidad para que los vecinos del Carmel no se quedaran sin luz, no se quedarán sin poder alimentar su nevera? ¿Tan malo era el ejército en ese momento? ¿Estaba luchando en contra de los intereses de la sociedad catalana en ese momento? ¿Les estaba oprimiendo? ¿O les estaba dando un servicio de protección especializado? Y cuéntenme, cuando el ejército está en corredores…, en corredores de ayuda humanitaria, ¿está atentando contra los intereses o está defendiendo la paz? Me lo pregunto –me lo pregunto. Cuando está luchando contra la extinción de incendios, los cuerpos de élite, los especializados, ¿está oprimiendo a los ciudadanos de Cataluña o les está defendiendo, está garantizando su seguridad? Pregúntenselo también –pregúntenselo también. Y, por cierto, la seguridad es un bien intangible; en la pirámide de Maslow sabe que además está entre las prioridades que un individuo tiene y que se debe garantizar, y es un bien que hoy en día está altamente amenazado. Yo, sinceramente, prefiero –prefiero– que ante las amenazas terroristas nos defiendan nuestros cuerpos de seguridad del Estado y no los concejales de la CUP, que no sé qué grado de experiencia tienen para combatir contra el yihadismo, pero, vamos, que si van ustedes como van habitualmente en las barricadas, pues, no sé yo si están muy preparados. Y, dicho esto, tiene una cosa bastante divertida. Señora Serra, vostè sap el que és el world wide net, ¿no? El «internete, ¿eh? El internet. Pues, mire, si no se hubiese destinado dinero justamente a la investigación y al desarrollo, si no tuviéramos, por ejemplo, cuerpos de élite especializados como es el I+D militar, el internet no existiría. Así que menos demagogia y we love peace. [[Remor de veus.]]
Gràcies, senyora Levy. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Gabriela Serra.
Ja. Senyora Levy, lamento... [[Remor de veus.]] Ha marxat? És igual... Partit Popular de Catalunya, sort que només tinc dos minuts i no els podré dedicar tot el temps que voldria. Dit això; primer, vull agrair al presència dels companys i la companya que hi han allà, que són del Centre d'Estudis per la Pau Josep Maria Delàs i que són de la campanya «Desmilitaritzem l'educació i que us recomano... –m'he equivocat?, ah!–, i que us recomano que llegiu i que entreu a les seves pàgines web. Però, bé, anant per bandes, perquè s'han dit moltes coses. Primer, agrair –que no ho he dit abans, ja sabeu que sóc «novata–, Pedret, Ferran Pedret, gràcies per la paciència que heu tingut. També Sergio perquè també hem pogut xerrar i no has dit que havies fet una esmena però, bé, no l'hem acceptat però l'havies fet. I als companys de Junts pel Sí perquè hem pogut transaccionar i fer coses. Sergio, el que no pot ser és que tinguem una mirada unilateral del que és l'exèrcit, això és el que no pot ser, perquè si tu dius..., potser perquè ets molt jove –no ho sé, potser acabo de dir un disbarat–, però, és clar, si tu em dius que per tu l'exèrcit és el que fa ajuda humanitària a..., on has dit?, que fa ajuda humanitària on sigui o, com deia la senyora Levy, el que posa l'electricitat al Carmel, tal..., aquest exèrcit de doble ús no és un exèrcit. L'exèrcit de veritat és aquell que és el braç armat d'un estat, i l'exèrcit de veritat és aquell que compleix les ordres d'un poder establert, d'un poder polític, d'un poder econòmic, d'un poder, fins i tot, cultural, perquè els estats solen tenir cultura de violència i solen ser jeràrquics, solen ser, per tant, patriarcals i solen ser, per tant, explotadors i opressors, en general. Per això hem de construir una república diferent. Dit això, ningú està en desacord que hi hagin cossos experts a salvar gent, a apagar focs –tenim els bombers–, a apagar incendis –tenim la guàrdia forestal, que ho fa meravellosament bé–, a atendre víctimes d'accidents –tenim un servei sanitari que, malgrat les retallades, funciona–, etcètera. Jo no, jo veig un altre exèrcit, potser per l'edat, però jo veig l'exèrcit que va destruir Iraq, que va ajudar a destruir Iraq, veig l'exèrcit que va ajudar a destruir Afganistan, veig l'exèrcit que està parant i fent parades, cada cop, i que ha intervingut als Balcans. Veig l'exèrcit..., quan vostè deia: «L'exèrcit està per complir les normes democràtiques, jo vaig partir l'exèrcit que s'havia saltat totes les normes democràtiques, no només a Catalunya, sinó al conjunt de l'Estat espanyol. Jo conec aquell exèrcit, que és l'exèrcit que hi ha ara –és l'exèrcit que hi ha ara–, mai han demanat perdó, mai s'han penedit i mai han tornat enrere. I molta de la gent que va estar llavors, encara continua. Per tant, veiem exèrcits diferents –veiem exèrcits diferents. Jo vull el doble ús, però vull el doble ús...
Senyora Serra, em sap greu, però s'ha passat el temps.
...–perdó, sí– vull el doble ús civil, no vull l'ús militar. No puc dir més coses però, ho sento, és que no em dóna mai temps..., dieu masses coses importants. [[Veus de fons.]] Què? No, això ja ho fa el Delàs –això ja ho fa el Delàs–, ho poden fer. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Serra. Molt bé. Sí, estem cridant a votació. [[Sergio Sanz Jiménez demana per parlar.]] Senyor Sanz, sí?
Per defensar la imatge dels catalans que estan a l'exèrcit respecte a unes declaracions que ha fet el diputat Ferran Civit.
Per al·lusions.
Per al·lusions o com sigui. [[L'orador riu.]]
És que «pel que sigui no el tenim, senyor Sanz.
Mentre arriba la gent, eh?
Per al·lusions.
Miri, senyor Civit, l'exèrcit està ple de catalans, ahir i avui, i és una falta de respecte per a tot l'exèrcit i especialment per als catalans que són militars que digui que treballen per destruir Catalunya. Li demano que rectifiqui, si us plau. [[Aplaudiments.]] I respecte al que ha dit la Gabriela Serra; li ho he de dir: Jo, quan veig Iraq, no veig els militars, veig la foto de les Açores, per exemple. Però també lamento molt que no hagi explicat què fa una apologia d'un grup terrorista que es diu «Exèrcit Popular Català a la web del seu partit. Ho sento. [[Aplaudiments.]] [[Ferran Civit i Martí demana per parlar.]]
Senyor Civit.
Per al·lusions i contradiccions. Per tema de contradiccions, l'alcalde de Talarn ja no és d'Esquerra, per una banda. I, segona cosa, en aquest cas, jo el que he fet és un repàs històric del que ha estat l'exèrcit espanyol a Catalunya. [[Albano Dante Fachin Pozzi demana per parlar.]]
Senyor Albano Dante.
Per contradiccions històriques.
Aquesta és nova. [[Rialles.]]
No, no, ho dic per allò de la foto de les Açores. La foto de les Açores, sí, per cert, l'informe Chilcot ha demostrat la farsa que ha estat això. Segon –i aquesta és la contradicció històrica–, l'exèrcit espanyol va estar en Iraq, si mal no ho recordo. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]]
Senyor Pedret, ja el veig –ja el veig.
Disculpi, no la sentia. Per demanar votació separada i també una d'ordre. La votació separada és demanar-li la votació separada del punt primer i, d'altra banda, els punts cinquè i sisè, que per part nostra poden anar junts. I la d'ordre, senyora presidenta, amb tot el respecte, però ja s'ha produït dues vegades en la sessió d'aquesta tarda que han intervingut persones que no havien participat del debat previ, i jo crec que faríem malament de deixar això com a precedent. A més, en un dels casos, s'ha fet en un moment que tampoc és l'acostumat, abans que acabessin de parlar la resta de portaveus. Ho dic perquè, si no, si es considera que després de cada moció s'obre un torn general, doncs, probablement, tots tindríem alguna cosa a dir. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
D'acord –d'acord–, senyor Pedret. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Per demanar votació separada dels punts 1 i 6, que es poden votar junts.
Sí; és bastant complicat, perquè si votem junts el 5 i el 6 no podem votar l'1 i el 6. Per tant, potser que votem 1, 5 i 6 i la resta de la moció, si els sembla. [[Remor de veus.]] Els sembla? [[Pausa.]] Començarem votant 1, 5 i 6, i després la resta de la moció, no? [[Veus de fons.]] D'acord? [[Pausa i remor de veus.]] Sí, ja, ja...: 1, 5 i 6, i la resta de la moció. Per tant, comencem... [[Veus de fons.]] Un moment. [[Pausa.]] Anem a votar el punt número 1. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 95 vots a favor, 10 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 80 vots a favor, 35 en contra i 15 abstencions. I, a continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 80 vots a favor, 10 en contra i 40 abstencions. I, a continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 80 vots a favor, 50 en contra i cap abstenció. [[Alguns aplaudiments.]] S'aixeca la sessió.