Bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la seva visió per a trobar una solució democràtica a la repressió i l'immobilisme polític]] [[300-00116/12]] El tretzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la seva visió per trobar una solució democràtica a la repressió i l'immobilisme polític, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Gerard Gómez del Moral; quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, diputades, diputats, consellera; vicepresident, li fem una interpel·lació en uns moments que estem vivint, com a país, com a societat, com a subjecte polític, doncs, que vivim amb extraordinària preocupació. I l'hi explico: malgrat que ho hem reiterat i ho reiterarem, i ho explicarem, i no deixarem mai de reivindicar una solució al que és una anomalia democràtica, en els darrers mesos, jo diria gairebé aquest any i mig, des de l'octubre del 17, estem vivint una situació de repressió generalitzada al nostre país. Hem vist com s'han segrestat revistes, com no s'han deixat enviar publicacions que fa anys i panys, doncs, que s'envien als domicilis, a les cases dels ciutadans de Catalunya; hem vist com s'han prohibit exposicions d'art –d'art–, una cosa tan subversiva com l'art, com la cultura; hem vist com s'ha perseguit el dret a vaga; hem vist, fins i tot, un judici a un actor, Willy Toledo, no?, per, en fi, em sembla que era cagar-se en déu, o alguna cosa similar a això, i que ha hagut d'anar a judici. Hem vist com s'han perseguit titellaires; hem vist com s'ha perseguit, jutjat, dictat sentències de presó a cantants, a rapers, a diferents representacions del món cultural i artístic del nostre país; hem vist com s'han segrestat llibres; hem vist com s'ha vulnerat el dret a manifestació; hem vist com s'ha vulnerat el dret a reunió; hem vist com s'ha vulnerat el dret d'associació, i ho estem fins i tot veient en la màxima instància judicial, on, dia sí, dia també, pregunten: «¿Y usted es socio de Òmnium? i «¿usted es socio de la ANC?, amb una actitud inquisitorial, contra el dret d'associació, associacions que són perfectament legals, que són perfectament reconegudes i que tots els ciutadans i ciutadanes tenen el dret a apuntar-s'hi o no; doncs això, també hem vist com està perseguit. I hem vist –i, a més a més, ahir en celebràvem un any– la repressió, en aquest cas, de l'Adri i la Tamara; dos activistes, doncs, un que està exiliat, també, a Brussel·les, o la Tamara, que està reclosa a la seva vila, a Viladecans, des de fa un any. I tot això és una anatomia del moment d'excepció política, de l'estat d'excepció, al final, encobert, que s'ha aplicat contra els drets civils a Catalunya en especial, però que afecta, sens dubte, el conjunt de l'Estat espanyol. I, clar, aquesta manca de llibertat la veiem, també, en aquest judici a la democràcia, que estem vivint des de fa uns quants mesos, en el Tribunal Suprem. I és que una mostra més de la repressió i una mostra més de la manca de llibertat, i d'aquest judici a la democràcia és, doncs, que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez portin 541 dies empresonats; que Oriol Junqueras i Quim Forn portin 524 dies empresonats; que Raül Romeva, Josep Rull, Dolors Bassa i Jordi Turull portin 416 dies empresonats, o que la presidenta Carme Forcadell porti més d'un any, 384 dies empresonada, ara a Alcalá-Meco. Tota aquesta manca de llibertat, tota aquesta anomalia, setge als drets civils i polítics crec que porten a una situació, que ara es diu: «És que vostès han despertat o no han despertat el feixisme. Doncs bé, potser ens hem de preguntar què provoca l'augment de la ultradreta, què provoca l'augment del feixisme, què provoca aquesta irrupció d'opcions declaradament franquistes, en fi, a les viles, a les ciutats del nostre país. I és veritat que cal frenar-la, que cal ser una muralla humana, que cal ser un mur contra el feixisme, contra el racisme, contra la xenofòbia, contra aquestes opcions excloents i que el que volen és discriminar, i el que volen és justament apartar una part de la societat. I és cert, cal frenar-ho, però cal ser conscients de què ha provocat això. I molt em temo que l'augment de les opcions contràries a l'aprofundiment democràtic, als valors democràtics, als drets civils, als drets fonamentals, no ve per una opció determinada –en aquest cas, independentista, no?– en el Parlament de Catalunya, o que sigui una opció votada democràticament en un parlament com és aquest, sinó, probablement, ve per un procés de debilitament de la democràcia a l'Estat espanyol. Quan es normalitza que s'empresoni un candidat a la presidència de la Generalitat, enmig d'un debat parlamentari, s'està esperonant aquest tipus d'opcions. Quan, avui, començarà una campanya electoral, en aquest cas a les Corts espanyoles, i començarà amb candidats empresonats, amb candidats que seran..., començaran la campanya avui, a les dotze de la nit, des de la seva cel·la, reclosos, tancats veient-la, potser, doncs, escoltant-ho des de la ràdio, però tancats dins dels barrots de la seva habitació, s'està debilitant el sistema democràtic; s'està debilitant la democràcia. I, en fi, la debilitació de la democràcia el que provoca és, efectivament, l'augment de la ultradreta i l'augment de les opcions que no tenen cap tipus de respecte per la democràcia, però, com que la democràcia s'ha estat..., i s'ha debilitat tant, vulnerant tants i tants drets en els darrers anys, doncs això és el que provoca. I això ve per un marc normatiu, en el cas de Catalunya, que no està acceptat pels catalans. Probablement, som dels pocs territoris –jo diria gairebé ja no només europeus, gairebé mundials– que les seves normes no han pogut ser referendades. Tenim un estatut de Catalunya que no és el que va votar el poble de Catalunya, ni el que va votar el Parlament de Catalunya, ni el que va aprovar el Congrés espanyol; cap d'aquestes tres opcions. Tenim un altre estatut, i no l'hem decidit els catalans. I això és una anomalia democràtica fonamental. I és una anomalia en dret comparat; en altres països, això no passa. I si mirem la Constitució, doncs, la gent de menys de seixanta anys no ha votat la Constitució, no l'ha votat. Però, això..., i a vegades es diu: «Bé, hi ha moltes constitucions que no s'han votat, i és cert, però mantenen el respecte per part de la seva ciutadania. I, ara, aquí, la Constitució s'utilitza com una arma llancívola contra els oponents polítics. I quan la Constitució és un argument de campanya, probablement deixa de ser la constitució de tots. Quan la constitució es vincula a una opció política, probablement deixa de ser una constitució de tots. Quan la constitució s'utilitza per tenallar, per fer una regressió democràtica en un determinat territori, doncs, efectivament, passa el que passa. Què indica el CEO? Que, a dia d'avui, només el 17,4 per cent dels catalans votarien, acceptarien la Constitució espanyola. Per tant, un estatut que no és el que vam votar els catalans, i una constitució espanyola que els catalans no volen –no la volen–, no accepten com a pròpia. Doncs, efectivament, hi ha un gran problema democràtic. I, és més, creuant les dades del CEO, els que diuen que sí, que estan a favor d'aquesta constitució, curiosament, són els que es situen a l'extrema dreta ideològica. Els que s'autoposicionen a l'extrema dreta són els que defensen la constitució. Els que, a la pregunta de «creu vostè que el franquisme va fer coses bones?, diuen que sí són, proporcionalment, els que més diuen que la Constitució espanyola, avui, la tornarien a votar. Per què? Doncs perquè s'ha, efectivament, desvirtuat tot el sentit, probablement, que se li donava en el seu dia. I quina és la resposta, quina ha de ser la resposta? Doncs més democràcia. I, en aquest sentit, nosaltres estem decebuts, amb la resposta del Govern espanyol i del paper del Partit Socialista Obrer Espanyol, perquè, tenint davant una cruïlla històrica, tenint davant l'oportunitat de fer una aposta pel progrés, el progrés social, el progrés polític, doncs, ha triat el que, de tant en tant, s'anomena «règim del 78. Podent fer polítiques, doncs, per tirar endavant, en fi, el rescat de refugiats al mar Mediterrani, la seva resposta ha sigut tancar l'Open Arms en el port de Barcelona. Podent fer passos endavant cap a un estat i uns valors republicans, què ha fet? Doncs portar..., i querellar-se contra el Parlament de Catalunya per defensar la monarquia. Podent actuar davant de la repressió i complir les seves promeses electorals de derogar la llei mordassa, què han fet? Mantenir-la. Podent abordar el diàleg, què han fet? Aixecar-se de la taula quan hi ha hagut una proposta per tenir un relator, un mediador, o, senzillament, una persona neutral, doncs, que donés fe d'allò que s'anava parlant entre governs. Només podem estar decebuts per la covardia del PSOE i del Govern espanyol. I, per tant, la resposta que els hem de dir és que la forma de solucionar els problemes és més democràcia –és més democràcia. I, per tant, davant d'aquesta cruïlla històrica, nosaltres hem de poder aprofundir en democràcia. I per això, li preguntem, vicepresident, quina és la voluntat del Govern davant d'aquesta repressió, i per trobar una sortida política a aquesta situació que ens trobem i a les demandes majoritàries de la ciutadania de Catalunya? Cal recordar que, de manera sostinguda durant els darrers cinc anys, a l'entorn del 80 per cent dels catalans i les catalanes diuen que la solució política passa per fer un referèndum, que hi estan d'acord. L'últim CEO, el de la setmana passada, diu que el 78,7 estan entre bastant i molt d'acord a votar en referèndum per decidir el futur polític. I això es manté estable des de fa cinc anys. Ahir celebràvem vuit anys del 10-A, la consulta independentista que vam celebrar a la ciutat de Barcelona –vuit anys. Fa quatre anys i mig del 9 de novembre. Fa un any i mig de l'1 d'octubre. Les demandes de la ciutadania a Catalunya hi seran, i només es podran abordar des del diàleg, però, sobretot, retornant la qüestió a la política, que és on podrem trobar solucions a les demandes dels catalans i de les catalanes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern, el senyor Pere Aragonès.
Molt bon dia; gràcies, president. Conselleres, senyores i senyors diputats..., senyor diputat Gómez del Moral, coincideixo amb vostè en el que exposava, que hi ha hagut un procés, en les darreres dècades, d'apropiació d'una constitució que, en teoria, havia de servir per aportar, doncs, més nivells de llibertats i drets fonamentals, que havia de servir per generar un marc obert de desenvolupament de l'autogovern. Hi ha hagut un segrest doctrinari, diguem-ne, de la doctrina constitucional, amb una visió cada vegada més restrictiva. I, en aquest sentit, la sentència contra l'Estatut de Catalunya suposa la fallida del sistema de legitimació democràtica, de la constitució territorial de l'Estat. El sistema que s'havia, doncs, establert, a través de la Constitució i de l'Estatut d'autonomia, era que el Parlament de Catalunya el proposava, es pactava amb l'Estat, amb les seves institucions, i el poble català el ratificava. I, a partir d'aquí, a través del recurs al Tribunal Constitucional, es produeix, doncs, la impugnació de l'Estatut ratificat per la ciutadania, i, per tant, el sistema falla, el sistema entra en fallida, i hi ha una diferència clara entre legalitat i legitimitat, en termes de suport democràtic al que és l'ordenament juridicoconstitucional que s'aplica a Catalunya. En el seu moment, no va haver-hi una resposta política per part de l'Estat a aquesta situació; es va deixar podrir el tema –es va deixar podrir el tema. Quan al juliol del 2010 va haver-hi la sentència del Tribunal Constitucional, el Govern Zapatero no va fer res. I, després, en un context de crisi econòmica, arriba el Govern del Partit Popular, que tenia clarament un programa de recentralització en el conjunt de l'Estat, i que el que va fer va ser, precisament, anar en la línia totalment contrària. També en els darrers anys hem observat com hi ha hagut un procés de construcció mediàtica d'un enemic interior a l'Estat; i aquest enemic interior a l'Estat som els independentistes. La construcció d'un enemic interior, el que produeix és que s'acaba legitimant la vulneració de drets fonamentals en funció de si ets l'enemic interior o no. És l'anomenat «dret penal de l'enemic, que és el que avui està passant sobre l'independentisme, i que aquesta construcció d'un enemic interior a l'Estat espanyol, de l'independentisme, com el gran enemic interior de l'Estat espanyol, aquesta construcció mediàtica, que no ciutadana, perquè sempre –sempre, sempre– trobarem, en sectors molt amplis de la ciutadania de l'Estat espanyol, solidaritat, comprensió i voluntat de diàleg..., però la construcció mediàtica fa que avui, doncs, hi hagi unes clares limitacions polítiques per poder abordar un diàleg sobre el futur de Catalunya. A part, ens hem trobat que, evidentment, en comptes de donar una resposta política, el Govern del Partit Popular, en el seu moment, amb una clara connivència de la resta de poders de l'Estat, va decidir que la resposta havia de ser una resposta penal i no una resposta política, i, per tant, es va fer front a les aspiracions de la societat catalana amb violència i repressió. Recordin que, quan el mes d'octubre del 2017, l'aleshores fiscal general de l'Estat deia que es querellaria contra els membres del Govern de Catalunya per rebel·lió si declaraven la independència –deia això: «Si declaraven la independència–, ja passat l'1 d'octubre –avui, s'està jutjant l'1 d'octubre, eh?, no tant la declaració d'independència, s'està jutjant l'1 d'octubre–, la gran majoria de la comunitat acadèmica en dret penal de l'Estat es va posar les mans al cap, però era contra l'enemic interior; l'enemic interior que és l'independentisme català, i, per tant, s'ha acabat construint una justificació per sostenir les acusacions de rebel·lió contra els nostres companys i companyes, contra els líders independentistes que, en aquests moments, estan sent jutjats. Hi havia qui es pensava..., i, per això, doncs, es van programar unes eleccions el 21 de desembre, acompanyades de tota una campanya mediàtica contra la situació de l'economia catalana, bombardejats, diguem-ho així, per terra mar i aire; algú es pensava que, davant d'aquesta situació de repressió, el plantejament independentista d'una part majoritària de la societat catalana desapareixeria, i, evidentment, doncs, això no ha estat així, perquè tenim un país de fermes conviccions, en què, des de la pluralitat de plantejaments d'aquest país, doncs, n'hi ha una, en aquest cas, l'independentisme, que, malgrat tota la situació, segueix mantenint unes quotes de suport importantíssimes que no només s'han estabilitzat, sinó que, com vèiem en el CEO de la setmana passada, el suport a la independència segueix creixent. En aquest context, l'independentisme va propiciar la moció de censura a l'Estat espanyol, d'un govern corcat per la corrupció, després de la sentència de la Gürtel, i, certament, l'arribada del senyor Pedro Sánchez a la Moncloa va suposar un canvi de formes; va suposar un canvi de formes, però, en el fons, poques coses han canviat. Va haver-hi un intent d'obertura de diàleg polític, però el que hem vist és que, en els elements fonamentals, l'Estat manté la línia repressiva, es posa sobre la taula l'excusa de la divisió de poders, però l'Advocacia de l'Estat depèn del poder executiu, i, per tant, obeeix, diguem-ne, el que estableix el Govern de l'Estat, i hi ha hagut, doncs, un manteniment de la línia repressiva. I ho hem vist aquesta setmana, en què s'ha dictat l'aute de processament de trenta persones, la majoria d'elles servidors públics, però també proveïdors, professionals d'aquest país, amb una construcció assumint acríticament el relat d'una guàrdia civil, que, a més, amb uns informes totalment tenyits ideològicament, i clarament, doncs, el que es pretén és processar trenta persones perquè no es pot processar 2 milions de catalans que van votar l'1 d'octubre. Per tant, aquest és el context. Quina és la solució? Doncs l'única solució l'ha dit vostè, que és la política; entendre que aquest és un problema polític i que el que es precisa és una solució política. En aquest sentit, vam arribar a un text conjunt, a un plantejament conjunt, el Govern de Catalunya i el Govern de l'Estat, el passat 20 de desembre a Pedralbes. Evidentment, amb posicions molt allunyades que tenim, era un document que necessita unes certes dosis d'ambigüitat, quan hi han posicions molt allunyades, però que establia uns elements bàsics que tard o d'hora s'hauran de reprendre per construir un futur. Es reconeixia que hi havia un problema, sobre el qual, doncs, es diferia sobre els orígens, causes, etcètera, i, fins i tot, de les propostes de resolució, però es coincidia que hi havia un problema, que requeria una solució política, que aquesta solució política havia de tenir un recolzament majoritari de la societat catalana, hauria d'estar avalada democràticament i s'hauria de fer amb seguretat jurídica. Jo crec que aquests són els elements sobre els quals s'ha de construir un diàleg que aporti una negociació amb l'Estat per trobar una solució política. I, evidentment, aquesta solució política, per a aquest Govern i també, doncs, puc entendre, per als partits que hi donen suport, ha de ser, aquest plantejament ha de ser un referèndum sobre el futur de Catalunya, en què es voti sobre la independència de Catalunya, és a dir, un referèndum d'autodeterminació. Som conscients que el Govern de l'Estat, en aquests moments, està rebutjant aquesta proposta, però hem de ser capaços de construir aquest marc de negociació. El Govern de l'Estat va interrompre les negociacions que s'havien portat a terme durant el mes de desembre i durant el mes de gener i principi de febrer per construir, per institucionalitzar aquest marc de diàleg. Certament, el que deia al principi, que és la construcció de l'independentisme com l'enemic interior a l'Estat, va generar una pressió mediàtica que també es va traduir en pressions internes dins el Partit Socialista Obrer Espanyol, i, evidentment, doncs, en tota la pressió externa per part dels tres partits de la dreta nacionalista espanyola. Però, aquí, entenem que poden passar les setmanes, però el problema segueix sobre la taula, i els plantejaments i els grans consensos de la societat catalana sobre com es pot resoldre aquesta qüestió estan sobre la taula. El 80 per cent de la ciutadania catalana vol una sortida democràtica. I, per tant, ara, tenim l'oportunitat, hi ha unes eleccions en l'àmbit estatal, i del Congrés de Diputats i del Senat que s'esculli..., doncs, en bona part, condicionaran les possibilitats de diàleg. Per part del Govern de la Generalitat, nosaltres no ens aixequem de la taula, nosaltres seguim a la taula de diàleg i esperem que el nou Govern de l'Estat decideixi seure-hi per trobar una solució democràtica al conflicte entre la societat catalana i les institucions de l'Estat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Per a la rèplica, és el torn, de nou, del diputat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Vicepresident, doncs és així, i comparteixo també la visió que vostè deia, perquè els horitzons que ha plantejat el país..., i que podem entendre, sobretot, llegint el CEO, i ho dic perquè crec que tots hem de donar per vàlids els resultats del CEO, perquè, si són vàlids per dir que el Govern suspèn, deuen ser vàlids per dir que el 80 per cent de la població catalana vol un referèndum, deuen ser igual de vàlids, per quan ens interessa i per quan no ens interessa. Per tant, efectivament, el CEO, doncs, diu i demostra que el 78,7 per cent de la societat catalana vol un referèndum i aquesta dada és sostinguda durant els darrers cinc anys, que és que no s'altera, que és que és la solució política al problema que hi ha a Catalunya amb relació a l'Estat espanyol. I els problemes reals de la gent deuen ser aquests, no?, perquè el CEO indica que el primer problema indicat a l'enquesta pels catalans i les catalanes són les relacions entre Catalunya i Espanya. Per tant, els dos governs, el Govern català i el Govern espanyol han de poder donar resposta a això. I, a més a més, per cert, deixi'm ja apuntar alguna dada més, el 78,6 per cent de la societat catalana suspèn la monarquia, i un 75,9 diu que vol una república com a forma de Govern, això també ho diu la societat catalana. De fet, la societat catalana, dos terços dels enquestats diuen que té un nivell suficient d'autonomia, d'autogovern, Catalunya, però sembla que els que agafen les dades quan els interessa el que volen és recentralitzar. Doncs, bé, cinc anys, 80 per cent de la societat catalana de manera sostinguda diu que la solució al problema relacional entre Catalunya i Espanya és un referèndum. I hauríem d'agafar els exemples que tenim, per exemple, Escòcia, el Quebec i en tants altres indrets del món, on, justament, sempre, la sortida passa per les urnes, passa per respectar la voluntat popular. Mirin, a Escòcia, es va convocar un referèndum, efectivament, sobre la independència. I quan es va convocar? Quan l'SNP obté el 45,4 per cent dels vots en unes eleccions –45,4 per cent dels vots en unes eleccions–, per cert, participació de la qual va ser del 50,4 per cent, participen a les eleccions el 50,4 per cent dels escocesos i les escoceses, que dona una victòria a l'SNP amb el 45,4 per cent dels sufragis, i què fa el Govern britànic? Doncs, dir: «Escoltin, aquí tenim un problema polític, posem-hi una solució política, que passa per posar les urnes i que siguin els escocesos i les escoceses qui lliurement decideixin el futur del seu país. Això és el que, a priori, passa com a respostes democràtiques a embats, a problemàtiques, a demandes democràtiques per part de la ciutadania d'un país. Però quina ha sigut la solució a l'Estat espanyol? Doncs, com vostè deia, vicepresident, la repressió. De fet, el que se'ns vol fer entendre o caure és una falsa dicotomia, que és dir: «O vostès renuncien al que pensen, o repressió. Triïn: o renuncien, o els posem a la presó o els inhabilitem o els multem o els embarguem o ens querellem o els imputem, o renunciïn i no els passarà res d'això. Doncs, en aquesta falsa dicotomia, no, no, és lluny d'on nosaltres passarem, perquè nosaltres ni renunciarem ni ens tirarem enrere ni deixarem de reclamar el que reclama el 80 per cent de la ciutadania de Catalunya, no ho farem –no ho farem–, i, per tant, el que cal és tornar a la taula; taula de la qual, per cert, no ens hem aixecat mai; a mi m'ha agradat sentir-lo, vicepresident, nosaltres no ens n'hem aixecat mai, per tant, cal que l'interlocutor, cal que a l'altra banda de la taula s'hi torni a asseure algú, perquè, si no, el que triomfa són les actituds autoritàries, i, quan triomfen les actituds autoritàries i la democràcia es va empobrint, el que creix a la dreta –deixi-m'ho ubicar així, com a mínim, geogràficament–, doncs, és feixisme, és ultradreta i són opcions que encara volen debilitar més la democràcia. Avui, Oriol Junqueras ens deia, en una carta que ens ha enviat a tota la militància d'Esquerra Republicana, aquest matí, que deia: «Si la presó és el preu per defensar la democràcia i la llibertat, el pagaré. I això és el que justament trenca aquesta falsa dicotomia que els deia: ni volem repressió ni renunciarem a res. Nosaltres seguirem endavant, seguirem defensant les nostres idees, que són les majoritàries del poble de Catalunya, i els emplacem, vicepresident, a que, des del Govern, a partir de les futures eleccions de l'Estat espanyol, i que, per tant, que torni a haver-hi un govern, les demandes segueixin fermes, es torni a la taula de diàleg i es trobi, d'una vegada per totes, una sortida política a aquesta demanda política, perquè, si no, la resposta que donarà el Partit Socialistes tal vegada serà la mateixa que la que va donar Mariano Rajoy. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. De nou, i per fer la rèplica, és el torn del vicepresident del Govern.
Moltes gràcies, president. Conselleres, diputat, hi han dues qüestions que, a l'hora d'abordar el diàleg polític amb l'Estat, caldrà analitzar a fons, i que crec que, des de la nostra posició, hem de deixar ben clar sobre aquestes dues qüestions que algú pretén que siguin límits a la negociació. La primera és el dilema, quan hi ha un divorci, entre legalitat i legitimitat democràtica, i, aquí, la qüestió no és que hi hagi llei sense democràcia, per tant, que s'apliqui un ordenament jurídic sense el consentiment democràtic de la ciutadania, ni a l'inrevés, doncs, que hi hagi una democràcia directament referendària sense un sistema normatiu que permeti dotar la previsibilitat i doni la seguretat jurídica suficient als ciutadans per a la protecció de les minories, per a la protecció dels drets fonamentals. Per tant, ni llei sense democràcia ni democràcia sense llei; la qüestió és llei i democràcia. I, per tant, l'ordenament jurídic actual no pot ser el límit polític al diàleg i aquest ha estat un dels punts en què les discussions que hem tingut amb el Govern de l'Estat, doncs, han costat d'avançar, és a dir, hi ha qui diu: «No, no, vostès facin les propostes que considerin oportunes, però totes han d'encaixar dins de l'actual visió de la Constitució. Doncs, aleshores, això serà un debat d'advocats o d'acadèmics, però no serà un debat polític. Nosaltres el que plantegem és: hem de fer les propostes polítiques, poder arribar als consensos, i, després, aquests consensos s'han de traduir en canvis de l'ordenament jurídic, s'han de traduir en canvis normatius. És això, és a dir, la legalitat actual no pot ser el límit de debat polític, perquè, si no, no canviarem mai les lleis, si no, aquest Parlament no hauria de canviar cap llei i ens dedicaríem només a fer interpel·lacions, no?, o preguntes al Govern. No, no; aquest Parlament canvia lleis; per tant, les lleis actuals no són un límit en aquest Parlament a l'hora de discutir. Aleshores, quan s'arriba a un consens, es canvien les lleis; doncs això és el que hem de fer també en la qüestió entre Catalunya i l'Estat. Segona qüestió. El demos. Qui decideix? I aquest és un dels debats clàssics en aquestes qüestions. Hi ha qui diu: «Catalunya és propietat de tots els espanyols, i, per tant, tots els ciutadans de l'Estat espanyol han de decidir sobre el futur de Catalunya. Els que viuen a Catalunya és igual, diguem-ne, però el conjunt... Clar, això, quan resulta que n'hi han uns que són 40 milions i els altres que són 7 milions i mig, doncs, evidentment, no dona l'equilibri per garantir la legitimitat democràtica de quines són les lleis que s'apliquen a Catalunya. Nosaltres entenem clarament que el demos, que la població que ha de decidir són els ciutadans de Catalunya; són els ciutadans de Catalunya els que han de decidir el seu futur. I, després, un cop decidit, això s'ha d'articular; com s'aplica el resultat s'ha d'articular, doncs, de forma..., acordant com s'articula no només amb l'Estat, sinó també amb la Unió Europea. Fixin-se en la diferència de criteris, en termes democràtics, entre la qüestió de Catalunya i com s'ha tractat el Brexit. El Brexit, que jo crec..., vaja, jo suposo que, si hagués estat ciutadà britànic, doncs, hauria votat a favor del remain. Però, el Brexit..., malgrat estar en desacord amb la decisió que van prendre democràticament els ciutadans del Regne Unit, s'accepta el resultat i es negocia la sortida. I aquesta és una precondició necessària per a qualsevol debat polític que acabi passant per les urnes. Si establim que les urnes són el mecanisme, hem d'acceptar el resultat. I això és que haurem d'exigir a les dues parts, també a l'Estat espanyol: un referèndum sobre el futur que té Catalunya, un referèndum d'autodeterminació, que hi ha d'haver una deliberació prèvia. No ha estat possible, en els debats sobre la independència, fer una deliberació prèvia en aquest país, perquè la deliberació era si es podria votar o no es podria votar...; no, no, hi ha d'haver una deliberació sobre pros i contres de la independència del país i de les altres opcions que pugui haver-hi sobre com s'articula territorialment Catalunya amb relació a l'Estat, sense amenaces i respectant el resultat, perquè, si no, no hi ha una garantia de pluralisme polític; si no, no es garanteix que la diversitat d'idees, legítimes..., perquè la independència d'un país no és contrària als drets fonamentals, perquè, si no, s'haurien de dissoldre tots els països, començant per l'Estat espanyol. Per tant, si l'Estat espanyol té dret a ser un estat independent, la societat catalana també hi té dret, i això no vulnera cap dret fonamental. Per tant, és una idea política legítima, i, per tant, s'ha de poder fer aquest debat. Nosaltres persistirem en aquest diàleg amb l'Estat, i la millor manera d'aconseguir que s'avanci és [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] anar enfortint els grans consensos que, en aquest sentit, hi ha a la societat catalana...
Vicepresident...
...i aquest Govern treballarà incansablement per aconseguir-ho. Moltes gràcies, president; senyor diputat, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre la regulació dels arrendaments urbans en el dret civil de Catalunya]] [[300-00117/12]] És el torn ara per a la següent interpel·lació, que és sobre la regulació dels arrendaments urbans en el dret civil de Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Republicà, i exposa la interpel·lació el diputat senyor Jordi Orobitg.
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, vicepresident, diputades, diputats, em permetran que abans de que comenci la meva intervenció aprofiti aquest faristol per adreçar una salutació i una felicitació a un company, l'Oriol Junqueras; un company diputat que avui, malauradament [[aplaudiments]] , no pot ser entre nosaltres per celebrar aquests cinquanta anys. És una fita important, complir els cinquanta anys. Jo, que els he superat amb escreix [[rialles]] , voldria tornar enrere. En qualsevol cas, bé, tenim molts de temes a parlar, i alguns, tot i que de vegades s'acusa el Govern i les formacions que li fem costat de que només parlem de monotema, tenim moltes sensibilitats, i entre elles la social, eh? I, en aquest àmbit, tots estem acostumats darrerament a escoltar termes com «assetjament immobiliari, «infrahabitatge, «emergència habitacional, «gentrificació, i termes que es concreten o que són molt més tangibles, no?, com pot ser l'increment abusiu de l'import dels lloguers. En aquest cas, i per tenir una referència, doncs, objectiva, podem parlar que l'Incasòl ha pogut determinar que, en els darrers cinc anys, s'ha produït un increment del preu dels arrendaments del 29 per cent pel que fa a Catalunya i del 38 per cent a la ciutat de Barcelona. Això suposa, amb aquest gràfic tan explícit, que un habitatge d'una superfície d'aproximadament setanta-dos metres quadrats ha passat a costar, de 682 euros al mes, a 949 euros al mes a la ciutat de Barcelona. És evident que existeixen circumstàncies i fets que distorsionen els preus dels arrendaments, com pot ser, doncs, la comercialització de molts d'habitatges com a establiments turístics en la modalitat d'habitatges d'ús turístic. I també és evident que és responsabilitat de totes les institucions i les administracions el mirar de vetllar pels drets dels seus ciutadans, i hem de recordar que, tot i que moltes vegades l'Estat espanyol faci deixament del capítol de drets fonamentals que tenen tots els ciutadans, el dret a un habitatge digne forma part d'aquests drets fonamentals. Si l'Estat espanyol en vol fer deixadesa de funcions, jo crec que ni aquest Parlament ni el Govern ho poden fer, i és des d'aquest punt de vista que aquesta interpel·lació adreçada al Govern pretén, precisament, doncs, vetllar per aquest dret fonamental. I com ho podem fer? Jo crec que, com he dit, és responsabilitat de totes les administracions públiques, abordar aquesta temàtica. Ens consta, si més no, que, a nivell local i a nivell del Govern de la Generalitat, s'estan portant a terme diferents iniciatives. Sense anar més enllà, i en tant que el meu company Ferran Civit sempre aprofita per parlar del seu poble, eh?, l'Espluga de Francolí, jo parlaré del meu, Lloret de Mar. Hem aprovat un pla especial, en aquest cas, que, precisament, el que regula és la implantació dels habitatges d'ús turístic, precisament establint un coeficient màxim o unes densitats màximes per zonificacions, precisament perquè no s'interfereixi en el preu de l'habitatge. I, des d'aquest punt de vista, tot i que som conscients, hi insisteixo, que, des d'altres departaments de la Generalitat de Catalunya, s'estan abordant diferents iniciatives per mirar d'incidir-hi, creiem que no cal renunciar a cap de les eines amb les que puguem comptar precisament per promoure polítiques que garanteixin el dret a l'habitatge dels nostres ciutadans. És evident que la regulació que l'Estat ha fet d'aquesta matèria no ajuda, tot i que la Llei d'arrendaments urbans, la 29/1994, inicialment va semblar plantejar-se en uns termes exitosos, en tant que permetia, fins i tot, doncs, estabilitzar els preus en circumstàncies que, evidentment, eren gravoses per als propietaris, el que, de retruc, hem de tenir present, més enllà del que fa als habitatges, ha tingut un impacte important en els comerços històrics; de fet, és una circumstància que ara no ens convé o no ve a compte. El que sí que és cert és que les diferents modificacions legislatives que han existit a posteriori, com pugui ser la del 2013, per part del Govern espanyol, en aquest cas el Govern del Partit Popular, que, evidentment, no està gaire interessat a vetllar pel dret fonamental a l'habitatge dels nostres ciutadans, doncs, permetent aquesta reducció dels terminis de l'arrendament, recordem-ho, de cinc anys inicials més tres d'hipotètics o prorrogables en la Llei 29/1994, vam passar a la reducció, fins a un termini de tres anys, dels arrendaments, doncs, evidentment tots aquests canvis legislatius, totes aquestes circumstàncies han comportat aquests increments abusius que pateix la nostra població. També és cert que, en aquest cas, la política del Partit Socialistes no ha servit per arranjar aquesta situació. Des del nostre punt de vista, s'han donat pals de cec que no han servit per arranjar la situació. I prova d'això és l'aprovació d'un decret que, finalment, no va ser convalidat. I, en aquest cas, un decret, aprovat el març d'aquest any, del 2019, que està pendent, en aquest cas, de la seva convalidació per la Diputació Permanent del Congrés dels Diputats. Per tant, des d'aquest punt de vista, nosaltres entenem que és fonamental abordar des de la dinàmica del dret civil català aquella competència que és pròpia, aquella que ve determinada en el nostre Estatut d'autonomia, que parla, en aquest cas, de la competència exclusiva pel que respecta a aquest àmbit; un àmbit que no és nou. Tots sabem que la legislació catalana es remunta a la història, que fins i tot el dictador Franco, en un moment determinat de la història, es va veure obligat a acceptar la seva vigència. I, des d'aquest punt de vista, hi ha aquest procés de codificació que seguim al llarg del temps, entenent que és o existeix un recorregut, com..., de fet, agafant el fil de la intervenció, de la primera intervenció que la consellera va tenir davant d'aquest Parlament quan va venir a parlar de quines eren les seves polítiques al front del departament i quines eren les iniciatives legislatives que, en definitiva, volia promoure. Des d'aquest punt de vista, vostès ho saben, la passada legislatura vam completar el Codi civil; hem d'acabar un procés d'harmonització i de codificació de tot aquest llibre obert, de tot aquest codi obert que s'ha anat treballant de la mà de la Comissió de Codificació de Catalunya, però és ben cert que, en l'apartat d'obligacions i contractes, més enllà de la regulació d'altres figures contractuals, i atenent també el fet de que altres figures d'arrendament, com puguin ser els arrendaments rústecs, ja han estat objecte de regulació, com puguin ser també d'altres especialitats del dret civil català, com pugui ser la masoveria urbana, doncs, evidentment, entenem que existeix competència objectiva per part de la Generalitat de Catalunya per promoure, en aquest cas, un marc legislatiu a iniciativa, lògicament, del Departament de Justícia, que permeti abordar, en part, aquesta problemàtica, i que ho permeti fer amb una regulació, precisament, que vetlli no només pels drets dels arrendataris, que són probablement els que a dia d'avui es veuen més amenaçats, sinó també, perquè hi ha d'haver una igualtat entre les parts, hem de respectar també el dret a la propietat, que aquesta regulació, en aquest cas promoguda per la Generalitat de Catalunya, vetlli també pels drets dels arrendadors. És per aquest fet que aquesta interpel·lació el que pretén posar sobre la taula és aquesta problemàtica i pretén, en aquest cas, que la titular del departament, lògicament, la consellera de Justícia, la consellera Ester Capella, doncs, en aquest cas, ens expliqui o ens avanci quines són les línies d'actuació en aquest marc regulatori, que entenem que hauria d'intervenir com a mínim en la durada mínima dels lloguers, i, per tant, ens agradaria..., si ens ho pogués avançar, aquest marc legislatiu quina durada està previst que establís, que, en la mesura del possible, fes possible també la limitació dels preus i que abordés d'una manera efectiva les garanties tant per als arrendadors com els arrendataris. L'objectiu d'aquesta nova iniciativa legislativa, lògicament, hauria de ser facilitar l'accés a l'habitatge per a tots els nostres ciutadans; compatibilitzar –perquè ha de ser-ho– l'ús residencial amb els serveis turístics, és a dir, la comercialització d'habitatges en la modalitat d'habitatges d'ús turístic, i acabar amb allò que, materialment i personalment, més afecta a tots els nostres ciutadans, més, doncs, ataca l'estabilitat que qualsevol projecte de vida, sigui individual o col·lectiu, en aquest cas, en el marc d'una família, necessita, com puguin ser el de l'estabilitat en el seu habitatge; i, també, doncs, la despersonalització, la pèrdua d'identitat a la majoria dels nuclis històrics de les nostres ciutats, precisament per aquest procés de gentrificació que el que fa és expulsar la població, en aquest cas els ciutadans originaris d'un barri, d'un nucli històric d'una ciutat, en detriment, hi insisteixo, d'aquest arrelament ciutadà a les ciutats, promoure el capitalisme pur i dur, l'increment de preus amb un objectiu exclusivament econòmic i deixar de banda el component social que qualsevol política d'habitatge hauria de tenir. Fins aquí, consellera. Per tant, estem en espera de les seves respostes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella. Quan vulgui.
Bon dia, president. Diputades, diputats; diputat senyor Orobitg, Catalunya ha disposat històricament d'un dret civil propi, que, conjuntament amb la llengua i la cultura, ha constituït un dels seus trets d'identitat diferenciats que ens fan..., en tot cas, que són més emblemàtics. Durant segles, des de l'època dels comtats catalans, les relacions familiars, les de parella o matrimoni, de veïnat i fins i tot econòmiques han seguit un conjunt de normes i legislacions que s'han anat adaptant als temps i al caràcter de les catalanes i els catalans. Es tracta d'un dret mil·lenari que es va començar a recopilar cap a mitjans del segle XIII i que assolí un nivell d'arrelament social tan profund que fins i tot els decrets de Nova Planta es van veure obligats a mantenir-lo i respectar-lo. [[Rialles.]] Sí, no riguin, els decrets de Nova Planta van obligar, van imposar que no poguessin ser canviats, si bé és cert que es va prohibir el seu desenvolupament i la seva actualització. El dret civil de Catalunya ens ha configurat com a poble i com a societat. Amb la recuperació de l'autonomia, i partint de la compilació del dret civil de Catalunya aprovada l'any 1960, que així s'hi referia el diputat Orobitg, el Parlament de Catalunya ha dut a terme una tasca ingent per desenvolupar i renovar el nostre dret civil propi. Amb l'aprovació de la primera Llei del Codi civil, ara fa més de quinze anys, va arrencar de nou la tasca codificadora sota el principi de codi obert per dotar Catalunya d'un codi civil complet. Avui, Catalunya compta amb un codi civil propi, tendencialment complet, com a norma central del sistema jurídic privat, fet que ha convertit la regulació civil espanyola en un marc legal subsidiari, és a dir, que s'aplica de forma principal el Codi civil de Catalunya, i, de forma subsidiària, el Codi civil espanyol. Gràcies a la tasca de diverses generacions de juristes i a l'estreta col·laboració entre els poders públics i la societat civil, articulada principalment a través de la Comissió de Codificació de Catalunya –que faig aquí la falca per dir-los que és un òrgan especialitzat que depèn del Departament de Justícia, integrat de forma paritària per dones i homes juristes de reconegut prestigi de l'àmbit acadèmic i professional–, comptem avui amb un dret civil útil per donar resposta als reptes socials de present i de futur. El Govern de Catalunya, i, en especial, el Departament de Justícia que jo encapçalo, en tant que departament competent en matèria de dret civil, està plenament compromès amb la necessitat de regular els arrendaments urbans. Com deia, el nostre dret civil ha de donar resposta als reptes socials del nostre país. Comparteixo plenament el que deia el senyor Orobitg, que un dels principals reptes que tenim és fer front a la permanent escalada de preus en els pisos de lloguer. En el conjunt de Catalunya, el preu mitjà del lloguer ha crescut un 29 per cent en els darrers cinc anys, i hem arribat als 698 euros de mitjana, és a dir, cent seixanta euros més de mitjana que l'any 2013. El conseller Calvet, titular del Departament de Territori i Sostenibilitat, ostenta les competències en matèria d'habitatge i treballa per donar resposta a l'emergència de l'habitatge amb tres objectius: incrementar el parc d'habitatge de protecció pública del lloguer, tenir més i millors instruments per combatre les situacions d'emergència i els desnonaments, i ajudar a moderar els preus de lloguer dels habitatges lliures. Des del Departament de Justícia, de la mà de la Comissió de Codificació, estem impulsant una llei d'arrendaments urbans per donar més i millors instruments als ens locals i al Departament de Territori i Sostenibilitat, per garantir l'accés a l'habitatge, per fer front a la gentrificació i vetllar perquè els habitatges que es posen en lloguer siguin veritablement habitatges i siguin «vivendes dignes. Hem de regular el contracte d'arrendaments, per descomptat, i, bàsicament, per tres motius: en primer lloc, perquè és un objectiu prioritari d'aquesta legislatura, tal com vaig expressar a la meva primera compareixença, davant de la Comissió de Justícia, en exposar els objectius i les actuacions del departament, i vaig agafar el compromís ferm de que regularíem i que faríem una llei d'arrendaments pròpia per a Catalunya, per garantir el dret que té tothom, tota persona, a tenir accés a un habitatge digne. En segon lloc, perquè tenim les competències per fer-ho. Ho repeteixo, ho diu la llei i tenim les competències per fer-ho. La Generalitat de Catalunya ostenta la competència exclusiva en matèria de dret civil, tal com així estableix l'article 129 de l'Estatut d'autonomia. Ho diu la llei. En tercer lloc, tenim un mandat del Parlament de Catalunya que ens ho exigeix; la disposició final sisena de la Llei 4/2016, de 23 de desembre, de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones amb risc d'exclusió social, ens obliga a elaborar un projecte de llei que tingui com a objecte facilitar l'accés a l'habitatge amb la modalitat de lloguer, garantint la seguretat i l'estabilitat de la relació contractual, i adoptant mesures que contribueixin a evitar increments de les rendes que siguin desproporcionades. És per tot això que estem treballant en una nova regulació que ens condueixi cap a un sistema legislatiu en matèria de lloguer que promogui i protegeixi el lloguer com un dels models bàsics d'accés i tinença d'habitatge, per aconseguir progressivament i de forma homogènia l'increment del parc fins assolir els estàndards dels països europeus, una nova regulació que inclogui la durada dels contractes, les causes de resolució, les cessions i les subrogacions, els drets d'adquisició preferent, les causes de suspensió i d'extinció, els dipòsits i altres garanties, els drets i les obligacions de les parts contractuals, i ajudi a desjudicialitzar els conflictes existents entre els arrendadors i els arrendataris. La nostra voluntat és superar una legislació estatal que..., malgrat les tímides millores que han estat introduïdes en el darrer decret que es va aprovar a la Diputació Permanent, el Reial decret llei de mesures urgents en matèria d'habitatge i lloguer, estan molt lluny –molt lluny– dels estàndards europeus en la promoció i protecció del lloguer, i, per tant, també estan molt lluny –molt lluny– de les garanties i l'equilibri que han de mantenir les parts en una contractació. Entre d'altres aspectes –aquesta és la voluntat que tenim en aquest sentit–, modificar la durada del contracte d'acord amb el nou reial decret llei –és de cinc anys per a les persones físiques i set anys per a les persones jurídiques– ens sembla insuficient; apostem per contractes més llargs, estabilitzem, per tant, el mercat del lloguer, incrementant, per tant, la durada dels contractes. El termini de preavís de no renovació del contracte actualment és de quatre mesos per als arrendataris i de dos mesos per als arrendadors. Ens sembla insuficient, i apostem, també, per un termini més llarg. La fiança i les garanties addicionals, dipòsit o aval bancari, que es poden exigir en aquests moments a l'arrendatari són en total de tres mesos de lloguer. Ens sembla també excessiu i apostem per reduir-ho. En quart lloc, no compartim que els arrendataris puguin renunciar al dret d'adquisició preferent en cas de venda de l'habitatge. I, en cinquè lloc, els mecanismes previstos per acreditar l'estat en el que es troba l'immoble són absolutament anacrònics i no garanteixen la seguretat jurídica ni l'equitat de les parts en la contractació. Finalment, comparteixo plenament amb vostè, senyor Orobitg, que necessitem una nova llei que permeti contenir l'escalada pel preu del lloguer. Tenim el deure d'evitar abusos com l'augment desproporcionat del cost del lloguer, al cap, només, de tres anys de contracte, que contribueixen a l'expulsió, com vostè deia, del veïnat i a l'ús no residencial dels immobles. Per això, la durada mínima dels contractes de lloguer a Catalunya es situarà entre sis i deu anys. Estic convençuda que l'estabilització del mercat ha de servir per reduir la diferència entre l'increment accelerat del preu del lloguer i l'estancament dels salaris. I cal anar més enllà de l'índex de referència de preus de lloguer. La norma que estem preparant ha de facultar, ha de permetre al departament competent en matèria d'habitatge, i, en el seu cas, també als ens locals, que puguin limitar el preu del lloguer. Només així podrem fer front a l'augment desproporcionat del lloguer. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el transport sanitari i els serveis d'emergències]] [[300-00120/12]] La següent interpel·lació és sobre el transport sanitari i el servei d'emergències, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés.
Algunes estem parlant avui aquí al Parlament de Catalunya perquè molts altres companys i moltes altres companyes s'han deixat el millor de les seves vides construint un moviment que és el de l'esquerra independentista. Un 11 d'abril volem recordar el Guillem, que no únicament es va deixar el millor de la seva vida, sinó que el feixisme la hi va treure. Guillem Agulló, ni oblit ni perdó. [[Aplaudiments.]] Costa molt, ara, continuar amb una interpel·lació com aquesta, però, segurament que aquells companys i companyes que s'han deixat la vida el que voldrien exactament seria això, que vinguéssim també aquí a fer política en l'expressió més concreta. Mirin, si parlem de la gestió privada del sistema sanitari català, hem de parlar del que ha estat la gestió privada d'allò que és públic. Hem de parlar, fins i tot, de l'expressió quant a gestió del model polític de la «sociovergència. Hem de parlar, sobretot, de confusió entre allò públic i allò privat. Ens han sentit moltes vegades explicar les empreses privades que entren en la gestió d'allò públic, els serveis públics que es gestionen a espais privats, o espais públics utilitzats per empreses sanitàries privades. Això transforma el sistema sanitari català en una realitat de confusionisme d'interessos o confusió d'interessos, de model de portes giratòries, facilitador de la corrupció, i model també que significa un traspàs de les rendes públiques, dels recursos públics als interessos privats. En tot cas, volem deixar clar que el nostre és un plantejament polític que no diferencia entre si el problema és que hi ha empreses bones i empreses dolentes. No es tracta d'això. Es tracta d'identificar una forma de gestió, la privada, que no dona resultats segons les nostres necessitats, i plantejar una forma de gestió, la pública, la directa, que pot ser una alternativa eficient i amb millor resultat; i així, sí, alhora volem deixar també clar que la gestió de la sanitat pública sota la forma privada ha estat un focus permanent de criminalitat i d'irregularitat, segurament el gran paradigma. I ho volem fer amb dades concretes i amb expressions concretes. Per no anar gaire lluny, concurs de rehabilitació i logopèdia que es va adjudicar l'any 2012, essent Boi Ruiz conseller de Salut. Significava 200 milions. Doncs, mirin, sobre aquell concurs, el que va dir Competència, més enllà de posar una sanció per 1 milió d'euros a quatre empreses de rehabilitació, és que es repartien el mercat, que expulsaven la competència i que s'havien associat il·lícitament. Una de les persones que era apoderat d'una d'aquestes quatre empreses era el director del CatSalut, senyor Padrosa, en aquell moment. Va sortir als mitjans de comunicació a explicar que es tractava d'un error i que simplement no li havien revocat els poders. Evidentment, més enllà que es revoquin o no es revoquin uns poders, ell havia estat apoderat d'una d'aquestes empreses temps abans de l'adjudicació del contracte. I, si parlem del gran paradigma de corrupció o potencial corrupció, en la sanitat pública, hem de fer referència també al cas Innova; cas Innova, on podem veure totes les expressions, com gestionar d'una manera privada hi ha corrupció o potencial corrupció permanent. Si ens referim al cas Innova, fins i tot hauríem de recordar que va haver-hi fins a vint regidors que van ser imputats, regidors de Convergència i Unió, l'extinta Convergència i Unió –o pensem que extinta–, del PSC, d'Iniciativa i d'Esquerra Republicana, llavors imputats. També nosaltres volem recordar què es deia en aquelles actuacions judicials, interlocutòries que manifestaven –i ho llegim literalment–: «Constant corrupció de baixa intensitat, grollera manca de control del diner públic. I en aquella actuació judicial hi havia també una actuació sobre el transport sanitari. De fet, fins i tot el president de la patronal del transport sanitari va ser detingut i imputat. Amb aquests antecedents, ens crida l'atenció que a partir del 2013, quan els fets encara estaven calents, es comença a preparar el concurs del que ha estat paradigma, també, de gestió privada a través del transport sanitari; concurs en el qual tenim una preparació i uns plecs on hi ha endarreriments permanents, i on, de vegades, teníem més informació a través de les empreses del sector que no pas del poder públic. Adjudicació inicial amb múltiples recursos; múltiples recursos que, fins i tot, es qüestionava que la documentació o la informació que donava alguna de les empreses fos certa, i posada en marxa, que no es va iniciar a l'inici del 2015, ni tan sols es va iniciar quan assenyalaven els plecs, és a dir, durant l'estiu del 2015, i que, amb una mica de sort, durant la tardor del 2015, es va fer efectiva. Estem parlant d'un dels grans contractes públics d'aquella època, de fet, de fa quatre anys d'inici –de fet, ni fa quatre anys, encara–, que significa el transport sanitari de Catalunya per a un període de deu anys i per un total de 2.256 milions d'euros. En l'adjudicació, essencialment, van agafar el que anomenem «el pastís, tres empreses, encara que després, fruit del recurs, s'hi van incorporar algunes altres, i, mirin, els donarem una dada: sobre una de les empreses, aquest grup parlamentari va fer una denúncia a fiscalia per una qüestió ben senzilla; estava participada per un fons d'inversió, aquest mateix fons d'inversió participa en una empresa que gestiona un dels grans parcs d'atraccions d'aquest país, i la fundació d'aquest parc d'atraccions, coincidint amb el procés d'adjudicació, feia un atorgament de 3 milions d'euros a un dels hospitals de referència del sistema públic català, encara que concertat. Fiscalia considera que això no és delicte. Nosaltres traslladem els fets, perquè tothom pugui valorar si algú creu que hi ha aquesta realitat de regalar 3 milions d'euros sense més. Però, sens dubte que el pitjor estava per arribar, que ha estat la posada en marxa i el funcionament. I no en farem una anàlisi o valoració, des de la CUP; farem referències del que ha dit la mateixa conselleria sobre la posada en marxa i funcionament. Diu, la conselleria, o va dir en el seu moment la conselleria: «Moltes incidències des de que es va implantar. A la regió sanitària de Girona s'han detectat nombroses incidències. Això ho afirmava el conseller Comín, el nostre estimat exiliat polític. Sobre el funcionament del servei, seria inacabable, fer-ne el repàs, però miri què ha dit també, en documents oficials, la mateixa conselleria, ara, no fa tant de temps: «Les reclamacions d'usuaris del transport s'han incrementat un 78 per cent entre febrer-març del 2015 i febrer-març del 2016. Cal augmentar la coordinació entre les unitats centrals i els territoris, ja que la implementació del nou model està comportant una excessiva fragmentació del procés entre els dos nivells. No s'estan aconseguint les millores esperades de la gestió integral i centralitzada del transport sanitari no urgent. Cal replantejar-ho. I, a banda de tot això, que és el que la mateixa conselleria ha reconegut sobre com funciona el servei de transport sanitari, nosaltres els volem traslladar d'altres qüestions. Primera qüestió: que considerem que ha empitjorat absolutament el sistema d'assistència. Abans hi havia una garantia d'equip multidisciplinari més UBA, i ara no tenim aquesta realitat. Per explicar-ho i que tothom ho pugui entendre: no sempre tenim la garantia que un metge s'incorpori al servei que ells presten. Segurament, la consellera ens explicarà que abans es fa un test, i, per tant, es valora, però això no significa que, moltes vegades, amb necessitat de metge, aparegui el metge. Segona qüestió: fan desaparèixer –o, com a mínim, ens agradaria que ens ho aclarís la consellera– el que es coneixien com a «unitats interhospitalàries, i, per tant, una manera, per nosaltres, errònia de gestionar el servei. Tercera qüestió: envelliment de la flota de vehicles. No pot ser que, amb el que significa la salut, tinguem la flota de vehicles en funcionament com la tenim a dia d'avui. I quarta qüestió: una mala gestió de les rutes programades. I vostès –i ara parlem del departament– són plenament coneixedors i coneixedores d'aquesta realitat; tant, que han sancionat sense parar les concessionàries. Això sí, nosaltres..., ni el col·lectiu de treballadors i treballadores «Tècnics en lluita a dia d'avui coneix amb tota precisió quin ha estat el conjunt de sancions que s'han fet efectives, perquè encara esperem que ens doni respostes, la conselleria, a les peticions d'informació que s'han fet. Per cert, que si ho fa ara, ja ho farà fins i tot d'una manera extemporània. I amb tot això ens hauríem de preguntar: «Llavors, com s'aguanta el transport sanitari? Doncs, s'aguanta pel lliurament permanent dels treballadors i les treballadores del sector; un lliurament permanent que significa excés de feina, i que significa, moltes vegades, sacrificar àpats i sacrificar descansos, però, a la vegada, també són ells i elles qui més estan patint aquesta gestió dels serveis de manera privada. Rentar la seva roba a casa; hem anat a Inspecció de Treball perquè els puguin garantir que això no es faci. Contractacions precàries, que venen a significar, moltes vegades, cobrar únicament un 60 per cent per les seves funcions del que marca el conveni col·lectiu. Pèrdua permanent del poder adquisitiu; formació no remunerada i en horari que no té la consideració de laboral, i descansos legals que no es compleixen. I això no és únicament responsabilitat de les empreses; la responsabilitat també és de la conselleria. Una altra cosa és que l'incompliment sigui de les empreses. Al respecte, també –volem ser rigorosos–: hi ha alguna concreta empresa que compleix –ho volem dir aquí–, però no la generalitat de les empreses; la majoria estan incomplint permanentment. Això sí –nosaltres volem acabar la nostra intervenció com l'hem començat–, no es tracta d'empreses bones i empreses dolentes, no es tracta de males praxis; es tracta del sistema, es tracta de l'organització del sistema. I, per nosaltres, ara és el moment en el qual la conselleria, davant d'aquests incompliments, ha de complir amb les seves obligacions, que és rescatar la contracta; rescatar la contracta no per a un nou concurs de gestió privada, sinó per poder-se gestionar d'una manera pública: proposta de transport sanitari de gestió i provisió cent per cent públic. I, per acabar: vostè, consellera –i també el seu partit, ho volem dir així–, ha de fer una aposta; una aposta política clara. Si aposta per consolidar el model històric de Convergència i Unió –gestió privada–, o si aposta per un model autènticament progressista; o, com dèiem ara [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , si vostès són l'independentisme dels negocis o vostès volen ser l'independentisme a favor de les classes...
Diputat.
...populars. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula la consellera de Salut. Senyora Vergés, quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades i les persones que ens acompanyen, també, aquí al públic; doncs sí, parlem de concursos públics, parlem de com és la gestió dels serveis públics del nostre país. Jo vull parlar del servei, jo vull parlar d'allò que posem a disposició de la ciutadania per prestar aquest servei sanitari. Vam tenir –i vostè ho ha explicat molt bé– la licitació més gran a Catalunya d'un concurs públic. Anteriorment, el SEM només gestionava la part urgent del transport. En aquell moment, quan estàvem debatent el concurs del transport sanitari, jo em vaig trobar aquí al Parlament, sent diputada, molts debats a la Comissió de Salut, amb moltes propostes de resolució que posaven èmfasi en on havia d'estar ubicada una base d'ambulància, on havia d'estar aquella ambulància del transport sanitari urgent. I jo estava treballant amb el Govern, en aquell moment, de torn, del perquè s'havia de fer un concurs tot junt, del perquè havíem de concursar urgent i no urgent a la vegada, de que això, possiblement, ens comportaria molts problemes en la seva implementació, i això era aquella lluita que jo estava tenint com a diputada en aquell moment, perquè sabia que ens hi jugàvem un mínim de sis anys de servei públic. Ho tinc molt present, que ens hi jugàvem aquest mínim de sis anys de servei públic. Jo defenso –jo ho defenso–, perquè aquest Parlament amb molt consens també ho defensa, un sistema públic i universal. Tinc molt clar que el financem amb recursos de les butxaques dels ciutadans i ciutadanes d'aquest país; amb recursos que posem amb solidaritat, de cara a uns serveis públics per a les persones que ho necessiten, no per a les persones que literalment estan pagant unes quotes. Per tant, tinc molt clar quin és el sistema que tenim i quin és el sistema que vull defensar i quin és el sistema que vull defensar en el futur. Això sí, en aquell concurs, l'única..., bé, potser no diré «l'única, però una de les coses positives que hi vaig trobar era que, per primera vegada, en la part del no urgent, que és el que ens està generant moltíssims problemes d'implementació, o que ha generat molts problemes d'implementació fins ara, per primera vegada teníem la capacitat de tenir al nostre poder, en el poder del sistema, en el poder del sistema públic a la Generalitat de Catalunya, via el SEM, la informació de quins eren els serveis que estàvem prestant. Fins aquell moment –fins aquell moment–, eren empreses privades que estaven gestionant el servei, que presentaven unes factures i que, religiosament, el CatSalut pagava, sense tenir el control de la informació. Per mi, això és absolutament rellevant. Jo li vull mostrar aquí, no només a vostè i al seu grup parlamentari, sinó a tot el Parlament i a la ciutadania de Catalunya, el nostre compromís; el nostre compromís per aquest control de servei públic; el nostre compromís en aquest servei tan essencial com és el del transport sanitari, l'urgent, per una banda, i el no urgent, per l'altra, perquè és veritat que nosaltres hem de procurar que aquest servei no només hi sigui, sinó que hi sigui amb la màxima qualitat. I ho vam dir: «Tretze lots de cop és un disbarat. Sense el coneixement que teníem nosaltres, com a Generalitat de Catalunya, en aquell moment, per fer aquest concurs, ens comportaria molts problemes. I així va ser. I així ho va reconèixer el conseller Comín. I així ho vam veure en el lot de Girona. I així ho vam fer i ho hem anant fent, posant eines de control i per tenir, nosaltres, aquestes dades i aquesta informació. Estem treballant; estem treballant molt intensament per gestionar també, directament, la part del transport sanitari no urgent. Estem treballant perquè els prescriptors també posin eines d'administració, precisament, per a la gestió de la demanda del transport sanitari. Aquesta millora administrativa per part dels prescriptors, que són hospitals i centres sanitaris, és la millora també de la gestió de tot el servei públic. I cap a on anem? –cap a on anem? Tenim una eina, que es diu Pandora, que aquesta eina ens ha de poder recollir tota la informació; que el Pandora sigui l'eina també per als prescriptors, que siguin ells no els que contracten directament o els que fan una petició directament a les empreses, sinó que la petició sigui nostra, la controlem nosaltres, i estiguem controlant aquesta gestió. Aquesta informació que acabarem tenint després de tot aquest recorregut que, ja l'hi dic, i ho està sent i ha sigut feixuc..., és que la informació de tot el sistema la tindrem nosaltres. I això ens permet estar preparats per quan acabin aquests sis anys. Això ens permet estar preparats, perquè no només tenim la Comissió de Transport Sanitari, que es reuneix tres cops l'any, que té el SEM, les regions sanitàries del CatSalut, amb els objectius de vetllar el compliment del concurs i les decisions també que van posar de millora, sinó que tenim comissions operatives territorials de seguiment del transport sanitari, on hi ha, per cada regió sanitària, el SEM, les empreses prestadores del servei, la regió a través del CatSalut, i els centres sanitaris, que són els prescriptors d'aquesta demanda de transport sanitari, on fem el seguiment del compliment de la Instrucció 7/2017, que, finalment, el que diu és com ha de ser prestada aquesta qualitat. Podem millorar la instrucció, podem fer moltíssimes coses, però cal fer-ne el seguiment; seguiment de les millores, seguiment de la correcció de les incidències. Si hi han incidències és perquè es puguin corregir; o no? Si hi ha mesures per a la màxima qualitat –i vostè ha parlat de les rutes i jo intentaré parlar-ne també després– és perquè en puguem parlar allà on pertoca. Són les rutes territorials, les hem de parlar a nivell territorial amb les empreses, amb el SEM, que és qui ha de controlar-les en aquest moment, amb el CatSalut, que és, al final, el responsable d'aquests contractes, i, evidentment, amb els centres prescriptors. Cada dos mesos s'han de fer aquestes reunions. Hem posat una persona exprés a seguir el transport sanitari no urgent, que està anant a totes aquestes comissions territorials. I aquestes comissions també fan propostes de millora, com, per exemple, l'Alt Maresme i la Selva Marítima, que s'ha acabat ampliant un servei llançadora entre els dos centres, de Blanes-Calella. Doncs, per què? Perquè s'ha trobat que era necessari fer-ho així. Això no és perfecte, però el compromís d'aquest Govern, d'aquesta consellera, d'aquest departament i del SEM és absolutament vetllar pel servei que estem prestant a la nostra ciutadania. Aquestes dades que jo li vaig dir l'altre dia a la pregunta..., que és sobre les penalitzacions. I, a més a més, li vaig dir: «La voluntat meva, i crec que la voluntat de tothom no ha de ser anar pel món controlant i penalitzant empreses, però sí que és una mostra de la voluntat de control d'això. Per mi, la prioritat és que no hagués de penalitzar les empreses, que el servei s'estigués prestant adequadament. Pensi que, en el període 2011-2014, es van incoar noranta-dos penalitats per valor de 180.000 euros –180.000, eh?–, d'un concurs de milions que vostè ha anat parlant –noranta-dues penalitats a 180.000 euros. En aquest concurs portem incoades vuitanta-vuit penalitats per valor de més d'1 milió d'euros. I li vaig dir: «Això no és el que em satisfà a mi. Aquestes dades només demostren la nostra voluntat ferma de garantir la qualitat d'aquest servei. I demostren que nosaltres, amb les eines i la gestió que estem fent en aquest moment, podrem tenir l'oportunitat..., i li vaig dir, li vaig brindar, no?, que prengués partit i que ens poséssim a parlar de model, perquè, allò que ha de venir a partir d'aquests sis anys, d'acord?, puguem debatre com ho farem –perquè, evidentment, crec que seria un disbarat tornar-ho a fer tot de cop, pels problemes d'implantació–, com podrem vetllar molt millor per les condicions laborals que tenen avui en dia els treballadors del transport sanitari, com podrem vetllar clàusules mediambientals que haurem d'anar incorporant, com s'incorporen a tots els concursos públics, i, evidentment, amb les clàusules socials, que sempre i a partir d'ara haurem d'introduir en absolutament tots els concursos públics que faci aquest país. Som conscients també de què va fer la reforma laboral –què va fer la reforma laboral–, aquella reforma laboral del PP i el PSOE del 2012, que permet avui estar contractant gent en pràctiques durant dos anys, que després fa que no se les pugui contractar i que a sobre estan cobrant un 40 per cent menys del que haurien de cobrar per la feina que estan fent. Les empreses han de respectar les condicions dels concursos. I, possiblement, els concursos no estaven vetllant prou per aquestes condicions laborals dels treballadors. I nosaltres –ho he dit en altres ocasions–, de tot el nostre sistema sanitari, som facilitadors del diàleg, sempre, entre treballadors i empreses. En aquest cas, no podem substituir la negociació col·lectiva –i vostè ho sap perfectament–, perquè l'autonomia de les parts és sagrada. Ara, sí, facilitadors sempre. Nosaltres, en el marge, és a dir, en les empreses que han de respectar les condicions dels concursos, aquí hi estem amb absolut compromís. Hem parlat de molts altres temes, com l'envelliment dels vehicles, etcètera, que crec que en la rèplica, perquè se m'està acabant el temps, li podré exposar també el nostre compromís. Gràcies.
Gràcies, consellera. Ara, per a la rèplica, és el torn, de nou, del diputat. Quan vulgui, senyor Aragonés.
En primer lloc, des del departament, el que se'ns ha de dir és quin és el seu model. I diguin d'una manera clara, d'una manera concreta, que vostès tenen el mateix model, el de gestió privada pel qual aposta Ciudadanos, pel qual aposta el Partit Popular, pel qual aposta Junts per Cat; pensem, fins i tot, que també el PSC-PSOE. Ho han de dir, no passa res. Hem de ser honestos i honestes. Diguin vostès que creuen en aquest sistema d'organització on qui gestiona són les empreses privades. Si no passa res, senyora consellera; però no faci veure, en la confusió, que vostès estan apostant pel que és públic, quan el que fan és una aposta clara per la gestió privada. I després surtin a defensar que això és més eficient i que dona més resultat; però el problema està aquí, que encara no ens han pogut traslladar, més enllà que vostès diuen que tenen moltes dades, que això sigui més eficient i doni millor resultat. Ens diuen –i suposo que ara ho haurem de suportar en la rèplica, perquè després no podem fer contrarèplica– que nosaltres som dogmàtics, perquè creiem en un sistema de gestió cent per cent pública. Doncs miri, ens ha d'explicar encara algú –algú– per què la gestió privada dona un millor resultat i és més eficient; perquè de les experiències que tenim fins al dia d'avui, ningú ens ha demostrat que, per al transport sanitari, la gestió privada sigui més eficient i tingui millor resultat. Tampoc ens ho demostren, per tant, d'altres serveis de gestió privada quan tenim titularitat pública. I, també, en aquest exercici de model, ens diu vostè: «Doncs això és culpa de la reforma laboral. Vostès tenien uns plecs; uns plecs quant a la precarietat dels treballadors i les treballadores; uns plecs on poden limitar el tipus de contracte; uns plecs on poden condicionar quines són les retribucions; uns plecs on poden situar que són clàusules essencials, i, per tant, podran recuperar la contracta si les empreses incompleixen això. Però no fan això, els plecs. També els diem que, per a nosaltres, aquesta no és l'alternativa, però si a dia d'avui hi ha aquesta realitat de condicions laborals, és perquè també en aquells plecs no es va voler situar. No respon –i li ho diem amb tot el respecte, consellera, perquè tampoc no l'estem interpel·lant a vostè sinó a la conselleria, i vostè n'és la màxima responsable– a cap de les quatre preguntes concretes que li fem. Però, sobretot, doni'ns una resposta clara i concreta sobre la pregunta que li estem fent que és el moll de l'os: mantindran vostès els continuats incompliments de les empreses que gestionen el servei de transport privat i no recuperaran la contracta? Mantindran, vostès, fins i tot si estiguessin en una perspectiva del 2025, quan acabarà aquella contracta, la gestió privada? Ens ha de donar una resposta. Digui «sí o «no. És binària. No cal que faci un exercici per no acabar contestant. I, miri, li ho diem també amb tot el respecte, jo no utilitzaria la denominació «Pandora per fer tractament de dades, perquè, al final, el que tindrem és que s'obre la caixa de Pandora, que és el que acabarà passant quan puguem veure totes les dades que hi ha allà, i el que està passant en la gestió privada del transport públic, i això és el que tindrem. S'obrirà la caixa de Pandora quan tindrem totes aquestes dades, i s'obrirà la caixa de Pandora també quan tinguem sentència del cas Innova. Per tant, fins i tot em sembla poc encertada la forma amb la qual vostès han denominat aquest tractament de dades. Diuen, o vostès ens hauran d'explicar, si un treballador o una treballadora del sector públic, contractat directament –un funcionari, una funcionària o un laboral–, incompleix de forma greu i culpable, què fa l'Administració pública catalana? Què fa, quan un treballador o una treballadora incompleix de forma greu i culpable? Suposo que té la resposta: l'acomiaden. L'acomiaden, es rescindeix el contracte. Per què vostès donen un altre tractament a les empreses? Per què? Per què els donen un altre tractament? Perquè hi ha incompliments greus i culpables, no d'un supòsit concret, que pot respondre a moltes qüestions quan parlem d'un treballador, sinó d'una forma de gestió tramposa, i nosaltres ho diem així, «tramposa. Per tant, no facin aquesta política de ser durs amb la gent més feble i ser febles amb les empreses més dures. I, l'últim, ens diuen vostès: «Prenguin partit. Doncs miri, tant hem pres partit que li hem fet ja fins a tres sol·licituds d'informació per encara treballar més el model el qual vostès estan gestionant, per tenir més informació. Nosaltres hem fet aquesta feina. Vostès encara no han fet la feina que els corresponia, que era contestar-nos i donar-nos aquesta informació. Per tant, li volem traslladar, amb tota la humilitat, que ens diuen a nosaltres que prenguem partit, quan nosaltres ja ho estem fent, i vostès no ens estan donant les dades de les quals tenen obligació. I també els diem una altra cosa: si és que nosaltres ja hem pres partit amb relació al transport sanitari, i hem pres un doble partit. El doble partit és, per una banda, acompanyar els treballadors i les treballadores que estan lluitant per un servei públic de qualitat, els treballadors i les treballadores del transport públic, i apostar també per un sistema de gestió que sigui cent per cent públic, i el seu partit i el seu departament han de donar respostes. Que són, l'independentisme [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que es posa al servei dels interessos de les empreses...
Diputat.
...o l'independentisme que es vol posar al servei de les classes populars? [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Finalment, per fer la rèplica, és el torn de nou de la consellera. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat, els plecs no els vam escriure nosaltres, i ho sap perfectament. I ho sap, que estàvem... [[Veus de fons.]] No, no, no. I ho sap, que estàvem seguint escrupolosament com eren aquests plecs; i ho sap, que ens vam trobar amb els mateixos impediments que es van trobar vostès, que no ens donaven informació, i que tota la informació que rebíem era per una altra banda. Nosaltres treballem per una república al servei de la gent; al servei de la gent i dels serveis públics, els serveis públics per a tothom, com són el dret a la salut. I això no crec que sigui lícit discutir-m'ho. Vostès volen parlar de model, i a mi em sembla perfecte, parlar de model. Quan aquí es va proposar un pacte nacional de salut, que podia ser una eina adient o no, podia estar ben contextualitzada en el temps o no, es van aixecar el primer dia –vostès es van aixecar el primer dia. I jo, que en aquell moment era diputada, vaig estar a totes les reunions, divendres sí, divendres no, durant vuit mesos, amb tot aquest sector que vostè diu. Perquè també li vull dir una cosa, eh? Els interessos no se'n van només pel simple fet de que la gestió sigui una o la gestió sigui una altra. Els interessos de tothom, que són legítims –interessos de professionals, interessos de col·lectius, interessos de col·legis, interessos de sindicats, interessos de les entitats, interessos del territori–, existeixen malgrat que la gestió sigui una i sigui l'altra. I els interessos s'han de creuar a les taules i s'han de poder debatre. Per això, jo li dic, quan hem de deixar els dogmes a casa, em sembla molt bé que vostè digui: «El meu model és aquest, i jo li dic: jo parlaré de model, nosaltres parlarem de model, i nosaltres el que volem fer és preparar-nos per acordar aquest nou model, que l'hem de poder posar a disposició i acordar perquè a partir del 2021 el puguem anar implantant. I vostè sap, també, que la seguretat jurídica és molt important, perquè, a l'hora de recuperar contractes o fer qualsevol reversió, no ens la guanyin després als jutjats –no ens la guanyin després als jutjats. Nosaltres ens hem d'assegurar que fem això quan podem guanyar. Mentrestant, jo, aquesta conselleria, el SEM i totes les persones que estan treballant i amb les quals he pogut parlar aquests últims dies, que he parlat amb moltíssimes, perquè m'interessa molt, la pregunta que em va fer, m'interessa molt parlar d'aquest servei públic, i m'he estat interessant absolutament pels detalls més minuciosos de tot el que estem fent respecte als vehicles, respecte als horaris i als recorreguts que s'està fent fer a la gent, m'he interessat fins a l'últim detall sobre això, això és el que farem mentrestant; això, preparar-nos, tenir la informació al nostre poder i no en poder de les empreses, per poder fer, a partir d'aquest 2021, una implementació d'un model que decidim diferent. No serà aquest. Aquest tampoc m'agrada a mi, i crec que tampoc és el consens d'aquest Parlament. Vostè volia parlar dels vehicles, i, certament, en vam tenir moltíssimes, d'incidències amb vehicles, i he demanat, i hi he estat insistint, què és el que havíem fet respecte a tots aquests vehicles i respecte al servei que prestem. Les auditories de vehicles hi són. He demanat les sancions que s'han fet respecte als vehicles. No hi han hagut sancions, però sí que hi han hagut les millores. És a dir, sí que hi han hagut les propostes de dir: «Escolta, requeriment de millorar això en el vehicle, i, per tant, solució en això d'aquest vehicle. Les auditories es fan o bé perquè hi ha una rotació aleatòria dels vehicles que es posen a disposició, un vehicle nou, o per les queixes. Per tant, si continuen havent-hi queixes en vehicles i estan a disposició del SEM, el SEM auditarà aquests vehicles. Respecte a les sancions, en només dos mesos que hem posat una persona a seguir el transport sanitari no urgent, hi han hagut vint sancions respecte al programat, que s'ha de fer en uns trenta minuts. I en el no programat, que té un límit de dues hores, tenim un indicador que ho està calculant i que, a més a més, forma part de la part variable que aquestes empreses acaben cobrant. Això és perfecte? No. Es podrà millorar? Segurament, i en això també insistiré perquè el SEM ho pugui millorar, malgrat que els plecs estiguin escrits d'una determinada manera. Tots els altres aspectes de les condicions laborals, de la formació, dels descansos reglats, del fet de que fa un any que estan sense conveni, l'hi he dit abans i crec que és rellevant: serem facilitadors, demanarem, evidentment, a les empreses que assumeixin la seva responsabilitat perquè les condicions laborals dels treballadors que fan el servei sanitari estiguin d'acord amb el servei públic que volem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les cambres de comerç]] [[300-00122/12]] La següent interpel·lació és sobre les cambres de comerç, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Presenta la interpel·lació la diputada senyora Teresa Pallarès.
Moltes gràcies; gràcies, president. Consellera, consellera, diputats, diputades, bon dia a tothom. Jo també voldria sumar-me avui a les felicitacions per l'aniversari del nostre company i vicepresident Oriol Junqueras, que crec que cinquanta anys és una edat... Tant de bo que la pogués celebrar conjuntament amb tots els seus familiars i tots els que ens considerem propers a ell. Consellera, avui parlem de les cambres de comerç. Les corporacions de comerciants, industrials i naviliers tenen una llarguíssima tradició a Catalunya, i, si ens remuntem en la història, les cambres oficials de comerç diria que són hereves d'aquelles entitats que ja van bastir la Llotja de Mar, el Consolat de Mar i la Junta de Comerç, aquelles entitats tan importants per a Catalunya a l'època medieval. Però fou l'any 1886, concretament el dia 9 d'abril, quan es va aprovar un reial decret, a les Espanyes, que seguia les pautes de les cambres de comerç franceses constituïdes amb anterioritat amb l'objectiu de crear un marc normatiu per crear-les al nostre país. Aquell mateix any, el 1886, es van fundar la de Barcelona, Terrassa, Sabadell, Palamós, i la de Reus. Aquesta, permeti'm, consellera, donat que és la meva ciutat, estic orgullosa de poder-ho dir, va ser-hi des del primer moment, però és veritat que, a la nostra demarcació, la demarcació de Tarragona, molt pocs mesos després es va crear la de Tarragona, i, també, a començaments de..., o sigui, el 1908, la de Tortosa i la de Valls, o sigui, amb una tradició també en la nostra demarcació molt primera en aquesta activitat comercial. I vull treure una mica pit també pels de Tarragona, que tenen actualment una dona a la presidència, i és en molts anys la primera que ho ha estat també a la nostra demarcació. Consellera, permeti'm una cosa només sobre Reus, que dona exemple de quin va ser el paper de les cambres en aquell moment, i a Reus, precisament, que en aquell moment era la segona ciutat de Catalunya, era, precisament pel sector vitivinícola i pel comerç de l'aiguardent, el que ens va portar a la famosa frase de «Reus, París i Londres, que després, els comerciants, també, que ens afecten a vostè i a mi en aquesta compareixença, van afegir «i el carrer de Monterols. Però amb aquesta, diguem-ne, vocació d'estar al costat del comerç, una de les primeres accions que vam fer va ser el conveni amb la companyia naviliera La Compañía Transatlántica, per afavorir el comerç exterior, i, d'alguna forma, ja eren la bandera d'aquesta inquietud internacionalitzadora que tenim a casa nostra, a Catalunya, no? Ja veuen que no és molt diferent de la feina que ara tenim tots, diguem-ne, encomanada en aquest àmbit. En aquesta llarga trajectòria de les cambres de comerç, ha estat importantíssima la promoció, la defensa dels interessos generals, per millorar sobretot la competitivitat de les empreses, i, amb aquest esperit emprenedor que també ens ha caracteritzat, afavorir l'exportació, la possibilitat de descobrir nous àmbits de negoci i assentar també les bases del creixement. A Catalunya han format part d'una realitat institucional que crec que és indiscutible; per una banda, representant les activitats econòmiques del territori en el qual estan implantades, amb una proximitat clara des del punt de vista territorial, però també amb àmbits de col·laboració amb l'Administració; i veiem un cas, jo crec que molt potent a nivell de Fira Barcelona, amb la seva implicació de la Cambra de Comerç, però també altres cambres territorials, com la de Reus o Tarragona, amb la taula de promoció de l'activitat a l'entorn de l'aeroport, no?, o amb demandes concretes d'infraestructures. O sigui que jo crec que, fins i tot actualment, les cambres han ajudat, jo crec que hauríem de dir que també han ajudat a la modernització i a la competitivitat de les empreses en camps com la implantació de noves tecnologies, la formació permanent, que també han tingut un paper en aquest àmbit, la promoció, suport logístic, foment de noves empreses, i..., entre altres. Què ens passa? L'any 2010, pateixen un sotrac important amb el decret de Zapatero, per unes circumstàncies econòmiques que no només ens afectaven a nosaltres o a Espanya, sinó també a nivell europeu, però que sí que provoca una sobtada reformulació de les cambres en un entorn que era molt ingrat, fruit d'aquesta crisi econòmica, no? Ens quedem, diguem-ne, sense un marc normatiu que determini clarament com s'han de finançar, tenint en compte que la llei encara les contempla com una corporació de dret públic. O sigui, d'alguna forma, es produeix una incongruència, no? Per una banda, aquesta realització d'una funció pública sense disposar clarament d'uns recursos públics per poder executar. I, tot i amb això, en una situació de transició complicada, que també ha provocat aquesta pròrroga extraordinària d'una legislatura, gairebé des del 2010, arreu de l'Estat algunes cambres no es van poder mantenir, i aquest no ha estat el cas de Catalunya, sinó que les tretze cambres catalanes s'han mantingut, malgrat aquesta situació, que no els ha anat, diguem-ne, de cara, no? Hi han hagut comentaris de tota mena: si s'han de refondre, si hem d'anar a buscar altres fórmules que puguin absorbir, fusionar..., diversos comentaris a l'entorn i en tot el territori, segurament atenent a la casuística de cada una d'aquestes cambres, sense desvincular-les d'aquesta proximitat territorial, però sí que s'ha de destacar que fins i tot en una situació convulsa han estat jo diria –si m'ho permet, consellera– necessàries i també representatives. On som ara? Doncs ens trobem amb que amb el Decret llei 3/2017, de 27 de juny, es van aprovar les mesures urgents per convocar unes eleccions a les tretze cambres de comerç catalanes. Això suposa moure un total de gairebé 700.000 empreses –682.000 exactament– que estan cridades a emetre el seu vot de manera electrònica; d'aquí la novetat i la importància d'aquesta nova contesa electoral, conjuntament amb les nostres dues conteses electorals a nivell espanyol i també les municipals. Per tant, el dia 8 de maig es produirà en cas de vot presencial –també de forma electrònica–, però entre el 2 i el 7 de maig en cas del vot electrònic remot. La incorporació en aquestes eleccions del vot electrònic ofereix –ho hem de dir– molts avantatges. Per una banda, implicar les empreses en la designació dels seus representants; una normalització i clarificació de com ha de ser aquest cens per poder votar; jo crec que una major transparència –ens ha d'ajudar a això; a part, sabem que hi va haver uns problemes amb la impugnació de vot per correu a les darreres conteses electorals. Però també, com és obvi, com tota novetat, provoca certes polèmiques, donat que hi han certs recels de que això pugui garantir el màxim control del procés, una situació que evidentment no és desitjada per les cambres i òbviament tampoc és desitjada pel departament, que d'alguna forma tutela tot aquest procés. De totes formes, consellera, vull dir-li que estic convençuda que aquestes eleccions han de suposar una oportunitat. En tot procés, quan hi ha una certa crisi o canvi, hem de generar..., crec que hem de ser..., i a Catalunya som molt hàbils per generar noves oportunitats. Ens toca posar en valor la feina feta tant pels òrgans de govern i els tècnics de les cambres com pel departament, consellera, que vostè representa, i crec que això ho hem de dir. Sense cap mena de dubte, s'obre un nou escenari ple d'oportunitats que crec que hi hem de trobar l'encaix amb totes aquestes noves fórmules que ens proporciona aquest canvi que tenim ara mateix al davant. Per tant, penso, consellera, que al seu departament és clau emprendre accions i el seu capteniment de cap a on s'ha d'orientar la tasca perquè aquestes corporacions puguin trobar el millor model que nosaltres, tots plegats, puguem arribar a decidir atenent al que diuen des de diferents cambres, també territorials, i veure com es projecta el seu futur. Per alguns les cambres són també una estructura de país o una estructura d'estat, diguin-ne com vulguin. Jo crec que és el moment d'implicar-nos tots plegats, des de tots els grups polítics també, per aconseguir aquell model que nosaltres creiem que és l'escollit, per trobar la millor fórmula per afavorir el desenvolupament constant d'un dels tresors de la nostra societat catalana, que és l'estructura empresarial. Per això, consellera, crec que és important que tinguem aquesta oportunitat de parlar-ne i d'orientar aquest futur, que també passa per les cambres de comerç catalanes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació té la paraula la consellera, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Gràcies, president; gràcies, diputada. Diputats, diputades, efectivament –acaba de fer-ne esment la diputada–, les cambres de comerç han tingut un paper rellevant en la dinamització del teixit productiu a Catalunya, i crec que és un rol que se'ls ha de reconèixer, per exemple, en l'àmbit del comerç internacional. De fet, els incoterms utilitzats en comerç internacional són creats per la Cambra de Comerç Internacional, i també documentació tan bàsica i essencial per a l'exportació com els certificats d'origen són emesos per les cambres de comerç. Ens trobem en una situació en què hi havia deures per fer. Hi havia deures per fer perquè, evidentment –s'ha esmentat també–, els darrers comicis que hi havia a nivell de cambres van ser l'any 2010. Si ens posem en el marc jurídic –també se n'ha fet esment–, el desembre de 2010 s'elimina el recurs cameral; això no només canvia el sistema de finançament de les cambres, sinó que també fa replantejar tota la seva funcionalitat. A nivell català, doncs, a nivell normatiu hi ha dues lleis: la Llei 14/2002, la Llei de cambres oficials de comerç, indústria i navegació de Catalunya, i també la Llei 5/2017, de mesures fiscals. I a nivell estatal, doncs, tenim la Llei 4/2014, que també les regula. És obvi: era necessària, la convocatòria d'eleccions, i ens hi hem compromès –ja a finals de juliol del 2018, doncs, ens vam comprometre a la celebració d'aquestes eleccions. Per què? Perquè ens cal una modernització de la institució. Unes darreres eleccions fetes fa nou anys evidentment denoten que ens calia més que mai aquest procés electoral. També cal buscar una millor funcionalitat de les cambres de comerç. Superada..., o en vies de superació de la crisi econòmica, s'està transformant el model econòmic –n'hem parlat moltíssimes vegades– amb la digitalització 4.0; les necessitats de les empreses canvien, la funcionalitat, els serveis que han d'oferir les cambres de comerç canvien i hauran de canviar. També, evidentment, integrant aquestes possibilitats que ofereixen les noves tecnologies, es donen noves coordenades, noves coordenades que han de servir i que hem de tenir en compte en el marc organitzacional de les cambres de comerç i de les eleccions. Per tant, doncs, caldrà que apliquem aquestes noves tecnologies al procés electoral. Per aclarir una mica..., res, quatre dades sobre quina serà la composició dels plens. La Llei catalana de cambres, la 14/2002, que abans esmentava, estableix que hi ha tres tipologies de vocals: els elegits per sufragi entre tots els electors de les cambres –298 vocals, s'escolliran–, els proposats per les organitzacions empresarials –quaranta-set– i els representants d'empreses de major aportació voluntària –noranta-dos. Estem aplicant aquesta llei –després en parlaré. És obvi que, en acabar la composició dels plenaris, un cop estiguin constituïts els plenaris sorgits d'aquest procés electoral, caldrà abordar un altre tema pendent que tenim, que és la nova llei de cambres. És aquí on volem també, a través del consens, després de parlar-ho amb tots els plenaris i amb els representants de les cambres, que definirem la funcionalitat i el finançament de les cambres de comerç. Per tant, doncs, en el conjunt de tretze cambres s'escullen 437 vocalies a cobrir per part dels plens. En resolució de la secretaria general d'aquest departament, el 7 de gener de 2018, s'iniciava la convocatòria d'eleccions, que, com bé s'hi ha també fet referència, inclou dues tipologies de vot: el vot electrònic..., vot remot –aquest vot es farà del dia 2 de maig al 7 de maig–, i el vot presencial, que també és electrònic, però en aquest cas –i ara ho explicaré– no caldrà presentar un certificat digital –i aquest serà el dia 8 de maig. Les organitzacions empresarials entre abril i juny de 2019 designaran els seus representants, i les empreses de major aportació, entre abril i maig de 2019. Per tant, hi ha tretze processos electorals. I la novetat és, en aquest procés electoral, el vot electrònic. Aquest vot electrònic desperta algunes reticències –és obvi, les puc entendre–, però si comparem..., si tenim en compte algunes dades dels darrers comicis electorals a nivell de cambres podem donar, a tots aquells que consideraven el vot per correu tan i tan segur..., que, de nou mil vots que hi van haver –dos mil de presencials i set mil per correu–, dues sentències judicials invaliden cinc mil vots. Per tant, doncs, cap garantia de que el vot per correu fos lliure de qualsevol mena de sospita d'irregularitat. Entenem, com deia, que en el context en el que ens situem el vot electrònic ofereix suficients garanties. Una de les altres reticències és com adequarem aquest procés al compliment de l'ordre ministerial publicada pel Govern espanyol, i en aquest sentit, per tranquil·litzar aquells que en dubten, estem en continu diàleg amb el ministerio, i també a través de la seva secretaria, doncs, ens anem reportant per tal que s'estigui ben i ben tranquil que complim la normativa establerta. En aquest sentit, properament m'entrevistaré també..., ja en vaig tenir ocasió fa dos dies, abans-d'ahir, de parlar-ne amb la ministra, i d'aquí a la setmana vinent en parlarem, també, en aquest sentit, perquè volem complir la legalitat, sí, però sobretot volem dotar de major representativitat i volem democratitzar el procés d'elecció de les cambres. Per fer-ho, el Consell General de Cambres ha contractat la plataforma de vot electrònic a l'empresa Scytl, i el Departament d'Empresa ha contractat una auditoria de vot electrònic amb l'empresa ACTIC. Per tant, doncs, volem garantir, a través també de col·laboració amb el Cesicat, el Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya, que es compleixi la normativa, com deia, però sobretot que aquestes siguin unes eleccions segures. El certificat digital entenem que ens ofereix suficients garanties. Un altre aspecte diferent és quin ús d'aquest certificat digital faci cadascuna de les empreses. Per posar-ne un exemple, el certificat digital permetrà un sol vot: si aquest certificat és conferit a algú que té poders per part de l'empresa, doncs, aquesta persona podrà votar; si després es vol tornar a votar, no es podrà. Per tant, un sol certificat digital, un sol vot. Alhora es detectarà també quan hi hagi un gran nombre de vots emesos des d'un únic terminal, en el sentit de detectar ràpidament aquests possibles fraus. Per tant, doncs, el certificat digital ofereix les garanties, l'ordre ministerial parla d'un procediment robust i creiem que robust és el certificat digital, i entenem també que tot ha d'ajudar a tenir una major representativitat de les cambres catalanes. Ens definim promotors d'un teixit empresarial innovador, d'economia circular, obert al món, sostenible –m'ho deuen haver sentit moltes vegades–, i seria totalment incoherent que en un procés electoral com el de les cambres de comerç no integréssim precisament aquestes noves tecnologies en el seu funcionament. Per tant, desitjant, esperant..., per part d'aquest departament, oferint totes les garanties en aquestes eleccions –seran transparents, segures, respectant al cent per cent la legalitat–, el següent compromís que afrontarem, un cop els plenaris hagin estat constituïts, serà el d'abordar la redacció de la propera llei de cambres. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les urbanitzacions i els barris amb dèficits urbanístics]] [[302-00087/12]] El següent punt de l'ordre del dia és el divuitè, i és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les urbanitzacions i els barris amb dèficits urbanístics, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per defensar-la, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui.
Consellera, conseller, diputades, diputats..., quin és el sentit d'aquesta moció que el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar presentem? Doncs senzillament volem impulsar un urbanisme, una política d'habitatge, al servei de la cohesió, al servei de l'equitat i de la lluita contra el canvi climàtic. Sí, de canvi climàtic també, en vull parlar en aquesta moció. Perquè les polítiques de mitigació i d'adaptació, com li deia en la interpel·lació que li vaig fer al conseller, des del nostre punt de vista no passen per grans proclames, sinó que passen per accions decidides i concretes. I el sector residencial és també un dels emissors de gasos d'efecte d'hivernacle important. Així ho diu la Llei del canvi climàtic, al seu article 27. És una llei que en aquesta part a tots els efectes és vigent, i que identifica la rehabilitació d'habitatges en un sentit de rehabilitació energètica com un dels objectius estratègics de la Llei del canvi climàtic i de les polítiques de lluita i mitigació contra aquest fenomen que ens toca gestionar. I la llei diu més, la llei diu que hauríem d'actuar sobre uns cinquanta mil habitatges a l'any. Tenim barris amb edificis construïts fa més de quaranta, cinquanta anys, que són ineficients. El Govern en té la competència exclusiva, i, des del nostre punt de vista, ha de posar en marxa una veritable política de rehabilitació energètica d'habitatges. Des del nostre punt de vista, els ciutadans i les ciutadanes no en tindran prou només amb obrir línies de crèdit a través de l'Institut Català de Finances; hem de culminar aquest instrument amb subvencions a fons perdut per a algunes d'aquestes actuacions. Cal tornar, des de la nostra visió, a activar la Llei de barris, en un sentit diferent, no? Vostès saben que la Llei de barris en el seu moment va servir per actuar sobre entorns problemàtics a les nostres ciutats, actuava sobre el conjunt; ara hem de començar a actuar sobre cada un dels habitatges que tenim en els entorns urbans de les nostres ciutats. I aprofito un cop més per reclamar als grups parlamentaris que hauríem de ser capaços d'obrir converses entre nosaltres –el Govern també les podria impulsar– per acabar..., «per acabar no, per constituir el comitè d'experts de canvi climàtic, que és la pedra angular d'aquesta llei. Ens ho recordava el conseller en la resposta que em donava ara fa una setmana: a Catalunya tenim més de set-centes urbanitzacions encara, en aquests moments, amb dèficits urbanístics, urbanitzacions que són anomalies d'un temps passat. Cada una d'elles, amb complexitats diferents. Jo he parlat amb molts alcaldes, amb moltes alcaldesses, amb molts regidors i regidores, per preparar aquella interpel·lació, i cadascun d'ells m'explicava coses diferents de cada una d'aquestes urbanitzacions. Són urbanitzacions que s'han anat convertint en primeres residències, habitatges on hi viuen persones –homes, dones, gent més jove, gent més gran– set dies a la setmana, 365 dies a l'any. I tenim urbanitzacions que segueixen sense legalitzar-se, i no es poden donar llicències, tampoc; és un peix que es mossega la cua. Nosaltres li proposàvem al conseller..., i crec que hem arribat també en aquest sentit –espero, en la votació– a un acord compartit, en el sentit de que la nova llei de territori ha de recollir un nou règim jurídic que, sense augmentar densitats, metres construïts, etcètera, actuï per tal de possibilitar que es compleixin estàndards, però que no els requerim totes aquelles coses que demanaríem a una urbanització nova, perquè l'objectiu és fer viables aquests espais que ja estan urbanitzats i que els propietaris puguin fer front als costos d'urbanització. Aquesta nova llei de territori hauria de recollir també aquests temes. I al mateix temps proposem, per a aquells que es vulguin avançar, també per a les administracions locals que es vulguin avançar, reobrir línies d'ajuts i subvencions en aquest sentit. I amb els nou segons que em queden..., home, això no ho diu, la moció, però jo crec que podríem aprofitar també aquest període per tal de plantejar seriosament la desclassificació de sòl urbanitzable en algun d'aquests entorns. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara, per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, permetin-me començar aquesta intervenció agraint al senyor Terrades la facilitat per arribar als acords en aquesta moció, una moció que compartim i a la qual, diguem-ne, hem presentat alguna esmena, que, en tot cas, procedirem a explicar amb posterioritat. La qüestió dels assentaments urbans en aquest país és un tema que ha generat forta preocupació. No en va, diguem-ne, hem intentat posar remei a una situació que es va provocar als anys seixanta i setanta amb l'eclosió a nivell territorial d'un creixement urbanístic desaforat, que va provocar un dibuix que no ens agrada gens, que són unes taques territorials que han anat en contra, diguem-ne, d'un creixement que permetés un creixement raonable i respectuós amb la dimensió urbanística i paisatgística. Aquest creixement desaforat, aquest creixement desmesurat, amb el pas del temps també ens ha comportat una preocupació social, des d'aquest punt de vista, atès que moltes d'aquestes construccions es van acabar convertint en primera residència, amb dificultats també, des d'aquest punt de vista, de posar en ordre. Com bé explicava el conseller la setmana passada a la seva intervenció, en aquest país hi han 1.430 urbanitzacions, set-centes de les quals han estat recepcionades pels ajuntaments i set-centes trenta que encara no han estat recepcionades. Més d'un milió de persones viuen en aquests assentaments urbans, la qual cosa indica la dimensió i la preocupació social de la matèria. En aquest àmbit, diversos governs –els governs anteriors, també–, des del principi d'autonomia, van intentar incidir sobre aquests elements, sobretot en temes de disciplina urbanística, i més enllà altres governs, a partir del 2009, van iniciar un element de planificació del país, un intent de que tots els ajuntaments disposessin de planejament urbanístic i d'una regulació dels diferents plans territorials i sectorials que existien al país. Una feina ingent de col·laboració entre l'Administració de la Generalitat i els ajuntaments que ha comportat una protecció del territori davant aquests grans creixements. Aquests objectius són els que perseguia la Llei 3/2009, de regularització i millora d'urbanitzacions amb dèficits urbanístics, en una doble vessant: la primera vessant, diguem-ne, de cercar i de facilitar instruments, especialment econòmics, per als ajuntaments i les persones que vivien en aquestes urbanitzacions, i, per una altra banda, procedir a la desclassificació del sòl per evitar perpetuar aquest model. Aquest model, que és el que dibuixava la llei del 2009, és el que s'ha anat seguint. És cert que la llei ha tingut poc impacte en la seva aplicació, atès, segurament, un principi de la crisi econòmica, i, després, pel fet que abordar aquests projectes, la solució d'aquests projectes, implicava una envergadura molt gran d'aquestes situacions i, per tant, es dificultava, segurament, la seva solució. No per això s'ha de deixar d'intentar. El problema perdura en alguns dels àmbits. Entenem que la voluntat de l'actual Govern de la Generalitat va en la mateixa línia del que s'establia en aquestes actuacions dels anteriors governs. Primer, queda molt clar en el pla director de sòls no sostenibles, amb la voluntat de desclassificar sòl, d'evitar aquests creixements desmesurats en l'àmbit territorial; per tant, això és el que està fent. I, després, d'altra banda –i això ja ho hem pogut comprovar a l'avantprojecte de la Llei de territori–, hi ha la pretensió de modificar el que són els estàndards urbanístics d'aquestes urbanitzacions bàsicament per facilitar la possibilitat, diguem-ne, de l'acabament de l'activitat urbanitzadora en aquests àmbits. És evident que les realitats urbanístiques d'aquests sòls dispersos són diferents del que ha de ser un sòl urbà consolidat. I, per tant, des d'aquest punt de vista, ens sembla que cal adaptar a cadascuna de les situacions i a cadascuna de les mesures el que calgui aplicar. Per tant, des d'aquest punt de vista, el primer punt de la moció, en el qual es pretén que la Llei de territori reculli aquests nous estàndards urbanístics, el veiem en positiu, li donarem suport. Hi ha una esmena també del Grup de Ciutadans, a la qual també..., podem donar suport al text amb l'esmena afegida, i, per tant, des d'aquest punt de vista, no generaria cap controvèrsia. Pel que fa al segon punt, sí que nosaltres hi vam presentar una esmena en tant que la proposta de moció establia un termini temporal molt clar. Creiem, com sap el senyor Terrades, que tot necessita el seu temps. Demanava que a partir de l'1 de juliol es tragués una convocatòria de subvencions; és impossible, hi ha una impossibilitat material d'arribar aquí. No tenim tampoc en aquests moments els recursos disponibles, però, en tot cas, sí que hi ha la voluntat, i, per tant, hem fet aquesta transacció, i agraïm al senyor Terrades que l'hagi acceptat, en el sentit de procedir, diguem-ne, a reobrir aquestes convocatòries de subvencions en un temps indeterminat, però amb la voluntat que es faci abans de l'aprovació de la Llei de territori. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sanglas. A continuació, també per defensar les esmenes presentades, és el torn de la diputada Gemma Geis, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Bé, bon dia. Diputats, diputades, estem aquí debatent aquesta moció relativa a les urbanitzacions i als barris amb dèficits urbanístics. Com ha comentat el diputat Sanglas, hem arribat a uns acords, no?, i a una transacció també amb el Grup de Ciudadanos. Però, en aquest sentit, com diria el diputat Font, crec que aquesta moció s'ha de posar en un context, en el context d'aquestes urbanitzacions, com per exemple destacava fa temps el Síndic de Greuges, que es van generar als anys seixanta i setanta. En l'actualitat estem treballant en aquest avantprojecte de la Llei de territori. Nosaltres votem també a favor, doncs, que la nova Llei de territori estableixi un règim jurídic diferenciat, amb uns nous estàndards amb relació a aquestes urbanitzacions amb dèficits urbanístics. I, aquí, doncs, fent referència una mica a aquest context, diputat Terrades..., ahir vaig estar rellegint una publicació de l'Oriol Nel·lo que va publicar la Diputació de Barcelona el 2010, amb el títol Estratègies vers la ciutat de baixa densitat: de la contenció a la gestió; crec que és una referència, diguem-ne, que ningú ens podrà discutir. I Nel·lo, en aquesta publicació del 2010, assegurava, amb relació a la llei de 2009, i que ens permet posar en aquest context la dificultat de finalitzar amb aquest model, no?, d'aquestes urbanitzacions amb dèficits urbanístics..., deia que aquella llei era una llei que suposava una novetat interessant perquè havia donat lloc a iniciatives innovadores, rellevants, tant pel que feia al coneixement com a la gestió del tema. I concloïa –ho dic perquè sempre hi podem fer crítiques, però la dimensió, diguem-ne, d'aquest repte urbanístic és gran– aquest article afirmant que «tanmateix, és només l'inici d'una tasca que haurà d'ocupar més d'una generació. Per tant, ens hem posat d'acord amb el Partit Socialistes i amb Ciutadans perquè aquest tema urbanístic, aquesta deficiència d'aquestes urbanitzacions, és de calat i segurament durarà més d'una generació. I sí que aquesta llei de 2009 es va desenvolupar i va ser innovadora i tenia unes molt bones finalitats, però segurament amb l'avantprojecte de la Llei de territori s'ha de continuar avançant. I, per tant, creia que avui també era oportuna, aquesta reflexió que ens feia en Nel·lo en aquesta publicació de 2010. Com deia l'altre dia el conseller Calvet –i també ho ha comentat el diputat Sanglas–, en l'actualitat tenim 1.430 urbanitzacions, entre les quals set-centes han estat recepcionades pels ajuntaments i, efectivament, set-centes trenta no estan encara regularitzades. I, efectivament, és un model que no ens agrada. És un model que afecta, com vostè deia, diputat Terrades, el canvi climàtic, perquè la imbricació entre urbanisme i canvi climàtic, doncs, des del 2001, amb la Directiva de plans i programes de la Unió Europea, és una evidència, i, per tant, té un efecte en el canvi climàtic, i, per tant, hem d'actuar-hi. I creiem que, com que vostès proposen reobrir aquestes convocatòries d'ajuts..., no en el marc de la Llei de territori, però sí comprometre's a que, quan hi hagi pressupost, doncs, hi votarem a favor. Aquí, també recordar que vostès també demanen reobrir les convocatòries amb la Llei de barris. Nosaltres també hi estem a favor. És una política de rehabilitació dels habitatges i de reciclatge, com deia divendres passat la Rosa Vilella en un seminari que hi havia a Girona en el col·legi d'arquitectes, en el marc de l'equilibri territorial i en el marc de les moratòries aprovades. I també fent referència en aquest aspecte positiu, que votarem, que és reobrir aquestes convocatòries, doncs, recordar..., que ja sabem que per vostès el Govern no governa, però recordar que recentment ha aprovat 100 milions d'euros per finançar les inversions en matèria de rehabilitació, eficiència energètica i accessibilitat que facin les comunitats de propietaris, conjuntament amb l'Institut Català de Finances i l'Agència d'Habitatges, en un termini de quinze anys. Per tant, és una política que va en la línia que nosaltres, doncs, defensem. Per tant, nosaltres votarem a favor d'aquesta moció, de reobrir aquestes convocatòries, de continuar treballant aquest règim jurídic a la Llei de territori, perquè efectivament aquest model de territori dels anys seixanta i setanta no ens agrada, i, com deia l'Oriol Nel·lo, fa falta més d'una generació per abordar-ho. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Geis. A continuació és el torn del diputat Héctor Amelló, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, diputadas, miren, hoy hablamos de soluciones para miles de personas que viven en urbanizaciones con déficits urbanísticos y pendientes de regularización. Estamos hablando aproximadamente de unas doscientas mil familias –han oído bien, doscientas mil familias– que viven en urbanizaciones de baja densidad que muestran déficits urbanísticos: déficits en pavimentación, en suministro de agua, falta de iluminación, sin infraestructuras de saneamiento, alcantarillado deficiente, y así un sinfín de graves problemas que se acumulan para miles de familias. Es más, en algunos de estos casos estas urbanizaciones no cuentan con el suministro municipal de agua ni de luz ni de alcantarillado. Son problemas que jamás han sido resueltos ni por el Gobierno actual ni por los gobiernos anteriores. Son cientos de ciudadanos que viven con graves carencias en urbanizaciones que han pasado de ser segunda residencia a primera residencia. Una situación que se ha agravado y evidenciado en los problemas estructurales y deficiencias que acumulan estas urbanizaciones. La Ley de 2009, de regularización y mejora de las urbanizaciones con déficits urbanísticos, con sus aciertos y también con sus errores, fue un primer intento de poner orden e intentar abordar el problema de las urbanizaciones, pero que a la postre ha quedado en agua de borrajas. Treinta años tardó un gobierno en dar un primer paso; treinta años para un primer paso que se frustró no solamente por la llegada de una grave crisis –que con tanto empeño negaba el Partido Socialista–, sino que también con la llegada de los partidos separatistas, pues, esta ley quedó frustrada. Los partidos separatistas no solo han dejado a cero desde el 2010 la convocatoria de líneas de ayudas y subvenciones para abordar los problemas y déficits de estas urbanizaciones, sino que además la prioridad de su agenda política no es solucionar los problemas reales de los ciudadanos. Entre fragmentar la sociedad, dividir a los catalanes, abrir embajadas y chiringuitos políticos para colocar a sus amigos, vulnerar los derechos de los diputados y de todos los catalanes, dar golpes de estado o saltarse la Constitución, pues, claro, no han encontrado tiempo durante estos últimos nueve años para abordar este grave y complejo problema que tenemos, que les recuerdo que afecta, como les decía, a miles de familias. Miren, yo sé que ustedes, los partidos separatistas, declaran nuestra Constitución como antidemocrática y como antisocial. Pues ¿saben qué dice nuestra Constitución? Pues, miren, en el artículo 47 dice: «Todos los españoles tienen derecho a disfrutar de una vivienda digna y adecuada. Los poderes públicos promoverán las condiciones necesarias y establecerán las normas pertinentes para hacer efectivo este derecho. Miren, precisamente esta Constitución que ustedes tildan de antidemocrática y antisocial protege los derechos de esos miles de ciudadanos, de esas miles de familias a las que ustedes prestan, pues, una mínima atención. Y yo les pregunto: ¿cumplirán ahora la Constitución? Quiero dirigirme en este momento a esos ciudadanos que viven en urbanizaciones con déficits urbanísticos y pendientes de regularización que son fruto de esos procesos que se produjeron en los años sesenta, setenta y primeros de los ochenta, y que han sido olvidados por la Administración, que no ha sabido poner soluciones. Me dirijo a esos ciudadanos, bien sean de Maçanet, de Tordera, de Esparraguera, del Garraf, del Bosc d'en Vilaró o de cualquier otro punto de Cataluña, y les quiero decir que sepan que estaremos a su lado buscando solucionar al complejo problema de los déficits urbanísticos. Por último, no puedo terminar sin mencionar la Ley 2/2004, de mejora de barrios, áreas urbanas y villas que requieren una atención especial. Son muchas las ciudades con barrios que requieren planes integrales de regeneración urbana para superar problemas de regresión urbanística y déficits económicos y sociales importantes. Con la dotación presupuestaria para atender el retroceso urbanístico, la emergencia social y el desarrollo económico de estos barrios ha pasado exactamente lo mismo que con el presupuesto para abordar los problemas y déficits de las urbanizaciones: desde 2010 las partidas que han puesto los partidos separatistas para solucionar estos problemas se han reducido a cero. Para la Ley de barrios, cero euros; para atender los problemas y déficits de las urbanizaciones, cero euros. ¿Dónde se les va el dinero? ¿Cuál es su prioridad? Pues, malgastar y despilfarrar el dinero de todos los catalanes en dividirnos, en chiringuitos, en mantener amiguitos y crear guardias pretorianas. Para el procesismo los partidos separatistas encuentran todo el dinero que haga falta, todo el dinero que sea necesario. Para ayudar a los vecinos que viven en barrios en situación de regresión, que necesitan mejorar sus fachadas, poner ascensores, mejorar el entorno urbano, impulsar medidas sociales, en definitiva, para ayudar a los ciudadanos a mejorar la situación urbana, económica y social de sus barrios o de sus urbanizaciones, los partidos separatistas no encuentran ni tiempo ni encuentran dinero. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Amelló. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el diputat David Cid, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Sí. Si m'ho permeten, començaré dient que em sembla curiós que Ciutadans reivindiqui en aquest cas l'article de la Constitució espanyola que reclama un habitatge digne per a tots els ciutadans de l'Estat, quan vostès voten en contra de totes les mesures [[l'orador riu]] per garantir un habitatge per a tota la gent, ja sigui a favor del 30 per cent en aquest cas..., com planteja també l'Ajuntament de Barcelona en les noves promocions urbanístiques dels promotors privats. Vostès ja sabem amb qui treballen i, com van dir algun dia..., va dir el senyor Oliu, no?, que necessitaven un «Podemos de derechas, i se'ls van inventar a vostès per defensar en aquest cas la banca, que són el partit de l'IBEX 35. En tot cas, a mi sí que m'agradaria dir que crec que la moció que presenta el senyor Terrades és pertinent. Crec que, a més a més, ens trobem en un moment crucial precisament sobre la planificació urbanística a Catalunya. Crec que estem en un context en què podem reproduir els mateixos errors del passat. Com es deia, tenim 1.430 urbanitzacions a Catalunya. Crec que també podem concloure tots i totes que és un model urbanístic que genera uns impactes a nivell ambiental molt grans: a nivell de consum d'aigua, de mobilitat, de gestió de residus sobretot –moltes d'aquestes urbanitzacions no tenen ni accés directe al clavegueram–... I, per tant, crec que tant en la Llei de territori com fins i tot en el Pla director urbanístic de sòls no sostenibles tenim també la necessitat de posar fre a la construcció de noves urbanitzacions a Catalunya, per l'impacte que tenen a nivell ambiental i pel que hem vist durant tots aquests anys d'impacte ambiental que han tingut. Òbviament, hem de resoldre el que ja tenim. Perquè, a més a més, jo crec que hi ham dues tipologies d'urbanitzacions a Catalunya. És veritat que moltes d'aquestes urbanitzacions..., en alguns casos són segones residències, però moltes d'aquestes urbanitzacions són la «vivenda habitual de molts ciutadans i ciutadanes de Catalunya, i especialment crec que en la situació de crisi això s'ha vist augmentat de manera molt important. És a dir, per exemple, molta gent que vivia en llocs de l'àrea metropolitana o fins i tot de Barcelona que no podia fer front, en aquest cas, a les pujades del preu de lloguer o que no podia pagar i era desnonada de la seva «vivenda habitual ha acabat traslladant-se a moltes urbanitzacions. Vaig tenir l'oportunitat de veure-ho recentment, per exemple, també a Lloret, amb molts problemes de mobilitat per connectar amb els municipis. O fins i tot també ens traslladaven fa poc la gent de Sant Fost de Campsentelles la proposta que tenien concretament per resoldre problemes de mobilitat en el centre urbà. Per tant, jo crec que és imprescindible el que es planteja en la línia d'ajuts i subvencions, perquè, a més, aquestes urbanitzacions..., moltes d'elles a vegades han estat fruit de processos d'autoconstrucció, amb la qual cosa tenen molts dèficits ambientals pel que fa, en aquest cas, als mateixos edificis, i a més a més també generen, com es deia, un impacte molt important a nivell ambiental, i és necessari també donar-hi resposta per lluitar contra el canvi climàtic. I, després, jo crec que també és molt important el que planteja la moció per part del senyor Terrades, que fa referència, no?, a una espècie de..., bé, en aquest cas, reobrir la Llei de barris de l'any 2004. Crec que va ser segurament una de les propostes clau en el seu moment del Govern d'esquerres. Crec que també va ser una de les decisions més controvertides i jo diria també més injustes que va prendre el Govern del senyor Mas, en aquest cas, amb el suport en el seu moment del Partit Popular. I crec que és imprescindible que Catalunya torni a tindre una llei de barris, amb una doble dimensió: evidentment, en clau social, crec que és imprescindible, perquè seguim tenint una desigualtat molt gran amb molts barris de Catalunya, i també pel que fa, en aquest cas, al nou repte que nosaltres situem de manera constant, que té a veure amb la lluita contra el canvi climàtic. I crec que aquí la rehabilitació energètica de molts dels nostres edificis dels nostres barris és clau per resoldre també la lluita contra el canvi climàtic i també fenòmens com la pobresa energètica, no? En aquest cas, jo també vull destacar –i aprofito per fer-ho– que davant d'aquest buit, un altre buit enorme que planteja la Generalitat –i jo crec que és increïble que no estigui damunt la taula encara, no?, aquesta proposta de recuperar la Llei de barris, que no sigui una de les seves prioritats–..., vull reivindicar en aquest cas també la feina que ha fet l'Ajuntament de Barcelona posant en marxa un pla de barris a nivell de la ciutat de Barcelona. Una vegada més són els ajuntaments –en aquest cas, l'Ajuntament de Barcelona– els que substitueixen aquest Govern en fallida, aquest Govern en fallida ambiental i en fallida social, i també en polítiques de rehabilitació energètica i de polítiques d'habitatge. En tot cas, nosaltres, des del nostre grup parlamentari, donarem suport a la moció. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez, pel Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Hola, bon dia. Els diputats i diputades que ens han precedit han situat molt bé el marc, una problemàtica d'urbanitzacions nascudes als anys seixanta, setanta, que a més a més s'estén en una superfície molt àmplia i que té un potencial de 330.000 habitatges. Nosaltres donarem suport a aquests tres punts de la moció del PSC, malgrat que ens costa d'entendre per què es planteja incorporar això a la Llei de territori, que diem de passada que és una llei de territori que des del nostre punt de vista avui dia no compleix els consensos socials i polítics necessaris i, per tant, caldria una revisió profunda d'aquesta llei de territori..., doncs, no entenem per què no fem referència a la Llei de regularització i millora d'urbanitzacions amb dèficits urbanístics, de la qual també s'ha parlat –s'ha parlat de les seves potencialitats i de les seves virtuts, per dir-ho d'alguna manera. Se n'ha parlat: per un costat, aquesta llei contenia l'expansió en els casos en què encara les urbanitzacions no es trobaven consolidades, i, per l'altre, es dotava dels serveis urbanístics necessaris. Per tant..., «posar fre –deia el diputat Cid– també és important. A nosaltres no ens agrada aquest pedaç, però hi donem suport des d'una perspectiva quasi simbòlica, perquè és una problemàtica real per totes les qüestions que ja s'han dit i que no repetirem. També s'ha parlat del poc impacte d'aquesta Llei d'urbanisme. Bé, perquè no s'aplica ni s'implementa ni es dota de pressupost. No és que..., em sembla que era el diputat d'Esquerra que deia que l'impacte que tingui ve donat per..., no ho sé, mesures sobrenaturals..., sinó que cal una determinació clara. Per què? Per revertir retallades, perquè si aquesta llei no s'aplica és perquè no s'han revertit retallades. Finalment, sobre el punt que fa referència a la Llei 2/2004, la Llei de barris –que se n'ha parlat–, nosaltres hi estem totalment d'acord, tot i que s'hauria de fer un plantejament estructural de com recuperem aquesta llei i com la millorem des d'una perspectiva imprescindible. Com diu Manel Delgado, la morfologia i el disseny d'una ciutat no determinen de manera automàtica l'activitat social que s'hi durà a terme, però sí que la condicionen significativament. I, per tant, aquest és el nostre plantejament. I acabo. Senyor Amelló, moltes gràcies per constatar el fracàs de la Constitució espanyola com a eina per garantir drets. En el que portem de Ple, quatre desnonaments; seixanta desnonaments diaris. Fracàs absolut de la Constitució espanyola per garantir el dret al sostre i tants altres drets. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Finalment, és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Grup del Partit Popular de Catalunya.
Gràcies, vicepresident. Senyors i senyores diputats, conseller, consellera, llàstima de la part final de la darrera intervenció de la portaveu de la CUP, perquè, fins al final, jo ho hauria subscrit gairebé tot; el final ja no el puc subscriure, no?, però... [[Rialles.]] Tampoc no entenem que la Llei del territori pugui ser la solució, quan tenim una llei específica per abordar la problemàtica dels barris, no? En qualsevol cas, també li donarem suport. Però permetin-me apuntar un element, diguem-ne, nou –no va sortir en la interpel·lació, tampoc no ha sortit avui en el debat–: els ajuntaments hi juguen un paper extraordinàriament important –crec que sí que hi ha fet referència el Grup de Catalunya en Comú Podem–, perquè són els que han de fer de tractors per possibilitar que totes aquestes urbanitzacions puguin dur a terme les reformes necessàries per legalitzar-se. I, certament, els ajuntaments tenen pocs incentius per fer-ho, perquè actualment, sota l'argument que són urbanitzacions que no estan en una situació perfectament legal, i, per tant, no tenen tots els serveis, els ajuntaments tampoc no presten tots els serveis, però en canvi sí que cobren impostos. Per tant, hi ha un element que segurament impediria que els ajuntaments fessin el paper que els toca, que seria de tractors. Segon element que vull posar al damunt de la taula: sí, la Llei de barris es va deixar de dotar en un moment determinat, els anys 2011, 2012, etcètera, però sempre hem dit, des del nostre grup parlamentari, que enteníem que era imprescindible –ja fa uns quants anys que ho anem dient– i que, tot i ser una de les lleis del tripartit, era una bona llei i complia una determinada funció. I, per tant, era i és imprescindible recuperar-la. I, per acabar el nostre posicionament en relació amb aquesta moció, com s'ha dit reiteradament –ho va dir el conseller, ho va dir la portaveu de Junts per Catalunya, doncs, publicitant aquesta nova línia d'ajuts per a la rehabilitació de comunitats de propietaris–..., dir-los que, home, fa falta alguna cosa més que una nota de premsa; com a mínim, fa falta una convocatòria, ja sigui de l'Institut Català de Finances, ja sigui de l'Agència de l'Habitatge. Ara per ara no hi ha convocatòria; l'únic que hi ha d'aquesta línia d'ajuts és una nota de premsa, i així no es resolen les coses. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat proposant de la moció, el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Em sembla que els portaveus que han intervingut ja han anunciat que hem arribat a diversos acords d'acceptació d'alguna esmena, en concret, al punt 1; i després hem transaccionat, amb Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, el punt segon d'aquesta moció, i amb Ciutadans també, en base a la nostra proposta i la seva esmena, el punt tercer. És veritat, el senyor Oriol Nel·lo deia que per solucionar el problema de les urbanitzacions amb dèficits urbanístics necessitaríem probablement més d'una generació. Ara, al ritme que anem darrerament en aquest Parlament i al mateix Govern, si l'oposició no posa el focus en determinats problemes, no tirem endavant. Perquè, miri, hi havia una llegenda urbana, no?, que deia que venien les eleccions i les administracions feien coses. Ara hem constatat una altra cosa, que és: l'oposició anuncia una interpel·lació sobre qualsevol tema, i el dimarts següent el Consell Executiu o ens fa una proposta o fa una nota de premsa per dir que farà tal o tal altra cosa. Nosaltres vam fer aquesta interpel·lació i aquesta moció justament per posar en el focus un problema que tenim que no pot durar moltes generacions. Ho hem de solucionar ja, perquè hi viu gent –perquè s'han convertit en primeres residències– i perquè hem de tornar a activar la Llei del canvi climàtic, i el sector residencial és un dels sectors on es generen més gasos d'efecte d'hivernacle. Esperem que amb aquesta moció el Govern no només faci notes de premsa, sinó que comenci a tirar endavant decrets de convocatòria. Gràcies.
Gràcies, senyor Terrades. Procedirem a la votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] Vagin ocupant els seus escons.
Molt bé, doncs. Iniciem la votació. Comença la votació. La Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les urbanitzacions i els barris amb dèficits urbanístics ha estat aprovada per unanimitat, és a dir, 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la lluita contra la desocupació i la precarietat laboral]] [[302-00088/12]] Passem ara al punt següent de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la lluita contra la desocupació i la precarietat laboral, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Pol Gibert.
Gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades, conseller, consellera. La setmana passada vam posar sobre la taula la situació del mercat laboral a Catalunya i les mancances i incompliments del Govern en l'àmbit del treball. Com bé saben, la precarietat i la desocupació segueixen ocupant els primers llocs de preocupació en el CEO aquest darrer mes, i davant d'aquesta situació i d'aquest problema que vivim a Catalunya el Govern es mostra inoperant, sense voluntat o capacitat de resposta, escudat darrere del «tot és culpa de Madrid, sense assumir competències pròpies que tantes vegades es reclamen. Doncs avui els portem una moció que és una mostra del que podrien fer. En alguns casos és una mostra del que haurien de fer, per llei, i no fan. Una mostra d'alguns dels problemes més destacats que afecten els treballadors i treballadores d'aquest país, i on el Govern no ha actuat des de fa molts anys. Una moció molt simple: un recull d'incompliments que vol anar més enllà de la denúncia per posar solucions sobre la taula. Algunes tan senzilles com complir la llei; algunes tan simples com que es posin d'acord entre vostès; algunes tan innovadores com desenvolupar propostes aprovades fa tres anys. Donada la situació que pateixen els becaris i becàries del nostre país, en molts casos explotats a canvi d'una simple T-10, demanem que el Govern posi en marxa un grup de treball per tal d'establir un marc català de qualitat de les pràctiques, una mesura aprovada fa quatre anys –quatre anys– per aquest Parlament i ignorada fins a l'actualitat. Fa quatre anys, el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya, juntament amb els portaveus de la Comissió de la Joventut, van acordar un seguit de principis que haurien d'emmarcar el vincle entre becari i empresa, així com el vincle entre becari i entitat educativa. Ara esperem, si la mesura prospera, no haver d'esperar quatre anys més perquè el Govern es posi a treballar en la defensa dels drets dels col·lectius més vulnerables. En segon lloc, demanem al Govern que compleixi amb la Llei d'FP. I per què aquest grup parlamentari es veu obligat a demanar que el Govern compleixi amb una llei, a demanar una obvietat com és complir la llei? Doncs perquè es faci realitat el compromís que va assumir, que és posar en marxa una veritable acció, ambiciosa, d'acreditació i qualificació professional. I, per fer-ho, cal que el Govern hi dediqui recursos, i recursos propis. Des del 2010 s'han retallat els recursos destinats al SOC de manera molt alarmant, fet que ha afectat les plantilles i la seva capacitat per actuar, fins al punt que hem tingut ràtios de tècnics per desocupats..., en el major moment de crisi, un tècnic per cada mil desocupats –un tècnic per cada mil. Vostès creuen que és assumible que hi hagi aquesta ràtio per fer una atenció personalitzada als aturats? És impossible. Cal aprofitar que tenim un govern de l'Estat que es preocupa per aquest tema i que hi dedica recursos i que hi ha una rebaixa del nombre d'aturats per intentar posar el servei d'ocupació al nivell que es mereix. Paral·lelament, volem que el SOC estigui connectat al territori i adapti les seves actuacions a la realitat que es troba a cada punt del país. És per això que demanem el desplegament de la xarxa territorial, tal com recull la llei aprovada el 2015. Com veuen per les diferents propostes, sembla que el 2015 va ser l'últim any operatiu en temes laborals; després, el món es va aturar, el Govern va deixar de governar en temes laborals. I, per últim, un tema pel qual ja ha valgut la pena fer aquesta moció, un tema controvertit del qual s'ha parlat molt en aquest Ple i en el darrer Ple: és la posada en marxa del Centre de Formació Professional d'Automoció. Entre la interpel·lació de la darrera setmana i la moció d'aquesta setmana hi ha hagut el que podem anomenar una «moción milagro, és a dir que el Govern, amb el simple de anunci que farem una moció sobre el tema, es posa a treballar. I ho celebrem, celebrem aquest esprint final per intentar solucionar el tema del centre d'FP. És un tema que és una vergonya com a país i que requeria una solució urgent, després de més de cinc anys d'inacció. Hem de dir, per això, que el principi d'acord a què s'ha arribat per a la gestió ens deixa molts dubtes: s'ha decidit posar un centre públic amb gestió de mans privades, no coneixem cap detall de la licitació i desconeixem si hi ha darrere un pla estratègic per saber què volen fer amb el centre. En definitiva, una sortida de pressa i corrent que sembla que no garanteix, tot i així, la seva posada en marxa per al proper curs. Per tot plegat presentem aquesta moció, per impulsar l'acció del Govern en temes que porten anys pendents. La presentem perquè el Govern no ha fet la seva feina. En conclusió, la presentem per no resignar-nos a la inoperància, per no deixar que el temps passi mentre la gent espera de nosaltres solucions. I molta gent porta massa temps esperant solucions.
Gràcies, senyor Gibert. A continuació, per defensar les esmenes presentades, és el torn de la diputada Yolanda López, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies, vicepresident. Bon dia a tots i a totes. El otro día el diputado Pol Gibert hacía referencia a las malas políticas y al desgovern de Cataluña como factor clave del agravamiento de la precariedad laboral y del aumento del paro, cosa que compartimos totalmente. Este desgovern lo único que está consiguiendo es hacer una Cataluña más pobre y menos social. Eso lo tenemos todos claro. Sin embargo, a nosotros nos gustaría ir un poquito más allá que el señor Pol Gibert, porque observamos que hay cosas que se dejó en el tintero y que son importantes de resaltar. El conjunto de España, y en él Cataluña, ha sufrido las graves consecuencias de la agenda neoliberal, desregulación del mercado de trabajo, pérdida de fuerza de los trabajadores y trabajadoras, siendo el PSOE uno de los grandes contribuyentes, porque no olvidemos que fue el PSOE de Felipe González quien en los ochenta apostó por la desindustrialización o quien en los noventa aprobó la reforma laboral en la que se legalizaba la figura de las ETT, y quien creó el contrato becario. Fue el PSOE de Zapatero quien continuó con la burbuja inmobiliaria creada por el señor Aznar, o los que inventaron el famoso Plan E. Fue también el PSOE de Zapatero quien en 2011 llevó a cabo una de las dos reformas laborales de mayor profundidad en España, una reforma que, ¿cómo no?, empeoró aún más el PP en 2012. Y, por cierto, ambas con el apoyo de CiU. Unas reformas que han sido una gran máquina de destrucción de derechos sociales y laborales en todo el conjunto de España, incluida Cataluña. Después de más de cinco años de crecimiento económico y de una mal llamada «recuperación, la situación del mercado de trabajo tiene aún mayores problemas: el desempleo, bajos salarios, subempleo, temporalidad y alta rotación en los puestos de trabajo. El empleo creado durante los últimos años ha sido básicamente precario; así lo afirma el último informe del SEPE de 2018. Por otra parte, la cifra de trabajadores y trabajadoras que viven por debajo del umbral de la pobreza no deja de aumentar: tener un trabajo ya no garantiza no ser pobre. El último informe sobre empleo de la OCDE señala que España es el segundo país con un nivel más alto de pobreza en el segmento de población en edad de trabajar, debido principalmente al descenso en el salario real y a la creación de empleo de mala calidad. Ante el fracaso de este modelo, de desregulación, precariedad y bajos costes laborales provocado por las terribles acciones que han llevado a cabo los gobiernos de PSOE y PP, ¿qué es lo que ha hecho el Partido Socialista de Pedro Sánchez durante este Gobierno para revertir esta situación? Absolutamente nada. Y cuando han hecho ustedes políticas valientes y sociales, como la subida del salario mínimo a novecientos euros, lo han hecho gracias a la determinación de Unidas Podemos. Y es que, señores del PSC-PSOE, ustedes cuando están en la oposición se llenan la boca de promesas que luego, cuando están en el Gobierno, no cumplen. Por eso cuando Pedro Sánchez prometió derogar la reforma liberal..., y miren, aún seguimos en ella. Lo que decíamos, mucho decir y poco hacer. Señores y señoras del PSC-PSOE, ustedes siempre han estado a favor de España sin modelo productivo y a rebufo de la última burbuja. España y Cataluña necesitan de gobiernos que apuesten por la recuperación del tejido productivo y por la creación de trabajo digno, estable, seguro, de calidad y con derechos. Es necesario que demos un vuelco a las relaciones laborales y a la distribución de los tiempos de cuidado y de disfrute personal; es necesario frenar la precariedad laboral, que no deja llegar a final de mes ni planificar un futuro o alcanzar unas pensiones dignas; es necesario hacer excepcionales los contratos temporales y que los indefinidos vuelvan a significar algo en términos de estabilidad y de posibilidades de planificar una vida; es necesario acabar con los fraudes y las horas impagadas, y recuperar los sueldos y el poder de negociación. Agradecer al diputado la buena predisposición para aceptar dos de las tres esmenes y la transacción de la tercera. Y por supuesto que daremos apoyo a esta moción, aunque él sabe –y sabemos– que solo es una moción para que se cumpla la ley que el Govern no está cumpliendo. Realmente lo que habría que hacer se llama «derogación de la reforma laboral. Muchísimas gracias.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Carmen de Rivera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, president. Consellers, diputadas, diputados, el Grupo Parlamentario de Ciutadans aprobará la moción en su totalidad, porque busca establecer la dignidad y adecuación de las prácticas profesionales, las acreditaciones y la cualificación profesional además de otras fundamentales, como son la rendición de cuentas del SOC y la adecuación real de plantillas, para conseguir, entre otras medidas, ser una herramienta eficaz. En definitiva, esta moción es una radiografía de la inactividad y desidia del Govern y de sus antecesores en todo lo concerniente a políticas activas de empleo y, por supuesto, a la nefasta gestión del SOC, y también la vergüenza del marc català de qualitat de les pràctiques, previsto desde julio del 2015 y en el que desde entonces no se ha vuelto a hacer nada de nada. En su debe, en el debe de este Govern, las esperanzas de muchos jóvenes y becarios catalanes de mejorar sus condiciones de trabajo durante sus prácticas. Y por lo que respecta a las acreditaciones y calificación profesional..., otra vergüenza que lastra el futuro y las oportunidades de muchas personas para encontrar trabajo o encontrar uno mejor. Y vamos al punto tercero, el del SOC. Este punto ha sido objeto de transacción, y desde aquí agradezco al señor Pol Gibert su predisposición a la negociación. No es ningún secreto, que el SOC no funciona; ya fue reconocido por la consellera Bassa cuando afirmó que el SOC está colapsado. A los recortes de personal, al aumento de solicitudes, hay que sumarle además la gestión de la renta garantizada de ciudadanía, o sea, colapso al cuadrado. La transacción alcanzada a raíz de nuestra enmienda va dirigida a que se realice una evaluación de los resultados del SOC, pero con una fecha límite: el 15 de septiembre de 2019. Y así, mediante ese diagnóstico y evaluación, aumentar de una vez la empleabilidad y la eficacia de las políticas de ocupación, aunque creemos que hay que reformar el SOC de arriba abajo. Y, por último, tenemos nuestro propio aeropuerto de Castellón, pero este lo tenemos en Martorell: el Centre de Formació Professional d'Automoció. Este centro ha sido objeto de discusiones continuas entre dos conselleries para ver quién gestionaba este centro, discusiones que ayer terminaron con la adjudicación de la gestión al Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. Esta lucha intestina solo ha servido para congelar la utilización de unos inmensos recursos educativos que ha perjudicado a trabajadores y empresas del sector, impidiéndoles obtener mano de obra cualificada. Y esto es exclusivamente responsabilidad de este Govern: el centro estaba construido, las empresas estaban dispuestas a suscribir convenios con el Govern, y solo su desidia ha impedido un uso efectivo de estas instalaciones, hasta tal punto de que el sector se ha cansado de esperar. El año pasado ya les pusieron un ultimátum que ya ha vencido y que pone en marcha por parte de estas empresas distintas alternativas a las del Govern, y que puede significar –ojo– la pérdida de la FP dual en este centro. De nuevo la incompetencia de este Govern nos puede dejar sin un centro de referencia europeo en formación profesional cualificada del sector del automóvil, un sector que está a punto de iniciar una de las transformaciones tecnológicas más trascendentales e importantes de las últimas décadas y que puede significar un cambio completo del paradigma industrial, y que no solo las multinacionales, sino que centenares de pequeñas y medianas empresas que tienen en la innovación su ventaja competitiva, y ustedes, por su incompetencia, van a dejar fuera. Ya perdimos la Agencia Europea del Medicamento por el procés, y ahora esto. ¿Hasta cuándo van a castigar a Cataluña con su desgobierno? ¿Hasta cuándo? Nada más. Y muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Em permeto recordar a les persones del públic que no els és permès d'aprovar o desaprovar les intervencions dels diputats. A continuació té la paraula el diputat Jordi Albert, del Grup Parlamentari Republicà.
Bé; gràcies, vicepresident. Diputats, diputades, treballadors i treballadores de la casa..., company Pol Gibert, indemnització per acomiadaments, que passa de quaranta-cinc a trenta-tres dies per any treballat. Aquesta indemnització, a més, si es justifica que hi ha pèrdues, pot ser de vint dies per any treballat; obre la porta a acomiadaments de caràcter col·lectiu; el silenci administratiu positiu, si l'autoritat laboral no dona resposta en quinze dies, es donarà com a donat, i, per tant, es dona la raó a l'empresa; l'empresa pot modificar unilateralment les condicions de treball; introducció de les ETTs; reducció de l'índex d'absentisme del 5 per cent al 2,5 per cent a l'hora de tenir en compte el còmput del temps treballat. Sap què és això, company Gibert? Això és la reforma laboral del PSOE de l'any 2010, reforma laboral que també convé recordar, perquè continua activa, però que després el PP el 2012 va retocar: acomiadament objectiu per caiguda dels ingressos durant tres trimestres consecutius; els 33 dies treballats per any tenen una limitació màxima de vint-i-quatre anualitats, en lloc de les quaranta-dues que estaven establertes el 2010; no cal una autorització administrativa prèvia per tal d'iniciar els tràmits de l'ERO; una porta oberta a l'acomiadament dels treballadors i treballadores del sector públic; un conveni de l'empresa que preval per damunt del conveni sectorial i que s'utilitza per part de les empreses per vulnerar els acords socials amb els sindicats; una afectació a la ultraactivitat perquè es delimita la vigència del conveni fins als dos anys després de l'activitat d'aquest treballador o treballadora, i l'absentisme com a causa d'acomiadament. I encara més: període de prova d'un any sense indemnització per acomiadament. Tot això, també a la reforma laboral del 2012 del PP. Juliol del 2014: «La primera medida que tomará el próximo Gobierno socialista será derogar la reforma laboral de Rajoy. Programa electoral de les espanyoles del 2015: «Los y las socialistas derogaremos con carácter inmediato toda la reforma laboral del PP. Abril del 2016: davant d'una proposta dels companys de Podemos, s'abstenen al Congrés dels Diputats per no derogar les reformes laborals del 2010 i el 2012. «Derogar la reforma laboral y aprobar un nuevo estatuto de los trabajadores, això deien en el seu programa electoral de les espanyoles del 2016; encara ho estem esperant. Vostès volen exigir molt a aquest Govern, però no fan els deures que sí que haurien pogut fer en el Govern de Madrid. I ara vostès, amb aquesta carta de presentació, no volen acceptar una esmena que precisament aquest grup parlamentari proposa per posar tots els punts sobre les is. Vostès el que estan fent és jugar al joc de dónde está la bolita, i com diu una cançó que la meva filla escolta sovint, «“pa” cuándo se van a decidir –«pa cuándo se van a decidir– a derogar la reforma laboral. Però no només és això. També..., i aquí sí que és cert que no tota la responsabilitat és seva, però la llei mordassa..., sabem que hi ha molts sindicalistes que estan precisament encausats per aquesta llei i que ha implicat 270 milions d'euros d'ingrés, i que malauradament –és cert– la finalització d'aquesta legislatura ha provocat que s'aturin els treballs. I encara li diré més. Escolti'm: Presidència; Educació; Treball, Afers Socials i Famílies; Empresa i Coneixement..., totes aquestes àrees de govern s'han de posar d'acord. Sort que vam presentar una interpel·lació i tenim aquesta moció, perquè ho ha accelerat tot tan ràpid que aquest dimarts, amb un decret de govern, ja s'ha desbloquejat tot. Sort, perquè veníem del 2009. Sort que vostès estan aquí per arreglar-ho tot... De fet, estem tan i tan agraïts, com a grup parlamentari, que no puc més que dedicar-li un fort somriure i demanar-li, si us plau, que aquest agraïment el comparteixi amb el company Sánchez a Madrid, a veure si d'una vegada per totes deroga aquestes reformes laborals que delimiten l'acció d'aquest Govern. I hi insisteixo: 341 milions d'euros –acabo– que destina el Govern Sánchez, en aquell pressupost que no es va aprovar, a polítiques d'ocupació, 444 milions d'euros...
Vagi acabant, senyor diputat.
...que destina el Govern de Catalunya en aquest pressupost del 2019 que encara no s'ha portat..., a polítiques d'ocupació...
Acabi, senyor diputat.
...molt més que no pas el que li pertoca al Partit Socialistes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, també per defensar les esmenes presentades, és el torn del diputat Ferran Roquer, del Grup de Junts per Catalunya.
Bé; vicepresident, gràcies. Conseller, consellera, diputades, diputats, públic i persones que ens estan mirant des de casa o des de classe a través de streaming o d'internet després... Bé, jo, senyor Gibert, faré una intervenció una mica més suau de la seva moció. Catalunya té registrades 395.000 persones a les llistes de l'atur; 15.700 menys que el març de l'any passat i un 0,2 menys que el mes de febrer d'aquest any. Encara una dada més positives que aquestes és que hi ha un 2,8 per cent més de persones que estan afiliades que en el mateix període de l'any passat; per tant, hi ha afiliades 3.400.000 persones, grosso modo. De fet, des de que el 2013 l'atur registrat assoleix un punt màxim de 665.000 persones, porten setanta-sis mesos interanuals disminuint l'atur registrat. Aquestes dades són bones, però no ens han de fer perdre de vista que el nombre d'aturats..., són molts, i algunes altres coses que afecten la contractació, com ara que hi ha un 31,6 per cent més de dones inscrites en el registre d'atur que no pas d'homes; que aquest atur, que ha baixat en termes interanuals, ha baixat un 5,4 en el cas dels homes i un 2,6 només en el cas de les dones; que l'atur dels joves és més alt que el de la mitjana, o que el 84 per cent dels contractes que s'han signat són temporals. En el període que va des del 2006 fins al 2014, la productivitat del factor treball ha pujat un 14 per cent. Ha pujat un 14 per cent degut sobretot a que ha baixat més l'atur que no pas la facturació. Per tant, en l'àmbit de la formació, senyor Gibert, tenim feina, tenim molta feina a fer per incrementar aquesta productivitat. I aquesta productivitat, que contribueix a la competitivitat de l'economia, que l'economia catalana s'ha demostrat competitiva –s'han anat incrementant les exportacions...–, no pot ser només deguda a una disminució dels salaris. Per tant, la formació és imprescindible. Aquesta manca de formació no només té a veure amb la productivitat, també té a veure amb l'atur. A Catalunya la mitjana de persones inscrites en els registres de l'atur que només han assolit com a màxim la formació primària és del 15 per cent. Hi ha comarques, com l'Alt Empordà, on el 35 per cent de les persones inscrites als registres de l'atur només han assolit com a màxim la formació primària. I un terç de les persones que estan demandant ocupació avui a Catalunya són treballadors no qualificats, segons la primera ocupació sol·licitada. Per tant, la seva moció ens sembla, en termes generals, interessant, donades aquestes circumstàncies. Vostès ens parlen de la qualitat de les pràctiques universitàries catalanes, del seu estudi i del seu model; només faltaria, nosaltres hi estem d'acord. Jo li he parlat d'incrementar la productivitat a través de la formació. En aquest sentit, l'acreditació i la qualificació professionals de la Llei 10/2015 són un instrument vàlid, i en aquest moment s'està definint, desplegant aquesta mateixa llei, el model d'acreditació de competències en l'àmbit de l'Agència Pública de Formació i Qualificació Professionals. Vostès ens demanen una ràtio d'orientador professional per cada vuitanta persones a l'atur; mil deuen ser moltes, però vuitanta..., reconeguin-me a mi que són molt poques, més quan és l'Estat qui fa la dotació econòmica i té els mecanismes d'estabilització dels orientadors. I en reiterades ocasions a la conferència sectorial se li ha demanat..., a aquesta conferència sectorial que diuen que haurem de deixar buida, hi hem anat, i hem demanat que estabilitzin els orientadors professionals. I, com a conseqüència, què ha fet l'Estat?: un programa d'orientadors temporal. Finalment, ens parlava de posar en marxa l'oferta formativa integral del Centre de Formació Professional d'Automoció de Martorell. La seva interpel·lació va ser important, sens dubte, i el Govern en va prendre consideració, però no crec que en prengués tanta consideració com perquè el dimarts abans l'hagués passat pel consell tècnic per aprovar-la. En qualsevol cas, sí que el Govern dimarts passat va aprovar la creació del centre de formació professional de Martorell, de la formació integral. I..., només posicionar-me: votarem en contra del punt 3 i ens abstindrem en el 3 bis. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Hem de dir que aquesta seria –i és– una molt bona moció si del que parlés únicament fos d'acreditació professional, formació professional i qualificació professional. És una bona moció, sobre això concret. Hem de dir i hem d'explicar, i volem explicar, per què votarem, d'una manera general, positivament, però hi ha tres qüestions sobre les que farem abstenció. La primera és la relativa al punt 4 de la moció. Si vostès veuen el punt 4 de la moció, sobre el desplegament territorial... Nosaltres..., no és que estiguem en contra del desplegament territorial, hi estem absolutament a favor; del que estem és contra és del model de concertació que s'ha anat construint els darrers anys sobre aquest desplegament territorial. També hem de manifestar que no estem d'acord, però tampoc en contra, pel que fa al punt cinquè, que fa referència a la concreció del centre de formació professional de l'automòbil. I no hi estem a favor perquè ens han sentit moltes vegades defensar un model cent per cent públic, i no és el que tenim en aquest centre. Però no hi votarem en contra, perquè tot i així també es fa necessari. I sobre el tercer punt que hi farem també abstenció, que és sobre el transaccionat amb el grup dels comuns..., entenem que hi ha tota la bona intenció, en aquest punt, però volem explicar per què no hi votarem a favor. Es fa referència a la necessitat de recuperar allò que s'anomena ara el «talent. Nosaltres estem a favor de que es pugui recuperar el talent, que aquells i aquelles que són emigrats, emigrades, puguin tornar, però pensem també que això s'ha de fer extrapolable al conjunt dels treballadors i les treballadores: a aquells que se'ls considera que tenen talent i a aquells i aquelles que la societat considera que no tenen talent. Volem que tots els treballadors i treballadores que han emigrat puguin tornar al nostre país. I, per tant, per això farem abstenció. I, per últim, igual que començàvem dient que consideràvem que era una molt bona moció si fem referència a qualificació professional i a formació professional, doncs, si ens quedem amb una part del títol que té aquesta moció, la de lluitar o intentar combatre la precarietat laboral, evidentment no és una bona moció. No és una bona moció, perquè aquest poble no té la capacitat de sobirania per establir la seva normativa laboral. Però també li volem dir al Grup Socialistes –ja l'hi han dit altres grups–, amb tot el respecte, que evidentment la precarietat laboral troba en bona mesura origen en totes aquelles.., no reformes, sinó contrareformes laborals que ha fet el Partit Socialista al llarg de la història: a finals dels anys vuitanta, amb l'extensió de la contractació temporal; als anys noranta, al facilitar la modificació de condicions de treball i la implementació de les ETTs, i els darrers anys, l'any 2010, facilitant l'acomiadament objectiu i altres desregularitzacions de la negociació col·lectiva. Aquestes n'han estats les causes. Per tant, deroguin no únicament el que planteja la reforma laboral del PP, sinó també les seves contrareformes laborals. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Finalment, per també fixar la seva posició, és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Grup del Partit Popular.
Gràcies, vicepresident. Des de l'escó, per posicionar-nos amb relació a aquesta moció. Primer, deixi'm dir-li al senyor Albert que no s'enfadi tant amb els seus socis del Partit Socialistes, perquè després estan a partir un pinyó. Ja van votar la investidura del senyor Pedro Sánchez, i estic convençut que, si en tenen oportunitat, properament ho tornaran a fer. El senyor Sánchez també ho està desitjant d'aquesta manera. Amb relació a la moció, la moció planteja qüestions per millorar l'ocupabilitat de les persones, especialment de les persones en situació d'atur; per tant, en tots els casos trobem que són mesures encertades. Són algunes mesures que ja s'haurien d'haver posat en funcionament ja fa temps, i que el que pretén aquesta moció és impulsar-les. Són mesures amb relació a la formació, a l'acreditació i a la qualificació professionals, i, per tant..., el nostre suport. També es demana el reforç del servei públic d'ocupació. Fa molt de temps –especialment quan hi han hagut més dificultats quant a l'atur a Catalunya– que s'ha posat damunt la taula la necessitat de repensar el servei públic d'ocupació de Catalunya per tal de que fos el més eficaç possible, i a hores d'ara continuem pensant que és necessària, doncs, una reformulació d'aquest servei, reforçar-lo. Perquè, a més a més, se li han donat noves competències, com ja s'ha dit, i, per tant, això contribueix encara a dificultar més la seva principal tasca, que és la de millorar l'ocupabilitat i intentar que les persones aturades trobin un lloc de treball. I, per acabar, amb relació al Centre de Formació Professional d'Automoció de Martorell, jo crec que aquesta és la metàfora perfecta de la situació política de Catalunya els últims anys: la deixadesa completa del Govern, almenys fins dimarts passat. Veurem si l'acord de dimarts passat serveix, efectivament, per desencallar-ho. Però és aquesta gran paradoxa, no?: a Catalunya hi ha més de mil barracons plens d'infants i un centre de formació professional buit esperant que el Govern es decideixi a donar-li utilitat. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. En darrer lloc, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat Pol Gibert.
Gràcies, vicepresident. En primer lloc, agrair als diferents grups la seva bona voluntat..., a alguns, el bon to, no tant, però la voluntat sí que sempre hi ha sigut, especialment als grups dels comuns i de Ciutadans, que han tingut una bona col·laboració per aconseguir una moció que surti endavant, esperem, amb un bon contingut, no? Dir-li a la diputada López que jo puc entendre els nervis dels comuns i de Podem davant les enquestes. Ho puc entendre perfectament; en algun moment tothom ho ha patit, això. Però jo crec que s'equivoquen d'enemic. Davant de la triple data que tenim davant a Espanya ara mateix, enfocar cap a l'esquerra crec que és un error, i jo els ho dic tal com ho penso. Evidentment, jo, a diferència de vostès, sí que espero que els vagi bé, a les generals; ho espero sincerament. Crec que va bé que hi hagi una majoria d'esquerres al Govern i que puguem fer coses que vostès criticaven i que no es poden fer perquè hi ha un tema que es diu «majories i a vegades no es pot fer tot el que es vol. A la senyora De Rivera, evidentment li vull agrair el seu bon to i la seva feina, perquè ha sigut molt fàcil treballar amb ella i hem aconseguit acords molt ràpidament. Al senyor Jordi Albert, del Grup Republicà..., veig que el to del Grup Republicà és el mateix; l'hi pregunti al conseller o l'hi pregunti a vostè, vostès contesten el que vulguin, diguem-ne, menys el que la moció conclou, no? Però no deixa de ser graciós que vostès s'estirin els cabells per una reforma laboral del PSOE del 2010 i governin tranquil·lament amb la gent que va recolzar el 2012 la del PP; tranquil·lament, sense cap tipus de problema. [[Alguns aplaudiments.]] És curiós que ho facin així –és curiós. I li vull dir una altra cosa, senyor Jordi Albert: sap com es deroguen les reformes laborals? [[Pausa.]] Amb una cosa que es diu «majories. Jo entenc que vostès, els d'aquesta banda, no ho saben gaire bé, el que són majories, ho veiem cada dia al Parlament, però és una cosa que és simple, en democràcia, i que cal. I, per últim, també li volia dir: la seva filla canta la cançó de «“Pa” cuándo, no? Doncs jo li volia dir: i el pressupost del seu grup, «pa cuándo?, quan el veurem en aquest Parlament? Perquè en sentim a parlar, però no sabem ben bé de què parla. Al senyor Roquer li vull agrair el to –en el seu cas, sí que li agraeixo el to– i l'explicació que ha fet, que crec que ha sigut molt correcta i que ha sigut avinent, en aquesta moció. I, per últim, als senyors de la CUP i del PP, agrair-los també el to i la seva col·laboració.
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. Peticions de votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyor Aragonés i senyora Caula.
Sí; gràcies, president. Per demanar votació separada dels punts 4, 5 i 7.
Que es podrien votar conjuntament?
Correcte. Gràcies.
Gràcies. [[Jordi Albert i Caballero demana per parlar.]] Sí, senyor Jordi Albert.
Sí, president. Per demanar votació separada del punt 3 i el 3 bis.
Que també es podrien votar conjuntament els dos, 3 i 3 bis? [[Veus de fons.]] No, separadament. D'acord. Alguna petició més? [[Pausa.]] No? Per tant, votarem el punt 3, el punt 3 bis; el 4, el 5 i el 7 en un bloc, i la resta de la moció. D'acord? Comencem, doncs, la votació. Començarem votant el punt 3. Comença la votació. El punt 3 d'aquesta moció ha estat aprovat per 66 vots a favor; 59 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 3 bis. Comença la votació. El punt 3 bis queda aprovat per 66 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. Votem ara els punts 4, 5 i 7. Comença la votació. Els punts 4, 5 i 7 queden aprovats per 121 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. Votem ara la resta de la moció, és a dir, els punts 1, 2, i 6, eh? Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat, 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació sobre la protecció dels drets civils i polítics de tots els catalans]] [[302-00089/12]] Seguim amb l'ordre del dia. I el següent punt, el vintè, és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la protecció dels drets civils i polítics de tots els catalans, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula la diputada senyora Esperanza García.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., veig que el conseller avui no ha tingut temps per venir. Un personatge tan poc neutral com l'Adam Majó no pot ser el director de l'Oficina de Drets Polítics i Civils a Catalunya, i això és exactament el que planteja aquesta moció. Dos simples punts: un primer, que és el cessament immediat d'aquest senyor com a responsable d'aquesta oficina, que després de la informació que hem sabut, vaja, d'oficina en té poc, l'oficina és ell, només té una secretària i una cap de premsa; i un segon punt, que és tancar aquesta oficina. Tenim garanties suficients amb els jutjats, amb la fiscalia especial d'odi, per tal de defensar els drets civils i polítics que es veuen amenaçats en una Catalunya que ha retrocedit, des de la proclamació d'aquella no república de vuit segons, anys. La nostra democràcia és de baixa qualitat. I és de baixa qualitat perquè hi ha una gran part de la població catalana que no pot expressar les seves idees amb llibertat i amb garanties, com ho fa la resta. I, casualment, sempre coincideix amb aquells que no som de la corda, diguem-ne, independentista. Com que aquesta és una oficina de contrarelat, com ja vaig manifestar –és una oficina de contrarelat–, totalment governativa, i està dirigida per un comissari polític, s'hi ha de posar fi. Entre altres coses, perquè la seva única finalitat és defensar els seus i difondre que l'aplicació de l'estat de dret, en una democràcia lliberal com la que tenim, moderna i avançada, és suposadament una repressió. I com que no ho és, i com que a les democràcies lliberals ningú està per sobre en drets ni obligacions, ni està per sobre del bé i del mal, ni és un superhome immune davant de la llei, doncs, aquesta oficina ha de tancar immediatament. La setmana passada els vaig posar exemples, exemples clars, de com les llibertats polítiques i civils a Catalunya eren vulnerades: des d'aquella república dels vuit segons o el fet que dues terceres parts dels partits que pateixen agressions, o bé els seus representants polítics, o bé les seves seus, coincideixen amb partits constitucionalistes, passant per l'increment dels delictes d'odi fins a un punt d'un 125 per cent més respecte del 2017, fins a les agressions a ciutadans anònims que treuen brossa groga de tots els carrers de Catalunya. Dit això, el conseller va fer una defensa aferrissada del perfil neutral del senyor Majó i de l'oficina, però al final ni el seu director ni l'activitat desplegada, de la qual ja tenim informació, poden justificar la seva existència. Perquè..., és un perfil tan neutral, un senyor que dirigeix una oficina i que diu que encaputxats van intimidar i coaccionar un alcalde d'Esquerra Republicana, i aquests, que eren els seus excompanys de partit, Arran, quan ho fan davant de la seu del Partit Popular de Terrassa, aquí a Catalunya, vaja, són nois que exerceixen la seva llibertat d'expressió i de protesta? És un perfil tan neutral, aquell que compara llaços amb un símbol constitucional com és la bandera espanyola davant d'un edifici públic? És igual un símbol partidista que un símbol oficial? És un perfil tan neutral, quan aquest senyor crida persones que es manifestin contra partits polítics legals aquí a Catalunya –parlo de Vox– fa escasses setmanes? Mirin, aquest cap de setmana la plataforma «Barcelona con la selección ha patit una altra agressió, i dimarts els estudiants de S'ha Acabat!, en ple campus de la UAB, van ser atacats, agredits i coaccionats. I què ha fet l'oficina? Doncs l'oficina el que ha fet és: criticar les sentències que anul·len els pagaments de les quotes de l'AMI; ha recolzat i animat aquells que es manifesten contra partits polítics legals; ha anat de viatge a Madrid, al Suprem, a recolzar, per descomptat, l'antic Govern de la Generalitat, i fins i tot ha començat una campanya per fomentar el vot a l'estranger. És aquesta una oficina de defensa de drets polítics i civils? Home, jo ja entenc que al conseller li costi..., no?, perquè a la seva època de joventut, quan era el líder de les JERC, vostè feia un discurs de la hispanofòbia increïble. Se'n recorda, d'allò de «cada segon, Espanya ens roba 450 euros? Jo entenc que, des del seu prisma, doncs, el senyor Majó és un personatge objectiu, però permeti'm que li critiqui aquesta visió. Escolti, vostè veu persecucions en polítics separatistes i no l'espionatge dels Mossos que hem patit tota l'oposició constitucionalista a Catalunya. Faci-s'ho mirar.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Conseller, diputats i diputades, el Subgrup del Partit Popular presenta aquesta moció, que, diguem-ne, és concisa, té dos punts, que han estat ja exposats. Nosaltres havíem presentat una esmena al segon punt, a la que de seguida em referiré, però voldríem també exposar la nostra posició general sobre l'assumpte que es planteja. Nosaltres pensem –i ho vam dir en ocasió de la compareixença del director de l'oficina davant de la comissió corresponent– que hi ha un problema inicial, diguem-ne, de redundància a l'hora de crear aquesta oficina. No només perquè els drets civils i polítics que es pretenen defensar, promoure el seu coneixement des de l'oficina compten ja amb organismes per defensar-los –podríem citar, per exemple, el Síndic de Greuges, que és el nostre particular ombudsman–, sinó també perquè tant en la jurisdicció ordinària com davant del Tribunal Constitucional o, en darrera instància, al Tribunal Europeu de Drets Humans, doncs, hi hauria mecanismes més que suficients per fer valdre les denúncies de possibles vulneracions. A més, ens sembla que hi ha un problema de disseny institucional, per dir-ho així: és que nosaltres pensem que una oficina de les característiques que vol revestir l'Oficina de Drets Civils i Polítics difícilment pot fer bé la tasca, especialment si no es dediquen només a la difusió de quins són aquests drets civils i polítics i, diguem-ne, a un cert esforç pedagògic per promoure'ls, per fer que es tingui més present això en les polítiques públiques, sinó que també recull denúncies, com és el cas..., doncs, és molt difícil que pugui fer bé la seva feina si és una oficina governamental, directament adscrita a un departament. Perquè és veritat que els poders públics tenen l'obligació de combatre qualsevol lesió dels drets civils i polítics dels ciutadans, però precisament per la seva posició de poder té també, potencialment, el paper de vulnerador d'aquests drets civils i polítics. I, per tant, ens sembla molt difícil que, sense la necessària autonomia i independència, pugui fer bé la seva tasca. Per això nosaltres proposàvem que es portessin aquestes tasques encomanades a l'oficina al síndic, eh?, perquè entenem que amb l'autonomia funcional que té la sindicatura, amb la seva dependència respecte al Parlament i no respecte al Govern, aquella era la ubicació més adient per a una tasca com la que es proclama que es vol fer des de l'oficina. Després, òbviament, jo crec que hi ha un problema relacionat amb la persona que encapçala aquesta oficina. Nosaltres no som gens partidaris de fer arguments ad hominem, i crec que el que diré no és un argument ad hominem. El cert és que, al tractar-se d'un nomenament fet des del Govern i no haver tingut l'ocasió, com passa amb altres tipus de designacions fetes en el Parlament, de fer un hearing previ, doncs, no hi ha hagut ocasió d'examinar prèviament, diguem-ne, el perfil de la persona proposada. I ocorren dues coses. En primer lloc, que al hearing que vam fer a posteriori, és a dir, aquesta compareixença davant de la comissió, crec que vam constatar que el perfil no era el més adient per dirigir una oficina d'aquestes característiques. Amb algunes de les asseveracions que vam sentir i amb algunes de les respostes que va donar als grups de l'oposició ens va semblar clar que no era la persona més adient. I, després, això podria ser mitigat pel fet de que fos el cap d'una oficina dotada d'uns recursos materials i personals suficients, que, d'alguna manera, poguessin esmorteir el biaix que qualsevol persona pugui tenir al voltant de les qüestions que està cridada a examinar. Però el cert és que no és així, o sigui, l'oficina és bàsicament el seu director i una persona de suport. Això també ens porta a pensar que difícilment els objectius proclamats són netament sincers. Perquè si un s'adreça a una població de 7 milions i mig de persones, que són les que potencialment podrien veure vulnerats els seus drets civils i polítics i que podrien adreçar les seves queixes i denúncies a aquesta oficina, el cert és que l'estructura és totalment insuficient, si no és que el que es pretén des d'aquesta oficina és simplement corroborar el relat del Govern i de la majoria parlamentària sobre com és Espanya, si es vulneren drets civils i polítics dels independentistes...; aleshores sí que està ben dimensionat. Però si és per a una altra cosa, queda clar que no estava ben dimensionat, i jo crec que aquí és on es desvetlla l'autèntica intenció política de la creació d'aquesta oficina. I crec que el Subgrup del PP hauria fet bé d'assumir la nostra esmena al respecte de redirigir aquestes tasques a l'oficina del Síndic de Greuges, perquè ens sembla que és on estarien millor ubicades i on es podria fer bé i sense sospita aquesta tasca que pretesament s'encomanava a l'Oficina de Drets Civils i Polítics.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, senyor president. Senyors diputats..., el Partido Popular presenta una moción sobre derechos civiles y políticos, y la verdad es que a veces ustedes nos dejan los chistes demasiado fáciles, pero bueno..., si Pablo Casado se puede sacar un máster sin ir a clase, ustedes pueden presentar una moción de derechos civiles y políticos sin respetarlos. [[Aplaudiments.]] Hay cuatro hilillos de plastilina que corresponden a cuatro artículos del Pacto internacional por los derechos civiles y políticos que a ver cómo hacéis para sortearlos. El primero, el artículo 17, el que consagra el derecho al honor y a la intimidad y condena a los gobiernos que espían, como mafiosos, a sus adversarios políticos. Tatúenselo lo que queda de campaña, ustedes que son constitucionalistas: «Artículo 18.2 de la Constitución. Se garantiza el secreto de las comunicaciones, y en especial de las postales telegráficas y telefónicas, salvo resolución judicial. Ustedes el único derecho a la intimidad que han preservado en este país es el de M. Rajoy. La lista de defraudadores a hacienda y la lista de comisionistas de su partido que reventaron a martillazos en su propia sede con nocturnidad y alevosía..., con la misma mano con la que firman mociones de derechos civiles y políticos esconden la lista de ladrones en este país. Con la misma mano con la que firman mociones de derechos civiles y políticos se jactan de controlar por detrás la Sala del Tribunal Supremo. Y con la misma mano con la que firman mociones de derechos civiles y políticos le van a entregar la lista de trabajadores que luchan contra la violencia machista en Andalucía a la extrema derecha para sus campañas escuadristas. Ustedes han utilizado el Estado para protegerse de la justicia y para perseguir a quienes amenazan su impunidad, pero tarde o temprano rendirán cuentas en este país. Segundo, el artículo 19, el que consagra el derecho a la libertad de expresión frente a gobiernos como el suyo, que buscan ponerle una mordaza a su propio país. Denuncia hecha, hace unos meses, por Amnistía Internacional: ochenta multas diarias; multas a raperos, a tuiteros, a cómicos, a activistas sociales que luchan por nuestros derechos. Un negocio redondo: 25 millones de euros recaudados con la ley mordaza, persiguiendo a lo mejor de nuestro país, que les ha permitido comprar a funcionarios corruptos y a periódicos basura para fabricar noticias falsas contra la oposición. Esa es su concepción de los derechos civiles y políticos. Ustedes no protegen la democracia de ningún exceso de la libertad de expresión. Ustedes se protegen a sí mismos de la democracia atacando a quienes les señalan en el Congreso, en el Parlament, en Twitter o en la calle. Tercero, el artículo 25, que consagra el derecho a voto de todos los ciudadanos a los que ustedes se lo niegan; se lo niegan con el voto rogado al más de 1 millón de españoles que han expulsado por sus políticas de recortes de este país. Y se lo niegan también a los más de 5 millones de migrantes compatriotas que viven en nuestro país y que, a diferencia de sus amigos, trabajan y pagan impuestos en este país. Seguramente se lo niegan porque, si en este país pudiésemos votar todos y todas, limpiarían el Ayuntamiento de Badalona de racistas como el señor Xavier García Albiol. Mientras ustedes sigan amenazando los derechos civiles y políticos en este país y mientras ustedes sigan abriéndole la puerta de nuestras instituciones a la extrema derecha, será necesaria una oficina de derechos civiles y políticos en Barcelona, en Cataluña y en España. Nuestra apuesta es clara, la hemos dicho antes y se la dijimos al señor Adam Majó en la comisión: que dependa del Parlament o que dependa de la Sindicatura de Greuges. Pero como ni esa enmienda la han aceptado, seguiremos trabajando para que así sea. Y seguiremos trabajando para que esa oficina exista, por una razón fundamental: porque la defensa de los derechos civiles y políticos en una situación como la actual tiene que ser una defensa autónoma e independiente del Govern. No puede ser una oficina del Govern para jugar a las campañitas electorales; tiene que ser un ariete democrático que defienda derechos y libertades frente a partidos como el suyo, que los amenazan y que los pisotean cada día. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. El procés es una historia de vividores y de chiringuitos, y hoy vamos a hablar de un chiringuito infame –de un chiringuito infame– que se llama supuestamente Oficina de Drets Civils i Polítics, pero que se podría llamar perfectamente Oficina de Defensa del Govern Separatista. ¿A quién han puesto de director? Al señor Adam Majó. No es solo que lo hayan puesto a dedo, sino que es que han creado el chiringuito para enchufar a ese señor. Y ¿quién es ese señor? Pues es un señor tan radical que se fue de la CUP porque le parecían unos flojos [[rialles]] , le parecía que no trabajaban por la independencia de Cataluña, o sea..., a ver de quién estamos hablando. Es un señor, además, que tiene historia, claro, un señor que perteneció al Moviment de Defensa de la Terra, que es el brazo político del grupo terrorista Terra Lliure. En el 2010 este señor tan radical presentó un libro homenaje a Època, al Exèrcit Popular Català, un grupo terrorista independentista de los años setenta. Y ¿quién estaba en esa presentación? Pues el señor Carles Sastre, ese asesino terrorista condenado por ello, que es como una de las estrellitas del procés; ese que le puso una bomba al señor Bultó, que la activó y le reventó, ese asesino, pues, con ese señor parece tener mucha relación el director de esta Oficina de Drets Civils i Polítics. ¿En manos de quién estamos poniendo una oficina con ese nombre? Pues, por supuesto, de un radical vividor el procés. Es un antisistema de estos que llevan un montón de años viviendo pero que muy bien del sistema, ¿eh? Este señor estaba de concejal de la CUP, luego estuvo de comisionado en el Centro Histórico de Manresa, hasta que le crearon este chiringuito a su medida. Y no se crean que está cobrando poco: este señor cobra noventa mil euros –noventa mil euros–; les están haciendo a ustedes que paguemos todos a ese señor noventa mil euros. Los costes laborales incluidos pueden ser unos 120.000 euros anuales, que son como..., no sé, ¿veintidós plazas de guardería? Luego les preguntamos por las guardarías y dicen que España nos roba. Dejen de enchufar a radicales y verán ustedes como encuentran dinero. [[Aplaudiments.]] ¿Qué ha hecho este señor desde que está en el cargo? Bueno, pues, insultar y menospreciar al constitucionalismo, que es para lo que está. ¿Verdad que para eso sí que hay dinerito? Para enchufar a gente que no tiene pelos en la lengua para insultar a más de la mitad de los catalanes. Es un señor que dice que los constitucionalistas son fachas y extrema derecha. Pero luego es un poco miope, porque los ataques fascistas contra S'ha Acabat! en la Universitat Autònoma de Barcelona no los ve, este señor; no ve el fascismo donde sí lo hay. [[Aplaudiments.]] Un poquito miope –un poquito miope. Este señor obvia los ataques fascistas de extrema derecha del separatismo, los ataques a las sedes de los partidos políticos constitucionalistas, que, por cierto, reciben tres veces más insultos y más ataques a las sedes que los partidos independentistas. Pero es que, además, este señor hace listas negras, hace listas negras de los catalanes que quitan lazos amarillos, esos lazos amarillos que son propaganda separatista, por cierto, hecha de plástico contaminante, ahora que en Europa se ha aprobado... [[Remor de veus.]] Sí, sí, plástico contaminante. Están ustedes llenando todas las plazas... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci tothom –silenci tothom.
...las plazas, las calles, los colegios, los parques infantiles. Es una vergüenza, lo que están ustedes haciendo. Pues este señor, que cobra noventa mil euros, ¿eh?..., luego habla de represión, la represión que le entra a usted a final de mes con la cuenta corriente, ¿verdad?..., pues, después, este señor se dedica a defenderles y hace listas negras de los catalanes que quitan lazos amarillos. Yo solo les digo una cosa: recen para que Pedro Sánchez siga en el Gobierno, porque cuando gobernemos nosotros se les va a acabar el chollo, y su chiringuito y otros muchos se van a cerrar a cal y canto para que no se siga desperdiciando el dinero de los catalanes. Y, por último, ya que usted hace listas negras de catalanes que quitan lazos, apúnteme a mí en esa lista negra, porque estos son algunos de los lazos que he quitado, junto con mis compañeros, en las calles, en los parques y en los espacios públicos de Cataluña. Apúnteme a mí y a todos mis compañeros. Hasta luego. [[Aplaudiments.]]
Seguim. La següent a intervenir és, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
És difícil superar treure llaços de la chistera des d'aquí, des del faristol del Parlament. [[Aplaudiments i remor de veus.]] És difícil també veure com banalitzen els drets fonamentals: els drets de llibertat d'expressió [[persisteix la remor de veus]] , els drets de manifestació....
Silenci tothom.
...el dret de respectar el meu torn de paraula. És difícil veure aquesta realitat. Perquè, senyors de Ciutadans, estic convençuda, convençudíssima, que la gent, la moltíssima gent que ben legítimament els han votat perquè confien en el seu projecte polític, no estan d'acord amb aquesta forma de fer política –no hi estan d'acord. Ni tampoc estan d'acord ni volen que hi hagi senyors i companys com en Jordi Cuixart i tots els altres presos polítics a la presó. N'estic convençuda. I fa molta pena veure com utilitzen i com denigren aquest faristol i aquesta institució. [[Aplaudiments.]] I és per això que li demano, senyora Arrimadas, conscient que el seu partit pretén fer de fiscal, de jutge, i pretén fer tots els papers de l'auca de l'aparell de l'Estat, que retirin les seves acusacions d'assassins i terroristes a militants de l'esquerra independentista i dirigents sindicals. Així mateix, li prego al president de la Mesa que no permeti que aquestes persones siguin acusades d'assassines en el faristol d'aquest Parlament. Hauré ocupat tot el meu temps, senyora Arrimadas, per respondre a la seva insultant aportació en aquesta institució quan parlem de drets civils i polítics. Li recomano i li prego també que es preocupi i es dediqui a parlar de terrorisme d'estat, del qual vostès són còmplices, que serà el millor que poden fer. Nosaltres no participarem d'aquest joc del PP. El company i diputat Lucas ha fet un plantejament que subscrivim al cent per cent. Com el PP pot estar parlant de que se'ls vulneren els drets, quan té tota la maquinària d'estat al seu favor per defensar, brindar privilegis i denunciar l'exercici dels drets fonamentals? Nosaltres, tot i que constatem que a aquesta oficina li falta molta feina per fer, senyor Pere Aragonès, que no està investigant vulneracions fonamentals com les que hem conegut darrerament, vulneracions que es duen a terme a les presons, amb els sistemes d'aïllament, o moltes altres..., però no farem el joc als partits que el que pretenen és consolidar la repressió estatal contra un poble que, dignament, simplement el que ha fet és reivindicar els seus drets...
Diputada...
...i exercir-los. [[Aplaudiments.]]
...ha acabat el temps. Gràcies. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn de la diputada senyora Marta Vilalta.
Moltes gràcies, president. Després de la falca electoral de la senyora Arrimadas, d'aquesta propaganda electoral que ha vingut a fer aquí, a la seu de la sobirania del poble de Catalunya..., per tant, són ridícules, aquestes actuacions que fan vostès, això no és un plató electoral..., nosaltres, la resta de partits que conformem aquesta seu, la seu de la sobirania popular, no som el seu attrezzo, i, per tant, són ridícules, aquestes actuacions que fan servir com a plató televisiu enmig d'una campanya electoral. És bastant trist i bastant ridícul. Nosaltres no jugarem a això. Nosaltres aquí hem vingut a parlar del que hauria de parlar aquesta moció, que és dels drets civils i polítics de tots els catalans. Permetin-me, abans de començar, saludar el director de l'Oficina de Drets Civils i Polítics, Adam Majó, que avui ens acompanya. I és que, llegint aquest títol d'aquesta moció, nosaltres hem pensat: «Ara anem bé, ara anem bé. El Partit Popular ha vist la situació de perill en què es troben els drets civils i polítics i fins i tot, ara, doncs, vol treballar per tal de garantir aquests drets i per tal de combatre aquest retrocés en la vulneració dels drets en què ens trobem en el nostre país. I, per tant, el PP ha decidit fer un gir en la seva política i sumar-se a la defensa dels drets civils i polítics, que és on tots i totes d'aquesta cambra hauríem d'estar. Però llegint la moció veiem que –és una llàstima– no és així. És una nova oportunitat perduda, perquè precisament aquesta moció va en la línia contrària: demana tancar l'Oficina de Drets Civils i Polítics, que és un òrgan precisament que vetlla per aquests drets en un context de grans amenaces, en un context on aquests drets estan sent restringits i amenaçats. I, per tant, de facto, doncs, aquesta moció el que vol..., el que volen, per tant, el Partit Popular i la resta de grups que així s'han expressat és seguir debilitant els drets i consolidar aquesta retallada i aquest retrocés en els drets polítics i civils. Miri, hi ha un consens molt gran, de fet, un consens internacional, a través del Pacte internacional dels drets civils i polítics, signat a Nova York el 1966, ratificat per l'Estat espanyol el 77..., i, per tant, és un gran pacte, un gran acord que ens fem nostre. I, per tant, tothom hauria d'estar treballant en la defensa d'aquests drets. Parlem dels drets de tothom, evidentment –de tothom. Parlem dels drets de tothom i de garantir que les diferents idees es puguin expressar en llibertat i que no siguin perseguides, com veiem que està passant al nostre país. No som nosaltres, els que distingim entre bons i dolents; nosaltres condemnem totes les vulneracions i defensem tots els drets. Això no va només d'independentistes o no independentistes, com alguns ens volen fer creure; va dels drets de tothom, de totes les persones diverses que treballen per la lluita de canviar el sistema, canviar la societat i transformar socialment el nostre país. Perquè aquí el que està amenaçat és qualsevol tipus de dissidència o d'oposició. Per tant, l'oficina va avenir-se a presentar a la Comissió d'Afers Institucionals d'aquesta cambra..., porta totes aquelles accions encaminades a defensar els drets de manifestació, de reunió, d'associació, de llibertat d'expressió, de participació política i de tenir judicis justos. I des que va entrar en funcionament s'ha reunit amb una quarantena d'entitats, ha recollit 328 atacs a la llibertat d'expressió i a la pluralitat ideològica per part de grups d'ultradreta, ha tramitat trenta peticions d'actuació i manté una sèrie de reunions per tal de coordinar políticament l'actuació del Govern. I actualment està centrada en dos temes: en atendre i donar suport als catalans residents a l'exterior que volen participar en aquest proper cicle electoral i que el seu dret polític de participació no està garantit, precisament, per aquesta llei electoral, la LOREG, que tenim a través del vot pregat, i també està treballant en com podem revertir les dificultats per exercir el dret a sufragi universal que pateixen els catalans i les catalanes amb passat migratori i que no tenen la nacionalitat. Acusen vostès, del Partit Popular, acusen vostès l'Oficina de Drets Civils i Polítics d'allò –d'allò– que potser farien vostès, d'allò que, de fet, fan vostès, perquè tenim molts exemples de vulneració on vostès han estat còmplices, de vulneració d'aquests drets civils i polítics: la Llei de seguretat ciutadana, llei mordassa, que és una amenaça a la limitació del dret a protesta o de la llibertat d'expressió; un de cada vuit ciutadans no poden exercir aquest dret de vot precisament pel que comentava de la Llei electoral; ens constata un retrocés en l'exercici de la llibertat d'expressió, amb una lectura molt excessiva i molt restrictiva per part de la judicatura i vostès han atiat la judicialització de tot plegat. I podríem seguir parlant d'exemples, d'exemples i d'exemples, fins al punt que s'impedeix també, de forma reiterada, l'exercici al dret a l'autodeterminació recollit en l'article 1 d'aquest Pacte internacional dels drets civils i polítics. Podríem seguir –podríem seguir. Vostès volen reprovar el director perquè no els agrada el que pensa o el que ha fet, no per la feina que estigui fent. Vostès volen tancar l'oficina perquè són vostès els qui són còmplices de restringir aquests drets que nosaltres diem que s'han de garantir i que s'han de preservar. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per tant, votarem «no a aquesta moció, per dir «sí als drets civils i polítics, i seguirem...
Diputada...
...treballant per garantir-los per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn de la diputada senyora Aurora Madaula.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Consellers, membres del Govern, membres del Parlament, membres de l'honorable poble de Catalunya, bé, jo ara, en principi i en primer lloc, felicito el Partit Popular. Felicito el Partit Popular per aquesta moció, perquè estem d'acord en molts punts; en molts altres no, evidentment. Els felicito, perquè, mirin, abans utilitzaven els aparells de l'Estat –l'aparell judicial, l'aparell policial i fins i tot les clavegueres de l'Estat– per anar en contra dels drets civils i polítics, i ara ho fan presentant una moció contra els drets civils i polítics, perseguint-los públicament, sense caretes. I, per tant, és una mostra de transparència i, per tant, per això els felicito. [[Aplaudiments.]] Una democràcia..., també estava d'acord amb una cosa que ha dit, que és la democràcia de baixa qualitat. Efectivament, tenim una democràcia de molt baixa qualitat en l'Estat en el que vivim ara mateix. Una democràcia de molt baixa qualitat que ja ve de lluny –ve de lluny–, ve de la Transició. Perquè la Transició ni va ser pacífica ni va ser exemplar. I, si no, els recomano..., sempre recomano un llibre, que és La Transición sangrienta; però, bé, també els en podria recomanar un altre, que és més nou, que és Cal viva, de José Amedo, on explica què va ser el GAL i com des del Govern, des de l'aparell de l'Estat espanyol es va torturar, perseguir i assassinar gent per les seves idees polítiques. Una democràcia que és imperfecta i que és una democràcia en crisi, quan aplica la llei mordassa des del 2015 i que, per cert, el Partit Socialista, el PSOE, no ha derogat encara. Una llei que, segons entitats com Amnistia Internacional, suposa una restricció innecessària i injustificada dels drets a la llibertat de reunió, expressió o informació. Una llei mordassa que atempta contra quaranta-quatre conductes no delictives amb multes, com han dit els altres companys, que ha servit per recaptar més de 25 milions d'euros; multes per tallar un carrer, fer una manifestació, fer fotografies a la policia. De fet, avui va fer un any que dues persones com la Tamara Carrasco i l'Adri Carrasco estan en una situació de pèrdua de llibertat per culpa d'aquesta llei mordassa. Per tant... Se'n recorden, de la Tamara? Doncs ahir va fer un any que no gaudeix d'aquesta llibertat. I, de fet, a partir del referèndum de l'1 d'octubre, amb els preparatius, aquesta llei mordassa va atacar encara més; un atac que es denuncia, per exemple, des de la comissionada de Drets Humans del Consell d'Europa, la senyora Dunja Mijatović, que va denunciar el Govern espanyol perquè aquesta llei minava, atacava els drets humans, ja que no garanteix els drets fonamentals com la llibertat d'expressió o la llibertat de reunió. Evidentment hi ha un ascens de l'extrema dreta que fa que aquesta democràcia encara sigui més atacada; ascens de l'extrema dreta, dels atacs de l'extrema dreta, dretanització dels partits de la dreta –de partits nacionalistes espanyols; alguns ja eren a la dreta, ara estan a la ultradreta clarament–, que ha forçat una pèrdua de drets civils i polítics. Aquest augment de l'extrema dreta... Si vol, un altre dia parlem de què és el feixisme i què és l'extrema dreta. Aquest augment de la violència d'extrema dreta –més d'una vintena de grups vinculats a l'extrema dreta a Catalunya, que han protagonitzat més de tres-cents incidents i agressions el 2017–..., el 40 per cent de les queixes que ha rebut l'oficina són relacionades amb aquest augment de l'extrema dreta. I precisament avui..., per això dic que la democràcia està tocada des de lluny. Avui fa vint-i-sis anys de l'assassinat de Guillem Agulló; Guillem Agulló, assassinat per l'extrema dreta al País Valencià. L'extrema dreta ve de lluny i encara està aquí, amb molts més exemples. Vulneració de drets civils i polítics que no acabaré amb aquesta intervenció, evidentment: dret a la manifestació, dret a la lliure expressió, ja s'ha comentat abans; però titiriteros; fotomuntatges amb la cara de Crist, multats amb cinc-cents euros; periodistes; censures a obres d'art; censures a lletres de cançons –Valtònyc, Pablo Hasél, La Polla Records–, que no es va censurar abans, durant la dictadura, i es censura ara durant aquesta mal dita «democràcia; persecució política –evidentment, persecució de la dissidència política–; el referèndum: no tenim judici just, evidentment, com ha dit la premi Nobel de la pau Jody Williams, que ahir mateix va denunciar que els presos polítics i els exiliats no estan tenint un judici just a Espanya. Precisament la Jody Williams serà demà en aquest Parlament, a la Comissió d'Estudi de Drets Civils i Polítics, comissió d'estudi a la que vostès no participen. Els convido a que hi vagin i escoltin la gent que denuncia que a Espanya i que a Catalunya no s'estan respectant i es vulneren totalment i contínuament els drets civils i polítics. I per això votarem «no i «no. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del grup proposant i per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Esperança Garcia.
Diputats, diputades, bé, a veure si podem tenir un debat una mica més relaxat, no? [[L'oradora riu.]] Jo crec que ens convé. Respecte de la moció presentada, primer agrair al Grup de Ciutadans l'entusiasme que ha posat en la nostra moció. Esperem que el suport també es tradueixi en un vot favorable d'aquests dos punts de la moció. Hem acceptat l'esmena del PSC, creiem que tècnicament és molt correcta i que, de fet, el personal que integra aquesta oficina, que només són dos persones, en el cas de prosperar el punt 1, que és el cessament del director i el tancament de l'oficina, s'haurien d'integrar tant funcionalment com fins i tot personalment, en termes de funcionariat públic, dins de la sindicatura de greuges. Res a dir –res a dir– sobre l'aparició del senyor Pablo Iglesias aquí, al Ple. S'ha de dir que vostè té exactament el mateix to, la mateixa veu i el mateix reguitzell d'insults que intenten amagar el seu posicionament polític, que és de complicitat absoluta sempre i de fidelitat absoluta al separatisme polític; però no els servirà. I als senyors separatistes: escoltin, que no; que no és una qüestió de si ens agrada o no ens agrada l'oficina o el senyor Majó davant d'aquesta oficina de drets polítics. El tema és que no el volem reprovar; encara no se n'han assabentat, no es tracta d'això. El que volem és que s'acabin d'una vegada les tapadores que creen vostès per fer contrarelat polític. Aquesta oficina no serveix per garantir els drets civils i polítics dels catalans; serveix només per fer un contrarelat subvencionat governativament pel Govern per fer un contrarelat d'«Espanya no és una democràcia avançada. Com que això ja sabem que no és així, com que sabem que vivim en un país amb plenes garanties, com que sabem que vostès no són uns represaliats, sinó que delinqueixen des del poder públic i des del seu exercici de la política, ho sento molt, però s'ho paguen vostès.
Senyora diputada, li demano..., si us plau, li demano que retiri l'última expressió que ha fet, que ha parlat directament que els diputats delinqueixen, i això sap que vulnera tots els pactes que hem tingut, com a grup parlamentari. Per tant, li demano que retiri l'expressió, si no, l'hauré de cridar a l'ordre.
Corregiré, en el sentit de que alguns diputats que han format part d'aquesta cambra estan imputats i sent jutjats davant d'un tribunal i encara estan pendents de sentència.
D'acord, això és una altra precisió. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Bé, passarem a la votació. Sí, senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí, per demanar votació separada dels punts a i b.
D'acord. De fet, dels dos que té la moció, diguéssim, eh? Molt bé, passem, doncs, a votar el punt a de la moció. Comença la votació. El punt a de la moció ha estat rebutjat per 55 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt b. Comença la votació. El punt b queda rebutjat per 20 vots a favor, 71 en contra i 35 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la recuperació dels grans consensos per a fer que Catalunya avanci]] [[302-00090/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la recuperació dels grans consensos per fer que Catalunya avanci; presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Presenta la moció la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. I bona tarda. Bé, com ja vaig explicar el dia de la interpel·lació, aquesta moció naix de la voluntat de contribuir a la situació..., o siga, naix amb la voluntat de desbloquejar la situació que estem patint i que és fruit de la triple crisi que hi ha a l'Estat, que és una crisi que és social, que és democràtica, que és institucional, i principalment la democràtica està afectant amb especial virulència Catalunya. Estem convençudes que la solució al bloqueig passa pel diàleg; un diàleg que ha de tindre contingut; un diàleg que proposem endreçar en una agenda que anomenem «catalana i de canvi, i que ha de recollir els grans consensos que tenim com a societat. Una agenda, per cert, que no pot vindre de la taula del diàleg, com havia suggerit algun grup parlamentari d'aquesta cambra, sinó que ha de vindre d'aquest Parlament, perquè és una de les institucions clau de l'autogovern de Catalunya i perquè ja està bé també de menystindre aquestes institucions d'autogovern. I un parell d'aclariments més. El propòsit d'aquesta agenda és que el Govern de Catalunya la trasllade en la seua relació bilateral amb el Govern d'Espanya. Sabem que hi ha hagut negociacions i esperem que n'hi haja més endavant. I com que creiem que no pot tornar a passar que la ciutadania i que aquest Parlament es queden al marge de quines són les negociacions i de què es parla entre les dues administracions, creiem que aquesta agenda contribueix a fer un exercici de transparència, que és el que considerem que més cal. I una darrera consideració també: quan diem «consensos no només ens estem referint als consensos dels quals parla el Centre d'Estudis d'Opinió, que també. Per això en aquesta moció parlem de referèndum, parlem de desjudicialitzar la política, parlem de la llibertat dels presos i les preses polítiques, d'acabar amb la corrupció de la monarquia, però també afegim i ens referim a totes aquelles qüestions que milloren la vida del 99 per cent i que, més enllà dels programes polítics, considerem que hauria de ser una cosa de mínims de tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra, que al final tenim un compromís amb una realitat que és compartida. Perquè, clar, si sortim al carrer i li preguntem a la gent comuna si està d'acord amb que per llei es blinden les seues pensions, segurament ens adonarem que també és un dels grans consensos. Si li preguntem a la gent comuna si vol tindre unes condicions laborals dignes, també veurem com és un dels grans consensos. No vol, la gent comuna, tindre sostre i que el preu del lloguer no siga abusiu? Independentistes o no independentistes, tant li fa. No veuria la gent comuna, també, amb bons ulls una banca pública que ajudés les famílies i les pimes, i que els bancs que han estat rescatats amb els diners de totes i de tots tornessen els diners i tornessen a les nostres butxaques? No és de sentit comú? I potser no és també un gran consens, que s'ha de fer un cordó sanitari contra l'extrema dreta, aquesta que encara vol agreujar més la retallada de drets i de llibertats, i vol que les dones tornem a casa? O blindar el pacte contra les violències masclistes? No hauria de ser també això un dels grans consensos, lluitar contra el canvi climàtic i fer un pla de transició energètica? Doncs, de tot això parla aquesta moció, parla de blindar les condicions de vida i els drets de la gent comuna. I per això també proposem acabar amb articles com el 135 de la Constitució, que al final el que fa és prioritzar el pagament del deute i els interessos del deute, davant..., avantposant-los a les polítiques socials. I, per últim, també parlem de netejar l'Estat per regenerar la democràcia. No és un problema de pomes podrides. A Catalunya ho sabem bé i per això volem posar solucions. Cal prohibir les portes giratòries per llei, cal garantir la independència del poder judicial i cal acabar amb les clavegueres de l'Estat. Més enllà de totes les diferències que podem tindre dins d'aquesta cambra, considerem que aquestes són unes qüestions de mínims. Hi insisteixo, de tot això parla aquesta moció: de blindatge dels drets socials, de regeneració democràtica i d'una solució política a un conflicte que és polític i que ha d'acabar amb un referèndum des del diàleg real. Ara escoltarem els discursos i les intervencions dels diferents grups parlamentaris i veurem com es posicionen, i sobretot veurem, aquells que van de progressistes, finalment què acaben dient i què acaben votant, perquè les paraules després s'han de demostrar amb fets. Nosaltres ho tenim claríssim: quan es tracta de defensar drets i de defensar llibertats, només se pot estar o amb els de dalt o amb els de baix, i nosaltres ho tenim clar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per posicionar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputats i diputades, bé, es presenta aquesta moció subsegüent a la interpel·lació que va fer el grup dels comuns el darrer Ple, en què, diguem-ne, hi ha aspectes que ens semblen molt positius, en el sentit d'instar que hi hagi un diàleg entre les formacions polítiques, entre els grups parlamentaris en seu institucional, per tal de desbloquejar la situació institucional i política al nostre país. Això ens sembla molt bé i hi estem d'acord. Crec que tenim algunes diferències, no necessàriament amb el grup dels comuns, sinó en general en la cambra, respecte a la concepció del que ha de ser un diàleg polític per sortir de l'atzucac en el que ens trobem. A nosaltres ens sembla, d'entrada..., i ho dic adreçat a una part de la cambra que està, diguem-ne, fent una campanya molt intensa en contra de qualsevol diàleg amb formacions polítiques que hagin mantingut posicions favorables a la independència de Catalunya. A nosaltres no ens sembla que es pugui concebre un diàleg en el que un li demana al seu interlocutor que renunciï d'entrada a tots els seus plantejaments, als seus objectius polítics, abans d'asseure's. Exigir una mena de rendició incondicional a l'interlocutor abans d'asseure's a dialogar, i si no és així concebre el fet de seure com una traïció i com, vaja, vendepatrias i aquestes coses que se'ns diuen, doncs, ens sembla un error absolut i no hagués estat possible mai cap diàleg polític seriós, perquè el cert és que en qualsevol societat sempre hi ha posicions molt allunyades i molt enfrontades. En segon terme, tampoc ens sembla que hi pugui haver una crida sincera a un diàleg polític si el que es pretén és que els mateixos objectius polítics i els mateixos plantejaments siguin la premissa de partida; és a dir, l'acceptació del programa màxim d'un mateix sigui la premissa de partida. Sé que això no és el plantejament de la senyora Albiach –no em faci que no, que no va adreçat a vostè–, però ho dic per emmarcar la nostra posició al respecte. A nosaltres ens sembla que, per tant, cal abordar un diàleg polític en el qual no s'intenti partir d'aquesta premissa de que cal assumir com a pròpia en el diàleg la posició d'una de les parts, ni tampoc que hi ha d'haver una renúncia explícita a les posicions d'una de les parts per poder començar a dialogar. Sé que pot semblar un embarbussament, però és que al final sembla que tothom es posa el diàleg a la boca i hi ha poca gent, relativament poca gent, disposada a practicar-lo, diguem-ne, amb autèntica honestedat política, eh? I, per tant, crec que això seria el primer a establir. En segon terme, i precisament com a derivat d'això..., i per molt que el plantejament dels comuns en això, i preguntant-nos en els dies anteriors quina seria la nostra posició, sigui el que es coneix en els parlaments com una moció parany per a algun dels grups parlamentaris als que s'al·ludia aquí veladament «aquells que van de progressistes. Efectivament, aquells que anem de progressistes i que sempre ens hem reclamat socialistes, de la tradició del socialisme democràtic, no considerem que es pugui establir ja en aquesta moció quins han de ser els fruits i els grans consensos d'aquest diàleg al que apel·len. L'hi he intentat explicar. A nosaltres, particularment, ens sembla d'una lògica implacable que si s'apel·la a forces polítiques tan diferents com les que conformen aquest arc parlamentari a establir un diàleg polític sobre quins han de ser els grans consensos bàsics, és difícil que es pretengui votar-los ja llistats, enumerats i tan concrets com els que fan vostès. Per tant, a nosaltres, que, diguem-ne, els sorprendria probablement fins a quin grau podem posar-nos d'acord si en parlem, ens sembla que no és de rebut sotmetre ara a votació, ja, quina ha de ser l'agenda de canvi. Home, deixin-nos que dialoguem primer, no?, entre totes les formacions polítiques, perquè és que, si no..., en fi, això dels grans consensos que es fixen demoscòpicament, doncs, a vegades tenen les seves dificultats, eh? No parlarem ara de demoscòpia, que és el gran motiu de nervis de la meitat de la cambra, però, en fi, crec que el que cal és dialogar sincerament i procurar anar teixint alguns consensos bàsics i, si és possible, després alguns acords polítics, amb els que després plantejar, diguem-ne, les qüestions que de fons posin d'acord una àmplia majoria d'aquesta cambra i que puguin ser reclamats davant d'altres institucions. Però si la intenció de la moció era una altra, doncs, quedaran satisfets amb el seu partidisme i seguirem sense tenir el diàleg al que vostès apel·len, i anirem a la campanya electoral tots tan tranquils d'haver pogut, diguem-ne, treure pit i dir que un és el més progressista de tots els que hi ha a la cambra. Però, en fi, no crec que això ens tregui de l'atzucac. Jo crec que seran altres coses les que ens treuran de l'atzucac. I nosaltres, que hem estat sempre partidaris d'allò que se'n deia en francès el «pas d'ennemis à gauche, seguim fent una apel·lació a tota l'esquerra a deixar-se estar de romanços i fer un front comú en aquestes eleccions generals, davant del risc cert de que hi hagi un...
Diputat...
...moviment de reacció al qual la ciutadania ha de plantar cara. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, del diputat senyor Ignacio Martín.
Sí; gràcies, president. Bon dia, senyores i senyors diputats. Perdonin la meva afonia. I, en tot cas, passo a manifestar la nostra posició sobre aquesta moció. Bé..., esta moción que nos presenta hoy el Grupo de Catalunya en Comú Podem es muy ilustrativa de la acreditada condición de salvavidas del procés de su partido, de Catalunya en Comú Podem. El procés ha sido la mayor pérdida de energía, de tiempo, de recursos y, sobre todo, el mayor desastre en términos de convivencia de la historia reciente de Cataluña, y ustedes, a pesar de ello, siguen insistiendo en que la solución a todos los problemas de Cataluña llegará, como el bálsamo de Fierabrás, de un referéndum de autodeterminación, que ha demostrado ser la cosa más divisiva que puede haber en el mundo, como hemos visto recientemente con el Brexit en el Reino Unido. De hecho, esta connivencia entre los partidos separatistas y el populismo de Podemos se vio ayer muy claramente en el homenaje sentido que le dedicó el señor Torra al señor Iglesias, en un auténtico panegírico que le dedicó el presidente de la Generalitat al señor Iglesias, precisamente presentándolo como el paladín de la democracia por compartir el desprecio del señor Iglesias por nuestra democracia, por la democracia española, suscribiendo la disparatada tesis de que en España puede haber presos políticos, hay exiliados, y toda esta pretensión de que en España hay una gran represión, lo cual no solo es una ofensa a la verdad, sino sobre todo una ofensa para aquellos que realmente fueron represaliados por regímenes..., o son represaliados por regímenes dictatoriales. Demuestra, además, hasta qué punto ustedes defienden exactamente lo mismo que los nacionalistas. Ese desprecio por nuestra democracia en el que insisten separatistas y populistas no se lo compra nadie mínimamente relevante en el mundo, pues la democracia española aparece siempre, en todos los rankings internacionales y de acuerdo con las principales instituciones internacionales, como una de las democracias mejor valoradas del mundo. Por otra parte, ustedes no solo compran todos los dogmas del nacionalismo, sino que, además, eso que llaman los grandes consensos de Cataluña, que no dejan de ser más que los dogmas del nacionalismo y el nacionalismo lingüístico, de que la única lengua propia de Cataluña es el catalán, de que la inmensa mayoría de los catalanes quiere la separación del resto de España, de que la inmensa mayoría de los catalanes quiere un referéndum de separación, o que ese es el único problema que importa a los catalanes..., ustedes lo único que están haciendo es reiterar, repetir los mantras del nacionalismo. Para acabarlo de rematar, además, ayer dejaron muy claro cómo pretenden materializar esos grandes consensos, que es, curiosamente, excluyendo al principal partido de Cataluña; el partido preferido por los catalanes ustedes prefieren excluirlo y deciden excluirlo para llevar a cabo, para materializar, esos grandes consensos de los que ustedes hablan. Curiosa manera de intentar construir consensos, esa voluntad de excluir al partido mayoritario de Cataluña. De todas maneras, esa lógica tan peregrina suya coincide con la peculiar cosmovisión de Pablo Iglesias, que insiste, siempre que habla de los partidos catalanes, en referirse a los partidos separatistas, a Podemos o a Catalunya en Comú Podem y a los socialistas, y en cambio excluye por sistema a Ciudadanos. Ciudadanos, para Pablo Iglesias, no es un partido catalán, a pesar de que Ciudadanos es un partido nacido en Cataluña, nacido del hartazgo de un grupo de intelectuales catalanes que veían con preocupación cómo el PSC hacía exactamente las mismas políticas que los partidos nacionalistas habían hecho hasta entonces y, por lo tanto, dudar de la catalanidad de Ciudadanos solo se puede entender desde la perspectiva de ese nacionalismo que ustedes comparten con los partidos separatistas. Como si no fuera posible defender desde Cataluña una fuerza catalana, nacida en Cataluña, defensora de la unidad de España, defensora de la Constitución española y defensora de la unidad de soberanía del conjunto del pueblo español, y defensora de que aquello que haya de ser España lo decidiremos entre todos los españoles, cosa que me parece la cosa más democrática del mundo. Y ustedes aquí lo único que hacen es hacerles el caldo gordo a los nacionalistas, diciendo exactamente lo mismo que dicen ellos a este respecto. Fíjense ustedes si asumen el marco mental de los nacionalistas que incluso en una moción escrita en catalán, escriben «Catalunya, amb ena, i grega, y «España, con eñe, para dejar bien clara la diferencia entre Cataluña y España, que eso de hablar español o de escribir «España con eñe es cosa de españoles, pero no de catalanes. Me parece el summum del ridículo que hayan llegado al extremo de utilizar esa expresión. Ustedes asumen a pie juntillas la contraposición simétrica entre Cataluña y España, como si se tratara de dos realidades diferentes y oponibles entre sí. Ustedes se llenan la boca hablando de la pluralidad de Cataluña, pero de la pluralidad de Cataluña no quieren saber nada. Asumen acríticamente todos y cada uno de los dogmas del nacionalismo. Por eso no me extraña que ustedes, los señores de Podemos, asuman al unísono con los separatistas el mantra de que con Ciudadanos llegó la discordia, porque efectivamente con Ciudadanos llegó la discusión de la hegemonía cultural del nacionalismo en Cataluña, que hasta que llegó Ciudadanos no la había discutido nadie en este Parlament; ustedes, desde luego, no, la asumen absolutamente. Me refiero a hegemonía cultural en el sentido gramsciano, que seguramente a ustedes les resulte familiar: aquella hegemonía que pretende imponer como ideología dominante de un espacio público determinado una idea que no se corresponde con las ideas de la mayoría de los ciudadanos de ese lugar. De todas maneras, yo entiendo ese complejo que tienen ustedes con la palabra España y con la idea de España que comparten con los partidos nacionalistas, porque quiero recordar unas palabras de su líder, el señor Pablo Iglesias, que decía un día que él no podía pronunciar la palabra España, porque le daba vergüenza pronunciar la palabra España; se sentía avergonzado de pronunciar la palabra de su país. Realmente es una cosa tremenda que un país tenga que aguantar que alguien que pretende presidir ese país diga que le da vergüenza pronunciar la palabra de ese país. Es realmente tremendo cómo ustedes han hecho de...
Diputat…
...muleta de los separatistas. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. En nom del Grup Republicà, és el torn de la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, diputats, diputades, públic que ens acompanya avui, puc definir el sentiment amb el que presento o defenso aquesta moció, i és amb la paraula «perplexitat. Perplexitat davant de la moció que ens presenten, que fa referència a grans consensos, però han estat incapaços d'acceptar ni una sola de les esmenes que els hem presentat –ni una sola. Han donat un gran exemple d'unilateralitat, malgrat el títol engrescador de la moció pròpiament i el que hem intentat, durant les hores prèvies a aquest Ple, acordar amb vostès. Presenten una moció que no volen aprovar des del consens; és evident. El títol diu «els grans consensos, però la moció no la volen aprovar des del consens, sinó que els serveixi com a falca electoral. Sí, amb el seu programa electoral. Presenten una moció que, al marge de la taula del diàleg, l'eina que ja té i que es va crear a partir d'aquest Parlament..., presenten una moció trampa. Miri, d'Iniciativa ens ho podíem esperar, però dels comuns... [[Rialles.]] Doncs la veritat és que no. [[Alguns aplaudiments.]] Miri, nosaltres som els que mai renunciarem al diàleg, però tampoc renunciarem a l'autodeterminació ni a la independència. Mai ho hem fet, no ho farem mai, malgrat l'excepcionalitat que tot ho condiciona. Autodeterminació enfront de la repressió de l'Estat; diàleg davant de l'immobilisme, sense condicions –tampoc les seves. No és possible que un diàleg entre governs, que s'entreveu complex, es condicioni d'entrada a partir d'un catàleg llarg i extens de punts com el que ens plantegen en aquesta carta als Reis –perdó–, al seu programa electoral –perdó–, en aquesta moció. Supediten el diàleg set diputats, amb tot el respecte del món –amb tot el respecte del món–, quan el 80 per cent de la ciutadania ja ha dit molt clar quins són aquests consensos –els ha dit. Ha dit: «Fi de la repressió i referèndum. I els ha dit. I s'ha manifestat als carrers, i els hem dit. I dèiem que és una moció trampa –tornem a repetir que és una moció trampa, senyores de comuns– i que la presenten blindada. Perquè és que a més a més parlen de blindar els drets socials de la ciutadania, però el que presenten blindat és una moció on el que plantegen és a través d'una agenda de canvi –agenda de canvi. És que ni tan sols han dissimulat en la paraula de l'agenda quan han utilitzat el terme de l'eslògan de les municipals quan plantegen «ajuntaments del canvi. Almenys dissimulin. Els hem presentat una esmena que deia: «Per què no diem “agenda política catalana”? No han acceptat aquesta esmena, tampoc. Miri, és una moció que és un poti-poti de propostes, amb moltíssimes propostes, moltes de sectorials, moltes que són competència de l'Estat, com la derogació de la reforma laboral, el sistema judicial, les pensions –el blindatge de les pensions–... D'acord, estem molt d'acord en això. De fet, miri, al Congrés dels Diputats, el nostre grup parlamentari ha votat vint-i-set dels vint-i-vuit reials decrets de llei presentats pel Govern que ha presentat durant aquests mesos, hem votat totes les propostes que s'han fet des de Podemos –les iniciatives de Podemos les hem votat al cent per cent–, però també els diré una cosa: cap d'aquestes propostes era ni per derogar la reforma laboral ni per derogar la llei mordassa ni per derogar la llei d'immigració. I ens hi haguéssim trobat. Per tant, la feina que també el PSOE ha fet al Congrés també ha quedat en entredit, perquè si haguessin volgut haguessin trobat aquestes majories amb el grup d'Esquerra Republicana al Congrés. I li poso més exemples, d'aquests punts que plantegen. Deia «contra les clavegueres de l'Estat. Perfecte. Li tornaran a demanar la compareixença a l'excap de la policia Villarejo, que els la van vetar al Congrés el mes d'octubre? Els la tornaran a demanar? Suposem que sí. Em quedo curta de temps. I el que els vull dir és que vostès, en la introducció de la seva moció, diuen que el motiu de l'existència del bloqueig és a causa d'una crisi de l'Estat. Nosaltres els diem..., parlen de la triple crisi: la crisi econòmica, social..., no? Nosaltres els dèiem que la crisi és deguda a la manca democràtica de l'Estat espanyol. Si vostès tenen la voluntat de respectar el dret a l'autodeterminació del poble de Catalunya, guanyin eleccions, ajudin-nos a fer possible la solució política, però no pretenguin, a través d'una moció presentada aquí, que els aprovem el seu programa electoral. Tampoc hi votarem en contra, perquè són coses que evidentment hem defensat i defensarem sempre. No posin límits a la taula del diàleg. Han presentat això fora de la taula del diàleg. No fiïn el futur del país a les aritmètiques estatals: no ho facin, si us plau. Sense condicions –tampoc les seves–; no renunciarem mai...
Diputada, ha acabat el temps.
...a cap via –a cap via– per aconseguir la independència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat senyor Lluís Guinó. Endavant.
Gràcies, president. Diputats, diputades, deixin-me dir que la diputada Albiach ha dit que havia plantejat aquesta moció precisament perquè volia evitar el bloqueig i volia generar un desbloqueig de la política catalana, però també li haig de dir –ja l'hi ha dit algun grup parlamentari més– que per desbloquejar cal ser flexible, no ser especialment estricte amb les esmenes que presenten els grups parlamentaris i intentar acordar, transaccionar i arribar a acords. Sense això, és difícil desbloquejar absolutament res. S'hi ha fet referència abans, també, que quan parlem de línies vermelles o quan ens obrim al diàleg cal obrir-se al diàleg de forma sincera, i no plantejar precisament els maximalismes de cada grup, de forma recíproca, com a límits a aquest diàleg. Quan es plantegen els maximalismes i es critiquen els maximalismes per part d'una de les parts que ha de dialogar..., aquest plantejament ha de ser necessàriament recíproc. Si no és recíproc, no és sincer; si no és sincer, no apel·la realment al diàleg que necessita el país, precisament, per tirar endavant. S'hi ha fet referència abans: hi han qüestions, en aquesta moció, que és una..., no diré el clàssic d'una «moció trampa, perquè crec que no és una definició correcta des d'un punt de vista parlamentari, però sí que és un llençol grandiós, blanc, molt llarg, i que és bàsicament el seu programa electoral, avui que precisament comença la campanya electoral per a les eleccions al Congrés dels Diputats. I, per tant, home, és obvi que la seva agenda de canvi no és la nostra. Tenim una agenda de canvi diferent a la seva per portar el país cap a la independència i cap al procés d'autodeterminació de Catalunya. Aquesta és una agenda diferent. També és veritat que hi ha punts que són difícilment evitables de votar a favor. O sigui, nosaltres, que es tirin endavant polítiques contra la violència masclista..., és obvi que hem de votar-les a favor necessàriament, perquè hi creiem, i perquè a més a més des del Govern ja s'està portant a la pràctica tot un conjunt de mecanismes. Estem a favor també de que les condecoracions que s'han portat a terme a torturadors com Billy El Niño és una evidència que hi estem absolutament en contra, i votarem a favor precisament de la seva proposta. Però són propostes de caire molt general que no necessàriament defineixen un programa que és molt diferent al seu en moltes qüestions. Busquem una solució en l'àmbit de la bilateralitat, bàsicament, perquè sense diàleg és impossible resoldre una qüestió política. S'ha volgut residenciar una qüestió política en l'àmbit judicial, i defensem la despolitització de la justícia –que en això també hi estan vostès d'acord, i molts altres grups parlamentaris–, però també el que defensem és que no es judicialitzi, la política. Hi han algunes intervencions que s'han portat a terme davant la Sala Segona del Tribunal Suprem que s'haurien d'haver portat en aquest hemicicle. I s'han de respectar tots els posicionaments. A la Sala Segona del Suprem, tot i que a alguns els agrada especialment tenir-hi gent asseguda i esperant el resultat d'una sentència segurament injusta, és evident que no s'hi fan discursos, que la Sala Segona del Suprem no és el lloc adequat per fer política. Per fer política, el Congrés dels Diputats en les eleccions espanyoles d'aquí a un mes; per fer política, els ajuntaments, també d'aquí a dos mesos, i a les eleccions europees, també d'aquí a dos mesos. I fer política aquí, també, perquè aquest és el Parlament sobirà de Catalunya. I, per tant, defensem, hi insisteixo, que es facin polítiques des d'aquí. Però no ens imposin amb una moció tot el seu programa electoral, perquè tenim, en moltes qüestions, plantejaments molt diversos. A tall d'exemple, crec que Catalunya mereix tenir o disposar d'un pla energètic propi, que no depengui tant de les competències de l'Estat en determinades qüestions. Jo recordo que vaig participar activament en l'intent de tenir una llei anti-fracking a Catalunya, que per qüestions de caire competencial fou portada al Tribunal Constitucional i que va tenir dificultats, precisament, d'execució, perquè hi ha un problema, clarament, de competències. Volem, des de Catalunya, desenvolupar precisament un pla energètic propi. Volem desenvolupar les nostres pròpies polítiques fins i tot a nivell fiscal –ara que veig que hi ha, per una banda, la consellera de justícia, i el vicepresident econòmic del Govern. Volem portar a terme el que són les polítiques que, de fet, defensen millor –molt millor– els drets de la ciutadania. I des d'aquesta perspectiva sàpiguen que hi ha qüestions que els votarem a favor –és que és absolutament impensable que en determinades qüestions no votem a favor–, però el nostre nord continua sent la independència del país, la capacitat que té aquest país per desenvolupar-se, i evidentment mantenir viu, més que mai, l'esperit de l'1 d'octubre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, companyes dels comuns, és absolutament legítim plantejar-se la resolució del conflicte polític amb l'Estat espanyol per la via del diàleg i d'un referèndum pactat –absolutament legítim. Ara, el que nosaltres considerem que no és legítim, i sobretot no és rigorós, o no és honest, és plantejar-li a l'opinió pública que això és possible, perquè vostès saben perfectament que l'arquitectura, l'estructura política de l'Estat fa impossible en aquests moments cap mena d'acord bilateral amb l'Estat que permeti un referèndum d'autodeterminació, com han estat i són –i espero que ho seran– arreu del món els referèndums d'autodeterminació; és a dir, independència sí o no. Això no és plantejable. En aquests moments, l'estructura institucional de l'Estat no ho permet, i cap govern dels que podem imaginar com a possibles a l'Estat espanyol ho permetrà mai. Per tant, nosaltres el que entenem és que aquest és el seu programa –o bona part del seu programa– reformista per a l'Estat espanyol i per a Catalunya, que a nosaltres sincerament no ens sembla realista. Però, a part, és que nosaltres no som una força política reformista ni socialdemòcrata; nosaltres som rupturistes i anticapitalistes i, per tant, no podem compartir la intencionalitat general del plantejament de la seva moció. I, mirin, el problema és de model –el problema és de model. I és evident que, a la vista de la moció que vostès plantegen, el model no el compartim. Mirin, el 15-M vostès i nosaltres parlàvem de destituir el règim del 78, i aquí ens presenten una moció per reformar-lo –per reformar-lo. És clar, en termes teòrics, la idea general de si un estat és reformable és plantejable, però el règim del 78 no és reformable; és un conglomerat de poder politicofinancer militar judicial que no és reformable, i ho saben perfectament. I sabem perfectament –i així ho demostren els fets en el darrer any– que l'autodeterminació avui –l'exercici de l'autodeterminació– és allò que té més capacitat destituent del règim. I saben perfectament que aquesta capacitat, que aquest apoderament popular destituent del règim que genera l'autodeterminació avui només és plantejable des d'una ruptura –des d'una ruptura unilateral. I aquesta és la pura realitat. Per tant, nosaltres, que defensem que el canvi social, que el progrés en drets socials, civils i polítics per a tothom es produirà en dos termes: en la lluita per la ruptura amb l'Estat espanyol i amb el règim, i, per una altra, amb l'enfrontament amb les elits, amb les classes dominants i els interessos de classe autonòmics, autonomistes i neoliberals a Catalunya, nosaltres en alguns punts votarem en contra, en altres ens abstindrem...
Diputat.
...en altres votarem que sí, però no podem compartir el fons ni la intenció general de la seva moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Andrea Levy.
Muchas gracias, presidente. Señora Albiach, yo soy responsable de programa electoral en el Partido Popular, y fíjese que me he pasado unos meses elaborando el programa electoral y no se me había ocurrido la posibilidad de hacer esta nueva fórmula, que es presentar un programa electoral en forma de moción para que lo voten sus señorías diputados. Mire, si yo fuera de Podemos –de Podemos en Cataluña– seguramente les votaría, pero es que no lo soy. Así que yo le hubiese animado a que hubiese presentado una cosa que realmente fuera de búsqueda de consenso, porque el consenso no es semántica, no es palabrería, no vale solo con decirlo; hay que hacerlo y hay que practicarlo. El problema, señores de Podemos, es que en el asunto que nos compete en Cataluña ustedes soplan y sorben a la vez. Se duchan sin agua, para no mojarse. Intentan decir que sí, que no, un poco todo lo mismo, y así hacer de útiles para un lado, y a veces de menos útiles para lo contrario. Lo que no puede ser es poner al mismo nivel cumplir la ley e incumplirla. La legalidad es el deber de hacer lo correcto, y la ilegalidad es no cumplir con lo debido. Ese es el concepto básico que nos ocupa para poder hablar de consensos. Lo que no es consenso es tener a un presidente de la Generalitat más cercano de Luis XIV, el Rey Sol, que dice «yo soy el pueblo, en lugar de un gobernante democrático que mire a los ojos y empatice con aquella realidad catalana, con aquella parte de los catalanes que no piensa como él, para lo que esta cámara parlamentaria no hace ninguna acción de gobierno, está paralizada, todo, bajo la cuestión de Cataluña. No es consenso que se vayan empresas, no es consenso que en TV3 simplemente se critique, se humille y se esconda a aquellos que no somos independentistas. Pero le voy a decir una cosa: señora Albiach, Cataluña no está condenada a vivir eternamente bajo este bucle, bajo estas circunstancias. Retiren el nacionalismo excluyente e identitario de las instituciones de gobierno, retírenlo de su manera de gobernar, y Cataluña, sí, por fin será libre, porque [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] sus ciudadanos, porque los catalanes serán libres de ser y sentir...
Diputada...
...aquello que quieran.
Gràcies. Un cop expressada la posició de tots els grups, toca pronunciar-se sobre les esmenes. És el torn de la senyora Albiach una altra vegada.
Bé, moltíssimes gràcies per les intervencions de tots els grups. Senyor Guinó i senyora Levy, no és el nostre programa electoral. De fet, vostè..., la senyora Levy no, però vostè ha reconegut que hi ha molts punts que tenim en comú i que, de fet, ens podrien votar a favor. Per tant, ho veurem a les votacions. Segurament ho faran; per tant, veu que no és el nostre programa electoral, sinó que són unes qüestions de mínims. Senyora Palacín, el lema de campanya és «Guanyar per avançar. No té res a veure amb el canvi. I, de fet, el lema de les municipals encara no s'ha presentat. A Ciutadans: quantes coses, quantes voltes han de donar per no reconèixer que el que no volen és blindar el pacte contra les violències masclistes o la lluita contra el canvi climàtic, que al final és del que va aquesta moció. I al PSC també l'hem vist buscant excuses, doncs, per no blindar les pensions per llei, no derogar les reformes laborals –normal, una va ser de Zapatero–, no limitar el preu del lloguer, no netejar les institucions. De fet, és que han tingut nou mesos per a fer-ho, i no ho han fet perquè no han volgut. Per tant, tampoc ens ha sorprès massa la intervenció que han fet ara mateix. En qualsevol cas, per nosaltres els grans consensos són els que surten del Centre d'Estudis d'Opinió, però també els que surten dels carrers i els que són de justícia social. Ahí creiem que està la centralitat del país i, per això, com ja vaig dir ahir, li demanem a Esquerra Republicana i al PSC que vinguen a la centralitat, que està en els drets socials, en la regeneració democràtica i en una solució política que passa per un referèndum per a Catalunya. No supeditem els drets socials als drets nacionals, i només esperem que Esquerra Republicana deixe de fer de Convergència i que el PSC deixe de fer de sucursal del PSOE. Volem treballar juntes perquè Catalunya puga avançar en drets i en llibertats, i davant dels que diuen A i fan B, en aquesta votació veurem si els cauen les caretes. Creiem que ja és hora de la claredat i ja és hora també de la veritat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Senyora Caula.
President, demanaríem la votació separada de tots els punts i subpunts.
Molt bé. Per tant, no demano si algú més demana votacions separades perquè votarem cada punt i subpunt d'aquesta moció. Passem, per tant, a la votació. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]] Sí, senyor Pujol, digui'm.
Era que al punt 3...
Sí.
...que hi hagi la lectura i la votació separada del punt 3, al marge dels diferents... [[Veus de fons.]] La capçalera.
La capçalera i després els subpunts, entenc, eh? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] I ha dit lectura també, m'ha semblat? [[Pausa.]] No.
No, no.
Ah, no, no, perdó –perdó. Per tant, la votació del punt 3 i després a, b i successivament. Perfecte. Molt bé, comencem la votació amb el punt 1 de la moció. Comença la votació. El punt número 1 d'aquesta moció queda aprovat per 87 vots a favor, 40 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 queda aprovat per 68 vots a favor, 40 en contra i 20 abstencions. I passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. L'encapçalament del punt 3 queda rebutjat per 6 vots a favor, 104 en contra i 17 abstencions. I ara passem a votar el subpunt a. Comença la votació. El subpunt a queda aprovat per 66 vots a favor, 43 en contra i 19 abstencions. I ara... [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyor Rodríguez.
És per una qüestió d'ordre, president. Sona una mica estrany que l'encapçalament del punt 3, que és el que sustenta els punts que venen a continuació, hagi resultat rebutjat, i a continuació s'hagin de votar uns punts que són els que s'han d'incloure en allò que diu el punt 3 que no s'ha aprovat. I crec que és una mica incoherent seguir la votació d'aquest punt 3 si l'encapçalament ha quedat rebutjat.
És veritat, senyor Rodríguez, però per altra banda també és cert que no tenim inconvenient, normalment, en votar punts i subpunts, i que després, òbviament, s'ha de reconstruir la coherència de la moció votada. I això ha passat en diferents mocions en què hem fet la diferenciació de la votació dels punts i subpunts. [[Andrea Levy Soler demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyora Levy.
Sobre aquesta qüestió, eh? Però és que el que diu el punt 3 és que contindrà, entre altres, aquests punts. No és que siguin votacions separades que es puguin desprendre del punt 3, és que el punt 3 engloba totes aquestes qüestions; per tant, o estem a favor de tot el que diuen aquests punts o no ho estem. Jo crec que no es pot votar separat. [[Carles Riera Albert demana per parlar.]]
Digui'm, senyor Riera.
Gràcies, president. En el mateix sentit. Efectivament, entenem que allò que està escrit en el punt 3 no és altra cosa que un encapçalament genèric, i després del qual segueixen pròpiament els punts de la moció. Per tant, diguéssim, tota votació subsegüent seria 3.a, 3.b, 3.c, 3.d, que inclouria sempre l'encapçalament i el punt corresponent. Entenem que aquesta seria la forma correcta de dur a terme aquesta votació. Gràcies.
Bé, malgrat que ja havíem començat les votacions, demano dos minuts per poder fer la consulta a la Mesa i per estudiar-ho i després ho acabem de decidir. Gràcies. [[Remor de veus. Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Perdó, perdó, no ho havia vist. En tot cas, suposo que deu ser..., no sé si és en la mateixa línia. Senyor Pedret... Sí? [[Pausa.]] Digui, digui.
Gràcies. No, ja que s'han pronunciat altres grups, per traslladar a la Mesa, per les consideracions que hagin de fer, el parer del nostre. Nosaltres entenem que, decaigut el punt tercer, l'entradeta del punt tercer, que és el que dona un mandat al Govern de la Generalitat de Catalunya, l'insta a fer quelcom, la resta dels continguts jo entenc que és poc congruent, amb la votació que acabem de fer, que es votin un per un. [[Gerard Gómez del Moral i Fuster demana per parlar.]]
Senyor Gómez del Moral, digui.
Sí, president. Amb relació al que deia ara el senyor Pedret, el que insta el Govern de la Generalitat és el primer punt, que aquest no és objecte de debat. El punt 3 el que diu és fer-ho amb una determinada..., nom de l'«agenda del canvi en una determinada qüestió, que és el que s'ha rebutjat amplíssimament per la cambra. L'encapçalament inicial, que és: «El Parlament de Catalunya insta el Govern no és susceptible de votació. Per tant, senzillament els punts per lletres tenen congruència, agafant-ne qualsevol dels que veiem..., doncs, «blindar la reforma, «fer no sé què. Bé, no està vinculat a l'agenda del canvi, però són propostes polítiques que entenem que es poden votar. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Sí, senyor Carrizosa.
Yo creo que lo que hace más claro cómo resolver el problema es leer la literalidad, y es: «Impulsar una agenda de cambio que contenga, entre otros puntos, los siguientes. Si no se impulsa la agenda de cambio, no puede haber puntos incluidos en ninguna agenda, puesto que esa agenda no se impulsa. Por lo tanto, la congruencia está en que, rechazado el encabezamiento, no tienen ninguna razón de ser el resto de puntos. [[Gemma Geis i Carreras i Susanna Segovia Sánchez demanen per parlar.]]
Sí, senyora Geis i senyora Segovia.
A veure, nosaltres entenem que hi ha una part de coherència en que el punt 3 no es pot votar de manera separada dels subpunts. Nosaltres no tenim cap problema en votar al 3 «no i la resta de subpunts, però val a dir que aquest és el problema d'haver presentat una moció que és un programa electoral.
Senyora Segovia.
Sí, nosaltres entenem que es poden votar i que, en tot cas, era en el moment en el que s'ha demanat la votació separada de punts i de subpunts que s'hauria d'haver fet l'objecció tècnica abans de votar el punt d'encapçalament del punt 3. No es pot fer a posteriori d'haver demanat aquesta votació, que s'hagi acceptat aquesta votació, si no és que el que es vol és evitar posicionar-se sobre els punts que inclouen justament aquest punt 3. [[Carles Riera Albert demana per parlar.]]
Senyor Riera.
Gràcies, president. En el mateix sentit. A veure, nosaltres ens reiterem en la conveniència –per tant, ho demanem– d'una votació separada del conjunt dels punts de la moció; tots, del primer fins a l'últim. Hi insisteixo: entenem que allò que posa en el punt 3 no és altra cosa que un pròleg, una introducció, un encapçalament, i després segueixen, doncs, una sèrie de punts a votar en la moció. I, per tant, el que demanem, en tot cas, si això és possible, és que s'anul·li la votació que s'ha produït, creiem que mal formulada o mal plantejada, i passem a votar 3.a, 3.b, 3.c, 3.d, com escauria, crec que interpretant bé el que està escrit en la moció.
Justament és el que estàvem fent, diputat. No podem anul·lar la votació... [[Veus de fons.]] Vostè demana que es votin els subpunts separadament, interpreto. [[Veus de fons.]]
En tot cas... No, no entrarem... Ha quedat molt clara, la posició de cada grup. Com hem dit, ara deliberem la Mesa i acabarem de clarificar com prossegueix la votació. [[Pausa llarga.]] Bé, diputats, diputades, hem escoltat la Mesa, però per altra banda a qui correspon prendre la decisió respecte a la votació i a la gestió en general del Ple és al President. I des del meu punt de vista, interpretant l'article 168.2, crec que no entra en contradicció amb l'esperit de la moció votar els subpunts. Per tant, continuarem votant com ho havíem plantejat inicialment. Seguim, per tant, amb la votació. Votaríem el punt b. El 3.a ja l'havíem votat, votaríem el punt 3.b. Comença la votació. El punt 3.b ha quedat rebutjat per 63 vots a favor, 65 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt c, 3.c. Comença la votació. El punt 3.c queda aprovat per 68 vots a favor, 39 en contra i 21 abstencions. I passem ara a votar el punt 3.d. Comença la votació. El punt d queda aprovat per 68 vots a favor, 36 en contra i 24 abstencions. I ara passem a votar el punt e. Comença la votació. El punt 3..., 3.e –perdó– queda rebutjat per 7 vots a favor, 40 en contra i 81 abstencions. I ara passem a votar el f. Comença la votació. El punt f queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. I ara votem el punt g. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. I ara passem a votar el punt h. Comença la votació. El punt h queda aprovat per 89 vots a favor, 36 en contra i 3 abstencions. I votem ara el punt i. Comença la votació. El punt i queda aprovat per 89 vots a favor, 36 en contra i 3 abstencions. I ara passem a votar el punt j. Comença la votació. El punt j queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. I ara passem a votar el punt k. Comença la votació. El punt k queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. Votem ara el punt l. Comença la votació. El punt l ha estat aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I ara passem a votar el punt m. Comença la votació. El punt m ha estat aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. I ara el punt n. Comença la votació. El punt n queda aprovat per 89 vots a favor, cap en contra i 39 abstencions. I ara votem el punt o. Comença la votació. El punt o queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. I ara votem el punt p. Comença la votació. El punt p queda aprovat per 88 vots a favor, cap en contra i 39 abstencions. Votem ara el punt q. Comença la votació. El punt q queda aprovat per 92 vots a favor, cap en contra i 36 abstencions. I votem ara el punt r. Comença la votació. El punt r queda aprovat per 68 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. I ara votem el punt s. Comença la votació. El punt s queda aprovat per 72 vots a favor, 39 en contra i 17 abstencions. Votem ara el punt t. Comença la votació. El punt t queda aprovat per 72 vots a favor, 36 en contra i 20 abstencions. I finalment votem el punt u. Comença la votació. El punt u i darrer d'aquesta moció queda rebutjat per 10 vots a favor, 39 en contra i 79 abstencions. No hi ha cap més punt a votar en aquesta moció. Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda. Moltes gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. Vagin seient als seus escons, si us plau. [[Pausa.]] Sí; per què em demana la paraula, senyor Riera?
Gràcies, president. És invocant l'article 83 del Reglament, o alternativament, ja li dic per endavant, si això no prosperés, l'article 169.4, pel qual..., apel·lant al 83, nosaltres sol·licitaríem la incorporació d'un nou punt a l'ordre del dia, que consistiria en una mera declaració institucional relacionada amb la detenció del senyor Julian Assange. Si això s'aprovés, nosaltres tot seguit proposaríem un text tan simple com aquell que és una mera frase. Però ens sembla que la urgència, l'emergència i la importància global del tema ho requereix. Som perfectament conscients que, aquest subgrup parlamentari, per sí sol, no pot fer que prosperi aquesta iniciativa, i per tant, demanem a la cambra que, com a mínim, dos grups parlamentaris s'hi puguin sumar, o una cinquena part dels diputats i diputades, per tal que sigui aprovat l'incorporar en aquest Ple –a l'ordre del dia–, doncs, l'aprovació d'aquesta declaració institucional. Insisteixo que si prosperés, in voce, nosaltres proposaríem una frase, perquè seria tot. Cas que això no prosperés, li demanem aleshores a vostè, invocant l'article 169.4 que, a iniciativa de la presidència, es pugui aprovar aquesta declaració. Que, òbviament, i sense menystenir la capacitat de la presidència de redactar-la per sí mateixa, si calgués la nostra col·laboració, doncs, també ho podríem fer. Gràcies.
Gràcies, senyor Riera. En tot cas, vostè ha exposat aquesta petició. Com bé ha dit vostè, no estan legitimats, com a subgrup, per sol·licitar-la, haurien de ser o dos grups parlamentaris o una cinquena part –com molt bé ha dit vostè també–, per tant, ha fet aquesta petició a la cambra. Si li sembla, esperem un temps, continuem amb l'ordre del dia, perquè els grups puguin acollir o no la seva proposta, i, si s'acull, votarem aquesta modificació de l'ordre del dia i si no, doncs, com vostè ha dit, mirarem si hi ha alguna altra via, eh?, per poder-ho fer, d'acord? [[Andrea Levy Soler demana per parlar.]] Sí, senyora Levy?
En el mateix sentit, dir que, ja que demanem declaracions institucionals per persones detingudes fora, crec que seria més interessant que féssim una declaració institucional pels fets ocorreguts aquest dematí a la Universitat Autònoma de Barcelona, en la que un grup polític, democràtic, que es presenta a les eleccions democràtiques del proper 28 d'abril, ha vist amenaçada la seva integritat, perquè ha sofert amenaces i violència perquè no poguessin celebrar amb tranquil·litat el seu acte. I crec que aquesta cambra també s'hauria de posicionar amb una declaració institucional al respecte.
Senyora Levy, òbviament, jo no qüestiono, ni poso en dubte, ni em posiciono amb el fons de les propostes. En tot cas, parlàvem d'una qüestió reglamentària, que és la modificació de l'ordre del dia; sigui pel motiu que sigui. En tot cas, procedirem reglamentàriament, sense entrar en el fons de les propostes que puguin fer els grups parlamentaris, tal com he exposat fa una estona, eh? [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les millores necessàries per a l'escola catalana]] [[302-00092/12]] [[Seguim, per tant, amb l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les millores necessàries per a l'escola catalana, moció presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra.]]
Muchas gracias, señor presidente. Buenas tardes, diputados, diputadas, jóvenes y otros invitados que hoy nos acompañan. Si me permiten, antes de empezar, una previa. En menos de cuarenta y ocho horas, se ha insultado, se ha pegado y se ha robado a los valientes estudiantes de S'ha Acabat! Y hace apenas un par de horas los fascistas han intentado impedir por la fuerza un acto en la Universidad Autónoma de Barcelona. Un acto para hablar de la Unión Europea, porque los fascistas no soportan que se pueda hablar de unión y que se pueda hablar de libertad. Y por eso, han intentado impedir por la fuerza, impedir físicamente que el acto se pudiera celebrar. Los separatistas han agredido a una concejala de Ciudadanos, los separatistas han insultado y han zarandeado a candidatos demócratas, como el señor Manuel Valls o la señora Cayetana Álvarez de Toledo. Han, también, insultado y zarandeado a compañeros de este Parlament, como el señor Alejandro Fernández, y a un gran amigo mío, como es el catedrático de Derecho Internacional Rafael Arenas. Y, además, han tenido la poca vergüenza de llamar «nazi a una referente moral como Maite Pagaza. Yo quiero solidarizarme con todos estos compañeros y amigos; quiero condenar los hechos y también la nefasta actitud de la rectora que, una vez más, no ha garantizado la integridad física de sus estudiantes. Y a los fascistas les digo: viva la unión, viva la libertad y viva la constitución. [[Aplaudiments.]] Bueno, yendo ya a la moción, los nacionalistas repiten sin cesar el mantra de que l'escola catalana es un model d'èxit. Pero como..., no tienen ningún tipo de argumento racional para sostener esta afirmación, pero han logrado incrustarla de tal manera en el imaginario catalán, que todo el que se atreve a cuestionar este mantra, inmediatamente es tachado de ir contra los profesores, de querer acabar con el catalán, y por supuesto, es facha. Pero claro, la verdad es que, en Cataluña, si no te llaman «facha, es que no eres nadie, con lo cual es mucho mejor que te llamen «facha. Pero, miren, los que realmente van contra los profesores son aquellos que los hacen trabajar más horas por menos dinero. Los que realmente van contra los profesores son aquellos que implantan la escuela inclusiva, sin ningún tipo de recurso, porque lo que llaman escuela inclusiva, en realidad, es coger alumnos con necesidades educativas especiales y ponerlos en algún aula sin ningún tipo de recurso. Pero, en realidad, en la escuela catalana se segrega cada día: en la escuela catalana se segrega a los alumnos con autismo, que no se pueden quedar en los comedores escolares. En la escuela catalana se segrega a los alumnos con necesidades educativas especiales, que no pueden disfrutar de las colonias, ni de actividades extraescolares, por falta de personal especializado. Y en la escuela catalana, se discrimina a los alumnos sordos, que no tienen intérprete de lengua de signos. Y, por supuesto, los profesores no son los culpables de todo esto, todo lo contrario, los profesores son los que sufren la mala gestión de los políticos nacionalistas y son los que se dejan cada día la piel en las aulas para que estos alumnos estén lo mejor atendidos posible. Pero bueno, los nacionalistas siguen con su mantra de que la escuela catalana es un modelo de éxito, que la inmersión lingüística es un modelo de éxito. Y como no tienen argumentos racionales para sostenerlo, pues recurren a argumentos, digamos, poco científicos. En este Parlament, hemos tenido que escuchar que la inmersión lingüística es un modelo de éxito porque personas que no tienen el catalán como lengua materna logran hablar catalán. Como si en el resto del mundo no se aprendieran idiomas –bastante mejor que aquí, por cierto– con métodos menos nefastos. O como si no tuviéramos aquí el ejemplo de la señora Inés Arrimadas, que aprendió catalán perfectamente, sin la necesidad de sufrir la inmersión lingüística y que, por cierto, escribe catalán con menos faltas de ortografía que la mayoría de los diputados y consellers nacionalistas, que hay que ver..., dicen defender mucho el catalán, pero lo escriben bastante mal, no hay que ver más que sus tuits, que hacen más faltas de ortografía por tuit que yo qué sé. [[Remor de veus.]] Pero, bueno, ustedes sigan con sus mantras. Tampoco podemos permitir que se siga castigando a los alumnos de origen extranjero. Si ustedes hablaran con las diferentes comunidades, como hacemos nosotros, sabrían que una de las grandes preocupaciones de las personas de origen extranjero es el fracaso escolar de sus hijos. Tampoco podemos seguir obviando que los castellanohablantes repiten tres veces más de curso que los catalanohablantes. Y no me sirve la excusa que el problema no es la lengua, sino la clase social, porque en un sistema educativo justo, todos los alumnos tienen las mismas oportunidades, sea cual sea la situación económica de sus familias. Mientras ustedes siguen con los mantras, nosotros vamos...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...a seguir apoyando a los inmigrantes, a los castellanohablantes, a los niños autistas y a los niños sordos. Muchas gracias.
Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó.
Bé; gràcies, president. Diputades i diputats, també les persones que ens acompanyen des de la tribuna. Sí que volia començar, doncs, també condemnant els actes que han succeït a l'Autònoma, intentant impedir un acte polític. Entenem que si hi ha un espai de debat i de diàleg, aquest és la universitat. I, per tant, la condemna més rotunda. Però, en qualsevol cas, doncs, Ciutadans presenta una moció sobre les millores necessàries a l'escola catalana, on entenem que aborden alguns dels reptes que, efectivament, té l'educació a Catalunya. Ahir, el president del meu grup, Miquel Iceta, alertava d'algunes dades que entenem que haurien de fer reaccionar qualsevol govern, i les voldria repetir. Avui, l'origen social a Catalunya pesa més sobre els resultats escolars, del que ho feia l'any 2003. I aquest és un indicador clau de la OCDE, que entenem que posa de manifest la manca d'equitat del sistema educatiu. I també hi ha altres dades que ho indiquen. Nosaltres reconeixem l'esforç que s'ha fet des dels darrers governs per reduir el percentatge d'abandonament escolar, del 24 per cent que hi havia el 2012, al 17 per cent a l'actualitat; però encara som lluny de la mitjana europea, que és del 10 per cent, i també de l'objectiu del 2020, que és que estigui per sota del 15 per cent. Però el més important, i que observem amb moltíssima preocupació, és que aquest índex, quan mirem la franja d'alumnat més desafavorit, aquest 20 per cent més pobre, segons Save the Children, no només no es redueix, sinó que creix fins a situar-se al 43 per cent. I entenem que aquesta correlació tan acusada entre abandonament escolar prematur i famílies amb menys recursos no hi ha societat avançada que ho pugui tolerar. A aquestes dades se n'hi sumen més. Per exemple, un informe de l'Autònoma, també de fa un any, que indicava que el fracàs escolar dels fills d'immigrants doblava el dels autòctons. Però, en tot cas, el que és evident és que tenim un problema estructural de segregació educativa que hem d'abordar, precisament, per millorar tant l'equitat com l'èxit educatiu. I, per tant, nosaltres compartim en gran mesura la major part de les propostes que hi ha en aquesta moció. És veritat que havíem presentat unes quantes esmenes, de les quals, doncs, se n'accepta una. Compartim, per exemple, la necessitat que el Govern elabori un pla de xoc per reduir aquest abandonament escolar prematur, sobretot de l'alumnat més desafavorit, i també creiem encertat que el Govern, doncs, pugui fer una anàlisi per determinar les causes del fracàs escolar de l'alumnat d'origen estranger, que és superior al de l'autòcton, i que s'estableixi un pla per revertir aquesta situació. Ara bé, sí que considerem que no només hauria de consistir en classes de reforç en matemàtiques o en anglès durant el mes de juliol, que és el que proposa Ciutadans, entenem, a Andalusia, sinó que també en mesures concretes i acompanyament durant tot el curs escolar, i que quan sigui necessari, doncs, també es pugui reforçar amb mesures fora del temps lectiu, però entenem que no només en aquest espai, precisament, per ser més efectius i per no estigmatitzar. Aquí, de tota manera, no se'ns ha acceptat l'esmena. D'altra banda, també ens sembla rellevant analitzar i reduir els casos de repetició de curs, que es produeixen tant a la primària com, sobretot, a la secundària –hi ha un 10 per cent d'alumnat d'ESO que repeteix–, però no tant pel fet que sigui o que es tracti d'alumnat castellanoparlant, com apunta la proposta, sinó més aviat perquè el perfil d'alumnat que és més procliu a repetir curs és de baix nivell econòmic, de progenitors amb baix nivell educatiu o de famílies immigrades. I ens sembla que la repetició de curs, com apunten tots els experts, no només no redueix els nivells de baix rendiment, sinó que a més pot generar segregació, pot generar desigualtat i pot conduir a abandonament escolar prematur. I per tot això ens sembla que l'estratègia més efectiva consistiria en donar resposta a les dificultats, a la problemàtica de l'alumnat durant tot el curs, mitjançant un suport addicional, que en aquests moments no sempre està a disposició, i, de fet, ja hi ha evidència empírica que diu que hi ha una relació entre un increment de la despesa destinada a personal de suport i una millora dels resultats acadèmics de l'alumnat. Doncs ara es tracta de posar-nos-hi. És a dir, tothom deu estar d'acord que ràtios tan elevades, sobretot a la secundària, no ajuden, precisament, a millorar el rendiment acadèmic d'aquest alumnat amb més dificultats. Igualment, entenem que no pot ser que hi hagi escoles amb mòduls prefabricats, que tenen una vida útil d'uns cinc anys, que, en canvi, doncs, existeixen des de fa més de deu anys, fins al punt que hi ha molts alumnes que no han tingut una escolarització que no sigui en un d'aquests mòduls prefabricats. I, per tant, entenem que és urgent aquest pla de substitució d'aquests barracons per un edifici definitiu. Entenem que aquest Govern, aquest temps que ha «estalviat, entre cometes, en construcció d'equipaments, és temps i inversions que hem perdut els catalans per una educació pública de qualitat que necessitem. D'altra banda, un altre exemple clar del que el Govern no està fent és l'educació inclusiva, tant en el temps lectiu com no lectiu, però que igualment és educatiu, i que té un impacte directe en aquesta igualtat d'oportunitats. I, per tant, votarem a favor d'aquelles propostes que volen que es garanteixi un espai de menjador inclusiu, amb el suport necessari per assegurar precisament aquest accés en igualtat de condicions a l'alumnat amb necessitats educatives especials, o també perquè l'alumnat sord signant pugui disposar d'intèrprets de llengua de signes durant l'horari lectiu, reivindicació que hem plantejat moltíssimes vegades i que se segueix incomplint. I, per tant, votarem majoritàriament a favor de la moció, i esperem que el proper curs, doncs, no sigui com el dia de la marmota, i haguem de tornar a retreure al Govern –com fa anys, molts anys que fem– les mancances i l'infrafinançament del sistema educatiu que patim des de 2010. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat Bernat Solé.
Bé; bona tarda. Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades..., miri, senyora Sierra, jo podria qualificar aquesta moció com un brindis al sol, com estem acostumats a rebre les seves mocions. Podria qualificar aquesta moció com una repetició d'una repetició. Podria qualificar aquesta moció, fins i tot, com una nova oportunitat per introduir la confrontació a través de la llengua. I fins i tot podria qualificar aquesta moció com aquelles mesures que vostès posen a sobre la taula, però no diuen com després pagarem els professors, com després farem les inversions previstes pel Departament d'Educació o com aportarem els recursos necessaris per mantenir aquesta escola catalana que, li ho repeteixo, és un model d'èxit. Podria entrar d'aquesta manera en aquesta moció, però no ho faré. Faré l'exercici de responsabilitat que correspon a qualsevol diputat o diputada d'aquesta cambra, que és donar resposta a les necessitats que es plantegen en qualsevol tema. Vostès, nosaltres, tenim una responsabilitat davant dels votants que en el seu moment ens van donar la confiança, i, per tant, el que no podem fer és un continu debat sobre els mantres que vostès sempre posen a sobre la taula. Per tant, miraré d'argumentar-li punt per punt. Ens demanen un pla de xoc sobre l'abandonament escolar, ens el demanen que el fem en quatre mesos, però ho fan a partir d'una anàlisi puntual i sobretot d'una anàlisi tendenciosa. I per què li dic això? Perquè és cert. Hi han unes dades d'abandonament escolar que en el cas de Catalunya és un 17 per cent, en el cas d'Espanya és un 18,3 per cent, i en el cas d'Europa és d'un 10 per cent, tenint en compte que a Europa ens marquen un objectiu per a l'any 2020 del 15 per cent. Però el que no ens diu vostè és que la tendència, en el cas de Catalunya, és totalment decreixent. L'any 2003, l'abandonament era del 34 per cent, el 2008 del 33, però actualment del 17 per cent. Per tant, en deu anys s'ha reduït a la meitat. Per tant, no ens cal un pla de xoc. No ens cal un pla de xoc perquè el departament ja està duent mesures per tal de reduir aquest abandonament escolar, com pugui ser una millora en l'orientació de l'ESO, una diversitat i increment de l'oferta de la formació professional, amb la formació professional dual, o el batxillerat a tres anys, etcètera. També ens demanen un pla de xoc per a fer front al fracàs escolar per als alumnes d'origen estranger, i, de fet, a la moció ens diu vostè que assolim el màxim índex a nivell europeu. Però, curiosament, el PSC els fa una esmena, els demana que treguin aquesta dada, i vostès accedeixen a treure-la. Per tant, segurament aquesta dada no tenia una solidesa suficient com per mantenir-la en la moció. De fet, vostès també es basen en una premissa errònia. Ens parlen de tot l'alumnat estranger d'una forma homogènia. És evident que cal analitzar l'alumnat estranger d'una forma heterogènia, perquè cadascú, a darrere de cada alumne, hi ha una família i hi ha una situació socioeconòmica diferent. Per tant, el que fan vostès dient que l'alumnat estranger és aquell que té més fracàs escolar, és precisament estigmatitzar-los, i, per tant, nosaltres no ho compartim. De fet, Catalunya, dins d'Europa, ha estat una de les regions que en els darrers deu anys ha reduït més el fracàs escolar. També ens parlen d'un pla de xoc per a la repetició de curs dels alumnes castellanoparlants, i es basen en el famós estudi Calero, eh?, que aquest estudi Calero, curiosament, en una base científica que vostès defensen, elimina una sèrie de centres educatius perquè les dades els surtin favorables a vostès. Miri, les dades són molt clares. Si analitzem els alumnes castellanoparlants o catalanoparlants en funció del seu nivell socioeconòmic, ens adonem que en aquells nivells de situació socioeconòmica més baixa, és allà on hi ha més índex de repetició. Per tant, és evident que la repetició va totalment associada a l'índex, a la situació socioeconòmica de la família. Per tant, aquest argument tampoc ens serveix. Ens parlen de reforç en matemàtiques i anglès. Miri, nosaltres no ho compartim, perquè el que compartim nosaltres és un model global al llarg de tot l'any, i si a l'estiu els nostres infants volen seguir educant-se gaudint de les vacances, doncs, nosaltres ho compartim. A nivell de mòduls prefabricats, ja li ho hem dit moltes vegades: compartim que hi hauria d'haver un informe; de fet, el conseller així ho va fer en la seva compareixença a inici de curs, el que no compartim és eliminar tots els mòduls prefabricats d'una forma directa, perquè precisament els mòduls prefabricats en situacions puntuals, doncs, poden arribar a donar sortida. Finalment, miri, vostè i jo ens distanciem ideològicament, tenim una gran distància a nivell ideològic, malgrat això, estem disposats a parlar d'educació en tota la seva amplitud. Estem disposats a parlar de models, estem disposats a escolar-los, i fins i tot a recórrer aquest camí que evidentment hi ha pel davant, però, si us plau, deixin al calaix la confrontació per la llengua, deixin al calaix els anuncies electoralistes que estan fent contínuament, i deixin al calaix...
Diputat, ha acabat el temps.
...la judicialització del sistema educatiu. Aquí, ens hi trobaran. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Xavier Quinquillà.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, deixin-me fer una prèvia, i és aquesta denúncia, que també volem subscriure, de la detenció de Julian Assange, persona significada en la lluita de les llibertats, també en la lluita per les llibertats de Catalunya, i des d'aquí el nostre reconeixement i la nostra solidaritat. Al mateix temps... [[aplaudiments]] , senyora Sierra... Al mateix temps, senyora Sierra, que condemnem totes les violències, clar que les condemnem, sense matisos, tolerància zero, com tampoc trobem, en absolut, tolerable l'equiparació entre independència i feixisme. I en aquest sentit, entrem ja en matèria, voldria dir-li de forma genèrica que no compartim el fons general de la moció. Vostès segueixen instal·lats en el món dels problemes, dels greuges, del conflicte, de l'antipolítica; no sé si pensen entrar algun dia en el món de les solucions; en el món, justament, de la política; en el món del diàleg, dels acords, dels consensos. Miri, nosaltres hi som. I, malgrat no compartir el fons de la moció, hem intentat arribar a alguns acords en aquesta moció. En qualsevol cas, sí que, respecte a les propostes que vostès fan, aquest cúmul de plans de xoc –se n'ha fet referència en les intervencions que m'han precedit–, per començar... Primer, pla de xoc per reduir les xifres d'abandonament escolar, com bé s'ha dit, unes xifres que vostès anomenen com a altes, sense tenir en compte les xifres reals, sense tenir en compte els indicadors que s'han reduït en un 50 per cent en els darrers deu anys, i, per tant, una situació que no justifica en absolut un pla de xoc, malgrat admetre que cal seguir treballant i cal seguir millorant en aquesta línia. Com tampoc ens sembla de rebut implementar un pla de xoc per revertir el fracàs escolar d'alumnes estrangers. Entrem també en algun dels mantres que vostès volen anar instal·lant. Per començar, hi ha des d'un punt de vista conceptual, com bé s'ha dit, parlar d'alumnes estrangers com un tot, sense tenir en compte la situació socioeconòmica no té cap sentit, però, a més a més, deixi'm donar-li una dada de l'Informe PISA 2015, que vostès utilitzen tant, i tan malament, però, dada molt concreta: una comparativa entre alumnat immigrant de primera generació, entre Catalunya i França. Doncs, el diferencial dels resultats de l'informe PISA entre alumne de primera generació Catalunya-França són 30 punts de mitjana. Aquesta és la realitat. Però, a la vegada, el que sí pensem és que la realitat hauria d'anar vinculada, precisament, a la lluita contra la segregació escolar, hauria d'anar vinculada a parlar d'aules d'acollida, de plans educatius d'entorn, de reforç escolar. I vostès, malgrat estar tan preocupats per alumnes que viuen en entorns vulnerables, en alumnes nouvinguts, és tota una paradoxa que no hagin volgut participar en la signatura d'un pacte que ens interpel·la a tots, que és el pacte contra la segregació escolar. Pla de xoc per reduir les xifres de repetició d'alumnat castellanoparlant. Entrem també a altres mantres, també vinculats a aquest informe al qual s'ha fet referència, un informe, també, que utilitza unes dades de l'informe PISA d'una forma totalment parcial, on, com s'ha dit, s'eliminen d'una forma..., bé, jo no sé si inconscient, no volguda..., no vull anar a altres consideracions, vuit centres dels cinquanta que formen part de l'estudi, curiosament, a més a més, són vuit centres, tots ells amb una alta puntuació, per tant, això genera una alta distorsió respecte als resultats de l'informe, per tant, ja només per això ja és un informe que queda totalment desacreditat, i, per tant, tot allò que se'n deriva no té cap lògica ni té cap sustentació. Pel que fa a un altre pla de xoc que vostès ens plantegen: contra el fracàs escolar. Un pla de xoc consistent, atenció, amb classes de reforç gratuïtes de matemàtiques i anglès durant el mes de juliol. És a dir, vostès pensen lluitar i reduir el fracàs escolar organitzant activitats d'anglès i matemàtiques al juliol. Bravo. Crec que això ja es comenta per si mateix. Respecte a la gratuïtat de llibres de text, saben que nosaltres..., el nostre model és un altre. I respecte a escola inclusiva, reiterar el nostre compromís amb que l'alumnat amb necessitats educatives especials han de rebre una educació de qualitat i en igualtat de condicions. Mirin, senyors de Ciutadans, si volen contribuir de veritat a millorar l'escola catalana, el millor que poden fer és abandonar el món dels greuges, dels conflictes, i entrar al món de les solucions. Facin política –facin política. A nosaltres, ens hi trobaran; l'escola i el país també els ho agrairan. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, a continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Bona tarda a totes i a tots. El primer que volia fer és centrar-me en la moció i, per tant, agrair-li a la senyora Sierra que haja presentat aquesta moció, perquè estem d'acord en que l'abandonament escolar prematur és un problema urgent del sistema educatiu que s'ha d'abordar, no? Dos de cada deu nois o noies fracassen i abandonen els estudis prematurament, està molt per sobre de la mitjana europea i, a més, fins i tot, a determinades zones que estan més desafavorides, aquest percentatge pot arribar al 40 per cent. Per tant, és un problema que hem d'entomar. Ara bé, jo crec que no podem fer una lectura que siga simplista ni que siga esbiaixada de les dades que tenim i de nou posar en entredit, de manera indirecta, que és el que es fa en algun punt d'aquesta moció, la immersió lingüística. A nosaltres, ahí sí que no ens trobaran. Per sort, hi ha estudis que són força interessants, que són potents, que són rigorosos, que ens demostren com l'abandonament escolar prematur està molt relacionat, i ja s'ha dit, amb el nivell socioeducatiu de les famílies i també amb quin és el nivell educatiu dels pares i principalment de les mares. És curiós que en aquesta moció no aparega una sola referència a aquesta qüestió. I tampoc entenem com es pot parlar d'abandonament prematur i no qüestionar la segregació ni el model excloent de les escoles privades i concertades. Cal, com diuen, això sí, una estratègia clara des de la política educativa per a combatre l'abandonament però una estratègia que no té absolutament res a veure ni amb els orígens ni amb les llengües, una estratègia que té a veure amb la lluita contra la segregació, amb l'escola inclusiva i amb mesures en què la comunitat educativa tantes vegades ens ha insistit i també hem debatut en aquest Parlament; una estratègia, per cert, que no es nodreix de bolets, com classes gratuïtes d'algunes matèries, perquè nosaltres creiem que la solució és mirar el sistema d'una manera global i no, per tant, d'una manera tan puntual com si fora un bolet, que és el que vostès proposen. Nosaltres creiem que cap a on hem d'anar és primer veure com reconduïm l'efecte que continua tenint el capital socioeconòmic i cultural de la família sobre el risc d'abandonament escolar. El risc de fracàs escolar es multiplica per sis en l'alumnat de nivell socioeducatiu més baix. Per tant, reduir les desigualtats socioeconòmiques repercuteix i té un impacte positiu directament sobre l'èxit educatiu. I aquí és on hem de treballar. Plantegem-nos també què passa als instituts perquè tanta gent es desvincule del procés educatiu, perquè el risc d'abandonament escolar no només l'hem de veure des de l'òptica de l'alumnat o de les famílies, sinó que també hem de veure què passa als centres educatius i les condicions d'escolarització. Com diuen els experts, cal una reforma integral de la secundària, cosa que tampoc apareix a la moció, per personalitzar-la, i això vol dir abaixar ràtios, evitar vies mortes o amb menys prestigi; cal treballar en l'acompanyament de les famílies durant l'escolaritat però també –també– cal veure quin és l'efecte emocional de l'alumnat amb el centre, globalitzar el currículum i reforçar els elements pràctics. Això és el que ens diuen els experts, i no altres coses. I també diuen que l'agenda contra l'abandonament també s'ha de combinar amb l'agenda contra la segregació. Per això cal reforçar la distribució equitativa de l'alumnat amb necessitats educatives específiques, que ara mateix estan concentrats en un 80 per cent en els centres de titularitat pública; cal reforçar també l'educació zero-tres –hem parlat mil vegades en aquest Parlament de com l'èxit educatiu té molt a veure amb les escoles bressol, si hi han pogut anar principalment els fills i les filles dels entorns que estan més desafavorits–; cal també eliminar la triple xarxa educativa, com he dit, i també cal revertir les retallades en educació. I acabe. L'educació és l'única via, com també estic convençuda que compartim totes, per generar una societat que siga cohesionada i amb igualtat d'oportunitats. L'educació el que necessita és inversió i és escoltar la comunitat educativa, que és qui ens està marcant el camí, i ens estan dient que el que cal és una escola, una educació que siga pública, inclusiva, feminista i de qualitat. Això és la lluita contra l'abandonament i contra el fracàs escolar. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, aquesta moció confon sistemàticament conceptes. Quina font utilitza per dir que Catalunya té més abandonament escolar prematur que Europa? És cert que el 18,9 per cent és una dada que no és positiva, evidentment, i que està per sota de l'estàndard proposat per la Unió Europea de cara al 2020, que seria del 10 per cent. Però també és cert que és inferior al d'altres països de la Unió Europea. I com saben vostès, senyors i senyores de Ciutadans, l'any 2008 a Catalunya –tampoc és una dada per tirar coets, evidentment, ni de la qual estar-ne orgulloses– era del 32,9 per cent, però en aquest sentit hem de dir que hem passat del 32,9 al 18,9. Òbviament, no es tracta d'estar orgullosos d'aquestes xifres, però sí que és veritat que serveixen per dir que el que vostès han plantejat és una fal·làcia des del punt de vista numèric i estadístic. Miri, la moció fa una trampa terrible: associa el fracàs escolar i la repetició a l'alumnat castellanoparlant, i això és fals, perquè el problema és de classe social, aquest és el problema, i això cal emfatitzar-ho. El focus de tota política educativa en clau de justícia social i equitat educativa ha de tenir en compte l'alumnat més vulnerable, i aquest és l'alumnat amb escassos recursos econòmics, no pas el castellanoparlant. Sobre les dades de la repetició, dir-los que utilitzar en una moció les dades de repetició d'una enquesta mostral com és el PISA en lloc de les censals, dades del ministeri, no és de calaix. Segons les dades del Ministeri d'Educació, la repetició a l'ESO a Catalunya –tampoc és per tirar coets– és sistemàticament inferior a la mitjana espanyola. No es tracta pas de l'argument fal·laç dels castellanoparlants. I potser que deixessin de fer demagògia amb el tema. En aquest mateix document s'observa que la repetició, en el document del ministeri, és sistemàticament més alta a les escoles públiques que a les escoles privades. Per tant, potser es tracta de treure diners a la concertada per invertir-los a l'escola pública i compensar aquest problema. Per tant, l'abandonament té més a veure que res amb el sistema educatiu, així com la repetició, amb el sistema, amb el model, que no aconsegueix retenir els joves o directament els expulsa. Mirin, del que cal parlar és de lluita contra la segregació, de drets laborals, de desconcertar i de crear un sistema únic, públic i universal d'escola per a tothom, d'invertir el 6 per cent, i més que de reforç escolar potser cal parlar de la sisena hora i de reduir ràtios. Nosaltres no volem barracons, volem gratuïtat de llibres i de tot el material i activitats escolars, però no podem donar suport a la seva política educativa ni a que falsegin les dades. I per això nosaltres votarem que no a la seva moció.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Andrea Levy.
[[L'oradora comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] Entrando en el fondo de la moción, no puede dejar de sorprenderme que, ante la gravedad de los hechos que se han producido en la Universidad Autónoma de Barcelona este mediodía, los grupos independentistas hayan citado nombre, apellido, de Julian Assange, que a lo mejor les queda muy cerca, y no de diputados que están en esta misma cámara parlamentaria o que se presentan..., porque conocen que se van a presentar a las elecciones por la circunscripción de Barcelona. Dice mucho, muchísimo, de cómo intentan tapar esa realidad, que existe, y es que los totalitarismos nacionalistas identitarios que ustedes blanden como ideología política son los que sufrimos aquellos que no compartimos esa misma ideología y que lo que tratamos es de defender la libertad. Porque en la universidad, donde se va a hablar, han intentado impedir que hablásemos, que fuéramos a participar en un foro sobre europeísmo. Lo han intentado, nos han provocado, nos han insultado, nos han amenazado, han incluso agredido a compañeros, pero no lo han conseguido. Y ese es su gran fracaso: ni consiguieron la supuesta república ni van a poder conseguir sus propósitos xenófobos. Y entrando en la moción en cuestión, a la cual daremos apoyo, hay algunos datos que es importante recordar, porque mientras aquí todo gira en nom del poble, en nom del procés independentista, lo cierto es que en aquello que ustedes tienen competencias, como por ejemplo en la administración de la educación, sus datos no pueden ser más desastrosos. Cataluña es la comunidad autónoma con menos inversión en materia de educación. ¿El Gobierno de España nos roba? No, es que ustedes hacen mal las cosas. Están por debajo de la media europea, pero también de la media española: mientras España, pues, sitúa en torno al 5,1 por ciento del PIB en materia de inversión en educación, ustedes solo el 4. ¿De quién es la culpa de los males que les pasan a los catalanes? Del nacionalismo, de su ombliguismo, de su afán por creerse que solo blandiendo bandera e ideología nacionalista van a conseguir algo positivo para el conjunto de la ciudadanía. No es así. Bravos aquellos que hoy han intentado defender la libertad, el respeto y la tolerancia en la Universidad Autónoma de Barcelona; no como ustedes, que callan. [[Alguns aplaudiments.]]
Un cop han intervingut tots els grups, és el torn ara per posicionar-se sobre les esmenes. Té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]]
Gracias, señor presidente...
Un moment, un moment, diputada, si us plau, que ha demanat la paraula el senyor Rodríguez. Per què em demana la paraula?
Sí; president, perquè des dels nostres escons estem sentint com altres diputats ens estan increpant. I voldríem cridar l'atenció sobre aquest fet i que, si pot ser, des dels membres de la Mesa prestessin atenció al que està passant aquí darrere. Gràcies.
Molt bé. Segueixi, diputada.
Gracias, señor presidente. Les decía que es que ustedes, de verdad, no aprenden. Le digo la semana pasada al señor conseller: «Señor conseller, que se equivoca, que los datos que he dado no son del informe Calero. Pues sale el portavoz de Esquerra Republicana y el portavoz de Junts per Catalunya, que deben compartir asesor, y dicen exactamente lo mismo, dejando clarísimo que ni se han leído el informe Calero ni me escuchan cuando hablo. Hombre, estén un poquito atentos, que nos pagan un buen sueldo para que escuchemos lo que dicen los demás. Después, me dicen: «–¿De dónde salen los datos? –De PISA. –Ah, no, es que PISA es poco fiable. Oiga, pues se lo dicen al conseller, porque es que ha sido el conseller quien me ha mandado esos datos, y yo los he analizado, y de ahí saco estas conclusiones. Si no les gustan, pues hablen con el conseller y le dicen que me mande otras cosas. Yo, como soy muy obediente, lo que me mandó el conseller fue lo que analicé. Me dicen que por qué no firmamos el Pacto contra la segregación. Pues precisamente porque no querían hablar del fracaso escolar de los inmigrantes. Entonces, yo les pediría que, en lugar de hablar en nombre de los inmigrantes, de las personas de origen extranjero, hablen con ellos, vean cuáles son sus necesidades y verán que lo que les preocupa es el fracaso escolar de sus hijos. También han dicho que es que salimos aquí y no decimos cómo lo vamos a pagar. No, lo demostramos con hechos; son cosas que ya estamos haciendo en Andalucía. ¿No les gusta el modelo? Oiga, pues, mire, viene de fondos de la Unión Europea. Si están en contra de la Unión Europea, pues qué le vamos a hacer. Nosotros, como somos europeístas, es el modelo que seguimos. Y luego también quiero dejar muy claro que yo no he dicho que todos los separatistas sean fascistas, por supuesto que no, pero estoy convencida de que todos los diputados de esta cámara estarán de acuerdo conmigo que aquellos que intentan impedir físicamente por la fuerza que en la universidad se pueda celebrar un acto, aquellos que agreden, aquellos que insultan, para impedir la libertad de expresión, son fascistas. En eso estaremos todos de acuerdo. Y, después –lo he dicho, pero como no me escuchan...–, no me sirve que me digan que el problema no es la lengua sino la situación socioeconómica de las familias. Cuando se estudia la cohesión social en los modelos educativos, lo que se estudia es la equidad y la igualdad de oportunidades...
Diputada, se li ha acabat...
...que es justamente lo que no garantiza...
...el temps.
...l'escola catalana. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Hem cridat a votació. (Eva Granados Galiano demana per parlar.) Senyora Granados?
Votació separada. Per nosaltres es poden fer l'1 i el 2 per una banda i el 3 i el 4 per l'altra.
1 i 2 conjuntament, 3 i 4. Molt bé.
Sí. Gràcies.
Alguna petició més? [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula.
Demanaríem un altre bloc que fos 5, 8, 9 i per separat també el punt número 10.
Molt bé. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Senyora Segovia.
Sí; president, necessitaríem per separat el 3 i el 4.
Molt bé. Doncs votarem... [[Veus de fons.]] Votarem els punts 1 i 2 conjuntament. Votem els punts 1 i 2 de la moció. Comença la votació. Els punts 1 i 2 han estat rebutjats per 63 vots a favor, 65 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 3. Comença la votació. El punt tercer ha estat rebutjat per 39 vots a favor, 72 en contra i 17 abstencions. I passem ara al punt número 4, el 4. Comença la votació. El quart punt d'aquesta moció ha estat rebutjat per 40 vots a favor, 64 en contra i 24 abstencions. I passem ara a votar els punts 5, 8 i 9 –5, 8 i 9. Comença la votació. Els punts 5, 8 i 9 han estat aprovats per 124 vots a favor i 4 en contra. I passem, ara, a votar el punt 10. El punt 10, sí? Comença la votació. El punt desè ha estat aprovat per 63 vots a favor, 4 en contra i 61 abstencions. I votem, ara, la resta dels punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts de la moció han quedat rebutjats per 63 vots a favor, 65 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[302-00093/12]] Passem, ara, al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la Corporació de Mitjans Audiovisuals, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor David Mejía.
Gràcies, president. Consellers..., consellera, benvinguda. Aquesta moció vol constatar de nou que TV3 i Catalunya Ràdio són un aparell d'agitació i de propaganda separatista i que, a més a més, doncs, exclouen, d'una manera descarada, la majoria de catalans. I, lamentablement, no ens resulta gaire difícil demostrar-ho, perquè tenim exemples diaris de que això succeeix. També vol constatar aquesta moció que TV3 i que Catalunya Ràdio distorsionen la realitat, que intenten denigrar constantment la imatge de la democràcia espanyola i que fan un ús descarat del llenguatge i del marc mental separatista. Òbviament, tot això succeeix amb la inestimable ajuda del Consell Audiovisual de Catalunya, que, en comptes de vetllar per la neutralitat, per la imparcialitat i per la veracitat dels mitjans públics, treballa com un instrument més a favor d'una ideologia concreta. A lo largo de esta semana, como no podía ser, obviamente, de otra manera, hemos tenido, nuevamente, nuevos ejemplos de lo que desde Ciudadanos no dejaremos de denunciar. Porque TV3 manipula; sí. Cada día; sí. Con cada posibilidad que tienen; sí. Manipula una vez tras otra, con programas con sesión doble dedicadas al autobombo procesista; con imputaciones de directivos de la corporación por presunta malversación, prevaricación y desobediencia referente al 1 de octubre; intentando señalar como machistas a tertulianos constitucionalistas, como, por ejemplo, a mi compañero Nacho Martín, y, así, un sinfín de ejemplos que lo que buscan es generar odio a todo aquello que pueda representar España y que intentan deshumanizar al discrepante, a esa mayoría real de catalanes que queremos seguir siendo catalanes, europeos y españoles. Por eso, no dejaremos de alzar nuestra voz para decir «basta y denunciaremos tantas veces como sean necesarias la falta de pluralidad y de neutralidad de los medios públicos que pagamos todos los catalanes, insisto, todos los catalanes. Denunciaremos el estrepitoso fracaso de estos mismos medios a la hora de proporcionar un servicio público en beneficio de todos los catalanes, porque este debería ser el objetivo final de cualquier medio público. Porque utilizar palabras como «presos políticos, como «exiliados, en las noticias, escondiéndose bajo criterios periodísticos, no es demostrar profesionalidad, sino mentir en las informaciones. Esta terminología deshonesta que se ha hecho oficial, lastimosamente, en la cadena pública y que no se ajusta al criterio de veracidad informativo. En vez de buscar el interés informativo y periodístico, lo que buscan es el interés ideológico y el interés político propio. Y, sí, seguiremos siendo firmes, desde Ciudadanos, defendiendo unos medios plurales y fuera del sectarismo ideológico, porque los medios públicos no pueden ser una correa de transmisión del separatismo. Por eso, también pedimos que vengan en sede parlamentaria la presidenta en funciones de la corporación y el presidente del CAC, por eso y porque queremos preguntarles aquí, que es donde se aprueban sus cargos, por qué no hacen caso de las resoluciones judiciales del Tribunal Constitucional, por ejemplo, y sí a las directrices que les da el Govern, porque TV3 y Catalunya Ràdio han querido, con su línea editorial, excluir a la mayoría de los catalanes. Los telepredicadores del procés se han convertido en habituales en la parrilla diaria, la señora Rahola, el señor Toni Soler, y así un largo etcétera, han hecho que la mayoría real de los catalanes tengamos que pagar de nuestro bolsillo que se nos insulte por no defender la ruptura de nuestra propia convivencia. Nosotros no queremos ni telepredicadores ni teleprocés, lo que queremos es pluralidad, neutralidad y objetividad periodística. Así que seguiremos denunciando las veces que haga falta estos principios hasta que no consigamos unos medios y una televisión pública de calidad y para el conjunto de toda la sociedad catalana. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Mejía. Té la paraula ara, per defensar les esmenes presentades per part del Grup Parlamentari del PSC i Units per Avançar, el diputat David Pérez.
Moltes gràcies, senyor president..., senyor vicepresident. Senyora consellera, senyor conseller, efectivament, a la interpel·lació de Ciutadans, l'altre dia, que va fer el company Nacho Martín, es feia palesa la manca de pluralitat, d'equitat i de neutralitat dels mitjans públics. Efectivament, no són ni plurals ni equitatius. El darrer informe de pluralitat diu, efectivament, que TV3 i Catalunya Ràdio són mitjans amb més diversitat de veus, i és així. Però que els mitjans siguin molt diversos o que les veus siguin molt diverses no vol dir que siguin plurals, perquè, per a què hi hagi pluralitat, hi ha d'haver un cert equilibri entre les diferents maneres de veure les coses. I aquest mateix informe deia que un 83 per cent de les persones que participen en aquestes tertúlies tenen una visió independentista i el mateix passa, exactament igual, a Catalunya Ràdio. La consellera deia que, «en qualsevol cas, nosaltres hem estat líders durant vint mesos consecutius i, efectivament, és així. Però, quin és aquest públic? Això és un drama –això és un drama. El darrer CEO té una dada que és demolidora, no havia passat mai –no havia passat mai. Quan governava el tripartit, TV3 era el primer canal tant per a la gent que és independentista com per a la que no és independentista. Fa poc, TV3 va deixar de ser el primer canal per a la gent que no és independentista en aquest país. I les dades del CEO, de fa dos dies, diuen que TV3 ja no és ni la primera, ni la segona, ni la tercera, ni la quarta; en aquest moment, la gent que no és independentista en aquest país veu, primer, la Sexta, Antena 3, Televisió Espanyola, Telecinco abans que TV3. Aquesta dada, consellera, és demolidora i no havia passat mai, i exactament el mateix passa a la ràdio; la gent que no és independentista escolta la SER, escolta RAC1 –RAC1 té el triple d'oients que no són independentistes que Catalunya Ràdio–, escolta la COPE, escolta Ràdio Nacional i, en cinquè lloc, Catalunya Ràdio. No anem bé –no anem bé. No podem dir que a la ràdio i a la televisió tot és perfecte i tot s'està fent molt bé. Nosaltres som conscients i hem de reconèixer que, tant a TV3 com a Catalunya Ràdio, hi han coses que es fan molt bé, que hi han grans professionals, però sí que hem de dir també que no tot és un desastre i una calamitat, però sí que hi han coses que es poden fer millor. I, per tant, el que hem de fer és millorar-ho, és corregir-ho i, per tant, aquest esperit constructiu és el que té el nostre grup parlamentari i, en aquest sentit, sempre ens trobaran... No ens agradava la moció que ha presentat el Grup de Ciutadans, hem mirat de corregir sobretot el to, el llenguatge de tots els punts i crec que aquest esperit de millorar la corporació no ha de començar amb un llenguatge de confrontació permanent..., de tot el que s'ha de fer. En definitiva i, per tant, nosaltres hem presentat esmenes, s'han acceptat aquestes esmenes i votarem, per tant, a favor d'aquests punts dels quals s'han acceptat les esmenes o hem aconseguit transaccionar-los, i ens abstindrem en el punt 8, que no hem arribat a un acord. I, en tot cas, també, per acabar, hi insisteixo, hi han coses que s'han de millorar tant a TV3 com a Catalunya Ràdio. No ens quedem únicament i exclusivament amb l'índex d'audiència, ho hem dit a la comissió –ho hem dit–: acabarà el judici i baixaran les audiències. Això passarà i, per tant, el que hem de fer és començar a treballar ja perquè el públic tant de TV3 com de Catalunya Ràdio sigui cada vegada més gran, sigui cada vegada més plural. I, consellera, en aquest moment, no ho és. Moltes gràcies, senyor vicepresident, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Pérez. A continuació, per fixar la seva posició té la paraula, en primer lloc, la diputada Marta Ribas, en nom del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem.
Bona tarda. Aquest és un debat de déjà-vu, de temes d'aquells en què Ciutadans entren en bucle. Van fer una moció de crítica i atac a TV3 i Catalunya Ràdio al desembre, al Ple; una altra, fa un mes i, ara, una altra. La de desembre, la van fer per gesticular i tapar que acabaven de tancar un acord Frankenstein amb Junts per Catalunya, Esquerra i Socialistes per renovar el Consell de Govern de la corporació, amb pactes a despatxos. La de març, suposo que la van fer per deixar clar que ja s'havien desmarcat del tot d'aquell acord. I, ara, suposo que per rendibilitat electoralista, amb una campanya que comença aquesta mitja nit. Mirin, jo hi col·laboraré, col·laboraré en aquest déjà-vu i els diré exactament el mateix que ja els vaig dir al desembre, que els vaig dir al març i que ara els tornaré a repetir, i és llegir-los el que ens van traslladar els professionals d'aquests mitjans de comunicació públics, via manifest aprovat per l'Assemblea de Treballadors i Treballadores de TV3 i de Catalunya Ràdio fa uns mesos, i que ens deien: «Durant els últims anys, la corporació ha patit les guerres internes dels partits de govern i els atacs virulents d'una part de l'oposició parlamentària. Aquesta pressió –l'una i l'altra– «perjudica la credibilitat de la televisió i la ràdio públiques i s'ha d'acabar. En aquell mateix manifest, també ens deixaven clar que el que fa depenent del Govern els mitjans de la corporació, des de 2009, és que no hi hagi contracte programa. Això els fa dependre d'una negociació de recursos constant amb el Govern i, com saben –les dones ho sabem molt–, la dependència econòmica acaba convertint-se també en una dependència molt més gran, en aquest cas, una dependència política. També aquesta influència política del Govern és a efectes d'una direcció que respon més als partits que els han posat allà que no a la tasca que han de desenvolupar, perquè han estat elegits a partir d'un canvi que es va fer de la Llei de la corporació, que va reduir les majories per elegir el consell de govern de la corporació i que ha permès que es posi persones a dit, elegides per partits. Per canviar aquesta dependència política dels nostres mitjans públics d'uns partits determinats que estan governant, què cal? Cal seguir usant els mitjans de comunicació públics com a arma llancívola i electoralista, com fan amb les seves mocions Ciutadans? Doncs no. El que cal és agilitzar la llei que tenim tramitant-se en aquest Parlament per poder renovar els òrgans de govern de la corporació, ara sí, amb majories qualificades, per tant, fer que sigui amb més independència dels interessos partidistes i amb mecanismes que garanteixin criteris de professionalitat. I cal que se signi al més aviat possible un contracte programa entre el Govern i la corporació per garantir l'autonomia econòmica real dels mitjans de comunicació públics respecte del Govern. Els catalans i les catalanes no ens mereixem que continuïn jugant uns i altres amb els nostres mitjans públics d'aquesta forma; mitjans que serveixen per garantir un dret de la ciutadania, que és el dret a la informació. I això els ho està dient una diputada que des de fa anys critica i es queixa de l'esbiaixada general que ha agafat la informació i la visió que es mostra, especialment en tertúlies i en certa programació, a bona part dels nostres mitjans públics. Com a mostra, aquestes dades que abans s'expressaven del CEO, que també havien aparegut en el baròmetre de la Generalitat i que ens diuen que TV3 la veuen un 80 per cent de la ciutadania que diu haver votat partits independentistes però només un 15 per cent dels electors de Ciutadans, de Socialistes o del Partit Popular. I això vol dir que estem fent una televisió que cada vegada és menys de país –i no és pel tema lingüístic. Però traslladar aquesta circumstància de voler que els nostres mitjans públics siguin millors a un relat que bàsicament el que fa és atacar els professionals directament o generar un relat que permet posar en dubte l'existència en si dels mitjans de comunicació públics és erroni, és un desastre. I nosaltres ens en desmarquem. I, per tant, votarem en contra d'aquesta moció de Ciutadans. Per cert, votar certs punts d'aquesta moció com farà el Grup Socialistes creiem que no és la millor manera de defensar els mitjans de comunicació públics. Clar que avui potser és coherent amb el que fan vostès també a la resta de l'Estat, quan el senyor Pedro Sánchez ha decidit no apostar pel servei públic de Radiotelevisió Espanyola en el moment de fer debats electorals, i en canvi de fer-ho en el debat que se li ha proposat des de Televisió Espanyola, complint la LOREG, aposta per anar-se'n a un debat a una televisió privada a on li donen espai a un grup extraparlamentari. No és així com es defensen els mitjans de comunicació públics, no és així com es defensa el dret a la informació de la ciutadania. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bona tarda. Hi tornem a ser; hi tornem a ser a escoltar aquesta hostilitat constant. I, cada cop –cada cop–, el poc rigor s'aprofundeix, fixin-se. No entraré a fer prèvies sobre aquesta moció, però fixin-se, ja el punt tercer és brutal. I els demano que si us plau m'expliquin quan han vist això a TV3. Podria ser, eh?, no ho poso en dubte. Jo, que miro TV3, no ho he vist mai. Diu que, fent ús de tota mena de tòpics sobre la llengua –parla–, fent de tot tòpics atàvics que no tenen res a veure amb la realitat..., amb exemples com ara la utilització de traducció simultània per fer una entrevista en directe a un entrevistat castellanoparlant. Jo no ho he vist mai. M'ho expliquin i ho comparteixin, si us plau. Segon, la seva hostilitat..., que l'hostilitat que plantegen vostès, el PP, amb relació als mitjans públics, no porta enlloc, els aviso. Aquesta moció no s'aprovarà. I saben per què no s'aprovarà? Per la mateixa raó que avui la senyora Inés Arrimadas no és presidenta del Govern de la Generalitat, perquè no van guanyar les eleccions i perquè hi ha unes majories demòcrates que no estan disposades a aguantar aquest constant menysteniment cap als professionals de la televisió pública. Per això no s'aprovarà aquesta moció. Perquè fan servir els seus trenta-sis diputats per fer-nos perdre el temps. I això, com els deia abans, és denigrar. Pensava que hi hauria la senyora Inés Arrimadas, i pensant en que seria el seu últim moment, el seu últim Ple –que no ho sabem–, perquè se'n va precisament a Madrid, perquè precisament la derrota com a no presidenta de la Generalitat de Catalunya, perquè no aconsegueix sumar majories, tampoc per pensar els mitjans públics..., dedicar-li també una mica un cartelito, que també va dedicat als senyors del PP: avui, a l'Autònoma, la senyora candidata al Congrés dels Diputats de Barcelona, al costat d'un braç alçat, un símbol feixista. És això el que condemnem i el que els companys del SEPC han condemnat en aquest acte feixista [[aplaudiments]] que blanquegen vostès i l'organització S'ha Acabat! I és més, parlant de mitjans públics, i amb tota la preocupació, fem arribar i fem servir aquest faristol perquè ens preocupa que TV3 avui, en parlar d'aquesta notícia, ha tallat precisament aquest braç alçat. La senyora Levy deia: «Bravos aquellos que han defendido... Bravos aquellos nazis..., que es passegen per les universitats públiques i que ningú ho condemna. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara de la diputada senyora Esperança Garcia.
Bé, TV3 i Catalunya Ràdio propaguen odi hispanofòbic. Això és una realitat, no és una qüestió d'opinió. I fixin-se, el fet de que als independentistes els emocioni tant, els frissi tant TV3, s'ha demostrat en aquest Ple, no? Als independentistes els encanta, també al CEO, també a aquest Ple. I als no separatistes, perquè ens insulten, no ens agrada. I no ens agrada perquè a més a més ho paguem entre tots els catalans. Primer, difondre odi hispanofòbic. Segon, genera i és un estri de generació d'opinió pública que es dirigeix i s'adreça contra més de la meitat de la població catalana que no està d'acord amb el projecte del separatisme polític, que no «traga, no s'empassa els dogmes del separatisme polític. Abans-d'ahir els responsables de TV3 i de Catalunya Ràdio van tornar a ser imputats. És la segona vegada que això passa. I passa perquè s'incompleixen resolucions judicials, es malversen fons i cabals públics. I aquesta realitat és perquè vostès fan servir els diners de tots i els mitjans públics de tots per fer la seva campanya política. Ja els anuncio que des del Partit Popular hem presentat una bateria de preguntes per saber exactament quin és el cost i qui està pagant la representació processal i la direcció tècnica jurídica d'aquestes biimputacions. Sembla que els responsables de TV3 i Catalunya Ràdio..., l'estratègia aquesta tan fantàstica que els va portar la setmana passada a la ridiculesa dels «prisis pilítics l'està dissenyant el senyor Cordill. Però no se'n sortiran, no se'n sortiran amb aquesta. Anunciem que votarem pràcticament a favor de tota la moció, excepte dos punts. El primer, el punt número 7, perquè ja es va fer la compareixença de la senyora Llorach. De fet, va contestar les mateixes preguntes que conté aquesta moció, amb la qual cosa no entenem de què serveix la sessió de control si després presenten aquí una moció amb tres preguntes que ja vam fer a aquesta sessió de control. I no votarem tampoc a favor de l'últim punt; entre altres coses, perquè és veritat que no llueix tant com a un ple demanar compareixences, estem d'acord que el senyor Loppacher ha de venir aquí, però això es fa amb una sol·licitud de compareixença, es presenta al Registre. I nosaltres ja ho hem fet i per això no hi donarem recolzament. A la resta, evidentment que sí.
I ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Raquel Sans.
Gràcies, president. Consellera, conseller... Avui debatem sobre una altra moció que fa referència a la Corporació Catalana de Mitjans. Senyors de Ciutadans, no són gens originals. Ja ens han quedat clares quines són els seves obsessions: l'escola catalana, la llengua, els Mossos, el color groc i TV3. Ja ho sabem, vostès ataquen la televisió pública d'aquest país. «Rece para que siga Sánchez, amenaçava l'altre dia el president del seu partit, el senyor Rivera, al director de TV3. I són constants i reiterades les amenaces d'aplicació de l'article 155 als mitjans públics catalans; els tenen en el punt de mira. Una moció que, ens sap greu, comptarà amb el suport del PSC, que hi ha aportat algunes esmenes que han maquillat una mica el text, però que no han modificat el fons d'aquesta moció. I, anant al fons de la moció, avui tornen a utilitzar termes com «neutralitat i «pluralitat. I tinc la sensació que vostès confonen aquests termes amb explicar només allò que vostès volen, allò que a vostès els agrada i de la manera que a vostès els agrada. Si no volen que s'expliqui que hi ha presos polítics o que hi ha persones a l'exili –per cert, dos termes reconeguts pel dret internacional i que els periodistes utilitzen en el seu lliure exercici de la professió–, el problema el tenen vostès, perquè en el fons el que els preocupa és que s'expliqui la vergonya que estem vivint en aquest país. Perquè quan parlen de neutralitat m'imagino que deuen parlar d'entrevistar la líder del seu partit, la cap de llista del seu partit, en jornada de reflexió, com va fer el diari ABC en les passades eleccions. O quan parlen de pluralitat m'agradaria preguntar si parlen, per exemple, del programa del senyor Bertín Osborne entrevistant Casado, Rivera i Abascal. Suposo que això és el que vostès entenen per pluralisme polític. Aquesta és la neutralitat i la pluralitat que vostès defensen. En aquesta moció insisteixen a recordar que la junta electoral ha prohibit, tal com va succeir en la passada campanya, l'ús d'expressions com «presos polítics, «exiliats o «judici a la repressió. I vostès se'n vanten, d'aquesta prohibició. Celebren que els jutges puguin dictar el que han de dir els periodistes; els encanta judicialitzar-ho tot. Ja han judicialitzat la política, i ara, doncs, toca la premsa. Una junta electoral que, per cert, prohibeix que TV3 parli de presos polítics, però que, en canvi, veu perfectament compatible amb aquesta neutralitat que el partit d'ultradreta Vox faci campanya utilitzant aquest judici farsa. Sens dubte, una doble vara de mesurar. Aquesta és la seva neutralitat. I tornen a parlar de menysteniment a la pluralitat lingüística del país. Mirin, només un apunt: a la ciutat on visc, a Tarragona, podem sintonitzar quaranta-tres canals de la TDT. D'aquests, només onze són en català. I aquí hi incloc des de TV3 a TV3 en alta definició, i passant per TAC12 –pels que no ho sàpiguen, la televisió pública del Camp de Tarragona. Onze de quaranta-tres. I un 85 per cent de la televisió que es veu en aquest país és en castellà. Realment els preocupa la pluralitat lingüística d'aquest país? Si el català no és a TV3, ja m'explicaran a on. També posen d'exemple la utilització de la traducció simultània al castellà en el cara a cara, no?, en l'entrevista, en què va participar l'alcalde de Medellín, l'any passat, al programa FAQS. Ja n'hem parlat, d'això; n'hem parlat en aquest Ple, també n'hem parlat en la Comissió de Control de la Corporació. Però tornem-hi! Ara jo els podria dir que a TV3 les entrevistes de persones castellanoparlants es fan en castellà, i que en aquest cas la traducció es va utilitzar perquè es tractava d'un cara a cara. Però això vostès ja ho saben, ho saben perfectament. Com també coneixen els múltiples informes elaborats pel CAC que apunten que els mitjans públics d'aquest país són els més plurals. I, parlant del CAC, en aquesta moció hi ha un altre punt bastant curiós. Proposen reprovar, per exemple, el conseller Salvador Alsius –un periodista de reconeguda trajectòria i sense cap lligam de partit–, perquè, segons diuen, aquests consellers..., és un dels consellers que bloquegen posar remei a la intervenció ideològica de la corporació. Només una pregunta: la defensa d'aquesta neutralitat qui l'ha de fer, el senyor Daniel Sirera, exregidor, exdiputat, exsenador i ex-no-sé-quantes-coses-més del Partit Popular, o potser la senyora Eva Parera, que va de número quatre a la llista de Manuel Valls a les eleccions per Barcelona? És a dir, perquè jo ho entengui: fer campanya amb Ciutadans mentre cobra..., com ho diuen vostès?, un «sueldazo?, de 106.000 euros, això és molt neutral i això segur que garanteix que no hi hagi intervenció ideològica als mitjans. Vostès demanen reprovar els consellers que no pensen com vostès. Aquesta és la seva neutralitat. I ja per acabar, aprofitant l'avinentesa d'aquesta moció, saben què ens preocupa de la corporació? Que la plantilla està envellida, que la mitjana d'edat dels treballadors és de cinquanta-quatre anys, que entre el 2010 i el 2018 es va produir un 16 per cent de reducció de la plantilla a causa de les jubilacions. Aquestes són les qüestions que ens preocupen. I, per tant, votarem en contra d'aquesta moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Josep Riera.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputades, diputats, abans de preguntar-nos pel contingut d'aquesta moció ens hauríem de preguntar com es pot perpetrar una moció com aquesta, que és el mateix que preguntar-nos com es pot passar del despropòsit habitual en les seves mocions sobre els mitjans públics al deliri d'avui. El que ha passat és obvi, i també preocupant: s'hi ha aplicat el factor augmentador de la campanya electoral, més destructiu, més agre. L'acceptació de les esmenes del PSC ha servit per afinar una mica el text, però en el sentit que la fiscalia afina els temes que són d'interès dels seus amics polítics: només en la forma, no en el fons. El fons és exactament el mateix, i això ens diu algunes coses. Una, que lamentablement el PSC ha comprat el relat incendiari de Ciutadans sobre els mitjans públics catalans. Una altra, que això ja sembla un escenari anticipat de l'anhelat pacte entre Sánchez i Rivera per governar Espanya. I una tercera cosa, també ens diu: que Ciutadans i el PSC fan front comú en la persecució política dels mitjans públics catalans. Perquè, del principi al final, en aquesta moció hi ha persecució política als responsables de TV3 i Catalunya Ràdio; hi ha persecució política als professionals i col·laboradors d'aquests mitjans; hi ha persecució política a la presidenta en funcions de la corporació, i hi ha persecució política a determinats membres del Consell de l'Audiovisual. No es deixen ningú per perseguir, o sí –i ho deia la companya–: curiosament, un membre del CAC, com és la senyora Eva Parera, que en l'exercici del càrrec està fent campanya política com a membre de la llista de Ciutadans a l'Ajuntament de Barcelona. L'única persona dels mitjans i els seus òrgans gestors de control que explícitament fa política, a vostès no els molesta. Del contingut de la moció és fàcil rebatre tot el que hi proposen; de fet, tot el que hi tracten ja ha estat rebatut en la Comissió de Control de la Corporació, fins i tot en aquest Ple, perquè tot és recurrent. Alguns exemples són del mes d'octubre passat, com el que vostès presenten com una entrevista –i en realitat era un debat o un cara a cara–, que es va fer seguint escrupolosament el que marca el llibre d'estil. En el punt 2 constaten que TV3 deshumanitza els constitucionalistes. El text original era tan vergonyós que amb l'esmena del PSC ha desaparegut el terme «deshumanitzar, però s'ha utilitzat després aquí. Però realment poden parlar de deshumanitzar, vostès, que han dit que els presos polítics estaven a la presó de Lledoners com en un hotel del Carib amb la polsera de todo incluido? (Aplaudiments.) Vostès, que han dit que els demòcrates que estan sent jutjats «aquí son muy gallitos, pero delante del juez se vienen abajo? Vostès, que ni es giren a mirar la cara dels familiars dels presos el dia que són convidats a la tribuna d'aquí dalt? Vostès, que en comptadíssimes excepcions no van ni aplaudir la diputada Jenn Díaz el dia que va revelar que havia patit abusos? (Remor de veus.) Deixem-ho aquí –deixem-ho aquí. Punt 3. A l'ús de la llengua ja m'hi he referit: perfectament com marca el llibre d'estil. Punt 4: l'ús de «presos polítics i «exiliats i «prisis pilítics. Mirin, la pena és que per la seva pressió constant als mitjans es donava el cas que amb prou feines cap professional de TV3 i Catalunya Ràdio utilitzava aquests termes quan vostès n'han forçat la prohibició via Junta Electoral Central. El seu assetjament als professionals dels mitjans públics catalans ja havia activat la censura prèvia! Aquesta és la trista i lamentable realitat. I sobre neutralitat, ja els he parlat del cas d'Eva Parera i no hi ha gaire més a comentar. I sobre audiències, que deia el senyor Pérez..., no faci trampa: les comparacions no les faci quan el mapa televisiu no estava tan fragmentat com ara que hi ha tantes plataformes i que és molt diferent el panorama. I, per acabar, demana la compareixença del president del CAC i de la presidenta en funcions de la corporació. Per què? Per tenir un altre espai de propaganda electoral. Perquè el fet és que els motius que al·leguen ja s'han aclarit reiteradament a la Comissió de Control de la Corporació. Tant una com l'altra ja compareixen puntualment, o bé, en el cas de la senyora Llorach, en cada comissió de control. En l'última comissió, divendres passat, la senyora Llorach va respondre disset preguntes, de trenta. Els sembla poc? I, per anar acabant, els dic el mateix que altres vegades: el que no els agrada a tots vostès no és TV3 ni Catalunya Ràdio, és el país, és com ha canviat aquest país, perquè TV3 i Catalunya Ràdio simplement reflecteixen com ha canviat aquest país en els últims anys. I ara sí que acabo. Votar a favor d'aquesta moció significa no només validar l'assetjament de Ciutadans als mitjans públics catalans, sinó també avalar la seva manera incendiària de fer política. I, òbviament, nosaltres aquí mai hi serem. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes té un torn ara el diputat senyor David Mejía.
Gràcies, president. Per posicionar-me sobre les esmenes, dir-li al Partit Socialistes, doncs, que hem arribat a grans acords i hem pogut transaccionar per fer la moció una mica més àmplia. Respecte a la diputada Ribas, que ens parla que som uns pesats, no?, parlant dels mitjans de comunicació públics, doncs sí, no ens cansarem de denunciar la falta de pluralitat, perquè no ha canviat res amb els últims mesos. Per tant, seguirem presentant tantes mocions com facin falta, fins que no garantim uns mitjans públics de qualitat i plurals. Ja sabem que vostès assumeixen el llenguatge dels partits separatistes i que són la crossa del separatisme, però nosaltres no ho serem. Respecte a la diputada de la CUP, ens parlava que els poséssim un exemple concret de traducció simultània. Doncs miri, l'hi posaré molt fàcil i, si vol, després l'hi passaré el tall: l'exalcalde de Medellín, l'excandidat a la presidència de la República de Colòmbia; vam veure amb vergonya aliena com necessitava traductor simultani per poder entendre el que li estava dient la presentadora. Per cert, vostès, suposo que com veuen tant TV3 i estan en aquesta realitat paral·lela, no?, i en aquesta realitat distorsionada, doncs no saben o no es recorden de que Ciutadans va guanyar les eleccions. També després, en tot cas, l'hi passaré els resultats, ja que això va ser així. Després, Esquerra Republicana diu que el senyor Rivera va dir que «rezara para que no siguiera Sánchez. Doncs sí, que resi perquè no segueixi Sánchez, perquè se li acabarà el «txollo de fer el que vulguin amb la televisió i amb la resta d'institucions. Respecte del CAC, què volen? Si és un chiringuito més del procés! Si són vostès, els que fan els seus estudis i els aproven amb el vot de qualitat del president! Per tant, autobombo pur i dur. Definitivament i finalment, els recomano, al Preguntes freqüents, en l'exemple que posàvem de l'exalcalde de Medellín...
Diputat...
...que utilitzin un hashtag nou per al senyor Torra que sigui «ricisti i xinífibi. Així veuran vostès...
Diputat, ha acabat el temps.
...quina llibertat d'expressió hi ha. [[Aplaudiments. Esperanza García González demana per parlar.]]
Diputada, per què em demana la paraula?
Sí, president, per al·lusions clares de la... Sí?
Trenta segons.
D'acord, perfecte. [[Remor de veus.]] Mira, senyora...
Si us plau, silenci tothom!
Dir-li a la diputada de la CUP que al Partit Popular sempre ens trobaran amb el braç i la veu ferma per defensar la llibertat i la democràcia; que no es produeixin mai –mai– fets com els que s'han produït avui a l'Autònoma, on ningú ha pogut defensar les seves idees per gent com els seus companys d'Arran, totalitaris, que fan que diputats d'aquesta cambra hagin de portar escorta en una democràcia!
Senyor Pérez, per què em demana la paraula? [[Pausa.]] Endavant. Trenta segons, també.
Gràcies, senyor president. [[Remor de veus.]] Efectivament, nosaltres...
Silenci! Senyor Rodríguez... Senyor Rodríguez, el crido a l'ordre. [[Remor de veus.]] El torno a cridar l'ordre. Si continua així, l'hauré de fer fora. [[Pausa.]] Fora, fora de l'hemicicle, senyor Rodríguez. [[Santi Rodríguez i Serra intervé sense fer ús del micròfon.]] Si us plau, senyor Rodríguez, abandoni l'hemicicle. [[Santi Rodríguez i Serra abandona el Saló de Sessions.]] Gràcies. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Digui'm, senyor... [[Remor de veus.]] Calma tothom, si us plau... Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre, senyor president. Es intolerable que en esta cámara se esté permitiendo que un grupo que apoya a aquellos que nos acosan, que nos insultan y que nos rompen las sedes insulte a otros compañeros diputados en este hemiciclo y se expulse a los compañeros insultados. ¡Es indignante! ¡Es indignante! [[Aplaudiments.]]
No cridi, senyor Carrizosa...
Señor presidente, estamos intentando negociar una declaración de condena por los hechos de la UAB, y aquí hay partidos que no lo quieren condenar porque son los instigadores de las agresiones. [[Aplaudiments.]]
Prou, senyor Carrizosa...
Y es lamentable...
Senyor Carrizosa...
...es lamentable, señor presidente...
Ja està, li he donat els trenta segons.
...¡es lamentable que usted expulse al compañero diputado insultado por los fascistas! [[Veus de «Molt bé! i aplaudiments.]]
Senyor Carrizosa... Senyor Carrizosa, el crido a l'ordre. Prou! [[Persisteixen els aplaudiments.]] Prou tothom. Senyor... (Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.) Digui'm, senyora Sánchez.
Bé, per al·lusions tant del Grup del Partit Popular, com entenc, ara, dels senyors de Ciutadans. Mirin, nosaltres avui, que fa vint-i-sis anys que van assassinar el company Guillem Agulló, ho tenim molt clar: llavors vam aprendre que el feixisme mata i que, després de la seva mort, l'únic compromís que podem tenir amb la democràcia és l'antifeixisme, l'antifeixisme militant i claríssim. (Aplaudiments.) I fixin-se vostès...
Gràcies, senyora Sànchez...
...vostès avui, fixin-se, i als fets em remeto –i ja acabo, president, i li agraeixo...
Sí, vagi acabant...
...la seva paciència–, el que defensen és aquest braç alçat (l'oradora mostra una imatge), un braç alçat que l'ha vist tothom, avui: nazis al costat de la senyora Cayetana, cap de llista del Partit Popular al Congrés espanyol. Vostè, amb la seva vehemència...
Senyora Sànchez, se li ha acabat el temps.
...desfermada –acabo– està defensant aquest braç...
Se li ha acabat el temps, no té la paraula. Senyora Sànchez, gràcies. (Aplaudiments.) Havia demanat, per al·lusions, el... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Digui'm, senyor Carrizosa.
Señor presidente, este mediodía ha sido agredida una compañera nuestra, una compañera nuestra ha sido vendada en un tobillo por las patadas y los pisotones que les han propinado los amigos de estos diputados que estaban insultando ahora a otro compañero diputado. Nos parece que no... Es que yo creo que hay poco más que comentar, señor presidente.
Senyor Carrizosa, doncs ja està, no hi ha res més. S'ha acabat. Senyor Pérez –havia demanat per al·lusions–, quan vulgui. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]]
Sí...
Si és sobre el mateix no entrarem en un debat, senyor Pujol.
Com?
No, no l'hi dic a vostè, l'hi dic al senyor Pujol. Vostè endavant, senyor Pérez. (Rialles.)
Puc, president? Sí, efectivament, el millor valor d'aquesta democràcia i d'aquest Parlament és el respecte, i el diàleg, i la negociació i el pacte. I nosaltres hem pactat amb Ciutadans –perquè després Ciutadans digui que solament pactem amb uns altres–, i ahir vam pactar amb Esquerra i amb Junts per Catalunya, i hem pactat també amb la CUP, perquè el que fa falta a aquest Parlament és el diàleg, la negociació i el pacte, com hem fet també en aquesta moció. Moltes gràcies, senyor president. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. (Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.) Senyor Pujol, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre.
Digui.
Vull fer constar que les bones actituds i les bones maneres es practiquen. No cal fer grans moviments de mans...
Senyor Pujol, no... [[Remor de veus.]]
...no cal fer grans moviments de mans parlant...
Silenci tothom. Té la paraula..., la hi he donat al senyor Pujol.
He demanat la paraula molt poques vegades i em sembla que tinc dret a fer-ne ús.
Digui –digui.
Hi ha hagut un diputat que al punt final de la seva intervenció ha fet un hashtag amb molt poca gràcia i que venia a referir-se a «racista i a «xenòfob. No són les maneres de mostrar una bona actitud en aquesta cambra. I nosaltres, per respecte i per no embolicar la troca, hem fet silenci. El que no podem permetre és continuar en silenci quan alguns converteixen l'espectacle de taverna..., en aquest Parlament. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Senyor Wagensberg, per què em demana la paraula?
Sí, president. Aquí no s'ha insultat a ningú, com deia el diputat Carrizosa, ni s'ha increpat a ningú, com deia el diputat Santi...
Perdó, per què em demana la paraula, senyor Wagensberg, que no m'ho ha dit?
Per una qüestió d'ordre, i també per al·lusions.
No, senyor...
Quan els... [[Forta remor de veus.]]
Silenci tothom! [[Persisteix la remor de veus.]] Silenci!, silenci.
Per al·lusions, perquè el senyor Santi Rodríguez...
Silenci...
El senyor Santi Rodríguez ha demanat una qüestió d'ordre referint-se a que aquí estàvem increpant, ara el senyor Carrizosa ha dit que aquí estàvem insultant... Simplement, vull dir públicament aquí que simplement s'ha fet que quan la senyora Levy s'ha referit a les persones que avui han estat increpades..., l'únic que hem fet és preguntar si es referia també a aquelles persones que han aixecat el braç fent salutacions feixistes...
Molt bé.
...simplement això.
En tot cas, tancat el debat, passem a votació de la moció. Ningú demana, entenc, votació separada? [[Pausa.]] Senyora..., sí, senyora Granados. Doncs sí; pensava que ja anunciava el vot, disculpi.
Sí; el punt 8, si us plau.
Votarem, doncs, la moció..., perdoni, senyora Granados, no, no... [[Veus de fons.]] La 8, disculpi. Votem, per tant, primer el punt 8, eh? –votem el punt 8. [[Veus de fons.]] Hem cridat a votació, eh? [[Veus de fons.]] Sí, sí; el que passa és que després hi ha hagut tot el debat, però havíem cridat a votació. En tot cas, si els sembla, el fem [[sona el senyal acústic per cridar a votació]] i deixem trenta segons, malgrat que ja havíem fet la crida a votació. [[Pausa.]] Bé, passem a la votació. Votem primer el punt 8 d'aquesta moció. Comença la votació. El punt vuitè ha quedat rebutjat per 37 vots a favor, 70 en contra i 17 abstencions. Votem ara la resta de la moció. La resta de la moció ha estat rebutjada per 54 vots a favor, 69 en contra i 1 abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la visió del Govern amb relació a la participació catalana en el colonialisme i l'esclavisme]] [[302-00094/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la visió del Govern amb relació a la participació catalana en el colonialisme i l'esclavisme, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Ferran Civit.
Gràcies, president. Primer de tot esperem que la condemna al colonialisme i l'esclavisme generi més consens que la condemna al feixisme, que hem vist darrerament en aquesta cambra..., no ho hem «disfrutat gaire. Aprofito per dir, primer de tot: free Assange; free Oriol Junqueras, avui en el seu cinquantè aniversari, i recullo el guant de la diputada Natàlia Sànchez, doncs, que ha recordat el Guillem Agulló, assassinat pel feixisme, que indirectament és una herència del colonialisme, que és el supremacisme de considerar que hi ha gent superior a una altra. També aprofito per saludar la gent de Filipines, de Guam, de les illes Mariannes, de les illes Carolines i Palau, de l'Espluga del Francolí, del Sàhara Occidental, del Marroc, de Guinea Equatorial, de Fernando Poo, dels Estats Units, de Mèxic, de Guatemala, d'El Salvador, d'Hondures, Nicaragua, Costa Rica, Panamà, Colòmbia, Veneçuela, Equador, Perú, Bolívia, Paraguai, Argentina, Xile, Uruguai, Cuba, Puerto Rico, República Dominicana, antigues colònies de l'imperi espanyol. Perquè l'imperialisme tothom l'ha practicat, però no tothom s'hi ha quedat de la mateixa manera, a posteriori. Aquesta setmana mateixa, a Bèlgica, s'ha demanat perdó perquè més de vint mil nens van ser segrestats, literalment, del Congo, de Ruanda i de Burundi. Després..., l'any 2016, per exemple, Justin Trudeau va demanar disculpes també per haver participat en el colonialisme; al 2013, David Cameron va demanar disculpes tant a l'Índia com també a Kènia. Perquè, i això va dir-ho ja el conseller Bosch en el seu moment..., presidente Obrador, recogemos el guante. Le damos las gracias, primero, porque su país acogió a los que huían del fascismo, pero también porque ahora nos interpela para ser mejores, reconociendo nuestros errores. Y un error fue el colonialismo, el imperialismo y el esclavismo. Cataluña quiere pedir disculpas a su gente, a su continente, a todos los descendientes de los que sufrieron la humillación, la tortura y la muerte. I hem tardat molt a fer-ho, però avui ho fem. Volem demanar perdó per la participació catalana en el sofriment provocat, amb l'imperialisme espanyol, a la ciutadania que forma part d'aquestes antigues colònies espanyoles..., a sus ancestros que sufrieron el colonialismo y la esclavitud por parte de ciudadanos de Cataluña. Os queremos pedir perdón desde este Parlamento por acciones cometidas por nuestros antepasados sobre vuestros antepasados; por eso estamos aquí. Descendientes de la explotación colonial, el imperialismo y la esclavitud. Como descendientes de parte de esos exploradores os queremos pedir disculpas. No podemos reparar lo que hicieron, pero si decir que lo que hicieron no estuvo bien y que no se debe repetir jamás. Unos rompieron las cadenas físicas, hoy nosotros, aquí en Cataluña, rompemos las cadenas mentales y condenamos el esclavismo y el imperialismo. I de la mateixa manera que ho puc dir en castellà, també ho puc dir en algunes de les llengües, més bé o més malament, que van patir persecució pel colonialisme, com per exemple l'àrab, l'amazic, el quítxua, l'aimara, el mapudungun, i me'n deixaria centenars i centenars més. Catalunyana sitipxaruxa mayt'apxsmawa p'amp'acht'apxitaya sasina kuna jisk'achawinakata ukhamarak t'aqhisiwinakata. Cheumeli tami lof Catalunya llellipun dënguñpen meu feiche awünguellan awün meu fei colonialismo kai esclavitud. Catalunya llaqtap sutinpi disculpas ñisqata mañayku, phutiypi ñakaypi colonialismo ñisqapi yanajina kawsakusqanrayku. Deg isem n Katalunia ntettarawem asmah' x u3eddeb i dawem ixerqen s tamharsa d temsaklit. S yesm n midden n Catalunya nssutrawn adagh tsamham ghif umarrat n asdurriy d wallaz. Bi ismi al-cha3b Catalunya atlub minkum al-i3tidaar min aljl maa 3anaytuh min dolm bi sabab al-isti3lmar wa al-3ubudiyya. Catalunya demana disculpes pel sofriment patit, per haver participat en el colonialisme i l'esclavatge. No sé si l'Estat espanyol demanarà disculpes o no, però nosaltres ho hem de fer. És una obligació que tenim com a societat de deixar un país millor, un futur millor i demanar disculpes pels greuges comesos i, sobretot, encarar el futur amb dignitat, perquè també, de colonialisme, a dia d'avui, encara se'n sofreix. No cal anar gaire lluny per veure com moltes d'aquestes llengües en què he llegit, en molts dels seus països, encara no són oficials, estan perseguides. En molts d'aquests països, quan tens un nadó no el pots inscriure en la llengua amb la qual t'han educat –en la llengua amb la qual t'han educat–, en la teva llengua materna; i això és molt greu, i això colonialisme. I no cal dir la situació econòmica en la qual es troben molts d'aquests països. No cal llegir clàssics com Las venas abiertas de América Latina però sí que podem llegir Daron Acemoğlu per saber per què alguns països fallen a dia d'avui. I, si no –simplement ja per recomanar-ho, com que l'important és aprendre...–, els recomano també que vagin al Museu Marítim de Barcelona, que hi ha una exposició que es diu «Catalunya mar enllà: tres segles de marina catalana, perquè, efectivament, comerciàvem amb sucre, comerciàvem amb teles però també comerciàvem amb esclaus. I amb el sucre i teles, comerciem-hi sempre, però amb esclaus, mai més. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Civit. Entenc que aquesta part de la transcripció..., això es traslladarà als serveis de la cambra, no? Moltes gràcies. [[Veus de fons.]] Gràcies, senyor Civit. Té la paraula a continuació, per defensar les esmenes presentades, la diputada Susanna Segovia per part de Catalunya en Comú Podem.
Bé, bona tarda. Doncs sí, tal com els comentava abans i com va recordar-nos el president de Mèxic i tal com ens recordem nosaltres, o ens hauríem de recordar, cada 12 d'octubre Espanya i Catalunya encara tenen molt camí per recórrer en la reparació del reconeixement dels fets ocorreguts, als que encara algú els diu «descobriment d'Amèrica, i en la seva implicació en l'esclavisme i en el tràfic de persones. A Amèrica Llatina, el 12 d'octubre es reconeix més com «el crit dels exclosos. Reparació de reconeixement que passa per disculpes –sí, per disculpes–, que podem demanar en molts idiomes, però que també haurien d'anar acompanyades de la revisió de llibres de textos escolars, per exemple; de la retirada de símbols esclavistes i franquistes dels nomenclàtors i espais públics, com ha fet l'Ajuntament de Barcelona amb l'estàtua d'Antonio López; símbols que podem trobar –i significativament– a tot Catalunya. És important reconèixer i reparar el rol preponderant de Catalunya en la vergonyant triangulació d'esclaus entre Amèrica i Àfrica, i també important esbrinar com, amb allò, es van consolidar algunes de les grans fortunes que encara avui en dia volen dirigir i dirigeixen –i volen intentar-ho fer durant molt de temps– el futur d'aquest país. Però també hem d'anar més enllà i hem d'intentar no ser hipòcrites i reconèixer que el colonialisme i l'esclavisme encara són presents amb noves formes, algunes encara amb les antigues. Jo sí que citaré Eduardo Galeano i Las venas abiertas de América Latina, perquè crec que per a moltes de les persones que hem treballat i hem tingut una trajectòria amb Amèrica Llatina és un llibre de capçalera, que segurament hauríem de fer llegir i hauríem d'incloure, precisament, en els programes educatius de l'escola catalana. «Nuestra comarca del mundo, que hoy llamamos América Latina, fue precoz, se especializó en perder. Continúa existiendo al servicio de las necesidades ajenas, como fuente y reserva de petróleo y el hierro, el cobre y la carne, las frutas y el café, las materias primas y los alimentos con destino a los países ricos, que ganan consumiéndolos mucho más de lo que América Latina gana produciéndolos. Lamentablement avui en dia, mitjançant l'incompliment dels drets humans per part d'algunes empreses; mitjançant el tràfic de persones per la prostitució forçada –i tenim molt present la mort de la Lily, que totes sentim i totes ens sentim absolutament impotents per la incapacitat que tenim de fer-hi front–, i mitjançant les relacions laborals d'interinatge que incompleixin el conveni 189 de la OIT es perpetuen el colonialisme i l'esclavisme. Gas Natural, sense anar massa lluny, es va implantar el 2013 a Guajaca per construir el parc eòlic més gran del món i ha provocat alts impactes ambientals i greus vulneracions de drets a la població autòctona. Una investigació de la BBC va revelar, el 2016, que Mango explotava refugiades sirianes a fàbriques de Turquia; jornades laborals eternes a canvi d'una retribució de misèria, molt inferior a la que fixa el salari mínim turc, i molt sovint sense mesures de seguretat. L'empresa Grup Terminal de Contenidors de Barcelona va ser també denunciada a Buenaventura, Colòmbia, per vulneracions de drets a la població. I aquí, a Catalunya, fa més de dos anys en aquest Parlament es va aprovar una resolució per crear un centre d'avaluació dels impactes de les empreses catalanes de l'exterior, que encara no en sabem res, encara no s'ha avançat en això. Estem avançant en cooperació, parlem de solidaritat, però parlem molt poc i implementem molt poc la coherència en les polítiques de la Generalitat de Catalunya i d'aquest Parlament. És molt difícil parlar de cooperació, de solidaritat, de justícia i de transformació si amb una altra mà, amb les empreses que estan a l'exterior, vulnerem drets. Per això creiem que cal anar més enllà de les disculpes i que cal vetllar per eliminar aquestes noves formes de colonialisme que perpetuen les regles desiguals de poder. En aquesta línia va l'esmena que hem presentat i que ha estat acceptada. Esperem, doncs, que no passi –com fins ara– i que, efectivament, al llarg d'aquest 2019 puguem ja tenir una eina que asseguri que les empreses catalanes compleixen els estàndards de drets humans aquí i a tot arreu on s'implantin, i que, amb el consens de tots els grups, Catalunya sigui un actor que lluita activament contra tota forma de neocolonialisme i tràfic de persones. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per fixar la seva posició té la paraula el diputat Matías Alonso en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidente. Señoras y señores diputados, conseller, estamos ante una moción que sigue la estrategia compartida por Esquerra con la derecha más reaccionaria y corrupta de España, de atacar los cimientos de nuestra democracia por todos los medios. España, a los ojos separatistas, en su estrategia compartida, es lo peor de lo peor. Para ustedes lo peor para la humanidad entera es la mera existencia de España como una realidad nacional de la que Cataluña es y ha sido siempre parte consustancial. Ustedes son expertos en ver la paja en el ojo ajeno; ese ojo que no están dispuestos a reconocer como propio y que prefieren extirpar, al tiempo que afianzan la viga en el ojo que reconocen como suyo. Por ahí va esta moción, es aquello de «los catalanes hemos sido los principales operadores en el negocio del tráfico de esclavos durante el periodo colonial español, pero todo era consecuencia de nuestra condición de miembros del imperio colonial. Otro motivo al que ustedes quieren aferrarse para salir por piernas de una de las naciones que han escrito –con luces y sombras, claro está– muchas de las principales páginas de la historia de la humanidad, especialmente en las épocas moderna y contemporánea; con luces y sombras, claro está. Pero ustedes siguen una estrategia clara: mantener la falacia insostenible de que España ha escrito las páginas más pérfidas y crueles de la historia de la humanidad. A sus ojos España tiene que pedir perdón, aunque solo sea por existir. El Parlament no es un congreso del Institut Nova Història. No sé si en la redacción de la moción habrán tenido el apoyo del iluminado de guardia en esa institución, que vive a costa de todos nosotros. En cualquier caso, estamos ante un infumable. Si miran al pasado, no dejen de ver las luces. Resulta sencillamente delirante el maniqueísmo con el que ustedes, los separatistas, con la inestimable colaboración muchas veces de Podemos, pretenden juzgar la historia de España. En su afán por denostar nuestro país, ustedes olvidan que en las principales universidades del mundo, cuando se explican los orígenes de la defensa de los derechos humanos, algunos de los grandes autores que se enseñan son españoles, como Francisco de Vitoria y la Escuela de Salamanca, o fray Bartolomé de las Casas. De ahí que para alguien mínimamente informado resulte tan ridículo que ustedes pretendan denigrar la imagen de nuestro país. La historia es la que es, y por desgracia se ha escrito en demasiadas ocasiones con sangre, casi siempre con sangre inocente. La mayor parte de la especie humana ha vivido a lo largo de la historia al margen de la concepción humanitaria de la actualidad. Cabe recordar que los primeros intentos serios de proclamar la existencia de derechos humanos llegaron a finales del siglo XVIII y no recogían su universalidad. Cabe recordar que la Constitución española de 1812, la Constitución liberal, situaba a España a la altura de las naciones más avanzadas en materia de derechos civiles y políticos; que esa Constitución inspiró muchas de las primeras constituciones europeas y las constituciones de las antiguas colonias españolas, y que fue considerada por muchos como la quintaesencia de los ideales liberales surgidos de la Revolución Francesa. Cabe recordar también que la Declaración universal de los derechos humanos data de 1948, después de la más horrenda de las guerras que ha vivido la humanidad hasta la fecha. Mirar hoy a los hombres que en el pasado forjaron nuestra historia con la óptica del siglo XXI, tras haber vivido el periodo más largo de paz, prosperidad y bienestar como nación es tan injusto como inútil. Sabemos que su interés principal es atizar la leyenda negra, denostar a España por todos los medios. Y lo hacen sin mirar a los ojos de los responsables de que aún hoy no se respeten los derechos humanos en algunas de las antiguas provincias de ultramar, de las que fueron colonias españolas; unas colonias en las que se respetó a los indígenas muchísimo más que en las colonias de las potencias europeas que han atizado esa leyenda negra a lo largo de la historia. Pero ustedes siguen sin mirar a los ojos a los sátrapas de la dictadura cubana o a Maduro, el tirano venezolano, al que han apoyado explícitamente en este Parlamento. Para acabar, vista la redacción de la moción, en la que han incluido una transacción con Catalunya en Comú Podem, el Grupo Parlamentario de Ciutadans solo votará a favor del punto 6, así que no cuenten con nosotros para apoyar su estrategia de ataque a la nación. No apoyaremos ninguno de sus intentos de involución, ni hoy ni nunca. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn del diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. President, conseller, diputats i diputades, el cert és que se'ns planteja –ja amb la interpel·lació ho intuíem– una moció que com a mínim mereix un debat serè que no sé si és possible fer amb torns d'intervenció com els que tenim i també que hauríem de procurar fer fent abstracció de la confrontació partidista en la mesura del possible. Sé que és molt difícil de fer, però a nosaltres ens sembla que les demandes reiterades, al llarg de moltíssims anys, per part dels pobles originaris de zones que havien estat colonitzades per potències europees mereixen quelcom més que una confrontació partidista aquí o en altres parlaments. Ens sembla que les seves demandes mereixen ser ateses sense despatxar-les amb displicència i tenint un debat al més rigorós possible en termes historiogràfics, també en termes que la historiografia té en compte i a la que feia menció l'orador que em precedia en l'ús de la paraula, que té a veure amb el tractar de projectar una mirada actual sobre fets històrics que es remunten a fa molt de temps. Però això que en el debat historiogràfic té tot el sentit, per evitar fer anàlisis ahistòriques d'uns contextos que efectivament no són els actuals, crec que s'ha de ponderar amb el fet de que els efectes de la colonització són encara molt presents en tots els territoris que van ser al seu dia colonitzats per potències europees, sigui, diguem-ne, la colonització que va encetar-se fa més de cinc-cents anys, de les Amèriques, o altres processos de colonització més recents, «decimonònics, etcètera. El cert és que és innegable que la colonització europea de les Amèriques, d'Àfrica o d'Àsia va tenir conseqüències catastròfiques per a les poblacions que hi residien i que van ser dominades, explotades, oprimides, colonitzades, i que van veure com se'ls manllevaven els recursos naturals. En el cas de les Amèriques, aquestes conseqüències catastròfiques, crec que es poden titllar, sense cap mena de dubte, de cataclísmiques, apocalíptiques, perquè estem parlant de que..., depèn de les xifres de referència que s'agafin, d'uns historiadors o dels altres, però estem parlant de la pèrdua de vides de fins al 90 per cent de la població autòctona. Per tant, crec que no ens podem ni tan sols aproximar al cataclisme que això podia significar per a qualsevol de les societats preexistents. El fet és que el fenomen de la colonització en si i l'impacte directe en vides perdudes ja expliquen com després és més fàcil que es produeixi el fenomen d'aculturació que tota empresa colonial també promou i que acaba produint, no? I no és excusa, no pot ser un pretext que, a diferència del que passa amb la colonització de països asiàtics o africans, una bona part de les víctimes d'aquesta colonització ho fossin perquè com no hi havia continuïtat, diguem-ne, continental, doncs no hi havia immunitat a determinades malalties que portaven els colonitzadors i molta gent morís d'aquestes malalties. Perquè al costat d'això hi va haver un sistema d'explotació colonial que esclavitzava, que..., vaja, en el transcurs del qual, per poder imposar-se, es van produir grans massacres, i que, per tant, crec que mereix com a mínim la nostra consideració. Ara bé, nosaltres diem, i ho diem amb ple respecte, que pensem que valdria la pena, diguem-ne, estendre aquesta mirada. Perquè el cert és que la moció es presenta respecte a un fet molt específic, que és respecte a la participació... –ara no veig el senyor Civit..., allà al darrere–, es presenta respecte a la qüestió de la colonització de les Amèriques i de la participació catalana en el tràfic d'esclaus bàsicament, per resumir-ho, però el cert és que, posats a fer aquest exercici d'honestedat amb la pròpia història, s'hi podia haver inclòs la participació catalana més directa en aventures imperials, per exemple, de la corona aragonesa, eh? Hi ha estudis molt recents, diguem-ne, sobre l'ADN mitocondrial de la població eivissenca que venen a acreditar l'estossinada que vam fer allà, eh? Si un mira el que passa, sense anar més lluny, a Sardenya, també ha de concloure que la conquesta aragonesa va ser a sang i foc, eh?, a sang i ferro. I que quelcom que des d'aquí sovint es presenta com una qüestió molt positiva, que és el vincle cultural, històric, que es manté amb la ciutat de l'Alguer, no deixa de ser també una certa forma de celebració d'un colonialisme, perquè si es parla català a l'Alguer és bàsicament perquè en el seu moment allà es va pràcticament anihilar la població autòctona i es va repoblar amb gent que venia del principat. Per tant, se m'esgota el temps, però jo crec que necessitem un debat més serè sobre això, necessitem poder examinar la demanda amb el respecte que mereix, i no convertir-lo en font de confrontació partidista. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Be; gràcies, president. Nosaltres votarem amb convicció a favor d'aquesta moció; la compartim plenament, la seva oportunitat i tots els seus termes i continguts. Però no sense remarcar que hem de també reconèixer, potser amb més èmfasi que el que planteja la moció, que de fet bona prova de la presència catalana en l'esclavisme ja fou la creació de la Confraria de Sant Jaume de Barcelona el 20 de març del 1455 i que es considera precisament la primera confraria de negres a l'Occident. És a dir, la participació catalana en l'esclavisme i en els fenòmens colonials és antiga i anterior, diguéssim, al que és la fase colonial americana, no? Però en aquesta fase colonial americana, tal com la moció també remarca –però és important aprofundir-hi–, doncs hi trobem grans noms, grans famílies de la burgesia i de l'aristocràcia, de les oligarquies, de les elits catalanes. Algunes, no totes, vostès ja les esmenten a la seva moció, no m'allargaré ara en afegir-ne gaires més, però aquí hem de trobar, realment, unes de les bases i els orígens molt importants de la formació de les classes dominants catalanes, de les elits, de la burgesia i les oligarquies catalanes, moltes d'aquestes encara avui vigents, i algunes que es van reforçar inclús gràcies al període de la Dictadura franquista i de la seva col·laboració o connivència amb la Dictadura franquista. Com també cal destacar la presència catalana esclavista a Cuba des de molt més abans, des del primer terç del segle XVI, eh? Per tant, ens sembla que és molt important remarcar aquesta connivència de les classes dominants catalanes, que fins i tot es van oposar en el seu moment a l'abolicionisme i a la independència de les colònies. No és una etapa menor, no és una etapa anecdòtica en la història catalana. Per tant, és bo demanar perdó –no com altres es neguen a fer–, demanar reparacions i, efectivament, comprometre'ns a que aquests fenòmens esclavistes no continuïn vigents avui, perquè avui..., i les elits catalanes, a través dels seus interessos econòmics i financers, se'n segueixen beneficiant, segueixen participant d'aquest esclavisme a nivell internacional. I, bé, abans d'acabar la intervenció..., no vull fer-ho sense des d'aquest faristol mostrar tota la nostra solidaritat amb el senyor Julian Assange, denunciar la detenció de la que ha estat objecte i reivindicar des d'aquí la llibertat d'informació i d'expressió arreu del món. [[L'orador mostra un full amb el hashtag «Free Assange a la cambra. Els diputats dels grups parlamentaris de Junts per Catalunya, Republicà i de Catalunya en Comú Podem i del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent s'aixequen i mostren el mateix hashtag. Els membres del Govern també es posen dempeus.]] Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidente. Nos piden aquí que condenemos hechos acontecidos hace quinientos años en la conquista de América, como si los romanos hubieran venido aquí repartiendo abrazos y mimos [[veus de fons]] , y en cambio –en cambio– son incapaces de condenar y empatizar mínimamente con lo que ha ocurrido hace cuatro horas –cuatro horas. ¿No les da vergüenza fomentar, incentivar una universidad que en lugar de ser el templo del diálogo y la palabra se convierte en un espacio totalitario donde no se le permite a la gente hablar? Hoy teníamos dos opciones: entrar o no entrar. Se nos ha aconsejado que no entráramos, por seguridad; pero hemos decidido entrar. Y hemos decidido entrar y hemos ido allí a hablar de democracia, europeísmo y libertad. Hemos entrado. No sé si les ha quedado claro: hemos entrado. Y ¿saben por qué? Porque aunque ha sido un rato desagradable –no lo voy a negar– no les tenemos ningún miedo, ni a ustedes ni a nadie. No tenemos miedo; s'ha acabat, como reza el lema de la organización convocante del acto. Y con eso precisamente quiero acabar, porque nosotros hemos estado allí hoy, y lo hemos pasado mal, pero hemos entrado y hemos hablado de libertad. Pero estos jóvenes de S'ha Acabat! llevan ya meses, mucho tiempo sufriendo el acoso de la jauría totalitaria. El señor Torra se ha ido, pero voy a decirle, aunque no esté en este momento, que le exigimos, le exijo que adopte las medidas necesarias para proteger la dignidad y el trabajo de los jóvenes de S'ha Acabat!, o yo mismo interpondré ante un juzgado una denuncia de odio contra el señor Torra. Ja s'ha acabat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el senyor Josep Maria Forné. [[Remor de veus. Pausa.]] Silenci...
President, conseller, diputades i diputats, personal del Parlament, la veritat és que aquesta moció, amb tot aquest context, té una reconducció terriblement difícil o bastant complicada de fer, no? Però..., i canvio, hem anat canviant diverses vegades el discurs, el posicionament sobre ella. Crec que, com ha dit el diputat Pedret, és un mal favor que li fem a aquesta moció vehicular-la a través del partidisme i entendre que és un posicionament. Perquè justament el que està condemnant, el que està discutint és..., el diputat Civit en aquest cas, l'autor, diguéssim, material d'aquesta moció, és la participació catalana, que a més a més el diputat Riera ha anat molt més enllà, i ha aprofundit en aquesta responsabilitat catalana en la qüestió de l'esclavisme, en la qüestió del colonialisme i en la qüestió de l'imperialisme. Per tant, en aquest sentit, nosaltres abonem aquesta responsabilitat catalana, i vehiculada històricament, perquè això s'ha de fer a través de l'Estat, el qual, d'alguna forma, l'imperi o el regne, en el qual participava, que és el Regne d'Espanya..., i, per tant, condemnem això. Condemnar és suficient? No és suficient, però és, d'alguna manera, un pas endavant. Kant distingia entre el progrés jurídic i el progrés moral. El progrés jurídic és factible històricament; el progrés moral, no. I els humans..., el diputat Fernández parlava de que els romans..., doncs no sé si ara som millors moralment que els romans; no som millors, segurament. Particularment, també crec que no som..., que no regressem, no crec que ens n'anem enrere, però, moralment. Ara, una altra cosa és..., jurídicament, sí. I per avançar jurídicament, doncs, hem de fer aquests debats, diguéssim, de condemna i de posicionament sobre fets, fets execrables, fets condemnables, com els que hi ha. Què és el que històricament no permet condemnar o demanar disculpes? Dos posicions. Una, aquest cas sí, el supremacisme; és a dir, creure's superior i, per tant, amb el dret de poder, diguéssim, explotar, colonitzar, esclavitzar un altre, aquesta és una posició que el supremacisme sí que fa, i l'altra que no permet tampoc demanar disculpa és el victimisme, que aquí també caldria preguntar-nos què és el que ens passa amb el victimisme, és a dir, situar-nos en la posició de víctima i no voler sortir d'aquella posició de víctima. Per cert, faig un petit parèntesi, i és per reflexionar per què avui el victimisme ven. Per exemple, els que acaben repartint cops de porra acaben pretenent-se presentar com a víctimes perquè és el que políticament ven, ser víctima. Però bé, aquesta és una de les coses que caldria plantejar-se. [[Aplaudiments.]] Això no vol dir que la víctima estigui desresponsabilitzada i que no tingui responsabilitat en les coses que passen. Com que és una moció que demana disculpes, i, a més a més de demanar disculpes, planteja el que va lligat amb el perdó, que crec que això teològicament té..., que és la penitència, en el sentit revolucionari seria la purga que d'alguna forma s'hauria de fer. Va adscrit també a una mena de compensació, que va lligada amb que les empreses catalanes ara tinguin una sèrie d'obligacions. Creiem que complementa perfectament la posició que caldria..., que és aquesta posició de demanar disculpes, demanar una compensació en el tractament que hi hagi. El colonialisme s'ha arrelat tant –i aquesta és la darrera reflexió que voldria fer– que... Vam tenir una compareixença d'una persona d'origen indígena del Perú que denunciava les esterilitzacions forçades que hi han hagut al Perú –estem parlant de l'any 90, per tant..., i, per reflexionar-hi–, doncs, els moviments feministes del Perú demanaven a aquestes dones que denunciaven l'esterilització d'indígenes que no es barregessin amb el feminisme del Perú d'aquest final del segle XX. Per tant, el colonialisme està tan arrelat, que tenim molta feina per fer. Començar per demanar disculpes i plantejar algunes compensacions sempre és una cosa bona. En aquest sentit, nosaltres donarem suport a la moció i al que implica. Gràcies, diputat Civit, per fer-nos avançar, perquè el perdó segur que és una manera de fer-nos avançar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, és un torn per al diputat senyor Civit.
Si per condemnar el colonialisme, l'esclavisme i qualsevol altra cosa s'atempta contra «los cimientos de nuestra democracia, ostres, quins cimientos més febles i més tous –cosa que veiem cada dia. I quan deia lo de «la paja i «la viga, és que precisament aquí estem traient la paja i la viga, i tot el paller. O sigui, estem dient la participació catalana en totes les malifetes per participar en el colonialisme. Això és el que és aquesta moció. I quan estem parlant d'això, estem parlant també, lògicament..., quan parlava de si hem llegit Bartolomé de las Casas o Vitoria... –Vitoria, un dels pares de la diplomàcia, que veig aquí la diputada que també..., que suposo que potser devia fer el doctorat en aquest tema–, un dels pares de la diplomàcia moderna, però també Bartolomé de las Casas, un referent, també va ser un dels pares que va dir: «A los indios hay que tratarlos bien. Mejor traer otra gente para explotar, que en aquest cas eren els africans. I això està escrit –i això està escrit– i això cal dir-ho –i això cal dir-ho. Vull dir, que ningú ho ha fet bé. I, clar, els únics deu segons que ha parlat el diputat Fernández del tema de què avui tractàvem, certament, la pregunta seria: quina societat és l'hereva avui de la societat romana? No n'hi ha cap. Però quina societat és l'hereva del colonialisme del segle XV, XVI, XVII, XVIII, XIX? La societat espanyola, punt. Ningú es reclama hereu dels romans, però hereu dels segles XVI, XVII, XVIII, sí, la societat espanyola. Per tant, és que ho ha de fer. I, clar, aprofito també... –en certa manera ho han comentat el diputat Pedret i també el diputat Riera–, el tema de la moció bàsicament era a partir del colonialisme, que és quan això esdevé en massa i d'una manera global. Efectivament, tot el tema de l'esclavatge ve de llarg i és, per desgràcia, una de les xacres de la història de la humanitat. Ja per acabar, simplement –simplement– dir, doncs que, clar, quan parlen de l'Institut Nova Història els recomano que comprin la revista Sàpiens del març, que té un reportatge bastant bo i que desmunta totes i cada una de les tesis de l'Institut Nova Història, que tenen menys validesa que les del César Vidal o Pío Moa. I la pregunta és: aquí, com a Parlament de Catalunya, condemnem o no l'esclavatge, el colonialisme i el patiment sofert, sí o no? És aquesta la pregunta. I com a catalans ho hem de fer.
Diputat, s'ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Passem a votació. [[Pausa.]] Senyora Granados...
Per demanar votació separada del punt 6.
Sis. Molt bé. Alguna petició més? [[Pausa.]] S'ha demanat votació separada del punt número 6, i també s'ha demanat lectura dels quatre primers punts, eh? De tots quatre punts, senyor Civit?
Els quatre primers punts que s'han de votar.
Sí, però amb els subpunts... El quart amb els subpunts inclosos?
Si és possible, sí. I aprofito per dir, que no ho he dit abans, que acceptem les transaccions fetes amb els comuns, que se'ns ha acabat el temps, i moltes gràcies.
Molt bé, doncs. Passarem primer a votar el punt sisè d'aquesta moció, i després votarem la resta de la moció llegint primerament els punts d'1 a 4, com s'ha demanat. Per tant, votem el punt número 6. Comença la votació. [[Remor de veus.]] Sis –sis. El punt sisè d'aquesta moció queda aprovat per unanimitat: 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara a votar la resta de la moció, i llegim primer els quatre punts. Li demano al secretari Campdepadrós que en faci lectura.
«El Parlament de Catalunya acorda: 1. Assumir les responsabilitats morals de la participació de Catalunya en el colonialisme i l'esclavatge dins de l'imperialisme espanyol. 2. Demanar disculpes a les societats i institucions hereves de les víctimes de l'explotació colonial i l'esclavatge. 3. Lamenta que la majoria de les institucions hereves de les antigues metròpolis, incloent l'Estat espanyol, hagin fet cas omís a les demandes de reparació moral de les antigues colònies. 4. Instar el Govern de la Generalitat a: a. Condemnar els abusos comesos contra els pobles originaris durant la conquesta i els tres segles del colonialisme i assumir les responsabilitats que ens pertoquin pel passat. b. Exigir al Govern espanyol, la institució hereva de la metròpoli colonial a través de la qual hi va participar Catalunya, a condemnar i demanar disculpes oficials a les societats i institucions hereves de les víctimes de l'explotació colonial i l'esclavatge. c. Donar trasllat d'aquesta resolució acordada en Ple als governs dels països que en algun moment hagin estat colonitzats per l'Estat espanyol, tant d'Amèrica com d'Àfrica, Àsia, Oceania i d'arreu del món.
Molt bé; passem a la votació de la resta de la moció. Comença la votació. La resta d'aquesta moció ha estat aprovada per 72 vots a favor, 36 en contra i 17 abstencions. [[Aplaudiments.]] No havent-hi cap més punt a l'ordre del dia, s'aixeca la sessió. Moltes gràcies.