Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 104 narodna poslanika. Da bismo utvrdili tačan broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika i da ima uslova za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Đorđe Milićević, Esad Džudžević, Riza Halimi, Laslo Varga i Milica Radović. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da povodom tačaka 1. i 2. dnevnog reda, Predloga zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu i Predloga zakona o volontiranju, pored predstavnika predlagača gospodina Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike, sednici prisustvuju i: Snežana Lakićević, državni sekretar Ministarstva rada i socijalne politike, Radmila Bukumirović-Katić, pomoćnik ministra rada i socijalne politike, Rajka Vukomanović, savetnik rada i socijalne politike i Snežana Bogdanović, savetnik ministra rada i socijalne politike. Pozdravljam ih. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU ZLOSTAVLjANjA NA RADU (nastavak u pojedinostima) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 13. Nadam se da će ministar, koji je pretpostavljam sad odmorniji nego sinoć, ipak imati dovoljno sluha da ovaj amandman prihvati. Juče smo pričali o tome, i to je između ostalog bilo i vaše obrazloženje, da zlostavljanje, bilo fizičko, bilo psihičko, uvek podrazumeva strah onoga ko je žrtva zlostavljanja. To što žrtva zlostavljanja trpi strah, naravno, najbolji je dokaz i osnov za to da mora postojati način da se postupak za sprečavanje zlostavljanja može pokrenuti i bez saglasnosti onoga ko trpi zlostavljanje. Upravo u članu 13. se kaže da pored onog ko zlostavljanje trpi, postupak za zaštitu mogu pokrenuti i predstavnik sindikata, lice nadležno za bezbednost i zdravlje na radu, predstavnik zaposlenih za bezbednost, odbor za bezbednost i zdravlje na radu itd., ali onda stoji jedna ograda, dodatak rečenice gde kaže – isključivo uz saglasnost zaposlenog koji smatra da je izložen zlostavljanju. Amandmanom sam tražio da se to briše, jer smatram da saglasnost žrtve zlostavljanja ne može biti uslov za pokretanje postupka koji treba da spreči i zaustavi to zlostavljanje. Vama je jasno da će žrtve zlostavljanja, pre svega zbog straha od neke dodatne odmazde, često odbijati da takvu saglasnost daju. Onda se postavlja pitanje da li je vama suštinski cilj da eliminišete zlostavljanje na radnom mestu ili je poenta da to traje? Zaista žalim što niste prihvatili i neki od prethodnih amandmana i što niste ustanovili obavezu svakog od zaposlenih koji sazna za zlostavljanje na poslu; dakle, ne kada trpi, nego kada vidi da neki drugi radnik ili grupa radnika nekoga zlostavlja na radnom mestu. Vi ste morali ustanoviti obavezu. Vi to niste učinili, a sada kao poseban uslov za pokretanje postupka tražite i saglasnost žrtve. Uputiću vas na analogiju sa krivičnim pravom. Nikad se ne može tražiti saglasnost za pokretanje krivičnog postupka od nekoga ko je žrtva izvršenja krivičnog dela. Zamislite da za pokušaj ubistva tražite saglasnost onoga ko je žrtva da se postupak pokrene ili da, na primer, od nekoga ko je žrtva krađe tražite saglasnost za pokretanje postupka. Ukoliko iskreno želite da eliminišete zlostavljanje, onda ćete prihvatiti ovaj amandman, jer suštinski neće promeniti ništa u zakonu. Dobro bi bilo da vi kao predstavnici Ministarstva ako imate neki kontraargument taj argument iznesete, jer ovo što ste napisali u obrazloženju zašto ne prihvatate nema apsolutno nikakvog smisla. Kažete da je pravo na zaštitu od zlostavljanja pravo iz rada i po osnovu rada, a ova prava se uvek ostvaruju na zahtev zaposlenih. Kaže – dok druga lica ne mogu da pokreću takav postupak bez njegove saglasnosti. Da li je vama cilj da sprečite zlostavaljanje ili nije, i na koji će to način biti ugroženo nečije pravo na rad ukoliko drugi ko vidi da neko trpi zlostavljanje pokrene postupak da to zlostavljanje ubuduće spreči? Dodatni argument je to što kažete da bi to bio mogući izvor zloupotrebe prava. Pa i ovaj zakon je mogući izvor zloupotrebe prava, i Krivični zakonik je mogući izvor zloupotrebe prava, jer je uvek moguća lažna prijava, ali će onaj ko lažno prijavi odgovarati, i to stoji u zakonu. U članu 10. stoji da onaj ko zloupotrebi pravo na zaštitu od zlostavljanja takođe odgovara. Dakle, ne postoje nikakvi ni suštinski ni proceduralni, da kažem, proceduralni problemi da ne prihvatite. Zaista se nadam da ćete dati adekvatno obrazloženje, pošto ovo što ste dali nije, ili da ćete prihvatiti ovaj amandman. Hvala.
Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Petković, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Gospodin Lazić želi reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Predloženi amandman je gotovo istovetan kao i prethodni koji je podnela gospođa Aleksandra Janković. Njime se zapravo precizira rok u kojem poslodavac može da prihvati predlog za posredovanje u situacijama koje definiše član 14. ovog predloga zakona. Vlada je, odnosno predlagač, ovaj amandman odbila, a Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja ga je prihvatio. Ovi članovi Predloga zakona su posebno važni u kontekstu pojave koja se naziva vertikalno zlostavljanje na radu. Ono se zapravo javlja u otprilike 55% slučajeva, prema nekim istraživanjima. To podrazumeva zlostavljanje koje se kreće od nivoa poslodavca ka zaposlenima i vice versa. S druge strane, horizontalno zlostavljanje je zastupljeno u otprilike 45% slučajeva, prema nekim istraživanjima, i odvija se između radnika na jednakom položaju na hijerarhijskoj lestvici. Jedna od ključnih stvari je edukacija, naravno, pored zakonske regulative, kako bi se uspešno suočavalo sa ovom problematikom, s obzirom na njenu kompleksnost. Drugim rečima, što se o ovome više zna i što se više govori, to je lakše prevenirati i lakše je prepoznati zlostavljanje na radu. Ova problematika ima i svoju medicinsku, i sociološku, i pravnu i psihijatrijsko-forenzičku komponentu. Mislim da to govori o tome koliko je ona kompleksna i koliko je neophodno raditi na edukaciji kako bi se do kraja shvatilo šta je neophodno činiti u tim slučajevima. Neke analize govore o tome da zapravo najviše mobinga procentualno ima u državnoj upravi i u sektoru odbrane, potom u školstvu, zdravstvu itd. Države, kao što je Švedska, koje imaju bogatu tradiciju zaštite ljudskih prava su otišle najdalje i zlostavljanje na radu tretiraju zapravo kao jednu vrstu krivičnog dela. Dakle, ozbiljna i organizovana edukacija, kao što sam rekao, jeste alat da se društva efikasno suprotstave ovom zlu. To mora biti dostupno i za poslodavce i za zaposlene, kako bi ceo lanac bio pokriven. U današnje vreme rad za platu ne sme biti pretvoren u jednu vrstu modernog ropstva sa ponižavajućim položajem zaposlenih. Bojim se da će se zaposleni koji potraže zaštitu svojih prava na sudu suočiti sa mnogim problemima, a mislim da to najbolje ilustruju i primedbe koje dolaze iz Evrope u odnosu na nedavnu reformu sudstva. Zlostavljanja na radu, naravno, ima svugde u svetu; možda ga kod nas kvantitativno ima nešto manje, s obzirom na to da se kod nas mnogo brže ostaje bez posla i mnogo kraće se zapravo ostaje na radnom mestu. Od početka godine do danas 45.000 ljudi je izgubilo posao, a podatak Nacionalne službe za zapošljavanje govori da je od jula 2008. do 2009. godine posao izgubilo 155.000 ljudi. Zahvaljujem se.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim o tome da deo naše današnje sednice sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine prate polaznici Diplomatske akademije „Koča Popović“ u Ministarstvu spoljnih poslova, i to: Mirjana Milosavljević, Aleksandar Subotić, Slaviša Orlović, Dragana Blagojević, Dušan Vujović, Bojan Grba, Nemanja Grbić, Stefan Draškić, Veljko Jelenković, Zorka Keković, Mirko Kuzmanović, Predrag Mandić, Danijela Makijaš, Srđan Nastasijević, Ivana Nikolić, Filip Pavlović, Miloš Perišić, Veljko Piljak, Branko Simić, Miloš Stipić, Maja Ćosić, Miloš Šoškić, Bojana Didić, Nataša Božović, Olivera Starčević, Olivera Šopalović, Martin Simović, Snežana Višnjić, Goran Bujišić, Marija Nedeljković, Vuk Dapčević, Kristina Radović, Ivana Božović, Natalija Jovanović, Jugoslava Stojanović, Miljan Milkić, Jelena Stojisavljević, Maja Raković, Milena Malešević, Andreja Stajić, Bogdan Novaković, Gordana Gavrilović, Tamara Buconja, Predrag Đokić, Marija Jovičić, Aleksandra Popović, Ivana Pajtić, Aleksandar Milovanović i Ana Pašaljić. Pozdravimo aplauzom naše goste. Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Šarović ima reč. Izvolite.
Nemojte žuriti, nema još puno do kraja. Narodni poslanik Bojan Mladenović je podneo u ime SRS amandman na član 16. Ovde se radi o uređenju teksta. Već sam vam objašnjavao da zakoni ne treba da budu preobimni, vi ste se hvalili time što ovaj zakon ima samo 38 članova. Ono što je suštinski bitno je da nikada ne treba iste odredbe ponavljati u više članova zakona. Upravo to je obrazloženje. Dakle, mi tražimo da se prvi stav u članu 16. briše, koji kaže da za posrednika može biti određeno, odnosno izabrano lice koje uživa poverenje strana u sporu. U prethodnom članu, u trećem stavu, dakle, u članu 15. stav 3. već se kaže da zaposleni koji je izložen zlostavljanju i zaposleni koji se tereti za zlostavljanje sporazumno određuju ili biraju lica za vođenje postupka posredovanja. Dakle, ukoliko se sporazumno određuje posrednik, onda je jasno da je potpuno nepotreban sledeći stav koji kaže da će za posrednika biti određeno lice koje uživa poverenje strana u sporu, jer se pretpostavlja da ako sporazumno određuju svakako neće odrediti nekoga u koga poverenja nemaju. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 16. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković i Aleksandar Pejčić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospodin Milan Dimitrijević želi reč. Amandman je postao sastavni deo Predloga zakona, tako da možete od vremena poslaničke grupe. Želite? Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, meni ostaje da se zahvalim gospodinu ministru na prihvatanju ovog amandmana. Predvideli smo ovim amandmanom da se iz opravdanih razloga rok za okončanje postupka zlostavljanja može produžiti maksimalno do trideset dana. Vi to niste ovim zakonom predvideli. Uočili smo tu manjkavost zakona i zato ste ovaj amandman prihvatili. To je dobro, gospodine ministre, što ste prihvatili da uvedete novi stav u član 19. ovog zakona. Nije dobro, gospodine ministre, što ste, čini mi se vrlo lako, prešli preko nekih amandmana na čl. 6. i 7. U jučerašnjoj popodnevnoj diskusiji poslanici Demokratske stranke Srbije su vam vrlo precizno objasnili zbog čega je važno da se ti amandmani prihvate. Mislim da postoji prostor, vreme da još jedanput pažljivo razmotrite naše amandmane. Dakle, u članu 6. smo predvideli da i poslodavac može biti žrtva mobinga, smatrajući pri tom da mora postojati i tu ravnopravnost, jer je ravnopravnost ustavna kategorija. S druge strane, u Srbiji je prisutan, sve više i više, politički mobing. O tome danas govore pojedini mediji. Danas postoji saopštenje Sindikata novinara Srbije, koji smatra da je zakon o mobingu važan (i Demokratska stranka Srbije smatra da je to vrlo važan zakon), ali Sindikat novinara Srbije se plaši da pojedine odredbe ovog zakona nisu dovoljno jasne i precizne i da u medijima postoji očigledan mobing, što je tačno. Ponovo vas pozivam, gospodine ministre, kažem, postoji vreme i mogućnost da pažljivo razmotrite naše amandmane na članove 6. i 7, koji su ključni u ovom zakonu, i da neke od tih amandmana prihvatite. Samo tako će ovaj zakon biti potpun, biće bolji i primenljiviji. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Dimitrijeviću. Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović, koji želi reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman koji sam podneo u ime SRS najbolje govori koliko je stvarno Ministarstvu i ministru stalo da naprave zaštitu između poslodavca i zaposlenog lica. U članu 21. predvideo sam mogućnost da pored regulisanja odnosa posredovanjem između poslodavca i zaposlenog lica ne bude repriza zlostavljanja na isti način i napravio širi okvir da ni slične stvari zlostavljanja ne mogu doći u budući predmet rasprave poslodavca i zaposlenog ili predmet razmatranja od strane lica koje je zaduženo da taj međusobni spor reši. Naime, tražio sam da se posle reči „isključenje mogućnosti takvog“ dodaju reči „ili sličnog“. Pored toga što isključuje mogućnost za zlostavljanje u konkretnom slučaju, dodao sam reči „ili sličnog“, jer zlostavljanje može da bude po sličnoj osnovi. Ono može da otvara druge procese međusobnih odnosa između poslodavca i zaposlenog, a ovom rečenicom se ti procesi storniraju ili prekidaju. Ako znamo da je poslodavac na neki način zlostavljao zaposlenog ili zaposleni zaposlenog i da je taj spor posredovanjem rešen, a može da se desi ponovo zbog neke slične situacije, mislim da bi bilo gubljenje vremena ponovo otvarati taj spor. Ono što je dokaz da ministar, Ministarstvo i predlagač ovog zakona ne žele konkretnu, preciznu definiciju odnosa poslodavac - zaposleni jeste i odgovor na moj amandman koji je dala Vlada kao obrazloženje za neprihvatanje istog. Kaže se ovako, moram zarad javnosti, pa i ove publike koja je u sali: „Amandmanom narodnog poslanika predlaže se da se sporazum odnosi i na zabranu sličnog ponašanja koje predstavlja zlostavljanje...“. Širi okvir zlostavljanja je cilj ovog amandmana. Dakle, širi okvir posrednika koji će imati obavezu da sve što je slično onome što je već uradio ne bude u reprizi. Ovako: „Naime, zakonom je zabranjen svaki vid zlostavljanja na radu i u vezi sa radom, a ako dođe do takvog ponašanja u postupku posredovanja strane u sporu mogu da se sporazumeju o načinu rešavanja konkretnog slučaja zlostavljanja, a ne mogućih budućih sličnih ponašanja koje predstavljaju zlostavljanje.“ Zar nije logično da nijedno zlostavljanje ne bude na radu? Da li je slično ili nije, da li je konkretno ili nije, imamo zadatak da ovim zakonom sprečimo zlostavljanje, a ne da li je užeg ili šireg odnosa, šta je definicija zlostavljanja. Što je još gore, pozvali ste se na član 5. ovog zakona, kažete: „Ovakav predlog je suvišan, neprecizan, ograničavajući, jer se strane obavezuju da ubuduće neće činiti određene vidove zlostavljanja, što je u suprotnosti sa opštom zabranom svakog vida zlostavljanja propisanom u članu 5. Predloga zakona.“ Zarad javnosti, pročitaću član 5. koji kaže: „Zabranjen je bilo koji vid zlostavljanja na radu i u vezi sa radom (u daljem tekstu: zlostavljanje).“ Gde je ovde precizna i konkretna definicija šta je to zabranjeno i šta je to u konkretnom primeru zlostavljanje? Nema. Zato smo i stavili amandman – i slično, zato što niste precizirali Predlogom zakona, pa smo hteli Predlog zakona da poboljšamo amandmanom. Odgovarate nam da je to neprecizno i da je nepotrebno zato što zlostavljanje može da bude samo u konkretnom slučaju. Ne može, gospodine ministre, da bude zlostavljanje ni u konkretnom slučaju. Može u jednom primeru, ili dva, ali imamo reprizu s vremena na vreme i onda imamo posrednika koji će se baviti samo istim stvarima. Ako ste bili u stanju da ne prihvatite ovaj amandman, ne mogu ništa drugo nego da donesem zaključak da vama nije stalo do zaštite zaposlenog od poslodavca ili zaposlenog od zaposlenog, zato što slične stvari mogu da budu legalizovane u zlostavljanju, a konkretne ne mogu. Mislim da je još uvek vreme da prihvatite ovaj amandman i da shvatite da je zlostavljanje zlostavljanje, da li u konkretnom slučaju ili sličnim primerima, zlostavljanje je zlostavljanje. Ovo obrazloženje koje ste dali stvarno nema nikakve veze sa predloženim amandmanom. Hvala.
Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić, koja želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe SRS podnela sam amandman kojim sam tražila da se u članu 21. u stavu 4. reči „i njegovom poslovnom politikom“ brišu. Srpska radikalna stranka smatra da su ove reči suvišne, jer je svaka poslovna politika bilo kog poslodavca u skladu sa zakonom. Mora da bude. U obrazloženju o neprihvatanju ovog amandmana se kaže: „Amandman se ne prihvata iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona adekvatnije. U navedenom članu Predloga zakona propisano je da poslodavac može prihvatiti preporuke iz sporazuma strana u sporu ako su u skladu sa zakonom i njegovom poslovnom politikom. Nesporno je da poslovna politika poslodavca mora da bude u skladu sa zakonom. Međutim, ovde je reč o tome da se poslodavcu nudi da preduzme mere koje se odnose na način organizacije posla, koji u svakom slučaju treba da bude u skladu sa poslovnom politikom poslodavca, a ne da se poslodavcu nameću kadrovska i druga personalna rešenja koja su u skladu sa zakonom ali ne obezbeđuju npr. efikasnu organizaciju rada, koja je deo poslovne politike poslodavca.“ U obrazloženju se, kao što ste čuli, kaže da se poslodavcu ne smeju nametati kadrovska i druga personalna rešenja koja ne obezbeđuju npr. efikasnu organizaciju rada. Svedoci smo svi tzv. političkog mobinga kojim se i te kako nameću personalna rešenja koja nikako ne obezbeđuju efikasnu organizaciju rada. O kojoj poslovnoj politici se govori ako je država omogućila poslodavcima da sa Nacionalne službe za zapošljavanje povuku radnike, za njih naravno određena sredstva, drže ih na radu onoliko koliko moraju, a onda ih otpuste bez ikakvih obaveza i onda ponovo u krug? U predizbornim kampanjama mnogo se govorilo o javnim radovima kao nekom vidu zapošljavanja koji će pomoći u situaciji kakvu imamo, u kojoj je veliki broj nezaposlenih radnika. Pitam, koliki je to doprinos, ako je, recimo, Bela Palanka, kao najnerazvijenija opština, sa najmanjom prosečnom platom, sa 3000 nezaposlenih, dobila samo jedan projekat javnih radova za čišćenje kanala, na kome će raditi samo 23 radnika? Šta je sa ostalih 2977 i nije li zlostavljanje i sama činjenica da će oni u nedogled čekati da opština dobije projekat javnih radova, na primer, za njihovu struku? Hvala.
Na član 22. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić. Izvolite.
Na član 22. ispred poslaničke grupe podnela sam amandman kojim sam tražila da se u stavu 1. reč „šest“ zameni rečju „dvanaest“. U obrazloženju za neprihvatanje amandmana kaže se da se on ne prihvata iz razloga što je predloženi rok u amandmanu dug. „Zlostavljanje na radu predstavlja nepoštovanje radne discipline, koja, kao povreda radnih obaveza, prema Zakonu o radu zastareva u roku od šest meseci od dana učinjene povrede.“ Juče smo govorili o strahu koji je prisutan kod ljudi koji trpe zlostavljanje, pa je Srpska radikalna stranka smatrala da je baš zbog tog straha bilo normalno da vreme u kome je moguće podneti zahtev za zaštitu od zlostavljanja treba produžiti od šest na dvanaest meseci. Hvala.
Na član 23. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Na član 23. podnela sam amandman kojim sam tražila da se u stavu 2. tačka 3) reč „trajnog“ zameni rečima „privremenog (do 90 dana)“. Predloženim zakonskim rešenjem predviđeno je da poslodavac može zaposlenog premestiti u drugo mesto gde takođe ima zaposlene. U obrazloženju kojim Vlada nije prihvatila amandman kaže se da se „amandman ne prihvata iz razloga što je rešenje u Predlogu zakona adekvatnije jer predstavlja sankciju kojom se istovremeno i trajno onemogućava dalje vršenje zlostavljanja, pa ga ne treba vremenski ograničavati, kako je to predloženo u amandmanu. Pored toga, premeštaj u drugu radnu okolinu ne podrazumeva uvek premeštaj u drugo mesto rada, a ako se i vrši takav premeštaj on mora biti u skladu sa odgovarajućim odredbama Zakona o radu (što podrazumeva ograničenje daljine, obezbeđivanje naknade za prevoz).“ Da ste prihvatili predloženi amandman, ovakva mogućnost apsolutno bi bila izbegnuta, premeštaj u drugo mesto bi bio izbegnut. Hvala.
Na član 23. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Gospođa Jelena Budimirović želi reč.
Poštovano predsedništvo, poštovani građani Srbije, kolege i ja smo u ime poslaničke grupe amandmanom predložili brisanje stava 3. u članu 23. Stav 3. glasi ovako: „Ako zaposleni, kome je zbog vršenja zlostavljanja izrečena mera iz stava 2. ovog člana, u roku od šest meseci ponovo izvrši zlostavljanje, poslodavac može da mu otkaže ugovor o radu, odnosno izrekne meru prestanka radnog odnosa, u skladu sa zakonom.“ Stav 3. je po mišljenju SNS problematičan jer u njemu odzvanja neobavezujuća jezička formulacija – poslodavac može, što ne znači da i mora. Osim toga, stavom 3. se bitno ograničava mogućnost kažnjavanja počinioca dela zlostave na radu time što se propisuje da se prestanak radnog odnosa može izreći samo ako je delo ponovljeno u roku od šest meseci i ako je izrečena neka mera iz stava 2. Međutim, Zakon o radu omogućava da se za težu povredu radne obaveze može izreći prestanak radnog odnosa bez uslovljavanja prethodnim kažnjavanjem. Brisanjem ovog stava se poslodavcu omogućava da počiniocu zlostave na radu u težim slučajevima može odmah prekinuti radni odnos, čime se obezbeđuje efikasnija zaštita zaposlenih, pa i samog poslodavca kada delo zlostave čine zaposleni. Ako bi se zadržao predloženi stav, to bi značilo da počinioci mogu biti sigurni da neće dobiti otkaz ako zlostavu vrše prvi put i zatim posle šest meseci i jednog dana nakon prethodne za koju su kažnjeni. Zlostavljanje na radu samo po sebi je nedopustivo. Zbog toga danas i raspravljamo o zakonu koji će sankcionisati zlostavu na radu i zato ne bi trebalo da pravimo razliku između onog ko zlostavu na radu učini prvi put, drugi ili više puta. Ne bi trebalo da stavljamo u povlašćen položaj onog ko zlostavu na radu učini prvi put. Imajući u vidu ozbiljnost ove pojave, naročito u Srbiji, zbog velike nezaposlenosti i teškog socijalnog položaja nezaposlenih, nije moguće razumeti zbog čega predlagač zakona pokušava da ograniči mogućnost preduzimanja kaznenih mera protiv izvršilaca, a u isto vreme se poziva na Rezoluciju Evropskog parlamenta 2001-2339 u kojoj se upravo insistira da države obezbede delotvorne mere radi zaštite zaposlenih. U cilju preciznijeg definisanja i efikasnije primene zakona, predlažem da usvojite ovaj amandman. Hvala.
Zahvaljujem gospođici Budimirović. Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, verujem da je previd to što niste prihvatili ovaj amandman, jer ste napravili propust u samom zakonu i predvideli da mogu trpeti sankcije... Evo, član 23. govori o odgovornosti zaposlenog koji vrši zlostavljanje; vi ste, pretpostavljam, prevideli mogućnost da onaj ko zloupotrebi pravo na zaštitu od zlostavljanja, na primer lažno prijavljuje, da i taj može odgovarati. Mi ovim amandmanom pre svega proširujemo odgovornost. Stav 3. kaže: „Ako zaposleni, kome je zbog vršenja zlostavljanja izrečena mera iz stava 2.“, a mi dodajemo tu: „ili zbog zloupotrebe prava na zaštitu od zlostavljanja“. Dakle, i oni koji zloupotrebe pravo moraju odgovarati poput onih koji vrše zlostavljanje. Dalje onda vršimo razradu i tražimo, imajući u vidu da ste prevideli tri sankcije: opomenu, meru udaljenja sa rada od četiri do 30 dana bez naknade zarade i meru trajnog premeštaja u drugu radnu okolinu...Vi imate opomenu kao najblažu meru, pretpostavljam za najblaže slučajeve zlostavljanja, i imate ove dve teže sankcije, udaljenje do 30 radnih dana bez nadoknade i trajni premeštaj u drugu radnu sredinu. Mi u SRS smo smatrali da bi bilo normalno da se, kao prvo, taj period od šest meseci u kome je moguće ponoviti zlostavljanje ili zloupotrebu zlostavljanja produži na 12 meseci. Zašto? Kada pogledate definiciju zlostavljanja kako je vi dajete, vi kažete da je to svako aktivno ili pasivno ponašanje koje se ponavlja; zlostavljanje nije jednokratni akt ili čin, već to traje nedeljama i mesecima. Teško će biti ikada primeniti, ukoliko ne prihvatite naš amandman, ovaj član u praksi. Zašto? Ako imate zlostavljanje koje traje dva-tri meseca, onda imate postupak posredovanja, pa imate izricanje neke sankcije. Da li mislite da će biti dovoljno vremena da se u okviru tih šest meseci još jedanput ponovi taj ciklus zlostavljanja, koje mora trajati određeni vremenski period, da mora ponovo proći eventualno postupak posredovanja, biti izrečena sankcija i tek izricanjem druge sankcije za zlostavljanje na radu, odnosno zloupotrebe u zlostavljanju, vi stičete osnov za primenu ovog člana? U periodu od šest meseci to je nemoguće, jednostavno je prekratak period. Obrazloženje koje ste dali je besmisleno, rekao bih, poput svih ostalih. Vi kažete: „Opomena kao mera neće biti dovoljno efikasna ako zaposleni kome je izrečena ova mera zna da ne može da mu se otkaže ugovor o radu ako nastavi da čini zlostavljanje.“ To jednostavno nije tačno jer se otkaz ugovora o radu ili prestanak radnog odnosa može izreći i na osnovu Zakona o radu. Dakle, taj ko vrši zlostavljanje, to može i kao povreda radne discipline da se kvalifikuje i na osnovu tog zakona takođe može biti izrečena mera prestanka radnog odnosa. Ovim amandmanom se ni na koji način ne dira u Zakon o radu, ni druga prava koja radnici imaju u skladu sa tim zakonom. Uspostavlja se odgovornost i za one koji vrše zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja. Nadam se da ste shvatili o čemu govorimo. Uvek se u pravu sankcionišu i oni koji vrše neko krivično delo, neki čin koji je sankcionisan od strane društva kao negativan, ali se isto tako moraju sankcionisati i oni koji to pravo zloupotrebljavaju, odnosno oni koji lažno prijavljuju. Ukoliko ne prihvatite ovaj amandman, a imajući u vidu ogromnu odgovornost poslodavca, vi praktično stimulišete ljude da na poslodavca vrše pritisak tako što će reći – ako ne budeš uradio to i to što mi se sviđa, iz dana u dan ću te prijavljivati i ne možeš mi ništa. Dakle, mora se propisati sankcija za zloupotrebu prava na zaštitu od zlostavljanja.
Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 24. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podnela Lidija Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 27. Da li neko želi reč? Izvolite, gospodine ministre.
U ime predlagača prihvatam amandman Odbora.
Zahvaljujem. Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Da li neko želi reč? Gospodin Šarović.
Izvinjavam se, ali zaista čitate veoma brzo i nisam stigao da se javim na vreme. Dakle, ono što je suština, Vladan Jeremić podneo je amandman kojim bi bila donekle promenjena formulacija stava 3. člana 27. Ovde vi kažete: „Zaposleni koji zloupotrebi pravo“, a mi smo izvršili, da kažem, pravno-tehničku redakciju teksta i tražili da tu stoji: „Zaposleni, za koga se u skladu sa ovim zakonom utvrdi da je zloupotrebio“. Amandman koji je podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja zapravo je donekle modifikovani tekst ovog amandmana. Koliko vidim, čak je identičan tekst i zaista ne znam zašto onda niste prihvatili naš amandman, nego ste išli na podnošenje posebnog.
Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić, koja želi reč. Izvolite.
Ovim amandmanom na član 29. tražili smo da se u stavu 1. reči „iz člana 14. stav 2. ovog zakona“ zamene rečima „od 12 meseci od dana kada je zlostavljanje učinjeno“. Ovaj amandman je logičan sled amandmana na član 22. Smatrali smo da će amandman na član 22. biti prihvaćen i onda smo izvršili tehničku redakciju teksta i predložili ovakvu izmenu u članu 29. Hvala.
Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić, koji želi reč. Izvolite.
Ovde se radi o amandmanu o sudskoj zaštiti lica koja su izložena zlostavljanju na radu. Otvorio bih neka pitanja vezana upravo za sudsku zaštitu, jer, gospodine ministre, svrha svega ovoga jeste da lica koja su izložena zlostavljanju na radu dobiju adekvatnu sudsku zaštitu i da ostvare svoja prava u toj sudskoj zaštiti. Mislim da je ovo samo jedna deklarativna norma i da, u stvari, ta norma apsolutno neće imati u praksi neko veće uporište. Postavlja se pitanje kako će to sve izgledati u praksi, kako će sud uspeti da zabrani da se nastavi ponašanje koje predstavlja zlostavljanje? Dakle, sud bi to trebalo da uradi jednom odlukom koja bi imala obavezujući karakter za neko buduće vreme, za neki budući period. Kako bi po vama izgledala sama izreka te odluke? Dakle, ona bi trebalo, na primer, da glasi da se utvrđuje da postoji zlostavljanje na radu, pa da se utvrdi kako je to zlostavljanje bilo, odnosno koji su elementi bili i da se donese odluka da se toj i toj firmi zabranjuje da ubuduće vrši povredu dostojanstva, na primer, zaposlenih, time što će, pa se onda ponovi ono što je bilo. Ko će da poštuje jednu ovakvu odluku? Nije rešenje samo doneti propis. Osnovna stvar jeste da se taj propis u praksi poštuje. Dakle, cilj je obezbediti striktno poštovanje odredaba ovog zakona i adekvatnu zaštitu lica, dakle, subjekata koji su predmet ovog zakona. Osvrnuo bih se malo na drugi deo koji se odnosi na naknadu materijalne i nematerijalne štete lica koja se u sudskom postupku obraćaju i koja traže zaštitu. Koliko u praksi, gospodine ministre, ima slučajeva sudske zaštite lica koja traže zaštitu u sudskom postupku? Ukoliko bi sudovi u svakom slučaju dosuđivali adekvatnu materijalnu i nematerijalnu štetu koju su radnici pretrpeli na poslu, mislim da bi ova država u tom slučaju za godinu dana bila u velikim problemima. Pojedina gospoda iz Vlade trebalo bi zaista da ateriraju, da se spuste na zemlju i da vide kako naši radnici žive, kako žive građani Srbije i kako se pojedini poslodavci ponašaju u odnosu na zaposlene radnike. Kažem da bi neki iz Vlade trebalo da znaju da radnici nikada nisu iz obesti bili po tri, četiri meseca u parku ispred Predsedništva, na minus 15 stepeni, da oni iz hira ne provode dane i mesece na prugama i putevima širom Srbije (mislim da ste se vi, gospodine ministre, u sve to uverili), da štrajkovima glađu ne rizikuju svoj život zbog toga što im u životu teče med i mleko. Zaista bi pojedina gospoda iz Vlade trebalo malo da se prizemlje i da konačno vide kako građani Srbije žive. Malo bih se osvrnuo na naknadu materijalne i nematerijalne štete. Kako će ovi radnici ostvariti tu svoju materijalnu i nematerijalnu štetu u sudskom postupku? Da li vi znate, gospodine ministre, kako su perfidni načini na koje poslodavci vrše to posredno ili neposredno uticanje na radnike, pogotovo da napuste posao? Radi se uglavnom o privatizovanim firmama, o firmama koje su ili pred stečajem... Dakle, mnogo je slučajeva tih mafijaških privatizacija, toga ste svesni svi, verovatni i vi iz Vlade. Daću vam samo jedan kratak primer jedne privatizovane firme, pa se zapitajmo svi zajedno kako će ti radnici ostvariti svoje zahteve u jednom sudskom postupku. Poslodavac u jednoj privatizovanoj firmi, radi se o firmi „Žitopromet“ iz Čačka, doveo je jednog, izvinjavam se, ali moram da kažem, nemam običaj to da kažem, jednog hohštaplera koji je već procesuiran ranije zbog krivičnog dela prevare. Osnovni zadatak tog čoveka bio je da ubedi radnike da se odreknu bar polovine svoje zarade iz nekog ranijeg perioda koju im poslodavac duguje. Da li znate šta se dešava? Dakle, da zaključe ugovor kojim će dobrovoljno oprostiti poslodavcu svoje višemesečne zarade, teško stečene. Onda dolazi do susreta tog čoveka sa radnicima u četiri oka. Jedan po jedan dolaze kod njega. On ih ubeđuje da je to i u njihovom interesu, u interesu nastavka rada firme, a zatim odlazi. Posle sedam dana ponovo dolazi, opet ista priča. Znate šta se dešava, gospodine ministre? Preko 90% radnika pod takvim uticajem zaključuje ugovore kojima se odriču svojih višemesečnih zarada u odnosu na poslodavca. On im obećava da će ostati na poslu, da je to jedini način da oni ostanu na poslu. Znate koji je epilog svega toga? Sada je preko 50% tih radnika ostalo bez posla. Dobili su otkaze. Eto, to je ta strana medalje sudske zaštite tih radnika. Kako će ti radnici ostvariti sudsku zaštitu? To je samo jedan primer, a verujte mi, stotine i stotine ovakvih primera je u Srbiji, sličnih ili istih, gde radnici zaista u sudskom postupku ne mogu i neće moći da ostvare tu svoju zaštitu, odnosno konkretno ovaj drugi deo člana, koji kaže – ostvarenje materijalne i nematerijalne štete. Nažalost, to je ta tamna strana ove medalje. Mislim da je ovo samo deklarativna norma i upravo je ovo bio smisao ovog amandmana. Zahvaljujem.
Gospodin Mirko Čikiriz ima reč.
Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Brisanje ovog člana znači negiranje celog zakona, koji prvi put ulazi u naš pravni sistem, i znači negiranje prava zaposlenog na sudsku zaštitu od zlostavljanja. Čini mi se da su svi prethodni amandmani poslaničke grupe iz koje dolazi ovaj amandman bili razumljivi i konstruktivni i da su težili ka produženju rokova za zaštitu od zlostavljanja, ka proširenju kruga mogućnosti i načina na koje se može vršiti zlostavljanje, ali ovaj amandman u potpunosti negira pravo na sudsku zaštitu. Očigledno je da predlagač amandmana nije razumeo da sud u sudskom postupku prvo treba da utvrdi da je došlo do zlostavljanja, a zatim da izrekne meru dalje zabrane vršenja zlostavljanja. Takođe, postavilo se nekoliko puta iz iste poslaničke grupepitanje na koji način će sud utvrditi i izreći meru naknade materijalne i nematerijalne štete. Pa, na razne načine, pre svega veštačenjem. Recimo, naknadu nematerijalne štete sud će utvrditi na taj način što će saslušati tužioca, što će saslušati poslodavca, što će saslušati radnike kao svedoke, što će pribaviti pisanu dokumentaciju koja se tiče recimo premeštaja na radno mesto žene koja ima dvoje dece, kojoj je poslodavac izrekao meru premeštanja na drugo radno mesto, sa dvokratnim radnim vremenom, udaljeno 50 kilometara od sedišta poslodavca itd. Naravno, pribavljanjem autoanamneze, heteroanamneze sudski veštak bi utvrdio da je došlo verovatno i do nekih, a biće sigurno takvih slučajeva, i to smo svi istakli u svojim diskusijama, zdravstvenih problema ili psihičkih poremećaja, koji nisu uzrokovani nekim drugim životnim događajem. Zbog toga kažem da je celokupan vaš napor, a bio je čini mi se konstruktivan, da se ovaj zakon poboljša negiran ovim amandmanom, koji apsolutno treba odbiti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 30. Gospodin ministar želi. Izvolite.
Prihvatamo ovaj amandman, ali moram da kažem da se zapravo radi o preciziranju amandmana nekih narodnih poslanika koji su sadržani u ovom amandmanu Odbora.
Zahvaljujem. Na član 30. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Gospođo Plavšić, izvolite.
Samo ću pojasniti da se radi o preciziranju mog amandmana i u tom smislu prihvatam što je prihvaćen moj amandman sa ispravkom.
Zahvaljujem. Na član 31. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 31. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković i Nikola Lazić. Gospođa Donka Banović želi reč.
Zahvaljujem. Podneli smo amandman na član 31. Naslov iznad člana 31. je – Teret dokazivanja u sudskom postupku. Smatramo da su reči „učinio verovatnim“ i suviše neprecizne i široke. Pročitaću ih: „Ako je u toku postupka tužilac učinio verovatnim da je izvršeno zlostavljanje iz člana 6. ovog zakona, teret dokazivanja da nije bilo ponašanja koje predstavlja zlostavljanje je na poslodavcu“. Smatramo da je ovo „učinio verovatnim“ i suviše široko. Da li je dovoljno da postoji jedan svedok ili je potreban još neki dokaz itd? Donekle mogu da prihvatim i vaše objašnjenje zašto ste nam odbili amandman, ali mislim da treba da istaknem zbog čega mi to predlažemo. U poslednjih nekoliko amandmana i članova... Inače, čitav zakon vrvi od nekih širokih pojmova i nepreciznosti, poslednjih nekoliko amandmana se tiču toga. Kada je govorio o svom amandmanu moj kolega Milan Dimitrijević je spomenuo i to da je u porastu zlostavljanje na radu, i to u svim granama privrede i van privrede. Ono što naročito treba sve nas da zabrine, i kao narodne poslanike i kao društvo uopšte, to je da se Sindikat novinara Srbije nedavno oglasio i istakao da postoji veoma značajan porast zlostavljanja novinara u Srbiji, i to u svim medijima, kako štampanim, tako i elektronskim. Oni su izrazili bojazan da predložene odredbe neće biti dovoljno efikasne u zaštiti zaposlenih od poslodavaca mobera. Inače su se oglasili povodom ove naše rasprave o ovom zakonu i smatraju da bi ovaj zakonmogao da bude i te kako značajan da se spreče određene pojave, ali takođe izražavaju skepsu zbog toga što je zakon vrvi od nepreciznosti. Oni takođe ukazuju da je upravo u medijima, umesto dijaloga, sve prisutniji problem suočavanja sa autokratskim menadžmentom, odnosno upravama u medijima, što za posledicu ima gušenje radnih i profesionalnih sloboda novinara. Mislim da svako društvo mora i te kako da se zabrine kada Sindikat novinara govori o tome da se guše slobode novinara i slobode medija. Svi smo svedoci da ne možete da čujete jednu kritiku na račun ove vlasti i da su svi mediji, što bi narod rekao, poklopljeni. Hvala.
Na član 32. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Gospođica Jelena Budimirović, a zatim gospođa Plavšić.
Zahvaljujem. Ovo je još jedan u nizu amandmana koji je Poslanička grupa Napred Srbijo podnela u cilju poboljšanja ovog zakonskog predloga. Amandmanom smo predložili izmenu u članu 32. stav 2. koji se odnosi na hitnost postupka. Stav 2. kaže da će sud tužbu sa prilozima dostaviti tuženom na odgovor u roku od 15 dana od prijema tužbe. Smatramo da se rok za dostavu mora skratiti, jer se radi o hitnom postupku. Predloženi rok od 15 dana je nepotrebno i nedopušteno dug sa stanovišta neophodnosti preduzimanja hitnih mera za zaštitu od zlostavljanja. Verovatno je predlagač imao u vidu trenutno stanje u našem pravosuđu, pa je iz tog razloga ostavio malo duži rok. Stanje organizovanosti rada našeg tek reformisanog pravosuđa jeste toliko loše da je i rok od 15 dana nedostižan, ali se nadamo da će se to stanje za koju godinu bar malo popraviti. Stoga ipak predlažemo kraći rok. Još jednom, pozivamo vas da u danu za glasanje prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Narodni poslanik gospođa Snežana Stojanović Plavšić ima reč.
Izvinjavam se, stigla sam kasno da reagujem. Moj komentar se odnosi na prethodni amandman. Naime, ovu odredbu člana 31. ovog zakona smatram izuzetno važnom i u tom smislu verujem da apsolutno ništa ne treba menjati, zato što teret dokazivanja mora da bude na onom ko je počinio zlostavljanje jer je to potpuno uobičajeni pravni institut modernog zakonodavstva. Kada se radi o antidiskriminacionim zakonima, može se reći da se ovaj zakon može tako tretirati. Zašto je to potrebno? To je potrebno zbog dodatne zaštite zlostavljenog. Po definiciji, zlostavljač ima mehanizme moći u svojim rukama. Zbog toga je neprihvatljivo naterati nekoga ko je zlostavljen, iscrpljen zlostavljanjem, da dodatno nešto dokazuje. To je, na kraju krajeva, potpuno prihvaćen mehanizam u svetu. Želim da istaknem i to da sam još pre pet godina, kada smo donosili Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, imala amandman koji se odnosio na ovo. Tada apsolutno nije postojalo razumevanje u Srbiji da se tako nešto uradi. Prosto, mnoge kolege i tadašnji ministar su bili zbunjeni ovakvim amandmanom koji, moram da kažem, nisam sama smislila, nego su mi ljudi koji se ozbiljno bave pravom to sugerisali. Međutim, nakon par godina klima se u Srbiji promenila,i želim da izrazim zadovoljstvo zbog toga, pa smo već prilikom donošenja opšteg zakona protiv diskriminacije imali ovakvu odredbu. Znači, naše zakonodavstvo je već poznaje. Onda smo morali da ispravljamo i ono što nismo uradili na vreme, pa smo dodatno u opštem zakonu protiv diskriminacije morali da kažemo da se ta odredba odnosi i na Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Da ne bismo pravili grešku, mislim da nisu na mestu amandmani koji predlažu brisanje ove odredbe, odnosno tereta dokazivanja. „Učiniti verovatnim“ je potpuno uobičajen termin u odredbi koja se tiče tereta dokazivanja. Potpuno se zalažem za to da ona ostane i ovo ističem kao jednu od velikih vrednosti ovog zakona. Hvala.
Gospodin Čikiriz.
Što se tiče amandmana na član 32, zaista bi najbolje bilo u praksi ako bismo mogli tu hitnost postupka da tumačimo na taj način da se u roku od nekoliko dana utvrdi da je bilo zlostavljanja, da sud donese presudu, da se utvrdi materijalna i nematerijalna šteta, njena visina itd. Zaista, ovaj rok od tri dana nije realan, s obzirom na to da je samo administrativni deo zavođenja tužbe, prolaska kroz pisarnicu, u službu dostave itd., s obzirom na organizaciju sudova, apsolutno nerealan. Rok dostavljanja tužbe na odgovor tuženom u parničnom postupku je dovoljno skraćen, sa 30 dana na 15 dana. Pored drugih stvari, ovaj zakon predviđa i donošenje privremenih mera u roku od osam dana od dana predaje zahteva za donošenje privremenih mera. Mislimo da je ovim i drugim odredbama zakona u dovoljnoj meri zaštićena hitnost i neophodnost što bržeg donošenja sudske odluke i dostavljanja tužbe na odgovor tuženom. Hvala vam.
Pravo na repliku iskoristiće gospođa Milica Vojić Marković.
Ne bih repliku, htela bih kao ovlašćeni predstavnik.
Izvolite.
Samo mi recite koliko još minuta imam kao ovlašćeni predstavnik?
Četiri i po minuta, a od poslaničke grupe još dvanaest minuta.
Uzeću nekoliko minuta od vremena poslaničke grupe. Polako se približava kraju rad na amandmanima na zakon o zlostavljanju na radu. Mislim da treba da kažemo nekoliko reči, jer, praktično, ono što je bilo najvažnije u ovom zakonu smo ovde već iscrpli. Neko od amandmana koje smo podneli kao Poslanička grupa DSS su prihvaćeni, neki naši amandmani nisu prihvaćeni, iako su identični u tekstu nekog drugog prihvaćeni, ali, nema veze, suština je da se zakon delimično popravi. Treba reći nekoliko stvari koje su vrlo važne. Kada govorimo o mobingu, koji je sve prisutnija društvena pojava i u Srbiji i svugde u svetu, kada govorimo o tome da je to zapravo nešto što je narastajući problem Srbije, moramo da kažemo da je to pitanje – kako pojesti slona? Ovako postavljeno pitanje može da izazove smeh, ali polako, korak po korak, dokazaću da je to moguće. Hoću zapravo da kažem da je uspešna borba protiv mobinga i te kako moguća, ali je moguća ako se uzmu u obzir tri elementa, vrlo kumulativno. To su preventivne mere. U jednom delu smo kritikovali ono što ste vi napisali kao mogućnost preventivnih mera. To je obaveštavanje poslodavca, odnosno poslodavac je obavezan da obavesti svakog zaposlenog o tome da je zlostavljanje zabranjeno. Komentarisali smo da je to potpuno nedovoljno, da je potpuno neprecizno. Šta je za nas prevencija u tom smislu? Pravilno informisanje – šta je to mobing, koji su elementi, koji su oblici. Zatim, stalna edukacija i naročito komunikacioni treninzi svakog zaposlenog u firmi, a naročito rukovodilaca. Ta uspešna borba podrazumeva preventivne mere, donošenje zakona. Ovo jeste prvi korak, prvi zakon koji reguliše tu oblast, ali je zakon potpuno neprecizan, u mnogim delovima potpuno nejasan. Moje kolege iz Demokratske stranke Srbije su vam pročitale šta kaže Sindikat novinara. Kaže, otprilike, sve ono što smo mi kao poslanici DSS-a danas ovde rekli, da ima mnogo nepreciznosti, definicije su preširoke ili su potpuno neupotrebljive. Jedna od tih stvari koje su potpuno nejasne jeste medijator, odnosno posrednik. Vi kažete da postoji određena lista posrednika. Ne znamo kako se dolazi na tu listu, ne znamo ko su posrednici, šta oni prolaze i kakvu vrstu obuke. To je sve potpuno nejasno. Na drugom mestu kažete da svaki radnik koji ima autoritet i želi da bude posrednik može da bude posrednik. Naravno, skrenula sam pažnju više puta, nemoguće je to bez edukacije. Medijacija je ipak vrlo komplikovan i specifičan postupak, koji ne može tek tako svako da radi. Ono što je za nas jako važno kao rešenje jeste edukacija javnosti. Juče sam skrenula pažnju na to, treba praviti široku društvenu kampanju. Treba zaista od toga napraviti nešto što je vrlo važno za građane Srbije, da svaki građanin Srbije zna o čemu se radi, da zna šta radi država na tom planu, šta rade drugi partneri. Nemojmo da se zavaravamo, jedan od vrlo važnih partnera je sindikat. On mora da u svoje programe uključi i zaštitu radnika od mobinga. Mora da bude u stanju da raznim pritiscima štiti interese svojih članova u ovoj oblasti. Poseban napor sindikat mora da uloži onda kada se sklapaju kolektivni ugovori. To su neke od stvari koje želimo da potenciramo. U toku ove rasprave smo rekli ono što smo imali da kažemo, da nismo protiv donošenja ovog zakona, ali smo u mnogim elementima saglasni da zakon... Vidim, sve druge poslaničke grupe, čak i ljudi iz vlasti, komentarišu da su mnoge stvari neprecizne, da se moraju doraditi. Plašim se samo jedne stvari – ovaj zakon neće biti moguće, na neki način, koristiti za dobro zaposlenih u Srbiji. I sami ćete videti, kada počne da se primenjuje, da ćete u roku od nekoliko meseci, kao što je manir ove vlade, doći sa izmenama i dopunama, samo zato što niste dovoljno slušali ono što vam kažemo. Naravno, nismo sami pravili amandmane i nismo pokušali da otkrivamo toplu vodu; ovo smo radili sa ljudima koji se ovim poslom bave dugo i koji zaista imaju šta da vam kažu. Hvala vam.
Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Šarović želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, članom 32. predviđeno je da je u parnicama za ostvarivanje prava na zaštitu od zlostavljanja postupak hitan. U stavu 2. kaže se da će sud tužbu sa prilozima dostaviti tuženom na odgovor u roku od 15 dana od dana prijema tužbe. Tražili smo da taj rok bude skraćen na sedam dana. U obrazloženju koje je dala Vlada kaže da je rok koji je predložen suviše kratak i nerealan imajući u vidu opterećenost sudova. Kaže, ta formulacija je u skladu sa napred navedenim članom Zakona o parničnom postupku. To jednostavno nije tačno. Vi morate znati da je Zakon o parničnom postupku, može se reći, osnovni zakon, da je ovo poseban zakon u odnosu na taj i da se rokovi mogu postavljati drugačije od onoga što je kao opšte pravilo usvojeno kada je usvojen Zakon o parničnom postupku. Dakle, ovaj zakon o zaštiti od zlostavljanja može se posmatrati kao lex specialis u odnosu na taj zakon i pravno je potpuno dozvoljeno i moguće; i to je ono što je rekao i Zakonodavni odbor, da je ovaj amandman pravno moguć. Dakle, ne možete se pozivati na bilo koje pravne odredbe. Ako govorimo o realnosti, da li je to moguće ili nije, imajući u vidu da ste nedavno sproveli od 2000. godine petu reformu pravosuđa, da ste izabrali nove sudije, da ste izvršili protivustavno reizbor, da ste napravili novu mrežu sudova i da ste obećali da će sudovi biti neuporedivo efikasniji nego do sada, mislim da je neophodno skratiti rok za jednu veoma jednostavnu radnju kakva je prosleđivanje tužbe na odgovor. Ono što je problem i ovog zakona i drugih zakona je to što očigledno zakonske predloge pišu ljudi koji nikada nisu radili u sudu, ljudi koji nemaju nikakvu praksu. Malopre smo čuli od kolege kako je i rok od tri dana kratak. Možda i jeste, ali verujte da bi bilo moguće i za tri dana, išli smo na neko optimalno rešenje od sedam dana. Sedam dana podrazumeva barem pet radnih dana. Svako ko je ikada radio u sudu po bilo kom osnovu, da li kao sudijski pripravnik, sudijski saradnik, a ja jesam, ili kao advokat, zna da se pošta, u koju spadaju i novopodnete tužbe, svakoga jutra iznosi sudijama. Dovoljno je da se uradi dostavna naredba i to je postupak koji traje prvih 10 ili 15 minuta u svakom radnom danu svakog dobrog sudije. Dakle, moguće bi bilo i za tri dana ovo uraditi, a ne za sedam. Rok od sedam dana je više nego dovoljan. Kada određujete rokove za tako jednostavnu radnju poput prosleđivanja tužbe morate voditi računa da će za tih 15 dana neko svakodnevno trpeti fizičko, psihičko ili i fizičko i psihičko zlostavljanje. Namera zakonodavca i namera Poslaničke grupe SRS je da te ljude zaštitimo i da se to zlostavljanje svede na najkraću moguću meru. Nakon toga, onome ko je optužen za zlostavljanje ostavlja se dodatni rok za odgovor na tužbu od 15 dana, što već čini 30 dana, pa se tek nakon toga može zakazivati prvo ročište. Po ovom tempu kako se sada radi, zakazuje se za nekih 60 do 75 dana, što znači da će ovo trajati mesecima. Siguran sam da nema toga ko može bilo kakav argument da iznese da rok od sedam dana nije dovoljan i da sudovi neće biti u stanju da ga ispoštuju. Nadam se da ćete i ovaj amandman prihvatiti.
Na član 33. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predloženim amandmanom SNS otklanjaju se očigledni pravni nedostaci člana 33. Predloga zakona. Mislim da nema razloga ni opravdanja da se privremena mera ograničava samo na sprečavanje nasilnog ponašanja, jer zlostavljanje na radu u principu se ne vrši nasilnim ponašanjem koje po pravilu podrazumeva i fizičko nasilje. Osim toga, fizičko nasilje je pojava koja se sprečava neposrednom intervencijom pripadnika MUP-a, a na duži rok, ako postoji opasnost od ponavljanja, i pritvorom počinioca, ali u svakom slučaju nikada privremenom merom suda. Dalje, privremenom merom se nikada ne vrši otklanjanje štete, već se jedino može sprečavati nastanak štete. Otklanjanje štete se rešava presudom kojom se završava postupak i kojom se nanosiocu štete nalaže nadoknada štete, odnosno otklanjanje štetnih posledica povraćajem u pređašnje stanje. Takođe smatramo da izraz „nenaknadiva šteta“ treba zameniti izrazom „neotklonjiva posledica“, jer je to pravilan izraz, koji se već koristi u zakonodavstvu; to može, na primer, biti oštećenje zdravlja oštećenog sa trajnim posledicama. S druge strane, podsetiću vas da pojam štete u pravu podrazumeva posledicu koja je nadoknadiva, tako da se u ovom predlogu zakona radi o još jednoj očiglednoj stručnoj grešci koja može da dovede do problema u primeni zakona. Jer, kako će biti nadoknađena nenadoknadiva šteta u slučaju zaposlenih u privatizovanom ATP „Morava“ iz Vrnjačke Banje, koji su 131 dan bili u štrajku, i to od 4. januara ove godine? Dobijali su promrzline, upalu pluća, pa čak i fizičke povrede prilikom pokušaja vlasnika da probije blokadu autobuske stanice. Bio je potreban 131 dan da nadležni državni organi počnu da rade svoj posao. Vlasnik je u pritvoru. Postupak traje. Ovim putem vas pozivam da pomognete zaposlenima u ATP „Morava“ koji su tu firmu decenijama stvarali, koji žele da nastave da rade i da ATP „Morava“ bude ponovo jedan od prvih pet autoprevoznika u zemlji. Na kraju, uzimajući u obzir broj i težinu stručnih grešaka koje su učinjene prilikom pisanja ovog predloga zakona, kao i da je to postalo pravilo ponašanja Vlade Republike Srbije, SNS zahteva odgovornost službenika koji su pisali ovaj predlog zakona, ali i direktora i odgovornih lica u Sekretarijatu za zakonodavstvo koji nisu izvršili valjano kontrolu teksta Predloga zakona. Hvala vam.
Na član 33. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom na član 33. predviđeno je da se reč „otklanjanja“ zameni rečima „sprečavanja nastupanja“. Nadovezao bih se samo na prethodne članove, gde nenadoknadiva šteta ne može biti otklonjena, jer nenadoknadiva šteta je nenadoknadiva, sam termin kaže. Ona ne može biti otklonjena. Nenadoknadiva šteta može da se pokuša da se spreči, ali da se otkloni ne može. Ako uzmemo bilo koji primer iz Srbije, da čovek odseče sebi prst zbog zlostavljanja na radu ili da mu strada zbog zlostavljanja na radu ruka, ne daj Bože da je izgubi, on nju ne može nadoknaditi. Ovo što ste se u obrazloženju pozvali na druge zakone govori samo to da jedna loša stvar treba da prouzrokuje deset loših. U obrazloženju ste rekli da je Predlog zakona terminološki usklađen sa odredbom Zakona o parničnom postupku kojom je propisano da se u toku postupka mogu odrediti privremene mere radi otklanjanja nenadoknadive štete. Mi nismo ovde uopšte postavili pitanje privremenih mera, nego upravo te terminološke nedoumice da se otklanjanje nenadoknadive štete ne može desiti, jer nenadoknadiva šteta je nenadoknadiva. To je nešto što je definisano nekim drugim zakonom. Pozivajući se na druge zakone ovaj zakon onda apsolutno gubi na težini. Svako ko prođe pored pravnog fakulteta zna da je, i u uvodu u pravo ili bilo gde, nenadoknadiva šteta neotklonjiva. Dakle, da se neke stvari ne bi ponavljale i da bi ovaj zakon stvarno imao dobru praksu kada bude stupio na snagu, ako prihvatite amandmane SRS, pa i ovaj, morate i sami znati da je nenadoknadiva šteta nešto što se ne može otkloniti, nego se može sprečiti ili pokušati da se spreči, tako da ovaj amandman morate usvojiti ako mislite da ovaj zakon bude u praksi primenjen onako kako ste ga zamislili. Hvala.
Gospodin Mirko Čikiriz ima reč. Izvolite.
Odgovor na ovu dilemu je dao Zakon o obligacionim odnosima i njegov komentar koji kaže da otklanjanje nenadoknadive štete podrazumeva ne samo otklanjanje štete, nego i sprečavanje njenog nastajanja.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović.
Za repliku sam se javio, pošto je moj amandman u pitanju. Dakle, ako se složimo svi da je jedan zakon ušao u skupštinsku proceduru sa određenim predlozima kako će se sprovoditi u praksi, onda to ne znači da treba da se pozovemo na zakone koji nisu definisali ovu oblast. Dakle, ovo što je rekao kolega iz Poslaničke grupe ZES apsolutno nema veze sa ovim zakonom. Ako bismo sve članove vezivali za Zakon o obligacionim odnosima ili neki drugi zakon, kao Zakono parničnom postupku, onda ovaj zakon ne bi ni trebalo da postoji. Dakle, ne može jedna loša stvar da prouzrokuje deset drugih loših stvari. Mi upravo zbog toga definicijom ovog sprečavanja nenadoknadive štete ne možemo definisati to da je Zakonom o obligacionim odnosima nenadoknadiva šteta nadoknadiva. Kako ćete nadoknaditi... Recimo, čovek je izgubio ruku, Zakonom o obligacionim odnosima on ima možda presudom 20% više od onog što je izgubio naknadu štete. Kako će da dobije naknadu štete ako je čovek izgubio ruku? Da mu daju jednu i po, ili da mu ...? Uopšte ne razumem po kom osnovu će se Zakon o obligacionim odnosima usvojiti ili primeniti u ovom članu ovoga zakona. Dakle, suštinski, ako imate nenadoknadivu štetu, ako bolujete od neke bolesti koja je neotklonjiva, koja ne može da se izleči, kako ćete Zakonom o obligacionim odnosima...? Dobijete rešenje da vam neko plati lečenje koje ne može da izleči i da vam da termin koji možda ne biste imali nikako na osnovu sudske presude Zakona o obligacionim odnosima? To apsolutno ne stoji. Ovaj zakon nema nikakve veze sa Zakonom o obligacionim odnosima. Ne može se čak ni postupak Zakona o parničnom postupku primeniti. Možda za neke vezane rokove, ali vezano za nadoknadu nenadoknadive štete ne može, i to je u praksi očigledno.
Gospodin Mirko Čikiriz.
Očigledno je da postoji osnovno nerazumevanje i pojma privremenih mera i pojma otklanjanja nenadoknadive štete. Privremene mere sprečavanja nasilnog postupanja su upravo preventiva, sprečavanje da dođe do ovoga o čemu kolega priča. Neko radi na opasnom radnom mestu bez adekvatne zaštite propisane Zakonom o radnim odnosima itd. Može da nastupi šteta tipa gubitak prsta, ruke itd. Onda sud usvaja privremenu meru radi sprečavanja nasilnog postupanja ili nekog postupanja, u smislu zlostavljanja na radu ili radi otklanjanja nenadoknadive štete. „Nenadoknadiva šteta“ je terminologija iz Zakona o obligacionim odnosima i ne treba je posebno definisati ovim zakonom jer se zna šta se podrazumeva pod terminom otklanjanja nenadoknadive štete. Zbog toga treba, kada se o ovome priča, gledati ceo stav ovog člana i respektovati institut sprečavanja nastanka štete.
Gospodin Nemanja Šarović. Izvinite, ali po kom osnovu, od vremena poslaničke grupe? (Da.) Izvolite.
Gospodine Čikiriz, ako ovde neko nešto ne razume onda to svakako nije Milan Avramović, već ste to vi. Ako pričate o nekakvoj pravnoj teoriji onda se ne možete pozivati na komentar Zakona o obligacionim odnosima. To, u skladu sa pozitivnim zakonodavstvom u Srbiji, nije izvor prava. Komentar zakona može napisati bilo ko. Ukoliko već pričamo o nenadoknadivoj šteti, onda možemo samo pravno-teoretski pričati šta je to nenadoknadiva šteta. Nenadoknadiva šteta je ona koja se ne može otkloniti, sam naziv kaže. Druga stvar, nenadoknadiva šteta je ona koja je već nastupila. Dakle, ako ste pričali u svom primeru da neko radi na opasnom radnom mestu, bez odgovarajuće zaštite, pa može nastradati na neki način, privremenom merom se može ići samo na to da se spreči nastupanje nenadoknadive štete. Dakle, ukoliko je neko okružen toksičnim gasovima, radi bez odgovarajuće zaštite, može se naložiti da se spreči nastupanje; dakle, naložiti poslodavcu da primeni sve mere zaštite na radu koje su neophodne da ne bi nastupila nenadoknadiva šteta. Onoga trenutka kada šteta nastupi, kada dođe do trajnih posledica, ozbiljnih posledica po nečije zdravlje, onda je ta šteta nenadoknadiva. Onda tu više privremene mere ne pomažu. Akcija suda i privremena mera može biti usmerena samo na to da se spreči nastupanje nenadoknadive štete, a ovako kako ste vi ovo predvideli – da se otklanja nenadoknadiva šteta – to je pravni nonsens. Nenadoknadiva šteta ne može da se nadoknadi. Dakle, ako se nekome, na primer, zbog rada sa toksičnim gasovima oštete pluća, pa 70% funkcije nestane, to je šteta koja se ne može nadoknaditi. Ukoliko neko na radnom mestu, zato što nisu primenjene mere zaštite na radu, ostane bez ruke, kako će se nadoknaditi ta šteta? To je šteta koja je nenadoknadiva. Barem do onoga trenutka dok medicina ne napreduje toliko da može nekome da se napravi druga. Išao sam na prost primer da biste shvatili o čemu se radi. Nenadoknadiva šteta se ne može nadoknaditi. Dakle, jednom kada nastupi to je kraj. Privremenom merom sud mora ići na to da se spreči nastupanje. To je jedino što je ispravno.
Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 33. Reč želi gospodin ministar.
Želim da kažem da je ovo modifikovani amandman poslanice Aleksandre Janković i u ime predlagača prihvatamo amandman Odbora.
Zahvaljujem. Na član 33. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo, ovde se radi još jedanput o pravno-tehničkoj redakciji teksta. Problem je to što sam rekao – ljudi koji pišu ove zakone očigledno nisu ljudi koji se u praksi bave pravom. Mi smo, dakle, predložili da se u članu 33. stav 2. reč „predaje“ menja rečju „podnošenja“, odnosno da rok za donošenje privremene mere teče ne od dana predaje predloga sudu, već od podnošenja predloga sudu. Predlog se sudu podnosi i to je ono što je jedino, u skladu sa pravnom teorijom, ispravno. Vi se ovde pozivate na Zakon o parničnom postupku, pa kažete da je tamo napisano i navedeno – od dana predaje zahteva sudu. Vi ne možete jednu glupost opravdavati drugom glupošću. Dajte da vidimo, navedite i nađite jednog pravnog pisca koji će reći da se nešto sudu predaje. Sudu se predlog ne predaje. Sudu se tužba ne predaje, nego se podnosi sudu. To je ono što je opšteprihvaćena zakonska terminologija. Ako ste u nekom zakonu pogrešili, onda ta greška ne može biti osnov da činite nove greške. Moram se osvrnuti još kratko na ovaj prethodni amandman koji je Ministarstvo prihvatilo. Mislim da je to velika greška, jer vi kažete da „u privremene mere naročito spada“, pa nabrajate. Drage moje kolege poslanici i gospodine ministre, nikad se sudu ne određuje koje su mu privremene mere na raspolaganju. Sud po pitanju donošenja privremenih mera nikad nije vezan zakonom. Zašto? Zato što nema tog zakona dovoljno obimnog i nema tog zakonodavca dovoljno pametnog da može predvideti sve moguće situacije koje se u realnom životu mogu dogoditi. Kada kažete „u privremene mere naročito spada to i to“ pogledajte samo šta biste dobili kada biste to obrnuli. Da li treba da kažemo da u privremene mere naročito ne spada to i to i koji je domet ove odredbe što ste vi dve privremene mere naveli da one naročito spadaju u privremene mere? Dakle, ta suštinski odredba ne znači ništa, jer i bez njenog postojanja sud će imati mogućnost i širok spektar privremenih mera koje po mišljenju suda budu adekvatne za neku realnu situaciju u životu.
Na član 33. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 35. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 36. Reč želi gospodin ministar.
Prihvatam ovaj amandman.
Zahvaljujem. Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo, ovo je jedan u nizu amandmana koje smo podneli na članove kojima se određuju kaznene odredbe ovog zakona, gde se određuju novčane kazne za zlostavljanje, za zloupotrebu prava na zlostavljanje, za poslodavca koji ima svojstvo pravnog lica, za poslodavca koji je preduzetnik, za odgovorno lice u pravnom licu i slično. Bez obzira na visinu kazne, negde smo smatrali da kazna treba da bude povećana i vi ste nekoliko amandmana, među njima mislim i amandman Dragana Stevanovića i Milana Avramovića, prihvatili, a ovaj amandman niste. Zašto niste, ne znam, ako svi amandmani imaju isti smisao. Mi smo praktično ovde tražili da se kazna sa 10.000 dinara u stavu 1. poveća na 25.000 dinara, kako bi taj raspon kazne ostao u odnosu jedan prema četiri, kako je i u svim ostalim kaznenim odredbama. Dakle, kada kažnjavate nekoga, nije bitno da li je to poslodavac ako je sa svojstvom pravnog lica, naravno da će kazne biti veće u odnosu na preduzetnika jer preduzetnik podrazumeva manji broj zaposlenih, ali raspon između najniže i najveće kazne mora ostati. To je nešto što je pravilo, to je ono što je dobro i u drugim zakonima i mislim da biste to morali prihvatiti i u ovoj situaciji. Obrazloženje koje ste dali meni je potpuno besmisleno. Molio bih, ukoliko može neko od predstavnika Ministarstva da to dodatno obrazloži, ali vi ovde kažete: „Predloženo rešenje nije u skladu sa propisanim rasponom novčanih kazni u članu 35. Zakona o prekršajima koji je stupio na snagu 1. januara 2010. godine.“ Gospodo, kakve veze ovaj zakon i kaznene odredbe za zlostavljanje imaju veze sa Zakonom o prekršajima? Vi niste mogli Zakonom o prekršajima sankcionisati ono što se dešava po budućem zakonu. Ovo što piše je potpuno pravno besmisleno. Vi se pozivate na zakon koji je već donet kada obrazlažete kaznene odredbe u zakonu koji tek treba da bude donet. Znači, kaznene odredbe ovoga zakona mogu biti usklađene jedino sa ovim zakonom, ni sa čim drugim, jer Zakon o prekršajima nema apsolutno nikakve veze sa ovim. Zakon o prekršajima propisuje kazne i raspon kazni za neke druge stvari, a pogotovo što vi ovde ne govorite o visini, nego govorite o rasponu. Kako je moguće da raspon jedan prema četiri jeste adekvatan za drugi stav istog člana, jeste adekvatan za prethodni član, gde ste prihvatili naš amandman, a nije adekvatan samo za ovaj stav? Ne radi se o visini, ponavljam, radi se o rasponu između najviše i najniže kazne, da taj odnos bude jedan prema četiri, kao što je 10.000 prema 40.000 u prethodnom stavu, da ovde bude 25.000 prema 100.000, ali raspon ostaje isti – jedan prema četiri. Nemoguće je da je u jednom stavu u skladu, a da u drugom nije.
Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 37. Gospodin ministar želi reč. Izvolite.
U ime predlagača prihvatam ovaj amandman Odbora.
Zahvaljujem. Gospodin Milan Avramović želi reč. Za prethodni ste se prijavili. Samo da vas podsetim da govorite od vremena vaše poslaničke grupe, s obzirom na to da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Izvolite.
Usvajanjem ovog amandmana je jasno definisano da kaznena politika mora biti ista i za preduzetnika i za poslodavca, nebitno koliko zaposlenih ljudi ima u nekom preduzeću. Ovaj amandman je automatski u koliziji sa amandmanom kolege Nemanje Šarovića, po kome nisu objašnjivi razlozi zbog čega jedna kaznena politika za jednu vrstu posla važi, a za drugu ne. Zahvaljujem vam što ste imali razumevanja da prihvatite ovaj amandman, ali je trebalo to da uradite za ceo zakon. Hvala.
Gospodin Nemanja Šarović ima reč. Izvolite.
Javio sam se povodom amandmana na član 37, koji je upravo prihvatio predstavnik Ministarstva. Želeo bih još jedanput samo da vam dokažem koliko je ozbiljno radio Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Juče smo imali veliku raspravu o tome, čak sam i kažnjen zbog toga. Kada vidite obrazloženje zbog kog se prihvata član 37. videćete koliko je ozbiljno, odnosno neozbiljno radio Odbor. Obrazloženje kaže: „Ovim amandmanom vrši se usklađivanje sa amandmanom na član 38. Predloga zakona.“ Dakle, vi amandmanom na član 37. vršite usklađivanje na budući neki amandman koji je podneo, kako kaže ovde – koji je predložio ovaj odbor. Odbor ga uopšte nije predložio u tom trenutku; u tom trenutku to je budući amandman. Ovo je uradio samo Gašo Knežević kada je protivzakonito isterivao dr Vojislava Šešelja sa Pravnog fakulteta, pa se pozivao na budući zakon o univerzitetu. Rekao je – to je u zakonskoj proceduri, postoji predlog zakona koji još nije dostavljen Skupštini, ali ga on već primenjuje. Sudovi su dva puta usvajali tužbu i žalbu dr Vojislava Šešelja i vraćali ga na rad. Dakle, ne možete amandmanom na član 37. usklađivati nešto sa članom 38, odnosno predlogom amandmana, jer u tom trenutku predlog amandmana još uvek nije ni postojao, on je predložen tek kasnije.
Na član 37. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Avramoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 37. odnosi se direktno na član 7, u kome je definicija po kojoj je poslodavac dužan da zaposlenog, pre stupanja na rad, pismenim putem obavesti o zabrani vršenja zlostavljanja i pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog i poslodavca u vezi sa zabranom zlostavljanja. U skladu sa ovim zakonom, ovde je predviđen rok od 60 dana, dakle, od dva meseca. U ime SRS sam izvršio intervenciju da se ovaj rok smanji sa 60 na 30 dana jer se time otklanja mogućnost da zloupotrebe ili zlostavljanja na radu uopšte postoje. Mislim čak i da je rok od 30 dana preveliki, ali zbog velikog broja, recimo, zaposlenih u jednom preduzeću, neka bude razuman i rok od 30 dana, u kome će poslodavac biti u obavezi da obavesti novo zaposleno lice o njegovim pravima, vezano za rad. Ono što suštinski jeste obrazloženje po kome se ovaj amandman ne prihvata, a to obrazloženje je i za amandman gospodina Vladana Batića, koji je apsolutno isti, to je da se amandman ne prihvata iz razloga što je rok u Predlogu zakona adekvatniji u odnosu na rok predložen amandmanom narodnog poslanika. Daje se objašnjenje da treba imati u vidu i poslodavce sa velikim brojem zaposlenih kojima je potrebno uručiti navedena pismena obaveštenja. Znate šta, ako zaposleni prima platu za mesec dana ili 30 radnih dana u nekom preduzeću i ako poslodavac zna ko je zaposlen u njegovom preduzeću i kakvu novčanu naknadu treba da mu da za taj rad, onda apsolutno zna i kakva prava on može da ima za taj vremenski period. Dakle, nisu potrebna dva meseca poslodavcu da obavesti novog zaposlenog kakva su mu prava, vezano za zlostavljanje, pogotovo u državi Srbiji. Kažite nam u kom preduzeću u državi Srbiji ima toliki broj zaposlenih da ne može poslodavac da stigne u roku od dva meseca da obavesti radnika o njegovim pravima? Koje je to preduzeće u Srbiji koje ima toliki broj zaposlenih? Dajte vi jedan primer i ja ću da prihvatim ovo obrazloženje. Suštinski, ako imate raspon za neke obaveze prema zaposlenom, u roku od mesec dana, pa čak i u polovini meseca kada je primanje prve polovine novčane naknade za rad, onda imate apsolutno i obrazloženje za njegova prava. Zamislite kakav je vremenski rok ako radnik prekrši prava po nekom drugom zakonu, Zakonu o radu. Onda bi poslodavac automatski reagovao u roku od osam dana. Onda taj rok ne postoji. Dakle, ti aršini ne mogu biti isti, pogotovo kod vas koji se pozivate na drugi zakon. Primenjuju se drugi zakoni onda kada je to u interesu poslodavca, a kada je to u interesu zaposlenog ti rokovi su malo duži nego što bi trebalo da budu. Molim vas da ovaj amandman prihvatite jer suština ovog amandmana je samo sprečavanje zloupotrebe u što kraćem periodu, da neko bude obavešten šta ne sme da radi u toku svog radnog vremena ili u periodu dok je zaposlen. Hvala.
Ministar gospodin Rasim Ljajić ima reč.
Mi prihvatamo ovaj amandman. Samo želim da pojasnim da se ovi rokovi odnose na postojeće zaposlene, a za sve novozaposlene, poslodavac je dužan da odmah obavesti radnika o odredbama ovog zakona.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Na član 37. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 37a.
Prihvatam ovaj amandman.
Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 38.
Prihvatam i ovaj amandman.
Zahvaljujem. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? Izvolite, gospodine Ljajiću.
Prihvatili smo, kao Vlada, dvanaest amandmana narodnih poslanika i deset amandmana Odbora. Tokom rasprave u pojedinostima prihvatili smo još dva amandmana narodnih poslanika. Možda će to neko tumačiti kao dokaz grešaka ili propusta, nedostataka samog zakona, ali mislim da je dobro da na kraju imamo dobar i kvalitetan zakon, a sve primedbe i kritike te vrste prihvatamo na sebe. U svakom slučaju, ova rasprava i postoji zato da se poboljša zakonski tekst i mislim da smo ovom raspravom u tome uspeli. Zahvaljujem svim poslanicima na vrlo konstruktivnoj raspravi i amandmanima koji su priloženi.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Zaključujem pretres Predloga zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu, u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O VOLONTIRANjU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić, Milan Dimitrijević, Dušan Marić, Snežana Stojanović-Plavšić, Elvira Kovač, Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović, Kenan Hajdarević, Bojan Mladenović, Aleksandar Pejčić, Zlata Đerić, Radovan Radovanović, Zoran Krasić, Mirko Munjić, Vjerica Radeta, Zoran Popović, Miljan Ranđelović, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Gordana Paunović-Milosavljević, Dragan Stevanović, Slađan Mijaljević, Ivan Jovanović, Dušanka Plećević, Vladan Batić i amandmane Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o amandmanima. Pre prelaska na pretres u pojedinostima, podsećam vas da je Zakonodavni odbor, na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika, odbacio kao nepotpune amandmane narodnog poslanika Zlate Đerić na čl. 7. i 12. Predloga zakona, a odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospođa Milica Vojić Marković ima reč.
Hvala. Juče sam obećala da ću danas govoriti o istoj stvari koju sam ponavljala i o prethodnom zakonu. Dakle, u članu 1. stav 2. glasi: „Svi pojmovi koji se koriste u ovom zakonu u muškom rodu obuhvataju iste pojmove i u ženskom rodu u skladu sa zakonom.“ Ovo je jedan od zakona koje je ovo ministarstvo predložilo poslanicima, Narodnoj skupštini i uvek u njihovim zakonima možemo da pronađemo stav 2, koji se otprilike pojavljuje uvek na početku zakona. Juče sam pitala – da li se samo ovakvo tumačenje odnosi na zakone koje ovo ministarstvo predlaže i Skupština usvoji? Da li se zakoni odnose na građanke Srbije samo ako to piše ili postoji mogućnost da i oni zakoni u kojima to ne piše mogu da se odnose na građanke Srbije? Naravno, potpuno je jasno da je pitanje bespredmetno. Svi zakoni se odnose na građane i građanke Srbije i nema potrebe da se to naglašava na ovaj način, prosto zato što je to jedan od načina koji, rekla bih, neko pokušava da predstavi kao moderan, za razliku od konzervativnog koji bih sada verovatno zastupala ovim stavom koji branim. Samo pokušavam da sačuvamo nešto što je draž ovog jezika i da zakoni i naša stvarnost ne liče na onaj film koji se često reprizira na svim mogućim kanalima na televiziji „Radio Vihor zove Anđeliju“. Mislim da su svi gledali taj film i mislim da su i dan-danas, posle toliko godina smešne replike iz tog filma, zahvaljujući jeziku koji je nakaradan. Bojim se da srpski jezik zahvaljujući takvim tumačenjima i uvođenjem tzv. političke korektnosti, koja se ovde na neki način kroz jezik provlači, postaje na isti način smešan. Bojim se da ono što je urađeno u Hrvatskoj i ono čemu smo se svi smejali, i zgražavali se kako taj jezik danas zvuči sa nekim izrazima koji zaista nemaju smisla, polako ulazi u srpski. Naravno, nemam ništa protiv toga da se položaj žena u društvu i njihov status u društvu i u svetu rada poboljša. To je nešto sasvim drugo. Imam zapravo komentar da to što se zove političkom korektnošću, uz uvođenje stotina reči koje su obično ženskog roda u srpski jezik, a bogami ovde i pravni, nikakve veze nema sa položajem žena, niti sa poboljšanjem položaja žena u svetu rada. Volela bih da o ovom drugom pričamo. Hvala vam.
Gospođa Snežana Stojanović Plavšić ima reč.
Koleginice, znam da se zalažem za suprotno stanovište, pa mislim da treba da se čuju i jedna i druga strana. Apsolutno verujem da je potrebno da budu i u ženskom rodu svi zakoni i sve što se odnosi na žene treba da bude u ženskom rodu. Ne razumem zašto bi se bilo šta... Naš jezik ima tri roda, ima ženski rod, i verujem da je potpuno u duhu našeg jezika da postoji i ženski rod za sve ono za šta je moguće da postoji. Što se tiče toga da li je jezik rogobatan ili nije, prvo, postoje lingvisti koji time treba da se bave, a mi to nismo. Drugo, imam uverenje da je svaki živi jezik promenljiv jezik i da u onoj meri u kojoj se naviknemo na upotrebu određene reči ili izraza u toj meri postaje manje rogobatan i postaje većim delom sastavni deo našeg jezika. Zaista se nadam da će srpski jezik živeti još mnogo, mnogo vekova i potpuno sam sigurna da bi za vek ili dva zvučalo potpuno arhaično ono što danas pričamo. Dakle, jezik je živa, promenljiva tvorevina. Samo mrtvi jezici ne mogu se menjati, jezici onih naroda koji su izumrli. Potpuno podržavam da se i srpski jezik menja u duhu modernih vremena i mislim da je to nešto što je dobro i za jezik i za narod kome on pripada.
Gospodin Nemanja Šarović ima reč.
Srpska radikalna stranka je takođe podnosila ovaj amandman. Dakle, da se to briše iz zakona o sprečavanju zlostavljanja na radu i iz zakona o volontiranju. Zaista ne mogu da se složim sa ovim što je malopre rečeno – da svaki jezik treba da se menja. Jezik može da se menja, ali na neki prirodan način. Silovanjem jezika ne može se postići ravnopravnost polova, gospođo Plavšić. Nadam se da ćete to konačno shvatiti. Niti ćete do te Evropske unije, koju toliko želite, a koja vas ne želi ni po koju cenu, doći tako što ćete neke krajnje nakaradne izraze uvoditi u srpski jezik, pa reći – navići ćemo se za pet ili deset godina. Jednostavno, ne želimo da se na te gluposti navikavamo. Želimo da sačuvamo srpski jezik. Želimo da sačuvamo svoj identitet. Nemojte misliti da ste vi ili bilo ko drugi ovde u ulozi Vuka Karadžića, pa da možete izmišljati neke izraze i reći – navići ćemo se za koju godinu. Šta to znači? Za vek ili dva to neće biti nakaradno? Da li vi, gospođo Plavšić, želite da se predstavljate i da vas predsedništvo predstavlja kao „piškinju“ ovih amandmana? To je u skladu sa tim novim govorom. Ja želim da budem pisac ovog amandmana, ja sam ga napisao. Ukoliko vi želite da budete „piškinja“, zamolite gospođu Slavicu Đukić Dejanović neka vas ubuduće tako oslovljava. Pogledajte ljude od autoriteta i od struke, kada je u pitanju srpski jezik, ja za to stručnjak nisam, ali sam dovoljno stručan da pročitam neku knjigu nekoga ko jeste stručan. Ne možete izmišljati u ženskom rodu za sve imenice nove nazive, to je nakaradno. Dajte jedanput da se prekine ta praksa. U samoj Evropskoj uniji, koja puca ovih dana po svim šavovima, postoji veliki broj ljudi koji se opiru takvim tendencijama. Nije to ništa ni lepo, ni moderno, ni pametno, niti ćemo mi sutra biti bolji, niti će nam radnici biti zaštićeniji, niti će žene imati veća prava ukoliko ovakve gluposti budemo ugrađivali u zakone. U obrazloženju koje ste dali za neprihvatanje rekli ste da ćete time što uvodite nove izraze i rodno senzitivan jezik (šta to znači, ne znam) nešto postići. Kažete da ne prejudicirate odluke Srpske akademije nauka i umetnosti i drugih institucija koje treba da se bave pitanjem jezika. Kako, kad u zakone ugrađujete izraze koji ne postoje u srpskom jeziku? Iskoristiću sad priliku, kad sam se već javio. U skladu sa Ustavom Republike Srbije, član 10, kaže: „U Republici Srbiji u službenoj upotrebi su srpski jezik i ćirilično pismo“. Srpski jezik i ćirilično pismo. Evo amandmana na član 3. koji je podneo Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja na zakon o volontiranju gde se kaže: „Dodaje se nova tačka 8) koja glasi: Obavljanje ad hoc.“ Šta to u srpskom jeziku znači „ad hoc“, gospođo Plavšić i ostali koji ćete glasati za ovaj zakon? To nije srpski jezik, nije srpska reč, nije srpski izraz. Siguran sam da ni po Vujakliji niko od vas u ovom trenutku, dok ne pogleda, možda neće biti u stanju da interpretira i da kaže šta znači to „ad hoc“, što bismo, da je na engleskom ili nekom drugom jeziku, možda čitali drugačije. Ubacujete latinične reči usred zakona koji je pisan ćiriličnim pismom – ad hoc. Bidela žaba da se konji kuju, pa i ona digla nogu. Vi se postavljate na taj način i to predstavljate kao nekakvo epohalno dostignuće. Ništa tu epohalno nema, tu se radi o silovanju, o ruženju srpskog jezika. Ovo ne sme da stoji. Nadam se da će ministar da se predomisli, pa reći da „ad hoc“ ipak ne treba da stoji u srpskom zakonu.
Gospodin Ostojić se javio po Poslovniku, ima prednost.
Član 104 – dostojanstvo Skupštine. Ne bih se mešao u ovu besmislenu raspravu o jeziku koju je pokrenuo gospodin Šarović, ali bih zamolio gospodina Šarovića, kada se već toliko poziva na svoje znanje srpskog jezika i na upućenost u lingvističke knjige, da pravilno citira Ustav Srbije. To je najbolji dokaz koliko su ti lingvisti, a svi ste vi zajedno, sem nas, pisali taj Ustav noću i glasali ga dva dana... Pa neka pročita kako se zove pismo, po Ustavu, kojim se piše u Srbiji. To što ste pročitali nije ime pisma. Rekli ste da je u Srbiji u upotrebi ćirilično pismo. Pročitajte, u Ustavu ne postoji ćirilično pismo. To su jezikoslovci na koje se pozivate vas koji ste pisali Ustav naterali da napišete. Kažite mi kada ste tu reč koja piše u Ustavu za naše pismo u jeziku upotrebili, ili bilo ko od vas? U Ustavu piše da je u Srbiji u upotrebi ćiriličko pismo.
Reč ima gospođa Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Moram samo da prokomentarišem. Naravno da imamo različito gledište i različite stavove i sasvim je u redu da svako od nas iznese svoj stav. Potpuno razumem da imate pravo na to, kao što ja imam pravo da vas pitam da li je moguće da sam danas čula da je gramatika srpskog jezika politički nekorektna? Dakle, pitanje lingvistike... Lingvistika je nauka koja se bavi živim jezicima. Ovo što mi danas radimo i što se ubacuje na ovaj način su veštačke tvorevine. To nije način na koji se formira novi srpski jezik, kako vi to hoćete da kažete. Upućujem vas da pročitate nekoliko vrlo zanimljivih priloga koje je gospodin Ivan Klajn napisao o tome kako se razvija živ jezik. Prosto neću dalje da komentarišem, samo za mene gramatika srpskog jezika nije politički nekorektna, nego je u skladu sa jezikom koji se koristi. Hvala.
Gospođa Stojanović Plavšić ima reč.
Zaista mislim da dalje ne treba da se polemiše na ovu temu. Kao što ste rekli, imamo različite stavove i imamo argumente, sigurna sam, i jedni i drugi za te stavove, ali iznositi ih danas ovde... Mogli bismo čitav dan da raspravljamo. Naravno da postoje lingvisti koji misle kao vi i naravno da postoje lingvisti koji misle kao ja. Što se tiče gramatike srpskog jezika i pravopisa srpskog jezika, moja deca se školuju dvanaestak godina i, verujte, iz godine u godinu upoznajem se sa novim pravopisnim ili gramatičkim pravilima. Znači, za desetak godina promenila su se ta pravila bar jedno pet puta. Smatram da je to potpuno u redu, kao što sam i rekla. Međutim, ne bih želela dalje da polemišem sa koleginicom, ali sa kolegom zaista moram, jer mislim da, poštovani kolega, nema uopšte razloga da mi se obraćate na takav način. Možete da iznesete svoje argumente, ali ne morate da mi se obraćate uvredljivim tonom i na uvredljiv način. Potpuno uvažavam vaše argumente. Znam šta ćete sada vi reći. Nisam mislila na ženski rod pri tom, već na ton kojim ste mi se obraćali. Nema potrebe da me pominjete deset puta i da mi se obraćate tim tonom. To da sve što je novo, moderno ili promenljivo vama nije prihvatljivo, to je deo vašeg političkog stava i ja to tako prihvatam i neću dalje polemisati sa vama. Hvala.
Gospodin Šarović, replika.
Gospođo Plavšić, zaista ne znam zašto vi bežite od diskusije. Moram reći i gospodinu Ostojiću i vama da ova rasprava ne samo da nije besmislena, nego je izuzetno bitna i meni i građanima Srbije. Napadi na srpski jezik su konstantni. Ovo je jedna vrsta tih napada. Molio bih gospođu Čomić, ipak, da se ne smeje toliko glasno, ometa me. To je nešto čemu nekada mora da se stane na kraj. Dakle, vi pravite nove jezike od srpskog jezika, izmišljate nove jezike. Na primer, SNS i njihov predsednik opštine u Prijepolju izmislili su bosanski jezik, pa je u službenoj upotrebi, u skladu sa statutom, bosanski jezik i latiničko pismo. Koji je to bosanski jezik, kada je nastao? Imate li neku knjigu pisanu na bosanskom jeziku pre 50 godina? Zna li neko za rečnik bosansko - srpski ili srpsko - bosanski? Ne zna. Mogu li sada da tvrdim da je jezik kojim ja govorim marsovski i da onda koristim srpske reči i da kažem – ljudi, ovo je marsovski, to je moje pravo, to je manjina, ja sam manjina? To je nešto što ne sme da se dogodi. Ako govorite o mojim opredeljenjima i o tome, gospođo, da li je moj politički stav da se protivimo svemu što je novo i moderno, to jednostavno nije tako. Verujte da ja mnoge moderne stvari koristim, ali nikada se neću usaglasiti sa onim što je nakaradno. Ne znam šta je to vas toliko povredilo što sam vas upitao, najljubaznije moguće, da li želite da vam se ubuduće kada se govori o amandmanima obraćamo kao „piškinji“ amandmana. To je upravo u skladu sa tim novogovorom, tim novim i modernim što vi potencirate i želite da ugradite u zakon, a mi se tome protivimo. Ukoliko ne možemo o tome da pričamo u Narodnoj skupštini Republike Srbije, gde onda o tome možemo da pričamo? Mi ovde raspravljamo o zakonu, zakon je tema, upravo sad pričamo o tom članu zakona. Pozivam se na Ustav Republike Srbije, a vi kažete – ne možete to da iznosite. Onda se ovde radi o potpunom onemogućavanju iznošenja bilo kakvog drugog mišljenja. Onda nemojte pričati o bilo kakvoj demokratiji. To je ono što je suština, gospođo Plavšić, da vi prihvatite i drugačije mišljenje, a ne da odmah idete, da bežite od rasprave i pokušavate da omalovažite nekoga generalno. Dakle, da imate argumente za konkretnu stvar, vi biste govorili o konkretnoj stvari, a ne biste pokušavali da Srpsku radikalnu stranku omalovažite tako što ćete generalno reći da smo mi protiv svega novog i modernog, jer nismo.
Vreme. Naravno da treba da razgovaramo o svemu, ali građani koji žele da govore jezikom Bošnjaka na to imaju puno pravo i način na koji će se oni izjašnjavati u ovom domu ne treba da bude u tonu u kome vi govorite. (Nemanja Šarović: Nisam rekao bošnjački, nego bosanski.) Nemate pravo na repliku. Morala sam samo da intervenišem. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? Gospođa Donka Banović.
Hvala. Mi smo podneli amandman na član 2. stav 1. pa ću pročitati i ono što smo mi predložili da se promeni. To je definicija toga šta je to volontiranje. Volontiranje, u smislu ovog zakona, jeste organizovano dobrovoljno pružanje usluge ili obavljanje aktivnosti od opšteg interesa, za opšte dobro ili za dobro drugog lica, bez isplate novčane naknade ili potraživanja druge imovinske koristi, osim ako ovim zakonom nije drugačije određeno. Mi predlažemo da se ovaj zadnji rečenice „osim ako ovim zakonom nije drugačije određeno“ briše. Zašto? Zato što volontiranje jeste volontiranje i vi to sve do tog dela dobro definišete. Onda kažete da to volontiranje ne mora da bude volontiranje i ostavljate sebi mogućnost da ga vi drugačije tumačite, odnosno da ne mora da bude to, zato što vi zakonom možete da kažete da je to nešto drugačije. Razumem ja, vi već u članu 3. nabrajate šta nije volontiranje u smislu ovog zakona. Mislim da je inače ovaj kompletan član nepotreban, jer pre svega mislim da vam nije ni spisak iscrpan, da sigurno postoje neke druge aktivnosti i delatnosti koje nisu volontiranje, a da ovde nisu pobrojane. Zato smatram da uopšte ne treba da stoji da se ovim zakonom može reći da nešto jeste volontiranje, a nije volontiranje, jer postoji korist. Recimo, vi u obrazloženju kažete da su to usluge stručnog osposobljavanja ili usavršavanja. Dakle, da se pružanje tih usluga neće smatrati volontiranjem. Naravno da se neće smatrati volontiranjem ako se za to prima nadoknada. Onda postoje neki drugi zakoni koji to regulišu. Onda su to već neke vrste radnog odnosa za koji se dobija finansijska korist. Hvala.
Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević i Milica Vojić Marković. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala. Mi smo smatrali da u članu 2. posle stava 1. treba dodati stav 2. gde kažemo: „Kratkoročno volontiranje jeste volontiranje koje traje kraće od deset časova nedeljno, najmanje mesec dana bez prekida“. Zbog čega smo intervenisali na ovaj način? Vi u članu 2. stav 2. koristite termin „dugoročno volontiranje“ i objašnjavate šta je to. U stavu 3. takođe pominjete kratkoročno i dugoročno volontiranje. Nigde ne pominjete šta je to kratkoročno volontiranje. Mi smo zbog toga intervenisali, potpuno ga definisali i smatramo da je trebalo prihvatiti amandman. Zbog čega vi niste prihvatili amandman? Vi kažete sledeće: „Amandman se ne prihvata iz razloga što iz definicije dugoročnog volontiranja predviđenog stavom 2. ovog člana proizlazi da je kratkoročno volontiranje svako volontiranje koje se ne smatra dugoročnim volontiranjem.“ Dakle, sve ono što smo vam mi rekli kada ste govorili o ovom stavu 2. u članu 1, da se pojmovi muškog roda takođe odnose i na pojmove ženskog roda, vi sada demonstrirate u ovom članu. Dakle, u jednom članu koristite taj isti princip, u drugom ga negirate, pošto ga mi ubacujemo i smatramo da je potreban, jer ako definišete šta je dugoročno, morate reći šta je kratkoročno. Već ga pominjete u stavu 3. Ali, interesantan je razlog zbog koga ga ne prihvatate, sebi dajete za pravo da to koristite u članu 1, ali nama ne dajete za pravo da to izmenimo u članu 2. Hvala.
Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Marić. Izvolite.
Dame i gospodo, predložio sam da se u članu 2. reči „tri meseca“ zamene rečima „devedeset dana“. U odgovoru koji je potpisao predsednik Vlade Mirko Cvetković kaže se: „Amandman se ne prihvata iz razloga što se trajanje dugoročnog volontiranja utvrđuje na osnovu broja časova rada na nivou nedelje i kontinuiteta rada koji podrazumeva trajanje rada određen broj meseci (najmanje tri meseca bez prekida). Stoga je iz praktičnih razloga prihvatljivije da se ovaj period utvrđuje prema broju meseci, a ne prema broju dana“. Moram da priznam, pročitao sam ovaj odgovor nekoliko puta i uopšte mi nije jasno šta je pisac hteo da kaže. Pretpostavljam da je hteo da kaže da je u pitanju jednostavnija, lakša formulacija za izračunavanje broja radnih časova. Međutim, to nije tačno. Broj radnih časova je lakše izračunati na osnovu broja dana nego na osnovu broja meseci. Tri meseca mogu da traju i 89 dana, a mogu da traju i 92 dana. Još jednom koristim prisustvo gospodina Ljajića da ponovim jučerašnji zahtev da Ministarstvo za rad i socijalnu politiku uputi inspektora rada u Veliku Planu da proveri uslove rada u supermarketima „DIS market“, sa sedištem u Krnjevu, „Paks market“, sa sedištem u Paraćinu i „Coka“, sa sedištem u Smederevu, kao i u kineskim trgovačkim radnjama u Velikoj Plani. Zaposleni radnici u ovim objektima sa kojima sam kontaktirao u poslednjih nekoliko meseci kontinuirano iznose tvrdnje da su izloženi brojnim zloupotrebama koje bi se mogle podvesti pod odredbe zakona o zlostavljanju na radu, koji smo razmatrali u prepodnevnom radu sednice. Takođe apelujem da Ministarstvo rada i socijalne politike pozitivno reši zahtev opštine Velika Plana da se Velika Plana odredi kao sedište jednog inspektora rada. O čemu se radi? Podunavski okrug ima tri inspektora rada: jedan ima sedište u Smederevu, dva u Smederevskoj Palanci. Smederevska Palanka je jedva nešto malo veća od Velike Plane i zaista nema nikakve logike da se u Smederevskoj Palanci nalaze dva inspektora, a u Velikoj Plani nijedan. Ministru skrećem pažnju da je opština Velika Plana, u cilju rešavanja ovog problema, spremna da inspektoru rada na raspolaganje besplatno stavi opremljenu kancelariju, da pokriva sve troškove rada te kancelarije i da pokriva troškove putovanja inspektora iz Smederevske Palanke do Velike Plane. Hvala.
Na član 2. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić, Elvira Kovač i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Gospođa Kovač želi reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo podneli amandman u istovetnom obliku, kojim smo želeli da se iz predloženog zakonskog teksta briše da se odredbe ovog zakona odnose na kratkoročno volontiranje. Ministarstvo je odbilo ovaj amandman, ali želim da naglasim da je Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja trudeći se da suštinski poboljša ovaj tekst doneo amandman, i nadam se da ćemo sada od predlagača zakona čuti da je on i prihvaćen, koji se odnosi na član 3. i u kome se dodaje: „Obavljanje ad hok aktivnosti od opšteg interesa, za opšte dobro ili za dobro trećeg lica, koje ne traje duže od deset časova nedeljno, najduže 30 dana, bez prekida ili sa prekidima u toku kalendarske godine“. Ovim amandmanom resornog odbora se precizira da će se ovaj zakon odnositi kako na dugoročno tako i na kratkoročno volontiranje, ali ako se radi zaista o kraćim, ad hok aktivnostima koje bi preterano regulisanje normativa i administracija jako opterećivali. Zbog toga smo na ovaj način poboljšali ovaj predlog. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? Gospođa Donka Banović.
Izvinite, imamo dva amandmana na taj isti. Da li je to na tačku 2) ili na tačku 6)? Kod mene je drugačije. Član 3, ali koja tačka? (Predsednik: Član 2. stav 3.) Dobro, onda ću to ja, a moj će kolega po tački 6). U članu 3. se govori o tome šta se u smislu ovog zakona ne smatra volontiranjem. Ta tačka 2) u Predlogu zakona glasi da se „volontiranjem ne smatra rad van radnog odnosa, u skladu sa zakonom“. Mislimo da je ovo suviše široko postavljeno. Ne možete reći da nije volontiranje sve što je rad van radnog odnosa. Tu predlagaču zakona nudimo malo precizniju odredbu, kako bi ovo bilo jasnije i da tu ne bi došlo do zloupotreba. Predlažemo da tačka 2) glasi: „Obavljanje poslova koji, s obzirom na narav i vrstu rada, odnosno ovlašćenja poslodavaca, imaju karakteristike poslova za koje se zasniva radni odnos u skladu sa Zakonom o radu“. Ovde jasno preciziramo koji rad van radnog odnosa se ne može smatrati volontiranjem.
Na član 3. amandman u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Bojan Mladenović i zajedno narodni poslanici Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković i Aleksandar Pejčić. Gospodin Milan Dimitrijević želi reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, bilo bi dobro da razjasnimo neke stvari na početku rasprave o zakonu o volontiranju da bi rasprava krenula u pravom smeru. Čini mi se da ako to ne razjasnimo neće ići onako kako bi trebalo. Gospodine ministre, pozivam vas da pažljivo pročitamo član 2. stav 1, šta je volontiranje – volontiranje, u smislu ovog zakona, jeste organizovano dobrovoljno pružanje usluga ili obavljanje aktivnosti. To piše u stavu 1. Predložili smo da se u članu 3. tačka 6) briše zato što ste u članu 3. stav 1. napisali: „Volontiranjem, u smislu ovog zakona, ne smatra se“, pa u tački 6) – „obavljanje poslova Crvenog krsta Srbije koji su vezani za ostvarivanje ciljeva i zadataka u skladu sa zakonom i drugim propisima“. U obrazloženju ste se pozvali na Statut i Zakon o Crvenom krstu. Zakon o Crvenom krstu pominje dobrovoljnost. To je član 1: „Crveni krst je humanitarna, nezavisna, neprofitna i dobrovoljna organizacija“. To piše u članu 1. Zakona o Crvenom krstu. Statut Crvenog krsta, na strani 4 – jedan od principa rada Crvenog krsta je dobrovoljnost. To je dobrovoljni pokret za pomoć, koji ne pokreće želja za sticanjem koristi. Gospodine ministre, vi u tački 6) aktivnosti Crvenog krsta ne smatrate volontiranjem, pozivajući se na zakone koji već važe, na dobrovoljnost. Nije mi jasno da li hoćete da obesmislite Zakon o Crvenom krstu ili hoćete da promenite Zakon o Crvenom krstu? To je jedna dilema. Da li želite da ti volonteri Crvenog krsta nestanu, da se neko pozove na zakon o volontiranju i kaže – evo, nama više volonteri u Crvenom krstu ne trebaju, jer zakon o volontiranju tretira da rad u Crvenom krstu nije volontiranje? Da li da se potpuno obesmisli dobrovoljnost i humanitarna akcija ove organizacije? Ili je možda nešto treće u pitanju, da se umesto volontera zaposle neki ljudi koji će imati neku materijalnu korist od Crvenog krsta? Potpuno mi je nejasno to. Moramo to razjasniti. S obzirom na važeće zakone, na Zakon o Crvenom krstu, na Statut Crvenog krsta, mislim da je ova tačka 6) gde se Crveni krst izuzima iz pojma volontiranja potpuno besmislena. Zato smo napisali da se ova tačka 6) briše. Mislim da je to potpuno razumno rešenje. Ovako, ovaj zakon potpuno obesmišljava Crveni krst. Taj princip svakog Crvenog krsta u svetu, dobrovoljnost, humanost, volontiranje, to je smisao Crvenog krsta svuda u svetu. Šta hoćete, da ga izbacite iz zakona o volontiranju? Mislim da je potpuno u redu da ovaj amandman prihvatite.
Gospodin Rasim Ljajić ima reč. Izvolite, ministre.
U načelnoj raspravi sam govorio o razlozima zašto se volontiranjem ne smatraju aktivnosti Crvenog krsta. Izričit zahtev predstavnika Crvenog krsta koji su učestvovali u izradi zakona je bio da za njih ne važe odredbe ovog zakona o volontiranju zato što važe, kao što sam rekao, odredbe Zakona o Crvenom krstu Srbije i međunarodna pravila o aktivnostima volontera u okviru Crvenog krsta. To smo ispoštovali i zato smo u članu 3. pod tačkom 6) naveli tu činjenicu.
Zahvaljujem. Gospođa Donka Banović se javila, i vi. Da li hoćete vi, gospodine Dimitrijeviću, prvo? Izvolite.
Zahvaljujem. Ne sumnjam u to što ste rekli, gospodine ministre. Pozivam se na važeći Zakon o Crvenom krstu koji u članu 1... Za mene je prosto frapantna činjenica da predsednik Crvenog krsta može da izgovori takve stvari. Da vidimo ko je taj čovek kome ne trebaju volonteri? Ko mu treba onda, stalno zaposleni? Da li je to smisao Crvenog krsta? Ovo je potpuno besmisleno. Trebalo je da poznajete Zakon o Crvenom krstu i da kažete da to nije u redu. Ko će da radi u okviru Crvenog krsta? Ko će da radi u tim narodnim kuhinjama? Da li hoćete da plaćate ljude i za to? Prihvatite ovaj amandman, potpuno razuman. Ovo što je rekao predsednik Crvenog krsta je potpuno besmisleno.
Gospođa Donka Banović ima reč. Izvolite.
Kada sam govorila u načelu navela sam podatak za prošlu godinu, da je prošle godine bilo 60.000 povremenih volontera i 10.000 stalnih volontera koji rade u organizaciji Crvenog krsta, tako da nije u redu da u zakonu o volontiranju stoji da se aktivnosti Crvenog krsta neće smatrati volontiranjem. Ovde se na neki način... Ne mislim konkretno na ministra, nego mislim da se i narodni poslanici obmanjuju. Takođe sam u načelu govorila, prošlog meseca, u aprilu, dobili smo izveštaj Crvenog krsta o radu za 2009. godinu, izveštaj o svim njihovim aktivnostima. Kada je ovaj zakon došao na dnevni red dobili smo puno izveštaja; neke izveštaje stignemo da pročitamo, neke ne, a ovaj sam uzela da pogledam upravo zbog ovog zakona. U izveštaju o radu Crvenog krsta za 2009. godinu navode se neki prioriteti. Kažu da je jedna od najznačajnijih aktivnosti bila njihovo angažovanje na stvaranju odgovarajuće pravne regulative kao osnove za aktivnosti Crvenog krsta. Oni ovde navode nekoliko zakona koje smo, čini mi se čak ove godine, usvojili u Skupštini, i da su zadovoljni svojom ulogom i položajem u tim zakonima. Navešću ih: Zakon o transfuziološkoj delatnosti, Zakon o javnom zdravlju, Zakon o bezbednosti u saobraćaju, Zakon o vanrednim situacijama i civilnoj zaštiti. Oni su zadovoljni načinom na koji su tretirani u tim zakonima. Onda navode da je Crveni krst Srbije na adekvatan način zastupljen i u Predlogu zakona o volontiranju. Naravno, oni su tada verovatno imali neki predlog zakona (znam da je bilo više varijanti) i u svom izveštaju kažu da su veoma zadovoljni svojim položajem u Predlogu zakona o volontiranju. Šta su oni pod tim smatrali, a šta su vama rekli, ne znam, ali nekako se mi poslanici osećamo kao da je neko tu nekog pokušao da obmane. Ostajemo pri onoj osnovnoj ideji. Smatramo da je Crveni krst organizacija čije delatnosti treba da budu, između ostalog, pokrivene i zakonom o volontiranju, a ne samo nekim njihovim jedinim zakonom.
Gospodin Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, prosto sam frapiran onim što ste rekli, da je predsednik Crvenog krsta to izjavio. To je za mene nešto neverovatno. Imate važeći zakon. Gospodine ministre, zašto se donosi zakon? Da reguliše volju pojedinca. Ako je volja pojedinca da derogira zakon, čemu onda taj predsednik Crvenog krsta? Jer, taj predsednik Crvenog krsta i ta garnitura koja ga vodi će da ukine, da obesmisli Zakon o Crvenom krstu, da obesmisli dobrovoljnost, da obesmisli humanost. O čemu se radi? Vi ste to mogli da vidite u ovom zakonu. Ovo nije smelo da ide sa ovakvim predlogom u Skupštinu. Molim vas, stvarno, uradite nešto da se ova tačka 6) briše. Potpuno je besmislena.
Gospodine ministre, izvolite. Gospodin Rasim Ljajić ima reč.
Kao što i vi znate, Crveni krst je međunarodna organizacija i u svakoj zemlji radi pod istim uslovima i istim pravilima. Ispoštovali smo ono što su predstavnici Crvenog krsta od nas tražili. Kao što ste čuli, oni su bili adekvatno zastupljeni u izradi ovog zakona.
Gospodine Dimitrijeviću, izvolite. Vaša poslanička grupa ima još tri minuta.
Gospodine ministre, pozivam se na važeći Zakon o Crvenom krstu. Ne može predsednik Crvenog krsta da menja zakon koji je donet. Gde to ima, u kojoj to zemlji ima? Izrazi želju i vi prihvatite njegovu želju. Šta ćemo sa zakonom? Njega ćemo da bacimo.
Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Ne.) Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo je amandman na član 3. Da li neko želi reč? (Ne.) Gospodin Rasim Ljajić.
Prihvatam ovaj amandman Odbora.
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Ostojić.
Koristim, gospođo predsednice, vreme poslaničke grupe. Ovaj amandman Odbora kojim se u zakon uvodi obavljanje ad hok aktivnosti od opšteg interesa za opšte dobro ili za dobro trećeg lica je nekakav kompromis. Neću ga nazvati trulim, ali očigledno jedino moguć u ovom trenutku, zbog činjenice da se ovaj zakon odnosi i na kratkoročno i na dugoročno volontiranje, kako to piše u članu 2, ali i zbog činjenice da zakon uvodi i prijavljivanje, evidenciju, izveštavanje, potpisivanje ugovora, potvrda itd. To je činjenica zbog koje je predsednik Crvenog krsta tražio da se ne odnosi na volontiranje u Crvenom krstu, zato što je ovaj zakon prenormiran i uvodi birokratiju u oblast kojoj nema mesta. Svakako da on... Ovo je moja pretpostavka, nisam sa njime pričao, ali slušam šta priča ministar Ljajić, koji govori bosanskim jezikom, kao i moj kolega, i dobro ga razumem. Užasnuo se čovek kada je video šta ste napisali u zakonu, pa je rekao – molim vas, ovaj zakon da ne važi za mene da ne bih morao da vršim evidenciju za deset hiljada volontera Crvenog krsta. Zato kažem da iako ... Usput, niste morali da bežite od reči „volontiranje“ i da napišete „ad hok“, kada smo već uveli novu kategoriju; imamo dugoročno i kratkoročno, a moglo je da se zove povremeno volontiranje. Zašto bi bilo „ad hok“ ili „soc“ aktivnosti od opšteg interesa, zašto bežite od izraza „volontiranje“, „povremeno volontiranje“? Ova definicija koja je usvojena na Odboru apsolutno odgovara nečem što je povremeno. Onda bismo imali tri vrste volontiranja. Na ovo povremeno volontiranje se ne odnose ove birokratske zavrzlame koje ste predvideli za dugoročno i kratkoročno volontiranje. Posledice će biti da u praksi kratkoročnog neće biti. Postojaće dugoročno volontiranje i ovo povremeno volontiranje, koje se zove kako se zove, ali ostaju otvorene pitanja, gospodine ministre. Pošto vam je do te evidencije očigledno mnogo stalo, kako ćete vi voditi evidenciju ako organizatori volontiranja, upravo da bi izbegli ovu evidenciju (nisu svi moćni kao predsednik Crvenog krsta, pa da kažu hajde, izbegnite me sa ovim zakonom), učlanjuju volontere privremeno u svoje organizacije i onda nisu dužni da vam dostavljaju tu evidenciju, izdaju potvrde itd? Verujem da će mnogi to raditi samo da bi izbegli ono što ste im vi nametnuli ovim zakonom. Ponovo kažem, nismo mi protiv evidencije, samo smo rekli da ona važi za dugoročno volontiranje, ali ne i za kratkoročno. U redu, sad sa ad hok aktivnostima ona neće važiti. Sve će se svesti na to, dugoročno će se evidentirati. Postaviću vam jedno drugo pitanje – koje je validnosti ta vaša evidencija koju ćete prikupljati ako se ona ne odnosi na volontere Crvenog krsta, ako se ne odnosi na volontere u nevladinim organizacijama? Nekako, volontiranje je sinonim za civilni sektor. Tamo su 60 - 90% aktivista volonteri, besplatan rad, SOS telefon, rad ovaj, rad onaj itd. I, ne odnosi se volontiranje na aktiviste političkih partija. Kako ćete onda tom evidencijom, koja faktički od Crvenog krsta pa sve ovo dalje isključuje, meriti, recimo, socijalni i ekonomski doprinos volontiranja, ili ekonomski doprinos ili društveni? To će biti potpuno bezvezni podaci. Samo ste napravili papazjaniju sa tom... Ne znam da li je to tvrdoglavost ili neznanje. Nekako mi se čini da je to pre neznanje nego tvrdoglavost. Ne govorim o vama, vi ste ministar i politička ličnost, ne morate vi da znate, nego oni oko vas treba da znaju. Niste hteli da prihvatite ni amandmane koji su dolazili iz vladajuće većine. Hajde, naše ne želite da prihvatite, pa to da razumem, onda bi to bila tvrdoglavost, ali mi ovo pre nekako liči na neznanje, neshvatanje šta znači volontiranje, koliko je to važno i koliko se to razlikuje od nečeg što je radnopravni odnos itd. Mislim da onaj ko stoji iza ovog zakona, u stručnom smislu, ne razume volontiranje. Zato vam savetujem... Dobro je da je nekakav kompromis napravljen, ovako je bolje nego što je bilo na početku. Savetujem vam da u narednim aktivnostima ipak nastavite da radite sa ljudima koji mnogo više i mnogo bolje znaju šta je volontiranje, ne bi li se ovo popravilo u smislu u kome treba da se popravi, jer je volontiranje zaista bitno za jedno društvo i, na kraju krajeva, preporuke iz Evrope kažu da je volontiranje nešto što doprinosi ekonomskoj i socijalnoj koheziji društva. Mladi ljudi volontiraju, imaju slobodnog vremena, žele nešto da nauče, žele da se osamostale. To je jedan put ka bržem osamostaljivanju. Stari ljudi, penzioneri, oni imaju vremena, nagomilano iskustvo. Volontiranje im pomaže da se osećaju korisnim i dalje. Dajte, prilagodite u budućnosti, ako ne ovaj zakon, onda neke izmene ili aktivnosti, nečem što je više civilni sektor, a manje nekakav uštogljeni, birokratski radnopravni odnos, što mi se čini da je ovaj zakon. U redu je kada smo ubacili ove ad hok aktivnosti, na koje se ne odnose ove birokratske obaveze koje ste predvideli za kratkoročno i dugoročno volontiranje, ali da ne bi ovo bio truli kompromis, radite malo sa onima koji se više razumeju u volontiranje u sledećem periodu. Mislim da će to biti na obostrano zadovoljstvo i zadovoljstvo svih nas. Hvala.
Gospodin Šarović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo ne da nije truo kompromis, nego je toliko truo kompromis da do neba smrdi. Jedino taj izraz mogu da upotrebim i insistiraću na zaštiti srpskog jezika i insistiraću na tome da strane reči i izraze ne možete ubacivati nasilno u srpski jezik. Malopre sam vas upitao šta znači „ad hoc“ u srpskom jeziku i šta znači „ad hoc“ u smislu ovog zakona. Po Vujakliji, „ad hok“ znači – samo za sada, samo za ovaj slučaj za ovu priliku, za ovu zgodu. Kada to ubacite u ovaj zakon to znači: obavljanje „za sada“ aktivnosti od opšteg interesa. Ne znači ništa. Drugo značenje: obavljanje „za ovaj slučaj“ aktivnosti od opšteg interesa. Ne znači ništa. Obavljanje „za ovu priliku“ aktivnosti od opšteg interesa – ne znači ništa. Pa, ne može opšti interes biti od prilike do prilike. Obavljanje „za ovu zgodu“ aktivnosti od opšteg interesa – takođe ne znači ništa. Loše vas je, gospođo Đukić-Dejanović, malopre savetovala Gordana Čomić. Ne možete vi mene prekidati zbog iznošenja mog političkog stava. Znači, mogu da osporavam postojanje bosanskog jezika. Imam pravo da osporavam postojanje bošnjačkog jezika. Malopre je gospodin Ostojić rekao da moj uvaženi kolega Kenan Hajdarević govori bosanski i da ga on dobro razume. Kenan Hajdarević je rekao – zato što je to isti jezik, ali se drugačije naziva. Ali, ne možemo dozvoliti... Obaveza je svih nas u Narodnoj skupštini, bez obzira na to kako se osećamo, da čuvamo srpski jezik i ćirilično pismo, da čuvamo ono što su nam ostavili preci. Gospodin Rasim Ljajić može da se oseća kao Bošnjak, možda je njegova svest evoluirala, nije se tako osećao pre trideset godina, ali to ne znači da mi možemo prepustiti srpski jezik ni njemu, ni gospodinu Kenanu Hajdareviću, ni Milu Đukanoviću, ni bilo kom drugom. Moje je pravo da kažem da crnogorski jezik ne postoji, da bošnjački jezik ne postoji i da bosanski jezik ne postoji. Ukoliko tvrdite drugačije, evo, zamolio bih gospodina Ostojića, pošto pričamo o zakonu, dajete da čujemo kako se na bosanskom kaže zakon, kako se na bošnjačkom kaže zakon, kako se na crnogorskom kaže zakon? Pa isto – zakon. Zato što su to izmišljeni jezici. Postoji samo srpski. Zar mislite da neko može da otme engleski, kada u Americi priča engleskim jezikom da kaže – to je američki? Ili, kada u nekoj drugoj državi priča engleskim jezikom da kaže – to je sad... ne znam ni ja koji. Naravno da ne može. To je ono što je suština ovog. Dajte da nam neko prevede, evo, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, da čujemo kako se to kaže na bosanskom, bošnjačkom, crnogorskom jeziku. Pokušavate da uradite nešto što je suprotno interesima svih nas, što je suprotno interesima srpske države. Onda to relativizujete i podvodite pod nešto novo i moderno. Ne možemo se odreći tradicije, ne možemo se odreći svega onoga što nas čini Srbima. Ovo je parlament Republike Srbije, pa dozvolite da i mi imamo pravo da zaštitimo ono što je naše. Ne uskraćujemo pravo bilo kome, može reći gospodin Kenan Hajdarević – ja se osećam kao Bosanac ili ja se osećam kao Bošnjak, ali dozvolite da mi ne dozvoljavamo da na račun tog njegovog osećanja jezik koji je srpski neko prisvaja za sebe. To nije nešto što je naivno. Pogledajte kako se prave nove nacije. Pre trideset godina ljudi su se smejali na pomen crnogorske nacije. Kojim je jezikom Njegoš pisao? Da li je pisao crnogorskim? Nije, nego je pisao srpskim. To crnogorstvo je bila odrednica samo za geografsko poreklo, za lokaciju. I on se smatrao Srbinom, kao i mnogi drugi. To je ono što je suština. Sada se insistira na reči „vojvođanski“. Uveli ste Vojvođansku akademiju nauka i umetnosti, pa vojvođansku policiju, pa vojvođanski dnevnik, pa vojvođansko ovo i vojvođansko ono. Da li mislite da za deset-dvadeset godina neko neće reći, ko sada odrasta – čekajte, nisam Srbin, Vojvođanin sam? Vojvođanska autonomija, autonomija od Austrougarske zato što su se osećali kao Srbi, a vi polako ugrađujete u svest ljudi da su Vojvođani. Kakvi Vojvođani, ljudi? Ima li razlike? To jeste politički stav i to jeste ideologija, ali mi imamo pravo da to iznesemo. To je naša ideologija, ideologija Srpske radikalne stranke. Nema razlike između Srbina iz Crne Gore, Republike Srpske i Republike Srpske Krajine, sa Kosova i Metohije, iz Šumadije ili Beograda. Mi imamo pravo da to kažemo i da se usprotivimo silovanju srpskog jezika i otimanju srpskog jezika. Ne može kako ko prođe da kaže, da izmisli novi naziv i da kaže – sada je to ovaj jezik. Dajte neki rečnik. Prevedite reč „zakon“. Prevedite – Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja na neki drugi jezik, a da mi to ne razumemo. Uvaženi kolega Kenan Hajdarević je rekao da je to isti jezik, koji drugačije nazivamo. Molim vas da ga ne nazivate drugačije, to je srpski jezik.
Gospodine Šaroviću, nisam vas prekinula, ali sam u ime najvećeg broja poslanika i građana Srbije intervenisala. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević.
Poštovana predsednice, javljam se po Poslovniku, član 104 – dostojanstvo Skupštine. Mislim da je trebalo da prekinete uvaženog kolegu gospodina Šarovića u njegovom izlaganju jer je on svojim izlaganjem na direktan način uvredio sve građane Republike Srbije koji govore bosanskim jezikom, koji se osećaju kao pripadnici bošnjačkog naroda, odnosno nacionalne manjine, i gospodina Rasima Ljajića, i mene i druge poslanike. Mislim da je trebalo da intervenišete i da ne dozvolite da na ovakav način neko diskutuje. Ne može niko, zato što se zove Nemanja, da ima veća prava i da oseća Srbiju više svojom državom od nas koji se zovemo Rasim, Kenan ili na bilo koji drugi način. Srbija pripada svim njenim građanima. Liberalno-demokratska partija, ja kao poslanik Liberalno-demokratske partije se tako osećam i tako zastupam interese svih građana, da li na srpskom ili na bosanskom jeziku, to odlučuje Ustav, to pravo daju zakoni ove države. Sve dok Ustav i zakoni Republike Srbije omogućavaju meni da moj jezik nazivam bosanskim jezikom, ja ću to činiti. Zahvaljujem. (Nemanja Šarović, sa mesta: Replika.)
Nema osnova za repliku, sve kritike su bile upućene meni. (Nemanja Šarović, sa mesta: Povreda Poslovnika.) Možete dobiti povredu Poslovnika, ali moram odgovoriti gospodinu Kenanu Hajdareviću. Mislim da sam reagovala, a građani treba da vide da i na reakciju nekada ima tvrdokornih stavova. Neka oni ocenjuju takva ponašanja. Uverena sam da to što ste vi rekli oseća ogromna većina u Srbiji i na to sam vrlo ponosna. Gospodin Ostojić ima reč.
Imam repliku na govor gospodina Šarovića, a on je imao prednost zato što se javio po Poslovniku.
Izvinite, on ima prednost u odnosu na vas.
Gospođo Đukić-Dejanović, javljam se u skladu sa članom 101. koji kaže da pravo na repliku ima onaj poslanik čije je ime i prezime pomenuto, ili funkcija, a gospodin Kenan Hajdarević je spomenuo moje ime i prezime i pogrešno protumačio moje izlaganje. Rekao je, i svi smo svedoci, možemo proveriti u stenogramu, da sam na neki način ugrozio njegova prava time što njemu ne dozvoljavam da svoj jezik zove bosanskim. On svoj jezik može da zove kako god hoće, ali ne dozvoljavam da srpski jezik naziva bosanskim. Gospođo Đukić-Dejanović, rekli ste da to što on oseća, oseća velika većina građana Srbije. Evo, prihvatam, možda sam manjina, ali dozvolite i meni kao predstavniku manjine, što su Srbi u Srbiji iz dana u dan sve više, dozvolite i meni da iznesem nekakvu argumentaciju. Bosanski jezik ne postoji čak ni u Ustavu Bosne i Hercegovine. Da li postoji u Engleskoj bosanski jezik? Da li ga je priznala Engleska? U toj modernoj Evropi kojoj težite? Da li je Francuska, Španija, bilo koja država? (Predsednik: Moraćete da svoje izlaganje dovedete u vezu sa amandmanima koji su na dnevnom redu.) Ovo je po Poslovniku, objašnjavam na koji način je pogrešno protumačeno moje izlaganje, a šta je zapravo bila moja suštinska namera i mislim da sam to na jasan način izrazio.
U više navrata, na jasan način. Gospodin Ostojić ima reč.
Gospodine Šaroviću, vi očigledno ne poznajete Ustav Srbije, ni Zakon o zaštiti prava manjina. Opet, po drugi put nazivate naše pismo, srpsko pismo ćiriličnim, a u Ustavu piše da je to ćiriličko. Ako ste toliki Srbin, bar ustavno ime pisma koristite. Dva, bosanski jezik postoji onda kada ga oni koji su Bošnjaci tako zovu. Ne osporava Kenan Hajdarević vama da vi govorite srpskim jezikom. Ja govorim srpskim jezikom, a on govori bosanskim. Šta je tu sporno? On nama ne osporava da govorimo srpskim, pa zašto bismo mi njemu osporavali da govori bosanskim? Zapamtite, ćiriličko. To piše u Ustavu, ne ćirilično. Počnite da menjate jezik, jer su vaši jezikoslovci rekli da to tako treba da piše u Ustavu. I vi i građani Srbije, zapamtite, od sada, od kada je donet Ustav, one noći i dva dana kada ste ga glasali, izglasali ste da se naše pismo zove – ćiriličko. Ispravljajte decu, jer su njihovi jezikoslovci u redakciji smislili da se to tako kaže. Sve ove decenije smo govorili pogrešno, mi Srbi smo govorili pogrešno i zvali naše pismo, a sada će neki Srbi da određuju kako neki drugi govore. Mislim da to ne doprinosi ni demokratiji, ni razumu, ni dostojanstvu ovog parlamenta. Na kraju, pričamo o amandmanu, piše, gospodine Ljajiću, „ad hoc“ na latinici u ćiriličkom tekstu. Gospodine Šaroviću, „ad hoc“ nije bosanski. (Nemanja Šarović: Replika.)
Nema osnova za repliku, s obzirom na to da je samo citiran Ustav. Gospodin Velimir Ilić ima reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, jako mi je žao što mi ovih dana izgubismo silno vreme, nisam ni imao nameru da govorim. Vidim da smo se zaneli i sada raspravljamo šta je ispravno u Ustavu, šta nije, kako se govorilo, kako treba i kako ne treba itd. Pišu se ovde silni amandmani koji možda nikog i ne interesuju, a i sami zakoni koji su doneseni su specifični u ovom momentu; zakon o volontiranju toliko je važan za Srbiju u ovom momentu da stvarno ne znam kuda bismo bez ovog zakona, a posebno zakona protiv zlostavljanja radnika. Mi to pričamo u momentu kad imamo velike probleme u državi. Ako pratite, ako ste jutros pratili nastupe naših čelnika iz vlasti, vidite i sami, evro divlja, gorivo divlja, setve nema, a vi se smejete, gospodo iz vladajuće koalicije. Sada ćemo možda raspravljati opet o nekoj gej paradi, i to me ne bi iznenadilo, to je za vas interesantna tema. Evo, zakon o volontiranju – ne znam uopšte koja je svrha donošenja zakona u ovom momentu i da li je to toliko bitan zakon u ovom momentu, kada mi očekujemo da aktuelni ministar gospodin Ljajić ipak pokrene neke ozbiljne teme. Jutros slušamo premijera koji je rekao da je kriza prošla, da u Srbiji više nema krize. Neki naši najeminentniji ekonomisti iz Narodne banke kažu da je ovo jedan težak period, koji ćemo teško izgurati i prebroditi. Narod je zbunjen. Gleda parlament, zabavlja se ovde, a mi pričamo o ćirilici i o tome šta je bitno i šta je kako izrečeno i ko je u pravu, ko nije itd. Molim vas, gospodine ministre, da ove ozbiljne teme koje život za Srbiju znače stavimo na dnevni red. Nemoguće je da ova vlada i ovaj parlament dozvoljavaju pojedincima da u državi rade bukvalno šta hoće. Vidite, sada mi selimo neke službenike iz Ministarstva poljoprivrede, ljudi putuju, dolaze ovde u Skupštinu, kukumavče, svaki dan moraju da putuju u Šabac i da se vraćaju, idu na posao i vraćaju se sa posla iz Šapca. Neki će morati da putuju u Niš, a neki u Užice i da se vraćaju u toku dana, jer je neko odlučio da pravi nešto što njemu odgovara u ovom momentu i da one koji su godinama zaposleni i rade svoj posao maltretira na najsuroviji način. Zamislite jednu majku koja ima malu decu, a mi pričamo o zlostavljanju na radnom mestu. Kako je to? Moraju ljudi da daju otkaz, nepodobni, a tamo će se primiti neki stranački ljudi. Znate li koliko je ljudi izgubilo posao zato što su bili pripadnici stranke koja nije sada na vlasti ili je neko došao i saopštio im da više nije zainteresovan za njih? Da li znate da je u Ministarstvu za telekomunikacije šezdeset, sedamdeset diplomiranih inženjera sa preko deset godina radnog staža dobilo otkaz, bez ikakvog objašnjenja? Da ne pričam sada, neke sudije, o čemu se ovih dana žestoko raspravlja... Bez ikakvog objašnjenja ljudi koji su nepodobni dobijaju otkaz, a naročito u ministarstvima, gde imamo ministre koji isključivo primaju svoje stranačke ljude. Nedavno sam bio u jednoj maloj opštini, Rači kragujevačkoj, gde je gospođa Kalanović održala slovo i rekla predsednici opštine – hoćeš da ti uradimo nešto, dođi na naš regionalni skup; ne dođeš li, nema ništa, nema dinara, preselićemo vam opremu koju je kupila određena firma, „Jura“, u Niš, nemate ništa. Šta je bilo? Ljudi su počeli tamo da dolaze, prelaze itd. Te ucene koje se vrše od vrha vlasti su više neodržive. Mi ovde raspravljamo da li neki privatnik tamo u nekom komisionu ili butiku zloupotrebljava ili maltretira nekog radnika itd., da ga zaštitimo zakonski, a imamo to na najvišem državnom nivou. Da li vi, gospodo iz vladajuće koalicije, znate da imate vaše ljude koji rade u dva, tri javna preduzeća u stalnom radnom odnosu? Vi to ne znate. Ako vas interesuje, daću vam podatke. Primaju tri plate i sve su plate ogromne. Da li vi znate da u preduzećima koja su najveći gubitaši ljudi primaju po deset hiljada evra, sedam hiljada, pet hiljada, šest hiljada evra i to tolerišete i štitite… (Predsednik: Gospodine Iliću, samo malo priđite temi, tj. amandmanu.) Vratiću se, svi ovi amandmani su hteli nešto da dovedu u red koliko-toliko, ali ih niko ne prihvata, ne raspravlja o njima. Prihvati se nešto, ali to je sve minorno i beznačajno. Mi sada imamo cene energenata koje enormno rastu i narod ne može da preživi. Setva ne može da se obavi. Pre neki dan čitamo da su plate 13.000 evra u jednom od javnih preduzeća gde se direktor, naš kolega ovde, odriče 900.000 u humanitarne svrhe. To nema nigde na svetu. A tamo ima još nekih 50 direktora. Zamislite, onaj mučenik ne može da plati, mi ga nateramo da plati, a onda ovaj bude dobrotvor, kaže – evo, ljudi, mnogo je, evo pola u humanitarne svrhe, podelite sirotinji, nekome kome je neophodno. Zato sam hteo da govorim o temama koje su vrlo interesantne. Mislim da se ministar slaže sa mojom diskusijom. Vrlo često pratim njegova izlaganja… (Predsednik: Molim vas, teme o kojima govorite jesu interesantne, ali zaista nisu na dnevnom redu.) Jeste, gospođo predsednice, tema je toliko... volontiranje, ne znam šta to u ovom momentu u Srbiji znači, volontirati negde... Treba saglasnost roditelja da dete ode negde da volontira, je l' tako? To je toliko jaka tema. Mene uznemirava jutrošnja izjava našeg premijera, pa izjava ministarke finansija, pa izjava pet ljudi, izjava viceguvernera, izjava budućeg guvernera. To su teme koje me interesuju, koje su mnogo jače od ovih tema i o kojima ovde niko ne raspravlja, koje nikog ne interesuju. (Predsednik: Ima poslovničkih mogućnosti da te teme dođu na dnevni red. Parlamentarna većina se opredelila za ovu temu. Meni je žao što vas prekidam...) Samo još minut. (Predsednik: Molim vas, još minut.) Hajde obećajte nam, kada će te teme da dođu na red. Evo…. (Predsednik: Molim vas, iskoristite poslovničku mogućnost. Imate pravo da predložite i dan za određenu aktuelnu temu. Vlada je svakog poslednjeg četvrtka u mesecu, možete pitati članove Vlade sve što vas zanima. Znači, ima poslovničkih mogućnosti. Zaista vas molim da se vratimo dnevnom redu.) Ima mogućnosti, ali ne date te mogućnosti, verujte. Meni je jako žao da vam to kažem, ali nemamo te mogućnosti da o tome raspravljamo. Mi ne možemo ovde da raspravljamo ni o jednoj ozbiljnoj temi koja život znači. Obećani su veliki radovi, infrastrukturni objekti, 1. marta kreće gradnja. Gde je sad Dulić da objasni što ne počne to? Prvi mart je davno prošao. Dolazi sada Svetsko prvenstvo, godišnji odmori, ode ova godina, gospodo.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Travar.
Gospođo predsedavajuća, reklamirala bih povredu Poslovnika, člana 103, i molila bih vas samo da vratimo naše kolege na temu koja je na dnevnom redu. Mislim da je to korektno i sa vaše strane i sa strane svih nas, kao kolega, kojima je, verujem, cilj da stvarno radimo ono za šta smo plaćeni. Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa Elvira Kovač.
Najverovatnije ću odustati, ali moram da naglasim da sam i ja htela da reklamiram povredu člana 103. stav 1, da ga citiram – govornik može da govori samo o pitanju koje se nalazi na dnevnom redu. Naravno da smo svi svesni pitanja, ali bih želela da naglasim, radi javnosti, da mi ovde danas raspravljamo u pojedinostima o zakonu o volontiranju. Hvala.
Zahvaljujem svojim koleginicama. Slično smo, očigledno, ocenjivali i mislim da sam intervenisala. Gospodin Šarović ima reč.
Konačno. (Predsednik: Samo mi recite koji je osnov.) Vreme poslaničke grupe, gospođo Đukić-Dejanović. Dakle, da se konačno vratimo u okvir ove rasprave koja je na dnevnom redu. (Predsednik: Da, ali ste vi potrošili vreme, morate čekati neki amandman vaš, ako ga ima. Zahvaljujem.) Koliko imamo vremena? Bilo je sedam minuta. Kako je moguće?
U žaru rasprave ste potrošili vreme, a niste to evidentirali sami. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Izvolite, gospodine Munjiću.
Hvala. Ovim amandmanom traženo je da se član 5. promeni donekle tako što bi se promenio, odnosno dopunio pojam načela solidarnosti kod volontiranja. Konkretno, traženo je ovim amandmanom da se termin „jednake mogućnosti“ ne nalazi u tekstu ovog člana. Tačno je da član 15. Ustava poznaje i koristi termin „jednake mogućnosti“, tako što kaže da država razvija politiku jednakih mogućnosti. To niko ne spori u ovom slučaju. Međutim, šta znači u ovom zakonu termin „jednake mogućnosti“? Prvo, ukoliko se nastavi u ovoj meri, kao u stečajnim postupcima, u mafijaškim privatizacijama, pojava da ovoliko radnika gubi posao, onda će ovo biti država volontera. Na jednoj strani biće volonteri, na drugoj strani biće oni koji brinu o ovim volonterima i, naravno, uz neizbežnu i preko potrebnu državnu administraciju, to će biti oni koji rade u ovoj državi. Šta predstavljaju jednake mogućnosti za koje se vi zalažete? Ako upotrebimo malo slobode kroz komparacije, da uporedimo ove jednake mogućnosti kod ovih volontera i onih koji su kupili više od polovine Srbije... Znate, nekada su se u SAD novopečeni bogataši najviše bojali poreske kontrole prilikom kontrole njihovog prvog miliona. Smatram da bi kod današnjih novopečenih tajkuna koji su kupili polovinu Srbije trebalo proveriti prvi, deseti, stoti milion i da u stvari neko ovoj vladi treba da došapne da je sada mnogo važnije da se pod pojmom „jednakih mogućnosti“ dođe …
Zahvaljujem, vreme je isteklo. Gospodin Srđan Spasojević ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, podržavajući amandman gospodina Munjića osvrnuo bih se na to da je ovaj zakon, na koji se Vlada poziva da je praktično jedan deo ustavne kategorije, mada se apsolutno ne vidi tačno iz čega proizlazi ovo sve što donosimo... Podržavajući ono što je gospodin Velimir Ilić ovde malopre rekao u više navrata, pominjući zakon, kada je neopravdano više puta opomenut da nije u temi, ja ću vam, gospodine ministre, reći jednu stvar. Mi u Srbiji imamo 80% ljudi koji danas rade i praktično volontiraju. Oni su fiktivno zaposleni, treba da primaju lične dohotke, ali su u principu volonteri. Da li vam je bilo žao onih ljudi pre neki dan u „Šamotu“? Namerno pominjem „Šamot“ jer je izborna kampanja u Aranđelovcu završena. Ljudi koji su očajni, koji po pet, šest, sedam godina vape i ne primaju nikakav lični dohodak, to su, gospodine ministre, volonteri. Uvešće se tu neki stečaj, neko će to privatizovati i ljudi će ostati na ulici. Gospodine ministre, vreme radnih akcija u ovoj zemlji je odavno završeno. Mi stalno govorimo da hoćemo u Evropu, a vraćamo se na neke institute prošlosti. Sigurno da mladi ljudi treba u nekom domenu da uče i tokom školovanja i da se pripremaju za neke aktivnosti, ali čini mi se da je u ovom trenutku ova kategorija volontiranja apsolutno bespredmetna. Ovde se pominje da je u jako razvijenim zemljama ovo odlična stvar, ali mi smo trenutno praktično u fazi agregatnog stanja, gde je svaki radnik u Srbiji volonter. Takva je situacija u ovom trenutku u „Magnohromu“ iz Kraljeva. Zamolio bih vas, 350 ljudi koji rade trenutno u „Magnohromu“ pokušavaju nešto da urade, naročito u onom delu koji država u ovom trenutku koči i ne dozvoljava, iako imaju sasvim solidne rezultate na tržištu. Gospodine ministre, zamolio bih vas da nešto uradite kada je u pitanju fabrika „Magnohrom“. Neke pomake ljudi imaju apsolutno, imaju pisma sindikata koji žele da prevaziđu krizu. Nemojte dozvoliti da tamo ljudi i dalje budu volonteri, ako pokušavaju i imaju čak odlične mogućnosti na tržištu. Sačekao bih taj dan da vas pitam, vas ili nadležnog ministra, kada budu pitanja, ali, gospođo predsednice, vi ste malopre rekli da mi imamo poslednji četvrtak u mesecu. Lično sam gospodinu premijeru rekao ovde da više puta dolaze ministri koji nisu kompetentni, nemamo tu mogućnost. Samo nam recite, ko je od kompetentnih ministara ovde bio u poslednji četvrtak kada su bila poslanička pitanja? Apsolutno nismo mogli da postavimo pitanja jer su bili ministri koji nisu za tu oblast. Jako dobro znate da je bilo samo četiri-pet ministara, možemo da uzmemo stenogram. Hvala.
Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić-Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Član 8, u prvom stavu ste napisali: „Zabranjeno je organizovanje volontiranja u cilju sticanja dobiti.“ Mi smo intervenisali tako što smo ovde stavili da je zabranjeno organizovanje volontiranja u cilju sticanja finansijske dobiti, materijalne dobiti. Naravno, potpuno je jasno na šta se odnosi ovaj vaš stav 1. u članu 8 – govorite o finansijskoj, materijalnoj dobiti. Postoje druge vrste dobiti, koje nisu finansijske i materijalne prirode, ali koje u svakom slučaju idu uz volontiranje. Tu dobit oseća i sam volonter i onaj ko je korisnik, u ovom slučaju, recimo, neko kome je dobit neke sasvim druge vrste; oseća celo društvo. Dakle, mi smo, mislim, potpuno u pravu jer smo na tragu samog pojma volontiranja. Ne može volonter da stiče finansijsku dobit, ali može svaku drugu vrstu dobiti. To je suština volontiranja. Ne očekujete valjda da neko volontira, a da nema neku svoju dobit? Moja dobit u volontiranju je da nekom drugom pružim neku pomoć. To je dobit. Zato smo smatrali da je potrebno da razgraničimo šta je ovde u pitanju i mislimo da smo bili potpuno jasni kada smo rekli da nećemo finansijsku dobit. Kada ste nam odgovarali rekli ste nam: „Amandman se ne prihvata iz razloga što je pojam dobit širi od pojma finansijske dobiti“. Upravo zbog toga smo intervenisali. Jeste širi. Govorimo o tome da postoji i druga vrsta dobiti, koju će dobiti svako u lancu volontiranja, ali neće dobiti finansijsku pomoć. Dalje kažete – te je ovim članom zakona zabranjeno organizovano volontiranje u cilju sticanja finansijske i svake druge dobiti. Ne, samo finansijske dobiti. Ne možete da isključite da volonter dobije svoju ličnu satisfakciju. I to je dobit. Ne možete da isključite da volonter dobije neku vrstu edukacije. To je dobit. Dakle, hoćete da kažete – finansijsku dobit, materijalnu dobit. Zato mislim da smo u pravu i da je naš amandman trebalo prihvatiti. Hvala.
Na član 9. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Aleksandar Pejčić i Nikola Lazić. Gospođa Stojanović Plavšić najpre.
Prijavila sam se po prethodnom amandmanu svesna toga da je usvojen i da možda o njemu ne bi trebalo govoriti. Mislim da mogu u okviru vremena poslaničke grupe da kažem par reči. Zaista zahvaljujem Ministarstvu što je imalo sluha da prihvati ovaj amandman, jer verujem da ispoljava, u stvari, jedno rešenje koje je u skladu sa evropskom praksom i može značajno da doprinese unapređenju volonterskog rada u Srbiji. Ono što želim posebno da istaknem, i mislim da ćete mi dozvoliti par minuta, jeste da su i Ministarstvo i parlament ovim pokazali dobar primer kako treba da funkcioniše parlamentarna demokratija u Srbiji, imajući u vidu činjenicu da sam ovaj amandman podnela u saradnji sa udruženjima građana iz Leskovca, koje sam zamolila za komentar zakona onda kada je ušao u skupštinsku proceduru. Mislim da je ovo zaista jedna dobra praksa, zato što se ranije često dešavalo da ministarstva budu isključiva i da ne žele da prihvate veliki broj amandmana koji dolaze iz parlamenta. S druge strane, retko se dešava da građani daju sugestije. Želim da dam doprinos jučerašnjoj raspravi koja se vodila o tome ko može da podnese amandman. Naravno da poslanici mogu da podnesu amandmane, ali su i građani pozvani da kontaktiraju svoje poslanike i daju sugestije i primedbe onda kada misle da zakon može da se promeni. Verujem da na ovaj način jačamo parlamentarnu demokratiju i parlament kao instituciju, ali i poverenje u izvršnu vlast koju građani mogu imati. U tom smislu, zahvaljujem Udruženju građana „Narodni parlament“ iz Leskovca, koje je dalo sugestiju za ovaj amandman i Ministarstvu koje je uvažilo sugestiju građana. Pozivam i ostale građane da na ovakav način koriste parlament kao svoju kuću.
Gospođa Donka Banović, po amandmanu na član 11.
O ovome sam govorila kada sam govorila o zakonu u načelu, mislim da nije dobro što je predlagač zakona isključio mogućnost da lice mlađe od 15 godina bude volonter. Time vi isključujete svu decu u osnovnim školama i to nije dobro. Smatram da u tom ranom uzrastu i te kako treba vaspitati decu, odnosno učenike o značaju volontiranja, odnosno dobrovoljnog rada i koliko je važno pomoći drugima. Otkako je sveta i veka u školama se organizuje tzv. vršnjačka pomoć i edukacija. Organizuju se grupe gde jedan od boljih ili najbolji učenik iz nekog predmeta pomaže đacima iz svog odeljenja da savladaju neko gradivo, i to je i te kako pomoć i korist za tu školu. Ovim amandmanom smo proširili član 11. i veoma precizno odredili pod kojim, veoma jasnim, uslovima lice koje je mlađe od 15 godina može da bude volonter. Zbog kratkoće vremena pročitaću taj stav koji predlažemo, stav 3: „Maloletna osoba mlađa od 15 godina života može biti uključena u obavljanje vaspitno-obrazovnih volonterskih aktivnosti usmerenih opštem dobru i vaspitanju za volontiranje, i to samo u svrhu vaspitanja i obrazovanja, na način koji doprinosi njenom razvoju i socijalizaciji, uz uslov da je organizator volontiranja vaspitno-obrazovna ustanova, ustanova socijalne pomoći ili drugo pravno lice koje organizuje volontiranje u vaspitne i obrazovne svrhe.“ Mislimo da je kasno i da ne treba da očekujemo da se čovek kada napuni 15 ili 18 godina prvi put susreće sa tim šta znači dobrovoljni rad ili volontiranje i da smo veoma precizno odredili, tako da ne bi moglo da dođe do nekih zloupotreba. Hvala.
Izvolite, gospodine ministre.
Pošto je na ovaj član bilo najviše amandmana, nastojali smo da te amandmane koji su sadržani praktično u amandmanu Odbora prihvatimo, uvažavajući neke ograničavajuće elemente koji su sadržani pre svega u Zakonu o osnovnim školama i Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Ovaj član 11. bi posle stava 2. imao stav 3: „Lice mlađe od 15 godina života može biti uključeno u obavljanje vaspitno-obrazovnih volonterskih aktivnosti u skladu sa propisima o obrazovanju i vaspitanju i ratifikovanim međunarodnim konvencijama.“ Mislimo da je to jedna kompromisna varijanta koja bi sadržala najveći broj amandmana koji su predloženi na ovaj član.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Popović. Da li neko želi reč? Gospodin Popović.
Dame i gospodo, Vlada je predložila da donja starosna granica za lica koja volontiraju bude 15 godina. U ime SRS sam svojim amandmanom predložio da se ta granica podigne na 18 godina. Smatramo da volontiranje treba dozvoliti samo punoletnim licima. Postoje dva vida volontiranja, tj. dobrovoljnog rada. Prvi je dobrovoljan rad iz humanih razloga i rad u humanitarne svrhe, na primer, rad u zdravstvenim i socijalnim ustanovama. Dobrovoljni rad za opštu društvenu korist, kao što je bio rad na hiljade mladih Beograđana u vreme Olimpijade, jeste rad iz ljubavi, iz ideala i za SRS nema problema da u njemu učestvuju i maloletne osobe. Međutim, dobrovoljni rad o kome govori ovaj zakon je nešto sasvim drugo, potpuno suprotno istinskom dobrovoljnom radu. To je besplatan rad kod poslodavaca koji tim radom sebi pribavljaju manju ili veću imovinsku korist. To nije rad iz ubeđenja i ideala. To nije dobrovoljan rad. To je rad iz nužde, očaja. To je pokušaj ljudi koji nemaju posao da ga možda nađu. Zato smatram da takav rad, takvo angažovanje treba dozvoliti samo punoletnim licima. Hvala.
Na član 11. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Elvira Kovač, Miljan Ranđelović i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Dakle, član 11. stav 2. glasi: „Lice mlađe od 18 godina života može da volontira uz pismenu saglasnost zakonskog zastupnika ili staratelja.“ Mi smo reagovali na ovo „zakonskog zastupnika“. Smatrali smo da je u duhu jezika i da treba da se pomene reč – roditelj. Nekako primećujem da se u poslednje vreme u zakonima sve manje koristi reč „roditelj“, a sve više neke druge reči za koje se pozivate na Porodični zakon, da on tako određuje. Prosto, mislim da reč „roditelj“ i te kako ima veliku važnost i veliku težinu i mora da se nađe u zakonima. Ovo je jedno vrlo problematično vreme, jedna zaista komplikovana društvena situacija i vrlo je važno da se u zakonima označe roditelji, njihove obaveze i ono što roditeljstvo sa sobom nosi. Zbog toga smo smatrali da je vrlo važno da se umesto ovog bezličnog „zakonski zastupnik“ (možda je pravno, ali je vrlo bezlično), ovde koristi reč „roditelj“. Hvala vam.
Gospodin ministar ima reč. Izvolite.
Amandman se prihvata.
Amandman se prihvata. Na član 11. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton, a zatim Igor Bečić.
Poštovane kolege narodni poslanici, na Predlog zakona o volontiranju podneto je više dobrih amandmana. Broj amandmana ukazuje na to da Predlog zakona nije dobar i da se mora popraviti. Nekoliko amandmana je Vlada prihvatila, ali brojni amandmani nisu prihvaćeni, iako bi ti amandmani sigurno popravili ovaj zakonski predlog. Naravno, ukoliko bi se prihvatili svi amandmani kojima se želi izmeniti zakon, zakon više ne bi ličio na sebe, a s obzirom na to da ima puno primedaba i da zakon nije dobar, možda zakon i ne treba da liči na sebe. Poštovane kolege narodni poslanici, naša poslanička grupa je podnela više amandmana na ovaj zakonski predlog o volontiranju sa ciljem da se on popravi. Neki amandmani su prihvaćeni, ali većina dobrih amandmana nije usvojena. Zakon o volontiranju svakako treba imati, jer to traže od nas iz Evropske unije. Mi se slažemo da treba doneti zakon o volontiranju, ali zakon ne treba ovako da izgleda. Naš amandman je podnet na član 11. gde dodajemo stav 3. koji glasi: „Volonteri ne mogu raditi na poslovima koji su opasni za život i zdravlje ili se obavljaju u uslovima opasnim za život i zdravlje.“ Smatramo da je potrebno zabraniti rad volontera na opasnim poslovima. Ovaj amandmanVlada nije prihvatila, uz obrazloženje da je „Predlogom zakona predviđeno da volonter nije dužan da volontira u skladu sa uputstvom organizatora volontiranja ako izvršavanje uputstva može da ugrozi život i zdravlje volontera, korisnika volontiranja ili drugih lica“ itd. To je u redu i tačno je. Dakle, zakon predviđa da volonter nije dužan da volontira ukoliko volontiranje može da ugrozi zdravlje i život volontera ili korisnika usluga volontiranja. S obzirom na to da se volontiranjem bave, po ovom zakonskom predlogu, i lica od 15 godina, a sada je prihvaćeno da to mogu raditi i mlađa lica, to su lica bez prethodnog radnog iskustva, lica koja nemaju dovoljno znanja o poslovima koji se obavljaju volontiranjem, ne može se dozvoliti da ta lica, volonteri budu ti koji će proceniti da li je taj posao koji im je poveren za volontiranje štetan za zdravlje ili nije. Organizator volontiranja je taj koji poznaje prirodu posla koji se obavlja, ima znanje, ima iskustvo i na osnovu svog znanja i iskustva će posao dodeliti ili neće dodeliti volonterima. Mi smatramo da je potrebno ovim zakonom zabraniti rad volontera na opasnim poslovima. Nema potrebe dalje da obrazlažem to. Predlažemo usvajanje ovog amandmana. Hvala.
Gospodin Igor Bečić ima reč.
Dame i gospodo, poštovani građani, u ime SNS podneo sam amandman da se u članu 11. doda stav 3. koji glasi: „Volonteri ne mogu raditi na poslovima koji su opasni za život i zdravlje ili se obavljaju u uslovima opasnim za život i zdravlje.“ U Predlogu nije propisana zabrana volontiranja na poslovima ili u uslovima opasnim po život i zdravlje, iako je rad volontera na takvim poslovima neprihvatljiv sa stanovišta bezbednosti volontera, a i u smislu propisa o radu i bezbednosti na radu. Obavljanje takvih poslova i rad u uslovima opasnim za život i zdravlje prema propisima mogu obavljati samo posebno obučena lica odgovarajućih psihofizičkih sposobnosti, pod posebnim uslovima zaštite i sa pravom na beneficirani radni staž. Te uslove volonteri svakako ne ispunjavaju. Suprotno potrebi da volonteri budu zaštićeni od takvih poslova, u članu 27. tačka 1) Predloga upravo se propisuje mogućnost rada volontera na poslovima koje obavljaju u uslovima opasnim za život i zdravlje, uz jedinu obavezu da budu osigurani za slučaj povrede ili profesionalnog oboljenja. Stoga je podnet amandman kojim se predlaže odgovarajuća izmena ovog člana. Smatramo da potrebu zabrane rada volontera na opasnim poslovima nema razloga dodatno obrazlagati, te predlažemo usvajanje ovog amandmana. Pri tome, svakako se mora imati u vidu da je Ustavom utvrđeno pravo na bezbedne i zdrave uslove rada, kao jedno od osnovnih ljudskih prava. Hvala.
Gospodin ministar ima reč. Izvolite.
Amandman se prihvata.
Zahvaljujem. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo je amandman na član 11. Izvolite, gospodine ministre.
Amandman se prihvata.
Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Aleksandar Pejčić, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Dakle, u članu 12. stav 2. tačka 3) govori se o korisnicima volontiranja. Kada su to deca, osobe sa invaliditetom, stara lica, lica kojima je neophodna pomoć drugih lica, bolesne osobe ili osobe koje su potpuno ili delimično lišene poslovne sposobnosti organizator volontiranja dužan je da postupa sa posebnom pažnjom prilikom izbora i obuke volontera. U stavu 2. kaže se: „Volontiranje sa korisnicima iz stava 1. ne može da se obavlja“, u tački 3) – „lice koje je u potpunosti ili delimično lišeno poslovne sposobnosti“. Mi smo reagovali na ovo „delimično lišeno poslovne sposobnosti“, jer ovde osećamo diskriminaciju. Mislimo da se ovde radi o diskriminaciji osoba sa invaliditetom. To je, naravno, u suprotnosti sa svim važećim međunarodnim pravima osoba sa invaliditetom i u suprotnosti sa nekim zakonima koje smo mi ovde dobili i prošli su ovde. Mada, sećam se da je bilo amandmana i kada smo govorili o zapošljavanju lica sa delimičnom poslovnom sposobnošću, tako da vidim da je to tendencija ovog ministarstva, da se ta lica jednostavno sklone od mogućnosti da volontiraju.
Na član 12. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović-Milosavljević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Da.) Rajkov Gordana ima reč.
Izvinjavam se, zapravo sam htela samo da komentarišem ovaj amandman na član 12. stav 3, o kome je govorila koleginica iz DSS-a. Mi smo takođe dobili različita mišljenja iz organizacija osoba sa invaliditetom u vezi sa ovim članom. Posle dosta detaljne rasprave sa njima zaključili smo da zapravo tvrdnje koje su tu bile nisu do kraja tačne, jer zakon zapravo ovim članom pokušava da obezbedi sigurnost za korisnike volontiranja koji pripadaju određenim ugroženim grupama. U tom smislu, traži da usluge volontiranja ne mogu da vrše lica koja su lišena, delimično ili potpuno, poslovne sposobnosti. Naravno, lica delimično ili potpuno lišena poslovne sposobnosti nisu samo osobe sa invaliditetom, mogu biti i druge. Organizacije koje okupljaju osobe sa invaliditetom misle da je u redu da lica koja već sama ne mogu da procene svoj najbolji interes i donesu odluke u vezi sa tim ne bi trebalo da budu u poziciji da vrše neidentifikovane usluge za lica koja su takođe u jednoj ranjivoj poziciji, kao što su deca, stara, iznemogla lica ili osobe sa invaliditetom. Zato smo mislili da je rešenje koje je dato u Predlogu zakona dobro, jer obezbeđuje i zaštitu samih volontera koji nemaju poslovnu sposobnost, a takođe i zaštitu lica za koja oni rade. Naravno, osobe sa invaliditetom koje imaju određena intelektualna oštećenja pa su zbog toga lišena delimično ili potpuno poslovne sposobnosti ovim zakonom nisu uskraćena da vrše druge usluge volontiranja koje se vrše u nekom drugom domenu, organizovano, u korist nekog opšteg dobra, ekologije, zaštite čovekove sredine ili bilo čega drugog što se bude organizovalo. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Rajkov. Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Miljan Ranđelović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Aleksandar Pejčić, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospodin Pejčić želi reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo (pozdravio bih i ministra, ali je odsutan), predstavnici Vlade, naime, i sami ste primetili da su poslanici Demokratske stranke Srbije puno radili na ovom zakonu i podneli veliki broj amandmana i na taj način želeli da poprave tekst ovog zakona, jer za to ima prostora. Vratiću se na amandman koji smo podneli na član 15. Zapravo, amandman govori o ugovornim obavezama pri volontiranju. Tražili smo da se u ovom članu u stavu 3. izbrišu tačke od 1) do 6): kod dugoročnog volontiranja, sa maloletnim volonterom, sa stranim državljanima i licima bez državljanstva, sa državljanima Republike Srbije koji volontiraju u inostranstvu, ako organizator volontiranja ima sedište u Republici Srbiji, ako su korisnici volontiranja lica iz člana 12. ovog zakona i, pod 6), na zahtev volontera, organizatora volontiranja ili korisnika volontiranja. Zapravo, sve ove tačke su sublimirane u članu 2. koji govori da se ovaj zakon primenjuje na kratkoročna i dugoročna volontiranja. Iz tih razloga mislimo da tačke iz stava 3. treba brisati, a da ugovor i te kako u pismenom obliku treba potpisati, bez obzira na vrstu volontiranja.
Zahvaljujem. Gospodin Palalić, po istom amandmanu, a onda gospodin Bečić.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je vrlo bitan amandman, s obzirom na to da ne vidimo nijedan razlog, niti obrazloženje zbog čega se izdvajaju forme u kojima će se zaključivati ugovori o volontiranju. S obzirom na to da je u Predlogu ovog zakona istaknut niz vrlo važnih načela koja treba da se primenjuju kada je u pitanju ugovor o volontiranju i zakon o volontiranju, kao što je načelo zabrane diskriminacije, načelo zaštite korisnika volontiranja ili zabrane zloupotrebe volontiranja, teško je zamisliti na koji način će se ova načela realizovati ili ispratiti njihova realizacija u slučaju usmenog ugovora o volontiranju. Zaista je vrlo teško ove obaveze, koje su na strani korisnika volontiranja, a koje bi se zaključile u formi koja je usmena, na taj način uspešno realizovati. Kako može lice koje je zaključilo usmeni ugovor da kaže da nije bilo diskriminacije, da nije bilo zloupotrebe, da su sve obaveze od strane organizatora volontiranja realizovane? Znači, jako je bitno ne izdvajati forme zaključivanja ovog ugovora i apsolutno bi bilo važno da Ministarstvo prihvati ovaj amandman. Hvala.
Izvolite, gospodine Bečiću.
Dame i gospodo, poštovani građani, u ime SNS podneo sam amandman da se član 15. menja i glasi: „Organizator volontiranja je u obavezi da pre početka volontiranja sa volonterom zaključi pismeni ugovor i vodi evidenciju zaključenih ugovora. Ugovor o volontiranju sa licem mlađim od 18 godina može se zaključiti samo uz pismenu saglasnost roditelja, usvojioca ili staraoca.“ Članom 15. Predloga ostavljena je mogućnost da se ugovor o volontiranju zaključi i usmeno, što proizilazi iz sadržaja stava 3. kojim je propisano da se pismeni ugovor obavezno zaključuje samo u određenim slučajevima. Zaključivanje usmenog ugovora nije prihvatljivo imajući u vidu, pre svega, sadržinu ugovora utvrđenu u članu 18, koji ima najmanje osam obaveznih elemenata, a po članu 27. ugovorom se reguliše i osiguranje volontera, što svakako nije moguće učiniti usmenim dogovorom, a na iole pouzdan način. Takođe, mora se uzeti u obzir obaveza organizatora i volontera na međusobnu naknadu štete i naknadu štete trećim licima koja nastane u toku ili u vezi sa volontiranjem. U članu 31. zakona je propisan i nadzor nad primenom zakona, koji bi se vršio na znatno otežan način u slučaju nepostojanja pismenog ugovora, jer bi bilo gotovo nemoguće kontrolisati da li je zaključen usmeni ugovor i njegovu sadržinu. Položaj volontera je u svemu gotovo identičan položaju zaposlenih, osim prava na zaradu; ugovor o radu se obavezno zaključuje u pismenoj formi, pa to pravilo treba i za volontere primeniti. Iz svih navedenih razloga neophodno je da ugovor o volontiranju bude zaključen u pismenoj formi, pre početka volontiranja, kao što i ugovor sa maloletnim licima mora biti zaključen samo uz saglasnost roditelja, usvojioca ili staraoca, pre svega radi zaštite samih volontera, pravne sigurnosti i mogućnosti nadležnih organa da vrše kontrolu nad primenom zakona, posebno iz razloga što su volonteri u praksi uglavnom vrlo mlade i često maloletne osobe, čijoj se zaštiti mora posvetiti dodatna pažnja. Hvala.
Narodni poslanik Oto Kišmarton ima reč.
S obzirom na to da je prethodni amandman prihvaćen, verovatno bi i ovo prihvatio ministar. Poštovane kolege narodni poslanici, potrebno je imati zakon o volontiranju, jer to se od nas traži. Ako imamo brojne druge zakone koji se ne primenjuju, možemo imati i ovaj zakon. Ne treba ovaj zakon tretirati kao veoma značajan za naše društvo, jer će moći, kad se ovaj zakon usvoji, da se volontira, odnosno da se pružaju usluge ili obavljaju aktivnosti od opšteg interesa, za opšte dobro ili za dobro drugog lica, bez isplate novčane naknade ili potraživanje druge imovinske koristi. Ovaj zakon će omogućiti besplatnu radnu snagu, koju ne treba platiti. Kada deca završe srednju školu, fakultete, ovaj zakon će omogućiti toj deci da volontiraju, rade besplatno godinu, dve, tri ili više, sve dotle dok žele da budu društvenokorisni. Da li je to budućnost za našu omladinu – besplatan rad? Da li to nudi naša vlada omladini – da posle školovanja budu volonteri, odnosno besplatno rade, kao što danas mnogi njihovi roditelji rade bez plate ili za plate nedovoljne za izdržavanje porodice? Cilj ove vlade treba da bude da sva deca koja završe školu dobiju posao, zarade dovoljno kako bi stvorili dom, porodicu i na taj način postanu društvenokorisni. Kada čovek ima od čega da živi, ima slobodno vreme, onda može da se bavi i nekim društvenokorisnim radom bez naknade. Neće naša Srbija ići napred ni sa Evropom, ni bez Evrope, ukoliko umesto armije nezaposlenih formiramo armiju volontera. Šta roditelji danas da kažu deci – završite školu, pa ćete biti volonteri? Od volontiranja neće moći da izdržavaju svoju porodicu. Danas, u ovoj krizi, koja nas je zahvatila još pre dvadeset godina i ne pušta, malo je obavljati jedan posao i malo je jedno radno vreme, a ne još besplatni rad. Poštovani poslanici, predložili smo izmenu člana 15. ovog zakonskog predloga. Ovaj član se odnosi na ugovor o volontiranju. Tu smo predložili sledeće, da se član 15. menja: „Organizator volontiranja je u obavezi da pre početka volontiranja sa volonterom zaključi pismeni ugovor i vodi evidenciju zaključenih ugovora. Ugovor o volontiranju sa licem mlađim od 18 godina može da se zaključi samo uz pismenu saglasnost roditelja, usvojioca ili staraoca“. Našim amandmanom tražimo da se ugovor o volontiranju obavezno zaključuje u pismenom obliku. Ne smatramo, kao što Vlada smatra, da je to preveliko formalizovanje i da će dovesti do negativnog efekta. Upravo suprotno, volonter, koji inače radi bez naknade društvenokoristan rad, imaće bar ugovor kao dokaz da je volontirao ili neku zahvalnicu za svoj rad. Mišljenja smo da ovaj amandman zaslužuje da bude prihvaćen.
Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? Gospodin Stevanović.
Vrlo ću kratko, gospodine ministre. Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman je prilično tehničkog karaktera. Videli ste, to stoji u obrazloženju na koje ste se pozvali, s obzirom na to da ste amandman odbili. Rekli smo da se on odnosi na ugovore o volontiranju. U stavu 3. se kaže da se „ugovor o volontiranju obavezno zaključuje u pismenom obliku“. Predložili smo da bude: „u pisanom“. Koliko god da ste argumenata naveli za to da je vaš stav tehnički ispravan, isto toliko argumenata se može navesti i za ovaj naš predlog. Nije to neka suštinska promena, ni izmena. Postoji toliko zakonskih akata, odnosno dokumenata u kojima se koristi upravo ovaj termin i tom analogijom smo se vodili. Suštinski ne možemo da kažemo da ni ovo nije ispravno, ali je naša vizija bila da je ovo tehnički ispravnije, pa smo zato tako predložili. Hvala.
Gospodin ministar je prihvatio amandman.
Prihvatamo amandman.
Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospodin Dimitrijević.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, smatrali smo da je u članu 16. dovoljna jedna rečenica: „Ugovor o dugoročnom volontiranju može se zaključiti sa stranim državljaninom i licem bez državljanstva“, bez ovoga – davanje privremenog boravka za lica bez državljanstva na teritoriji Republike Srbije. Vidite, to otvara dva pitanja, gospodine ministre. Jedno pitanje je... Na početku, prateći kontinuitet zakona videli smo da ste ovim zakonom praktično ukinuli volontiranje u jednoj širokoj organizaciji, koja ima ko zna koliko volontera, kakva je Crveni krst. S druge strane, omogućavate stranim državljanima i drugim licima da volontiraju kod nas i na osnovu toga ćete dati državljanstvo. Shvatam i razumem da ste se pozvali na preporuku Komiteta ministara Saveta Evrope broj R (94) 4 itd. To je potpuno razumljivo i opravdano, ali postoji druga stvar. Mogu reći sledeće: jedan član moje uže porodice je hteo da volontira na jednom važnom arheološkom projektu u jednoj zemlji koja je zagovornik ovakvih preporuka, iako nema svoje kadrove, stručnjake iz te oblasti. Nije mogao da dobije privremeni boravak, iako te zemlje preporučuju razmenu mladih kadrova. S druge strane, ta ista zemlja je učinila 1999. godine da se Srbija onako pretvori u jedno ozbiljno arheološko nalazište.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Radovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podnela narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ono što smo počeli u članu 11. nastavili smo u članu 19. Ovde se govori o ugovoru o volontiranju i kaže se kada ugovor o volontiranju prestaje: u tački 5) - kada se zakonski zastupnik ili staratelj maloletnog volontera ne saglasi sa nastavkom volontiranja. Opet smo insistirali da to bude roditelj.
Molim vas, ministre, da se prijavite u elektronski sistem.
Prihvatamo amandman.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Popović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 21. amandman je podnela narodna poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Jovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč želi narodna poslanica Donka Banović. Izvolite.
Hoću da iskoristim priliku i da se zahvalim ministru što je prihvatio i ovaj amandman. Mislim da je i predlagač shvatio da nema razloga da volonter čuva službenu tajnu i poverljive i lične podatke o samom organizatoru volontiranja. Jedna je stvar da čuva poverljive i lične podatke o korisniku volontiranja, ali to nije na mestu kada je u pitanju organizator volontiranja zato što i celokupna javnost i Ministarstvo moraju znati sve o nekome ko organizuje volontiranje i o toj organizaciji, tako da tu nema mesta nekakvim tajnama i čuvanju tajni. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pedeset sekundi. Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanik Aleksandar Pejčić želi reč. Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je trideset sekundi.
Iskoristiću priliku, gospodine ministre, da vam se zahvalim što ste prepoznali kvalitetno rešenje u ovom amandmanu poslanika Demokratske stranke Srbije. Hteo sam da pojasnim građanima o čemu se radi, ako ćete mi dopustiti, gospođo predsedavajuća, da u roku od ovih deset sekundi preciziram o čemu se radi. U stavu 3. ovog člana 23 – volonter ne odgovara za prouzrokovanu štetu ako je prethodno pismeno upozorio organizatora volontiranja na takvu mogućnost. Ako je volonter pismenim putem obavestio organizatora volontiranja, mislim da je to svima jasno. Drago mi je što je ministar prepoznao kvalitet u ovom amandmanu. Zahvaljujem.
Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević i Aleksandar Pejčić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 24. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Član 24. kaže: „Volonter je odgovoran za štetu koju je u vezi sa vršenjem volonterskih usluga ili aktivnosti prouzrokovao korisniku volontiranja, organizatoru volontiranja ili trećem licu, u skladu sa propisima o radu.“ Bili smo u velikoj dilemi, pre svega zato što volonter radi bez naknade, materijalno ne stiče nikakvu dobit, a ovde ćemo ga obavezati da ima izdatke materijalne prirode. S druge strane, zašto bi se na volontera odnosili propisi o radu? Nije nam jasno šta se ovde želelo postići. Razumem da je potrebno obezbediti se od štete koju može prouzrokovati volonter i ta šteta može biti naneta ili organizatoru ili korisniku usluga volontera, ali mi s druge strane nije jasno zašto ga obavezujemo propisima o radu i zašto i na koji način mislimo da je moguće da se naplati šteta na takav način. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da.) Za reč se javio narodni poslanik Oto Kišmarton. Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je šesnaest minuta. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, član 24. se odnosi na obaveze i odgovornosti volontera prilikom nastale štete u vršenju volonterskih usluga ili aktivnosti. Ovaj amandman odgovornost za štetu utvrđuje na jasniji način, usklađen sa Zakonom o obligacionim odnosima, uz shodnu primenu Zakona o radu. S obzirom na to da je ovaj amandman Vlada razumela i prihvatila i on postaje sastavni deo Predloga zakona, dalje neću komentarisati. Hvala.
Na član 24. amandman je podnela narodna poslanica Dušanka Plećević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Miljan Ranđelović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miljan Ranđelović.
Poštovana predsedavajuća, hvala na datoj reči, uvaženi ministre, intervenišem zbog obrazloženja na moj predloženi amandman. Zbog čega? Zato što smatram da u suštini amandman nije dobro shvaćen od nekog ko je to u vašem ministarstvu čitao. Suština mog amandmana jeste da se svakom volonteru obavezno izda potvrda o volontiranju. Međutim, šta kaže obrazloženje za odbijanje ovog amandmana? „Amandman se ne prihvata iz razloga što je volontiranje pre svega lični odnos pojedinca prema društvu, potrebama zajednice i dobrobiti drugih lica, te preveliko formalizovanje može da ima negativan efekat“ itd. Suština ovog amandmana u stvari nisu volonter i organizator volontiranja, već je suština u tome da postoje ljudi koji nikada nisu bili volonteri, koji vrlo često kada razgovaraju o svom zaposlenju, kada se negde nekom predstavljaju ili čak pišu CV, daju spisak raznoraznih projekata gde su bili učesnici. Tvrde da jesu bili. Nažalost, nikada nisu bili. U stvari, ovaj amandman odnosi se upravo na to. Ako bismo mi svakom volonteru obavezno morali da dajemo potvrdu o volontiranju, siguran sam da bismo u periodu koji je ispred nas, odnosno u budućnosti, prekinuli takvu praksu. Za svaki projekat od ovog leta 2010. godine pa nadalje, kad neko kaže da je bio učesnik nekog projekta, radio, volontirao, kako god, on bi u tom slučaju morao da ima potvrdu. To bi svima nama jako olakšalo utvrđivanje istine, da znamo sa kim imamo posla. Tako da je suština ovog amandmana... Razumem obrazloženje ako bismo shvatili moj amandman na način kako je neko ovo shvatio, međutim, to nije bio cilj mog amandmana. Hvala.
Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Narodna poslanica Donka Banović ima reč.
Naš amandman na član 25. na tačku 2) u 1. stavu je u suštini isti kao i kolege Ranđelovića koji je pre mene obrazlagao amandman. Isti razlozi su navedeni ovde gde ste odbili, pa kažete da je to preveliko formalizovanje i da može da ima negativan efekat. Bilo je danas kritika da je zakon prenormiran, da se tu pojavljuju neki ugovori itd., ali niste takve kritike dobili od Demokratske stranke Srbije, nego iz nekih drugih stranaka. Smatramo da je onaj ko organizuje volontiranje dužan da volonteru izda potvrdu o obavljenom volontiranju, zato što to može tom volonteru sutra da bude deo si-vija. Znate, nekada se neki posao završi, pa taj volonter može da zaboravi itd., ali zato onaj ko je organizovao volontiranje ne treba da zaboravi. Tu se izdaje jedan papir. Ta potvrda nije ne znam šta, nego jedan papir koji će svako ko učestvuje kao volonter u nekom projektu imati kao potvrdu. To sutra može da bude veoma važno prilikom traženja posla. Mislimo da ovde treba izbrisati „na njegov zahtev“ i onda to praktično postaje obaveza onoga ko organizuje volontiranje.
Na član 25. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodna poslanica Elvira Kovač i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Jovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jelena Budimirović.
Zahvaljujem. Poštovane kolege, poštovani građani Srbije, Poslanička grupa Napred Srbijo podnela je amandman kojim je predložila brisanje tačaka 1) i 2) u članu 27. Tačkom 1) člana 27. Predloga zakona je propisano da se volonteri moraju osigurati od povreda i profesionalnog oboljenja, ako se volontiranje obavlja u uslovima opasnim po život i zdravlje. Kolege pre mene su iznele stav Srpske napredne stranke da volonteri ne mogu raditi na poslovima koji su opasni za život i zdravlje ili se obavljaju u uslovima opasnim po život i zdravlje, što je ministar i prihvatio usvajajući amandman koji smo podneli na član 11. Ovu tačku treba brisati jer je nedopustivo i u suprotnosti sa propisima o radu i bezbednosti na radu da se na takvim poslovima angažuju volonteri. Poslove u uslovima opasnim za život i zdravlje, prema propisima o radu, mogu obavljati samo posebno obučena lica odgovarajućih psihofizičkih sposobnosti, pod posebnim uslovima zaštite i sa pravom na beneficirani radni staž. Ove uslove, svakako, volonteri ne ispunjavaju. Po mišljenju SNS, tačku 2) takođe treba brisati, jer osiguranje za slučaj povrede mora biti obavezno za sve volontere, a ne samo za one koji to eventualno zahtevaju ili ugovore. Prihvatanjem amandmana se obezbeđuje obavezno osiguranje za volontere od posledica povrede i profesionalnog oboljenja, te vam predlažem da prihvatite naš amandman. Hvala.
Na član 27. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. U članu 27. se kaže: „Organizator volontiranja dužan je da volontera osigura za slučaj povrede i profesionalnog oboljenja tokom volontiranja“. U tački 1) kaže: „ako se volontiranje obavlja u uslovima opasnim za život i zdravlje“. Predložili smo da se posle reči „zdravlje“ dodaju i reči „s tim što na takvim poslovima ne mogu biti angažovana maloletna lica“. Obrazlažući zbog čega naš amandman nije prihvaćen vi ste se ovde pozvali na važeći Zakon o radu, koji u članu 84. govori o tome. Naravno, znam, jer sam delimično učestvovala u donošenju tog zakona, znam šta piše u Zakonu o radu, ali mislim da je nužno da i u ovom zakonu to stoji. Nisam sigurna da će baš svaki organizator volontiranja okrenuti Zakon o radu da bi to pogledao. Za njega je dovoljno ovo što piše ovde. Mislimo da mi, a država je tu najpozvanija da zaštiti maloletna lica, ne samo ona do 15 godina, nego i niže, da zaista budu zaštićena i da se nikako ne mogu angažovati da volontiraju u uslovima koji su opasni po zdravlje i život. Hvala.
Na član 27. amandman je podnela narodna poslanica Zlata Đerić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 28. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Miljan Ranđelović i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Miljan Ranđelović i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandmane su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, radi se samo o jednoj reči, da se ovaj zakon tehnički popravi. Umesto „ministarstvo“, mi smo predložili da se to zove „nadležno ministarstvo“. Zbog čega? Zato što ste vi u obrazloženju ovog zakona, pozivajući se na ustavni okvir, spomenuli tri zakona: Zakon o radu, Zakon o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana i jedan zakon koji se tiče Ministarstva zdravlja, to je Zakon o zdravstvenoj zaštiti. Volontiranje mogu da obavljaju i lekar, i farmaceut, i stomatolog, i viša medicinska sestra i fizioterapeut, dakle, zdravstveni radnici. Smatramo da nadležno ministarstvo, koje treba da ima evidenciju šta ti ljudi koji su nezaposleni, volonteri rade, koji su posao obavili, mora da ima neki izveštaj da bi znalo da su ti ljudi prošli određenu vrstu edukacije, da su stekli neka nova znanja i veštine. Zbog toga smo predložili „nadležno ministarstvo“, upravo iz tog razloga što se to odnosi i na zdravstvene radnike. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Rasim Ljajić. Izvolite.
Prihvatamo amandman.
Na član 30. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Miljan Ranđelović i zajedno narodni poslanici Zoran Ostojić, Judita Popović, Nataša Mićić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podnela narodna poslanica Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman. Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 32. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
S obzirom na to da je prihvaćen amandman na član 29, radi se o istoj stvari, logično je da se i ovaj amandman prihvati. Zahvaljujem, gospodine ministre.
Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Iz istih razloga prihvatamo i ovaj amandman.
Na član 33. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Aleksandar Pejčić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo ... [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, izvinjavam se, vi niste potpisnik amandmana, a Poslanička grupa DSS je iskoristila vreme koje joj je na raspolaganju. Dakle, ako neko od narodnih poslanika koji su potpisali amandman želi reč, ima pravo na svoja dva minuta. Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Donka Banović i Nikola Lazić. Tako stoji u podacima koji su dostavljeni meni. Ako je greška... (Aleksandar Pejčić, sa mesta: Potpisnik sam amandmana.) Da li ste potpisali amandman? (Da.) Onda je greška. Molim vas, izvolite. Prijavite se. Narodni poslanik Aleksandar Pejčić, uz izvinjenje što nije prosleđeno. Narodni poslaniče, problem je što se niste potpisali na amandman, zbog toga nije unet u scenario. Ukoliko želite da govorite, daću vam reč. Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Radije bih da je kolega Pejčić govorio, ali ... Amandman je jednostavan. Član 33. je u ovoj glavi gde su prelazne i završne odredbe. Predlagač kaže da će se propisi za izvršenje ovog zakona doneti u roku od šest meseci od stupanja na snagu ovog zakona. Smatramo da je šest meseci dug rok. Smatramo da može da bude kraći, pa predlažemo da se propisi za izvršenje ovog zakona, to su sva ona podzakonska akta, pravilnici itd., donesu u roku od tri meseca. To je ta intervencija kada je taj član u pitanju.
Narodna poslanica Milica Vojić Marković želi reč. Vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe je četiri minuta.
Završavamo danas i ovaj drugi zakon, zakon o volontiranju. Mislim da treba da se kažu neke završne reči o svemu tome. Pošto sam ovlašćena ispred Demokratske stranke Srbije da o tome govorim, volela bih da kažem da DSS smatra da su oba zakona vrlo važna za našu državu, da pokrivaju dve oblasti koje nisu pokrivene zakonima na pravi način. Što se Demokratske stranke Srbije tiče, ovaj zakon koji se odnosi na zlostavljanje na radu je mnogo neprecizniji i ima mnogo opštijih mesta. Mislimo da taj zakon neće imati neku veliku primenu i biće problema sa primenom u nekom realnom životu i stvarnosti, pre svega zato što mobinga ima jako mnogo, zato što se vrlo teško dokazuje, zato što su sudski postupci užasno spori. Na taj način dovodimo žrtvu mobinga u još gori položaj, jer ona očekuje da taj postupak bude razrešenje njenih muka. To u realnom životu baš ne ide tako i vrlo je komplikovano za nju. Takođe mislim da država mora da razmišlja i da pokuša da napravi nekakve organizacije, naravno državne organizacije, koje bi pomogle institute koji se bave žrtvama mobinga. Bilo ko ispred države mora da stane ispred toga i da uz pomoć ovog zakona na neki način radi sa žrtvama mobinga. Jer, u ovoj zemlji postoji sklonost da se sve dovede do neke svoje suprotnosti; pre svega govorim o namerama, jer iz namere da nešto bude jako korisno, jako dobro izađe nešto sasvim suprotno. Mislim da država zaista treba da preuzme organizaciju rada sa žrtvama mobinga. Kada je u pitanju ovaj drugi zakon, zakon o volontiranju, tu smo zadovoljniji, ali imali smo mnogo primedaba. Videli ste koliko amandmana imamo. Neke manje intervencije ste prihvatili. Ono što smo zaista želeli da suštinski popravimo nije baš išlo tako lako. Ono što jeste naša najveća primedba odnosi se na Crveni krst, koji je volonterska organizacija. To piše u Zakonu o Crvenom krstu, važećem, nije promenjen. To piše u Statutu organizacije. Nama je potpuno nejasno na koji način predsednik Crvenog krsta može da izrazi svoju želju da on ne bude uključen u neki zakon, odnosno da organizacija koju on trenutno predstavlja na neki način ne bude pod ingerencijom nekog zakona. To je jedan čudan metod, koji nismo uspeli do kraja da razjasnimo. Ono što smo uspeli da razjasnimo jeste da nekih 60.000 volontera (koliko su oni napisali u svom izveštaju koji su predali Narodnoj skupštini) neće biti volonteri, ili će na neki čudan način biti volonteri, a nećemo ih pisati kao takve i gledati kao takve. Dakle, taj status volontera Crvenog krsta ostaje nejasan, jer potpuno nije jasno šta će se dešavati sa njima. Ono što je naše pitanje jeste pitanje usmenih ugovora koje ste vi u ovom zakonu naveli. Nama uopšte nije jasno na koji način može da se realizuje usmeni ugovor. To može svaki pravnik da vam kaže. I, ako logički razmišljate, na koji način možete da pratite realizaciju usmenog ugovora i koga obavezuje usmeni ugovor i na koji način? Smatrali smo da to treba promeniti. Imamo amandmane u tom pravcu. Nisu prihvaćeni. Nije nam jasno zbog čega, zato što će u primeni ovog zakona ovo biti sporna tačka. U to smo potpuno sigurni. Navikli smo mi, ova vlada ima običaj da svaki čas donese neki zakon, pa da ga za tri, četiri, šest meseci menja. Ono što smo kao pedantni poslanici primetili, a mi pišemo koje smo amandmane imali na koji zakon, jeste da se uglavnom ono što smo naveli kao primedbe i što nije prihvaćeno na kraju ovde donese da se ponovo doradi. Ne razumem zašto gubimo vreme, prihvatite to. To radimo u korist našeg društva, nemamo razloga da radimo na štetu. To je potpuno bespredmetno. Pišemo amandmane da popravimo zakon. Dakle, to su naše osnovne primedbe. Toliko o tome. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović Plavšić, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe G17 plus.
S obzirom na to da se rasprava bliži kraju, želim da istaknem, u ime G 17 plus, važnost ova dva zakona, ali isto tako i kvalitet rasprave koja je vođena u Skupštini. Mislim da je, uz male izuzetke, ona zaista bila na stručnom nivou i da se odvijala odgovorno. Ponoviću primedbu vezanu za zakon o zlostavljanju na radu, jer smatram da definicija treba da bude jasnija. Moj amandman nije prihvaćen, sada je za to kasno, ali želim da pozovem koleginice i kolege da glasaju za ovaj amandman. Uvažavam argumente da se ne mogu nabrojati svi oblici zlostavljanja u zakonu i argumente koji kažu da će se tokom sudske prakse verovatno iskristalisati šta sve jeste zlostavljanje, kao i argumente Ministarstva da će podzakonskim aktima to biti rešeno, ali želim još jednom da naglasim da se radi o novoj materiji, da prvi put imamo zakon koji će govoriti o ovoj materiji i da mislim da bi za sudsku praksu bilo mnogo lakše ukoliko bismo imali zakonski definisanu i preciziranu oblast o kojoj govorimo. Zašto ovo kažem? Obraćam se i koleginicama i kolegama i Ministarstvu. Mi živimo u zemlji u kojoj je moguće da sudija ne zna šta znači „proći ćeš kao Ćuruvija“ i da se to tumači kao uvreda, a ne kao pretnja. U situaciji kada je tako nešto moguće... Ne razumem kako može da bude uvreda ako se nekom kaže da će proći kao neko ko je ubijen. Vidite da je i to moguće. Verujem da se potpuno dobro razumemo kada govorimo o tome da je naša obaveza da zakonski precizno definišemo tekst kako ne bismo društvo dovodili u situacije da se na ovako rogobatne načine tumače neke stvari u sudovima. Dakle, pozivam još jednom da svi zajedno razmislimo o tome. Inače, mislim da su zakoni izuzetno značajni zbog toga što regulišu potpuno nove oblasti i što omogućavaju, s jedne strane, da ljudi budu zaštićeni na svom poslu, a s druge strane, omogućavaju mladim ljudima da upoznaju sve aspekte mogućeg rada za opšte dobre i da kroz rad za opšte dobro steknu i profesionalnu kompetenciju. U tom smislu, ovi zakoni zaslužuju podršku. Hvala.
Dva minuta i četrdeset sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo je amandman na član 34. Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Prihvatamo amandman.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? Da. Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Vrlo kratko. Još jednom da se zahvalim svim narodnim poslanicima, posebno onima koji su učestvovali u ovoj raspravi. Na kraju krajeva, broj prihvaćenih amandmana govori o tome koliko je ova rasprava bila korektna i plodotvorna. Nadam se da ćemo u danu za glasanje imati podršku velike većine narodnih poslanika za oba predloga zakona. Još jednom hvala.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Završavamo prepodnevni rad. Rad nastavljamo u 15.10 časova popodnevnim delom sednice. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.15]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice Narodne skupštine. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O SLOBODNOM PRISTUPU INFORMACIJAMA OD JAVNOG ZNAČAJA (pojedinosti) Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović povodom pretresa u pojedinostima 3. i 4. tačke dnevnog reda (Predloga zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije), pored predstavnika predlagača Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu i Slobodana Milosavljevića, ministra trgovine i usluga, pozvala da sednici prisustvuju i Zoran Petrović, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Darko Radojčić, zamenik direktora Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo i Ranka Vujović, pomoćnica direktora Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić i Milan Avramović. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Podsećam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa: narodni poslanik Nebojša Ranđelović - Poslanička grupa LDP, narodni poslanik Đorđe Milićević - Poslanička grupa SPS-JS, narodni poslanik Zoran Šami - Poslanička grupa DSS i narodni poslanik Boris Aleksić - Poslanička grupa SRS. Na član 1. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, za Srpsku naprednu stranku Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja je izuzetno značajan, ali smatramo da kapaciteti i mogućnosti tog zakona ni izbliza nisu iskorišćeni, pre svega zato što verujemo da postoji jedan ozbiljan pritisak na medije od strane izvršne vlasti. Činjenica je da se mediji, da se novinari (naravno, mislim pre svega na urednike koji kreiraju tu politiku) retko obraćaju ovoj instituciji tražeći neku informaciju. Drugi problem je to što oni koji su dužni da daju informaciju nisu adekvatno kažnjeni, odnosno kaznena politika nije bila dovoljno oštra da bi ih na neki način naterala da poštuju ovaj zakon. Samo bih kao neku informaciju narodnim poslanicima dao dva statistička podatka: recimo, što se tiče zahteva, udruženja i građani obraćaju se u 71% slučajeva; mediji se obraćaju instituciji u 22% slučajeva. Što se tiče žalbi koje Poverenik upućuje organima koji se nisu odazvali na ovaj zahtev, u 90% slučajeva te žalbe odnose se na građane i udruženja, a na medije samo 4,5%. Očigledno je, dakle, kada je u pitanju ovo pravo, da ga mediji ne koriste, jako malo ga koriste. To nije teško utvrditi, dovoljno je uzeti najobičniju dnevnu štampu i pogledati; recimo, mnogo češće ćete naći članak o Narodnoj skupštini, nego članak koji će imati kritički osvrt kada je u pitanju izvršna vlast, kad su u pitanju ministarstva, iako nas ima 250 poslanika, a 28.000 zvanično zaposlenih u državnoj administraciji, iako je hiljadu puta veći budžet koji sva ta ministarstva, sve te agencije imaju nego što ima Narodna skupština. Mnogo češće ćete u medijima naći kritiku na račun poslanika, na račun zakonodavne vlasti nego što ćete to naći kada je u pitanju izvršna vlast. Što se tiče kaznene politike, ove izmene i dopune Zakona je i trebalo da idu u tom smislu, znači, da se Povereniku omogući da na neki način onog koji ne poštuje zakon kazni. Nažalost, ovo rešenje koje ste vi predložili po nama ne znači popravku stanja u ovoj oblasti. Ukoliko se upućuje na Zakon o opštem upravnom postupku, onda su stvarno kazne za nekoga koji ne poštuje ovaj zakon jako simbolične, u iznosu od pet do 20.000 dinara. Mi smo svojim amandmanom nastojali da te kazne bitno pooštrimo, da te kazne iznose nekih 100.000 dinara, s obzirom na to da su ti koji ne dostavljaju informacije sa jako dobrim primanjima, najčešće direktori pojedinih institucija ili rade u izvesnim agencijama, znači, ta kazna je primerena visini njihove plate, čak i mogućnost da ona bude višestruko izrečena. To je suština našeg amandmana i suština naše želje da se ovaj institut mnogo češće koristi, da na neki način, možda je ružno reći, ali ulije strah u kosti onima koji izbegavaju i pokušavaju od javnosti da prikriju one informacije koje su od interesa za sve građane Srbije. Žao nam je što niste imali razumevanja i prihvatili ovaj amandman ili bar predložili neko drugo rešenje koje bi značilo da ova izmena zakona ima smisla, jer ovako kako ste predložili, verujem da neće biti znatnijeg pomaka u ostvarivanju ovog prava. Hvala.
Dva minuta i dvadeset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Pre nego što nastavimo rad, obaveštavam vas da je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS narodni poslanik Milan Avramović. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj moj amandman se odnosi na ulogu Poverenika, što je jedan od suštinskih članova predloga izmene i dopune ovog Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Ovim amandmanom sam hteo da preciziram šta sve može, a šta ne može Poverenik i šta na njegov zahtev treba da se realizuje, a šta Vlada treba da uradi ukoliko se ne sprovodi rešenje na način iz stava 2. ovog člana ili člana 1. predložene izmene i dopune zakona. Ono što je u odgovoru koji sam dobio od Vlade, gde piše da se amandman ne prihvata jer suštinski ne menja sadržinu norme koja je, kako je predloženo, razumljiva, precizna i jasna, mene tera da pročitam svima kako sam zamislio da izgleda stav 4. člana 1. ovog predloga zakona. Dakle, u samom zakonu kaže: „Ako Poverenik ne može sprovesti svoje rešenje na način iz stava 2. ovog člana, Vlada mu na njegov zahtev pruža pomoć u postupku administrativnog izvršenja tog rešenja primenom mera iz svoje nadležnosti, odnosno obezbeđivanjem izvršenja rešenja Poverenika neposrednom prinudom.“ Mi smo u raspravi u načelu govorili da su takvi predlozi Vlade nedefinisani, da nisu predloženi u ovom zakonu i da je i u samom zakonu predviđeno da će Vlada naknadno obezbediti mere kako će se sprovoditi ovaj član. Mi smo protestovali i insistirali da to bude u predlogu izmene i dopune, što se nije našlo, ali smo amandmanom barem pokušali da obeležimo poziciju Vlade, koja mora reagovati isključivo na zahtev Poverenika, ne po automatizmu. Zbog čega smo to tražili? Zato što automatizam ne znači da Vlada može, treba ili mora da reaguje svaki put kada to Poverenik i ne traži, ili da reaguje kada to Poverenik traži. Da bismo bili precizni i da bi znali šta hoće Vlada, morali smo da definišemo ulogu Poverenika. Tako i glasi ovaj moj amandman. Dakle, u predloženoj izmeni stava 4. člana 1. eksplicitno sam naveo: „Na zahtev Poverenika, a zbog nemogućnosti sprovođenja rešenja na način iz stava 2. ovog člana, Vlada Republike Srbije pruža pomoć Povereniku u postupku administrativnog izvršenja tog rešenja primenom mera iz svoje nadležnosti, odnosno obezbeđivanjem izvršenja rešenja Poverenika neposrednom prinudom.“ Dakle, ako napravimo razliku, ako Poverenik ne može i ako napravimo razliku sa terminom „na zahtev Poverenika“, videćete da postoji ogromna razlika da li će Vlada u nekom slučaju reagovati ili ne. Ovaj amandman, i u samom obrazloženju Vlade se kaže, ne menja suštinski sadržinu norme, koja je predložena i razumljiva. Ako je ne menja, ne znam zašto Vlada ovo nije prihvatila. Neću da budem od onih poslanika koji tvrde da je to zato što je amandman podneo neko iz opozicije, ali hoću da budem jedan od onih koji hoće da spočita Vladi da nije radila u interesu Poverenika, pa čak ni neprihvatanjem ovog amandmana, zato što nije htela suštinski stvar da primeri nameni, a to je šta je uradio Poverenik prilikom zahteva, a šta će uraditi Vlada prilikom automatizma, ili, ako ne može da sprovede svoje rešenje Poverenik, po službenoj dužnosti, kako zakon nalaže. Pročitaću vam nekoliko primera za to da sam u pravu i da je to tako kao što govorim. Kaže se ovako, to je jedna od opštepoznatih stvari, na pitanje novinara upućeno premijeru Srbije Mirku Cvetkoviću da li može da obeća da novac od prodaje „Telekoma“ neće biti potrošen na plate i penzije i da ga stranke neće koristiti za kampanju, Cvetković je između ostalog odgovorio: imate Zakon o dostupnosti informacija i možete u svako doba da nas pitate – gospodo, dajte nam spisak na šta ste utrošili te pare, i dobićete spisak i videti na šta je novac potrošen. To je pisalo u dnevnoj štampi. Samo dve nedelje nakon te izjave Rodoljub Šabić, Poverenik za informacije od javnog značaja, podneo je Vladi Srbije godišnji izveštaj o primeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Zaključak je da, prema ovom dokumentu, Vlada Srbije tokom 2009. godine nije gotovo ništa uradila kako bi prinudno izvršavala rešenja Poverenika. To je, inače, bila zakonska obaveza Vlade, pa čak i ovom izmenom i dopunom Zakona, u slučaju kada organi javne vlasti i posle naloga Poverenika odbiju da obelodane informacije od javnog značaja. U 2009. godini na desetine rešenja Poverenika je ostalo neizvršeno, što zbog pasivnog odnosa Vlade, što zbog samovolje organa javne vlasti koji kriju podatke o svom radu. Navešću vam primere šta znači automatizam Vlade i ići ću u neke konkretne situacije, u kojima može, recimo, da se sakrije socijalna politika od javnosti. Mislim da je sramno da državne institucije i Vlada, koja sebe naziva socijalno odgovornom, kriju podatke i informacije koje se tiču, recimo, socijalne i zdravstvene politike u Srbiji. Ti podaci po svojoj prirodi i sadržini moraju biti javnosti dostupni na svaki mogući način, pa i ovim zakonom. Od javnosti se krije Pravilnik MUP-a o Fondu novčane pomoći članovima poginulih i ranjenih pripadnika MUP-a; krije se Pravilnik o platama MUP-a Srbije. Bez obzira na nalog Poverenika, sakriva se Protokol o stručnim procedurama koje Zdravstveni centar „Studenica“ Kraljevo koristi prilikom uspostavljanja dijagnoza i tretmana određenih poremećaja kod osoba u trudnoći. Ovo sam naveo kao primere zato što smo tražili sve ove podatke, a nismo dobili odgovore. Verovali ili ne, Ministarstvo finansija je odbilo da obelodani spisak deset najvećih dužnika državi i spisak dužnika sa neizmirenim obavezama po osnovu socijalnih doprinosa. Pominjem još jednom i podvlačim – socijalno odgovorna Vlada. Ministarstvo za rad i socijalnu politiku ne želi da javnosti omogući uvid u zapisnik inspekcije rada o kontroli Javnog preduzeća Aerodrom „Nikola Tesla“ za vreme mandata Bojana Krišta. Kalkulacije cena smeštaja u Gerontološkom centru u Beogradu – takođe nismo dobili odgovor. Poslovnik o radu Odbora za dokazivanje reprezentativnosti sindikata – nismo dobili odgovor. Dokumenti o sredstvima uplaćenim „Frans zaštiti“ na ime zarade invalida – nismo dobili odgovor. Primera radi, Narodna banka Srbije je odbila da obelodani koje su banke bile predmet kontrole u 2008. godini. Time su i javnost i Poslanička grupa SRS sprečene da saznaju nešto više o zakonitosti poslovanja zapadnih banaka u Srbiji, onih istih banaka koje su odrale kožu građanima. Ali, ni ovaj zakon nije pomogao da dobijemo neke podatke. Nedostupna je činjenica o aferama režima i ovaj zakon ne može da pomogne da se razreši. Bez obzira na to što je Poverenik pojedinim institucijama, organima i preduzećima naložio da javno obelodane dokumentaciju, to nije učinjeno iz straha da se ne rasplamsaju stare ili otvore nove afere. S tim u vezi, Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja je odbilo da obelodani dokumenta u vezi sa izvođenjem radova na poslovnom centru „Ušće“ u Beogradu, kao i odobrenjem za izgradnju opštine Savski venac u Beogradu. Rukovodstvo Javnog preduzeća „Železnice Srbije“ odbilo je da obelodani dokumenta o remontovanju vagona, o obavezama prema „Želvozu“, raspodeli stanova, kao i informacije o ukupnoj vrednosti ugovora o javnim nabavkama dobara i usluga u 2008. godini. Rukovodstvo RTS-a je odbilo da nam stavi na uvid odluku Upravnog odbora RTS-a o odobrenju sredstava za organizaciju „Eurosonga 2008“, kao i uslove javnog konkursa za idejno rešenje pozornice za „Pesmu Evrovizije“. U Ministarstvu telekomunikacija kriju se troškovi o službenim putovanjima ministarke Jasne Matić iz G17 plus. Pročitao sam samo ona pitanja koja smo kao poslanička grupa postavili, a nikada nismo dobili odgovor, pa čak ni na urgenciju Poverenika. To je dokaz da je ovaj moj amandman trebalo da bude uvršćen u ovu izmenu i dopunu Zakona, jer je automatizam Vlade po ovakvim pitanjima, kao što smo mi postavljali u ime poslaničke grupe, ostao nem. Možda jedna od najkrupnijih i najvažnijih informacija tokom 2009. godine jeste i to da su, i pored naloga Poverenika da se obelodane, ostale nedostupne informacije o ugovoru između državnog preduzeća „Telekom Srbija“ i firme „McCann Erickson“. Očigledno je da ovoj vladajućoj većini nije u interesu da građani Srbije saznaju koliko je miliona evra godišnje zaradila firma Srđana Šapera na osnovu privilegovanog i političkog, hajde tako da se izrazim, dila o vršenju marketinških usluga za potrebe preduzeća „Telekom Srbija“. Milioni evra ostvareni na taj način se svakako reinvestiraju u političku kampanju, posebno vladajuće većine i Demokratske stranke, s obzirom na to da je poznato ko je Srđan Šaper i da u Srbiji to više nije nikakva tajna. Zbog takvih ljudi, takve politike i takvog načina pljačke državnog budžeta mi smo ostali uskraćeni za to da zaživi primena Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Kada premijer Cvetković govori o primeni zakona pre svega mora da ima u vidu da Vlada Srbije nije izvršila oko 290 rešenja koja je Poverenik do sada dao. Pričamo o periodu od 2006. do 2009. godine, prinudno izvršenje Vlade. Ako ovakvo ponašanje, prema rečima Poverenika iz izveštaja koji je dostavio 2009. godine, upućuje na zaključak da Vlada podržava nepoštovanje zakona i ohrabruje organe vlasti u kršenju Ustava i ovog zakonom zagarantovanog prava, kako da očekujemo da Vlada nešto uradi po automatizmu? Moram da vam dam još neke konkretne primere iz života zemlje Srbije zbog toga da bih građanima Srbije objasnio kolika je nebriga o zakonu o dostupnosti informacija od javnog značaja. Dakle, evo i jednog drugog primera: Vlada Srbije, odnosno njen potpredsednik Mlađan Dinkić i saradnici Mlađana Dinkića, konkretno mislim na direktorku Agencije za privatizaciju Vesnu Džinić i aktuelnog direktora „Elektromreže Srbije“ Miloša Milankovića, na krajnje bahat način dva puta su opstruirali aktuelni zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja. Oba puta je to imalo veze sa opštinom Bor. Prikrivanje mutnih radnji... Oba puta su od pomenutih opstrukcija korist imala samo pravna lica u Hrvatskoj. Moram da dam neku razradu, kako bi građani shvatili suštinu onoga što sam hteo da kažem. „Elektromreža Srbije“ je kupila od hrvatskog proizvođača „Končar“ dva energetska transformatora. Jedan od tih transformatora, po planovima „Elektromreže Srbije“, trebalo je da bude isporučen opštini Bor, ali kadrovi iz G 17 su iznenada doneli odluku o promeni pa je kao odredište za isporuku transformatora iznenada određen prvo Beograd i Novi Sad, a potom je i beogradska destinacija promenjena i izabrana je Subotica. Bor, u kome se nalazi rudarsko-topioničarski basen, nije tada dobio transformator. Ugovor o kupovini ovih transformatora, sa čijom isporukom je hrvatska kompanija kasnila, zatražen je od direktora „Elektromreže Srbije“ Miloša Milankovića. On je zakon prekršio, po ne znam ni ja koji put, i ovaj ugovor nije dostavio nama iz Poslaničke grupe SRS koji smo ga tražili. Na zahtev koji je podnet septembra 2008. godine Milanković je odgovorio tek posle opomene Poverenika u oktobru. Dakle, kasnio je mesec dana. Zbog čega je taj mesec toliko važan? Zato što je u tom mesecu Milanković od javnosti skrivao posao koji je „Elektromreža Srbije“ sklopila sa firmom „Končar“ iz Hrvatske. Moram da pomenem i to da je upravo za taj „Končar“ iz Hrvatske radio i sam Milanković i da je to bio jedan od najgorih sukoba interesa i jedan od najvećih razloga zbog čega smo mi tražili ugovor na uvid, na osnovu ovog zakona. Međutim, taj ugovor smo dobili sa zakašnjenjem od mesec dana, a za tih mesec dana se dešava sledeće. Nakon što nam je dostavljen ugovor ispostavilo se da je šteta koju je „Končar“ prouzrokovao kašnjenjem sa isporukom daleko veća od vrednosti samih transformatora, pa je pokrenuto i pitanje da li je Milanković od Hrvata naplatio štetu. Kada smo pokrenuli to pitanje u jednoj od skupštinskih rasprava, dobili smo podatak da šteta nije naplaćena. Ministarka Malović nas je tada obavestila, i mene, pošto sam postavio to poslaničko pitanje, da je protiv direktora „Elektromreže Srbije“ zbog toga podneta krivična prijava. Policijska uprava do dana današnjeg nije dostavila nadležnom tužilaštvu izveštaj na osnovu koga bi moglo da donese odgovarajuću odluku za dalje postupanje, rekla je tada ministarka. Međutim, pre neki dan sam saznao da je policija navodno tužilaštvu saopštila da nema osnova za krivično gonjenje Milankovića. Kako je policija mogla da da takav izveštaj i kao tužilaštvo stavi van snage za krivično gonjenje, ostaje u odgovoru na pitanje koje ćemo postaviti baš na osnovu ovog zakona. Ako tužilaštvo nije moglo da pročita sporne članove Zakona o javnim nabavkama i sporne članove ugovora, nama nije jasno... Bilo bi dobro da se u javnosti saznaju imena tužilaca i policajaca koji su radili na tom slučaju. Međutim, novinari, poslanici i svi oni koji su bili zainteresovani za ovaj slučaj... Neki su imali hrabrosti da to pitanje postave, neki novinari nisu imali hrabrosti da to pitanje i odgovor obelodane. Došli smo u situaciju da i vladajuća koalicija i vladajuće društvo u pravosuđu, ako tako mogu da se izrazim, i tužilaštvo odbacuju tužbu protiv Milankovića, iako smo mi u ugovoru videli da postoje elementi za krivično gonjenje. Daću jedan primer kako to funkcioniše sa običnim građanima koji nisu deo ove vlade. Kada novinar više ne radi u novinama gde ga je tužio neko od funkcionera, posebno od funkcionera iz G 17 plus, sazna da tužba postoji, dođe na suđenje i sudija mu saopšti – da se niste danas pojavili ja bih vaš poziv okačila na tablu, pa ako se ne pojavite presudila bih na osnovu onog što mi je advokat stranke koja vas tuži dostavio. Pazite sada ovaj paradoks, paralelu između jednog običnog novinara i funkcionera Vlade za kojeg nema obrazloženja zašto je krivična prijava odbačena, a kako se stavlja na teret jednom novinaru tekst koji je možda napisao na osnovu ovog zakona o dostupnosti informacija, podataka koje je iskoristio. Dakle, dešava se da novinar ne zna da se protiv njega vodi spor, a sudije revnosno kače pozive na neku tablu u sudu. S druge strane, krivične prijave protiv funkcionera G 17 plus se ne procesuiraju i stoje u fiokama. Kažem G 17 plus, zato što je Miloš Milanković kadar te stranke, nemam lično ništa protiv kolega iz te stranke. Drugi, najdrastičniji slučaj kršenja zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja je takođe vezan za stranku G 17 plus, ovog puta za direktorku Agencije za privatizaciju Vesnu Džinić, ali možda i za predsednika te stranke lično. Zahtev za kopiju ugovora o privatizaciji RTB Bor, koji je Dinkić kao ministar potpisao sa austrijskom firmom „Atek“, podnet je Ministarstvu ekonomije i Agenciji za privatizaciju 2. februara 2008. godine. Nama je dostavljen 2. jula 2008. godine. Dakle, pet meseci nakon podnetog zahteva. Zašto ovo kažem? Zato što je zanimljivo istaći da je taj kontroverzni ugovor, ne daj Bože, stupio na snagu... takođe je imao veze sa Hrvatskom, ali ovaj put sa hrvatskim primorjem, gde RTB Bor poseduje veći broj soba u hotelu „Avala“ u Rovinju, odmaralište za decu u Vodicama, hotel, bungalove i oko tri hektara zemlje u Orebiću, na ekskluzivnoj lokaciji na poluostrvu Pelješac. Ovo su podaci koje smo dobili nekim drugim putem. Interesantno je naglasiti da je potpredsednik Vlade Mlađan Dinkić, kao slučajno, letovao prošle godine na hrvatskom primorju, da bi u izbornoj kampanji RTB-u poklanjao novi damper, koji nije platio iz svog džepa, već parama iz budžeta. Evo kolika je uloga ovog predloga zakona. Voleo bih da vidim dan kada će tužilaštvo i policija revnosno da sprovedu postupke protiv funkcionera koji zloupotrebljavaju položaj kršenjem zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja i kada uskraćivanjem dokumenata prikrivaju ništa drugo nego korupciju. Kada bi tužilaštvo i policija bili barem upola onako revnosni kao što su novoizabrane sudije revnosne u progonu novinara po tužbama za naknadu nematerijalne štete i fingiranim klevetama, onda u ovoj državi, mogu slobodno da zaključim, ne bi ni bilo korupcije. Srećom, novinari nisu usamljeni, moram da stanem u zaštitu novinara; protiv korupcije bori se i SRS na neki način, jer i ja sam dobio tužbu od predsednice Drugog opštinskog suda zbog jednog teksta. Kada sam izneo dokaze da je taj tekst potpuno validan i predložio svedoka, sud je odbio i dokaze i svedoke, a ja sam „popio“, slobodno da se izrazim, jednu kaznu koju sam dao drugostepenom organu na ocenu. Najbolji primer je naš bivši predsednik opštine Bor Branislav Rankić, koji je u dva navrata od pljačkaških privatizacija uspeo da sačuva RTB Bor, pogotovo što je koristio podatke koji mu nisu bili dostupni iz samog RTB Bor. Nije bio dostupan ugovor koji smo mi tražili, nisu bili dostupni podaci o imovini Bora, a kada je prošlo neko vreme, kada smo mi iščačkali te podatke sa neke druge strane, kada je Vlada odbila zahtev Poverenika da se ti podaci dostave, mi smo u suštini shvatili šta je pozadina svega ovoga. Zbog toga što sam naveo i zbog ovog amandmana koji sam predložio u ime SRS potrebno je promeniti ulogu Poverenika, potrebno je omogućiti mu uslove za rad, omogućiti mu veći broj zaposlenih, omogućiti mu veće nadležnosti i precizne članove i definicije postojećeg zakona, a ne kititi se pružanjem pomoći Povereniku tako što ćete dva člana zakona od svih trideset i nešto, koliko ih ima u originalnom tekstu zakona, promeniti i tako što ćete dati Vladi obavezu da tek utvrdi kako će da sprovodi nešto u zakonu koji danas usvajamo. Mi smo danas žrtve vladajuće većine koja je na dnevni red stavila dva člana kao izmenu i dopunu, a ne rešava suštinski pitanje zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja. Zato vas još jednom molim da dobro razmislite da li ćete prihvatiti ovaj naš amandman ili ne. Hvala.
Iskorišćeno je ukupno vreme za ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe, i još pet minuta i trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Koristiću vreme poslaničke grupe, a mislim da imamo sasvim dovoljno vremena da zaokružimo ovu temu izmene Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Samo na početku da ispravim, praktično se radi o jednom članu, ovaj drugi je u domenu prelaznih odredaba. Radi se o izmeni koja treba da omogući Povereniku da kao prvostepeni upravni organ izvršava svoja rešenja, a ona su u stvari drugostepena u ovom postupku. Ne bih hteo sada da ponavljam ono što sam u načelnoj raspravi rekao povodom ovog predloga zakona, mislim da je to bilo dosta upečatljivo, a gospodin Avramović je iskoristio priliku da na nekim konkretnim primerima pokaže kako izgleda nazovisamostalni i nezavisni državni organ koji nema pokriće za taj svoj navodni status u Ustavu i koji, faktički, nema taj status. Dokaz za to je činjenica da ministarstvo mora da podnosi prekršajne prijave itd. Bez namere da ponavljam načelnu raspravu, želim samo da ukažem, ako bismo ređali konkretne primere, verovatno bi nam bilo malo i tri meseca da sve to ovde pomenemo. Neću da se osvrćem na te konkretne primere, niti da ih bojim raznim bojama, niti da ih imenujem po pojedincima, to je manje ili više javnosti već poznato. Međutim, hteo bih da ukažem na potrebu da ovim zakonom, i verovatno još sa petnaestak, a možda i dvadeset zakona, uredimo ovu oblast. Kad kažem ovu oblast, to malo šire posmatram. Zašto? Pravo građanina da bude obavešten o tim javnim poslovima nema svrhu da neko dobije samo obaveštenje, nego je osnovna svrha da se koristi to obaveštenje. Osnovna svrha je da neko ne sumnja u te činjenice koje dobije u tom obaveštenju. To obaveštenje i te činjenice su potrebne javnosti da bi proveravali javnu vlast, da li se vlast vrši u skladu sa Ustavom i zakonom, da li se to radi na objektivan, nepristrastan način, da li eventualno tu ima nečega što mi kolokvijalno nazivamo sukobom interesa. Sukob interesa nije samo kumulacija javnih funkcija, nego i posedovanje javne funkcije uz istovremeno posedovanje nekog privatnog interesa koji dolazi u neku vezu sa vršenjem javne funkcije. Želim da kažem da je ova tema mnogo šira i mislim da je dobro što smo tu temu otvorili na jednom zakonu koji u suštini ne rešava taj problem. Opet vodim računa da ne ponovim načelnu raspravu, nego da se usredsredim na amandman, a amandman se tiče nečega što se zove administrativno izvršenje. Sad malo šire... Gospođo Čomić, sve je u okviru ove teme, unapred da vam kažem, da ne mislite da sam izašao iz teme. Mi smo suočeni (kad kažem mi, mislim i na građane i na učesnike u političkom životu) sa činjenicom da neke informacije nikada ne možemo da dobijemo. To se ne odnosi na one institucije koje su ovim zakonom izuzete, poput sudova, tužilaštava, pa i Narodne skupštine itd., ali se neminovno otvaraju i ta pitanja. Zašto? Zato što zalaze u nešto što se zove javni interes i vršenje javne vlasti. Mi ovih dana promovišemo četiri knjige Vojislava Šešelja „Policijski dosije“. Sve se to vrti oko nekih informacija koje su od značaja za javnost, ne od značaja za javnost sa gledišta prošlosti, nego i sadašnjosti i naše budućnosti, ukoliko je budemo imali – ko to radi, šta radi, šta mi to znamo. Tim pre što se kod Poverenika susreću dve vrlo važne oblasti: informacije od javnog značaja i zaštita podataka o ličnosti. To se nalazi kod tog poverenika. Postoji situacija kada vi zvanično ne dobijate informacije, pa ste u mogućnosti na neki drugi način da to obezbedite. Nikakva to tajna nije. Srbija je tako mala država da je sukob pojedinačnih interesa evidentan, i kada se pojavljuje taj sukob interesa onda uvek neka strana želi da istera neku pravdu ili da sazna istinu, pa saopštava podatke redom. Političke stranke i poslanici su verovatno u tom nizu prvi koji dobijaju te sporedne informacije, pa se vrlo često u formi poslaničkog pitanja ili na drugi način aktuelizuju neke teme koje nisu dostupne javnosti, pa se neko prosto zaprepasti kako je to poznato kad je to dobro skrivano. Ne postoji ta varijanta dobrog skrivanja; kada drugi čovek zna za nešto, to više nije tajna, ni teoretski ni praktično. Imamo veliki problem sa korišćenjem tih podataka koji su značajni. Priča se, recimo, da je predsednik Ustavnog suda u rodbinskim odnosima sa bivšim savetnikom predsednika Republike. Priča se, mi to ne znamo, uz sve ograde da je Ustavni sud zaštićen. Ustavni sud se kod nas nalazi u situaciji apsolutne nepogrešivosti, jer se smatra da ne možete da razrešite sudiju Ustavnog suda zbog nestručnosti. A imamo činjenicu, recimo, da odluka Ustavnog suda ne sme da se objavi dvadeset i nešto dana. Nije to van ove teme, da se razumemo, to je sve u okviru ove teme. Mi treba malo drugačije da pogledamo ovaj zakon. Da li treba nekoga da štitimo tako što on ne potpada pod ovaj zakon? Mislim da se pravi velika greška. Imamo u našim propisima nešto što je zaštićeno – sudski postupak, presude ne smeju da se komentarišu, ono što radi tužilaštvo, ne sme da se ulazi u sitna crevca itd. Imamo činjenicu da ti organi neki put deluju kao da su zloupotrebili svoja ovlašćenja. Kako javnost da kontroliše? Da li mi možemo da imamo u zemlji nedodirljive? Kako neko da kaže, recimo, Ustavnom sudu da su pobrkali sve, demonstrirali apsolutno neznanje, ne znaju ni šta su slobode, ni ljudska prava, ne znaju ni ona koja su apsolutna, ni ona koja su relativna? Pozivaju se na nešto što piše u nekom Protokolu I Evropske konvencije o ljudskim pravima, u članu 3, Izborno pravo, a tamo se govori samo o aktivnom biračkom pravu, a ne o pasivnom. Pasivno se ne reguliše. Pasivno biračko pravo je relativno pravo. Pravo da neko bude biran nije pravo da on bude izabran. Ustavni sud se čudno ponaša; 2003. godine kaže – moguće je to što je urađeno 2003. godine, ukoliko bi Ustav dao osnov. Ustav je dao sada osnov, a oni kažu – nemoguće je. Sada stvarno postavljam pitanje, deluje hipotetički, da li je tačno da su neki rodbinski odnosi ili neki drugi odnosi presudno uticali na neku odluku Ustavnog suda, koja dvadeset i kusur dana ne sme da se objavi? Posledice samog saopštenja da takva odluka postoji videli ste i sami. Stvarno postavljam pitanje svima u ovoj sali, predstavnicima vlasti... Meni je krivo što nema nijednog predstavnika vlasti, nisam hteo da pričam o konkretnim primerima povodom ovog zakona, ali želim da načelno (i dobar primer je baš ovaj amandman) otvorimo temu. Čuli smo 2001. godine da je sve transparentno, sve treba da bude jasno, sve treba da bude dostupno javnosti. Ako u praksi to nije dostupno javnosti, onda pojedinci iz te javnosti mogu slobodno da interpretiraju činjenično stanje i da nalaze razloge zašto to nije dostupno javnosti. Onda vršioci javne vlasti praktično otvaraju prostor, otvaraju teren za nagađanja, koja mogu biti tačna i ne moraju biti tačna. Onda je praktično propis omogućio proizvoljno tumačenje. Onda se vrtimo, dolazimo u situaciju da slobodoumni novinari... Prvi put u životu video blok za pisanje i hemijsku olovku, predstavlja se kao „ugledno pero“, izokreće stvari, medijski seli to u neki drugi prostor; javnost se dezavuiše činjenično, a pojedinci koji žele to da isprave dezavuišu se i kao stručnjaci i kao ličnosti. Zašto? Znači, treba da imamo što savršeniji propis, koji je moguće primeniti. Država, vlast mora da ima neke tajne. Imamo i takav propis koji garantuje zaštitu nekih podataka koji nisu dostupni javnosti. Ne ulazim u tu oblast, to nije tema ovog zakona. Onda se postavlja pitanje – kako Poverenik da ovo završi? Ne može, ovim izmenama i dopunama, odnosno ovom izmenom ništa se ne čini dobro. Ništa se ne čini dobro. Zašto? Opet ćete vi iz Ministarstva morati da radite prekršajne prijave. To nije promenjeno, izvinite, molim vas. Ovde je samo izvršena neka promena i pitanje je da li ovo može da opstane. Skrećem vam pažnju, s obzirom na status Poverenika u oblasti informacija od javnog značaja. Ne pričam o onom delu gde je zaštita podataka o ličnosti, ali u ovom delu, u pogledu ovlašćenja koja ima i kakav je njegov status, on ne može da radi. Verovatno je lice koje trenutno obavlja funkciju Poverenika zaključilo – ako bi on mogao administrativno da završava, da sprovodi izvršenje, da bi se zadovoljile neke stvari. Ne mogu da se zadovolje, jer opet se otvara problem – šta, nekog ćete da kažnjavate nekom novčanom, navodno, kaznicom i da stalno ponavljate tu kaznu, da on neku informaciju pruži, a skrivanjem te informacije on postiže neuporedivo veći interes? Bez namere da upadnem u zamku, nemam selektivni pristup prema tome šta su to informacije od javnog značaja, a šta nisu informacije od javnog značaja, pa ne potpada pod ovaj zakon, ne pričam o privatnim firmama, ne pričam o onome što postoji privatni interes, ali, izvinite molim vas, moram da vam postavim pitanje: ako neko na bazi svog privatnog posla zapošljava nekoliko hiljada ljudi u svojoj privatnoj firmi, da li je on izašao iz privatne stvari i da li je to postala javna stvar? Da li je radnopravni status nekoliko hiljada ljudi u jednoj firmi još uvek privatna stvar ili je i to možda javna stvar? Razmislite malo. Ne treba mi da uzmemo neki južnoamerički recept da se nacionalna ekonomija zasniva na tome što su pretežni vlasnici sredstava za proizvodnju deset familija, a sve ono drugo okolo da popunjava šupljine itd., i oni su stubovi razvoja. Gde ćemo onda da dođemo? Mi očigledno... Kad kažem mi, ova država očigledno ide tim putem. Ovde se preskaču institucije, ovde se jednostavno pozovu ljudi, koji se kolokvijalno nazivaju tajkuni... A tajkun u svojoj definiciji znači da se ne zna kako je došao do takvih sredstava, do tolikog bogatstva. Oni su postali vrlo važan faktor političkog života i uopšte života u Srbiji. Nikakva tajna nije, pre nekoliko godina su pretežno, i to značajno, uticali na formiranje Vlade. Možda na novoj stepenici neki iz organizovanog kriminala učestvuju u formiranju neke buduće vlade. Zato mislim da treba da izvršimo svojevrsno redefinisanje nečega što nazivamo informacijama od javnog značaja. Mislim da nije dovoljno vezivati samo za organe javne vlasti, ma koliko široko da tumačimo pojam javne vlasti. Mislim da ima elemenata, upravo zbog principa transparentnosti, da se to proširi, da se omogući i komentarisanje i saznanje šta se dešava. Na bazi nekog mog ličnog iskustva, barem što se tiče Ustavnog suda, mogu da vam kažem da sam jedanput predstavljao Narodnu skupštinu, kao član Zakonodavnog odbora, povodom jednog zakona čija se ustavnost cenila pred tim Ustavnim sudom. U javnoj raspravi su učestvovali i neki profesori sa raznih fakulteta. Tokom javne rasprave nijednu reč pravne prirode nisu rekli, nego su samo politički definisali svoje prisustvo na javnoj raspravi. Davali su samo političke kvalifikacije. Znate li kako su se lepo te političke kvalifikacije „lepile“ kod sudija Ustavnog suda, tako da jednostavno nisu čuli pravnu argumentaciju? Kao rezultat toga objavilo se jedno rešenje, koje je očigledno već ranije doneto. Naravno, ovaj zakon ne može to da reši, ne može da reši pitanje supstrata i specifičnog sastava materijala koji treba da promoviše vrednosti koje naši zakoni moraju da nose. Ovu temu moramo da proširimo. Kao što smo, recimo, pokušali da dobro rešimo temu javnih finansija, pa smo rekli – Državna revizorska institucija vrši reviziju; kada oni završe, nema posle toga više ništa. Te podatke koristimo ovde da izvučemo nekakve zaključke i koristimo ih u našoj raspravi i oko tih podataka ne možemo da se sporimo, da nagađamo. Ovde je slična situacija. Informacije koje su potrebne javnosti, koje predstavljaju interes javnosti, koje mora da sazna ne mogu da se zaustave, spreče. A imali smo situacije brutalnog sprečavanja pokušaja da takve informacije ugledaju svetlost dana. Dajemo prostor nekim novinarima da prave neke svoje karijere – na bazi čega? Na bazi čega prave karijere? Mi imamo veliku izdavačku delatnost. Sećam se našeg člana koji je u nekom timu za antikorupcijsku borbu itd., koje je probleme imao da obezbedi neke zvanične informacije za novinske tekstove. Velikih problema je bilo. Moram da kažem da je Poverenik pomogao u nekoliko slučajeva, da je to bilo baš drastično. Sećam se koliko je bilo problema da se obezbede najelementarniji podaci koji se tiču telekomunikacija, čak ni Poverenik nam nije pomogao. Setimo se koliko ima problema sa nekim informacijama koje su neophodne zbog „Ušća“. Samo da vas podsetim, kod „Ušća“ je i predsednik Republike morao da interveniše. Doduše, na malo interesantniji način – arhitektonski se to, po njemu, ne uklapa. Međutim, kasnije se postavilo pitanje zemljišta, i te kako sporno pitanje. Sada se pojavljuje kao sporno pitanje nešto u Luci, što Drakulić radi, po kojoj ceni je dobio. Nije dobro da mi otvaramo te teme na bazi slutnji, sumnji i nagađanja i ovaj zakon treba to da zaustavi; ako je informacija potrebna za javnost, da se ona obezbedi. Tvrdim, kada se usvoji ova izmena ovog jednog člana i kada ovaj gospodin koji trenutno obavlja funkciju Poverenika krene sa administrativnim sprovođenjem svojih rešenja, tek će da dođe do problema. Onda će da se pojavi situacija da se kaže – zakon nije dovoljno promenjen, morali smo da promenimo još nešto. To „još nešto“ ne može da se promeni zbog položaja i statusa koji Poverenik ima. Samo radi razmišljanja, pitanje je da li je napravljena velika greška kada je Povereniku data nadležnost u pogledu zaštite podataka o ličnosti? Sve ono što je pripadalo državnom organu po onom zakonu njemu je prevaljeno kao da je on nadležni organ, a on realno niti je nezavisan, niti je samostalan; on je nešto što ne samo što nema zube, nego nema čak ni protezu. Zato vam skrećem pažnju da je ovakav način izmene naših propisa, gde se u startu zna da je to nedovoljno, posao koji se radi nepotrebno; iziskuje veliko vreme, velika je rasprava, svi su na svojim pozicijama, a svi znamo da postoji veliki pravni nedostatak, koji ne može da se otkloni. Toliko.
Iskorišćeno vreme od vremena poslaničke grupe je devetnaest minuta i četrdeset pet sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O ODLIKOVANjIMA REPUBLIKE SRBIJE (pojedinosti) Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Saša Dujović, Aleksandar Martinović i Zoran Šami. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade o amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, biću kratak što se tiče ovog obrazloženja amandmana. Gospodin Martinović je predložio brisanje stava 2. i stava 4. u članu 2. Amandmanom se predlaže da se iz ovih predviđenih odlikovanja briše medalja za revnosnu službu. Iskoristiću ovu priliku da kažem nekoliko reči o odlikovanjima, o atmosferi u kojoj mi raspravljamo o ovome zakonu. Odlikovanja se dele za razne zasluge, ali po tradiciji, posebno kada je u pitanju tradicija srpskog naroda, dodela odlikovanja je najčešće vezana za posebne i izuzetne zasluge u odbrani zemlje, njenog teritorijalnog integriteta i suvereniteta. Zbog toga ću iskoristiti priliku da javnosti Srbije skrenem pažnju na, po mom mišljenju, zabrinjavajuće i pomalo sramotne okolnosti u društvu uopšte u kojima mi raspravljamo o izmenama Zakona o odlikovanjima. Ovu raspravu vodimo u situaciji kada se već godinama u Srbiji vodi kampanja protiv većine onih društvenih i moralnih vrednosti koje pojedince ili grupe pojedinaca mogu da inspirišu na podvige za koje se odlikovanja dele i dobijaju, posebno kada je u pitanju odbrana zemlje. Već pet godina, pa i duže, a posebno u poslednjih pet godina intezivno i svakodnevno, od najvećih državnih funkcionera slušamo kako je najveći državni i nacionalni interes hapšenje Ratka Mladića i njegovo izručenje Haškom tribunalu. U pitanju je srpski komandant kojeg, prema svim istraživanjima, prema onome što se može pročitati u medijima, ogromna većina građana Srbije i ogromna većina pripadnika srpskog naroda smatra za nacionalnog junaka.
Narodni poslaniče, molim vas da svoj stav o beguncu od suda i pravde dovedete u vezu sa amandmanom koji je podnet na predlog izmena i dopuna. Podsećam vas na član 103. Poslovnika Narodne skupština, koji nas obavezuje da govorimo o temi dnevnog reda.
Dobro. Hvala vam, gospođo Čomić na upozorenju. Govorim o temi odlikovanja i govorim o vrednosnim sudovima, o odlikovanjima i atmosferi u kojoj se država nalazi. Uvažiću vašu intervenciju. Podsećam da je prošle godine tužilac za ratne zločine izjavio kako je u potragu za preostalim, kako vi kažete, haškim optuženicima uključeno, direktno ili posredno, nekoliko hiljada ljudi.
Narodni poslaniče, podsećam vas na član 103, koji nas sve obavezuje da kao učesnici u raspravi govorimo o temi dnevnog reda. Tema dnevnog reda je rasprava u pojedinostima o predlogu izmena i dopuna Zakona o odlikovanjima, a trenutno je član 2. na redu. Na član 2. narodni poslanik Aleksandar Martinović podneo je amandman koji glasi da se u članu 2. st. 2. i 4. brišu. Molim vas da svoje izlaganje dovedete u vezu sa temom dnevnog reda.
Dobro. Kako shvatam, suština intervencije je da ubuduće u izlaganju ne pominjem generala Ratka Mladića i to neću činiti. Molim vas da mi omogućite da završim svoju diskusiju na isti način kao i oni koji su govorili pre mene o Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Pre mesec dana smo ovde u Skupštini Srbije usvojili deklaraciju u kojoj smo osudili stvarni ili lažni, neću da ulazim u to, genocid nad muslimanima u Srebrenici. Podsećam da Skupština Srbije istovremeno nije iskoristila priliku da raspravlja i da osudi zločine koji su u proteklim ratovima počinjeni nad srpskim narodom na prostoru bivše Jugoslavije.
Narodni poslaniče, sada vas upozoravam da smo svi u obavezi, kao učesnici na sednici, da poštujemo odredbe i članove Poslovnika Narodne skupštine; trenutno, osim člana 27, koji obavezuje mene da se staram o redu na sednici i o usklađenosti za normalan tok sednice, i članova koji nas obavezuju na određenu vrstu ponašanja i uljudno ophođenje, i član 103, koji govori o obavezi da narodni poslanik govori o onome što je na dnevnom redu. Upozoravam vas da poštujemo te članove.
Ako najviše zakonodavno telo jedne države raspravlja o Zakonu o odlikovanjima, smatram da nije promašaj teme ako se razgovara o društvenim i moralnim vrednostima koje jedno društvo treba da neguje da bi pojedinci ili grupe učinile određene društvenokorisne stvari za koje se dodeljuju odlikovanja. Hoću da građanima Srbije govorim o tome koju poruku šaljemo mladim naraštajima srpskog naroda, koji bi sutra trebalo da brane Srbiju i na bilo koji drugi način zasluže odlikovanja. Ukupnom politikom koju Srbija vodi u poslednjih nekoliko godina mi šaljemo poruku da je odbrana otadžbine vrlo rizična stvar, u pojedinim situacijama može da bude i zločin. Za ratne zločince proglašavamo ljude pre nego što im je počelo suđenje. Moram da ukažem na jednu činjenicu, da upravo general Ratko Mladić ...
Narodni poslaniče, osim ako nemate nameru da iskažete svoj lični stav, kao narodnog poslanika, bez obzira na to što niste podneli amandman, da smatrate da je vrednosno ispravno bilo kome ko je počinio ratni zločin davati odlikovanje, ako ne smatrate da to dovedete u vezu, poslednji put vas upozoravam da govorimo o dnevnom redu. Zaista vas molim.
Samo hoću da izreknem svoj stav, kada je konkretno ovaj slučaj u pitanju, da je apsolutno nemoralno, da je suprotno domaćem zakonodavstvu, da je suprotno Ustavu, da je suprotno međunarodnom pravu, da je suprotno statutu Haškog tribunala bilo koga protiv koga nije izrečena pravnosnažna sudska presuda nazivati ratnim zločincem. Vratio bih se ovoj temi, kada su u pitanju odlikovanja i uopšte društvena atmosfera u kojoj raspravljamo o ovom zakonu. Podsećam građane Srbije da se nalazimo u situaciji kada je vladajuća većina (kada govorimo o tome ne mislim samo na Vladu Borisa Tadića, mislim i na one prethodne, od petog oktobra 2000. godine pa do danas) stvorila jednu atmosferu u društvu po kojoj je odbrana Kosova i Metohije bila pogrešna stvar. Od junačke odbrane Kosova i Metohije napravljena je sprdnja. Zahvaljujući tome, već dve-tri godine glavna tema među nekadašnjim braniocima Kosova i Metohije, među nekadašnjim braniocima Srbije od agresije NATO pakta nije sudbina Kosova i Metohije, nisu junaštva i podvizi koje su pojedinci i vojne jedinice činile u odbrani zemlje, nego naplata ratnih dnevnica. Ratni veterani u Kruševcu, Valjevu i Nišu ne demonstriraju zato što im je otadžbina, zato što im je deo državne teritorije za koji su oni ratovali, deo državne teritorije na kojem su ginula njihova braća okupiran, zato što srpski narod na Kosovu i Metohiji živi u rezervatima poput Indijanaca, u stalnom strahu, već zbog naplaćivanja ratnih dnevnica. Podsećam građane Srbije da su ih naplatili jednom, a sada bi hteli da ih naplate i drugi put. Postavljam jedno pitanje, nadam se da ima veze sa temom – da li postoji veće moralno posrnuće od toga da potomci Miloša Obilića i kneza Lazara i savremenici majora Milana Tepića zahtevaju da im se plati to što su u trenutku kada je Srbija bila napadnuta branili Srbiju, što su branili Kosovo, Gazimestan, Gračanicu, Lazaricu, što su branili svoju kuću i svoju porodicu? Postoji li veće moralno posrnuće od toga da srpski vojnik tuži svoju državu zato što ga je ona u trenutku kada je bila napadnuta pozvala da je brani, da brani nju i svoju porodicu? Smatram da ne postoji. Smatram da je ta sramotna politika, sramotna naplata patriotizma rezultat politike vlasti u Beogradu. Ne mislim samo na sadašnju vlast, mislim na sve…
Narodni poslaniče, drugi put vas upozoravam da u stilu i kreativnom naporu da obrazložite zašto je potrebno podržati amandman narodnog poslanika Aleksandra Martinovića ne zaboravljamo obavezu poštovanja odredaba Poslovnika Narodne skupštine o dnevnom redu, i sa uljudnim ophođenjem za učesnike sednice i sa uljudnim ophođenjem za one koji nisu u ovoj sali. Drugi put vas molim, posle toga stvarno ću morati da vas upozorim i da primenjujem odredbe Poslovnika koje ni vi ni ja ne želimo da budu primenjene, ali mene član 27. obavezuje da ne dozvoljavam da kršite Poslovnik bez upozorenja.
Hvala. Izlaganje ću očigledno morati uskoro privesti kraju. Jednostavno hoću da kažem na kraju da samo onaj narod koji je branio svoje nacionalne interese ima pravo da očekuje da oni budu odbranjeni. Samo onaj narod koji je branio te interese uspeo je da ih odbrani. Samo onaj narod koji brani svoju državu može očekivati da je odbrani. Bez takvog pristupa, bez takve nacionalne državne politike smatram da Srbiji neće biti potreban ni Zakon o odlikovanjima, ni odlikovanja. Srbija neće imati kome da ih dodeljuje, neće biti kandidata. Hvala vam.
Sedam minuta i trideset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Srđan Milivojević želi reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, naravno da je uvek herojski čin braniti svoju zemlju i naravno da svako ko brani svoju zemlju treba da bude odlikovan ako napravi herojski podvig kojim se suprotstavi neprijatelju, kojim se žrtvuje. Vazda su ljudi u Srbiji bili spremni da zarad slobode i tih uzvišenih ideala stanu na oltar mučeništva i na žrtvenik slobode. Bilo je toliko primera u našoj slavnoj prošlosti na koje sada mogu da se pozovem. Godine 1914, na bojni poklič kralja Petra Prvog Karađorđevića Oslobodioca, stotine hiljada mladića u Srbiji stali su na oltar mučeništva i zaslužili najveća ratna odlikovanja porazivši najveću vojnu silu u to vreme. Ali, ne mogu uvek odlikovanja da se dodeljuju u ratu i ne može neko svoju zemlju da zaduži samo sa puškom u ruci. Hiljade Srba su dali nemerljiv doprinos ljudskoj civilizaciji. Koliko mi samo imamo naših predaka kojima se danas ponosimo a koji su i te kako proslavili ime Srbije bez puške u ruci? Oni nisu svetu nudili naše najveće mane kao naše najveće vrline, oni su zadužili kulturnu baštinu, civilizacijsku baštinu, napravili su dela kojima smo zadivili čitav svet. Naravno da te ljude treba odlikovati i naravno da takve ljude imamo danas i naravno da će takvih ljudi biti u budućnosti. Uveren sam da mladi ljudi u Srbiji ne žele da budu ni heroji izgubljenih ratova, ni čuvari propuštenih prilika. Verujem da mladi ljudi ove zemlje smatraju da se pobede ne osvajaju više na juriš, nego se pobede osvajaju znanjem, pobede se osvajaju na sportskom polju, na takmičarskom polju nauke, kulture, umetnosti. Ljude koji dostignu takve nivoe da pobede na nekim svetskim takmičenjima svakako treba nagraditi, pa i odlikovati. Šta kazati o policajcima, koji svakoga dana suprotstavljajući se kriminalu, pogotovo organizovanom kriminalu, rizikuju svoj život i staju u odbranu Ustava i ovog grba pred kojim svi stojimo a za koji su nekada neki heroji dali život i dobili velika ratna odličja? Naravno da tog policajca koji grudima staje pred pištolje naoružanih kriminalaca i nasilnika treba odlikovati. Šta kazati o vatrogascima, koji uskaču u plamen i spasavaju ljudske živote? Pa, treba ih odlikovati. Šta treba kazati o herojima rada? I njih treba odlikovati. Ne mogu da delim mišljenje nekih poslanika u ovoj sali da učešće u ratu podrazumeva i učešće u ratnim zločinima. Od kad je rata, bilo je i ratnih zločina, ali ratnim zločincima ne pripadaju odlikovanja; ratnim zločincima pripada sud, osuda i prezir, pre svega pripadnika onog naroda iz kojeg sami potiču, a onda čitavog čovečanstva. S druge strane, ratnim herojima koji su vaspitavani na primerima čojstva i junaštva, na rečima nezaboravnica, na delima naših predaka svakako pripada mesto među odlikovanim pripadnicima naših naroda. Apsolutno sam uveren da Srbija, u svom opredeljenju za mir, u svom opredeljenju da sa svetom razmenjuje civilizacijske vrednosti, da se više nikad u ovoj zemlji ne vodi rat, treba, može i ima načina da sve svoje građane koji se istaknu određenim dostignućima na polju nauke, kulture, umetnosti nagradi, jer tako vaspitavamo buduća pokolenja i stvaramo uzore deci; da će uzori biti ti heroji mirnodopske Srbije; da će uzori biti i oni heroji ratnih Srbija, ali da nikada više uzori u ovoj zemlji neće biti ljudi koji pucaju na predsednika Vlade, da nikada više uzori neće biti oni ljudi koji su se obogatili na kriminalu, da nikada više uzori neće biti oni ljudi koji deci od 16 godina pucaju u leđa, da nikada više uzori u ovoj zemlji neće biti oni koji su se našli na optuženičkoj klupi zbog najsramnijih dela koja su počinjena ili oni ljudi koji izbegavaju pravdu plašeći se odgovornosti za ono što su počinili. Ako želimo Srbiju kao normalnu, modernu evropsku zemlju koja će imati svoje mesto na civilizacijskoj karti sveta, u porodici evropskih naroda, naravno da ćemo potencirati one vrednosti koje svakako zaslužuju da budu i te kako označene kao vrednosti mladih ljudi. Naravno da svako ko želi dobro ovoj zemlji i njenim građanima ne želi da ova zemlja učestvuje u bilo kakvom besmislenom ratu, u bilo kakvom besmislenom potezu. Naravno da niko ko sedi u ovoj sali i ko živi u ovoj zemlji ne smatra da zemlja ne treba da se brani kada je napadnuta, ali treba napraviti jasnu razliku i povući crtu između heroja koji su spremni da se žrtvuju za svoju otadžbinu i onih kvaziheroja koji su spremni da druge žrtvuju da bi oni bili proglašeni herojima. U vreme velikih ratnih sukoba, kojih je bilo na našim prostorima, ljudi koji su se brutalno obračunavali sa pripadnicima drugih naroda vrlo su lako bili proglašavani herojima, pa su onda stekli pravo da se obračunavaju i sa pripadnicima našeg naroda … (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, podsećam vas na obavezu iz člana 103, dakle, o dnevnom redu.) Da završim, ako želimo da vaspitavamo mlada pokolenja na pravim uzorima, onda oni koji ovu zemlju proslavljaju u miru treba da budu odlikovani, da posluže za primer mladim ljudima i budućim naraštajima. Oni koji su se ogrešili o zakon ne mogu biti proglašavani herojima i ne mogu očekivati odlikovanja, već samo sud, osudu i prezir. Zahvaljujem se.
Sedam minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Dušan Marić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, niko normalan u Srbiji, niko normalan u ovom domu ne može poželeti da srpski mladići bilo kada odlikovanja zaslužuju na bojnom polju. To ne može poželeti niko normalan, ne samo u srpskom, nego i u bilo kojem narodu na svetu, i ne verujem da to želi. Međutim, nadam se da se svi slažemo da mlade srpske naraštaje treba vaspitavati, ako se nađu u situaciji da im otadžbina bude napadnuta, da je neophodno da ta odlikovanja zasluže sa puškom u ruci, na bojnom polju, braneći svoju otadžbinu, braneći kućni prag, braneći svoju porodicu, ako želimo da postoji Srbija, ako želimo da postoji parlament, da usvaja zakone, između ostalog i zakon o odlikovanjima. Hoću samo da kažem da se slažem da odlikovanja prethodne generacije srpskog naroda nisu zasluživale samo na bojnom polju; činjenica je da postoji hiljadu Srba koji su ta odlikovanja zaslužili na drugi način. Međutim, nesporna je činjenica – da nije bilo onih sa puškom u ruci, koji su odlikovanja zaradili na bojnom polju, koji su odlikovanja zaradili braneći Srbiju, braneći otadžbinu, ne bi bilo ni odlikovanja onih koji su ih zaslužili na drugi način, velikim dostignućem u oblasti nauke, sporta i na drugi način. Hvala.
Jedan minut i četrdeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Šami. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, ja ću napraviti jednu jeres i, za razliku od prethodnih govornika, probaću da govorim o amandmanu. Žao mi je što je ovde prisutan gospodin Marković, prosto zato što je on ni kriv ni dužan za ove zakone i, kako malopre reče jedan pametan čovek, on ovde izgleda služi kao ikebana, ali evo o čemu se radi. Amandman koji sam u ime Demokratske stranke Srbije podneo na član 2. je identičan amandmanu gospodina Martinovića. Mi, doduše, nismo čuli obrazloženje, ali pretpostavljam da bi ovo moglo da bude obrazloženje i za amandman gospodina Martinovića. Radi se o sledećem. U članu 9. postojećeg zakona, gde se navode vrste medalja koje se dodeljuju, bilo je predviđeno da se dodeljuje medalja za hrabrost, medalja za zasluge i medalja zasluga za odbranu i bezbednost. U članu 2. izmena i dopuna ovog zakona napravljene su izmene da se u tački 1) posle reči „medalja za hrabrost“ dodaju reči „Miloš Obilić“. Protiv toga mi nemamo ništa, ima istorijskog razloga da se to učini. Takođe, menja se još nešto i ja ne razumem zašto se menja, i to iz više razloga ne razumem. Predlaže se da se umesto medalje zasluga za odbranu i bezbednost uvede – medalja za revnosnu službu. Prvo, mislim da je potpuno neprimereno da se ... Evo, sačekaću, imam 42 minuta, sačekaću ja da gospođa Kolundžija završi. Dakle, na određeni način ukida se medalja zasluga za odbranu i bezbednost, kao da je odbrana i bezbednost Alajbegova slama. Potpuno ne razumem. Pazite, da bi se zaslužila medalja za odbranu i bezbednost podrazumeva se da neko na svom poslu nešto dobro uradi za državu. To se svakako ne radi svaki dan i to je svakako neko dostignuće i valja ga nagraditi nekom medaljom. Dakle, mi to ukidamo, a uvodimo medalju za revnosnu službu. Molio bih predlagača da mi objasni šta je revnosna služba. Mislim da svako zaposlen u državi mora revnosno da obavlja svoje poslove, jer će ga poslodavac, bio to privatnik ili država, otpustiti ako to ne radi. To valjda znači da dolazi redovno na posao, da radi poslove koji su mu povereni u skladu sa svojim mogućnostima i potrebama firme u kojoj radi. Neću da kažem da eventualno ima neki podanički odnos u odnosu na šefove, ali verovatno se i na to odnosi. Prema tome, to je nešto za šta ne vidim zašto bi bilo potrebno dodeljivati neku posebnu medalju. To je nešto što svako... Normalno je da zaposleni revnosno obavlja posao koji mu je poveren. Čemu medalja? Istovremeno, ukida se medalja za odbranu i bezbednost. Nije to dobro. To suštinski nije dobro i mene strašno čudi da je Vlada odbila ovaj amandman. Doduše, pretpostavljam da se Vlada nije mnogo ni pitala, nego da se pitao onaj ko je pisao ovaj predlog. S obzirom na to da sam u međuvremenu saznao iz kog dela Vlade je stigao, onda se i ne čudim toliko. Taj deo nije valjao ni pod prethodnim vladama, tako da ne valja ni sada. U svakom slučaju, ipak molim prisutnog ministra Markovića da se razmisli i da se zadrži medalja zasluga za odbranu i bezbednost, a da se ova koještarija za revnosnu službu izbriše, jer se tako na određeni način sprda sa idejom dodeljivanja odlikovanja, medalja i uopšte nagrađivanja pojedinaca za neka dela za koja su zaslužni. Toliko i zahvaljujem.
Tri minuta i pedeset sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik SrđanMilivojević. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovane kolege narodni poslanici, a pre svega uvaženi građani, mene čudi ponekad da neke stranke koje se pozivaju na tradiciju srpskog naroda, na istoriju srpskog naroda, tako olako prelaze preko nekih vrlo egzaktnih istorijskih podataka i činjenica. Dakle, medalja za revnosnu službu nije proizvod Demokratske stranke ili ove vlade. Ako neko pogleda pažljivije istoriju heraldike, istoriju ordenja i odlikovanja Kraljevine Srbije, videće da je medalja za revnosnu službu osnovana i ustanovljena 19. aprila 1913. godine. Dodeljivala se u dva stepena: zlatna medalja i srebrna medalja za revnosnu službu. U objašnjenju kaže – dodeljivala se oficirima, podoficirima, vojnicima i građanskim licima za odanu i revnosnu službu, kao i za pomoć pruženu srpskoj vojsci tokom rata. Godine 1922. spektar zasluga za koje je mogla da se dodeli ova medalja je proširen, pa je medalja mogla biti stečena i za izvanredno i odano službovanje u mirnodopsko doba. Ova medalja se nosila o plavoj traci, ima je u svim vojnim muzejima Republike Srbije. Samo ću vam pročitati ko je sve u srpskoj istoriji od poznatih Srba, a pre svega srpskih vojskovođa, imao ovu medalju. Sva četvorica proslavljenih srpskih vojvoda iz Prvog svetskog rata, Mišić, Petar Bojović, Stepa Stepanović, Radomir Putnik, imala su ovu medalju, jer su revnosno i odano vršili službu u Republici Srbiji, odnosno tadašnjoj Kraljevini Srbiji. Među ljudima koji su nosili ovu medalju, između ostalog, bio je i major Dragutin Gavrilović, čovek koji je oktobra meseca 1915. godine zadivio svet svojim govorom, a medalju je stekao tek kao komandant 12. pešadijskog puka „Car Lazar“ u Kruševcu, posle Prvog svetskog rata, za revnosno službovanje u 12. pešadijskom puku. Medalja za revnosnu službu podrazumevala je mnogo širi spektar aktivnosti i mogućnosti dobijanja od odbrane i bezbednosti. Ona podrazumeva zasluge za odbranu i bezbednost jer je pre svega ustanovljena za oficire, podoficire i građanska lica koja su dala nemerljiv doprinos bezbednosti Kraljevine Srbije. Kasnije se došlo do zaključka da revnosna služba ne podrazumeva samo revnosnu službu na polju bezbednosti, već i na nekim drugim poljima i da takvu odanost Kraljevini, a danas Republici Srbiji treba nagraditi. Ne vidim razlog zašto bismo sada mi izmišljali istorijske okolnosti, prekrajali srpsku tradiciju, prekrajali istoriju. Ako se neko već poziva na to da je tradicionalistička stranka, zašto sad želi da negira ono što je naše istorijsko nasleđe i zašto neko sada kaže da je ovo sprdnja sa tradicijom, ako ovo kažu činjenice? Uostalom, ko ne veruje meni i mom izlaganju neka se prošeta do Vojnog muzeja na Kalemegdanu. Tamo se nalaze izložene sve medalje. Tamo ima i nekoliko primeraka medalje za revnosnu službu. Onoga kome je Kalemegdan daleko pozivam da dođe u moju kuću. Sticajem okolnosti, i moj deda, podnarednik Prve čete Prvog bataljona Desetog pešadijskog puka, nosilac je ove medalje. Mislim da su potomci tih ljudi danas svesni koliko se ta medalja teško zasluživala i mislim da bi građani Srbije bili ponosni da nastavimo kontinuitet te medalje posle toliko godina, znači, posle prekida tog kontinuiteta, jer to nas povezuje sa našom prošlošću, ali pre svega da tu medalju delimo onima koji će biti zaslužni za našu budućnost. Zahvaljujem vam se.
Četiri minuta i trideset sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Šami ima reč. Izvolite.
Gospodine Milivojeviću, vi ste se bavili primercima, ja se time ne bavim, ali moram da vas upozorim sledeće. Kazao sam da to što uvodimo među odlikovanja Orden Karađorđeve zvezde, među medalje Medalju za hrabrost „Miloš Obilić“, da je to sve potpuno u redu i u skladu sa nekom tradicijom, prepoznatljivo itd. Ali, dozvolićete da je od 1913. godine do dana današnjeg, s jedne strane, pojam „revnosna služba“ malo promenio svoje značenje, a s druge strane, ne znam kako je u odgovarajućem zakonu 1913. godine pisalo, ali u ovom zakonu ne piše da se to odnosi na vojnike pre svega i za njihovu odanost prema otadžbini. Ništa od toga nije napisano, nego je samo napisano – za revnosnu službu. Revnosnu službu. Evo, gospodin Odalović revnosno obavlja svoj posao pa možemo da mu damo medalju; ovde poslanici obavljaju revnosno svoj posao, pa hajde i njima da damo medalju itd. Mislim da je neprimereno duhu današnjeg vremena, početkom 21. veka, imati taj termin. Kada kažete Orden Karađorđeve zvezde, kada kažete Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“, svi znaju o čemu se radi. Ali, kada kažete medalja za revnosnu službu, niko ne zna o čemu se radi. U tome je problem. Ako se znalo 1913. godine, 2010. godine se to, nažalost, više ne može znati. Hvala.
Minut i pedeset sekundi. Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, dame i gospodo, ako neko ne zna zašto se dodeljuje medalja za revnosnu službu i ako neko ne zna šta je revnosna služba, ne može svoje neznanje apriori da nameće kao neznanje čitavog naroda. On svoje neznanje može da dopuni i nadomesti u biblioteci, muzeju ili istorijskim činjenicama i pojedinostima, ali mislim da svako danas, u 21. veku zna šta je revnosna služba i svako zna šta je kontinuitet sa srpskom tradicijom. Ne vidim nikakav problem da bude ustanovljena medalja za revnosnu službu i u 21. veku, jer svi jako dobro razumeju šta je revnosna služba. Uostalom, na svim ovim ordenima o kojima smo govorili, koje smo ovde spominjali, od Karađorđeve zvezde do Medalje Miloša Obilića, piše jasno, kroz srpsku istoriju i tradiciju, zašto su dodeljivane. Na albanskoj spomenici je napisano – za vernost otadžbini 1915. godine. Na Medalji Miloša Obilića napisano je – za hrabrost Miloša Obilića. Tako je napisano i na Karađorđevoj zvezdi, zbog čega je ta zvezda dodeljivana. Sada ću vam kazati, gospodine Nikoliću, pišu godine kada je dodeljivana Karađorđeva zvezda. Tri puta su menjane te godine. Idite do Vojnog muzeja, nije tako daleko, možete da uđete, da pogledate kako izgledaju Karađorđeve zvezde. Dakle, mislim da medalja za revnosnu službu ima svoje mesto danas među srpskim medaljama i ordenima, da je to dobro rešenje i da nam predstavlja vezu sa srpskom tradicijom. Zahvaljujem se.
Minut i četrdeset pet sekundi iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Tomislav Nikolić ima reč. Izvolite.
Mogu da zapazim da se ova vlast igra i zakonom po kojem se dodeljuju ordeni i medalje, kao što se igra i celom našom državom, pa tako u godinu dana menjamo zakon i time svima pokazujemo da nemamo tradiciju, odnosno da smo dobili vlast koja mnogo ne drži do tradicije. Ovde bi čovek mogao da zameri mnogo toga ako je tradicionalista, ili mnogo toga danas ako je modernih shvatanja. Ne znam čime se rukovodila vlast 2009. godine, kada je donosila ovaj zakon, i čime se rukovodi 2010. godine, kada ga menja. Neko se sada setio Karađorđeve zvezde i setio se da je dodeljuje onome ko uspešno predstavlja državu i njene građane. Sada me ubedite, vi koji obilazite muzeje u „Noći muzeja“, da je, pošto i u našoj kući ima takva jedna zvezda, da je neko od mojih nepismenih seljaka uspešno predstavljao na Solunskom frontu srpsku državu i njene građane. Mislim da je ovo povlađivanje građanima Srbije kojima je do tradicije, kojima je do vernosti otadžbini. Setili ste se odjednom i Miloša Obilića i Karađorđa, s tim što za Karađorđa kažete da je stvaralac nove moderne srpske države. Neka bude da je i tako, ali se za ime Karađorđa ne vezuje ništa, osim podizanja jednog viteškog ustanka. Za Karađorđa sigurno ne možete da vežete stvaranje moderne srpske države, nije stigao da je stvori. Stvarali su je Obrenovići i čudi me da niste bar nešto i za Obrenoviće smislili, bar nešto da nazovete i po Obrenovićima. Ispada da favorizujete jednu monarhiju. Što se nas tiče, kako god da nazovete ordene i medalje onaj ko ih bude nosio biće ponosan na državu od koje ih je dobio, a ne na vlast koja im je smišljala imena. Zato bi bilo jako dobro da ste bili veoma precizni u tome za šta se dodeljuje i ko može da je dobije. Ovako zaista postoji sumnja kod nas koji ne verujemo više ni u šta što uradite da ćete vi pronaći nekoga u vlasti ko će da dobije medalju za revnost. U čemu se ogleda revnost? U civilnoj ili u vojnoj službi? U državnoj administraciji ili na njivi? Može li jedan seljak da dobije medalju za revnost? Mislim da ne može. Čime da dokaže da je radio od danas do sutra? Kome da dokaže? Komisiji za odlikovanja? Vi se igrate, čas vam je do tradicije, čas vam nije do tradicije. Zbog toga je ovaj zakon jedan od vaših zakona koji će, ako ostanete dovoljno dugo na vlasti, za četiri-pet meseci pretrpeti još neku izmenu. Jer, vi nemate zakone koje niste menjali, zato što ne slušate kada donosite zakone glas razuma koji vam ukaže šta tu ne valja, vi to odbijete. Tu Karađorđevu zvezdu smo pominjali u diskusijama kada ste donosili ovaj zakon. Bežali ste od nje kao đavo od krsta. To je bilo vreme kada ste govorili da Evropa nema alternativu. Danas je vreme kada su vaši stavovi veoma bliski našim stavovima, računate – ako se u stavovima izjednačimo sa naprednjacima, možda možemo i da ih pobedimo. Nema govora. Nemate vi šansi više. Možete da menjate šta god hoćete, možete sada da se vezujete i za četnički pokret. Ko će vama da veruje da ste iskreni kada bilo koji zakon donosite? Što se nas tiče, mnogo toga ćemo u Srbiji menjati. Možda ovaj zakon nećemo da menjamo. Nas samo interesuje, kada izađete pred nas sa jednim zakonom, gde je kraj izmena i dopuna tog zakona? Kada ćete jedan zakon da sagledate do kraja, sve njegove posledice? Kada ćete sve primedbe na taj zakon da razmotrite i da prihvatite kao ozbiljni ljudi, a ne da zakon menjate kada mislite da se više niko ne seća šta vam je govorio o tom predlogu zakona? Zbog toga apelujem na one među vama koji možda imaju malo ozbiljnosti da urazume ove koji su neozbiljni. Nije Srbija dečije obdanište; mora da ima neke zakone koje nikada neće da menja, ili bar u sto godina. Englezi se time diče, a savremeniji su i moderniji od nas i bolje žive od nas, i napredniji su od nas. Diče se zakonima koje menjaju samo kada je velika nužda, zato što donose dobre zakone. Ovaj parlament je na lošem glasu zato što donosi loše zakone. Loše zakone donosi vaša većina. Loše zakone menja ista ona većina koja ih je donela. Zar vas nije sramota? Što ne ostavite po strani zakone koje treba menjati i kažete – sramota nas je da ovo menjamo, pošto smo to doneli pre pet ili šest meseci. Molimo vas da kada pobedite promenite ove zakone za koje nas je bilo sramota, a mi ćemo jednoga dana da kažemo – sramota nas je jer smo ovaj zakon doneli, kada pobedite, promenite ga vi. Kada majstor iskrivi zid uzalud je da vam nudi da on popravi taj zid, jer da je znao pravo da ga napravi odmah bi ga napravio pravo. Morate da dovedete drugog majstora. Srbija mora da dovede drugu vlast da ispravi ove zidove koje ste vi pokrivili. Hvala, gospodine potpredsedniče.
Hvala vama. Reč ima gospodin Milivojević.
Interesantno je svako podsećanje u ovoj sali na srpsku tradiciju. Nekada ono dolazi od četničkih vojvoda koji su za vreme svog mandata bili u poziciji da kao četničke vojvode makar vrate grb sa krunom, da nemamo petokraku, a danas se ponašaju kao da patimo od kolektivne amnezije, kao da je to bilo u pretprošlom veku, kada su imali mogućnost da vrate srpska odlikovanja i odličja. Pitali ste me malopre šta piše na Karađorđevoj zvezdi. Piše: „Za veru i slobodu, 1804. godina“. Vera u ideale i principijelnost jednog čoveka ogleda se tokom čitavog njegovog političkog delovanja. Borba za slobodu je nešto što je svojstveno srpskom narodu. Ali, ako neko kao četnički vojvoda zaboravlja da je bio četnički vojvoda pod petokrakom i da nije pokušavao da promeni ono što mu kao četničkom vojvodi smeta, kako će nekoga da ubedi da će sutradan da popravi, kao četnički vojvoda, nešto što će ova vlast da uradi, ako bude u poziciji, a teško da će biti? Razumem nervozu harizmatičnih gubitnika, kojima nije svejedno što će Boris Tadić možda dodeljivati ordenje u još jednom mandatu i razumem nervozu onih ljudi koji možda ne mogu da prebole što su bili četničke vojvode, ali ne samo da nisu ni zidove ispravili, nego su bogami i temelje potkopali. Razumem nervozu onih ljudi koji danas ne mogu baš lako da prelome u svojoj glavi da Srbija ima svoj grb, svoju himnu, svoja tradicionalna obeležja, pa dobija i svoje ordenje. Ne želim da polemišem sa njima, jer takva polemika ne vodi nigde. Da bi neko bio u poziciji da nešto popravi, mora prvo da se zapita da li je u stanju da popravi, jer nekada se iz želje da se nešto popravi izrodi želja da se nešto mnogo pokvari i to je posle nemoguće popraviti. Zahvaljujem se.
Upravo sam hteo da vas zamolim da sve to dovedete u vezu sa amandmanom na član 2. koji je na dnevnom redu. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospodine potpredsedniče, govorio sam o zakonu, a vi ste jednom od poslanika vladajuće većine dozvolili da govori o meni. Ne razumem takav način vođenja sednice, ali prihvatam da ste imali neku svoju dužnost da ćutite dok poslanik govori pa da na kraju kažete kako niste zadovoljni time što je govorio mimo Poslovnika. Zaista nemam razloga da polemišem sa gospodinom Milivojevićem. Ne znam šta je to njega žacnulo da mi se uopšte obrati, a posebno šta ga je žacnulo da pominje moju titulu četničkog vojvode, zato što sam na nju ponosan. Može on da se sprda sa tim koliko god hoće. Idealno bi bilo kada biste vi, gospodine Milivojeviću, dozvolili da mi ovde u Skupštini obavljamo svoj posao. Idealno bi bilo, gospodine Milivojeviću, kada bi Boris Tadić dozvolio da se mi u Srbiji bavimo politikom na normalan način. Ako je vaš predsednik zapretio da će da upotrebi sve što mu stoji na raspolaganju da mi nikada ne pobedimo, onda me čudi da ste mi uopšte dali reč, gospodine potpredsedniče. Pobedićemo vas, zato što mi vama ne pretimo, ne vređamo vas. Mi vas ne nipodaštavamo. Tvrdim da ste jedna velika i ozbiljna politička stranka, ali ste počeli da ličite na svoje koalicione partnere. Među njima vi, gospodine Milivojeviću, najviše. Ne priliči jednom poslaniku Demokratske stranke da se poslaniku opozicije, koliko god da ga ne voli, obraća na način na koji ste se vi meni obraćali. Ja vas poštujem kao poslanika koga je izabrao narod, o vama nikada neću lošu reč da kažem i zato ćemo mi da pobedimo. A to što se kuražite nekom vajnom pobedom Borisa Tadića, pa, i sami znate kako stojite trenutno. Ako se zemlja ne okrene na drugu stranu, vama pobede na sledećim izborima nema. Hvala vam najlepše, gospodine Milivojeviću, što mi pružate priliku da govorim u ovoj skupštini, možda mi ne bi dali reč.
Zahvaljujem, gospodine Nikoliću, i stvarno vam se izvinjavam jer sam neoprezno dozvolio da se određene lične stvari iznose. Molim narodne poslanike da to ne rade, jer primerena diskusija, a ne verbalno zlostavljanje... je bilo sasvim, po mom merilu, dobro izrečeno i dobro do sada vođeno. Zakasnio sam da upozorim i to je moje drugo izvinjenje. Reč dajem gospođi Nadi Kolundžiji.
Poštovani predsedavajući, koristim pravo na repliku. Mislim da bi trebalo da isti kriterijum važi za sve. Dakle, ako neko misli da sa pozicije opozicije može da izgovori bilo šta na račun nas koji ovde predstavljamo parlamentarnu većinu voljom građana Srbije, a da istovremeno ne može da otrpi nikakav odgovor, onda mislim da ne razume niti svoju poziciju, niti poziciju ove institucije. Dakle, želim da kažem da je besmislica tvrditi ovde da se mi približavamo njihovom programu, pre svega zbog toga što neko ko menja stavove može da se približi onome ko ima stavove dvadeset godina, a nikako obrnuto. Dakle, neko ko se upravo probudio i promenio sve svoje stavove može samo da konstatuje da se približio stavovima onih koji se tih stavova drže već dve decenije. Istovremeno, želim da kažem da optuživati predsednika Borisa Tadića da je, na jednom čisto političkom skupu, kao političar rekao da će kao političar koristiti sva demokratska sredstva kako bi omogućio da Srbija nastavi putem evropskih integracija, da nastavi putem oporavka, demokratizacije i razvoja, da snage koje su pokazale da ne razumeju šta su interesi Srbije, koje su pokazale, kada su bile u prilici da vode ovu zemlju, da nisu u stanju da shvate vreme u kojem žive, niti da shvate interese sopstvenih građana, ne treba da dođu na vlast i da će on kao odgovoran političar, koristeći, naravno, demokratska sredstva, učiniti sve da takve snage ne dođu u priliku da još jednom građane Srbije dovedu u nezavidan položaj, u kakvom su već jednom bili... Hvala.
Hvala vama. Gospodin Nikolić Tomislav ima reč.
Sve bi to bilo lepo kada vaš predsednik partije ne bi bio predsednik Srbije. Dakle, predsednik Srbije ne može da preti političkim oponentima da će učiniti sve što je u njegovoj moći da oni ne dođu na vlast. Jedini način na koji mi možemo da dođemo na vlast su izbori. Da li to predsednik Srbije preti da neće biti izbora uopšte? Da li to preti da neće poštovati rezultate izbora? Bila je to jasno izgovorena, otvorena pretnja u predizbornoj tišini za održavanje izbora, dopunskih lokalnih izbora u Aranđelovcu. Dakle, mi smo to dobro shvatili, gospođo Kolundžija, kao pretnju predsednika Republike Srbije da neće dozvoliti da pobedimo na izborima. To samo tako i može da se shvati. Vi možete da mi kažete – gospodine Nikoliću, učiniću sve što je u mojoj moći, moja će stranka učiniti sve što je u našoj moći da političkim sredstvima onemogućimo vašu pobedu. Predsednik Srbije to meni ne sme da kaže. Mene je sramota što imam takvog predsednika Srbije. U bunar bih skočio da se udavim kad u svetu čuju da je predsednik Republike pretio političkim strankama. Posle dvadeset godina višestranačkog sistema, posle deset godina vlasti demokratskih, proevropskih snaga vi pretite da će predsednik Republike da učini sve što je u njegovoj moći da neko ne pobedi na izborima. Pokrio bih se ušima po glavi i ćutao bih bar godinu dana, jer mediji to ne smeju da pominju, dok i građani Srbije ne zaborave šta je egzaltirani predsednik rekao na skupštini svoje koalicione partnerke, PUPS. Nemojte, molim vas, da pričate o tome kada sam se ja probudio [[Mislim da govorim na repliku.]] Dakle, vi se približavate našim stavovima, vi sada govorite da vam je nezamisliva nezavisnost Kosova i Metohije. Vaš predsednik je u jednoj kampanji rekao da nije optimista i da će Kosovo pre da bude nezavisno nego u sastavu Srbije. Na svu sreću, postoje mediji koji beleže ono što je izgovorio. Molim vas da ne ulazite previše u polemike sa nama, vi ćete ih izgubiti. Molim vas da vi nastavite svojim putem, kako ste i počeli, da trpite ucene svojih koalicionih partnera, da razvlačite budžet Srbije na barem tri ili četiri dela, da puteve Srbije prave barem četiri stranke, pošto svakom od njih dajete novac, da puste G17 plus da troši budžet da formira svoju stranku na nivou regiona, da pustite u nekim regionima da se formiraju po nacionalnom ključu, kao što ste počeli. To je ono što ćemo mi morati da menjamo kad pobedimo na izborima, a vi ćete te izbore, hteo to predsednik Srbije ili ne, morati kad-tad da nam date.
Na svu sreću, postoji stenogram, ali postoji i dnevni red. Zamolio bih da se vratimo na tu temu i da završimo, ne nadmećući se čija će biti poslednja, nego da završimo diskusiju, koju ni uz maštu ne mogu da povežem sa dnevnim redom. Ali, s obzirom na to da smo stigli dovde gde smo, svakako će gospođa Kolundžija dobiti reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući, ali postoji način kada neko krene da priča o onome što nije tema, da njega prekinete i da ga vratite, jer ne možete drugima osporiti mogućnost da reaguju na nešto što je izvan teme, a tiče se njih. Dakle, potpuno je jasno da samo neko ko može da izjavi da će preispitati pravosnažnu sudsku odluku za ubistvo premijera Srbije Zorana Đinđića i da će, ukoliko se on uveri da je taj nedužan, pustiti ga na slobodu, može da pomisli da kada političar kaže da će svim demokratskim sredstvima učiniti sve da negativne političke snage ne dođu i preuzmu vlast... Može zaista da se razume zašto vi to tako možete da shvatite. Svako drugi ko razume da je ovo demokratska zemlja, da će izbori biti raspisani kada im bude vreme, 2012. godine, može da razume da predsednik jedne političke partije na jednom političkom skupu ima puno i legitimno pravo da pošalje političku poruku kojom kaže – zato što znam da je interes građana Srbije da nastave putem evropskih integracija, ne treba da dođu na vlast one snage koje nisu u stanju da Srbiju vode tim putem. To nije nikakva pretnja, ma koliko se vi trudili da to predstavite kao pretnju. To nije nikakva pretnja da izbora neće biti, ma kako da biste možda vi na njegovom mestu to eventualno i uradili. Hvala vam.
Hvala vama. Gospodin Zoran Ostojić ima reč.
Reklamiram povredu Poslovnika, dostojanstvo Skupštine. Zaista ne treba da slušamo i republikance, četničke vojvode, i gospođu Kolundžiju. Izvinite, gospođo Kolundžija, to što priča gospodin Nikolić zaista nema smisla, ali podsetite se koliko ste sredstava i resursa uložili da napravite tu partiju kada se otcepljivala od ovih. Gospodin Nikolić i gospodin Vučić su bili u medijima godinu dana više nego što je LDP bio ... (Predsedavajući: Gospodine Ostojiću, reklamirali ste povredu Poslovnika.) Jeste. Zašto moramo da slušamo ovo? Apelujem da se vratimo na dnevni red. Ovde se građanima predstavlja kao da su oni opozicija njima, da oni nemaju nikakve veze sa njima, i mi to treba da slušamo. Pa nismo veverice. Prema tome, prekinite ovu diskusiju, vratimo se na dnevni red. Oboje imaju uprljane ruke oko ovoga. Jeste, gospodin Nikolić se sad probudio, sve je shvatio, postao je Evropljanin, sutra će biti za NATO, valjda, sve je to lepo. Oni ih sada kritikuju, a sve su učinili da naprave ovu stranku, pa se sada kaju. Znate šta, ima jedna narodna izreka, neću sada da je ponovim zato što nije u skladu sa dostojanstvom parlamenta. Dajte da se vratimo na dnevni red i da ne slušamo ovde opoziciono, kao, nadgornjavanje sa gospodinom Nikolićem, između vladajuće većine, gospodina Milivojevića, koji ima neko zaduženje da se uvek javi i da objasni kako su oni i Srbi i Evropljani itd. Pustite ove priče, molim vas, kasno je, dajte da završimo posao. Ovaj parlament efikasno radi. Gotovo da nema zakona u proceduri, Vlada sad zaostaje za parlamentom. Ako je ovo neki način da se oteže rad parlamenta, da bismo sačekali Vladu, onda to kažite.
Zahvaljujem. Da niste reklamirali povredu Poslovnika, koja inače ne postoji i na koju se niste pozvali, mi bismo već završili. Ali, hvala vam i na ovome. Mislim da je razmena političkih stavova bila živahna, da je bilo uspešno sa obe strane, neću da arbitriram, naravno, ali smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, pa pitam da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? Nemate pravo na repliku. Gospodine Nikoliću, završili smo diskusiju, rekao sam, pozvali ste se na repliku, nemate pravo na repliku, zaključio sam, završio sam pretres, pa pitam predstavnika predlagača da li želi da da završnu reč? (Ne.) Izvolite, imate reč.
Ne verujem da vi ne čujete kada prijavljujem povredu Poslovnika. Vi vređate dostojanstvo Narodne skupštine. U Poslovniku piše da kada me poslanik pomene imam pravo na repliku. Kad me u negativnom kontekstu pomene imam pravo na repliku.
Povreda Poslovnika ukazivanjem na povredu prava na repliku, navodno, ne postoji. Prema tome, nema povrede Poslovnika, samo zloupotrebljavate pravo koje Poslovnik dozvoljava narodnom poslaniku da ukaže na povredu Poslovnika. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Ovim smo završili današnji rad. Nastavljamo sutra, u četvrtak, 20. maja, u 10 sati. Hvala na saradnji.