Vi er komne så langt at interpellanten får ein kort merknad, avgrensa til 3 minutt, til statsråden sitt hovudinnlegg.
Jeg har lyst til å takke statsråden veldig mye for dette svaret. Jeg syntes det var et meget godt svar, og jeg er svært tilfreds. Jeg visste for så vidt på forhånd at statsråden hadde et positivt og konstruktivt svar – jeg har lest pressemeldingen, som kom for noen dager siden. Jeg har lyst til å dvele litt ved Sosial- og helsedirektoratets anbefalinger. Jeg tror – jeg har lyst til å presisere det – at det var klokt å få denne typen anbefalinger. Rapporten direktoratet har kommet med, er faktisk ganske god, også i den grad den påpeker mangler og problemstillinger som må utforskes videre, samt kommer med en del helt klare anbefalinger som jeg opplever at statsråden langt på vei vil følge opp – om ikke alle, og det kan det sikkert være grunner for. Så til et av forslagene, nemlig kompetansenettverket. Det tror jeg er klokt at statsråden har havnet på at hun vil etablere. Kanskje noe av det viktigste med dette kompetansenettverket, slik jeg ser det, er den rollen som også brukerorganisasjonene skal få. I tillegg tror jeg at ledelsen av dette kompetansenettverket blir veldig viktig. For hvis man skal trekke inn ulike fagmiljøer, som man jo må gjøre, må det være et nettverk der man våger og tør og kan ha det høyt under taket, komme med ulike utspill. Så må man i et slikt nettverk, når det er så stor faglig uenighet i miljøene, kanskje i enda større grad lytte til pasientene, til de ulike gruppene pasienter, vil jeg si, for det er noen som helt klart trenger helt spesifikke tiltak fordi de er meget alvorlig syke, mens andre pasienter kanskje er i en annen fase av sykdommen. Dette må man ta høyde for. Så må man også ta høyde for at det faktisk finnes en del utenlandsk kompetanse med kliniske funn som man også i Norge må kunne gå inn i. Jeg sier «også i Norge», det kan jo hende at det finnes – det gjør det helt sikkert – både leger og kompetansepersonale som kan mye mer enn meg om dette. Men man må også ta slike hensyn. Så å være ydmyk når man går inn i dette, tror jeg er klokt. Men igjen, vi er nødt til å lytte til pasienten. Så er jeg glad for at statsråden helt klart også sa i sitt innlegg at vi skal gå inn i de internasjonale miljøene og se hvor langt de er kommet. Kan statsråden, når hun nevner dette med å tilrettelegge for behandlingstilbud i budsjettsammenheng, tenke seg at vi allerede i revidert nasjonalbudsjett vil se noen midler til dette?
La meg først få takke for gode ord, og dem vil jeg gjerne rette tilbake også, for jeg mener det er veldig viktig at det er et bredt engasjement overfor denne pasientgruppa, som ikke i stor nok grad har vært sett eller hørt, og ikke i stor nok grad har vært tatt på alvor fram til nå. Så dette er jeg veldig glad for, og ikke minst for ME-foreningas initiativ og samarbeidet med dem, som jeg setter stor pris på. Når det gjelder spørsmålet om kompetansenettverket, som jeg har veldig stor tro på, er jeg enig i at vi kan ikke ha noen forutinntatte holdninger. Det må være høyt under taket – en kan gjerne bruke det uttrykket. Jeg er helt enig i at ledelsen selvfølgelig blir viktig, men her skal det jo samarbeides mellom ulike miljøer, hovedsetet i Oslo og Bergen, og så med miljøer rundt om i landet. Ikke minst må vi på en ordentlig måte greie å trekke brukerorganisasjonene og brukerperspektivet inn i det på alvor. Når det så gjelder budsjettspørsmål, vet representanten Dåvøy at jeg ikke kan si noe om når eller hvor. Men det jeg kan si, er at vi kommer også til å ta hensyn til dette i budsjettet i tida framover, og særlig knyttet til det jeg nå snakker om, for å få bygd opp et helt nødvendig kompetansenettverk, for på den måten å komme et skritt videre, forhåpentligvis. Samtidig har vi selvfølgelig store forventninger til det forskningsarbeidet som er på gang, som vi håper skal kunne gi oss et gjennombrudd i å finne ut mer om årsaken, og imens skal vi selvfølgelig også i større grad nyttiggjøre oss den utenlandske kompetansen og forskninga som skjer utenlands. Så kan jeg bare forsikre om at jeg skal være veldig oppmerksom på, og gi beskjed til dem jeg har ansvar for i vår utmerkede helsesektor, at når det gjelder behandlingstilbud og måten en del mennesker beretter om at de har blitt møtt på, så skal vi ikke ha det slik. Det skal jeg også ta med meg tilbake. Jeg tror det viktigste også med denne debatten er at vi får heist en veldig viktig sak høyt på dagsordenen, at vi i fellesskap kan få gjort noe med det, at vi har en plan, og at det forhåpentligvis vil hjelpe dem det gjelder, som i altfor lang tid etter min mening verken har blitt sett eller hørt.
På God morgen Norge i dag var det et ganske sterkt møte mellom statsråd Sylvia Brustad, leder i ME-foreningen Ellen V. Piro, og Line Kromvoll, som var sterkt rammet av ME. Line var kjempetøff som stilte opp på TV. Hun gav oss et godt innblikk i hva ME innebærer, bl.a. ved å gi uttrykk for hva denne TV-opptredenen ville koste henne av krefter. Hun gav oss et ansikt, sammen med lederen av foreningen, for å få oss til å forstå mer av denne sykdommen, og gav et sterkt bidrag til hjelp og håp for alle som er rammet av ME. ME rammer barn og ungdom, menn og kvinner. Jeg vet ikke om det er tilfeldig at alle dem jeg har møtt med ME, er kvinner, og om de i virkeligheten er i flertall. Det skal vi nok finne ut av. Om kvinner er i flertall, håper jeg ikke det er årsaken til at dette ikke er satt på dagsordenen før, og at så mange gir uttrykk for at de har følt seg mistrodd både i helsevesen og av mennesker rundt dem, slik vi har hørt historier om når det gjelder andre typiske kvinnesykdommer. Det er tydeliggjort gjennom denne debatten at vi ikke kan nok om denne sykdommen. Derfor skal det gjøres en rekke tiltak, slik statsråden har tatt for seg – fra forskning til tiltak direkte rettet mot pasientene og deres pårørende der de bor. Det er bra. Jeg tror vi må akseptere at helsevesenet ikke kan alt om alle sykdommer, og at vi faktisk trenger mer forskning og ressurser. Vi må akseptere at det av og til er faglig uenighet, at det er vanskelig å stille diagnoser. Men det vi derimot ikke kan akseptere, er at pasienter ikke blir møtt med respekt, slik statsråden også har uttrykt det. Vi kan ikke akseptere at folk ikke blir trodd, ikke blir tatt på alvor. Det å ikke bli tatt på alvor forverrer sjølsagt enhver sykdom og gir pasienten en ekstra belastning. Det som kom fram på tv i dag morges, var også det med å ikke bli trodd, ikke bli tatt på alvor. Som det ble uttrykt, førte det til at mange pasienter rett og slett fikk legeskrekk. Det skal vi jo ikke forundre oss over, hvis de har møtt helsevesenet på den måten som mange har meldt tilbake til oss om. Men det er jo veldig alvorlig. Interpellanten har reist en viktig debatt. Statsråden har virkelig strekt ut en hand til denne pasientgruppa nå. Jeg føler meg veldig trygg på at dette skal bli fulgt opp sammen med dem det gjelder. De sykeste, barna, de unge, skal prioriteres. Det er jeg veldig glad for.
Til liks med interpellanten har eg også fått ei rekkje meldingar frå ME-pasientar. Dei meldingane har gjort eit veldig sterkt inntrykk. For det første er eg veldig overraska over kor stor denne gruppa er. Det har kome meldingar frå veldig mange hald, frå begge kjønn. No er det jo sagt at det er rundt rekna 10 000 på landsbasis. Enkelte hevdar også at det er ekstra stor representasjon av denne sjukdomen i Bergensområdet. No ønskjer ikkje eg å gå inn på spekulasjonar om kva som kan vere grunnen til det, og eg ønskjer heller ikkje å gå inn på symptoma, som representanten Dåvøy tok veldig grundig og godt for seg, men eg ønskjer å slå fast at inntrykket mitt er at dette er noko av det verste ein kan bli ramma av i dag. Dette er ofte ressurssterke personar. Det er ofte unge personar, og det er ofte veldig aktive personar, som blir slått ut over natta. Frå å vere ein ressurssterk person blir ein pleiepasient på veldig kort tid, er avhengig av støtte og hjelp til det meste og vil også få store belastningar på grunn av inntrykk utanfrå, som lys, støy osv. Det tilbodet som denne gruppa har fått til no, har ikkje vore godt nok. Det har vore utilfredsstillande på veldig mange område. Det kjem av to ting. Det kjem av mangel på kompetanse, slik ein har teke opp og presisert her. Det er veldig lite kompetanse på dette området. Derfor er det pasientar som har denne diagnosen, som har fått heilt gal oppfølging, og som dermed har fått ein forverra situasjon. Det andre som det har skorta på, er kapasiteten. Det har ikkje vore nok kapasitet. Det har ikkje vore sett av nok midlar. Denne diagnosen og denne gruppa har ikkje blitt tekne tilstrekkeleg på alvor i det heile teke. Eg har eit eksempel som eg tenkte eg skulle nemne. Det er ei jente på 16 år, som blei ME-ramma. Det gjekk tre år med hard kamp frå familien før ho i det heile teke greidde å få ein diagnose som slo fast at ho var ME-ramma. Det er klart at det gjer det veldig vanskeleg. Grunnen til dette var at på Haukeland sjukehus er det ein lege som er ansvarleg, og han hadde så stor pågang at han rett og slett måtte innføre inntaksstopp. Han hadde ikkje kapasitet til å ta imot fleire av dei som hadde desse symptoma. Det er sjølvsagt heilt uhaldbart, det er heilt uakseptabelt. Derfor er eg veldig glad for at statsråden lover å ta tak i dette på ein seriøs måte, og ein må styrkje kunnskapen omkring dette, også forskinga. Så er det også viktig at det blir sett av meir midlar, slik at denne gruppa kan få ei tilstrekkeleg og akseptabel oppfølging, noko veldig mange ikkje har fått i den tida som har gått til no. Så eg ønskjer at det blir sett skikkeleg søkjelys på dette så fort som mogleg. Det er òg veldig positivt at representanten Dåvøy fremjer dette som ein interpellasjon, slik at vi får diskutert og kasta lys over saka. For dette dreier seg om ei gruppe som ikkje har blitt sett tilstrekkeleg, ikkje har blitt teke tilstrekkeleg på alvor, og det må vi gjere noko med. No håper eg at orda frå statsråden blir gjorde til handling, slik at vi kan få retta opp den uhaldbare situasjonen denne gruppa har blitt utsett for, slik at dei kan få ei behandling, eit tilbod og ei oppfølging som vi kan vedkjenne oss.
Jeg skal ikke si så veldig mye. Men først har jeg lyst til å si at jeg syns det er veldig bra at representanten Dåvøy har vært så aktiv på dette området og trukket fram en pasientgruppe som både har vært oversett lenge, og som ikke har den statusen som de burde ha i norsk helsevesen, og at helseministeren har vært så raskt på banen etter at anbefalingene fra Sosial- og helsedirektoratet kom, og sagt at dette ønsker hun å ta tak i. Når man møter mennesker som er i en slik situasjon, møter dem ansikt til ansikt og hører hva de har å si, gjør det et veldig sterkt inntrykk. Da blir jo det noe annet enn om en bare ser på en statistikk, f.eks. Jeg syns det er veldig viktig at vi ivaretar brukerperspektivet i alt det arbeidet som vi gjør, og noe av det som er viktig for oss framover, er at vi legger et trykk på at brukerorganisasjoner og pårørende skal få større innflytelse i helsevesenet og generelt, egentlig, i velferdsstaten. Vi hadde en veldig fin interpellasjonsdebatt her for noen uker siden som dreide seg om selvhjelp, som har noen av de samme elementene i seg, nemlig at vi må være pådrivere for en demokratisering, et nedenifraperspektiv hvor man ikke setter seg på sin høye hest og beskytter seg sjøl og sine egne interesser. Det handler også om demokratisering i den forstand at man synliggjør grupper som ellers ikke har en høy status. Det kan f.eks. være dem med spesielle kvinnesykdommer, som Gunn Olsen var inne på, eller det kan handle om barn eller grupper som stiller svakt fordi de ikke har status tradisjonelt sett innen medisinen. Så er det noen utfordringer også i forhold til tverrfaglighet, og det er noe vi er nødt til å jobbe videre med, også på grunn av at finansieringssystemet ikke alltid understøtter det. Jeg besøkte Horten kommune for en tid tilbake, hvor de har en avdeling for lindrende behandling på sykehjemmet, men de legger også vekt på rehabilitering. Det er særlig kreft som er i fokus der, men de hadde også bl.a. ME-pasienter. Det er klart at det gjør et enormt inntrykk når man hører om mennesker som ikke orker lys, som ikke orker å bli tatt på, som ikke orker å ha barna sine til stede. Jeg tenker at det ligger en fryktelig stor utfordring også i det å ivareta de pårørende, og særlig når de har barn. Det er jo en kjempekrise som hele familier kommer opp i. Dette berører jo ikke bare den syke personen, men hele nettverket. Der syns jeg at de tendensene vi nå ser i helsevesenet til å bli mer opptatt av bemektigelse, av det å bli sjef i sitt eget liv, ikke bare fokusere på sykdom, men også på mestring, i et samarbeid med brukerorganisasjonene, er noe som vi må støtte opp om og få fortgang i. Jeg ser det som kanskje en liten revolusjon i norsk helsevesen og norsk velferdsstat framover. Så jeg vil gi honnør til helseministeren og til brukerorganisasjoner, pårørende, folk som har stått fram, og som har tatt kontakt, folk som nekter å gi seg, til tross for at mange er blitt møtt med arroganse og har følt seg oversett. Det er sånn sett veldig viktig at vi har denne debatten.
Det er i dag en veldig viktig debatt som reises. Det er bra at dette settes på sakskartet. Sånn sett vil jeg takke interpellanten for initiativet til debatten i dag. Dette er et tema som flere av oss har vært opptatt av. For min del har jeg tidligere hatt spørsmål til statsråden om det. I dag får vi imidlertid en mye dypere og breiere debatt om dette alvorlige og vanskelige sjukdomsbildet. Jeg vil takke statsråden for stort engasjement og åpenhet i denne saken. Den nye rapporten fra Sosial- og helsedirektoratet gir jo flere faglige anbefalinger om ME. Som statsråden sa, framholdes det i rapporten at det er behov for tiltak på tre områder i helsetjenesten: kompetanseutvikling og forskninginformasjon, undervisning og brukermedvirkning ogtilrettelegging av behandlingstilbudet i kommunene og spesialisthelsetjenesten Det høres veldig riktig ut. Det trengs mer kunnskap og mer forståelse på alle hold. Sjukdommen er vanskelig fordi sjukdomsbildet er så sammensatt. Jeg har fått tilgang til ei samling pasienthistorier samla av professor Sidsel Kreyberg ved Universitetet i Oslo. Hun skriver sjøl i forordet: «Jeg håper de blir lest med andakt.» Historiene er ulike, de varierer fra barn til godt voksne folk, fra folk som kan fungere litt i perioder, til andre som er fullstendig pleiepasienter, og som f.eks. er helt avhengig av å få mat gjennom sonde. Her kunne det fortelles lange og tragiske historier. Det skal jeg ikke gjøre. Det er verdt å merke seg alle fellestrekka i disse eksemplene, og det er forholdet til helse- og trygdevesenet. Fortvilelsen over møtet med helsevesenet er en gjenganger. Det går igjen i disse historiene at en ikke blir tatt på alvor, og at det stilles feil diagnose – hvis det stilles noen diagnose. Litt mer om dette med feil diagnose: Mange pasienter blir tatt for å ha en psykisk lidelse og får behandling deretter. Man skal sjølsagt ikke undervurdere psykiske lidelser, men det føles nedverdigende å bli behandla for lidelser en faktisk ikke har. Jeg mener dette underbygger det statsråden sa i hovedinnlegget sitt, om at undersøkelser har vist at mange ME-pasienter har følt seg mistrudd i møte med helsetjenesten. Det må vi få en stopper for. Jeg føler at vi har et spesielt ansvar for de sjukeste. Pårørende føler at det ikke finnes noe godt tilbud til dem. Det samme viser for så vidt en rapport fra Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten. Den viser at mange av de behandlingsformer som brukes i dag, ikke har dokumentert effekt. Den viser òg at det mangler studier av de sjukeste pasientene. Det er riktig som det er nevnt tidligere, at det kan hentes mye kunnskap fra ME-foreningen og deres nettside. Det er bl.a. utarbeidet tolv grunnregler ved ME-sjukdommen. De viser hvor tung denne sjukdommen kan være, og hva vi som pårørende, venner eller de i helsevesenet, for den del, kan gjøre. Vi kan godt kalle det en ABC-bok når det gjelder vår oppførsel i forhold til ME-pasienter. Jeg er kjent med at pasienter blir kasteballer mellom første- og annenlinjehelsetjenesten. Det er utilfredsstillende både for det lokale helsevesen, for pasienten og for de pårørende. De dårligste pasientene må få egne avdelinger som er stille og rolige og tilpassa de spesielle behov som disse har. Både sjukehus og vanlige sjukehjem er uegna. Det har to årsaker: Det er for mye støy og på nåværende tidspunkt stort sett for liten kunnskap om sjukdommen. Det er flere ganger i dag blitt henvist til den nye rapporten fra Sosial- og helsedirektoratet. Innsatsområdene som er spesielt vektlagt, er veldig viktige. Samtidig skal en være klar over at det er ulike synspunkter på denne rapporten. Det har kommet kritiske røster som f.eks. hevder at denne rapporten er prega av et mislykka forsøk på å balansere mellom en somatisk og en psykosomatisk tilnærming, alle slike forsøk er mislykka, osv. Jeg skal ikke ta stilling til om dette er riktig eller galt, men det det egentlig forteller, er at vi har kommet kort i Norge. Det har vært for lite forskning, og vi har ikke vært flinke nok til å benytte oss av internasjonale forskningsresultater. Det har vært for lite diskusjon om metoder. Synspunktene må videreutvikles, og helsevesenet må oppdateres og ta et helhetlig ansvar for disse alvorlig sjuke pasientene.
Først en takk til interpellanten Laila Dåvøy for å ta opp en viktig sak – fordi den gjelder enkeltmennesker. Det gjør inntrykk å lese om eller snakke med personer og familier som er rammet av ME, eller kronisk utmattelsessyndrom. Den 18 år gamle gutten i Sogn og Fjordane er sengeliggende i et mørkt rom, orker mange dager ikke å snakke og tåler ikke støy. Han er fratatt alt det en 18 år gammel gutt skal gjøre. Han klarer heller ikke sitte oppreist på dårlige dager. Hele familien hans er preget av hans sykdom – ja, det er som de sier: Det er som å leve på vent. For hvordan blir framtiden? Han får nå behandling på en psykiatrisk avdeling, for det var best egnet i dag. Når 9 000 til oppimot 18 000 mennesker kan ha denne sykdommen i Norge i dag, og deriblant 300 barn, som statsråden nevnte, er det veldig nødvendig at vi ser på enkeltmenneskene bak denne diagnosen. Pasienter med ME-symptomer sier at det verste er, som mange her har sagt, ikke å bli tatt på alvor av helsesektoren. Som helsearbeider kjenner jeg det langt inn i hjerteroten. Det ikke å bli trodd når man forteller sin historie, er vel noe av det verste et menneske kan oppleve. For sykdommen har mange ulike funksjonsgrader. Mange blir faktisk lettet over å få en diagnose, en sykdom som har en sammensatt og til nå dels ukjent årsakssammenheng. Undervisning og aksept blant helsepersonell, spesielt på nevrologiske avdelinger, som mange av disse pasientene kommer til, må være ett av mange tiltak som straks kan iverksettes. Det har også statsråden nevnt. Så er jeg enig i at disse ulike behandlingstilbudene må gis i forhold til den enkeltes behov – vi har hørt at det er mange ulike skjebner – med oppfølging, med medikamenter, kognitiv terapi, osv. Målet må være å gi den enkelte ME-pasient en langt bedre livskvalitet enn de har i dag. Jeg vet at Haukeland sykehus i Bergen har en spisskompetanse på ME. Det bør ikke herske noen tvil om at heller ikke vi i Venstre vil spare noe på forskning når det gjelder ME. Det er viktig å satse på forskning i norske medisinske miljøer, i samarbeid med den internasjonale forskningen. Vi må i 2007 kunne finne denne årsakssammenhengen og kvalitativt gi gode behandlingstilbud til pasienter med ME. En reell brukermedvirkning er viktig. Vi må lytte til pasientenes egne historier. Den reelle brukermedvirkningen må tas på alvor, likeledes en individuell plan, som helseministeren også nevnte. Et kunnskapssenter er nødvendig for å gi denne pasientgruppen den status den fortjener. Sykehusenes lærings- og mestringssentre må her få en sentral rolle. Jeg vet at i Stortingets spørretime i februar sa helseminister Sylvia Brustad klart fra om at denne pasientgruppen skal ha et skikkelig behandlings- og omsorgstilbud i alle de regionale helseforetakene. Jeg imøteser de positive tiltak som helseministeren har listet opp i dag, og jeg støtter virkelig tiltaket med dette kompetansenettverket, som jeg tror er en veldig viktig begynnelse. Jeg tror det er mange av oss som kommer til å følge opp denne saken, fordi vi ser at her er det enkeltmennesker som ikke har fått den riktige status for sin sykdom. Å leve på vent er veldig tøft for en 18-åring og hans familie.
Jeg vil berømme Laila Dåvøy for å ha tatt opp denne interpellasjonen og også gi honnør til Sylvia Brustad som har satt i verk en del ting, som vi håper kan gjøre at denne pasientgruppen kan få bedre forhold. Dette er ikke noen ny sykdom. Etter alle disse årene som vi har hatt et helsevesen, er det jo litt til ettertanke at det har tatt så mange år før en pasientgruppe er blitt tatt på alvor. Forskningen på denne sykdommen kom først skikkelig i gang på 1980-tallet, men fremdeles er det en lite påaktet tilstand, og kunnskapen om ME i helsevesenet er jo fremdeles minimal. Det finnes så å si ikke noe eget tilbud, annet enn de få spesialistene som diagnostiserer sykdommen. Det at sykdommen noen ganger utløses gradvis og andre ganger kommer akutt i forhold til infeksjoner, forgiftninger, vaksiner, operasjoner, skader og andre store fysiske og psykiske belastninger, og ofte som følge av en kombinasjon av dette, gjør det selvfølgelig vanskelig. Det er ikke tvil om at dette har vært en vanskelig sykdom å diagnostisere – og er det fremdeles – diagnose stilles vel ved å utelukke andre sykdommer. Det er jo også et av problemene – at man ikke får stilt en diagnose tidlig. Årsakene til lidelsen er, etter hva jeg kan forstå, veldig sammensatte, og hovedproblemet er at man ikke får stilt en tidlig diagnose. Det å ha en sykdom over veldig lang tid og ikke kunne få behandling gjør at man blir enda sykere. Det å ha en invalidiserende sykdom, som man ikke får noen behandling for, er selvfølgelig dypt deprimerende. Det gir en smertefull følelse. Selv om sykdommen helt klart ikke er noen form for klinisk depresjon, som den mange ganger er blitt misforstått som, er det en del som får depresjoner som følge av ikke å få hjelp i helsevesenet. Forskningen er viktig. Alle sykdommer kan ikke fjernes raskt ved hjelp av et legemiddel. Denne sykdommen er kanskje av en slik art at man ikke kan få tak i et hjelpemiddel som kan løse problemet. Pasienter responderer forskjellig på forskjellige typer behandling. For noen virker det ene, andre må ha en helt annen type behandling. Det kompetansenettverket som nå nedsettes, håper jeg vil være åpne for både tradisjonelle og utradisjonelle behandlingsformer, og at de vil se på det som har gitt gode resultater i utlandet. Ett av problemene til dem som prøver å få en behandlingsform som enkelte føler hjelper, er at de må betale moms på disse tjenestene, hvis de ikke blir gitt gjennom det ordinære helseapparatet. Det er jo en ekstra økonomisk belastning, ikke bare å måtte betale for helsetjenesten selv, men at det også skal momsbelegges. Så jeg håper også at det blir sett litt nærmere på det med momsfritak, og også på det med å ta inn alternative behandlingsformer i forsøk som skal gjøres. Jeg synes derfor det er viktig at denne saken blir fulgt opp videre, så vi ikke glemmer pasientgruppen, og at vi ser at det skjer noe positivt raskt, for nå har de hatt et dårlig tilbud altfor lenge.
Jeg vil gjerne få lov å takke alle som har deltatt i debatten. Det har vært stor enighet om behovet, og om at vi nå har satt i gang noe stort, også fra denne sal. Jeg vil ikke minst takke statsråden for at hun allerede er i gang. Det jeg også er veldig glad for, er at statsråden har signalisert at hun vil ta kontakt med sin kollega, arbeids- og inkluderingsministeren, når det gjelder trygderettigheter, slik at man også kan få ordnet opp i dette problemet. Jeg har lyst til å avslutte med å si at jeg tror at vi på litt sikt vil trenge et eget kompetansesenter, altså et ME-senter. Det kan hende at det etter hvert kan kombineres med dette nettverket som vi får, men det er slikt som man kan komme tilbake til. Men det har jo vist seg i andre sammenhenger at for pasienter og personell kan det å ha ett sted å ta kontakt, være klokt. Men som sagt: Det er mulig at det kan kombineres med nettverket. Så til dette med de aller, aller sykeste pasientene. Statsråden var inne på å utprøve pleie- og omsorgstilbud for de aller sykeste. Det jeg egentlig har lyst til å utfordre statsråden på, er noe som jeg har fått en del henvendelser om, nemlig behovet til noen av de sykeste. I stedet for å bli besøkt av ambulante team, som sikkert er veldig bra for noen, kan det kanskje tenkes – ikke minst i en diagnostiseringsfase, som bør være relativt tidlig – at man bør opprette noen egne sengeplasser, avdelinger, på sykehus. Jeg tenker ikke minst på mulige avdelinger med tverrfaglig personell, der man har skjerming, ro, der man også kan møte andre i samme situasjon, som jo er utrolig viktig, og der man også kan gjøre systematiske behandlingsforsøk, ta kliniske undersøkelser og starte en del forskning. Jeg tror faktisk det ville vært viktig å få det på plass så fort som mulig, for disse pasientene er der nå. De ligger hjemme – mange av dem alene. Hvorfor ikke sette av noen senger på sykehus, gjerne i hver region, slik at man kunne få tatt en offensiv – fått inn disse nå, og fått inn dem som er i ferd med å bli syke, eller som ikke har fått diagnose – gjøre et skikkelig arbeid, i tillegg til å ha ambulante team og oppsøkende virksomhet, som jeg også tror er viktig. Jeg håper at de ambulante teamene også vil bestå av fagfolk med klinisk kompetanse, for det blir jo også viktig. Pasientene må bli trodd, hvilket vi er helt enige om. Det må være en individuell tilnærming. Pasienten vet selv hvor tålegrensen er når det gjelder ulike behandlingstyper.
Jeg vil gjerne slutte meg til at jeg synes det har vært en veldig god debatt, og det lover godt for å få til noe i framtida – ikke bare i framtida, men herfra og framover, for å uttrykke meg veldig klart i forhold til det. Jeg føler også at det har vært veldig bred tilslutning til de forslagene som jeg har skissert for hvilken vei vi bør gå videre, og det er jeg også veldig glad for. Jeg skal ikke gi meg inn på å spekulere i hvorfor ikke dette har vært løftet fram tidligere. Noe kan jo selvfølgelig henge sammen med at en ikke har hatt kunnskap nok. Men det som dreier seg om at en ikke er blitt møtt på en skikkelig måte av helsevesenet, er ikke akseptabelt, og etter min mening burde det ha vært grepet fatt i tidligere. Det vi kan konstatere, er at fire av fem i denne pasientgruppa er kvinner. Jeg spekulerer ikke noe mer i det. Men i hvert fall er det på tide nå at denne gruppa får et løft, og at vi gjør det som det virker som det er bred enighet om å gjøre, herfra og framover – det være seg å bli møtt på en skikkelig måte, at vi nå prioriterer aller mest de sjukeste og barna, slik flere har vært inne på, brukerperspektivet, pårørende i vid forstand, men særlig når det er barn inne i bildet, og det som også sies her om tverrfaglighet. Jeg er veldig for det, og jeg mener også at finansieringssystemet må gås igjennom slik at det ikke ligger noe hinder der for gode faglige løsninger for å gjøre mer overfor denne gruppa. Så vet jeg ikke om representanten Inger S. Enger kanskje uttalte seg om rapporten fra Kunnskapssenteret, og ikke om den fra Sosial- og helsedirektoratet, men det spiller egentlig ikke så stor rolle. Jeg mener i hvert fall at den rapporten vi har fått på bordet fra Sosial- og helsedirektoratet, som er den jeg har vist til i mitt innlegg, er et veldig godt grunnlag for å handle nå, og det opplever jeg at det er veldig bred enighet om, heldigvis. Så har jeg lyst til å si noen få ord om individuell plan, for det gjelder jo selvfølgelig også for denne gruppa. Det er veldig viktig at det blir brukt, hvis de selv ønsker det. Og da er det sånn at en har krav på å få en som blir utnevnt i tjenesten til å følge opp, slik at en får det tilbudet som er nødvendig ut fra den kunnskapen en har pr. i dag. Vi starter med kompetansenettverket, og jeg har som sagt stor tro på det. Når det gjelder de aller sjukeste og løsninger der, er jeg veldig åpen for ulike løsninger. Jeg er opptatt av at vi må finne tilbud og løsninger som er tilpasset de som trenger det, og som åpenbart i dag ikke har god nok hjelp. For noen kan det være sjukehjem, for noen kan det være ambulante team, og for noen kan det kanskje også være sengeplasser i sjukehus eller andre løsninger. Jeg er villig til også på det området å ha en veldig åpen holdning til hva som er det beste. Men jeg skal i hvert fall garantere at dette tar jeg på største alvor, og jeg skal sørge for at vi får fulgt opp i tråd med det som er sagt her i debatten, og som jeg føler det er veldig stor tilslutning til.
Dermed er debatten i sak nr. 14 over.
Etter ønske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at det blir gitt høve til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare gjer presidenten framlegg om at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Jeg skal på vegne av energi- og miljøkomiteen legge fram forslaget i Dokument nr. 8:29, fra Høyre og Fremskrittspartiet. Det er et forslag som i stor grad berører et felt som vi har diskutert før i denne salen mange ganger. Essensen i forslaget er at man ønsker en helhetlig energipolitisk handlingsplan. Flertallet og Regjeringen peker på regjeringserklæringen og på de tingene vi har gjort siden valget, og siden Regjeringen tiltrådte. Vi viser videre til det arbeidet som skal gjøres i forbindelse med evalueringen av energiloven. Forslagsstillerne peker på det man mener flertallet og Regjeringen ikke har gjort. For egen del har jeg lyst til å tilføye at en energipolitisk handlingsplan ikke nødvendigvis trenger å være en dårlig idé, men det er et spørsmål vi blir nødt til å komme tilbake til når vi får den hele og fulle gjennomgangen av energiloven. Med det legger jeg fram saken, og tilrår innstillingen fra energi- og miljøkomiteen.
Energipolitikk har vært et viktig tema i denne sal siden regjeringsskiftet og egentlig lenge før det. Det har flere ganger vært forsøkt å få til tverrpolitiske løsninger, i alle fall fra opposisjonens side, for å imøtekomme de utfordringene vi vet eksisterer i kraftsystemet. Norge er i utgangspunktet et energirikt land, likevel snakker man om fare for kraftkrise i landet som helhet, men ikke minst i Midt-Norge. Da er det viktig å ha et redskap og en felles forståelse med hensyn til de utfordringene vi står overfor, slik at vi kan få til løsninger så vi kan rydde opp i den problemstillingen som stort sett politikerne har stått for. Vi må kunne ha en handlingsplan som ser tidshorisonter, kostnader og volum i sammenheng, i stedet for at man snakker om varmepumper og pelletskaminer når Hydro Aluminium starter opp på Sunndalsøra, og utbyggingen av Ormen Lange starter i Midt-Norge. Så er det mange som sier at Soria-Moria-erklæringen er løsningen – at der har man helheten. Hvis vi ser på hva i Soria Moria-erklæringen som foreløpig er blitt presentert i form av konkret politikk, er det omlegging av energibruk gjennom en støtteordning for pelletskamin og varmepumpe. Det er videre en fornybarsatsing, som har resultert i at stort sett alle fornybare prosjekter så langt har blitt lagt på is, og der 14 av 14 høringsorganer har sagt at satsingen er altfor dårlig. Regjeringen skryter av Mongstad. Ja, takk og pris ser det ut til at det vil bli bygd gasskraftverk på Mongstad – fordi Regjeringen har frafalt Soria Moria-erklæringen. Her har den i hvert fall gjort det riktige. Også på Kårstø blir det et gasskraftverk, men byggingen ble iverksatt under den forrige regjeringen. Energiministeren kan derfor glede seg over å kunne klippe over snoren – uten at han egentlig har gjort noe for det. Vi ser hvordan en her viderefører prosjekter og satsinger som ble iverksatt under den tidligere regjeringen. En kan vise til at mye har skjedd når det gjelder Statnett, men hvor mye av dette har blitt tvunget igjennom fordi vi har fått en ny regjering? Det er fryktelig lite. Jeg gjentar: Det er fryktelig lite. Vi må komme oss ut av denne Soria Moria-drømmeverdenen: Statsministeren sa på Desemberkonferansen i Kristiansund at det ikke er denne regjeringen det står på når det gjelder å bygge gasskraftverk. Alle som har søkt, får konsesjon. Det er nok å stille et spørsmål til energiministeren, så får en bekreftet at det er ikke tilfellet. Heldigvis er energiministeren ærlig, men det setter hans egen statsminister i litt dårlig lys. Vi bør ha en energipolitisk handlingsplan, nettopp for å vise hvordan vi skal rydde opp i den kraftsituasjonen som er i Midt-Norge, i den kraftsituasjonen som vil oppstå i Hordaland – noe som kom fram i høringen – som vil oppstå på Haugalandet, og som kan oppstå på Østlandet. Når vil prosjektene bli realisert? Hvilket volum vil de gi? Hvor mye vil de koste? Hvilke løsninger skal vi velge? NVE bruker Austevoll som et eksempel på at det er viktig å opprettholde forsyningssikkerheten, ved at de mot kommunens vilje tvinger igjennom et vindmølleprosjekt. Så det er åpenbart noen som synes at forsyningssikkerheten er veldig viktig. Samtidig tviholder Regjeringen fortsatt på at en ikke skal bygge ut Vefsna, et prosjekt som ville ha gitt «ørten» ganger høyere kraftproduksjon enn det en vil få i Austevoll. Det er åpenbart at det er politikk som ligger i bunnen – og ikke en realitetsforståelse av kraftsituasjonen. Varmekraftverk i Midt-Norge plassert akkurat der en trenger mer strøm, og prosjekter for oppgradering og opprusting av eksisterende anlegg får automatisk nei fra NVE – på grunn av politiske føringer. Statsråden har overfor Stortinget bekreftet at det ligger hundrevis av prosjekter på vent. Hvor er handlingsplanen for å få realisert dem? Vi snubler av gårde: Vi skal vente til energiloven blir behandlet, sier ordføreren for denne saken. Når vil det bli? Alt tyder på at energiloven sannsynligvis vil bli behandlet i slutten av perioden. Da vil dette Stortinget ha latt fire år gå fra seg uten å ha klart å få på plass en handlingsplan. Hvis en sier at det er greit med en energipolitisk handlingsplan, men at en skal vente på energiloven, sier en ja til prinsippet, men utsetter saken. På samme måte utsetter en stort sett alle beslutninger, slik en foreløpig har utsatt industrikraftregimet. En utsetter å behandle søknaden fra Industrikraft Møre og fra Hammerfest Energi. Ikke minst har en ikke lagt fram en handlingsplan for Midt-Norge, noe en tidligere sa en skulle gjøre. En burde ha benyttet denne anledningen til å skape troverdighet i energipolitikken. I hvert fall må de aktørene som skal gjøre nye investeringer i norsk næringsliv, og de husholdningene og privatpersonene som lurer på hvor høy strømprisen blir neste år, ha tillit til at vi som politikere er opptatt av situasjonen og ikke venter til neste strømkrise før vi legger fram noe. Da vil det være for sent. Jeg synes det er trist at strømkrisen åpenbart er det eneste som klarer å trigge Stortinget til å komme med handlingsplaner. Det ødelegger troverdigheten både til norsk energipolitikk, til norsk kraftbransje og – ikke minst – til politikerne. Heldigvis er det de rød-grønne som er i regjering.
Presidenten lurer på om representanten skal ta opp forslag.
Jeg tar opp det forslaget som Fremskrittspartiet har sammen med Høyre.
Representanten Ketil Solvik-Olsen har teke opp det forslaget han refererte til.
I denne debatten bør vi fokusere på to forhold. For det første mener Kristelig Folkeparti at i lys av de utfordringene vi står overfor når det gjelder klimaet, kraftbalansen, forsyningssikkerheten og, ikke minst, det biologiske mangfoldet, er det formålstjenlig med en samlet gjennomgang av energipolitikken. Som en del av det internasjonale samfunnet er det også viktig å se på hva som skjer internasjonalt, og hvordan dette påvirker oss. Hvorfor er det viktig med en samlet gjennomgang? Jeg vil si det slik at det er først når vi ser det totale bildet, med alle dets utfordringer, at det er mulig å legge føringer for en langsiktig politikk – en politikk der en bl.a. må se på de ulike rammevilkårene, lovgiving, avgifter og økonomiske incitamenter. Å se de ulike utfordringene – og dermed tiltak – i sammenheng vil være fordelaktig, slik Kristelig Folkeparti ser det. I representantforslaget tas det opp bare en del av et større bilde. Derfor har vi tatt til orde for en melding om rikets energitilstand, som vi mener bør komme med jevne mellomrom. Det andre vi bør fokusere på i dagens debatt, er sammenhengen mellom energipolitikk og klimapolitikk. For meg er det to sider av samme sak. Jeg mener at vi ikke kan tenke energipolitikk uten å tenke igjennom hvordan energipolitikken påvirker klimaet. Og i klimapolitikken bør energipolitikken ha en sentral plass. Derfor må vi få på plass et klimapolitisk forlik. Jeg mener at det bare gjennom et forlik om mål er mulig å bli enige om tiltak. Det påligger denne sal et betydelig ansvar for å få til et klimapolitisk forlik. Et slikt forlik vil kreve politisk vilje og politisk mot. Kristelig Folkeparti er klar for å inngå et slikt forlik, og jeg håper at også de andre partiene er det.
Jeg tror ikke jeg skal bruke så lang tid på denne saken. Komiteen har jo heller ikke satt av så veldig lang taletid til den. Men jeg vil minne om at det ikke er lenger siden enn 11. mai i år man avgav innstilling i akkurat den samme saken. Jeg tror ikke debatten var den 11. mai, men komiteen avgav innstilling den 11. mai. Jeg tror at det er viktig å drøfte energi- og miljøpolitikk. Det er det ingen tvil om. Forslagsstillerne synes jeg viser stor interesse for dette emnet. Den ballen skal vi ta. Hvis man ser på hva man har gjort i forhold til de utfordringene man har, så ser man at det er ikke balanse i det norske marked. Etterspørselen er for høy i forhold til produksjonen, og slik som vi ser framtiden, vil etterspørselen øke. Da er det selvfølgelig viktig å fokusere på å få opp produksjonen. Men jeg tror vi må være helt klar over – og det er selvfølgelig også forslagsstillerne – at vi kan ikke her kjøre et opplegg for å øke produksjonen uten å ta hensyn til klimaet. Det må også ses i forhold til kraftbalansen, det internasjonale marked. På disse områdene leverer den sittende regjering. Vi erkjenner at forsyningssituasjonen i Norge er meget anstrengt. Skal vi opprettholde industriproduksjonen, må vi opp med ny produksjon i de områdene som trenger det. Regjeringen har planer her. Vi har ikke bare planer, men vi setter dem også systematisk ut i livet. Jeg vet at opposisjonen ikke liker å høre det når en minner dem om at det tross alt er tidenes største satsing på ny fornybar energi som vi nå legger til grunn. Vi har mål fram til 2016 med hensyn til hvor mye fornybar energi som skal inn i det norske marked. Det har vi satt mål for. Også Stortingets flertall har vedtatt dette. Vi har en målsetting for hvordan vi skal få opp gasskraftverkene våre, og for hvordan vi skal håndtere de CO2-utfordringene som vi har. Vi kan ikke se bort fra det. Vi har målsettinger når det gjelder vindkraft, når det gjelder biokraft, når det gjelder småkraftverkene, osv. De ligger på rekke og rad, og vi skal få det til. Men så vil jeg også minne om at denne regjeringen – jeg skal ikke si det ofte – har sittet ett og trekvart år. Men én av forslagsstillerne her satt fire år i regjering, og jeg så ikke at det var så forferdelig mange handlingsplaner som kom den gang heller. Alt som hadde med gasskraftverk og håndteringen av CO2 å gjøre, stod i stampe. Og man snakket hele tiden om at det var gryteklare forslag om grønne sertifikater, de var så gryteklare at det holdt på å koke over. Men vi så ingenting til de beslutningene her i Stortinget. Men nå er plutselig denne gryta i ferd med å koke over her i forsamlingen. Og fortsatt etterlyser jeg konkrete ting som er oppe i disse gryteklare sakene som opposisjonen – bortsett fra Fremskrittspartiet, som er klar i en del formuleringer som de vil ha på plass – snakker om. Så det forundrer meg litt at noen måneder etter at vi sist hadde dette oppe, er ikke alternativene kommet på bordet. Jeg synes at er det noe denne regjeringen har fokusert på og jobbet fram, er det de meget store og omfattende prosjekter her, både når det gjelder ny fornybar energi, og når det gjelder håndtering av gasskraftverkene og å få opp ny produksjon her. Man sitter heller ikke tilbakelent når man ser kraftsituasjonen i Midt-Norge. Man har nå helt klart ikke bare gitt signaler, men man har også handlet med hensyn til hvordan man skal gå inn i dette området. Dersom det skulle oppstå en situasjon, har man det klart der. Det er jo nettopp derfor man egentlig skal ha den fokuseringen som man har hatt hele tiden. Man skal ha en miljøvennlig produksjon, og man skal få opp produksjonen på en skikkelig og god måte, som også våre etterkommere kan være bekjent av.
Presidenten skjønner at representanten Nordtun vil gå fort fram, men presidenten er ikkje komen lenger enn til den tredje månaden i år, så det var interessant å høyre at representanten er komen til den 11. mai – men det får vi no ta.
Denne våren har Stortinget greid å inngå et pensjonsforlik. Det har vært en stor og viktig sak, hvor det har vært vesentlig at det har vært et samlet politisk Norge – iallfall har de aller fleste partiene vært med – som har stått bak et bærekraftig system. Det er også bred enighet om at man skal forsøke å tilstrebe å få til et klimaforlik. Jeg mener at det også er grunn til å la seg inspirere av de to sakene, og forsøke å få til et energipolitisk forlik. Da må det starte med en energipolitisk handlingsplan, som også skal basere seg på en bærekraftig miljøpolitikk. Slik sett synes jeg det var positivt at saksordfører Ola Borten Moe fra talerstolen sa at han personlig syntes det å få en energipolitisk handlingsplan for at Norge i større grad også skal komme i en situasjon hvor vi har kraftbalanse, har mye for seg. Norsk energipolitikk inneholder en rekke paradokser. Blant annet er det slik at Norge produserer tolv ganger så mye energi for eksport som vi selv bruker i året. Bare gjennom Hydros anlegg på Ormen Lange sender vi gass – hvis den er gjort om til strøm – tilsvarende 200 TWh til Storbritannia, altså 80 TWh mer enn det Norge forbruker i året. Men selv i den veldig gunstige energipolitiske situasjonen vi egentlig er i, kan vi komme opp i strømkriser og få en anstrengt nasjonal forsyning, fordi 99 pst. av strømmen vår er produsert på vannkraft. Ett år regner det mye – da er det ikke noe problem. Ett år regner det lite – da er det et problem. Så vi må i alle fall sikre oss 30 TWh med energibærere som ikke er sårbare for været, på den måten som vannkraften er. Å kunne lage en handlingsplan for å gjøre oss mindre sårbare ville ha vært bra. Statsråd Enoksen startet jo bra på dette punktet og sa at vi måtte få en kraftbalanse. Det ville han sørge for. Jeg har litt større problemer med å se hva som er tatt av konkrete initiativ fra Regjeringen for å nå det målet. Statsminister Stoltenberg stod i Nord-Trøndelag 1. mai i fjor og sa at han personlig garanterte for at det skulle bli et gasskraftverk på Skogn. Regjeringen har så langt ikke klarlagt rammebetingelsene for et gasskraftverk på Skogn. Så er det de berømmelige grønne sertifikatene: Da vi forlot regjeringskontorene, var det sendt ut et lovforslag på høring om gjennomføring av grønne sertifikater. Grunnen til at det ikke hadde kommet på plass tidligere, var at Sverige var forsinket. Dette skulle nemlig skje i et samarbeid med Sverige. Vi hadde ikke kunnet fremme det tidligere hvis det skulle være et felles marked. Oppfinansieringen av Enova skjedde også som en del av dette. Problemet med den argumentasjonen som brukes når det gjelder grønne sertifikater i dag, og at det er en historisk satsing, er at satsen for fornybar energi er for lav til at man får utløst de gryteklare prosjektene. Den er på mellom 4 og 10 øre, og satsen må nok opp i en 15–20 øre for å få dem utløst. Det blir ikke historisk hvis det ikke også utløser nye initiativer. Fylkesvise planer for småkraftverk som Regjeringen går inn for, vil forsinke småkraft- og minikraftverk. Industrikraftregimet er det få som har hørt noe om siden siste valgkamp. Da var det også gryteklart. Det var bare et spørsmål om politisk vilje. Tidevannskraftverket til Hammerfest Energi er på vei ut av landet. Det gjelder fornybar energi. ScanWinds store, imponerende vindmøller i Nord-Trøndelag er på vei ut av landet. Fred. Olsens imponerende bølgekraftverk er på vei ut av landet. Det er fornybare prosjekter som kunne ha vært realisert i Norge, så vi trenger faktisk en energipolitisk handlingsplan. Jeg merket meg at representanten Tore Nordtun mente at den forrige regjeringen ikke hadde noe å skryte av, ettersom den ikke hadde fått på plass de grønne sertifikatene, og han la det meste av skylden for at ting ikke går på skinner, på den forrige regjering. Men jeg hører ikke den samme argumentasjonen når arbeidsledigheten nå går kraftig ned. Da er det kun dagens regjering som har ansvaret for det. Det er en hulhet i argumentasjonen som representanten burde holde seg for god for.
Vi har hatt tilsvarende debatter i Stortinget for ikke lenge siden. Det er derfor ikke nødvendig å gå grundig inn i denne problemstillingen for å klargjøre Venstres syn. Vi stiller oss ikke bak forslaget om en energipolitisk handlingsplan. Vi er åpenbart i den situasjonen at det er handling vi har behov for, ikke planer. Vi vet hva som må gjøres for å møte de utfordringene vi står overfor. I et normalår er Norge nettoimportør av strøm, elektrisitet, og det burde ikke være slik med de naturlige forutsetningene vi har. Venstre er opptatt av å synliggjøre det store potensialet som en har for å spare strøm, for å husholdere mer effektivt med energien. Jeg er av den formening at hadde en vært offensiv når det gjelder sparing, ville en ha kunnet demme opp for det som er en prognose for vekst i mange år framover. Det er mye som tyder på at hadde en satt inn tilsvarende summer her som en er villig til å sette inn overfor gasskraftverk når en skal produsere energi og rense CO2, ville en ha fått et betydelig potensial ut av en spare- og effektiviseringskampanje. Det er òg store muligheter for å få til økt fornybar energiproduksjon. Det er beklagelig at det som skulle være en historisk satsing på fornybar energiproduksjon, nå ender opp med det som på flere områder er nær europeisk bunn-nivå. Når det gjelder vindkraftstøtte, er det bare Malta og Estland som har et lavere støttenivå enn det Norge har. Resultatet er da òg at dette opplegget for produksjon av fornybar energi stopper flere prosjekter enn det utløser. Som Børge Brende refererte til, gjelder det både bølgekraft-, tidevannskraft-, vannkraft- og vindkraftprosjekter. Jeg tror at den naturlige sammenhengen å se framtidig energipolitikk i er i en helhetlig oppfølging av Lavutslippsutvalgets innstilling. En energipolitisk handlingsplan må henge sammen med en strategi for å møte klimautfordringene. Det er bakgrunnen for at vi har ønsket å se denne problemstillingen i et bredere bilde enn det forslagsstillerne legger opp til. Jeg håper at statsråden i sitt innlegg kan avklare at de energipolitiske utfordringene som ligger i Lavutslippsutvalgets innstilling, vil bli berørt og ivaretatt når en legger fram sektorvise handlingsplaner i løpet av våren. Venstre er enig i at vi bør ha ambisjoner om å lage et bredt klimapolitisk forlik, som òg inneholder sterke virkemidler for fornybar energiproduksjon og for å få tatt ut sparepotensialet. Men det er viktig at dette klimaforliket bygger på et ambisiøst mål og på en offensiv vilje til å handle. Vi må ikke lage en klimaplan som setter til side nødvendige tiltak fordi en ønsker å inkludere alle.
I fjor høst opplevde vi historisk høye priser og debatter her i Stortinget om den situasjonen vi var i på det tidspunktet, mens nå, et snaut halvår etterpå, har vi de laveste prisene som vi har hatt på flere år, og fulle magasiner; situasjonen er en helt annen enn det den var for få måneder siden. Dette illustrerer, etter min oppfatning, først og fremst hvor sårbare vi er i forhold til at en så stor andel av kraftforsyningen vår kommer fra vannkraft, og at vi har en stram kraftbalanse, slik som vi har hatt over lang tid. Det er derfor nødvendig å iverksette tiltak på ulike områder. Jeg er enig med representanten Kvassheim i at et av de områdene der vi har et stort potensial, og faktisk også kan oppnå gode resultater med relativt lave kostnader, er nettopp området energieffektivisering. Jeg har brukt eksempler på det tidligere, hvor vi gjennom tilskudd fra Enova på 125 mill. kr har klart å oppnå energieffektiviseringsresultater i industrien på 600 GWh, mer enn et Alta-kraftverk, for å ha noe å sammenlikne med. Det altså til en pris som er ca. en fjerdedel av det vi måtte brukt med de støttesatser som Regjeringen har foreslått til vindkraft, for å få den samme produksjonen basert på vindkraft. Skulle vi ha brukt de satsene som bransjen selv ber om, måtte vi ha brukt ca. 900 mill. kr for å få den samme produksjonen som vi klarte å få redusert energiforbruket med, gjennom et tilskudd på 125 mill. kr. Jeg mener det siste er fornuftig bruk av fellesskapets penger. Der har vi et stort potensial, et potensial som vi må utnytte. Jeg trodde Venstre og representanten Kvassheim var for å bruke penger på CO2-håndtering. Jeg er litt i tvil etter måten han formulerte seg på i stad, men vi må ikke glemme at det Regjeringen satte i gang på Kårstø først og fremst er å håndtere CO2, som en følge av den konsesjonen som ble gitt av tidligere regjeringer. På dette området har vi valgt å være offensive. Vi skal være offensive, for det er nødvendig å ta i bruk gasskraft i større grad enn det vi har gjort, ikke minst for å få til en diversifisert strømforsyning, noe som er helt nødvendig. Derfor har vi også opprettholdt konsesjonen på Skogn, vi har opprettholdt de øvrige konsesjonene som har vært gitt, og det er gitt energikonsesjon til Statoils prosjekt på Tjeldbergodden. Det er ikke, slik forslagsstillerne hevder, gitt avslag på utslippstillatelsen på Tjeldbergodden. Den ligger til behandling i Miljøverndepartementet. Det som er situasjonen, er at Statoil og Shell i fellesskap har satt i gang et annet prosjekt enn det opprinnelige, og at man derfor ikke har til hensikt å bruke den opprinnelige konsesjonen som ligger der. La meg avslutningsvis i forhold til grønne sertifikater – som er en stadig gjenganger – si, for dette er noe vi har diskutert i ulike sammenhenger: Ja, det er riktig at det var sendt ut et lovforslag på høring, men det gjenstod en sentral ting, som den forrige regjeringen ikke hadde sluttført. Det var forhandlinger med de svenske myndighetene, forhandlinger som var helt nødvendige for at det skulle være mulig å få etablert et felles sertifikatmarked. Det jeg heller ikke har sett fra noen av forslagsstillerne, som hevder at vi ikke har fått tilstrekkelig produksjon igangsatt på ulike områder, er hva slags tiltak man ser for seg. I dag har vi altså lavere strømpriser enn vi har hatt på lang tid, og vi er lenger unna lønnsomhet i nye prosjekter enn det vi har vært på lang, lang tid. Det vil selvfølgelig også være avgjørende for de investorer som skal ta beslutninger. Hva er det man ønsker seg? Er det høye strømpriser, for på den måten å få utløst investeringer? Er det subsidiering av gass, for på den måten å få utløst nye investeringer? Hva er det som er opposisjonens forslag for å få nye investeringer på plass? La meg understreke at vi har satt i gang et arbeid med evaluering av energiloven. Jeg mener at noe av det man må se på før man kan utarbeide en handlingsplan, eller eventuelt se på endringer, er grunnlaget. Der er jeg enig med dem som allerede har hevdet det i denne debatten. Det skal gjennomføres i alt ni utredninger som skal være ferdigstilt i løpet av det neste halve året, knyttet til investeringer i produksjon, overføringsnett, rammen for magasindisponering, energieffektivisering og utvikling i varmesektoren, for å nevne noen. La meg understreke at det er lagt opp til en bred vurdering av disse temaene. Det innebærer bl.a., som forslagsstillerne også viser til i innstillingen, at utredningene ikke er begrenset til bare å gjelde lovtekniske forhold. Utrederne skal også vurdere hvordan øvrige forhold knyttet til rammebetingelser, til plan og til konsesjonsbehandling, og f.eks. vektlegging av miljøhensynet samt forhold i det nordiske og nordeuropeiske kraftmarkedet har virket inn på utviklingen etter innføringen av energiloven, og eventuelt fremme forslag til endringer her. Dette skal ferdigstilles i løpet av tidlig høst, og resultatene vil komme til å bli gjort bredt tilgjengelige. Dette vil danne grunnlaget for det videre arbeidet på dette området, som også vil være et godt grunnlag for Stortinget å ha med seg når man skal vurdere endringer i energipolitikken framover.
Det blir replikkordskifte.
Først: Statsråden stilte noen spørsmål om hvor de nye investeringene skulle komme fra. Det er enkelt: Si ja til Vefsna, si ja til Industrikraft Møre, si ja til varmekraftverket etc. Prosjektene står der hvis de bare får godkjennelse fra Regjeringen. Det er der problemet ligger. Et punkt i en energipolitisk handlingsplan kunne f.eks. gått på å avklare bruken av naturgass i Norge, f.eks. direkte i husholdningene og i næringslivet. I Rogaland har Lyse Energi hatt en stor satsing, Stavanger Universitetssjukehus har lagt om fra oljefyring til bruk av naturgass, mange av drivhusene i Rogaland går på naturgass, og også mange husholdninger. Dette er et betydelig energibidrag, og da er spørsmålet mitt: Er Lyses satsing på bruk av naturgass og legging av infrastruktur i tråd med eller imot Regjeringens ønsker om bruk av naturgass?
Først og fremst er det ikke så enkelt at det bare er å gi konsesjon til gasskraftverk, og så blir de bygget. Da ville vi hatt relativt mange gasskraftverk i Norge allerede, for det er, som representanten vet, gitt flere konsesjoner på gasskraftverk, noen av dem for relativt mange år siden. Det er altså lønnsomheten som avgjør om det blir foretatt investeringer. Selv i en tid da prisen på gass til eksport var betydelig lavere enn den er i dag, ble det ikke bygget gasskraftverk, fordi det ikke var lønnsomt. I dag er gassprisen høy, strømprisen er relativt lav, og lønnsomheten er enda dårligere. Så det å gi konsesjon til Industrikraft Møre er selvsagt, som representanten vet, slett ingen garanti for at det blir bygget gasskraftverk. Det må være lønnsomt for at det blir gjort, hvis ikke produksjonen skal subsidieres på et eller annet vis. Det Regjeringen har sagt, er at vi ønsker å legge til rette på den måten, bl.a. i forhold til å ta kostnadene ved rensing. Det er i tråd med Regjeringens politikk å bruke naturgass innenlands i langt større utstrekning enn det vi har gjort så langt. Det legger vi også til rette for, bl.a. i form av etablering av LNG-terminaler for økt bruk av gass.
Jeg ble litt overrasket over den siste delen av statsrådens innlegg. Det virket som han nå, når strømprisene er lave, tar mye lettere på de utfordringene vi står overfor når det gjelder forsyningssikkerheten. Han tar så lett på det at han like godt sender utfordringen over til opposisjonen og spør hva opposisjonen vil bidra med for å øke produksjonen. Representanten Solvik-Olsen var inne på et par av dem. Jeg tror lærdommen for en olje- og energiminister er at om strømprisene er lave nå, kan de raskt bli mye høyere, og vi kan stå overfor ganske akutte situasjoner. Jeg vil for det første gjerne få bekreftet at statsråden ikke tar lett på dette, og for det andre har jeg to konkrete spørsmål. Støtter statsråden det som representanten Borten Moe tok opp, at det kan være en god idé med en handlingsplan for å hindre en fremtidig strømkrise? Og spørsmål 2: Når vil statsråden følge opp statsministerens garanti for at gasskraftverket på Skogn skal være på plass i løpet av kort tid?
Jeg tror ikke representanten har hørt hele mitt innlegg. Det jeg startet med å si, var at vi nå riktig nok er i en bedre situasjon enn den vi var i i fjor høst. Det viser først og fremst behovet for å diversifisere energiforsyningen, å sørge for at vi har en god kraftbalanse, ikke et underskudd, slik vi har hatt over flere år, og slik at vi ikke er så ensidig avhengige av vannkraft som vi har vært. Det betyr at vi også må ta i bruk gasskraft. Vi må få gjennomført en satsing på energiomlegging, ta bioenergi og varme i bruk i større grad enn det vi har gjort. Dette temaet har vært diskutert mange ganger. Jeg tar definitivt ikke lettere på det nå enn det jeg gjorde for et halvt års tid siden – tvert imot. Det er, som representanten sier, helt nødvendig å iverksette tiltak. Det jeg sa avslutningsvis, var at vi nå er i gang med en rekke utredninger. Ikke mindre enn ni delutredninger skal være ferdige i løpet av høsten. De vil danne et godt grunnlag for f.eks. en handlingsplan og et videre arbeid med lovendringer og med endringer av energipolitikken på ulike områder, bl.a. for å få på plass ny produksjon. Dette vil vi komme tilbake til. De utredningene er et nødvendig grunnlag for å kunne treffe fornuftige beslutninger.
Ved en inkurie, tror jeg, glemte statsråden å svare på mitt spørsmål. Han snakket bare om gasskraftverk, og han svarte vel heller ikke på når det første spadetaket skulle bli tatt på Skogn. Lyse Energi har brukt flere hundre millioner kroner på å bygge ut infrastruktur for å få husholdninger, industri, drivhus og sykehus til å begynne med å bruke naturgass. Nå vet vi at miljøvernministeren har gått ut og kritisert dette ganske grådig i den siste uken. Da er spørsmålet: Er det Lyse Energi som har gjort feil ved å satse på bruken av naturgass? Eller er det miljøvernministeren som er på kollisjonskurs med Regjeringens politikk?
Som jeg sa i mitt svar: Regjeringen ønsker å legge til rette for økt bruk av naturgass innenlands. Derfor har vi i løpet av fjoråret gitt tilskudd til svært mange mottaksterminaler for LNG, for å få utbredt anvendelse av bl.a. LNG innenlands. Den største mottaksterminalen i landet legges f.eks. til Mosjøen for å ta i bruk gass i industrien. Det er et godt miljøpolitisk tiltak, som er viktig for industriens konkurranseevne. Det var det jeg sa i mitt forrige svar. Når det gjelder Skogn, har det vært jobbet, nesten helt siden jeg tiltrådte, med å finne gode løsninger for Skogn. Noe av det som er gjort, er at det i dialog med eierne på Skogn har vært foretatt en justering i det prosjektet, slik at det bl.a. også skal inkludere bioenergi. La meg understreke: Satsing på fornybar energi vil være Regjeringens hovedspor også i tiden framover. Energieffektivisering, bruk av bioenergi, energiomlegging til mer varme og satsing på vindkraft og småkraft er hovedsporet til Regjeringen i tiden framover.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
I to omganger på under ett år har Fremskrittspartiet fremmet et helt identisk forslag, nå sist sammen med Høyre. I begge omgangene har regjeringspartiene, som saksordfører på en utmerket måte redegjorde for, lagt til grunn at energipolitikken og energiplanen ligger i Soria-Moria-erklæringen. Slik sett er det kanskje urimelig å bruke mye tid på denne saken i kveld, men jeg synes allikevel at en kan dvele noe ved det. Det er altså slik at forslagsstillerne på ett år ikke på noen måte har utvist større kreativitet gjennom sine forslag, tvert om. Også der er de faktisk på stedet hvil, hvis en skal bruke det uttrykket. De synliggjør ingenting, bortsett fra å få fram behovet for ny kraftproduksjon, som vi jo tross alt er enige om. Statsråden redegjorde på en glimrende måte for hva som faktisk kommer når en nå skal se på energiloven i vid forstand, at det er nøkkelen til ny kraftproduksjon. Det mest vesentlige kommer gjennom den evalueringen og eventuelt de tiltakene som en klarer å få fram. Jeg har stor sans for det Børge Brende inviterer Stortinget til, nettopp å inngå et bredt energiforlik om nye produksjonstiltak i Norge. Men det er da jeg har lyst til å sende utfordringen til Børge Brende, for det er i hvert fall, slik jeg oppfatter det – og han har sikkert erfaring med det fra regjering selv – ganske vanskelig å inngå brede forlik når det gjelder ny kraftproduksjon i Norge. Snakker vi om gasskraftverk, vet vi at vi kommer til å sprike. Snakker vi om store subsidier til vannkraft, vindkraft og bioenergi, vil noen gå ut om vindkraft og si at det er helt uakseptabelt. Snakker vi om vannkraft, vil det også for mange være umulig å gå med på. Jeg vil derfor bare komme med en henstilling på slutten av denne debatten: Når Fremskrittspartiet og Høyre mest sannsynlig kommer til å fremme tilsvarende forslag om ett år, kan de da være så vennlige å synliggjøre hva opposisjonen faktisk er enige om når det gjelder nye produksjonstiltak i Norge? Det har de ikke klart å gjøre. Jeg ser det slik at opposisjonen spriker i alle retninger når en går ned i detaljene på dette området.
Representanten Aasland sa at det gikk mot slutten av debatten, men når jeg ser på forsamlingen nå, frykter jeg at den kommer til å vare én time til. Representanten Klungland har ankommet. Ja, to ganger har vi fremmet dette forslaget. Vi fremmer det én gang i år, fordi det er et knakende godt forslag, som absolutt burde fått flertall. Og inntil flertallet i salen forstår det, vil vi fortsette å fremme det. Det er ikke vanskelig for Regjeringen å si at de skal legge fram en energipolitisk handlingsplan. Det er ingenting her som binder Regjeringen til noen virkemidler. Det vi etterspør, er at en legger kortene på bordet, slik at vi sammen, i Stortinget, kan sette oss ned og si hvordan norsk energipolitikk bør være i årene framover, for å løse de utfordringene vi vet er der. Vi har fremmet forslaget to ganger. Regjeringen har ikke fremmet noen forslag som alternativ. Så etterlyser representanten Aasland våre forslag for å møte dette. Da håper jeg at representanten Aasland setter seg ned og noterer godt, eventuelt kan han ta fram gamle innstillinger og se på forslag fra mindretallet, som altså ikke har fått Regjeringens støtte. Der vil han kunne finne forslag, interpellasjoner og spørsmål som går på thorium, CO2-verdikjede, grønne sertifikater, som går på at grensen for småkraftverk skal være på 3 MW og ikke på 1 MW, at en skal ha lokal behandling av saker om småkraftverk istedenfor at NVE skal gjøre alt, og at en skal ha en samlet plan for vindkraft. I dag har vi fremmet representantforslag om at en ikke skal tvinge kommuner til å ha vindkraft mot sin vilje. Vi har sagt at man skal ta opp på nytt avslåtte søknader om utbygging av vannkraft, vi har sagt at en ikke skal verne Vefsna, vi har sagt at en skal gi støtte til opprustning og utvidelse av eksisterende vannkraftanlegg, osv. Hvis representanten Aasland ikke har fått med seg noen av disse forslagene, men sier at forslaget i dagens innstilling er det eneste forslaget opposisjonen har fremmet, samlet eller hver for seg, må jeg nesten spørre om representanten har vært til stede under komitebehandlingene det siste halvannet året. Jeg kan godt sende en skriftlig liste til representanten, hvis han trenger det, så har han det til neste debatt.
Representanten Klungland har ikke bedt om ordet, og debatten i sak nr. 15 er avsluttet.[[(Munterhet i salen) (Votering, se side 2500)]]
Stortinget går til votering over dagens saker.
Under debatten er det satt frem åtte forslag. Det er forslag nr. 1, fra Bård Hoksrud på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstreforslagene nr. 2–4, fra Bård Hoksrud på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslagene nr. 5–7, fra Bård Hoksrud på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Øyvind Halleraker på vegne av Høyre og Venstre Det blir først votert over forslag nr. 8, fra Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang av langdistansestrekningene innen togtrafikken og fremme en plan for å konkurranseutsette strekninger hvor det er potensial for forbedringer.»
Det voteres så over forslagene nr. 5–7, fra Fremskrittspartiet.
Det voteres over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen kvalitetssikre at NSB ved kjøp av togmateriell, sikrer at materiellet takler norske værforhold.» Kristelig Folkeparti har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å starte arbeidet med å konkurranseutsette flere jernbanestrekninger i 2007.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 47):]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 47):]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 47):]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 47):]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 26. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 48):]] [[yrkessjåførdirektivet]] baseres på grunnopplæring på 280 timer og komprimert grunnopplæring på 140 timer.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 26. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 48):]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Solveig Horne på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 43):]] Venstre har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant André Oktay Dahl på vegne av Høyre oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 43):]] Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant André Oktay Dahl på vegne av Høyre oversendt fra Odelstingets møte 20. mars 2007[[(jf. Innst. O. nr. 43):]] Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslaget.
Det foreligger ikke noe voteringstema i sakene nr. 11–14.
Under debatten har Ketil Solvik-Olsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme sak om en energipolitisk handlingsplan som omhandler forventet kraftforbruk og -produksjon i Norge, tilgangen på ulike energiteknologier og en helhetlig satsing på utvikling av nye energikilder.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? Presidenten ønsker alle stortingsrepresentantene en riktig god påske. – Møtet er hevet.