Bon dia, diputades, diputats. [[Pausa.]] Bon dia. Comença la sessió. Els demano que vagin seient als seus escons. [[Pausa.]] Iniciem aquesta sessió plenària. La llista de les preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió. Els recordo, d'altra banda, que el diputat Raül Romeva ha designat el senyor Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Compliment de la Moció 111/XII sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] Per altra banda, els informo que, en compliment..., en allò que estableix la Moció 111/XII, del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, segons les dades oficials de l'Organització Internacional de Migracions, des del mes de gener han mort 1.041 persones a la Mediterrània. [[Pregunta al Govern sobre el drenatge de recursos públics cap al sector privat i les conseqüències socials i ambientals]] [[310-00224/12]] El primer punt de l'ordre del dia són les preguntes amb resposta oral al Govern. La primera pregunta és sobre el drenatge de recursos públics cap al sector privat i les conseqüències socials i ambientals, formulada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Formula la pregunta la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bon dia, diputats, diputades. Bon dia, conseller Damià Calvet. Volem preguntar-li sobre la resurrecció de la central tèrmica de Cercs; un projecte que pretén cremar residus industrials per fer energia bruta i que, en cap cas, podem anomenar «renovable. L'empresa manresana que ha comprat les instal·lacions i que pretén reconvertir aquesta planta generaria energia elèctrica cremant tot tipus de residus industrials, residus que, a més a més, es podrien reciclar. Sabem que l'alcalde de Junts per Catalunya hi dona suport, el projecte està pendent del vistiplau de la Generalitat de Catalunya. Per tant, li preguntem: quina és la posició del Govern amb relació a la reconversió de la central de Cercs en una incineradora? És possible que estiguin plantejant cremar recursos que s'haurien de reciclar? És possible plantejar-se tirar endavant aquest projecte, després de les importants mobilitzacions contra l'emergència climàtica? I acabo: quin és l'estat de la qüestió amb relació a les autoritzacions ambientals d'aquest projecte?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el senyor Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat. Quan vulgui, conseller.
Moltes gràcies, president. Conselleres, consellers, diputats i diputades... Senyora diputada, gràcies per formular-me aquesta pregunta. La veritat és que no hi ha projecte que haguem d'avaluar, i li vull dir amb tota la rotunditat. Vostè parla de notícies que han sortit als mitjans de comunicació, però en tot cas, com a Govern de la Generalitat no tenim cap projecte a avaluar. Hi ha una idea, d'una empresa que s'ha expressat, que s'ha expressat públicament, que els diaris ho han recollit, però en aquests moments no tenim cap projecte per avaluar. Deixi'm dir-li que, com a Govern de la Generalitat, nosaltres estem molt orgullosos de les polítiques de gestió de residus que fem, en les quals..., i en l'última o en una de les fases de la gestió de residus hi pot haver la valoració energètica. I això, no és que ens ho haguem inventat nosaltres, sinó que deriva de directives europees. I deixi'm dir-li també que allà on hi ha una valorització energètica som rigorosíssims, des d'un punt de vista evidentment urbanístic, però també ambiental. Però dit tot això, a Cercs, en aquest moment no hi ha cap projecte per avaluar. Si vostè em repregunta, li podré donar més detalls.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Moltes gràcies, conseller. Jo li parlo no només de notícies, sinó d'una assemblea oberta que l'alcalde del seu partit ha convocat al mateix municipi, en què ha informat sobre la viabilitat d'aquest projecte i l'interès important que té, hi insisteixo, l'alcalde del seu partit, a tirar endavant aquest projecte. Aprofito, doncs, que parlem sobre incineradores i sobre l'impacte que tenen sobre el medi ambient, sobre la salut, per exigir-li, per demanar-li, per fer-li un prec amb relació a les incineradores i, concretament, sobre aquesta incineradora, creiem que és imprescindible que el Govern de la Generalitat, que el seu departament iniciï i tiri endavant una moratòria immediata a les incineradores. Cal que el seu departament, hi insisteixo, aturi, si fos el cas, la reobertura d'aquesta instal·lació i es treballi per al desmantellament de la central, la restauració de l'entorn natural i que treballi per un pla de desmantellament de totes les incineradores del país, amb el gran impacte i les importants externalitats negatives que té aquest tipus de producció d'energia negra i bruta. Hi insisteixo, un model de producció d'energia a base de la crema de residus té un elevat índex d'externalitats negatives, produeix una enorme quantitat de residus que tenen afectació directa sobre el medi i sobre la salut i, a més a més, afegeixo que a aquest, concretament, li preguntaríem si és conscient la conselleria i el conjunt del Govern que el propietari de l'empresa que té aquest projecte té un llarg historial d'irregularitats a l'Oficina Antifrau i que ha estat investigat en el marc de la macrooperació de la UDEF. N'estan al cas, senyor conseller?
Diputada, ha acabat el temps. Per respondre de nou, té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyora diputada. Jo, hi insisteixo, no hi ha cap projecte a avaluar. Si l'alcalde de Cercs fa una assemblea oberta per parlar d'idees, doncs, escolti, està en la seva potestat. Però jo insisteixo que, a Cercs, en aquests moments, l'únic que hi ha és tot un conjunt d'autoritzacions del ministerio de tancament i desmantellament i, en el cas de la Generalitat, només hi ha una extinció de l'autorització ambiental de producció energètica, l'original, no hi ha res més. No tenim cap paper entrat per registre, ni oficiosament, que ens faci haver-nos de posicionar des d'un punt de vista administratiu. Sí que li diré, i tanco l'apartat de Cercs, que, ho reitero, en el cas de la cadena de gestió de residus, les mateixes directives europees parlen de la valorització energètica com una de les fases en què es pot incloure, hi insisteixo, la gestió de residus. El Govern de la Generalitat, a través de l'Agència de Residus, té molt clar que forma part del que és aquesta cadena de la gestió de residus i que les xifres, tant de producció de residus sòlids urbans, com d'industrials, de valorització energètica i d'abocadors ens fan pensar que, en aquests moments, hi ha una sèrie d'incineradores que compleixen la seva funció. Però –i això ja és més intuïció que, diguéssim, reflexió sobre la legislació o acció de govern– li he de dir que aquest conseller pensa, amb el seu equip, que qualsevol política modernitzadora en gestió de residus del país no passa per la incineració.
Conseller, ha acabat el temps. Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la política digital]] [[310-00225/12]] La següent pregunta és sobre la política digital i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Dimas Gragera.
Gracias, president. Diputados, diputadas. Muy buenos días. Señor Puigneró, varias informaciones aseguran que su govern, a través del Cesicat, esa especie de CNI golpista, podría haber apoyado, podría haber, incluso, financiado los planes de los CDR detenidos por presunto terrorismo. Usted es el máximo responsable de ese organismo, por eso, le exigimos que den explicaciones aquí y ahora.
Per respondre, té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, president. Diputat, em sembla que l'hi he dit ja personalment, alguna vegada, crec que també l'hi he dit en comissió, però l'hi dic, avui, també en seu parlamentària: el Cesicat no és cap «CNI catalán, a veure si li queda clar. No hi ha més sord que el que no vol escoltar.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Seguiremos hablando de eso en la comisión, pero, aquí, dé explicaciones sobre lo que le he preguntado y no eluda su responsabilidad en el control parlamentario. Mire, la verdad es que a nosotros ya no nos sorprende absolutamente nada de este organismo, que forma parte de las cloacas del procés. Hemos denunciado, por activa y por pasiva, su participación en el robo de datos personales; hemos denunciado, por activa y por pasiva, sus escándalos de espionaje, su implicación en el referéndum ilegal del Uno de Octubre e insistimos que se audite y que se cierre este organismo que tiene colapsado el Juzgado número 13 de Barcelona con sus corruptelas. Todo esto, ante la impasividad del Gobierno de Sánchez, que no hace absolutamente nada, para no ofender a sus cómplices, los separatistas. Pero, miren, debo reconocerle que, hasta nosotros, que les conocemos, que sabemos hasta dónde son capaces de llegar, estamos impactados ante estas informaciones que a ustedes les vinculan con personas que podrían, incluso, estar preparando asaltar este Parlament. ¿Qué pensarán los ciudadanos de Cataluña cuando ustedes, aquí, jalean, aplauden y piden la libertad para personas que, según estas informaciones, podrían estar vinculadas, incluso, con ustedes? Miren, son informaciones muy graves a las que nos estamos refiriendo. Creo que usted, aquí y ahora, como le he dicho, debe dar explicaciones, creo que no debe eludir la respuesta a esta pregunta porque, incluso, de confirmarse, harían caer a usted y a todo su gobierno. Asegúrennos, por favor, que no hay ninguna posibilidad que esta información sea cierta. Si no lo hacen, nosotros, desde Ciudadanos, vamos a continuar persiguiendo la verdad donde haga falta. No en vano, la semana pasada, ya llevamos ante la fiscalía todo este asunto para que se investigue y, si hoy aquí ustedes nos otorgan su silencio, ya hablarán donde tienen que hablar, que es ante la justicia. Explíquense de una vez y cierren ya este CNI golpista, que no sirve para absolutamente nada más que para dar golpes de estado y para poner en tela de juicio la libertad, la seguridad y la convivencia en Cataluña. Gracias, conseller. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
La veritat és que començo a pensar que deu ser veritat que els van molt malament les enquestes. Escolti, miri, aquí, vostè parla de «golpe digital, de «golpes. Aquí, els únics «golpes que coneix la ciutadania de Catalunya són els cops de porra que va fer la policia espanyola l'U d'Octubre, ara fa dos anys. [[Aplaudiments.]] Per cert, uns golpes, uns cops que vostès encara no han condemnat, com els va demanar el meu portaveu, el meu president de grup, l'altre dia, en la sessió del dilluns. Tenen una nova oportunitat per fer-ho. Miri, a vostès, jo crec que, en el fons, o tenen molt poc coneixement del que és el Cesicat, o en tenen molt poc coneixement... el Cesicat és un centre de seguretat informàtica, es dedica a assegurar, a protegir el sistemes d'informació d'aquest país, això és el que fa el Cesicat. Però jo crec que no tenen gaire interès, precisament, a saber què fa exactament el Cesicat, perquè vostès el que volen, precisament, és tancar-lo, com volen també, doncs, que d'altres institucions del país no serveixin o siguin vulnerables, de tal manera que posin o desprestigiïn, en aquest cas, el que és aquest país. Aquest és el seu únic interès i, per tant, actuen molt irresponsablement com a partit a Catalunya si, realment, el que volen és, precisament, fer d'aquest país un país d'avantguarda, un país que innovi, un país que estigui en la nova era digital. Miri, el Cesicat actua perquè, a l'any, segons les darreres memòries que en tenim constància de l'any 2018, es produeixen a Catalunya al voltant d'uns 200 milions de ciberatacs. D'aquests 200 milions, onze mil acaben produint algun tipus d'incident a les xarxes d'informació de la Generalitat de Catalunya. I, d'aquests, uns cent, acaben produint un incident d'una certa gravetat, que necessita una actuació per part de tècnics i de persones qualificades i d'informàtics per resoldre'l. Tot això es fa, precisament, perquè, en aquesta nova era digital, la seguretat informàtica esdevé fonamental. I tot el que ha dit vostè, d'acusacions que ha fet fins ara, són absolutament fake news i absolutament estan infundades.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la gestió de les institucions penitenciàries]] [[310-00226/12]] La següent pregunta és sobre la gestió de les institucions penitenciàries i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Manuel Rodríguez.
Gràcies, president. Senyora Capella, hace algunos días, se conoció a través de los medios de comunicación la deficiente gestión del Centro Penitenciario de Lledoners por parte de su consejería hacia siete internos con pedigrí. ¿Puede usted garantizar a todos los catalanes que todos los internos de Lledoners gozan de los mismos derechos y oportunidades?
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt bon dia, senyores i senyors diputats. Vostès m'han preguntat, manta vegades, aquesta mateixa pregunta. Totes les persones privades de llibertat, a Catalunya, tenen els mateixos drets i deures. Escoltin, vostès, jo no sé si volgudament són indocumentats o els agrada, contínuament, doncs, estirar el fil d'una qüestió que no existeix. Continuïn així, que els hi va molt bé arreu.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Mire, señora Capella, he visto que no me ha contestado. De hecho, parece ser que la que no sigue los medios de comunicación es usted. Le voy a informar que hay siete internos que tienen un pedigrí diferente, que tienen celdas con vistas. [[Veus de fons.]] En su módulo se hizo un barrido y se trasladó a los más problemáticos y también tienen colchones nuevos, tienen cortinas, televisión, ordenador y, oficialmente, carecen de internet. También tienen libertad de movimientos, mientras el resto de presos deben estar a las 7.45 horas de la mañana para el recuento, estos siete de Lledoners tienen una autorización expresa para salir y entrar de su celda cuando quieren. Tampoco pasan por el arco detector. Tienen médico privado, hasta tres se han contabilizado en los últimos meses, y reciben visitas institucionales de hasta cincuenta y ocho personas en un solo día –señor Torra, señora Colau, señor Iglesias, señora Rahola, alcaldes socialistas como los de Sant Joan Despí, Cornellà, señora Parlón..., entendemos que, en este caso, Marlaska mire hacia otro lado para que sus alcaldes puedan visitarles. Pero, señora Capella, ¿puede usted negar que todas estas informaciones sean ciertas? ¿Lo puede usted negar? El Gobierno Torra y el Gobierno Sánchez lo niegan, pero la propia fiscalía ha constatado distintas situaciones anómalas y la anormal presencia de autoridades no penitenciarias en el centro. La UGT ha pedido la destitución de la subdirectora de Tratamiento, después de saltarse a treinta y cinco personas en una sala de espera, para que un periodista se reuniera con el señor Romeva. Y, sin embargo, ustedes han expedientado al jefe de Servicios de la prisión por denunciar trato de favor por parte de su consejería. Basta ya y hablemos claro. Usted no es la consellera de Turismo. Usted no es la consellera de Turismo, ni puede aquello convertirse en el Hotel Lledoners, ni sus celdas en apartamentos turísticos. Aquello es un centro penitenciario, en el que conviven internos. Basta ya de humillar a los internos, que tienen que ver cada día como hay siete presos con pedigrí en el «Hotel Lledoners. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Realment, vostè és, volgudament, un indocumentat. En tot cas, miri, llegeixi la llei i el Reglament penitenciari i les resolucions, les resolucions judicials amb relació al sistema penitenciari català. Vostè ha parlat d'una cosa... Sí, sí, un expedient per insubordinació d'un funcionari públic, perquè no va atendre una ordre del seu superior. Les presons són centres de seguretat. Això vostè ho sap? Ho comparteix? Ho comparteix amb mi, que les presons són centres de seguretat? Doncs, aquest senyor té un expedient obert perquè es va insubordinar, no va respondre a una ordre per una qüestió de seguretat. Per tant, vostès que tot el dia criden a atendre la llei, a obeir la llei, suposo que vostè, en aquest tema, estarà al meu costat –estarà al meu costat. Per tant, ja l'hi dic, escolti'm, vostès barregen permanentment naps i cols, van fent el caldo gros, va bullint l'olla, perquè a vostès els interessa crear un marc mental que mai mai ha estat cert, és un marc mental que vostès volen generar. Li diré una altra cosa, totes les resolucions, absolutament totes, d'Institucions Penitenciàries de l'Administració catalana poden ser objecte de revisió judicial, en virtut d'un recurs del Ministeri Fiscal o de l'advocat de la defensa del senyor o senyora en qüestió, la persona privada de llibertat, revisables, revisables judicialment. Miri, vostès apunten tot el dia que si el fiscal diu, que si la fiscalia diu. Miri, la fiscal en cap de Barcelona què va dir? Va parlar de presos comuns i dels altres presos. Què vol dir això? La memòria de la fiscalia, inauditament, inauditament parla d'unes qüestions amb relació al sistema penitenciari català, que no comparteix ningú al món, ens venen a veure d'arreu del món. Curiosament –curiosament– no ho qüestiona la fiscal general de l'Estat, no qüestiona l'abús de la presó preventiva en situacions d'absolucions de persones que han estat dos anys i més temps privades de llibertat. D'això parlem. Nosaltres custodiem persones privades de llibertat que tenen tots els drets i les llibertats intactes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Consellera, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el garantiment de l'exercici dels drets fonamentals a l'espai públic en un entorn de seguretat]] [[310-00227/12]] La següent pregunta és sobre el garantiment de l'exercici dels drets fonamentals a l'espai públic en un entorn de seguretat i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, president. Bon dia, conseller. Creu vostè que la seguretat pública és indispensable per garantir el lliure exercici dels dels drets fonamentals i de les llibertats públiques? En els darrers temps, molt especialment des de l'inici del cop a la democràcia, s'han viscut a Catalunya molts episodis en què ha estat difícil compaginar seguretat i deures amb drets i llibertats. La crida del president Torra a mobilitzacions després de la sentència del cop a la democràcia, de la tardor de 2017, no ens fa ser optimistes al respecte. Conseller, com entén vostè que s'han de salvaguardar els drets fonamentals i les llibertats públiques?
Per respondre la pregunta té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bon dia, diputats, diputades. Diputat, deixi'm negar-li la primera de totes, la major, que és que no hi ha cap ingerència política i partidista del Govern, del conseller i, expressament, del president de la Generalitat en un cos policial com el Cos de Mossos d'Esquadra. La primera. La segona. Vostè sap –i si no l'hi explico– que a Catalunya l'any 2018 vam tenir dotze mil manifestacions i concentracions, de les quals nou mil van ser comunicades prèviament, tal com fixa la llei, i tres mil no. Això significa que hem tingut unes mil concentracions, manifestacions al mes, aproximadament unes trenta-dues al dia. Si vostè creu que el Cos de Mossos d'Esquadra no ha garantit el dret fonamental d'expressar-se i de manifestar-se amb llibertat en aquest país és que vostè vol falsejar uns números i una realitat.
Per repreguntar de nou, té la paraula el diputat.
Gràcies, conseller. Tinc la sensació que ha fugit una mica d'estudi. Miri..., el libre ejercicio de los derechos y de las libertades públicas está protegido por nuestro ordenamiento democrático. Esta protección exige en todo momento el respeto a los derechos y libertades del conjunto de los ciudadanos. Cuando se trata de ejercer los derechos fundamentales y las libertades públicas, hay que resolver los choques de derechos que puedan producirse. ¿Cree usted que cortar arbitrariamente vías de comunicación principales de forma unilateral está protegido por el derecho a la protesta o por el derecho de reunión y manifestación? ¿Que el empeño del señor Torra en alentar a los CDR a tomar las calles y sembrar el caos tras la promulgación de la sentencia contra el golpe a la democracia garantiza la salvaguarda de los derechos fundamentales y de las libertades públicas? ¿Que son admisibles los acosos, las vejaciones y las agresiones a periodistas, como en el caso de Laila Jiménez? Unas agresiones denunciadas por Reporteros sin Fronteras y que se producen de forma sistemática en muchas manifestaciones, especialmente las manifestaciones separatistas. ¿Cree usted que el derecho de manifestación ampara el acoso a casas cuarteles de la Guardia Civil o a la Jefatura Superior de Policía, gritando «pim, pam, pum, que no en quedi ni un? ¿Que debe permitirse la comisión continuada de ilícitos penales durante el desarrollo de las manifestaciones separatistas? ¿Que el derecho a la protesta o el derecho de reunión y de manifestación priman sobre los demás derechos y la libertad de las personas que quieren seguir desarrollando su actividad cotidiana con normalidad? Porque si es así, conseller, usted no está capacitado para garantizar la seguridad pública. Si es así, usted no defiende los derechos fundamentales y las libertades públicas del conjunto de los ciudadanos. Si es así, conseller, y lamento decírselo, usted debe dimitir. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula de nou el conseller d'Interior.
Gràcies, president. Diputat, els Mossos d'Esquadra, com li he dit amb tots aquests números –el Cos de Mossos d'Esquadra, com li he dit amb tots aquests números–, ha garantit sempre la llibertat d'expressió, i en el cas que s'hagi posat en dubte o hi hagi pogut haver un conflicte sobre la seguretat de les persones i la protecció de les persones i els béns, ha actuat de manera positiva, sempre des de la vessant de la mediació, la interlocució i, en el cas de l'ús de la força, com ha passat alguna vegada, doncs, amb congruència, amb oportunitat i amb proporcionalitat. Però de totes aquestes manifestacions que ha fet vostè li vull dir que moltes no s'ajusten a la realitat i a la veritat, i això ho lamento. Igual com la que va fer el dilluns passat el seu portaveu, quan va dir que Interior no va garantir el dret a manifestar-se –que ho va dir i es va quedar tan ample–, amb un procés judicial que ha estat arxivat, perquè es va garantir el dret a manifestar-se. És cert que hi ha hagut un recurs, però, d'entrada, el jutge ho ha arxivat. Per tant, forma part d'aquest relat que vostès creen de falsedats i d'irrealitats i dels que creuen que viuen en un país que es diu Matrix –i això ho diuen vostès, no ho dic jo–, perquè la realitat són els números que li he donat. És més, jo li demano el que li va demanar la seva presidenta de grup, la senyora Roldán, la responsable de la moció de censura fallida, que va dir als diputats: «Avui hem d'estar a l'altura. Em vaig fixar que s'adreçava a vostès. Sí, no només avui –el dilluns–, facin-ho cada dia, siguin justos i adequats i ajustats a la realitat, i no falsegin més la veritat ni ataquin més el Cos de Mossos d'Esquadra, una institució amb tres-cents anys d'història i la segona més... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Conseller, ha acabat el temps. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern obre els convenis amb les empreses elèctriques per a combatre la pobresa energètica]] [[310-00221/12]] La següent pregunta és sobre els convenis amb les empreses elèctriques per combatre la pobresa energètica, formulada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Fa la pregunta la diputada senyora Susanna Segovia.
Bon dia, consellera. Com segurament sap, al mes d'agost, Endesa va enviar una carta a més de quatre-cents ajuntaments dient que tallaria la llum de les famílies vulnerables si no n'assumien el 50 per cent. Des de llavors, desenes d'ajuntaments, inclòs Barcelona, amb el suport de Junts per Cat i Esquerra Republicana i el Partit Socialista i Barcelona en Comú, van aprovar una moció..., han aprovat mocions on es demana a Endesa que es faci responsable d'aquest deute. Des del seu Govern, en els convenis que ha de plantejar a aquestes empreses energètiques, pensa plantejar-los que assumeixin el cent per cent d'aquest deute i es facin responsables d'aquestes famílies? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputada, efectivament al Govern som dos departaments que ens competeix aquesta matèria, el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, en tema de pobresa energètica, i el Departament d'Empresa, que té atribuïdes les competències en signatura de convenis i sancions, per tal que aquests talls no es produeixin, aquests talls, d'acord amb la Llei 24/2015. Des d'abans de l'estiu tenim aquests contactes regulars amb les empreses; s'està liderant des del departament, amb el conseller El Homrani, com vostè esmentava, amb entitats municipalistes, les diputacions, Àrea Metropolitana, entitats del Tercer Sector, plataformes, per recollir totes les propostes, i és obvi i evident que la nostra proposta serà que les empreses subministradores assumeixin el cent per cent del deute acumulat.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Me n'alegro de sentir-ho. Ara esperem que això es concreti, realment, en el text dels convenis, perquè sap quins beneficis van tenir aquestes empreses l'any 2018? Només entre Endesa, Iberdrola i Naturgy, 5.770 milions d'euros de benefici. Els beneficis d'aquestes empreses creixen trenta-cinc vegades més ràpid que la demanda d'energia. En els últims quinze anys ha pujat un 78 per cent la tarifa elèctrica. Un 10 per cent de les famílies de Catalunya no poden fer front a les seves factures i tenen minvat el seu dret a l'energia. Nosaltres defensem, creiem..., li demanem com a Govern que no posi els recursos públics i el Govern de la Generalitat de Catalunya al costat d'aquesta injustícia, que no utilitzin els recursos públics per ajudar a pujar i augmentar els beneficis d'aquestes empreses. Perquè, a més, els hi asseguro, no els farà ni pessigolles, a aquestes empreses, això, serà el mínim –el mínim– retorn social que han de tenir, a què estan obligades, perquè el que elles estan fent és treure beneficis milionaris d'un dret públic, d'un bé comú, com és l'aigua, com és l'energia. Però vostè em diu això i jo realment tinc alguns dubtes, perquè com a mínim sí que sabem que des de fa un any hi ha una empresa pública sostenible i socialment responsable, com Barcelona Energia, que els està buscant per signar un conveni, i no hi ha hagut manera. Ara potser sí que resulta que després de tant de temps signaran aquests convenis i, a més a més, inclouran això, però ha d'entendre que nosaltres tinguem dubtes, tinguem dubtes perquè, fins ara, no hem vist una voluntat, no hem vist una valentia. El seu Govern pensa també fer els passos necessaris per posar en marxa un operador energètic públic que garanteixi, precisament, aquests drets i que aposti per una energia sostenible? Passaran de les paraules als fets, quan parlen de transició i d'emergència climàtica? Consellera, nosaltres no ho creiem. Fins ara no hem vist cap resposta. Tant de bo aviat la veiem, i tant de bo que sigui valenta, tant de bo que realment aquestes empreses assumeixin el cent per cent d'aquest deute. Estarem esperant i ho seguirem molt de prop. (Aplaudiments.)
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies. Diputada, jo crec que he estat molt clara. Quan diem que proposem que aquestes empreses subministradores paguin el cent per cent és que ho estem proposant. Jo li voldria fer referència que estem utilitzant tots els recursos que tenim, i li voldria recordar que la llei preveu la signatura de convenis. La paraula «conveni vol dir un acord, definir pactes. Per tant, no tenim força coercitiva per obligar les empreses. La nostra postura és claríssima. Aquí la llei parlava de «signatura de convenis; la llei en cap moment diu «es forçarà, s'obligarà les empreses subministradores. Per tant, utilitzem els recursos que tenim, intentar tancar aquests convenis. L'hi torno a repetir: som dos departaments que hi estem treballant. Tenim la titularitat, des del Departament d'Empresa, per la signatura d'aquests convenis, però evidentment qui pivota, qui lidera, com és normal, en temes de pobresa energètica, és la conselleria del conseller El Homrani. Treballem conjuntament. Per què no s'ha signat cap acord –vostè en feia esment– amb aquest operador? Doncs, perquè hi ha una quantitat de diners que, com vostè diu, s'han de pagar, els ha de pagar l'Administració pública. Aquí és, en aquesta quantitat de diners... S'està vostè contradient. D'una banda m'està dient: «No posi diners públics per fer front a les empreses subministradores per pagar aquest deute acumulat. I alhora m'està dient: «Posin vostès diners públics perquè no hi hagin talls. [[Veus de fons.]] Sí. Això són temes que haurem d'aclarir. En la celebració de convenis sempre hi ha un import, la quantitat que s'acaba negociant. Nosaltres el que estem fent ara és que aquestes quantitats no recaiguin sobre els ciutadans més vulnerables, sinó que recaiguin sobre les empreses subministradores.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la situació de les plantes de General Cable a Manlleu i a Montcada i Reixac]] [[310-00220/12]] La següent pregunta és sobre la situació de les plantes de General Cable a Manlleu i a Montcada i Reixac. I formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes Units per Avançar, la diputada senyora Marta Moreta. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, avui ens acompanyen aquí al Parlament els treballadors i treballadores de l'empresa Prysmian de les plantes de Manlleu i Montcada, un gegant de la indústria del cable, una multinacional italiana que ha anunciat que té la intenció de fer fora a tots els seus treballadors, i que deixarà en una situació d'extrema complexitat sis-centes famílies de Catalunya. Ahir, curiosament, conseller, va rebre els comitès d'empreses de les plantes de Manlleu i Montcada, ni més ni menys que dues setmanes més tard de l'anunci del tancament. Com és, conseller, que no va visitar el primer dia les dues plantes, per donar suport als treballadors de General Cable de Manlleu i Montcada? Com és que no va tenir ni temps de fer una senzilla piulada al Twitter o de fer unes declaracions públiques per posicionar-se i preocupar-se sobre el tema? I no només no ha fet cap piulada, sinó que no hi ha hagut cap posicionament públic del Govern. Val a dir que amb el president ja no hi comptàvem massa, però és que vostè, senyor conseller, encara no ha obert boca, i la consellera d'Empresa tampoc. Cap interès de la Delegació del Govern de la Catalunya Central. Vostè és el conseller de Treball. Se'n recorda? No li preocupa la destrucció de tots aquests llocs de treball? Què pensen fer per la indústria del nostre país? Quines accions han dut a terme per aturar aquest tancament?
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta té ara la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputats, diputades, diputada Moreta..., aprofito per saludar també els representants dels comitès d'empresa de Prysmian de Manlleu i de Montcada, amb els quals ahir ens vam trobar en el departament. Entenc que tenim una visió diferent de la política. Ja ho entenc. Jo no entenc la política com a piulades, no l'entenc com a piulades; l'entenc com a treball, l'entenc com a buscar solucions entorn del que ara mateix afecta directament més de 486 persones, dels centres de Manlleu i de Montcada. Entenc que el que hem de fer, i és el que vam fer ahir, és escoltar els neguits i alinear estratègies, alinear estratègies entorn d'una realitat que és molt complexa. Una empresa, Prysmian, ha decidit que vol tancar dos centres de treball a Catalunya, amb una afectació directa a més de 486 treballadors i treballadores, però que indirectament sumen més de dos mil. Què hem fet? Què hem acordat? Una, compartim l'element clau. L'element clau és la defensa dels llocs de treball, i la defensa dels llocs de treball industrials. Hem quedat en treballar conjuntament amb el Departament d'Empresa en una reunió tècnica sobre els neguits que tenen els representants dels treballadors, entorn del sector i de com funciona el sector i el sector industrial. I continuarem treballant a l'espera que entri aquest expedient de regulació, que encara no ha entrat, i poder valorar amb concreció l'expedient de regulació. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per repreguntar té la paraula la diputada.
Gràcies, president. Com sempre, cap posicionament tampoc del Govern, no només piulada. Això sí, ahir sí que va fer una piulada; ahir, sí. Estan treballant també amb algun grup inversor perquè l'empresa tingui continuïtat en els seus llocs de treball? Quines accions portaran a terme per evitar tots aquests acomiadaments? Sap l'impacte que tindrà a Manlleu el tancament del «Cordó, nom pel qual es coneix l'empresa, que és la més gran de la població? És conscient de la situació en què quedaran aquestes famílies i les poblacions de Manlleu i Montcada? Per no parlar de totes les empreses que treballen de forma indirecta amb les dues plantes, en temes de manteniment, de serveis de neteja, de transportistes... Quines mesures adoptaran per salvar el teixit industrial d'aquestes dues ciutats catalanes? Conseller, concreti. Això és el que li falta, concretar, que no ho fa mai. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el conseller.
Miri, diputada, nosaltres el que no fem és, a cada elecció, prometre que revocarem les reformes laborals i que retornarem l'autorització administrativa d'un expedient de regulació –ara també ho han tornat a prometre–, però quan estem al poder, no fer-ho, que és el que ha fet el Partit Socialista Obrer Espanyol en els últims cinc anys. Crec que és una falta de vergonya que un partit que ha tingut la possibilitat de retornar l'autorització administrativa dels expedients de regulació, amb la qual cosa tindríem l'eina més clara per defensar els llocs de treball de Manlleu i de Montcada, tingui la barra de parlar de piulades, tingui la barra de dir «concretar, tingui la barra de fer-se fotos amb els treballadors i treballadores, sense haver fet el que van prometre, any rere any, i que ara, curiosament, en eleccions, tornen a prometre i no compliran. Gràcies.
Conseller, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la construcció del túnel de Tresponts a la carretera C-14]] [[310-00222/12]] La següent pregunta és sobre la construcció del túnel de Tresponts a la carretera C-14. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Francesc Viaplana. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller Calvet, les sortides de les valls del Pirineu, en la seva majoria, travessen un congost. En el cas de la Noguera Ribagorçana, Mont-rebei; a la Noguera Pallaresa, Collegats, i, en el cas del Segre, Tresponts. Aquest últim deu el seu nom als ponts que va construir sant Ermengol, unes obres importantíssimes i molt avançades per l'època, que van permetre connectar aquesta part del Pirineu amb la plana. Avui dia continua sent una autèntica necessitat, i ja és més urgent que mai, millorar les comunicacions al Pirineu, en general. Queda pendent la comunicació transversal de les valls. Menció a part mereixeria la vergonyosa nacional 260, però una reivindicació històrica a l'Alt Urgell ha estat sempre garantir la seguretat en aquest congost, el Tresponts, especialment a causa dels despreniments. A finals de juny de 2017, es van adjudicar les obres de condicionament i millora de la seguretat a la carretera C-14, a l'altura del congost de Tresponts, per un import de 35,4 milions d'euros. Amb aquest import és l'obra més important que la seva conselleria ha dut a terme des del 2011 fins a l'actualitat. L'actuació es concreta amb la construcció d'un túnel d'1,3 quilòmetres, així com l'eixamplament de la calçada en els trams continguts. Les obres, tal com s'havia anunciat, van començar a la tardor del mateix any i s'han anat desenvolupant sense grans contratemps. A finals d'agost vam poder assistir a la calada del túnel, un dia emotiu en què tothom coincidia en l'alegria de poder comprovar com l'obra avançava amb el calendari previst. Al cap de pocs dies, però, les obres de perforació de les galeries d'evacuació del túnel de Tresponts es van paralitzar. El motiu va ser per discrepàncies econòmiques entre l'empresa Obras Subterráneas SA, encarregada d'aquests treballs, i l'UTE adjudicatària, formada per Acciona i Copcisa. A primers d'aquest més, la unió temporal d'empreses va anunciar que ja compta amb una nova empresa per completar les tasques de perforació, i que en les pròximes setmanes es reactivarà aquesta part del projecte. Tenint present que el contracte preveu penalitzacions a les empreses responsables en cas que hi hagi retards en l'execució de l'obra, conseller, creu que les obres estaran acabades a finals de 2020, és a dir, en els terminis previstos? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula el senyor Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputades, diputats, senyor diputat, moltíssimes gràcies per fer aquesta pregunta oral a aquest conseller sobre aquesta obra importantíssima per a la xarxa viària bàsica del país, un país que volem cohesionat i pel qual és imprescindible que hi hagi bones comunicacions. I, efectivament, les comunicacions amb les valls del Pirineu sempre han tingut molts i molts condicionants, entre altres per l'orografia. Vostè citava els diferents colls i els diferents passos que tenim per accedir a les valls, i feia una menció a part –que jo més que una menció a part la convertiria en central– a la vergonyosa situació de la nacional 260, una infraestructura de l'Estat que porta anys de retard en qualsevol, en gairebé qualsevol actuació que està pendent. En tot cas, li deia que estem molt contents que ens hagi fet aquesta pregunta perquè, efectivament, aquesta obra ha significat un esforç important del Govern de la Generalitat i, si m'ho permet, del conseller legítim del Departament de Territori i Sostenibilitat, de l'amic Josep Rull, que va fer una aposta personal per prioritzar aquesta obra per sobre d'altres que estan a la llista però que, pels condicionants econòmics i pressupostaris que tenim, doncs, segurament, començaran més endavant. En tot cas, el conseller Rull, molt en contacte amb el territori, vull recordar també l'alcalde Albert Batalla, o vostè mateix, altres representants del territori, la van posar com a prioritat. Prioritat per diversos conceptes. Un és per major confort i major, vostè deia, seguretat a la C-14, eh? No estem parlant tant d'esgarrapar uns minuts al rellotge, volem una mobilitat sostenible i segura, sinó sobretot confort i seguretat. I per tant, sí, actualment tenim l'obra més important que està fent el Govern de la Generalitat al Departament de Territori, 35 milions d'euros, a la C-14, aquest túnel d'1,3 quilòmetres, que està avançant amb normalitat. I la seva pregunta concreta, sí, les obres estaran acabades quan toca, que és a finals del 2020. I sí, efectivament, hi ha hagut una situació que hem sabut gestionar, que és que entre l'empresa contractista i un subcontractista hi ha hagut una discrepància entre ells i han rescindit el contracte. L'empresa contractista ja ha trobat una nova empresa per efectuar aquestes voladures de la galeria auxiliar. Però l'obra no ha estat aturada ni un sol dia. Malgrat les intoxicacions que han volgut posar alguns, pressió social i mediàtica, l'obra no ha estat aturada ni un sol dia, i l'obra s'acabarà quan toca.
Conseller, ha acabat el temps.
Gràcies.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la vulneració de drets civils i polítics]] [[310-00223/12]] La següent pregunta és sobre la vulneració dels drets civils i polítics, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Bernat Solé. Quan vulgui.
Gràcies, president. Vicepresident Aragonès, l'U d'Octubre de fa dos anys, milers de persones van sortir de casa seva per fer ús d'un dret tan fonamental en qualsevol sistema democràtic com és el dret a vot i el dret a participació ciutadana. Malauradament, les càrregues policials d'aquell mateix dia van suposar que 1.083 persones haguessin de ser ateses pels serveis mèdics, entre les quals 214 pel Servei d'Emergències i 777 en 38 hospitals i 54 en centres d'atenció primària. Posteriorment, l'aplicació de l'article 155 va suposar el cessament de tot un govern legítim i de 234 treballadors públics, la supressió d'organismes, d'unitats administratives, d'òrgans col·legiats i de delegacions a l'exterior, la intervenció de facto de tots els departaments de la Generalitat, el bloqueig de polítiques d'aplicació directa tan importants per a la ciutadania com la Llei de salut universal, la dissolució d'un parlament escollit democràticament i, consegüentment, la convocatòria d'unes eleccions totalment imposades. Per altra banda, les actuacions judicials contra el referèndum d'autodeterminació van comportar una allau de repressió que, a dia d'avui, compta amb més d'un centenar de persones amb processos judicials oberts, amb empresonaments preventius, exilis, encausaments pendents de judici i vulneració de drets tan bàsics com la presumpció d'innocència. I a tot això, amb l'amenaça d'una nova aplicació d'un 155 convertit en l'element de campanya electoral d'unes eleccions que demostren, altre cop, la incapacitat de l'Estat espanyol de bastir un projecte polític. Amb tots aquests precedents, amb les sempre respostes pacífiques d'un país que se sent perseguit i amb la imminent sentència del judici contra els dos líders socials, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez; la presidenta del Parlament, Carme Forcadell; el vicepresident Junqueras i els consellers i conselleres del Govern del moment, ¿quina valoració fa el Govern de la Generalitat d'aquests fets i quin és el seu posicionament davant d'una societat catalana que sempre ha respost pacíficament, d'un govern de l'Estat incapaç de donar resposta al conflicte per la via política i d'unes instàncies internacionals que cada cop més qüestionen a l'Estat espanyol la manca de garanties en els drets individuals i col·lectius de les persones?
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. President, diputades, diputats, conselleres, consellers. Bon dia Nou d'Octubre, diputat. Avui és Nou d'Octubre, Diada Nacional del País Valencià, i per tant permetin-me que utilitzi... [[aplaudiments]] aquest torn de resposta per felicitar els valencians i valencianes, com així he pogut fer amb el meu homòleg del Govern valencià, amb ocasió de la seva diada nacional. Anant a la resposta a la seva pregunta, és evident que ens trobem davant d'una situació absolutament anòmala, en què la justícia es pretén que substitueixi la política necessària per resoldre controvèrsies que són de naturalesa política, en què el poder judicial ha estat utilitzat en allò que fa referència, en el conflicte que hi ha entre Catalunya i l'Estat, ha estat utilitzat políticament per perseguir unes idees. El darrer exemple: ahir mateix, el Tribunal Suprem es desmenteix a si mateix, el mateix tribunal que va elevar al Tribunal de Justícia de la Unió Europea una qüestió prejudicial per saber si un dels processats que tenia en aquella sala, doncs, tenia immunitat o no, ja ha decidit que no cal esperar-se i que no li interessa, no li importa, li és igual si els seus processats tenen immunitat o no. És una vulneració dels seus drets, no només els drets d'Oriol Junqueras sinó també que se suma a la vulneració dels drets dels electors de tots aquells diputats i diputades escollits; el mateix Oriol Junqueras, però també Carles Puigdemont i Toni Comín, que veuen com no han pogut prendre possessió del seu escó. Davant d'una sentència, que esperem que sigui absolutòria, però també hi han indicis que serà condemnatòria, el Govern expressarà el suport i solidaritat cap a tots els represaliats i represaliades de l'U d'Octubre, i actuarem amb mirada llarga i amb la mà estesa, apostant per la negociació i pel diàleg, sent conscients que les idees no se silencien a cop de sentència, que no es poden tancar a la presó, que per molta repressió, per molta persecució no renunciarem als nostres objectius, seguirem treballant per la república catalana i pel dret a l'autodeterminació com a via per aconseguir-ho. I que prou amenaces del 155, prou amenaces de repressió per aconseguir quatre vots. Això no és fer política, això no resol el conflicte. Cal política amb majúscules, i al Govern tenim aquesta voluntat inequívoca: parlar, dialogar, fer política, eliminar la repressió i tornar un conflicte polític a la política, i això vol dir que ho decideixi la gent. Gràcies.
President, se li ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les accions i les polítiques per a impulsar la cultura arreu del territori]] [[310-00228/12]] La següent pregunta és sobre les accions i les polítiques per impulsar la cultura arreu del territori, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Francesc Ten. Quan vulgui.
Bon dia, diputades, diputats. S'hi ha referit el vicepresident, avui, Diada Nacional del País Valencià. Avui també fa dotze anys que Quim Monzó va fer un cèlebre discurs inaugural a la Fira de Frankfurt, que recomano que el reescoltin, si no ho han fet, sobretot, a uns més que a altres. Consellera, som coneixedors que el Teatre Nacional de Catalunya ha reinstaurat unes propostes que malauradament, des dels anys de crisi i de dificultat, havien estat aturades per seriosos problemes pressupostaris. Ens referim a la campanya, o al cicle, o al programa anomenat «El TNC va de gira, que, per resumir, serien aquells muntatges o obres de producció pròpia del Teatre Nacional de Catalunya que es posen a disposició, bàsicament, del sistema públic d'equipaments escènics i musicals per anar de gira. Som coneixedors també, consellera, de la seva tenacitat a parlar i a tirar endavant, tant com sigui possible, i esperem que els pressupostos nous ho facin molt possible, tirar endavant les oportunitats de socialitzar al màxim la cultura per les poblacions i pels territoris de Catalunya. El retorn social de la cultura ha estat motiu d'interpel·lació en aquest hemicicle i és un dels cavalls de batalla del seu departament. Ho hem dit i ho hem repetit: la cultura com a instrument de cohesió social i de cohesió territorial; o, dit d'una altra manera, el màxim d'oportunitats culturals per al màxim de persones i de territoris de Catalunya. Li volem preguntar, doncs, sobre això, sobre quins programes, projectes, plans o accions a l'estil d'aquest de «El TNC va de gira té previstos el Departament de Cultura, ja siguin de producció pròpia o ja siguin efectuats amb la necessària o la imprescindible ajuda, subvenció o col·laboració del departament que vostè dirigeix. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. President, diputats, diputades, consellers, conselleres... Moltes gràcies, senyor Francesc Ten, per fer-me aquesta pregunta, per donar l'oportunitat a la consellera de Cultura d'explicar una vegada més allò que vostè ja ha dit molt ben dit, que la cultura és un dret bàsic del ciutadà, que aquest Govern aposta per portar la cultura arreu del territori i que, en aquest cas, ho hem fet explícit amb aquesta gira del Teatre Nacional de Catalunya que feia més de deu anys que no podia fer. Aquest any hem aconseguit de portar a terme aquesta campanya, «El TNC surt de gira, que farà un recorregut a través de vint-i-set ciutats catalanes. Hi haurà més de trenta representacions i es porten dues obres de teatre, una de format gran, que s'estrena demà al TNC. Us convido a tots a veure aquesta obra, La Rambla de les Floristes, de Josep Maria de Sagarra. Aquesta és una de les obres que es portaran arreu del territori, i per exemple ciutats com Figueres, Manresa, Tortosa, Sant Cugat, Badalona podran veure aquesta obra en els seus teatres. L'altra obra que es porta és de format petit; format petit no perquè sigui una obra menor però sí que es fa amb un format més petit, i és una adaptació teatral de l'obra Solitud, de Caterina Albert, Víctor Català. I hi ha tres ciutats que porten totes dues obres. Això ens fa especialment feliços. Bé, aquesta és una notícia bona per a la cultura, però n'hi ha més, d'accions culturals en el territori. Justament aquest cap de setmana s'inaugura la Fira Mediterrània a Manresa. També convido a tothom que assisteixi a aquesta fira, que posa en valor les nostres arrels mediterrànies. Sardenya és el focus convidat en aquesta ocasió. Aquesta setmana propera també s'inaugura el Festival Nacional de Poesia a Sant Cugat, que també serà un dels llocs als quals anirà una de les obres del TNC. També convido a tothom a assistir durant aquest mes a tots els recitals de poesia que es fan en diferents indrets de Sant Cugat. Però a més a més hi ha una altra activitat que ens agrada especialment, que és el documental Ateneus: llavors de llibertat...
Consellera, ha acabat el temps. [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]] Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'emergència climàtica]] [[310-00229/12]] La següent pregunta és sobre l'emergència climàtica i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Elsa Artadi.
Gràcies. Bon dia, president. Bon dia, conseller. El 1988 Nacions Unides i l'Organització Meteorològica Mundial creaven el Grup Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic, per a la recerca del comportament del clima. Es va fer el primer informe només dos anys després. I dos anys més tard Nacions Unides feia la Cimera de la Terra a Rio, reforçant així l'evidència científica que hi ha sobre l'impacte de l'activitat humana en el comportament del clima. D'això en fa al voltant de trenta anys, trenta anys en els que hem canviat de parlar de canvi climàtic a començar a parlar de crisi climàtica, i a començar a parlar d'emergència climàtica. Crec que aquesta és una més de les constatacions de que no estem fent prou, una més de les constatacions de que estem fracassant, que avui dia no només estem posant en perill el nostre futur, sinó que també ja estem posant en perill el nostre present. Part de les bones notícies arriben des de la societat, una societat que té una consciència cada dia més clara, cada dia més ferma i més exigent, que s'està fent sentir la societat civil tant en espais de debat com en mobilitzacions, que està sent més exigent demanat a les institucions, demanant als governs accions que siguin clares, que siguin contundents, que siguin urgents. Ho hem vist en les manifestacions, no només Fridays for Future, sinó també arreu de les capitals europees amb manifestacions pacífiques, i ho veiem també amb una conscienciació, canvis de comportament, accions i acceptació també de les restriccions que venen de la mà de polítiques públiques. Però és que sabem que l'acció política, que l'acció pública és absolutament imprescindible. Sabem que inclús si anem molt més enllà de l'Acord de París, que molts dubten que el puguem assolir..., però és que inclús si anem molt més enllà no és que en revertirem els efectes, sinó que segurament com a molt els podrem alentir. Si la temperatura fem que només creixi dos graus centígrads, que seria en els acords de París, l'impacte al final del segle seria la pujada del nivell del mar en més de cinquanta centímetres, la probabilitat que l'Àrtic quedi completament en desglaç per sobre del 80 per cent, increment en la freqüència d'extrems de calor, d'extrems de pluja, centenars de milions de persones amb manca d'aigua i, per tant, un efecte devastador sobre la vida tal com la coneixem i sobre la desigualtat. Sabem que el Govern està fent accions, sabem que el Govern prioritzarà en els pressupostos la lluita contra el canvi climàtic, sabem que vostè va ser a la cimera de Nova York la setmana passada...
Diputada, ha acabat el temps.
...i volem que ens expliqui... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputades, diputats..., senyora diputada, moltes gràcies per posar de nou sobre la taula l'emergència climàtica, que ens un repte global, planetari, que a Catalunya tenim molt clar, que ens agrada entendre que tenim molt clar, i que efectivament des del Govern actuem per poder revertir, per poder mitigar i adaptar tots els efectes del canvi climàtic, més enllà del canvi climàtic, d'aquesta situació d'emergència climàtica. I vostè destacava aquest paper històric de l'Administració, i per tant de Catalunya, en el que és el posicionament sobre el canvi climàtic. Jo això ho vull subratllar. Efectivament, el compromís del país en tot el que fa referència al canvi climàtic ve de lluny. Ha esmentat la Cimera de la Terra de Rio, que es va celebrar l'any 92. Un any abans, l'any 91, el Govern de la Generalitat, diguéssim, va crear el Departament de Medi Ambient. Vam ser els primers, uns dels primers del sud d'Europa, precisament per avançar-nos a tots els conceptes de la sostenibilitat que venien, no? O vostè ha esmentat també aquests informes, aquests informes que de seguida es van fer. Doncs el Govern de la Generalitat va tindre l'ambició de fer aquests mateixos informes a escala catalana. Per tant, nosaltres som molt conscients que, diguéssim, la gestió del canvi climàtic és global, però que a nosaltres ens pertoca ocupar-nos d'aquest racó del món que es diu Catalunya. Com més bé ens n'ocupem més podrem contribuir a aquesta mitigació i adaptació sobre el canvi climàtic. I efectivament hem declarat, en aquesta línia de compromís, l'emergència climàtica. El Govern ha aprovat tot un paquet de mesures d'acció climàtica, com ara, doncs, tot l'impuls a l'economia circular, a la transició energètica o a la descarbonització de la mobilitat. Aquests són els tres grans pilars del que entenem nosaltres com a lluita contra el canvi climàtic, actuació davant l'emergència climàtica. I sí, efectivament, hem anat a la cimera, a aquest Climate Summit, de Nova York, perquè procurem anar sempre allà on es parla a nivell planetari d'aquests reptes. Nosaltres estem molt atents i tenim com a referència els objectius de desenvolupament sostenible, els disset objectius, però en aquest departament ens pertoca sobretot ocupar-nos de l'11, l'agenda urbana –anem a tot el que representa discussió, debat internacional sobre l'agenda urbana–, i el 13, acció climàtica. Anem allà on ens correspon, no encara com a estat –hi arribarem, hi arribarem a anar com a estat–, però hi anem en la mesura en què participem de fòrums de governs locals i regionals, i allà exposem –i som exemple per a molts governs subnacionals del món– el que fem a Catalunya i també escoltem per fer-ho millor.
Conseller, ha acabat el temps.
Moltes gràcies.
Gràcies. Acabades les preguntes al Govern, passem a les preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les declaracions en entrevistes en mitjans de comunicació en què afirma que obrirà les presons]] [[317-00129/12]] La primera pregunta la formula en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya el diputat senyor Alejandro Fernández. Quan vulgui.
Muchísimas gracias, presidente. Hasta en tres distintas entrevistas en los últimos tiempos ha señalado usted, cito textualmente: «Abriré las cárceles si es necesario y lo someteré a votación del Parlament de Catalunya. Estamos en el Parlament de Catalunya y por lo tanto me gustaría plantearle tres cuestiones al respecto. ¿Qué instrumento parlamentario concreto plantea usted para someter a votación esta cuestión? Dos, ¿esa eventual apertura de las cárceles catalanas sería global para todos los presos o selectiva solo para unos en concreto? Y tres, en el caso de ser selectiva, ¿esos presos han manifestado su conformidad con que se someta a votación del Parlament dicha cuestión? Gracias.
Per respondre a la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, senyor diputat, és que lamento demanar-li on ha llegit vostè aquestes entrevistes, perquè jo mai he dit que obriria les presons catalanes. Jo sempre he dit que davant del judici i de les sentències d'aquest judici, efectivament, faríem una proposta al Parlament de Catalunya, que és on rau la sobirania del poble català i és qui haurà de prendre les qüestions que pertoquin. Però, hi insisteixo, li demano aclariments sobre aquest extrem perquè jo no ho dit mai, això. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Sí; gracias, presidente. «Torra pedirá al Parlament abrir las cárceles si son condenados. Esto es un titular de diversas entrevistas que ha planteado. Y ha dicho que lo someterá a votación del Parlament. Le vuelvo... [[Remor de veus.]] ¿Me permite, por favor?
Silenci.
Me permite. Usted es presidente de la Generalitat de Catalunya, que es una cosa muy seria. No puede comportarse como un adolescente que dice lo que le pasa por la cabeza en las entrevistas y luego no quiere aclararlo en el Parlament. Usted ha dicho eso y por lo tanto estamos en el Parlament y ha hablado de una votación en el Parlament y me veo en la obligación de repetirle las tres mismas cuestiones. Una, ¿qué instrumento parlamentario concreto plantearía para someter a votación dicha cuestión? Dos, ¿esa eventual apertura de las cárceles catalanas se aplicaría globalmente o solo a unos presos en concreto? Tres, en el caso de que fuera selectiva, ¿esos presos han manifestado su conformidad con someter a votación esa cuestión? Ha sido usted el que en las entrevistas de manera imprudente ha puesto encima de la mesa esta cuestión. Y le recuerdo que en virtud del artículo 165 del Parlament tiene usted la obligación de contestarme a estas cuestiones. Muchas gracias.
Per respondre a la pregunta, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Jo és que, senyor diputat..., hem viscut moments surrealistes, eh?, en aquesta cambra, però és que ara vivim un moment kafkià, si m'ho permet, perquè és que no és capaç vostè de citar-me una entrevista en un mitjà en el qual jo hagi dit el que vostè m'atribueix que jo he dit. Per tant, és que vostès fan uns relats imaginaris, ens els llencen així, pam!, per aquí o per qualsevol mitjà. Llavors nosaltres ens veiem en l'obligació de defensar-nos d'unes mentides que vostès no paren de repetir-nos. Jo..., digui'm quin periodista, doncs, m'ha fet aquesta entrevista i llavors li podré contestar, eh? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'augment dels expedients de regulació d'ocupació]] [[317-00131/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas. Quan vulgui.
President, què pensa fer el Govern davant del preocupant augment que hi ha d'EROs, especialment el que està provocant el tancament de plantes del Grup Prysmian, a Manlleu i Montcada i Reixac.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, diputada, sobre aquest últim extrem en concret penso que les respostes del conseller de Treball han sigut prou clares, i com hi estem treballant des del mateix moment... Certament, estem preocupats per aquests anuncis d'EROs que s'estan començant a conèixer i que s'estan publicant. Estem preocupats també, si m'ho permet, no només pel que pot passar a Catalunya, estem preocupats pel que pot passar a nivell mundial. Ahir hi havia unes declaracions precisament del Fons Monetari Internacional, en les quals situava el punt greu, eh?, en què es pot trobar el comerç mundial a partir d'ara. Nosaltres mantenim les nostres expectatives de creixement del 2 per cent a Catalunya, cos que ens situaria en una economia estable, sòlida, madura, robusta, per poder afrontar aquests moments. Però comparteixo amb vostè aquesta preocupació, sí.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí, president, realment el context global no hi ajuda. Ens aproximem a una segona onada d'una crisi que dura des de fa deu anys, perquè hi ha molta gent, la majoria d'aquest país, que encara no n'ha sortit. I el que creiem que s'està decidint en aquests moments és qui pagarà els plats trencats, aquesta vegada, d'aquesta segona onada, si una altra vegada tornaran a ser els de baix, i nosaltres batallarem perquè no sigui així. Respecte al cas de Montcada i de Manlleu, ens preocupen les cinc-centes persones, treballadors, treballadores afectats directament. Però no només ells i elles, ens preocupen les famílies que depenen d'aquests sous, ens preocupen les 2.500 persones, treballadors indirectes, que poden quedar-ne afectats i el desequilibri territorial que es produeix si es tanquen aquestes plantes. Però també ens preocupa la conseqüència de pèrdua de sobirania d'aquest país, que comporta que no estiguem actuant al respecte de problemes com aquest, que no hi hagi una política industrial, per la digitalització, per la transició ecològica justa, que no ens converteixi..., que bàsicament acabem sent un país d'esbarjo per a la gent del nord d'Europa. El que està passant aquí no està passant en altres països desenvolupats de la resta d'Europa, perquè això no és un fenomen meteorològic inevitable, això té responsables polítics. El cas de Montcada, el cas de Manlleu, per molt que digui la senyora Budó, com a portaveu del Govern, no és un ERO per pèrdues, no és per una operació de compra de l'empresa, que va ser fa dos anys, és perquè hi ha lleis que permeten tancar sense justificació real i és perquè el Govern de Catalunya no està aplicant la política industrial efectiva. Hi ha responsables d'una nefasta reforma laboral que va aprovar el Partit Popular amb Convergència i Unió en aquell moment, i d'un PSOE que no l'està derogant i que s'està posant al costat de les multinacionals i no dels treballadors. Hi ha responsables d'un govern de Catalunya que no governa en l'esmentat marc, tot i que té les competències de planificació industrials, que no està complint amb el Pla nacional d'indústria pactat amb els sindicats i amb les patronals. Acabem..., acabo. Ens cal un govern d'Espanya que derogui aquestes reformes laborals, que es posi al costat dels treballadors i treballadores, que no digui una cosa en campanya i en faci una altra quan després està al Govern. Necessitem un govern de la Generalitat que prengui de debò el repte de fer una política industrial valenta, que governi una transició ecològica justa i de processos de digitalització i ens cal que... (El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.)
Diputada, ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Com ha explicat el conseller abans en la resposta oral, ahir ens vam reunir amb els representants dels comitès i sindicats afectats –jo també aprofito per saludar-ne els seus representants si estan aquí. A l'espera de veure si entra l'expedient de regulació i en quines condicions ho fa, hem volgut conèixer de primera mà la informació i els neguits que tenen els treballadors i treballadores. Des del Govern hem ofert acompanyament per defensar els llocs de feina, especialment els llocs de treball en l'àmbit industrial, que són molt importants a les comarques d'Osona i dels Vallesos, certament. I amb els treballadors, tant de Montcada i Reixac com de Manlleu, amb qui vam parlar ahir, compartim un element clau que és la defensa dels llocs de treball, i especialment, els llocs de treball en l'àmbit industrial. Per això el Pacte nacional per a la indústria, pacte que estem complint. [[Veus de fons.]] No senyor, pacte que estem complint, i estem complint en els percentatges en els que s'establia. Per això els projectes del «País viu, perquè volem un país equilibrat, territorialment equilibrat; ens importa tant que la Terra Alta, l'Alt Urgell o Osona siguin comarques on puguin desenvolupar-se els seus ciutadans plenament i, per tant, a tot arreu ha d'haver-hi indústria, ha d'haver-hi tots els sectors per poder tirar endavant. Per això també aquesta iniciativa tan important. Per això el Pacte nacional per a la societat del coneixement, perquè sense el triangle màgic o el cercle virtuós d'universitats, empreses i centres de recerca tampoc no ens en sortirem. I ens preocupa i molt, i penso que aquesta és una reflexió molt interessant que hauríem de debatre tota la cambra, la situació internacional. És evident, una economia oberta com la nostra és una economia que pot rebre un major impacte, i per això hi estem treballant. Per això hi ha una oficina Brexit, per això s'estan elaborant tots els estudis per veure com això ens pot afectar.
President, el temps...
I estem treballant en tot això. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les previsions del Govern per a garantir els drets de tothom davant les mobilitzacions previstes amb motiu del coneixement de la sentència del judici sobre el procés independentista]] [[317-00130/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialista i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Senyor president de la Generalitat, faig una petita introducció que té a veure amb la pregunta que li faré després, però avui un grup de professionals que desenvolupen les seves tasques informatives en aquesta casa ens reclamaven a tots un compromís en favor de la llibertat d'informació i de la seguretat dels professionals que cobreixen esdeveniments a vegades tumultuaris, manifestacions o altres incidents. Reporters sense Fronteres ens diu que en els darrers dos anys hi ha hagut mig centenar, unes cinquanta agressions a professionals de la informació. I jo crec que és un bon moment perquè tots plegats ens comprometem no només per les nostres actuacions, sinó també pel nostre discurs i la nostra actitud que els professionals puguin desenvolupar amb plenitud la seva feina sense por per la seva integritat física. I això ve a tomb de la pregunta que li volia fer. Com vostè sap, properament hi haurà una sentència del Tribunal Suprem i diverses entitats i un sindicat han convocat diversos actes de protesta. I jo lo que volia és saber quines són les previsions del seu Govern per complir amb els drets de tothom, és a dir, els drets de manifestació, de reunió, de lliure expressió, que estan emparats perfectament per la nostra Constitució, però també els drets de les persones que vulguin bellugar-se, anar a treballar sense participar en aquestes activitats. I m'agradaria saber quines són les previsions del Govern al respecte.
Per respondre la pregunta, té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Gràcies. Gràcies, senyor diputat. Certament, jo penso que compartim tota la cambra que la llibertat de premsa, que la llibertat d'informació, la llibertat d'expressió són llibertats que s'han de respectar amb totes les conseqüències i amb tota la seguretat. Jo he dit..., abans –perdó–, abans d'entrar a l'hemicicle, he tingut l'oportunitat també de compartir una estona amb els companys de la premsa, doncs, els deia: llibertat de premsa amb seguretat perquè pugueu fer el vostre treball. És evident, és evidentíssim; per tant, nosaltres condemnem qualsevol –qualsevol– atac que s'hagi pogut fer a qualsevol informador, qualsevol reporter que estigui fent el seu exercici periodístic. [[Aplaudiments.]] I això val per a qualsevol –per a qualsevol, eh? Ara hem tingut un últim cas, recordo els casos d'en Jordi Borràs, etcètera. M'agradaria que sempre aquestes condemnes fossin per a qualsevol atac a qualsevol periodista. I en la mateixa línia, jo voldria dir-li que, com ha explicat també el conseller d'Interior, i ha posat em sembla unes xifres prou eloqüents dels milers de manifestacions que es fan en aquest país i de la seguretat que hi ha hagut en aquestes manifestacions. Penso que tenim la sort de tenir una policia nacional democràtica compromesa amb els valors civils, amb els valors dels drets humans i que, per tant, tant la policia com una ciutadania compromesa i activa són molt conscients dels drets que cada una té i dels deures que cada una té en aquests moments.
Per repreguntar, té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt honorable president, li agraeixo les seves paraules, però entendrà que la nostra pregunta no és casual. Vostè s'ha distingit per cridar a la mobilització, vostè s'ha distingit en parlar de confrontació, vostè és el que va dir «”apreteu”, “apreteu”, feu bé d'“apretar”, apel·lant als sectors més mobilitzats –alguns en dirien més radicals. Jo avui el que voldria, si és que és possible, és que la mateixa contundència amb la que vostè s'expressa en favor de determinades mobilitzacions ho pogués fer també en la defensa dels drets de tots els ciutadans, dels que es vulguin mobilitzar i dels que no ho facin. Jo crec que tenim, almenys al nostre grup, una total confiança en el Cos de Mossos d'Esquadra, fins i tot avui hem llegit amb atenció, amb interès, i coincidint-hi molt, l'article que el conseller Buch ha publicat a La Vanguardia. Però ens agradaria, president, com que vostè de vegades ha manifestat una certa fredor respecte de la tasca dels Mossos d'Esquadra, que es pogués avui expressar amb major contundència.
Per respondre, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Jo no l'he detectada mai aquesta fredor. Jo en aquesta cambra, a més a més, he donat suport als Mossos d'Esquadra com la policia nacional catalana, i he assistit a nombrosos actes de la policia. Jo recordo, arran del primer aniversari dels atemptats del 17 d'agost, haver visitat una sèrie de comissaries en les quals els seus mossos havien estat directament implicats, i em va permetre conèixer de debò molt més enllà del que puguin ser moments puntuals dels mossos, aquella feina quotidiana, rutinària que ens permet a la ciutadania viure lliures i segurs –lliures i segurs. I, per tant, el que li puc assegurar és que en aquest país es respectarà la llibertat de tots i els drets de tots, cosa que no ha passat, perquè tenim dos líders socials, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, a la presó per senzillament apel·lar al dret a manifestar-se i al dret a concentrar-se. Això no ha passat. Recordin. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre com afronta el Govern les amenaces dels que anteposen la unitat d'Espanya als drets dels ciutadans]] [[317-00132/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Anna Caula.
Bon dia a tothom. President, venen dies difícils. Constatar l'evidència no és sobrer, perquè alhora és i serà greu. I haurem de ser prou forts per respondre-hi, malgrat el soroll d'aquests darrers dies. Fa dies que ho diem, caldrà una resposta institucional, jurídica, social i internacional, i saber-nos tots a l'alçada davant d'una sentència que només serà justa si és absolutòria, però no ho serà. I dubto que ens equivoquem. La sentència serà de venjança, serà durà, perquè volen que escarmentem a tots els nivells. De fet, ja fa dies que ressonen campanes d'amenaça, políticament també. Ens volen arrossegar a la por, a l'advertiment permanent, per si de cas se'ns acudeix defensar els drets civils i polítics que volem per a tothom; volen criminalitzar el dret a protesta, el dret a ser independentistes. I avançant-se a la sentència, el to ja s'ha elevat aquests darrers dies. El Govern en funcions del PSOE, el Govern en funcions del PSC manté la repressió com a fil argumental, el 155 com a modus vivendi contra la dissidència, sense adonar-se que aplicar el 155 és llançar-lo contra tots els catalans, no només contra els independentistes, sinó contra tots, votants del PSC inclosos. Si aplicar el 155 fa dos anys era una aberració, plantejar-ho ara, senyors del PSC, després de la irresponsabilitat d'abocar-nos un altre cop a eleccions, amb un senat en funcions, va més enllà del que defensava Fraga en ple debat constitucional, potser fins i tot previ al 78. I si l'ocurrència grinyola en boca de molts experts, innovem: Ley de la seguridad nacional. No vindrà d'aquí ja, oi? Ho diuen els dirigents del PSOE aquests darrers dies, i si ho diuen ells, ho diuen vostès, senyors i senyores del PSC, malgrat l'elegància, us feu vostra l'amenaça per davant de la democràcia si no us en desmarqueu amb claredat. Obriu les mires, hi ha més opcions que reprimir. Però, per què? Per què el PSOE proposa només la repressió? Sigueu valents i parlem on toca, fem política lluny dels tribunals per a una solució política. Us hi atreviu? Diria que no. Fins quan girareu l'esquena a la gent? President, com afronta el Govern les amenaces dels qui no dubten a anteposar la unitat d'Espanya per davant dels drets de la ciutadania?
Diputada, ha acabat el temps. Gràcies. Per fer la resposta, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, senyora diputada. Jo penso que amb fermesa, amb serenitat, amb responsabilitat, amb determinació i sobretot no sortint mai d'allò que ens ha fet forts per arribar fins aquí, que és el camí..., l'únic camí possible, que és el del vot i la paraula. Aquesta és la fórmula amb la qual aquest Govern enfrontarà aquests dies. Hi insisteixo, fermesa, serenitat, responsabilitat, determinació, vot i paraula. Aquí penso que hi ha el gran consens de la societat catalana, aquells grans consensos del 80 per cent. Que també l'altre dia la senyora Albiach feia una broma molt interessant sobre el 80 per cent dels consensos, i en la qual coincidia plenament. Però què ens estem trobant a l'altre costat, des de sempre, des del primer moment en què aquest país decideix que la seva solució és posar el dret a l'autodeterminació sobre la taula i votar i decidir el seu futur? És que imagineu-vos on podríem estar si aquell referèndum s'hagués fet, no? Un referèndum democràtic en què haguéssim votat, haguéssim sabut si hi havia la majoria o no suficient per tirar endavant la independència de Catalunya, i ja està. Doncs, ens hem trobat amb aquest panorama de presos, d'exilis, de repressió i de l'amenaça permanent. I teniu tota la raó, és que l'amenaça és permanent. És l'amenaça del 155; dia sí, dia també estem escoltant de tots els partits espanyols –de gairebé tots–, doncs, l'amenaça permanent sobre el 155. Però això no ens ha de fer alterar ni el més mínim, eh?, penso que continuen sent vàlids aquests grans conceptes, aquests grans principis que ens han mogut des del començament. Miri, jo des del primer discurs d'investidura he estat defensant sempre el mateix; he estat defensant democràcia, he estat defensant drets humans i he estat defensant el dret a l'autodeterminació. Aquests són els eixos on es mou la gran majoria social d'aquest país. I jo soc el president de la Generalitat, però aquest és el Parlament de Catalunya, on hi ha la representació dels catalans. I, per tant, serà el Parlament de Catalunya i seran els seus representants legítims els que davant d'una sentència que va directa, que és el torpede més greu que pot haver-hi contra la convivència a Catalunya si no és absolutòria, davant d'aquesta sentència, aquesta cambra haurà de prendre una decisió, que espero que s'emmarqui en aquests tres grans principis de l'exercici del dret d'autodeterminació, de la democràcia i dels drets humans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el seu posicionament davant les noves envestides repressives de l'Estat]] [[317-00133/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Eduard Pujol.
President Torra, aquests dies hem viscut el debat de política general i una moció de censura. En l'un les propostes dels grups que donem suport al seu Govern han rebut el suport majoritari d'aquesta cambra, un suport sòlid i ben fermat, i en l'altra, ara fa només trenta-sis hores, la seva presidència va guanyar el debat. Vostè n'ha sortit enfortit, president, perquè la fórmula Roldán de no respectar el Parlament i de convertir-lo en un circ de tres pistes ha patit una rebregada severa en el debat de moció de censura. El camí, doncs, és clar: la democràcia i una acció política amarada d'ètica i de civisme tenen més força que els tòpics que li pengen sense cap rigor i sense cap vergonya. I ens n'hem de felicitar, diàleg i mà estesa per saltar el mur de la no política i de la pèssima educació. Però mentre a Catalunya reclamem política, a Espanya el president Sánchez fa de Rajoy i ho fia tot al 155 i ho fia tot al no fer absolutament res. A banda, la fiscalia vol més presó provisional per als presos polítics de l'U d'Octubre; a banda, la senyora Cunillera està encantada d'haver-se conegut mentre li arriben reforços de Guàrdia Civil i de policies nacionals com si l'Estat volgués repetir el fracàs de l'«a por ellos. I la Junta Electoral, ah, la Junta Electoral!, que ens diu que ja no tenim un mot per a cada cosa, com si empresonant paraules poguessin silenciar la realitat. Per molt que imposin el silenci, el silenci, senyores i senyors diputats, és eixordador. A l'Estat espanyol hi ha presos polítics i exiliats; per molt que agafin les tisores del censor, el Consell per la República és el Consell per la República. Són disbarats d'un estat miop, president. Però mentrestant el món ens observa, i el Consell d'Europa investiga el fenomen creixent de representants electes processats a Turquia i processats a Espanya. Espanya com Turquia, Sánchez com Erdogan, quines coses que hem de veure, senyor president. President, si una democràcia actua com un estat autoritari no és una democràcia. I a Catalunya volem un futur pròsper, just i ple de llibertat. President, quin és el seu capteniment davant les noves envestides de la repressió? President, a tocar de la sentència de l'U d'Octubre, per què carai no volen parlar? Per què no en tenen mai prou? Per què ens volen fer por? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Sí; senyor diputat, moltes gràcies. Moltes gràcies a tota la majoria de la cambra per aquests dos dies de debat, tant el debat de l'estat de la nació com de la moció de censura. Penso que, efectivament, demostra que hi ha una estabilitat parlamentària, que hi ha una majoria parlamentària per tirar endavant el projecte de país que entre tots ens hem marcat. La veritat és que la fracassada moció de censura, a més a més, ha superat alguns rècords que semblaven insuperables, vull dir: mai cap moció de censura havia estat rebutjada amb tanta contundència com aquesta última, per exemple. També em permetran, doncs, que efectivament, com dèieu..., i ara dèieu que la Junta Electoral Central ens ha prohibit tota una sèrie de paraules; jo també m'imagino que la Junta Electoral Central ens compensarà pel dia aquest de campanya electoral de dilluns, i per tant suposo que tindrem l'oportunitat, tots plegats, de ser compensats pel que va passar aquí dilluns. En qualsevol cas, de la vostra pregunta sí que em sembla molt rellevant el punt que heu posat sobre la preocupació que existeix a Europa –al Consell d'Europa, al Comitè d'Afers Legals i Drets Humans de l'Assemblea de Parlamentaris del Consell d'Europa–..., aprovant aquest document de treball, eh?, aquest inici de procediment, que pot acabar sent votat per l'Assemblea, sobre la persecució de kurds i catalans per Turquia i Espanya respectivament, per la seva persecució política. I aquest és un tema essencialíssim. Jo, en l'última conferència que vaig fer a Madrid, plantejava..., la conferència era al voltant d'una pregunta: quanta democràcia és capaç d'assumir l'Estat espanyol? És a dir, fins a quin punt la dissidència política, dintre de l'Estat espanyol, és acceptada per l'Estat de manera democràtica, sense haver d'acudir a la repressió, sense haver d'acudir a les querelles, a les amenaces permanents, a l'aplicació del 155. Aquest és el gran debat que s'hauria d'estar fent a Espanya sencera, per obrir-se a les democràcies més avançades, eh?, i dir: «Escolta'm, estem disposats a acceptar tota la democràcia; estem disposats a obrir una taula de diàleg amb els representants del Govern de Catalunya, amb tota la democràcia. Però nosaltres, a hores d'ara, encara no sabem quina és la posició del Govern d'Espanya sobre el cas de Catalunya, no?, imagineu-vos, després de tot aquest temps i encara no ho sabem. Per tant, la qüestió és aquesta, i el món, i el Consell d'Europa, estan apuntant directament a Espanya.
Senyor president, se li ha acabat el temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els motius pels quals el Govern no ha desmentit si coneixia els plans dels presumptes terroristes detinguts]] [[317-00128/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Señor president, el pasado 26 de septiembre, usted, junto con los grupos de Junts per Catalunya y Esquerra Republicana, aplaudieron a un comando separatista acusado de terrorismo y tenencia de explosivos. Las informaciones que aparecieron le relacionaban a usted y a su Gobierno –y a algún departamento de su Gobierno– con las actividades del comando. En la moción que pasamos, usted no tuvo la valentía de dar la cara y explicar, esclarecer esta cuestión, que preocupa tanto a los catalanes. ¿Por qué usted no ha salido a desmentir si el Govern conocía o no los planes de los presuntos terroristas?
Gràcies. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Vostè, en seu parlamentària, ens diu que ha tingut accés a un sumari judicial secret? Ens està insinuant això? I com la té, vostè, aquesta informació? Ah, per informacions de premsa: de Guàrdia Civil... De premsa. Entesos. D'acord. I, per tant, vostè es pensa que això és una taverna en la qual podem discutir sobre qualsevol cosa sense aportar proves: calumniant, com sempre, no? Doncs no: això és el Parlament de Catalunya i aquí no es calumnia. [[Aplaudiments.]] Aquí no es calumnia la gent. A mi, vostès em sorprenen –bé, no, ja no em sorprenen–, perquè, clar, és que vostès no fallen mai, eh? Perquè pensava, dic: «Bé, després d'una i dues vegades, no?, després del debat de política general, després de la moció de censura, avui, potser, Ciutadans vindrà amb un altre to, farà autocrítica, deixarà de calumniar... Escolti'm, l'hem censurat dues vegades. Els hem censurat dues vegades. Han aconseguit que mai aquesta cambra hagués rebutjat una moció de censura com la seva, amb aquesta majoria... Escolti'm... [[Veus de fons.]] Perdó, sí, és veritat. Doncs després li contesto el que vostè vulgui comentar.
Té la paraula de nou el diputat.
Sí, señor president, ya sabíamos que usted no iba a explicarnos, a responder a la pregunta. Usted es de los que dice a los CDR «apreteu, apreteu y al final ellos obedecen. Usted aplaude y ellos se creen unos héroes. El juez no ha dicho que el independentismo sea violento, el juez ha dicho: «Hay nueve independentistas que preparaban, presuntamente, atentados terroristas. No tergiversen ustedes. Para la inmensa mayoría de los catalanes, esos comandos que preparan explosivos en sus casas no son héroes, señor Torra, son villanos. A la Guardia Civil, que nos protege, y que actuaba por orden del juez, ustedes votaron echarles del Parlament. A este jefe de la oposición, por recriminarle sus aplausos, lo echaron de este Parlamento. ¿Querrían echarnos ustedes de Cataluña? Pues ya les digo que no lo van a conseguir. El juez ha ordenado prisión porque estas personas presuntamente tenían planes para atacar este Parlamento en el momento que usted fijaba el inicio de la revuelta, cuando saliese la sentencia, y eso le ha costado una moción de censura de Ciudadanos y una denuncia ante la fiscalía. No vayan ustedes banalizando la violencia, señor Torra: no banalicen la violencia; hasta los periodistas se están quejando de las condiciones en las que tienen que ejercer su labor en Cataluña, y la Unión Europea y Reporteros Sin Fronteras también lo han tenido que decir. Vamos a peor. Usted está envenenando, señor Torra, la sociedad catalana y nosotros no vamos a mirar hacia otro lado como hace...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...el Partido Socialista. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
S'atreveix a dir-me que banalitzo la violència? S'atreveixen vostès a afirmar això aquí en seu parlamentària, després de veure com la senyora Roldán, en aquest faristol, treia una foto de l'atemptat de Vic? Aquella foto que..., no l'oblidarem mai, aquella fotografia de vostè amb aquella foto: allò sí que és banalitzar la violència –allò sí que és banalitzar la violència. [[Aplaudiments.]] I vostès insisteixen, un cop i un altre, en el seu relat; han construït el seu relat, de mentides, de falsedats i de calúmnies, i nosaltres ens veiem obligats a defensar-nos d'un relat inexistent, fals. L'independentisme ha rebutjat sempre la violència, i ho he fet sempre: tots els independentistes hem rebutjat la violència –tots. [[Aplaudiments.]] Perquè és un moviment pacífic, és un moviment democràtic; és un moviment pacífic, democràtic, no violent, i ara és possible que utilitzi la desobediència civil, clar que sí [[remor de veus]] , que també és un dret –que també és un dret–, com el dret a la protesta, com el dret a la concentració, com el dret a la llibertat [[aplaudiments]] : drets! –drets! Si vostès són liberals –si vostès són liberals–, el primer que haurien de respectar són els drets de cada ciutadà, els drets i les llibertats de cada ciutadà.
President, se li ha acabat el temps. Gràcies.
Això és el més important: drets i llibertats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions]] Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. Els demano que, si han d'abandonar l'hemicicle, ho facin en silenci, i ràpidament. D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple, i, en aquest cas, la composició actual de la Comissió de Territori i de la Comissió de la Sindicatura de Comptes està inclosa al dossier que se'ls ha distribuït prèviament, per tant prego que se m'eximeixi de la lectura. Sí? Es pot donar per informat el Ple? [[Pausa.]] Molt bé, Doncs donem per informat el Ple d'aquest canvi en la composició de les meses de les comissions. [[Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial]] [[200-00001/12]] I passem, per tant, directament al tercer punt de l'ordre del dia, que és, en aquest cas, el debat i votació del dictamen de la Comissió de Justícia sobre el Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya, per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. D'acord amb l'article 123 del Reglament, té la paraula, en primer lloc, el diputat Jordi Orobitg, que fou designat ponent relator d'aquesta ponència. Diputat, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, permetin-me, abans d'entrar en matèria, que adreci una salutació al senyor Xavier Bernadí, director general de Dret i de les Entitats Jurídiques del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya, així com una salutació, i també un agraïment, als membres de la comissió de codificació que ens acompanyen, als especialistes en dret i als representants i membres de les nombroses entitats, associacions i federacions que vetllen pels drets de les persones que pateixen de discapacitat sensorial, i que van comparèixer davant de la justícia per il·lustrar tots els que en som membres. Les vull esmentar, perquè tampoc no són tantes: Cocemfe, ONCE, ACIC, Associació Discapacitats Visuals Catalunya B1+B2+B3, Federació de Persones Sordes de Catalunya, Associació Catalana per a la Promoció de Persones Sordes - ACAPPS, Cocarmi i Dincat. Tanmateix, voldria saludar el Consell de l'Advocacia Catalana i el president del Col·legi de Notaris de Catalunya, Joan Carles Ollé, que, com vostès podran veure, en aquesta modificació del Codi civil hi té una presència rellevant pel que fa a alguna de les solucions que s'adopten. Esperem, sincerament, que el resultat final d'aquest procés legislatiu pugui complaure a tots els que van comparèixer davant de la ponència. Fetes les salutacions de rigor, i centrant-nos en la iniciativa legislativa que ens ocupa, en aquest cas un projecte de llei en l'àmbit sectorial de justícia, i per tant responsabilitat de tot el departament, i en major grau de la seva consellera, Ester Capella, cal felicitar-la per la prompta promoció de la iniciativa tan bon punt va prendre càrrec de les seves responsabilitats. I és que avui aprovem un projecte de llei important, especialment sensible tant per la temàtica com pel greuge que patia el col·lectiu, els drets del qual són objecte de protecció. Deia que avui aprovarem una llei, quelcom que alguns titllen de poc habitual. I sembla que ho farem amb un consens molt ampli, el que encara és menys habitual, i no només en aquesta cambra legislativa. No només per això, però també, voldria, com a ponent relator, expressar el meu agraïment més sincer a totes i tots els companys diputats que han participat en la ponència en representació dels respectius grups parlamentaris. En la mesura de les seves possibilitats, i sabent que de vegades són molt poques, per l'allau d'obligacions a què han de fer front en les diferents comissions d'aquest Parlament, han treballat activament per fer realitat aquesta iniciativa legislativa els diputats i diputades Vidal Aragonés, Esperanza García, Yolanda López, Carmen de Rivera i Eusebi Campdepadrós. A tots ells, doncs, novament, gràcies. Deia que avui fem un pas important, i no és una afirmació ociosa ni gratuïta. Avui fem un real i efectiu pas endavant per garantir la igualtat entre tots els ciutadans en l'àmbit del dret de successions, deixant enrere una legislació que ha resultat obsoleta per raó, entre d'altres, dels avenços tecnològics de la nostra era. Amb aquest projecte de llei –i aquest és un motiu per felicitar de nou la consellera Capella, es dona compliment a la Resolució 683 de l'onzena legislatura, del 25 de maig de 2017, del Parlament de Catalunya, sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial, mitjançant la qual el Parlament va instar el Govern a estudiar i presentar la modificació del Codi civil de Catalunya per a fer efectiu el dret a la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial en matèria testamentària. No només això: aquesta iniciativa possibilita que donem compliment a la Convenció de les Nacions Unides sobre els drets de les persones amb discapacitat, aprovada a Nova York el 13 de març de 2006, que forma part, a tots els efectes, del nostre ordenament jurídic des del 3 de maig de 2008, i també a la Carta de drets fonamentals de la Unió Europea. La lletra e del preàmbul de la convenció recull expressament que la discapacitat és un concepte que evoluciona i que resulta de la interacció entre les persones amb deficiències i les barreres degudes a l'actitud i a l'entorn que impedeixen llur participació plena i efectiva en la societat en igualtat de condicions amb els altres. L'article 4.1, també en la convenció, en el seu apartat b, estableix que els estats que en siguin part han de prendre les mesures pertinents, incloses mesures legislatives, per a modificar o derogar lleis, reglaments, costums i pràctiques existents que constitueixin discriminació contra les persones amb discapacitat. I és evident que modificant el Codi civil en els termes que ho estem fent donem íntegre compliment a allò que disposa la convenció. D'altra banda, en l'àmbit de la Unió Europea, l'article 21.1 de la Carta de drets fonamentals de la Unió Europea estableix el principi de no discriminació per raó de discapacitat, i l'article 26 inclou el principi d'integració de les persones amb discapacitat reconeixent i respectant el dret de les persones discapacitades a beneficiar-se de mesures que garanteixin la seva autonomia, la seva integració social i professional i la seva participació en la vida de la comunitat. Encara en l'àmbit europeu, la Comissió Europea va aprovar també el document que estableix l'Estratègia europea sobre discapacitat 2010-2020, que es defineix com un compromís renovat per una Europa sense barreres per a les persones amb discapacitat, que té com a objectiu fer possible que les persones amb discapacitat puguin fruir de tots llurs drets i beneficiar-se de llur participació en la societat. Com era d'esperar, un dels vuit àmbits d'acció conjunts entre la Unió Europea i els països que la integren, definits per l'estratègia, és el de la igualtat, amb el compromís de garantir l'aplicació de les polítiques, tant de la Unió Europea com a escala nacional, que promoguin la igualtat. Definit el marc legal i convencional que incideix en aquesta modificació del Codi civil i atenent al mandat del Parlament, és a dir, l'abans esmentada Resolució 683, de l'onzena legislatura, la modificació que planteja la llei s'ha cenyit al llibre quart del Codi civil amb la finalitat d'eliminar cap tracte discriminatori de les persones amb discapacitat sensorial, sigui temporal o permanent en matèria testamentària. Sistemàticament, el projecte de llei compta amb un únic article que modifica quatre articles del Codi civil, incorpora una disposició addicional que estableix l'ús de mitjans per suplir discapacitat sensorial, una de derogatòria de la Llei 10/2008, relativa a successions, per evitar duplicitats normatives amb l'anterior i una disposició final relativa a l'entrada en vigor de la disposició l'endemà de la seva publicació al Diari Oficial de la Generalitat, llevat del termini de sis mesos per a la incorporació en aquest perquè es subscriguin els acords corresponents entre els col·legis de notaris de Catalunya, el Govern, diferents administracions i entitats i organismes públics, així com entitats sense ànim de lucre per fer possible tot allò que es preveu. És amb relació a l'article 421.8 que es planteja una de les modificacions més substancials en tant que davant de la voluntat de testar d'una persona amb discapacitat sensorial, el notari ha d'aplicar el que preveu el Codi civil de Catalunya i no la legislació notarial, i, tanmateix, té l'obligació d'oferir al testador –i no només al testador, sinó també al testimoni–, no només en els testaments, sinó en qualsevol instrument o document d'àmbit de dret successori, les eines i mitjans per poder fer efectiu aquest dret sense que li hagi de comportar una despesa econòmica addicional més enllà de l'aranzel que, com tots coneixem, o si més no hauríem de conèixer, venen subjectes, en aquest cas, a les tasques notarials. També l'article 321.10 suposa l'equiparació del col·lectiu amb la generalitat dels ciutadans, en tant que estableix que concorren circumstàncies especials en el testador si, per qualsevol cosa, no sap o no pot signar. En aquest cas es diu que no concorren aquestes circumstàncies especials, en el cas que qui ha d'atorgar aquest document sigui un discapacitat sensorial. L'article 421.11, relatiu a la idoneïtat dels testimonis, també suprimeix com a causa d'inidoneïtat la condició de sord, cec o mut que pugui escriure. L'article 421.14 també suprimeix la restricció que anteriorment plantejava a l'hora de fer testament tancat als cecs. En definitiva, un conjunt de normes que van orientades, com bé hem expressat anteriorment, a eliminar aquesta diferenciació entre la comunitat dels ciutadans del nostre país i les persones que pateixen discapacitat sensorial. Soc molt conscient que totes aquestes formacions i tecnicismes més que probablement han fet desconnectar a molts dels diputats i diputades que es troben en aquesta sala de plens, aquells diputats que habitualment ens retreuen als que ens dediquem al món del dret el nostre lèxic indesxifrable i soporífer. La realitat, però, és que aquestes eines, ben utilitzades, permeten com avui construir espais de llibertat i d'igualtat i donar resposta a reivindicacions com la que ens va formular en Carles Pérez Mir, un sord profund de segon grau, amb un audiòfon d'implant coclear, en comparèixer davant la ponència i exclamar: «Soc com vosaltres i demano ser tractat com vosaltres. Doncs sí, tens tota la raó, Carlos, ets com nosaltres i et tractem com un més de nosaltres. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, atès que els grups parlamentaris no han reservat esmenes per defensar en el Ple, obrirem un torn d'intervencions per fixar posicionament per un temps màxim de deu minuts per a cada grup parlamentari i de cinc minuts per als subgrups parlamentaris. Té la paraula, en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Carmen de Rivera.
Gracias, presidente. Bueno, no quiero entrar al posicionamiento de voto, que, ya avanzo, será favorable a la votación de este Proyecto de ley de modificación del libro cuarto del Código civil de Cataluña, sin agradecer al ponente relator y a todos los compañeros y compañeras que han intervenido en la ponencia el alto nivel de debate jurídico y la cordialidad que han presidido siempre las reuniones. Y agradecer muy especialmente todas las comparecencias que se han sustanciado en esta ponencia, fueron de muchísima utilidad. Gracias. Veo allí, entre..., en el palco, a varios de los ponentes y personas que estuvieron compareciendo y quisiera agradecerlo. Creo que es lógico que se apruebe este proyecto de ley porque creo que a todos los ponentes nos llevaba el mismo interés, el que al parecer de esta diputada y de todos sus compañeros del grupo parlamentario debe ser el de hacer de la política una herramienta útil. Y esto precisamente es el objeto de esta ley que reforma el libro cuarto del Código civil de Cataluña. Una ley de utilidad para un colectivo, el de los discapacitados sensoriales, que está absolutamente al día de todas las herramientas y armas tecnológicas del siglo XXI. Un colectivo absolutamente competitivo y sin miedo a los retos y a romper barreras para acabar con su discriminación y estigmatización, garantizando con ello la efectiva igualdad de derechos y, por tanto, la no discriminación de todas aquellas personas con discapacidad sensorial. Se ha tenido especial consideración en el redactado final a las sugerencias de los representantes de los distintos colectivos de evitar todas aquellas palabras o términos hirientes y que en todo caso denotan y contribuyen a la discriminación y estigmatización de las distintas discapacidades sensoriales. Y el Código civil de Cataluña se merece estar a la altura de todo esto, no solo como la norma jurídica civil más moderna, sino también sensible a la demanda social y la de los colectivos a los que se dirige, sujetos de derecho plenos en la materia sucesoria objeto de regulación y de modificación en este proyecto de ley. Y por eso, por todo esto, y porque también había un mandato legal clarísimo, uno, la Convención de las Naciones Unidas, firmada en Nueva York el 13 de diciembre del 2006, que dictaba la obligación de adecuar nuestra legislación y garantizar que todas las personas, especialmente las que padecen una discapacidad sensorial, tengan garantizados la protección legal igual y efectiva frente a cualquier discriminación en el ejercicio de su capacidad jurídica. También, la Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea, especialmente sus artículos 21 y 26, relativos a la no discriminación y a la integración de personas con discapacidad. Por último, también la Moción aprobada en este Parlament, la 683/XI, que todos los grupos parlamentarios apoyaron, de remover todos los obstáculos para el ejercicio pleno de todos los derechos de este colectivo. Por lo que esta modificación se produce no solamente por la necesidad y a petición de los colectivos y de las personas a las que afecta directamente, sino además como expresión de la mejor técnica jurídica del derecho civil de Cataluña y como adecuación a la normativa europea. Pero además y sobre todas las cosas, como una obligación moral del legislador frente a las personas con discapacidad sensorial. Por ello creo que es un día para felicitarnos todos porque es un día en que hemos contribuido todo el Parlament de Catalunya a aprobar una ley oportuna, justa y necesaria. Nada más y muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació és el torn de la diputada Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari del PSC Units per Avançar.
Gràcies, senyor president. Conselleres, conseller, diputades i diputats, bé, en primer lloc, deixin-me que doni la benvinguda i agraeixi la presència aquí, així com la seva intervenció i les seves explicacions en el marc de la ponència d'aquesta modificació del llibre quart del Codi civil, als membres de les associacions i entitats que representen les persones amb discapacitat sensorial. Agrair també la feina del relator, del diputat Orobitg, així com de tots els companys i companyes, diputats i diputades d'aquesta cambra, que jo crec que entre tots hem pogut fer una bona feina. Mirin, la modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya, que avui aprovarem en aquest Ple, arrenca de la Resolució 683 de la passada legislatura sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Concretament, aquesta resolució instava la modificació de diferents articles, bàsicament centrant-se en allò que feia referència a la Convenció de les Nacions Unides sobre els drets de les persones amb discapacitat, signada a Nova York el 13 de desembre de 2006 i ratificada per Espanya el 23 de novembre de 2007 i, per tant, d'obligat compliment ja pels tribunals i que ens marca la necessitat d'adaptar la nostra legislació. Aquesta convenció obliga els estats part a reconèixer que totes les persones són iguals davant la llei i en virtut d'ella i que tenen dret a igual protecció legal i a beneficiar-se de la llei en igual mesura sense cap tipus de discriminació. També els obliga a prohibir tota discriminació per motius de discapacitat i a garantir, a totes les persones amb discapacitat, protecció legal, igual i efectiva contra la discriminació per qualsevol motiu. Dèiem que la igualtat que es proclama en aquesta convenció és efectiva en totes les facetes de la vida, inclosa la referida a la presa de decisions. I fèiem referència, de manera especial, a l'article 12 d'aquesta Convenció de Nova York quan parla de l'«igual reconeixement com a persona davant la llei. I així es reafirma «el reconeixement a la personalitat jurídica i a la capacitat jurídica en igualtat de condicions amb els altres en tots els aspectes de la vida de les persones amb discapacitat. «I en aquest sentit s'hauran d'adoptar diu la convenció, «les mesures pertinents per a proporcionar accés a les persones amb discapacitat el recolzament que puguin necessitar en l'exercici de la seva capacitat jurídica assegurant en aquestes mesures les salvaguardes necessàries i efectives per evitar abusos. Aquestes salvaguardes han d'assegurar que les mesures relatives a l'exercici de la capacitat jurídica respecten els drets, la voluntat i les preferències de la persona, que no hi hagi conflictes d'interessos ni influència indeguda, que siguin proporcionals i adaptades a les circumstàncies d'aquesta. Això ja ho dèiem en aquell moment, a l'inici d'aquest procés, però crec que encara ha quedat més clar després de les aportacions en les compareixences que les diferents associacions i entitats que representen els col·lectius de persones amb discapacitat van fer en la ponència. D'aquelles compareixences, igual que les que es van portar a terme per diferents juristes, els grups hem extret les nostres aportacions, les nostres esmenes al text original. I en aquest punt hem d'agrair les aportacions, naturalment, dels compareixents que sempre suposen un enriquiment dels textos legal que aquest Parlament produeix. També val la pena destacar la coincidència que en aquest treball hem tingut els grups. Bona part de les esmenes que hem presentat són coincidents, i això és el reflex, al nostre entendre, de la coincidència en l'objectiu. També d'una valoració positiva –i ho hem de dir– del text del projecte de llei presentat i de la voluntat de reflectir allò que qui més coneixements té del tema ens ha aportat, ja sigui perquè ho viu en primera persona, ja sigui per la seva expertesa professional. En aquest sentit, el Grup Socialistes i Units per Avançar vam presentar esmenes referides, per un costat, a eliminar del text referències a «malaltia o a «disfunció de caràcter físic; per un altre, a aclarir que la discapacitat sensorial pot ser de caràcter temporal o permanent, i que seran les notaries les que hauran de proporcionar a les persones amb discapacitat sensorial els suports i mitjans necessaris tant per testar com per actuar com a testimoni, així com per efectuar els ajustaments raonables, sense que això suposi una càrrega econòmica addicional per a l'atorgant. Aquesta última esmena hem coincidit, crec, que tots els grups, molt probablement, per la consciència que el fet de patir una discapacitat sensorial ja comporta, en molts casos, una càrrega econòmica associada i, per tant, enteníem que era de justícia habilitar els mecanismes necessaris perquè, en el moment de testar o de fer de testimoni, això no comportés una càrrega extra. Hem de dir que aquesta esmena ha estat recollida pel Col·legi de Notaris de Catalunya, que ha mostrat la seva bona predisposició per fer-la possible, cosa que volem reconèixer. En aquest sentit, el text estableix que: «El Col·legi de Notaris de Catalunya, en el termini de sis mesos, a comptar des de la publicació d'aquesta llei en el Diari Oficial de la Generalitat, ha de subscriure, amb la Generalitat, amb altres administracions i organismes públics o amb entitats sense ànim de lucre, els convenis necessaris per estar en disposició d'oferir la possibilitat d'utilitzar el braille, la llengua de signes, la lectura labial o altres mitjans lingüístics o tècnics que permetin de suplir la discapacitat sensorial que afecti la comprensió oral, la lectura o l'escriptura. Respecte a les altres esmenes que ha presentat el nostre grup, han estat transaccionades amb esmenes d'altres grups i ha quedat recollit el sentit que crèiem que aportava al text original. Per tant, ens trobem amb un text consensuat, fruit de la necessitat d'adaptar la nostra regulació civil a les necessitats de tots els ciutadans i ciutadanes, però també al que marca, com dèiem a l'inici de la nostra intervenció, la Convenció de Nacions Unides i al que propugnen la Constitució i l'Estatut d'autonomia, quan parlen de la igualtat i de la necessitat que els poders públics promoguin les condicions, per tal que aquesta igualtat sigui real. Però, diputades i diputats, els reptes no s'acaben aquí i hem de seguir posant les condicions, legislant, però sobretot s'han de posar els recursos necessaris perquè aquesta igualtat sigui efectiva. Perquè per moltes lleis que fem, si no van acompanyades dels recursos efectius per fer-les possibles, aquesta igualtat serà legal, però no real. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, pel Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat Vidal Aragonés. No, perdó –perdó–, que m'he deixat la senyora Yolanda López, primer, del Grup de Catalunya en Comú Podem. Disculpi, senyor Aragonés.
Disculpat, president; gràcies –vicepresident. Diputats, diputades..., buenos días a todos. Agradecer y darles la bienvenida a todas las asociaciones que han querido estar presentes, así como al Consell d'Advocacia Catalana i al president del Col·legi de Notaris. La Convención de Naciones Unidas del 13 de diciembre de 2006, producida en Nueva York, reconocía que la discapacidad es un concepto que evoluciona y que resulta de la interacción entre las personas con deficiencias y las barreras debidas a la actitud y al entorno que evitan su participación plena y efectiva en la sociedad en igualdad de condiciones con las demás. Y es por eso por lo que estamos aquí, y es lo que votamos hoy para hacerlo efectivo en nuestro marco legal; en este caso, a través de la adaptación de nuestro código civil a lo que marca la convención internacional. Una convención internacional que nació de la lucha, precisamente, contra la discriminación de las personas con algún tipo de discapacidad sensorial. Y no solo recogemos lo que dicta la convención internacional, sino también estamos actuando consecuentemente para respetar la Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea y, concretamente, alguno de los puntos que recoge la Estrategia europea sobre discapacidad 2010-2020. Por lo que esta proposición de ley tiene varios objetivos claros, entre ellos: cumplir con los dictámenes internacionales en materia de derechos fundamentales, enfocados en personas con discapacidad sensorial, porque, como deja clara la convención, se deben de tomar las medidas necesarias para proporcionar el acceso a las personas con discapacidad y el apoyo que puedan necesitar en el ejercicio de su capacidad jurídica, asegurándonos que estas medidas sean adecuadas y efectivas para evitar abusos, con el objetivo de que nuestro Código civil catalán ayude a evitar estigmatizaciones hacia las personas con discapacidad sensorial y para eliminar las actuales restricciones que se establecen en nuestro Código civil en relación con actos de naturaleza sucesoria, como otorgar un testamento, ordenar últimas voluntades o intervenir como testigos de un testamento de otros, que hasta ahora suponían un trato discriminatorio para las personas con discapacidad sensorial en material testamentaria, todo por y para que en el ámbito del derecho civil una persona con discapacidad sensorial sea tratada igual que lo está siendo cualquier otra persona que no tenga capacidad modificada jurídicamente. Pero no olvidemos que esta proposición de ley también tiene otro objetivo, que es dar, por fin, cumplimiento a un mandato de este Parlament, un mandato que nos dio la Resolución 683/11, del 25 de mayo de 2007, sobre la igualdad de derechos y la no discriminación de las personas con discapacidad sensorial. Por tanto, es una alegría que podamos dar un paso más y hacer que se haga efectivo porque, realmente, vamos tarde y esta ley llega con un paso atrás respecto a la sociedad, y eso no lo podemos olvidar. Tampoco podemos olvidar que, en Cataluña, hay mucho trabajo pendiente por hacer, para seguir armonizando la legislación catalana a los dictámenes de la Convención de Naciones Unidas sobre los derechos de las personas con discapacidad y avanzar en el alcance del propósito de la misma, basado en la promoción, protección y seguridad del goce pleno en condiciones de igualdad de todos los derechos humanos y las libertades fundamentales para las personas con discapacidad y promover el respecto de su dignidad inherente. Por eso, señores y señoras del Govern, y creo también que nos lo tenemos que aplicar también en el Parlament, es hora de que nos pongamos manos a la obra, es hora de que comencemos a trabajar para que Cataluña avance socialmente, y esto el Govern no puede decir que es una cosa de presupuestos, es una cosa de voluntad política. Por lo que esperamos que después del día de hoy, después de la aprobación de este proyecto de ley, sigan trabajando para eliminar dificultades con las que se encuentran las personas con discapacidad. Y, ya por último, desde nuestro grupo parlamentario, Catalunya en Comú Podem, entendemos que esta ley es más que necesaria, que es una aplicación lógica de los textos internacionales, por eso queremos dar las gracias, principalmente, a las entidades que han comparecido y que nos han hecho tan fácil la tarea. Gracias también a la consellera, que sé que ella ha sido una de las personas que más interés tenía. Como también fácil nos ha hecho la tarea el relator de la ponencia, el diputado Orobitg; gracias, diputado. Y gracias al letrado, señor Domínguez, y a la técnica, la señora Bover, que nos han asistido en la ponencia. Su trabajo siempre invisible públicamente, pero que ha sido imprescindible para sacar esta ponencia adelante. Y, por último, gracias a todos los diputados y las diputadas que han formado parte de la ponencia, por facilitar que hayamos encontrado un espacio de consenso, entendimiento y diálogo para poder sacar adelante esta ley, que tanto necesitamos para avanzar socialmente y que también necesitan las personas con discapacidad sensorial. Por eso, gracias a todos y a todas. Esperamos poder seguir trabajando juntos y juntas por una Cataluña más inclusiva, equitativa, sostenible, para todos y todas, y en la que los derechos de las personas con discapacidad se hagan plenamente efectivos. Muchísimas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara sí, és el torn del diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bon dia a tots i totes. Em permetran, diputats i diputades, que comenci la intervenció amb la referència al Nou d'Octubre. Avui, és una d'aquelles diades nostres, és una d'aquelles diades dels Països Catalans i, per tant, nosaltres estem en aquest faristol, però tenim el cor al País Valencià i l'hi tindrem d'una manera més especial aquesta vesprada, quan els i les antifeixistes es manifestin a la ciutat de València. [[Alguns aplaudiments.]] Sobre la qüestió concreta que avui abordem i és la que fa referència a la modificació del Codi civil català, voldríem fer alguna consideració general, per intentar fer també algun afegitó al que ja s'ha manifestat per anteriors portaveus dels grups parlamentaris. Primera qüestió. El dret mai és neutre, absolutament mai; més enllà que hi hagi qui plantegi permanentment aquella idea liberal del dret que una mateixa norma o una norma igual és igual per a tothom, doncs, això no passa mai. I no passa mai perquè, evidentment, les persones som diferents i tenim realitats diferents. Això ens ha de portar a intentar lluitar per construir un dret com una eina que no estableixi únicament drets iguals des del punt de vista formal, sinó que estableixi drets que en la concreció permetin a tothom –a tothom– aconseguir els mateixos drets, que són coses diferents. Si això ho traslladem a les persones que tenen disminuït o reduït algun dels sentits o, fins i tot, que no tenen algun dels sentits, el que trobem en la realitat és una discriminació indirecta. De fet, la normativa que avui acabarem derogant, amb l'aprovació d'una nova normativa, el que significava era una discriminació indirecta, i ho explicaré d'una manera molt planera: allò que es traslladava al Codi civil català com una norma igual per a tothom, la norma era igual per a tothom, tenia uns efectes absolutament discriminatoris sobre determinats col·lectius. Fins i tot, hem de dir que la norma no únicament era de discriminació indirecta, sinó que, en la seva regulació, era de discriminació directa sobre alguns col·lectius i que formava part d'una realitat evidentment de com s'observava la societat o com observava una part de la societat determinats col·lectius no del segle XX, no del segle XXI, sinó, segurament, del segle XIX o d'abans. I, per tant, necessitat perquè avancem no únicament en normes iguals, sinó en normes que generin igualtats per a tots i totes, en normes que generin potencialitat de poder exercir els drets per igual a tots i totes. Això ho diem per a aquesta matèria, però, des de la CUP - Crida Constituent, pensem que hauria de ser per a totes les matèries que es regulen. Sobre el concret. S'han fet agraïments i aquest grup també en vol fer, però vol fer un agraïment més concret als diputats i a les diputades que han redactat esmenes, més concret, perquè és més feina i perquè, a més, és d'una feina tècnica, i s'ha dit abans, de molta qualitat. Però, més enllà de la feina tècnica de qualitat, també amb una altra referencialitat, que és la voluntat de donar resposta a les necessitats que ens estaven plantejant col·lectius que saben molt més que nosaltres sobre això, no ens ha de fer vergonya dir que hi ha qui sap molt més que nosaltres, perquè nosaltres no podem saber de tot i de totes les matèries. Sobre la concreció. La modificació de l'article 1. Parla de notaris. Hauríem de recordar que hauria de fer-se referència a notaris, notàries o notaries, perquè també, evidentment, s'aplicarà a les notàries i en el conjunt de les notaries, en aquest article 1, oferint suport a les persones amb discapacitat sensorial. Article 2. També les circumstàncies especials no tenien en consideració en si mateixa la discapacitat sensorial, sinó el fet de no poder signar. Article 3. Eliminar la prohibició de fer de testimonis a aquelles persones amb discapacitat sensorial. Això no tenia cap sentit. O article 4. Eliminar la prohibició de testament tancat per a les persones cegues. No té absolutament cap sentit que això ho mantinguéssim en la normativa vigent. I, per últim, també i en els agraïments sobre les disposicions addicionals i finals, sobretot, al lletrat de la comissió, que ens ha fet una aportació tècnica, però molt interessant, i tenir tres referències. Primera, la de documents testamentaris, perquè no és únicament el document concret del testament, sinó d'altres que poden guardar relació amb el fet de testar. Després, la necessitat i ja incorporació del braille, de la llengua de signes, però també de la lectura labial, a fi i efecte, evidentment, de poder fer efectius aquests drets. I l'últim, moltes vegades, qüestions que no recordem per un tema, moltes vegades, jo m'atreviria a dir de desconeixement tècnic o de com funciona la societat, la vacatio legis, aprovem una norma i diem als notaris que l'apliquin, doncs, evidentment, també era important que fixéssim una vacatio legis de sis mesos perquè, a través del seu col·legi professional, puguin signar convenis. És per tot això que, des de la CUP - Crida Constituent, votarem favorablement aquest canvi normatiu. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Esperança García, del Grup Parlamentari Popular.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellera, bé, jo vull començar la meva intervenció, primer, amb un agraïment i una disculpa. Ja sé que és poc habitual, però ho vull fer. Un agraïment a tots els membres de la ponència, tots els experts, a la consellera –és poc habitual, però l'hi dic, a la consellera–, pel seu interès en fer aquesta modificació del Codi civil. I una disculpa perquè la nostra presència ha sigut més espiritual i més telemàtica que no pas presencial, per la pròpia humilitat del nostre subgrup parlamentari, no? En primer terme, jo crec que avui és un dia on crec que hem d'estar i podem estar autosatisfets, perquè hem fet una modificació legal amb poc temps, pràcticament..., amb molt poc temps, una modificació legal que sembla petita, però que és molt gran per la gent que resultarà afectada en el dia a dia. És un moment, també, per estar contents, perquè en temps polítics molt complexos, arribar a consensos, malgrat que sigui en una qüestió tan objectiva com aquesta, que és fer efectiva la igualtat de tots els ciutadans per tal d'accedir al dret successori, també és molt complex i també és difícil, amb la qual cosa crec que ens podem donar, ni que sigui un dia, un copet a l'esquena de que ho hem fet bé, i aquest sembla un bon resultat. Jo crec que aquesta modificació que aprovem és un pas de gegant per a la gent que té discapacitat sensorial. És de gegant perquè per primera vegada hem eliminat d'un codi, d'un codi civil, un llenguatge que era totalment estigmatitzador. L'estigmatització no només és social, també una de les fonts és la legal, i crec que amb això ho hem aconseguit. En segon terme, hem pogut eliminar totes les traves successòries. Per què per a una persona que tingui discapacitat sensorial ha de ser tan difícil poder testar, poder exercir els mateixos drets que una persona que no tingui aquesta discapacitat? En tercer lloc, crec que no arribem tard, però hem trigat, per fi, per primera vegada, es podrà fer servir un sistema, que és el sistema Braille, que fa més de trenta anys que està establert al món, i que ha millorat el dia a dia i que ha suposat una porta d'obertura, d'intercomunicació de les persones amb discapacitat sensorial respecte de la resta del món que els envolta. Per fi es podrà fer un ús ordinari i legalista d'un mitjà que era absolutament quotidià per a les persones amb discapacitat sensorial. Crec també, en quart terme, que hem garantit la llibertat i, sobretot, el dret a la intimitat. Dic llibertat i intimitat, perquè semblava inconcebible que les persones amb discapacitat haguessin de passar, en fi, per una prova de verificació d'un testimoni que donés més validesa al valor de la seva paraula respecte a una persona que no té discapacitat. I amb això em refereixo als testimonis. Crec també, a més, que avui, amb aquesta tècnica legislativa, que no sempre fem servir, hem fet allò de una ley no es buena si no se puede aplicar. I com que hem fet una previsió..., i jo crec que s'ha de fer un agraïment especial al Col·legi de Notaris, per les seves aportacions i per dir-nos de tant en tant al legislador: «Escolti, està molt bé, però necessitem una vacatio, necessitem un temps, una moratòria. I jo crec que el fet d'introduir aquesta interacció tan bona i aquesta vacatio legis ens permetrà que ara, a dia d'avui, quasi ja podem dir que serà una bona llei, perquè es podrà aplicar i es podrà aplicar bé. Jo crec que avui és un dia per estar d'enhorabona, que hem complert no solament amb una adaptació de les normes internacionals al nostre Codi civil, per la Carta de drets fonamentals europeus, per la Convenció de Nacions Unides, sinó que hem complert pràcticament, diria que amb una obligació moral: fer realitat que la igualtat per a les persones amb discapacitat és una possibilitat que és real, que és efectiva, que és fàcil de fer-la i que es produirà a partir d'ara, i, sobretot, crec que alguns com a mínim..., jo com a mínim he complert amb allò de la vocació, de per què et dediques a política, que el fet d'estar aquí permeti millorar, ni que sigui un xic, el dia a dia de la vida de la nostra gent. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la intervenció del diputat senyor Jordi Orobitg. [[Pausa.]] Aclareixo que abans ha intervingut com a ponent de la ponència relatora, com a ponent relator. Ara li correspon el posicionament del grup parlamentari.
Bé, seré molt breu i no tornaré a avorrir l'audiència, perquè crec que ha quedat tot molt clar. Només em vull sumar... Bé, en primer lloc voldria esmenar una errada que he comès. Això de llegir, que no m'agrada habitualment, ha fet que em saltés una de les línies de la meva intervenció, i no he esmentat la diputada Rosa Maria Ibarra, que precisament ha tingut un paper cabdal a la ponència, perquè, com bé ella ha dit, ha fet moltes aportacions i la majoria d'elles han estat admeses, cosa que és prova del meu bon tarannà a l'hora de gestionar les ponències. També em sumo en aquest cas... [[Remor de veus.]] Home, si no parlo bé jo de mi qui ho farà, no? [[Rialles.]] També, home, em voldria sumar als agraïments que ha fet en aquest cas la companya, la representant, la portaveu, en aquest cas, del grup dels comuns, amb relació tant al lletrat com a la gestora parlamentària, perquè certament han tingut una feina ingent. La veritat, semblava..., una modificació del Codi civil que fins a cert punt semblava senzilla, però al darrer moment hem hagut de fer uns encaixos importants, perquè no només existia la pròpia regulació del Codi civil, sinó legislació anterior, com la Llei 10/2008, que en alguna de les seves disposicions també afectava, evidentment, aquest modificació que fèiem, i que feia necessari, per tant, fer aquest encaix. Com bé s'ha establert també, doncs, aquesta disposició transitòria, aquesta vacatio legis diferenciada per part del text, i el que ocupa específicament el Col·legi de Notaris i l'obligació d'aquests professionals de posar a disposició d'aquestes persones els mitjans necessaris per poder fer realitat aquest dret. Doncs, únicament això, reiterar els agraïments a tothom. Crec que avui ens hi recreem molt en els agraïments, però crec que ja ho ha dit més d'una persona: és difícil que arribem a consensos unànimes en aquesta cambra, i el dia que ho fem, doncs, precisament aquesta necessitat d'estimar-nos, fa que ens hi recreem una mica. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara sí, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya té la paraula el diputat senyor Eusebi Campdepadrós. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Senyores i senyors diputats, consellers, conselleres, especialment saludem avui la consellera de Justícia, la senyora Capella. També saludem, evidentment, el director general d'Entitats Jurídiques i els representants de tots els col·lectius de discapacitats sensorials que avui ens acompanyen, així com els membres de la Comissió de Codificació. Jo sí que m'allargaré, eh? Avui aprovarem aquest Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil per garantir la igualtat de drets i no discriminació de persones amb discapacitat sensorial. És just, com ja han fet els que m'han precedit en la paraula, fer els agraïments i reconèixer la tasca que ha permès dur al Ple aquesta llei. Evidentment, hem d'agrair la iniciativa en primer lloc del Govern, que dona compliment a la Resolució 683/XI, de 25 de maig del 17, del Parlament de Catalunya, dins de la qual el Parlament va instar el Govern a estudiar i presentar aquesta modificació del Codi civil de Catalunya per fer efectiu el dret de no discriminació de persones amb discapacitat, en matèria testamentària, i dotar de seguretat jurídica aquestes persones en els seus drets successoris. També hem de fer un important agraïment a la Comissió de Codificació, que va aportar el text base inicial, que va servir per als treballs, amb una notable qualitat jurídica. Hem d'agrair també la tasca de la Comissió de Justícia, i especialment també m'uneixo als agraïments a la resta de membres de la ponència, que amb una notabilíssima voluntat de consens, ens ha permès arribar a un acord total al text final. Agraïm, també, evidentment, les aportacions importantíssimes i enriquidores de tots els compareixents, i també un especial agraïment al relator de la ponència, senyor Orobitg, que l'ha conduït amb fermesa i amb una notable celeritat. I, evidentment, també m'uneixo a l'agraïment al personal jurídic del Parlament, al lletrat, que ha reblat la seva notable tasca fent una última aportació tècnica d'una modificació tècnica que també se sotmetrà a consideració del Ple, que permet una correcta harmonització de les disposicions transitòries i finals. Diverses vegades hem defensat en aquest faristol, i ho reiterem avui, la plena i integral competència de la Generalitat en la preservació, manteniment i desenvolupament del nostre dret civil com un sistema global, fortament arrelat al país, i emmarcat, això sí, en les tendències més modernes del dret internacional, preservant sempre els seus drets essencials, que són la llibertat civil, el respecte a la llibertat de pactes i respecte a la llibertat de la persona. Tenint en compte i molt present també, amb aquesta visió de futur, que el nostre dret civil forma part de la nostra identitat com a nació. I probablement per aquest motiu, malgrat desenvolupar una competència exclusiva de l'Estatut d'autonomia, la successiva compilació del nostre dret civil ha estat objecte dels atacs del Govern central, sobretot a través del Tribunal «Constinquisitorial, amb les corresponents suspensions de la seva aplicació, vulnerant el dret a l'autonomia i en perjudici dels ciutadans. S'han interposat fins a cinc recursos d'inconstitucionalitat, tres d'ells afortunadament desestimats, però per una sentència del passat gener s'han anul·lat articles de la Llei de voluntats digitals, per exemple, i encara avui tenim un recurs pendent contra el llibre sisè de contractes. El nostre projecte per a aquest país és una societat cohesionada, amb igualtat d'oportunitats, i igualtat de drets per a tots els ciutadans. Perquè aquesta igualtat sigui realitat efectiva, cal erradicar qualsevol cas de discriminació, sobretot aquelles hereves del passat i plasmades, com era el cas d'aquesta, encara en legislacions incompatibles amb aquesta volguda igualtat. Les persones amb discapacitat sensorial pateixen una disfunció visual, auditiva o verbal que limita les seves facultats de comunicació expressiva i receptiva i, per tal d'aconseguir la igualtat efectiva d'oportunitats en l'exercici dels seus drets com a ciutadans, és convenient adoptar mesures per atorgar-los una igualtat de tracte legal. La finalitat de la llei és precisament situar aquestes persones amb aquesta discapacitat sensorial, ja sigui permanent o temporal, en igualtat de condicions que la resta de ciutadans pel que fa a l'exercici dels seus drets a l'hora d'atorgar el testament davant de notari i intervenir en qualitat de testimoni. També –i és important– és objecte d'aquesta llei suprimir les expressions recollides a la normativa que identificaven aquestes persones en funció de la seva discapacitat com a «sordes, «cegues o «mudes, perquè aquesta desaparició lèxica pot contribuir a eliminar l'estigmatització que derivava de la denominació explícita d'aquestes discapacitats. Es tracta, doncs, que en l'àmbit del dret civil, una persona amb discapacitat sensorial sigui tractada igual que ho està sent qualsevol altra persona, que el fet de tenir una disfunció determinada no ha de constituir una limitació, com fins ara, a l'hora de realitzar actes amb eficàcia jurídica. La disfunció de caràcter físic no és per ella mateixa un criteri per determinar la capacitat d'una persona per atorgar vàlidament actes jurídics, com és el cas aquest d'atorgar disposicions testamentàries o intervenir en qualitat de testimoni. La llei elimina amb caràcter general, doncs, el criteri restrictiu que suposava la pertinença a un col·lectiu de persones amb discapacitat, i deixa que sigui el notari en cada cas, i en funció de les circumstàncies personals de l'atorgant, que valori quina és la seva capacitat de comprensió i comunicació, de conformitat amb el que estableixen les disposicions del Codi civil. Són, per tant, persones que ja poden realitzar a partir d'ara actes jurídics amb plena eficàcia, perquè l'afectació dels seus sentits no restringeix el seu autogovern. Són persones que poden manifestar la seva voluntat conscient i lliure, i tenen facultats per comprendre i de discerniment per prendre decisions en l'àmbit personal i patrimonial. Per tant, actualment, no té cap justificació mantenir al Codi civil limitacions específiques per a aquestes persones, donat que les mancances es poden suplir amb tècniques alternatives de comunicació amb fiabilitat i seguretat jurídiques equivalents. Arribats a aquest punt, hem de fer un altre i especial agraïment, en aquest cas al Col·legi Notarial, que, evidenciant una encomiable consciència i responsabilitat social, assumirà la càrrega i el cost dels mitjans personals i tècnics que han de facilitar que la intenció i les disposicions de la llei, quant a garantir aquesta igualtat de drets, siguin materialment efectives, establint, això sí, una raonable vacatio legis, com ja s'ha comentat, sis mesos per facilitar la lògica adaptació. De no haver-ho fet així, la vocació de la llei d'eliminar la discriminació de les persones que ja pateixen una discapacitat sensorial s'hauria vist frustrada en obligar-los a assumir una càrrega addicional a la seva situació personal. Aquesta llei és la translació al nostre ordenament del dret internacional, ratificat per l'Estat i, per tant, d'obligatori compliment, i implementa la Convenció de les Nacions Unides del 2006 sobre drets de les persones amb discapacitats, també dona compliment a la Carta de drets fonamentals de la Unió Europea, que estableix els principis de no discriminació per raó de capacitat i d'integració de les persones amb discapacitat, i també està incardinada en l'Estratègia europea de discapacitat 2010-2020, aprovada per la Comissió Europea. Evidentment, es tracta de fer possible que les persones amb discapacitat puguin exercir de tots els seus drets i una participació en igualtat d'oportunitats a la societat. Per últim, aquesta reforma beu de les fonts més profundes del nostre dret, que, per exemple, va recuperar i estudiar entre d'altres l'insigne jurista català Francesc Maspons i Anglasell, que en el seu llibre L'esperit del dret públic català, publicat durant la República, l'any 1932, ens recorda Maspons que les nostres constitucions, fonamentades en el pacte, estaven presidides pels principis de llibertat, de la primacia del dret sobre la llei, i pel principi de l'equitat, que no és res més que la justícia aplicada a cada cas. La llei que avui aprovem és la materialització d'aquest principi d'equitat. Avui retornem autonomia personal a les persones amb discapacitat sensorial o, dit d'una altra manera, fem més real, fem més efectiva la seva llibertat, perquè la llibertat no existeix si totes i cadascuna de les persones i en tots els àmbits de la seva vida no són lliures. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop han intervingut els grups, i atès que la consellera de Justícia ens ha demanat dirigir-se a la cambra, passo la paraula a la senyora Ester Capella. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputades, diputats, senyores i senyors, avui em plau, especialment, parlar des d'aquest faristol. Em plau sempre, però, avui, especialment. Permetin que, en primer lloc, saludi els representants de les entitats que ens acompanyen, l'ACIC, l'ONCE, les entitats que han tingut, en aquest cas, permetin-me també que digui això, i ACAPPS, que han tingut un paper clau a l'hora de reivindicar i d'impulsar l'aprovació del canvi normatiu que tenim entre mans. També el Dincat, el Cocarmi, entre d'altres. El director general de Dret i Entitats Jurídiques, senyor Bernadí, també el president del Col·legi de Notaris de Catalunya, senyor Ollé, a la Comissió de Codificació i en especial al seu president, també, que coincideix en la persona del senyor Ollé. Els deia que em plau especialment fer aquesta intervenció d'avui perquè estem a punt de fer un nou pas a favor de la igualtat de les persones, a punt de fer un nou pas per acabar amb algunes discriminacions que encara afecten de forma injusta determinats col·lectius de persones, i ho fem en exercici de la competència exclusiva de la Generalitat de Catalunya en matèria de dret civil, és a dir, posant el dret al servei de les persones i dels col·lectius que així o més ho requereixen. Com recordaran, en la legislatura anterior aquest Parlament ja va fer un primer pas amb aquest mateix objectiu, i ho va fer amb l'aprovació de la Llei 3/2017, de 15 de febrer, del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, llei que va modificar puntualment el llibre segon del nostre Codi civil per recordar que l'autoritat judicial s'ha de pronunciar de forma expressa, s'ha de pronunciar expressament sobre la capacitat per exercir el dret de sufragi quan declari la modificació de la capacitat d'una persona, d'acord amb el que estableixen la Llei processal i la Llei de règim electoral. El que es pretenia en aquell moment, aleshores, era acabar amb l'automatisme de vincular la modificació de la capacitat de les persones amb la pèrdua del seu dret de sufragi. En aquesta mateixa línia, però gairebé dos anys més tard, el legislador orgànic estatal també va confirmar el dret de sufragi de forma plena a totes les persones amb discapacitat. En aquella ocasió, també fou una entitat del tercer sector, Dincat, qui va impulsar el canvi normatiu a què he fet referència, per mitjà d'una proposta que aleshores el conseller Mundó va fer incorporar al Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya. En un i altre cas, doncs, hi ha hagut una sintonia important i una col·laboració estreta entre les organitzacions de la societat civil, el Govern de la Generalitat, a través del Departament de Justícia, i el Parlament de Catalunya, on aquestes propostes han estat rebudes, treballades i aprovades amb un amplíssim consens. També vull aprofitar per agrair a tots els portaveus de Justícia que avui han intervingut el to emprat en les seves intervencions. Celebro que aquest consens de tots els grups es torni a produir avui amb l'aprovació d'aquest Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya per tal de poder garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Per això mateix penso que avui no és un dia per aprofundir en aquells aspectes que encara, en aspectes del dret civil, ens separen, sinó en aquells que ens uneixen sota un mateix objectiu compartit, que saben vostès que són més els objectius que compartim que els que no compartim. El projecte de llei que avui se sotmet a votació del Ple pretén que les persones amb discapacitat sensorial, sigui temporal o permanent, no pateixin cap tipus de discriminació per raó de llur discapacitat sensorial en l'exercici dels drets i llibertats que els corresponen com a ciutadanes i ciutadans en l'àmbit del dret civil de Catalunya. En conseqüència, som davant d'una nova aplicació de la Convenció de les Nacions Unides sobre els drets de les persones amb discapacitat, que fou aprovada, com s'ha recordat, a Nova York, el 13 de desembre del 2006, i que s'incorporà a l'ordenament jurídic espanyol, i per tant plenament en vigor, des del 3 de maig del 2008; és a dir, directament aplicable. La modificació legislativa que avui propugnem també aplica el que diu la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea, i de forma particular els principis de no discriminació i d'integració de les persones amb discapacitat, recollits en els seus articles 21 i 26. Així mateix, amb aquesta iniciativa, el Govern dona compliment a la resolució també d'aquest Parlament, la 683/11, de 25 de maig del 2017, que també s'hi han referit alguns portaveus parlamentaris, del Parlament de Catalunya, sobre la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial mitjançant la qual el Parlament de Catalunya va instar el Govern de Catalunya a estudiar i presentar la modificació del Codi civil de Catalunya per fer efectiu el dret de no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial en matèria testamentària. Per tot això, entenc que ens trobem davant d'una iniciativa que cal celebrar i que ha merescut el suport de tots els grups parlamentaris, a qui de nou els ho vull agrair, davant d'una iniciativa que ens fa a totes i a tots més iguals i que barra el pas a algunes solucions legislatives que si bé en el seu dia podien tenir un caràcter protector o tuïtiu, han esdevingut clarament discriminatòries, com algú també s'hi ha referit. El pas del temps, el progrés social, els canvis normatius i el desenvolupament tecnològic han fet que aquestes previsions, encara vigents, hagin perdut tot el seu sentit. Des d'aquestes premisses, el projecte de llei elimina les restriccions que el Codi civil de Catalunya estableix encara avui a les persones amb discapacitat sensorial a l'hora de dur a terme actuacions de naturalesa successòria i les situa en un pla d'igualtat amb les persones que no tenen aquesta discapacitat a l'hora d'atorgar testament o d'intervenir com a testimonis en l'atorgament de testimoni aliè. La llei que se sotmet a la votació d'aquest Ple consta únicament de quatre articles, una disposició addicional i una de final. El nombre de preceptes modificats és petit, però no fa la cosa, com deia també una portaveu parlamentària, però el salt que farem aprovant-los és immens, és molt gran. En efecte, l'article 421.8 suprimeix les referències a les persones testadores cegues, sordes, mudes o sordmudes, consagra el dret de les persones amb discapacitat sensorial a rebre del notari corresponent el suport i els mitjans necessaris per poder testar sense que això els comporti cap càrrega econòmica addicional, i aplicar aquestes mateixes solucions a les persones amb discapacitat sensorial que hagin d'actuar com a testimoni en l'atorgament d'un testament notarial. En aquest punt, en nom propi i en nom del Govern de Catalunya, vull agrair expressament al Col·legi de Notaris de Catalunya tant la seva implicació activa en l'impuls de la llei com la seva disposició a fer possible que les persones amb discapacitat sensorial puguin disposar dels mitjans tècnics necessaris per exercir els seus drets, possibilitat que articularem a través dels convenis corresponents de col·laboració que siguin necessaris amb la Generalitat, el Col·legi de Notaris i les entitats implicades. D'altra banda, per mitjà de la modificació del segon apartat de l'article 421.10, es capgira totalment la regla sobre la necessitat que intervinguin testimonis en l'atorgament del testament notarial. Així, si fins ara s'entenia que la intervenció de testimonis era necessària en el supòsit que la persona testadora fos cega o sorda, ara s'estableix el principi totalment contrari, atès que el nou article 421.10.2 estableix que concorren circumstàncies especials en el testador si per qualsevol causa no pot, no sap o no pot signar, i afirma seguidament que no es considera que hi concorrin circumstàncies especials pel fet que tingui una discapacitat sensorial. Així mateix, en virtut del nou article 420.11, se suprimeix la prohibició que les persones amb discapacitat puguin actuar com a testimonis en l'atorgament d'un testament notarial, entenent que el fet de tenir una discapacitat sensorial, en cap cas, es pot considerar com una causa de manca d'idoneïtat per fer de testimoni. Aquest canvi s'aplicarà igualment a les persones que intervinguin en un testament en qualitat de facultatius, d'intèrprets o d'experts. Una altra solució a favor de la igualtat i de la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial és l'adoptada amb la nova redacció del 421.14 del Codi civil de Catalunya. El precepte, la seva redacció, encara vigent, assenyala que no poden atorgar testament tancat ni els cecs ni els que no saben o no poden llegir. Amb la nova redacció, en canvi, s'elimina la prohibició que les persones amb discapacitat sensorial puguin atorgar testament tancat, possibilitat que únicament es manté per a les persones que non saben o no poden llegir, i s'estableix expressament que el testament tancat és escrit pel testador, sigui en forma autògrafa, en braille o per altres mitjans tècnics, com ho poden ser la llengua de signes o la lectura labial. Finalment, amb relació a tots els canvis que acabem de veure, pocs articles, però d'una fortalesa i per tant d'una importància cabdal, i per garantir-ne la seva plena efectivitat, la disposició addicional afirma que, de conformitat amb el que estableixen els articles 421.8, 421.10, 421.14 del Codi civil de Catalunya, i a sol·licitud del testador en l'atorgament de testaments, s'ha d'utilitzar el braille, la llengua de signes, la lectura labial o altres mitjans lingüístics o tècnics que permetin de suplir la discapacitat sensorial que afecti la comprensió oral, la lectura o l'escriptura. Com he avançat, la posada a disposició d'aquests mitjans tècnics a les persones que els requereixin serà garantida per la corporació notarial en virtut dels convenis que apuntava abans de col·laboració que han de ser subscrits amb aquesta corporació, la Generalitat de Catalunya, altres administracions, organismes públics i les entitats sense ànim de lucre dins d'un termini màxim de sis mesos a partir de l'entrada i publicació d'aquesta llei. Com els deia abans, una petita intervenció en el nostre Codi civil ens permet fer un gran pas, del tot necessari, del tot exigible, a favor de la igualtat i de la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial. Soc conscient, totes i tots n'hem de ser, que estem davant d'un canvi necessari però que no és suficient. Encara hem de fer molt camí per incloure i assumir de forma plena en el nostre ordenament jurídic la Convenció de Nova York sobre els drets de les persones amb discapacitat. Ja hem fet algunes passes, i avui en farem una altra en aquesta direcció, però ens manca encara fer la recepció global i completa de la normativa internacional i europea adoptada per garantir plenament aquests drets i evitar qualsevol tipus de discriminació. Torno al començament, ja que només em resta celebrar que hàgim arribat a aquest punt, gràcies a l'esforç de totes i tots. I, en particular, gràcies a l'esforç de les entitats impulsores; de la Comissió de Codificació de Catalunya; del Col·legi de Notaris de Catalunya; de les diputades i diputats de la Comissió de Justícia d'aquest Parlament –òbviament, a tot el suport tècnic del Parlament– que han aconseguit millorar i consensuar un text que contribuirà decisivament a transformar socialment el nostre país. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Un cop acabat el debat, estem cridant a votació. [[Pausa.]] Mentrestant, aprofito per informar-los que, durant aquest matí i abans de la suspensió del migdia, veurem també el punt quart de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre el Decret llei 13/2019, i també la proposta per elegir els quatre membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau, que ho farem –com els deia– aquests dos punts, just abans de la suspensió del migdia. En primer lloc, votarem una esmena tècnica legislativa, que ha estat distribuïda a tots els ponents i, per tant, a tots els grups parlamentaris. Per tant, votarem en primer lloc, abans de la resta del dictamen, aquesta esmena tècnica. Passem a la votació. Comença la votació. Aquesta esmena tècnica ha estat aprovada per unanimitat, és a dir, 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I votem, ara, el text del dictamen. Comença la votació del Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya. Comença la votació. El Projecte de llei de modificació del llibre quart del Codi civil de Catalunya, per tal de garantir la igualtat de drets i la no discriminació de les persones amb discapacitat sensorial, ha estat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra, i cap abstenció. És a dir, per unanimitat. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Moltes gràcies. [[Decret llei 13/2019, del 10 de setembre, d'aprovació de les regles necessàries per a l'autoliquidació de l'impost sobre begudes ensucrades envasades]] [[203-00021/12]] El següent punt de l'ordre del dia és el debat i votació sobre la validació del Decret 13/2019, del 10 de setembre, d'aprovació de les regles necessàries per a l'autoliquidació de l'impost sobre begudes ensucrades envasades. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà, en primer lloc, el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Quan vulgui, vicepresident. Esperem que els diputats que hagin de sortir abandonin l'hemicicle i després, quan vostè vulgui... [[Pausa llarga.]]
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, molt bon dia a tothom. Permeteu-me que comenci aquesta intervenció amb una frase que il·lustra clarament quin és un dels objectius del Govern en l'àmbit de la salut. I és que, com menys sucre consumim, és millor per a la nostra salut. La ingesta creixent de sucres fa augmentar el nombre total de calories de la nostra dieta, incrementant així el risc d'excés de pes i obesitat, els quals, segons la Organització Mundial de la Salut, generen un augment dels casos de diabetis, malalties cardiovasculars, i determinats tipus de càncer, a més de càries dentals. Segons dades del Departament de Salut, gairebé la meitat de la població, de divuit a setanta-quatre anys a Catalunya, té excés de pes. El percentatge de població amb excés de pes, és més alt a mesura que envelleix, entre les classes socials més desafavorides i entre les persones que tenen estudis primaris o que no en tenen. Per tant, hi ha una clara correlació entre la desigualtat econòmica i les males condicions en l'àmbit de la salut. I per tant, cal impulsar mesures clares, també, per reversió de les desigualtats en l'àmbit dels ingressos, perquè això també acaba afectant, a mitjà i llarg termini, en l'àmbit de les desigualtats en salut. Aquestes dades es refermen quan ens centrem en la població de sis a dotze anys: el 30 per cent, segons dades del Departament de Salut, també té excés de pes. La prevalença de l'obesitat és més elevada entre –tornem-hi– els joves, els infants, doncs, que pertanyen a famílies amb menors ingressos, i quan els progenitors tenen estudis primaris o inferior a primaris. I contràriament, l'excés de pes presenta menys prevalença en aquells infants pertanyents a famílies de rendes mitjanes i quan els progenitors tenen estudis secundaris. Per tant, aquesta clara correlació entre desigualtat econòmica / desigualtats en matèria de salut, és més clara quan ens referim, doncs, als infants del nostre país. Segons l'enquesta de salut de Catalunya, 2015-2016, un 10,6 per cent dels infants prenen begudes ensucrades cada dia; un 10 per cent ho fan una vegada al dia; i un 1 per cent, més d'una vegada al dia. I aquesta quantitat és més elevada –com deia– en entorns en què hi ha més desigualtat econòmica. Com deia, com menys sucre consumim, molt millor per a la nostra salut. I per aquesta raó, un dels objectius del Govern de Catalunya és reduir el consum de begudes ensucrades. Hem de tenir present que, una llauna de 33 centilitres, d'una coneguda marca de begudes ensucrades que tots avui ens podem imaginar, conté trenta-cinc grams de sucre afegit, l'equivalent al sucre de set culleradetes de tipus cafè. Això, són deu grams més del que l'Organització Mundial de la Salut recomana ingerir com a màxim diari. A Catalunya, i a altres països i ciutats arreu del món, s'ha aplicat un impost per reduir el consum d'aquestes begudes; com a França, el Regne Unit, a Nova Zelanda o a Mèxic, en aquests darrers amb resultats persistents i molt reeixits. I s'ha demostrat que és una mesura eficaç per aconseguir-ho. De fet, és una de les propostes de l'Organització Mundial de la Salut, per combatre de forma exitosa el consum excessiu d'aquestes begudes. Sobre els beneficis d'aquesta mesura, existeixen diversos estudis internacionals, econòmics i científics que així ho certifiquen. El cas de Catalunya, segons un estudi d'investigadors del Centre de Recerca en Economia i Salut de la Universitat Pompeu Fabra, i de l'Institut d'Economia de la Universitat de Barcelona, l'impost –vigent a Catalunya des de l'any 2017– ha aconseguit reduir un 15,4 per cent la compra d'aquest tipus de begudes; de begudes amb sucre afegit. El mes de juliol passat, es va presentar un estudi, realitzat per l'Institut Català d'Avaluació de Polítiques Públiques, sobre l'aplicació de l'impost sobre les begudes ensucrades envasades, que concloïa que la reducció de pes derivada de la disminució del consum de begudes ensucrades, comporta un allargament i millora de la qualitat de vida de les persones. I una altra de les conclusions que extreu l'estudi, és que els costos de disseny i implementació i gestió de l'impost, són menors que l'estalvi de costos per al sistema sanitari, derivat de la millora en la salut de la població. I que, per tant, la mesura és eficient, també en termes econòmics; no només en termes de salut, sinó en termes econòmics i pressupostaris, també. Col·lectius com la Societat Espanyola de Medicina Familiar i Comunitària; la Societat Espanyola de Salut Pública i Administració Sanitària; la Societat de Salut Pública de Catalunya i Balears, la Societat Catalana de Medicina de Família i Comunitària s'han mostrat a favor d'aquests tipus d'impostos. I d'altra banda, segons un estudi internacional, en el qual han participat investigadors, tant de l'Institut Català d'Oncologia, com de l'Institut de Recerca Biomèdica de Bellvitge, un major consum de begudes de les que anomenem de tipus refresc, tant les que contenen sucre, com les endolcides artificialment, s'associa a un augment del risc de mort. Aquesta mesura entronca directament amb un dels objectius de desenvolupament sostenible, que marca l'Agenda 2030 de les Nacions Unides; concretament, l'objectiu de garantir una vida sana i promoure el benestar per a totes les edats. I en aquest sentit, fa pocs dies el Govern va aprovar el Pla nacional per a la implementació de l'Agenda 2030 a Catalunya, que identifica els compromisos del nostre Govern amb relació a cadascun dels objectius de desenvolupament sostenible de Nacions Unides i de les seves respectives fites. Un dels compromisos que conté aquest pla és, precisament, continuar amb la implementació de la fiscalitat, a l'efecte d'incidir en aquelles conductes o hàbits perjudicials per a la salut de les persones. I aquesta mesura és clarament l'impost de les begudes ensucrades envasades. Per tot això, ens agradaria que tothom, i també les empreses que elaboren begudes ensucrades, compartissin aquest objectiu de reduir el consum de sucres afegits, a fi i efecte de garantir una vida sana i millorar la salut de la població. Com algun de vostès recordaran, l'impost sobre begudes ensucrades envasades va ser aprovat l'any 2017, i forma part de la Llei d'acompanyament dels pressupostos de la Generalitat per a aquell exercici. En aquesta llei, es regulaven els elements essencials de la nova figura impositiva. Pocs mesos després, es va aprovar, per part del Govern, el Reglament de l'impost que desplegava la llei. I ja deuen saber que, recentment, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, ha anul·lat el Decret que aprovava aquest Reglament, per considerar que havia existit un defecte de forma en la seva tramitació. Un extrem i una justificació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que no compartim en absolut. És cert que, entre el Tribunal i el Govern de Catalunya, hi ha una diferència de criteri, amb relació a si s'havia d'obrir o no un període d'exposició pública, abans de l'aprovació del Reglament. Però no ens enganyem, el conglomerat d'associacions d'empreses productores, distribuïdores, i comercialitzadores de begudes ensucrades, no volien tombar el Reglament per un defecte de forma; el volien tombar perquè els fa nosa a l'hora de maximitzar els seus beneficis econòmics. I això, xoca amb la nostra voluntat de contribuir a la millora de la salut de la ciutadania. La nostra obligació és promoure el bé comú i això vol dir prioritzar el benestar de la ciutadania, per davant dels beneficis privats d'un oligopoli. Sempre, posarem el benestar de la població per davant dels interessos privats, sempre. El que pretenem amb l'aplicació d'aquest impost és promoure un canvi d'hàbits de la ciutadania i fer corresponsables les empreses productores, distribuïdores i comercialitzadores de begudes ensucrades, dels problemes que es deriven del consum excessiu de les begudes amb excés de sucre. Tanmateix, i malgrat l'anul·lació del Reglament, és evident que continua existint un tribut vigent i obligatori, aprovat per llei. És a dir, els distribuïdors han de continuar liquidant l'impost i repercutint-lo als establiments, i aquests, al seu torn, als consumidors; com ho han fet; com malgrat l'anul·lació del Reglament, no ha baixat el preu de les begudes amb excés de sucre. Però el problema és que sense el Reglament no podien efectuar no poden efectuar aquest ingrés, ja que no existeixen aspectes tècnics com el període d'ingrés, per exemple, a l'Agència Tributària, regulats amb una norma jurídica, provocant una manifesta inseguretat jurídica. És necessari, doncs, resoldre aquesta situació de buit normatiu, com més aviat millor. Cal poder comptar amb una regulació pertinent, per aplicar per complet un tribut que és vigent, que genera obligacions i que els subjectes passius han de pagar. Per això, el Govern va aprovar un decret llei que avui debatem per a la seva convalidació. Ateses aquests circumstàncies judicials no previstes, que comportaven el risc de paralització de la recaptació de l'impost que els distribuïdors ja havien repercutit als seus clients, era del tot aconsellable dictar de nou, amb caràcter d'urgència, la norma de desplegament que fixés el període d'ingrés i les formalitats per fer-ho efectiu. Amb aquest decret llei, no estem aprovant res de nou: els articles que conté ja formaven part del reglament aprovat l'any 2017, i que –recordem– el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha anul·lat no pel contingut, sinó per un suposat defecte formal en la tramitació. Es tracta doncs d'un contingut mínim per fer efectiva l'aplicació de l'impost. Aquest contingut mínim fixa: la norma de computar la quota a ingressar, el període de liquidació, amb el termini i forma de presentació de l'ingrés, les obligacions formals dels obligats tributaris i els òrgans competents per a la seva gestió, recaptació i inspecció. Així, doncs, el decret llei conté sis articles, una disposició transitòria i una disposició final. Els articles 1 i 2 reprodueixen els articles 3 i 4 del reglament de l'impost, que se centren en complementar els conceptes de beguda envasada i de distribuïdor. L'article 3 reprodueix l'article 5 del reglament i incorpora les regles de càlcul de la quota a l'efecte de l'autoliquidació de l'impost. Els articles 4, 5 i 6 del decret llei recullen els articles 6, 7 i 8 del reglament, relacionats amb el període de liquidació, termini i forma de presentació de l'ingrés de l'autoliquidació, les obligacions formals dels obligats tributaris i l'òrgan competent per a la gestió, recaptació i inspecció del tribut respectivament. La disposició transitòria també reprodueix el text que contenia el reglament, en la qual es regula aquelles situacions en què s'ha subministrat la beguda al punt de venda amb anterioritat a l'entrada en vigor de l'impost, però el distribuïdor emet la factura amb posterioritat a aquella data. Un aspecte tècnic per evitar aquest decalatge temporal. La disposició final estableix l'entrada en vigor per a l'endemà de la seva publicació al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. Aquesta és l'estructura del decret llei; decret llei que ens ha de permetre recuperar la seguretat jurídica perduda arran de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya; ens ha de permetre fer efectiva de manera completa la liquidació de l'impost, un impost que té un objectiu clarament extra fiscal, no té un objectiu recaptatori. I aquest objectiu no és cap altre que fer front als efectes negatius que provoca en la salut de la població el consum excessiu de sucres afegits. En altres paraules, com deia abans, no és un impost recaptatori, sinó una mesura que busca millorar la salut de les persones. Per totes aquestes raons, per garantir aquesta seguretat jurídica d'aquest impost ja aprovat per aquest Parlament i que és vigent, demanem al Ple que tingui a bé considerar la convalidació d'aquest decret llei. Moltes gràcies per la seva atenció.
Gràcies, vicepresident. És el torn ara dels grups parlamentaris. I en primer lloc, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Ciutadans, el diputat senyor Antonio Espinosa. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Señor vicepresidente, consellers, diputadas y diputados, el Gobierno nos ha traído al Parlament un decreto ley para su aprobación y convalidación. Permítanme que inicie mi intervención con un poco de humor y un cierto tono de ironía: ya conocen ustedes la expresión de que «la pela es la pela. ¿Verdad que la conocen? Pues bien, este Gobierno de la Generalitat, per la pela es capaz de utilizar hasta el decreto ley. Un decreto ley que, como saben ustedes, promulga el presidente de la Generalitat, pero, ¡ojito!, en nombre del rey. Tendrán que reconocerme que esta figura jurídica muy republicana no es y tendrán, por tanto, que reconocerme que este Gobierno por la pela deja de lado hasta su republicanismo. [[Alguns aplaudiments.]] Bueno, pasando ahora a un tono más serio, le diré que con este decreto ley se quiere utilizar un atajo jurídico para establecer el reglamento de la ley por la que se creó el impuesto sobre bebidas azucaradas. Lo más adecuado –lo sabemos todos– es que el desarrollo reglamentario de una ley se realice mediante un decreto o incluso mediante otra ley. Y el Gobierno de la Generalitat lo hizo mediante decreto, pero lo hizo precipitadamente y mal, sin el más mínimo respeto del procedimiento a seguir. Y es que, últimamente, señor vicepresidente, andan ustedes muy flojitos, pero muy flojitos, de eso de respetar los procedimientos, quizás deberían hacer algún curso de derecho, un curso acelerado de derecho. Señor vicepresidente, ustedes saben que su Gobierno omitió trámites obligados y relevantes; no un defectillo de forma, no. Obligados y relevantes, como son la consulta a los interesados, la audiencia a los interesados y la información pública. Todos ellos regulados en la Ley de procedimiento administrativo común de las administraciones públicas y en la propia Ley de transparencia que aprobamos en este Parlamento. Aunque fue este Parlamento el que la aprobó, tendrá que reconocerme, señor vicepresidente, que eso del buen gobierno, a ustedes, les viene grande, muy grande. Naturalmente, como vulneraron varias leyes, el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña no ha tenido más remedio que declarar la nulidad del decreto reglamentario, mediante sentencia de junio de este año. Pero en lugar de recapacitar y hacerlo mejor en esta ocasión, ustedes siguen empeñados en los atajos –no sé qué le pasa últimamente con los atajos, pero parece que le hayan cogido gusto a eso de coger atajos democráticos y saltarse procedimientos y leyes. Pero, además, tienen ustedes alergia a la transparencia, a consultar a los interesados, a escucharlos, a la información pública que les exige la tramitación como decreto reglamentario, y por eso han decidido hacerlo por decreto ley, precisamente porque eso les da alergia. Así se permiten aplicar el rodillo y a callar, y a otra cosa. Eso dice... Eso sí, dicen ustedes que lo hacen por urgencia y necesidad; sí, en eso no mienten. ¿Saben ustedes de qué tienen ustedes urgencia? Desafiar su voraz apetito recaudatorio de precisamente recaudar los 42 millones que anualmente aproximadamente son los que recaudan por ese impuesto. Ese apetito es el que les lleva a hacerlo de manera urgente. Siempre nos hemos opuesto a este impuesto, lo hemos hecho hasta ahora, y nos seguiremos oponiendo a aquellos de naturaleza similar. ¿Y por qué? Pues, porque entendemos que este tipo de vía, de promover impuestos para cambiar hábitos de consumo más saludables no son eficaces. Mire, usted ha hecho mención al Ivàlua, pero el propio informe, en sus conclusiones, nos dice que al tanto con esas conclusiones porque se basan en datos de simulaciones, no en datos analizados, no en datos contrastables, no en datos empíricos. Eso lo dice el Ivàlua, página, me parece que es la 34. Léalo bien. Y, además, dice..., nosotros precisamente nos queremos basar en datos reales, no en simulaciones, y lo que nos dicen los datos –lo que nos dicen los datos– es que el consumo en Cataluña, después de haberse aplicado el impuesto, no ha disminuido en proporción mayor que lo está haciendo en otras comunidades autónomas donde no se está aplicando este impuesto, porque no existe en ninguna otra comunidad autónoma que en Cataluña. Por tanto, si fuese tan eficaz, ese consumo debería haberse reducido de manera mucho mayor en Cataluña que en el resto de comunidades. Lo cual no es así. Mire, que los impuestos no son la forma más adecuada, la herramienta más adecuada para cambiar hábitos de consumo nos lo demuestra el tabaco. En el tabaco encontramos, digamos, el paradigma más claro, el ejemplo más paradigmático. ¿De acuerdo? Mire que el tabaco y la industria del tabaco está gravada. Prácticamente sabemos que el 80 por ciento del precio del tabaco son impuestos y, sin embargo, todos sabemos y ustedes la Generalitat también, que la forma para acabar, en todo caso, con el tabaco nunca han sido esos impuestos; ha tenido que recurrirse a otras. ¿Por qué? Porque el impuesto no es eficaz, y eso está más que demostrado. Quiero, por tanto, decirle que la forma más eficaz de luchar contra aspectos en los que estamos absolutamente de acuerdo, ¿eh?: la obesidad, el sobrepeso, es precisamente, y ahí viene la diferencia, nosotros creemos que hay que establecer programas y políticas de concienciación ciudadana, y que la industria, y esto es lo que ustedes parece ser que no quieren entender, es que ponga a disposición de los consumidores productos sustitutivos y alternativos. Y para todo ello se exige la colaboración permanente, estable, continua entre la industria de la alimentación, las asociaciones de consumidores y el Gobierno. Sin embargo, es su afán recaudatorio el que hizo que ustedes nos implantaran aquí una mala copia del impuesto que ya hay en el Reino Unido, pero una mala copia que no establece, precisamente, esas vías de comunicación estables con todos los agentes interesados, que son la comunidad educativa, que son las asociaciones de consumidores, que es la industria alimentaria. En definitiva, este diálogo permanente que el Gobierno no quiere es el que nos permitiría hacer realmente unas propuestas y hacer que fuese eficaz, la lucha contra todo lo que es, como se ha dicho, pues enfermedades cardiovasculares, obesidad, exceso de peso, que efectivamente padecen cada vez nuestras sociedades. Pero frente a la colaboración y al diálogo, la Generalitat impone el «decretazo, impone el decreto ley, porque su finalidad es recaudatoria y no la de promover hábitos de consumo más saludables. Si la razón fuera esta última, des de que en el 2017 se puso en marcha el impuesto, ustedes habrían hecho mucha más inversión; esos 42 millones ustedes los deberían haber invertido precisamente en un programa específico –específico– e intensivo para promover esos hábitos. Y la Generalitat no lo ha hecho. Esos 42 millones van, pum, a otro sitio, pero no para la salud. Por tanto, quiero decir que nos opusimos y nos oponemos a este impuesto de bebidas azucaradas también porque es una triple discriminación. Mire, se discrimina a la industria catalana de bebidas azucaradas, se la discrimina en relación a otras industrias que utilizan azúcar y que, sin embargo, aquí no se habla de ellas. Aquí se ha cogido la «deria contra las empresas que fabrican bebidas azucaradas; nada se dice de empresas que, utilizando también azúcar, elaboran productos altamente azucarados y con incluso más calorías. Aquí pasamos de puntillas sobre ese tema. Se discrimina a la industria de bebidas catalana en relación al resto de comunidades autónomas. Naturalmente, se la discrimina. Y se discrimina a los consumidores catalanes en relación a los consumidores de otros lugares, porque tienen que pagar un impuesto, que lo pagan los consumidores, no las empresas, o sea que lo derivan. O sea, por lo tanto, se grava a los consumidores en relación con el resto de consumidores de otras comunidades autónomas, por tanto, de España. En definitiva, este Gobierno lo que quiere es arreglar una chapuza jurídica con otra; lo que quiere es gravar con impuestos en lugar de concienciar y educar en consumo saludable. Y, lógicamente, en nombre de Ciudadanos tengo que decirle, señor vicepresidente, con nosotros no cuente. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la senyora Alicia Romero.
Gràcies, president. Bon dia, vicepresident, consellers, diputats i diputades. Abans de posicionar-me sobre aquest decret llei que ens presenta el Govern, m'agradaria fer una mica d'història d'aquest impost, perquè el conseller s'ha saltat alguns capítols, i crec que és important tenir-ho en compte. Aquest impost, conjuntament amb quatre més, s'aproven a la Llei de mesures fiscals i financeres de l'any 2017, el març del 2017. Això què va comportar? Doncs que no pogués haver-hi un debat, que no van haver-hi, evidentment, compareixences, no vam escoltar la veu dels experts, no es va poder treballar com Déu mana la creació d'un impost com aquest, que, evidentment, doncs té una importància, com ja ha dit el conseller, rellevant. Tot això no ho vam tenir. Tot i així, nosaltres vam votar favorablement a aquella llei de mesures, en aquests apartats de la creació d'aquests impostos, perquè ens semblava, doncs, que era important. Deia ell, en la seva intervenció: «L'OMS ha dit que, en aquests moments, l'obesitat és un dels trastorns, una de les epidèmies del segle XXI. És a dir que, realment, afecta més de 1.900 milions de persones al món, a Catalunya són entre el 50 per cent..., l'obesitat afecta les persones entre divuit i setanta-quatre anys i el 36,3 per cent entre els sis i el dotze. És a dir que és un problema greu, que cal afrontar. És veritat. Però a nosaltres ens agradaria que aquest impost fos una mesura més, no la mesura per resoldre l'obesitat infantil o l'obesitat en general, que és el que semblava que justificava el vicepresident. Mirin, quan es va aprovar aquell impost, que li he dit, els vam donar aquest vot de confiança per la importància i la preocupació que porta, doncs, l'obesitat en aquests moments. Després d'això, vostès ens van portar al cap d'un mes, deia la vicepresidenta «uns mesos, uns mesos no, un mes, un decret per aprovar el reglament que desenvolupava aquell impost. Allà nosaltres vam ser molt durs, vam fer un vot contrari, perquè els vam dir que no estava ben fet, que s'havia treballat amb poc rigor i que aquell decret generava inseguretat jurídica i moltes incerteses en el sector alimentari català, dels petits i dels grans. Això és el que els vam dir. I nosaltres també els dèiem, és que vostès es van saltar alguns tràmits com l'exposició pública i també es van saltar aquelles reunions informals que es pot fer amb el sector, perquè no s'hi van trobar –no s'hi van trobar– en aquell moment. I a nosaltres ens semblava, doncs, que això era important. Creen un impost d'aquelles maneres, doncs, com a mínim unes certes trobades informals de treball es podien haver fet. I què va passar després? El que era lògic que passés, que sis associacions, les més representatives del sector, van posar un recurs contenciós administratiu contra aquell reglament. I la sentència. Una sentència duríssima, claríssima, que diu..., home, duríssima, i diu que aquell reglament és nul de ple dret, i, a més, els carrega les costes a la Generalitat. Què diu el vicepresident? «Bé, suposat defecte de forma..., «diferent interpretació... Escolti'm una cosa, vicepresident, la sentència cita textos de l'informe de la Comissió Jurídica Assessora, a la qual li diu que vostès no han donat els suficients motius perquè aquell reglament estigui ben fet. És a dir, ho diu la Comissió Jurídica Assessora, ja no el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que ara sembla que també és dolent –aquí tots els tribunals són dolents si no ens donen la raó a nosaltres. No. Vull dir, és molt clar. Diu: «La Comissió Jurídica Assessora considera que cal justificar millor el motiu o els motius que expliquen la no realització de la consulta pública prèvia, establerta en diferents articles. És que ho diu la Comissió Jurídica Assessora. I, després, evidentment, el tribunal diu: «Vostè no ha complert amb el que diu la Constitució i la Llei de procediment administratiu. Home, doncs, escolti, és que és tan clar que jo exactament no sé on està això que diu vostè del «suposat defecte de forma, «diferent interpretació. Nosaltres sabem que no n'hi ha cap. Senzillament, vostès van fer les coses malament i, escolti, és així. I, miri, em sap greu treure això, però vostè estava en aquell departament, vostè era el secretari d'Economia en aquell moment i vostè sap que les coses no es van fer bé. Va aparèixer, uns mesos després de l'aprovació d'aquell impost, un mail de l'aleshores secretari d'Hisenda que deia, sobre aquest impost: «Hem assumit fer un impost com les begudes ensucrades directament a la llei de mesures, sense tràmit d'audiència específic amb els sectors, amb calendaris imprudents. Ho hem fet contra els informes interns..., que això no s'aguantava per enlloc i que pixaríem sang. Em sap greu, però és que vostès ho van reconèixer en aquell moment: no es va fer bé. Llavors, com a mínim, vicepresident, vingui vostè aquí una mica més honest, una mica més... «Escolti'm, doncs, mirin, hem fet això malament, ara ho farem... No es va fer bé allò, no es va fer bé aquell impost, ni aquell ni els altres. I ho va reconèixer el senyor Salvadó al seu equip. A nosaltres ens sembla molt irresponsable. És que vaig llegir l'altre dia la intervenció que li vaig fer al vicepresident –en aquell moment, Junqueras–, que ja li vaig dir: «Vostès no tenen les credencials per fer un país millor. Serà un altre país, però millor, no. No ho feien bé i els ho vaig dir en aquell moment. I aquesta sentència ens dona la raó. I ara vostè ve aquí gairebé a presentar-nos un decret llei molt similar, en el qual tampoc permet l'exposició pública i que es facin aquests tràmits que, justament, li està dient el Tribunal Superior de Justícia i la Comissió Jurídica Assessora. Sincerament, vicepresident, no entenem per què es volen fer les coses malament. Crec que no costa tant fer-les bé i, quan les fan, també els ho diem, però, en aquest cas, crec, doncs, sincerament que s'han equivocat i que s'estan equivocant. Miri, sobre l'impost, com que no n'hem pogut parlar, perquè no va haver-hi cap debat en la creació d'aquest, a nosaltres ens agradaria fer-hi algunes reflexions. Vostè parlava de les desigualtats, no?, o qui consumeix més o menys sucre. A mi m'agradaria dir-li que, clar, quan tu carregues sobre un producte en concret, en aquest cas, les begudes ensucrades, és veritat que no són bones per a la salut, allò repercutirà clarament en el preu. Si això redueix el consum de la beguda, hi estem d'acord. És a dir, aquest impost és per reduir el consum de les begudes ensucrades. No s'està reduint el consum de les begudes –no s'està reduint. No, vostès van presentar un estudi en què una marca de supermercats explicava que havia baixat en les seves botigues, en algunes botigues, el consum. Poden fer un estudi seriós sobre el consum a Catalunya de les begudes? Perquè el que ens diu el sector és que no ha baixat el consum. Si no ha baixat, aquest impost no està perseguint l'objectiu pel que se'l va crear. Llavors, a mi m'entra el dubte de si realment es va crear per a això o es va crear amb un afany recaptatori. Amb un afany recaptatori és el que no m'agradaria. Però també li deia al vicepresident Junqueras, en aquell moment, si és confiscatori, malament. I nosaltres creiem que, més enllà d'aquest impost, s'haurien d'haver creat polítiques al voltant... És veritat que hi han programes a la conselleria de Salut. Però, escolti'm, vaig llegir l'altre dia un acord que va signar el Ministeri de Sanitat de l'Estat amb la indústria agroalimentària molt interessant, que planteja diferents polítiques a desenvolupar conjuntament amb la indústria per reduir el sucre, perquè no hi hagi publicitat en els mitjans dirigida a menors, cosa que aquí passa, a TV3 veiem, eh?, doncs, com es publiciten begudes ensucrades dirigides als infants. És a dir, moltes polítiques que es poden fer conjuntament amb la indústria; no veient-la com el dimoni, que ara també vostè estava aquí, vicepresident, i semblava que la indústria és el dimoni. Escolti, la indústria genera llocs de treball i riquesa al territori. Sí, miri, i ho dic... –que fa gestos la consellera de Justícia–, miri, l'hi dic perquè ara li llegiré una altra cosa que segurament, doncs, m'acabarà donant la raó. Jo crec que no haurien de ser tan frívols quan parlen d'algunes coses. En tot cas, aquest impost, si no es demostra que redueix el consum de les begudes ensucrades, acabarà donant-nos la raó que era confiscatori i, a més a més, és regressiu, perquè tothom pagarà aquella llauna al mateix preu, guanyi quinze mil euros l'any o en guanyi quaranta-cinc mil. I, per tant, doncs, li haurem d'acabar posant aquest adjectiu. No l'hi vull posar encara, però l'hi podríem posar. I també en aquell debat, fa dos anys, se'm va criticar..., el vicepresident Junqueras em va criticar perquè deia que defensava el sector. Bé, va posar una marca. No la vull posar, després la diré. Escolti'm, però, de què estem parlant, és que no podem defensar la indústria en aquest país? Hem vist que el conseller de Treball no ho feia, s'escapava, no? Sempre carregant contra un altre, sempre hi ha un altre més dolent. Però, escolti'm, aquí tenim una responsabilitat. El senyor Salvadó deia que, evidentment, els sectors econòmics –en aquell mail famós– estaven estressats i emprenyats –com era normal, no?–, que a ell li era igual i l'hi portava molt fluixa la Coca-Cola, però sí els petits distribuïdors. Doncs, miri, a nosaltres ni la Coca-Cola, que té una planta embotelladora a Martorelles, on es contracta a vuit-centes persones, catorze mil llocs indirectes, representa el 0,5 del PIB català i és una de les tres plantes més grans d'Europa. Escolti'm una cosa, menys frivolitat en això. I jo no dic que no hi ha d'haver-hi l'impost, vam votar a favor, però, en tot cas, que respongui als objectius pels quals es va plantejar, perquè, si no, estem fent un flac favor, en general, a la política, però també, en aquest cas, a la indústria. A nosaltres ens agradaria que aquest impost reduís el consum de veritat. Ens agradaria que vostès es reunissin amb el sector i treballessin conjuntament polítiques per reduir el sucre a les begudes, també polítiques lligades a la publicitat, altres campanyes de sensibilització i conscienciació. Això és el que a nosaltres ens agradaria. Perquè, quan mirem dades, doncs, ens diuen que en els últims quinze anys, per exemple, el sector ha anat reduint el 35 per cent el sucre en les begudes. S'ha de fer molt més. Doncs, fem-ho conjuntament amb ells. És una de les coses que nosaltres creiem que no es fa i que no s'hi està treballant, i que en aquests dos anys des de la creació de l'impost es podria haver fet. I, si us plau, facin també un estudi seriós sobre el consum en aquests darrers dos anys, des que es va crear l'impost, per veure si realment el que vostès deien ara aquí per sota el nas, doncs, és així o no. En tot cas, si volem més ingressos, ja ho saben també, reforma fiscal valenta i ambiciosa en què pagui qui més té, més hereta i més contamina. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Després d'escoltar la dreta i la dreta camuflada conservadora dels socialistes, que ens acaba de sorprendre amb el seu discurs [[remor de veus]] , anem a escoltar uns arguments de coherència de l'esquerra, d'un grup parlamentari que, com saben, està a favor que hi hagi aquest impost a les begudes ensucrades envasades. De fet, permetin-me, no és en pla..., amb vanitat, però està bé també fer història. Aquesta mateixa diputada, com a diputada de Catalunya Sí que es Pot, en aquell moment, va intentar impulsar que hi hagués aquest impost amb una moció, i saben que en aquest Ple demà tindrem una moció que es votarà sobre aquests temes, en la profunditat del tema i abastant la complexitat del tema. Aquell impost quan es va aprovar no va ser senzill i van fer pressió des de diversos grups parlamentaris, van fer pressió des de diversos col·lectius; en alguns casos, per alguns membres del Govern, vam tenir la sensació que els estàvem arrencant un queixal. I era un impost senzill de fer el de les begudes ensucrades envasades. És només una petita part del que s'ha de fer en polítiques impositives amb perspectiva de salut pública. Aquest estiu teníem males notícies, una sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que donava parcialment la raó a la indústria alimentària i al sector de la comercialització tombant el reglament que desenvolupa aspectes tècnics i de gestió d'aquest impost. Ja els ho vam dir aleshores que nosaltres estem a favor de l'impost i que, per tant, no posaríem problema que poguéssim resoldre de la millor manera que no hi hagués inseguretats. També els vam dir en el seu moment, quan el van aprovar, que creiem que, en formes,, no ho estaven fent gaire bé i que hi havia detalls que no s'estaven perfilant prou bé. Tot i així, vam fer-hi suport, i, evidentment, avui també ho tornarem a fer. I, de fet, el tribunal –i ens en felicitem– no ha entrat al fons de la qüestió, no ha tombat el fons de la qüestió, no ha tombat l'impost, només el reglament per qüestions formals. Comptin amb nosaltres, doncs, avui amb el vot favorable per a l'aprovació que ens porta el conseller. Però, aprofito la intervenció per dir que l'impost de les begudes ensucrades envasades és una eina útil per canviar hàbits de consum, per reduir malalties, per millorar la salut de la població, per estalviar en despesa sanitària, però és només una petita cosa. No ens podem quedar aquí. No ens serveix la dreta, ni el conservadorisme disfressat de socialisme, però tampoc les aparences, només salvar les aparences, que és el que s'ha fet, de moment, només fent aquest impost. Si realment volem fer polítiques valentes que ataquin l'excés de sucre, els problemes que comporta per a la salut, els problemes que comporta socials i de gènere, amb perspectiva social i de gènere, l'impacte espacialment social a les classes més baixes i als nens més desafavorits, de les famílies més desafavorides, i a la despesa sanitària extra que ens comporta com a societat, no ens podem quedar només amb un impost a les begudes ensucrades envasades. L'OMS fa molts anys que ens reclama que es lluiti contra tota l'alimentació que té excés de sucres, excés de sals, excés de greixos saturats, i que no només es faci amb mesures educatives, sinó també de reglamentació, d'entrar en el mercat i, evidentment, impositives. Demà, els intentarem fer anar més enllà d'això. Per tant, si avui ja hem vist una part del retrat, demà l'haurem d'acabar de veure del tot. Demà aquest discurs que ens ha fet el vicepresident volem veure si és cert. Anem a defensar els interessos de la majoria, de la ciutadania i dels béns comuns, com és la salut i com és el sistema sanitari, enfrontant-nos als lobbys o només ho fem amb aparences en allò que ha estat més senzill, que era l'impost de les begudes ensucrades. Demà s'hauran de retratar si volen que aquest impost, per exemple, s'incrementi, però, sobretot, si volen que n'hi hagi més, d'impostos d'aquest tipus, sobre tots els aliments que comporten sucre, que, de fet, la majoria del sucre que tenim o pel qual ens alimentem extra no és per les begudes ensucrades, és per moltes altres coses. Però també si volem atacar altres tipus d'aliments que provoquen els nostres problemes de salut greus, de salut pública, a la nostra societat actualment, com és la sal o els greixos saturats. Aliments, no només begudes. També si volen posar mesures reguladores del mercat i de la publicitat, de veritat, no només de pacte amb la indústria, sinó d'obligació, que es compleixin. I si volen posar polítiques públiques contundents i constants per fer que hi hagi hàbits més saludables. Sobre tot això és del que ens haurem de pronunciar demà en la moció del meu grup parlamentari. Els lobbys no ho posaran fàcil. No ho van posar fàcil per a l'impost de les begudes ensucrades; no ho posen fàcil, perquè avui es revalidi, que no hi hagi inseguretats i es pugui seguir cobrant, i no ho posaran fàcil especialment per intentar anar al fons de la qüestió. Però d'això va, la qüestió: estem aquí per fer política per a la majoria o estem aquí per fer política per a una minoria que s'està enriquint a base d'emmalaltir la majoria de la població? Nosaltres no estem aquí per acovardir-nos davant de les grans corporacions i dels seus interessos. Ens reunim amb ells, els raonem els nostres arguments, però no ens acovardim i mantenim les nostres propostes. A l'Estat espanyol les malalties relacionades amb l'alimentació insana són el primer problema de salut pública actualment, per davant del tabac. El tabac –i encara no hem aconseguit acabar amb les seves conseqüències– l'hem abordat amb polítiques sanitàries, amb polítiques educatives i amb contundents polítiques impositives i de preus. Ara tenim un problema que és més greu en salut pública que el del tabac i o ho abordem tot plegat..., i això no es fa només amb acords amb la indústria –també amb acords amb la indústria, però no només amb acords amb la indústria, com intenta fer el Govern del PSOE des de l'Estat–, sinó que també s'ha de fer amb mesures que regulin el mercat i amb mesures impositives. A Catalunya, les malalties que causen els problemes de salut pública causades per l'alimentació insana es pot calcular que fan unes deu mil morts a l'any. Parlem de morts, i de molta gent amb problemes de salut –greus, crònics–, i d'una despesa sanitària importantíssima en el nostre sistema públic. I la perspectiva és que va a molt pitjor, perquè l'obesitat infantil o el sobrepès s'ha triplicat en els darrers anys. O ho abordem amb valentia, o seguim fent-li el joc als lobbys, que intentaran –molt legítimament– mantenir els seus guanys en aquest sector. Nosaltres no estem per anar amb els lobbys, estem pels drets de l'àmplia majoria, i, per tant, demà els farem decidir si primen quedar bé, només amb aquest impost, o anem a més. Si primen salut pública o lobbys; interessos de majoria o beneficis de només uns quants.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, ens pronunciarem respecte a aquest decret de forma molt sintètica. Aquest és un impost que ja prové de l'any 2013, i que en l'any 2013 ja hi havia la proposta sobre la taula. És cert que els lobbys, que les comercialitzadores, les distribuïdores, s'hi van posar molt malament, amb aquest impost, perquè no els interessava gens que gravessin la seva activitat econòmica, deia la senyora Ribas que amb una posició molt legítima; per nosaltres no és legítim que ningú s'enriqueixi a costa de precaritzar les nostres vides i d'influir negativament en la nostra salut. Aquest impost, al final, és una mesura més dins de totes les mesures que es poden impulsar per millorar la salut pública, i al final és un impost simplement pal·liatiu. Però què va passar? El que va passar és que finalment aquest impost es va aprovar amb la llei de mesures dels pressupostos de l'any 2017, i posteriorment, un mes després, es va haver de fer un decret que desenvolupava reglamentàriament aquest impost perquè es pogués fer efectiu. A nosaltres ja ens hagués agradat que aquest impost es fes quan tocava i com tocava, però això no ha estat així i nosaltres vam haver de fer molta feina en aquest sentit. Ara n'hi ha algunes que diran que aquest impost no té cap sentit, o que aquest impost va néixer de determinada manera que ja no tenia viabilitat, i el Tribunal Superior de Justícia s'ha pronunciat i ha dit que no es va respectar el tràmit d'exposició pública. Aquí veiem una mostra més de la justícia de classe, perquè no hem vist la justícia en cap moment pronunciar-se sobre el no respecte dels tràmits d'exposició pública, per exemple, respecte del projecte Castor, quan hem hagut de pagar 1.350 milions d'euros al senyor Florentino; tampoc hem vist a ningú, o a cap tribunal, parlar de per què no es va escoltar la ciutadania quan es va aprovar la llei mordassa i les conseqüències que aquesta tenia respecte a la dissidència política i la seva gestió per part dels aparells de l'Estat; tampoc es va escoltar les treballadores quan es va fer la reforma laboral, i tampoc es va escoltar la ciutadania quan es va modificar l'article 135 de la Constitució, posant per davant els interessos dels bancs, els interessos dels mercats financers als interessos de la ciutadania, i aquest Govern tampoc s'ha preocupat –ni tampoc cap tribunal ni el Tribunal superior de Justícia– d'escoltar la ciutadania amb el PDU del litoral, per exemple; tampoc amb el Hard Rock o amb altres projectes que tenen unes conseqüències i unes afectacions molt negatives per al conjunt de la ciutadania. Però, clar!, quan es tracta de tocar els interessos dels lobbys, els interessos de determinades empreses que el que fan és enriquir-se a costa de la nostra salut, aleshores els tribunals sí que es pronuncien ràpidament i sí que saben què han de dir i què han de deixar de dir. I ara vostès ens venen a donar lliçons de dret. Avui ho ha dit el meu company Vidal Aragonés: el dret no és neutral, i les sentències i les resolucions tampoc ho són. I en aquest cas el Tribunal Superior de Justícia s'ha pronunciat no a favor de la ciutadania i dels drets de la gent, sinó que s'ha pronunciat a favor dels drets i dels beneficis econòmics de determinades empreses distribuïdores, i això no és la primera vegada que ho veiem. I, per tant, nosaltres seguirem defensant una redistribució de la riquesa molt diferent de l'actual, un sistema fiscal que primi els interessos de la ciutadania per davant dels interessos econòmics. I avui hem pogut llegir al diari que el Govern està preparant diverses reformes fiscals, o que té diverses propostes per als pressupostos, senyor Aragonès, però nosaltres encara no les coneixem. De fet, l'única informació que tenim és la que hem vist al diari; es veu que vostès estan parlant amb alguns socis amb els que volen aprovar els pressupostos, però estaria bé que ens expliquessin, a la resta de la cambra, quines són les seves intencions respecte al model de fiscalitat. Nosaltres no veiem en aquest Govern cap intenció de fer un gir radical, tal com mereix la gent, per respondre a les necessitats de recursos i les necessitats socials d'aquest país.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, conselleres, conseller, diputades i diputats, primer que..., farem tres apunts, eh?, sobre aquest decret llei. Però el primer que els he de dir és una esmena a la totalitat, eh? És l'oposició a l'impost. Igual que ho pensàvem al 2017, ho continuem pensant el dia d'avui. I vostès ho justifiquen per l'enfoc, diguem-ne, sanitari, per l'enfoc de la salut. Miri, si vostès tinguessin aquest enfoc sanitari, enfoc de salut, aquest decret llei l'hagués defensat la consellera de Salut, no l'hagués defensat el conseller d'Hisenda –entre altres coses, conseller d'Hisenda. Aquest és el primer element que ens diu clarament quina és l'autèntica voluntat del Govern. Per tant, no té enfoc sanitari sinó simplement hisendístic; és exclusivament recaptatori, no? Hi ha una altra qüestió que jo crec que a vostès els delata, no? Quan vostès parlen de la indústria: «Que si la indústria que pagui, que no tingui tants beneficis, que no sé què, que no sé què més... Però en què quedem? Aquest impost qui el paga? És a dir, a qui s'ha de primar, la indústria o el consumidor? Qui no ha de consumir sucre, la indústria o el consumidor? L'impost és un impost que va sobre el consumidor, l'hauria de pagar el consumidor, que és a qui hauria de convèncer de no prendre begudes amb sucre perquè són dolentes per a la salut. No, però vostès pensen en la indústria: «Ah, la indústria! Que pagui! Coca-Cola, que pagui, que aquests guanyen molts calés, que paguin!. Escoltin, vostès mateixos es contradiuen, en aquest sentit, perquè, home, jo crec que vostès també en són conscients: creuen de veritat que algú, a la botiga –a la botiga, els dic, eh?–, deixarà de comprar una llauna d'un refresc amb sucre perquè val cinc cèntims més que una llauna sense sucre? Ho creuen de veritat? No, això no és així –això no és així. I els parlo de la botiga. Per què? Perquè en el sector de la restauració, en els bars... –el sector Horeca: hostaleria, restauració, cafès– no hi ha diferència de preu –no hi ha diferència de preu. Per tant, primer element: aquest no és un impost que vagi de salut; és un impost que va de recaptació i per l'únic interès del mateix Govern. Segon element: l'increment de consum de begudes sense sucre, que en els darrers anys s'està visualitzant d'una forma –i darrerament– més intensa, no va començar el 2017 amb l'impost de la Generalitat. I no passa només a Catalunya, passa a tot Espanya. I ja fa deu anys que la tendència de consum, que els hàbits de consum de les persones són reduir el consum de begudes ensucrades. Per això han aparegut tantes variants sense sucre, lights, zeros, etcètera. I per això guanyen quota de mercat –per això guanyen quota de mercat. Miri, l'any 2017 a tot Espanya –li parlo de tot Espanya perquè vegi que això no és efecte de l'impost català– la Coca-Cola –que a algú l'hi porta fluixa– tenia un 40 per cent de quota de mercat de begudes sense sucre: dels seus productes, un 40 per cent dels que comercialitzava eren sense sucre. 2017. 2018 és del 52 per cent –52. I això no és fruit de l'impost català: això és a tot Espanya. Per què? Perquè els hàbits de consum varien, també, afortunadament, i varien en aquest sentit i cap a aquesta situació. I el tercer element que jo volia comentar-los, ja s'ha dit –ja s'ha dit–, no? Efectivament, estem convalidant un decret tombat pel Tribunal Superior de Justícia, perquè el decret aquest no va ser posat a exposició pública. La senyora Romero ja els ha donat tots els arguments, des de la mateixa sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, els arguments que dona la mateixa sentència, els informes de la Comissió Jurídica Assessora, però, escolti'm..., més clar el mail que ha citat la senyora Romero del senyor Salvadó, del diputat Salvadó, dos dies abans –dos dies abans– que el Govern aprovés el decret. No és, allò, extemporani, no: dos dies abans que el Govern aprovés el decret. «Hem assumit un impost com begudes ensucrades directament a la llei de mesures sense tràmit d'audiència específica als sectors afectats, amb calendaris imprudents... Ho fem en contra dels informes interns; això no s'aguanta per enlloc. I m'estalvio el que segueix, eh? «Això no s'aguanta per enlloc. I el Govern diu que estava convençut que no era necessari, el tràmit d'audiència, si el secretari d'Hisenda deia que sí, afirmava rotundament que sí? Però continua, no? «Sectors econòmics afectats estan estressats i emprenyats [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] ; el que hem fet amb begudes ensucrades no ho farem més; ha estat un error, i principalment meu. I –acabo de seguida– acaba dient: «Tirar endavant uns pressupostos amb uns socis als quals el món real se'ls en fot una merda no és plan. Doncs en català, en castellà i en esplugatí...
Se li ha acabat el temps.
...votarem no a la convalidació d'aquest decret llei.
És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Alfons Montserrat.
Gràcies, president. Bon dia, vicepresident, conselleres, consellers, diputats, diputades. Com bé saben, i ha estat àmpliament debatut en aquesta cambra, el Govern de Catalunya, en aquests darrers anys, ha estat desenvolupant una prolífica tasca en matèria fiscal, creant noves figures tributàries dins d'un marc competencial que, malauradament, cada vegada les sentències del Tribunal Constitucional van fent més reduït, incert i aleatori. L'objectiu del Departament d'Economia i Hisenda, que en bona mesura ha estat compartit en aquests darrers anys per la majoria d'esta cambra, ha estat el d'impulsar nous impostos propis, sovint innovant en matèria fiscal, sovint marcant el camí que després altres territoris de l'Estat han seguit, assumint un clar paper de lideratge impulsant polítiques progressistes, ambientalment sostenibles i socialment avançades. Iniciatives fiscals que, com saben, tenen un doble objectiu: incrementar, per un costat, els minsos ingressos del Govern de la Generalitat per tal de poder afrontar la creixent despesa sobretot en matèria social i, per l'altre, combatre determinades externalitats negatives de la nostra societat, ja sigui en qüestions ambientals, socials, com és el cas de l'habitatge, o en matèria de salut, com és el cas que avui ens ocupa. En aquests darrers anys la Generalitat ha creat onze figures impositives, tres d'elles han estat anul·lades pel Tribunal Constitucional a petició del Govern espanyol: el cànon digital, l'impost nuclear i l'impost als bancs. I encara resten pendents de sentència l'impost sobre els habitatges buits, l'impost sobre les emissions de CO2 dels vehicles de tracció mecànica i l'impost sobre actius no productius de les persones jurídiques. A més d'aquesta litigiositat del Govern espanyol, també ha estat un clàssic recurrent l'oposició de les grans patronals empresarials, degut precisament a aquesta voluntat d'augmentar els ingressos fiscals de la Generalitat demanant un major esforç fiscal a aquells que més tenen o que més poden. És el cas dels bancs, grans tenidors d'habitatges, grans superfícies comercials, centrals nuclears o companyies d'aviació, entre d'altres. Per tant, ens trobem que els grans poders econòmics, quan se'ls demana un major esforç contributiu, defensen els seus interessos corporatius, que sovint no coincideixen amb l'interès general de la societat. Ens trobem així avui amb un cas més dels que ha viscut aquesta cambra en els darrers anys, l'Administració lluitant, decret en mà, per tal de defensar este interès general enfront de bufets d'advocats de la gran patronal. Si fem una ràpida revisió, recordarem que l'impost sobre les begudes ensucrades envasades va ser creat, mitjançant la Llei 5/2017 i que el Decret 73/2017 en feia el desenvolupament reglamentari. Reglament que va ser objecte per part de sis associacions patronals, liderades per l'Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución, d'un recurs contenciós administratiu davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, el qual, en la seva Sentència 588, anul·lava aquest decret per entendre que existia un defecte formal en la seva tramitació, sense entrar en el fons. Per tant, en cap cas qüestionava la legalitat de l'impost. De manera que ens trobem amb una llei que crea l'impost, que està vigent i que, per tant, genera obligacions. I amb un decret que fa el desenvolupament del reglament que està anul·lat, tot i que la sentència encara no és en ferm, ja que la Generalitat ho podria impugnar davant el Tribunal Suprem. El cert és que esta situació pot comportar evidents dificultats per a la seva efectiva aplicació del tribut. I per evitar un eventual desajust en l'obligació d'ingrés de l'impost i la conseqüent inseguretat jurídica que això generaria, es presenta a validar aquesta nova disposició reglamentària, la qual no contempla cap dels elements essencials, donat que aquestos ja estan recollits a la llei, sinó que recull únicament aspectes relacionats amb la gestió del tribut. Un tribut que, voldria remarcar-ho, persegueix un objectiu extrafiscal, com és el combatre una externalitat negativa corregint problemes de salut i fomentant un estil de vida més saludable. Aquí val a dir que l'ús d'impostos per combatre externalitats negatives ja està àmpliament teoritzat i contrastat, que és la manera de suplir aquells costos ocults que no estan recollits al preu. Per tant, en este sentit l'impost va ser creat per lluitar contra la prevalença de malalties associades a l'obesitat seguint les recomanacions de l'OMS, que conclou que la reducció de pes derivada de la disminució del consum de begudes ensucrades comporta un allargament i millora de la qualitat de vida relacionada amb la salut de la població. I així ho entenen països com Portugal, Dinamarca, França, Austràlia, Regne Unit, Mèxic, diverses ciutats dels Estats Units com Chicago, Filadèlfia, San Francisco, etcètera, que ja l'han incorporat. Al respecte val a dir que l'impacte que ocasiona l'impost es concreta no solament per la part de la demanada en una certa contracció, sinó també en reajustaments per part de l'oferta augmentant i donant més presència a gammes de productes baixos amb baixos nivells de sucre. A casa nostra, després de més de dos anys de funcionament de l'impost, és bo que en fem una avaluació crítica i, a tal efecte, vull tornar a recordar l'excel·lent feina que fa l'Institut Català d'Avaluació de Polítiques Públiques, Ivàlua, que en el cas d'aquest impost conclou que és un impost eficient en termes econòmics, perquè suposa una millora en la salut de la població i un estalvi en els costos per a la societat. I contempla que en un escenari d'una reducció de consum d'un 15 per cent representaria un estalvi de vora..., una mica més de 60.000 milions d'euros, un guany de vora 9.400 anys de vida i una millora de quasi 25.000 anys de vida ajustats per discapacitat. I que en un escenari més moderat d'una reducció del 2,2 per cent, els beneficis serien un estalvi de vora 7 milions d'euros, un guany de 1.300 anys de vida i una millora d'una mica més de 3.500 anys de vida ajustats per discapacitat. I en aquesta mateixa línia es posicionen, per exemple, la Societat Catalana de Pediatria, que reclama el manteniment de l'impost, considerant que a Catalunya quasi el 36 per cent dels infants, entre sis i dotze anys, presenta excés de pes, dels quals tindríem que un 10 per cent tenen obesitat i un 25 per cent, sobrepès. O la Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària, que valora també positivament la implementació de l'impost donat que té un impacte significatiu en la prevalença de malalties com l'obesitat, la diabetis i la càries. Al respecte, remarca que el 51 per cent de persones de divuit a setanta-quatre anys pateix un excés de pes important, dels quals un 15 per cent tindria obesitat. I que destaca que la prevalença de l'obesitat és encara més elevada entre aquells menors de classes socials més desafavorides. O finalment també tindríem el Col·legi de Dietistes-Nutricionistes de Catalunya que es posiciona en la mateixa línia d'advertir el perjudici que suposaria per a la salut pública el no implementar aquesta mesura. Per tant, a la vista de les evidències científiques, els referents d'altres països i l'experiència que hem tingut aquests dos anys a casa nostra, considerem que cal mantenir l'impost i seguir treballant per una alimentació saludable. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Elena Fort.
Gràcies, president. Conseller, conselleres i consellers, diputats i diputades, la nostra tasca com a polítics consisteix a donar resposta a les necessitats de la ciutadania i si s'escau, i en la mesura que sigui possible, generar totes les solucions als problemes col·lectius i individuals que ens plantegen, com hem fet fa una estona aprovant la modificació del Codi civil, per garantir els drets dels discapacitats sensorials. En l'àmbit de la salut, òbviament, està en les nostres mans també proposar i acordar totes aquelles mesures possibles que ens ajudin a millorar-la. Precisament és en l'àmbit de la salut on se'ns planteja en els darrers anys un repte molt important. Una de les principals i creixents preocupacions en l'àmbit de la salut pública ha estat i és la xacra del sobrepès i de l'obesitat. L'Organització Mundial de la Salut ha declarat aquesta malaltia com l'epidèmia del segle XXI, i s'ha convertit en el gran problema sanitari mundial de l'actualitat. Actualment, és el cinquè factor principal de risc de defunció al món. A Catalunya, l'Enquesta de salut Esca de l'any 2017 mostra un augment significatiu dels problemes relacionats amb l'excés de pes, tant en adults com en infants. L'excés de pes afecta més de la meitat de la població adulta i, dins d'aquest grup, el percentatge de gent amb sobrepès es manté estable, però l'obesitat segueix sent la tendència creixent i se situa en el 14,9 per cent. Pel que fa a la població infantil, el 36,3 per cent d'entre sis i dotze anys pateix un excés de pes, dels quals el 12,6 per cent és obesa. I són percentatges que van creixent. La lluita contra aquesta malaltia, en tot cas, passa per l'adopció de mesures transversals i l'exercici de polítiques transformadores que generin canvis d'hàbits en la població i també canvis d'hàbits en la indústria. En el si de les actuacions de l'Organització Mundial de la Salut sobre aquesta problemàtica, l'any 2016 la Comissió, per acabar amb l'obesitat infantil, emeté un informe, assumit per l'Assemblea Mundial de la Salut, en el qual entre moltes mesures exposava una mesura innovadora: mesura 1.2, consistent a incidir en l'actuació global per erradicar l'esmentada malaltia també des de l'àmbit fiscal, amb una mesura com la de crear un impost sobre el consum de les begudes ensucrades, que és un dels aliments causants amb més incidència de la malaltia. La Generalitat de Catalunya, capdavantera sempre, en el si de les seves competències fiscals i com a tribut propi, creà l'impost sobre les begudes ensucrades envasades mitjançant la Llei 5/2017, de 28 de març, de mesures fiscals, administratives i financeres del sector públic. La regulació legal estableix que l'impost té per objecte gravat el consum de begudes ensucrades envasades i és exigible a tot el territori català amb independència del seu lloc de fabricació. El desplegament reglamentari de la llei es va efectuar mitjançant el Decret 73/2017, de 20 de juny, on es regulaven les qüestions tecnicofàctiques de gestió sobre l'impost, com les definicions d'alguns conceptes, les obligacions formals dels obligats tributaris, el període de liquidació del tribut o el termini de presentació de les autoliquidacions, o les competències de gestió i comprovació de la delegació territorial de l'Agència Tributària de Catalunya. El decret fou objecte d'un recurs contenciós administratiu i, amb data 28 de juny de 2019, el TSJ de Catalunya ha dictat sentència estimatòria tot anul·lant-lo per detectar, ja s'ha repetit, defectes de forma en la seva tramitació, que en cap cas entren en el fons de l'assumpte. I, per tant, la situació actual que existeix és que tenim un impost legal, vigent, vàlid i un reglament de desenvolupament anul·lat. I això és el que en aquest moment ens hem de decidir i és el que hem de solucionar. Els companys senyor Rodríguez, senyor Espinosa, senyora Romero, que ara no és el moment segurament de discutir aquest impost, això ja va ser aprovat i, per tant, no cal tornar a fer un míting electoral. Ara estem intentant solucionar un problema tècnic d'un impost que existeix, que hem d'aplicar i que en tenim un reglament anul·lat. La sentència no és ferma, a dia d'avui està per resoldre una sol·licitud de complement, aclariment i correcció d'errades i, en tot cas, queda pendent la formalització d'un recurs de cassació davant del Tribunal Suprem. Per tant, ho repeteixo, tenim un tribut que es merita i una obligació que es manté de presentar l'autoliquidació de l'impost, però en canvi tenim un reglament i unes normes de gestió que estan en l'aire. La possible eventualitat d'una execució de sentència en breu període, perquè s'admeti una sol·licitud d'execució provisional o bé perquè el futur recurs de cassació sigui inadmès, cosa que pot succeir, ens duria a una situació de desajust, atès que seguirien mancant aquestes regles tècniques d'aplicació, perquè la liquidació no podria fer-se. Per tant, això genera una situació d'inseguretat, que és el que estem intentant resoldre avui quan es planteja la convalidació d'aquest decret. Esdevé, per tant, necessari i urgent establir aquesta regulació tècnica, de forma que les vicissituds judicials no generin aquests conflictes d'inseguretat jurídica. I aquesta urgència per l'eventual executivitat de la sentència és la que desaconsella la tramitació d'una nova disposició reglamentària o per una llei ordinària del Parlament, per procediment d'urgència, perquè en ambdós casos es calcula que el temps aproximat de tramitació pot sobrepassar els set-vuit mesos, límit temporal que supera en escreix l'eventualitat de l'executivitat de la..., de la possible executivitat de la sentència. El decret que ara porta el Govern a convalidació inclou estrictament el contingut del reglament aprovat, com ja ha dit el conseller i potser no cal que hi torni, simplement canvia una numeració dels articles perquè fa desaparèixer l'article 2 –1 i 2–, que eren propis d'una figura reglamentària i no un decret llei, i no inclou una disposició judicial, perdó, una disposició final que preveia un règim transitori per al tema de l'adequació tècnica. Per tant, el decret que es porta a convalidar no aporta cap novetat ni modificació d'una regulació que ja ha estat aprovada. Des del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya votarem a favor de la convalidació i demanem a la resta de grups que també ho facin, no només perquè és una demanda de l'Organització Mundial de la Salut, cosa que semblen oblidar alguns companys quan han fet el seu discurs, sinó perquè refermem la seva eficàcia, atès que la seva aplicació durant quasi dos anys ha donat excel·lents resultats. Parlen que no hi ha cap informe, però jo n'he estat buscant i n'he trobat. Segons l'informe que ha elaborat recentment el Centre de Recerca en Economia i Salut –CRES–, de la Universitat Pompeu Fabra i la Universitat de Barcelona, s'ha detectat una reducció del consum d'aquest tipus de begudes del 22 per cent. És, per tant, efectiu aquest impost i això només ha estat en dos anys. No podem defallir en aquesta lluita. I aquesta és només una de les moltes mesures d'una intervenció integral necessària en la lluita contra una malaltia que s'ha convertit en una epidèmia, però una mesura que s'està demostrant eficaç i que ha de tendir, com a política transformadora, que la indústria alimentària busqui alternatives saludables i menys lesives per a les persones. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Bé, passarem a la votació. Tal com estipula l'article 158.3 del Reglament, com saben, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del Decret llei 13/2019 i que els vots negatius són favorables a la derogació. Passem, doncs, a la votació. Comença la votació. Vist el resultat, el Decret llei 13/2019 ha quedat validat per 74 vots a favor, 4 en contra i 52 abstencions. Un cop validat, pertoca preguntar a la cambra si hi ha algun grup parlamentari que vulgui tramitar aquest decret llei com a projecte de llei. [[Pausa.]] No? Doncs, atès que no hi ha cap petició en aquest sentit, el decret llei no es tramitarà com a projecte de llei i queda validat. [[Remor de veus.]] Silenci. [[Procediment per a elegir quatre membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau]] [[284-00003/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el procediment per a elegir quatre membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau. D'acord amb l'article 7 de la Llei 14/2007, de 5 de desembre, de l'Institut Català Internacional per la Pau, modificat per la Llei 11/2011, de 29 de desembre, el Consell Català de Foment de la Pau va proposar vuit candidats dels quals el Parlament n'ha d'elegir quatre. En aquest sentit, els faig avinent que els grups parlamentaris de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari Republicà, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem i el Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent han presentat una proposta amb quatre candidats. Els tres primers candidats són per a cobrir les vacants per extinció de mandat i la darrera és una substitució d'una vacant per defunció. Els candidats són els següents: la senyora Carme Colomina i Saló, la senyora Gemma Casal i Fité, el senyor Marco Aparicio Wilhelmi i la senyora Magda Oranich i Solagran. Es pot aprovar aquesta proposta per assentiment? No? Per tant, passarem a fer votació. [[Susana Beltrán García demana per parlar.]] Sí, senyora Beltrán. Digui'm. [[Veus de fons.]] Per justificació de vot, fem primer la votació i, després, intervé per justificar la posició. O, si és per posicionar-se políticament, té tres minuts ara, doncs. Quan vulgui.
Gràcies. L'Institut Català Internacional per la Pau és un institut que té unes funcions tan importants com és el foment de la pau, és contribuir a la solució pacífica de controvèrsies i arrelar la convivència. Se'ns demana al Parlament, perquè, a més, l'Institut per la Pau és un institut del Parlament de Catalunya, se'ns demana al Parlament que votem els membres del Govern d'aquest institut, que són els que han de treballar per la pau i per la convivència. Els socialistes, comuns, la CUP, els partits independentistes han votat una llista o, més ben dit, presenten una llista en la qual no contemplen alguna de les candidatures que nosaltres vàrem presentar. Segons la llei, els partits polítics, per tant, també nosaltres podem presentar candidatures entre persones de reconegut prestigi, prestigi en temes de pau, en temes de resolució de conflictes, experts o expertes en temes de dret internacional públic i que tinguin una trajectòria de mèrits professionals reconeguda. Lamento profundament, partits polítics, que no s'hagin tingut en compte aquestes candidatures, ni tant sols s'hagin sotmès al debat, que a mi m'hagués agradat i, a més, m'hagués deixat convèncer, mèrits al davant, si alguna d'aquestes candidatures no mereixia estar en el Govern de l'Institut per la Pau, que una de les seves funcions, hi insisteixo, és construir la pau. El problema d'això, que no estiguin representades qualsevol d'aquestes dues candidatures, és que deixen d'estar representats 1.100.000 catalans en aquest Govern. Com es pot construir la pau en un govern en què no estan representats aquest 1.100.000 catalans? Com es pot construir la pau? [[Aplaudiments.]] Com es pot construir la pau en un institut que va donar suport a l'U d'Octubre de 2017, que va donar suport al referèndum il·legal, que va ser el dia negre negre, tant per als catalans que van anar a votar com per als catalans que no van anar a votar? Com es pot construir la pau? [[Aplaudiments.]] Com es pot construir la pau, deixant de banda el primer partit del Parlament de Catalunya, sense haver discutit abans les candidatures? Com es pot? I, aquí, ho he de dir, o sigui, ho lamento profundament, m'hagués agradat aquesta discussió, m'hagués agradat aquest debat, m'hagués agradat que aquestes persones que tenien tots els mèrits professionals, com a mínim, se les hagués tingut en compte i, avui, el govern de l'Institut Català per la Pau hagués tingut la representació també d'un 1.100.000 catalans, que ara han quedat absolutament fora. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Sí. Senyor Pedret. Senyor Pedret, senyor Forné i senyora Segovia, ho fem per aquest ordre, si vol: senyor Pedret, senyor Forné després i senyora Segovia.
Gràcies, president. Breument, per aclarir la posició del nostre grup respecte d'aquesta qüestió, que ha estat suscitada per la intervenció de la diputada Beltrán. Potser, no tothom que estigui aquest debat és coneixedor dels mecanismes a través dels quals es produeix habitualment l'elecció dels membres de la direcció de l'Institut Català Internacional per la Pau. Surten, com alguns d'aquí tindríem l'obligació de saber, d'una proposta que es fa en el Consell Català de Foment de la Pau, en què qualsevol de les vocalies del Consell Català de Foment de la Pau, per tant, els grups parlamentaris, però també les entitats i les federacions d'entitats poden fer propostes de noms i, efectivament, se'n van proposar vuit de noms, dels quals, com els llocs a cobrir són tan sols quatre, no poden ser tots elegits. Els grups que subscrivien la proposta que es trasllada perquè sigui votada per aquest Ple del Parlament, van adoptar un criteri, que és proposar els quatre primers dels vuit noms que es van proposar, és a dir, els quatre que havien obtingut més suports en la votació que es va produir amb urna en el Consell Català de Foment de la Pau. Això implica que, entre els perfils elegits, doncs, n'hi ha per a tots els gustos i colors. I, efectivament, no hi són dos dels proposats pel Grup Parlamentari de Ciutadans, que, si jo no vaig entendre malament la intervenció de la mateixa diputada Beltrán en el si del Consell Català de Foment de la Pau, no eren proposats en tant que militants, afiliats o persones necessàriament partidàries del Grup de Ciutadans, sinó en virtut del seu currículum, de l'experiència, etcètera. És més, crec recordar que allà, si més no, en conversa amb vostè –i no desvetllo cap secret–, li vaig dir que em semblava que era poc raonable que alguna de les persones, atenent el currículum que tenia, hagués obtingut tan pocs suports, probablement, només pel fet de ser proposada pel seu grup parlamentari. Per tant, jo això li ho puc reconèixer. Però el que crec és que a l'Institut Català Internacional de la Pau i, concretament, la seva direcció, no té per què tenir una representació proporcional a l'obtinguda pels diferents partits en aquesta cambra, sinó que hi ha un mecanisme que produeix aquest resultat, però que és un mecanisme que tots hem conegut i que s'ha usat anteriorment i el criteri adoptat ha estat el dels suports obtinguts en el si del Consell Català de Foment de la Pau. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Senyor Forné. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt breu perquè el diputat Pedret ha explicat perfectament el mecanisme i, per tant, en aquest sentit, no estem aprovant uns candidats d'uns i uns altres, sinó que estem utilitzant un mecanisme, que és el que l'institut català fa d'una sèrie de noms que s'aproven de la llista de vuit persones. Aquí no estem valorant la qualitat de les persones, totes les vuit tenen aquesta qualitat i, per tant, estem, senzillament, traslladant aquells. Fins i tot, al Grup de Ciutadans, se li va proposar de signar la llista dels quatre, no ha volgut... Ara, el que sí que, de veritat, utilitzar una votació de quatre persones, que tenen un reconeixement, i fer aquest míting de pau i quan, d'alguna manera, en lloc d'utilitzar la democràcia, que és la votació, en què no només hi han els participants dels grups polítics, perquè ningú hi va com a grup polític, sinó que hi han altres entitats i institucions, allà, i per tant, és el resultat d'un acord de l'Institut Català. Utilitzar això per fer un míting i barrejar que si 1.100.000 persones, etcètera, això és utilitzar la demagògia, que és el contrari de la democràcia. [[Aplaudiments.]] La pau es construeix amb la democràcia, no la demagògia. Ho sento moltíssim, però utilitzar això és una mala manera. Hi ha hagut la forma... el senyor Pedret ha explicat exquisidament la manera de fer-ho, per tant, ens refermem amb aquesta votació i aquests noms, sense –sense, de veritat, eh?... els mèrits de les altres quatre persones, que van quedar fora, però és que, en qualsevol votació, algú queda a fora i les quatre persones tenen mèrits reconegudíssims, és que ningú els hi diu... i no hi anaven com a «representants de. Per tant, respectem la democràcia de l'institut català, que, realment, és el que construeix la pau, la democràcia. [[Aplaudiments.]]
Senyora Segovia.
Sí. Gràcies a les intervencions prèvies, em puc estalviar una cosa que el Grup de Ciutadans hauria de conèixer com funciona, que és la llei que va promoure la creació de l'Institut Català Internacional per la Pau i el Consell de Foment per la Pau, crec que també és un deure dels diputats i diputades, aquí, conèixer les lleis que regulen els òrgans dels quals participem com a grups parlamentaris. Ja s'ha explicat com va anar el procediment. Jo, ara, només voldria llegir ràpidament les persones que composen el Consell de Foment per la Pau o... les institucions, ni tant sols les persones, sense comptar les persones que venen de Govern, o sigui, només totes aquelles que van d'entitats de la societat civil –intentaré anar ràpidament–: Escola de Cultura per la Pau de la Universitat Autònoma de Barcelona; l'Institut Català Internacional per la Pau, que, hi insistim, és un ens independent; els grups parlamentaris, tots els que tenen representació en aquest Parlament; el Fons Català de Cooperació al Desenvolupament, que representa més de dos-cents ajuntaments de Catalunya –clar, és veritat que com que Ciutadans no té massa presència als governs municipals, doncs potser aquí no s'hi sent representat–; Coordinadora d'ONG Solidàries de Girona; la Federació d'ONG i Drets Humans de Catalunya; el Consell Interuniversitari de Catalunya; el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya; el Centre UNESCO; el Consell Escolar de Catalunya; el Cidob, i experts independents com el Pepe Beúnza, la Neus Sotomayor, que venen de la Universitat Internacional de la Pau, d'Enginyers sense Fronteres... I puc seguir, eh?, perquè també hi han convidats permanents. Totes aquestes persones podrien fer propostes de candidats per a la Junta de Govern de l'ICIP. Qui va voler en va fer; qui no va voler no en va fer. El Grup de Ciutadans en va fer, altres grups parlamentaris no en vam fer. Ens vam trobar tots un dia, es van exposar els candidats, vam fer una votació, vam posar alguns criteris com, per exemple, el tema de paritat i el d'equitat territorial, i es va votar en votació secreta i van sortir les persones que van sortir. Això és el que recull el que portem avui a votació: el resultat d'un procés participatiu d'un òrgan consultiu participatiu regulat per una llei; no la representació dels grups polítics. Això és respectar les institucions de Catalunya també i no omplir-se la boca quan ens convé i prostituir-les quan ens convé. [[Aplaudiments.]] I em sembla que saltar-se aquesta representació és el que demostra una vegada més que la moció de censura de l'altre dia no va ser més que una escenificació. Per tant... També m'agradaria saber què pensen les persones que Ciutadans va proposar en aquell Consell de Foment de la Pau de la intervenció que ha fet avui el Grup de Ciutadans; no sé si es tornarien a prestar a fer-ho. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Senyor Soler, em demana la paraula...?
Sí, president, des del mateix escó. Des del Grup Parlamentari Republicà ens ratifiquem en les intervencions que s'han fet, evidentment, a excepció de la intervenció de la senyora Beltrán. És una evidència que els noms proposats dons són a partir d'una proposta del mateix institut, a partir d'un criteri més tècnic que no pas polític i, per tant, el que fem nosaltres és ratificar aquesta proposta. I finalment, si m'ho permet, senyora Beltrán, no vinculi aquesta decisió, aquest nomenament a l'U d'Octubre; no vinculi aquest fet, perquè, precisament, si algú no va fer possible que es preservés la pau durant aquella jornada no van ser precisament els partits independentistes. Jo puc entendre que vostès estiguin en campanya electoral, però en política no tot s'hi val: atenguin-se a la veritat i als fets. [[Aplaudiments.]]
Han pogut parlar tots els grups parlamentaris, era un torn per exposar el posicionament de cada grup parlamentari; ara no entrarem en un debat. He donat la paraula a tots els grups parlamentaris; per tant, passarem a la votació. [[Susana Beltrán García demana per parlar.]] Senyora Beltrán, per contradiccions no. S'han esmentat vostès, han intervingut tots els grups parlamentaris, passem a la votació. Una votació que els recordo que és electrònica i en aquest cas secreta, atenent al Reglament del Parlament, concretament l'article 101.3. Per tant, hauran de votar normalment i no sortirà en el panell el que hagi votat cada diputat o diputada. Passem doncs a la votació. Comença la votació. [[Aplaudiments.]] El resultat ha estat el següent: 91 vots a favor, 35 en contra i 4 abstencions. Atès que ha assolit la majoria requerida de dos terços, segons la Llei 14/2007, per tant, més de noranta vots a favor, queden designats els quatre candidats proposats com a membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau. Sí, senyora Beltrán? [[Veus de fons.]] Senyora Beltrán, ja he donat la paraula, no vagi insistint. Ja li he dit que s'han posicionat tots els grups parlamentaris... [[Veus de fons.]] Senyora Beltrán... No hi insisteixi, no té la paraula. Suspenem la sessió fins a tres quarts de quatre de la tarda.
Bé, bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre l'emergència climàtica]] [[300-00172/12]] El sisè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre l'emergència climàtica, interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Senyor conseller, li faig aquesta interpel·lació per diverses raons, algunes que afecten el seu Govern i la poca decisió que els veiem. Nosaltres sempre hem afirmat –el senyor Miquel Iceta ho ha fet en seu parlamentària– que hi ha compromès el treball lleial des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, en tot allò que fa referència a les polítiques de mitigació, l'adaptació al canvi climàtic, la transició energètica i la transició ecològica. Ens equivocaríem, des del nostre punt de vista, si de les polítiques climàtiques en féssim excessiva confrontació política. I una altra de les raons d'aquesta interpel·lació la trobem..., s'explica també perquè ara fa dues setmanes, a tot el planeta, començant per Nacions Unides i acabant als carrers i places de les nostres ciutats, es va tornar a posar el focus mediàtic en l'emergència climàtica que estem vivint. I en el Parlament de Catalunya vam ser incapaços i incapaces, tots plegats, d'arribar a un mínim consens per fer una declaració, fer una declaració i arribar a algun acord. N'hi havia un de bàsic, per nosaltres, que el fem nostre i que el tornarem a proposar en la moció que presentarem, que és que aquest Parlament valori la possibilitat de crear una comissió de canvi climàtic per fer un seguiment de totes aquestes polítiques, i, a més a més, ser propositiu. Ens sap molt de greu que els grups parlamentaris no fóssim capaços d'arribar a un acord de mínims per fer aquesta declaració institucional, que era quan tocava, ara fa dues setmanes. Probablement ens haguéssim estalviat –com a mínim, per part del nostre grup– aquesta interpel·lació. El periodista i autor David Wallace-Wells afirmava en una recent entrevista que el gran problema no és la negació del canvi climàtic, és la indiferència que a vegades es produeix. Perquè adreçar-se al 10 o al 15 per cent que encara neguen el canvi climàtic és perdre el temps. Per molt poderosos que siguin, es diguin Trump, es diguin Bolsonaro o aquí, ahir mateix, eh?, a través de la FAES, el que havia estat president d'Espanya, el senyor José María Aznar, que va afirmar –i es va quedar tan ample– que «la lluita contra el canvi climàtic busca acabar amb les societats lliures –ho cito textualment. Però a Catalunya, a Espanya, a Europa, també als Estats Units, la immensa majoria de les ciutadanes i els ciutadans creuen que el canvi climàtic és un fet; el problema és que molt pocs ciutadans i ciutadanes estan –estem– disposats a adoptar mesures radicals. A Catalunya els nostres científics també ens han alertat de les conseqüències i les mesures que al adoptar al tercer informe sobre el canvi climàtic, fa un parell d'anys encara no, amb els casos que va presentar. És cert, hi han interessos contraposats, segur, sectors productius que tenen prevencions, però la realitat és tossuda i els fenòmens no passen inadvertits. Però, per què el Parlament no va ser capaç d'adoptar una declaració institucional ara fa dues setmanes? O perquè hi ha instal·lada una certa indiferència en la nostra societat, que també hi és? Home, senyor Calvet, una bona part és responsabilitat..., no seva directament, però..., del col·lectiu del Govern. Perquè vostès –ho he de reconèixer– fan discursos políticament correctes, ben intencionats, fins i tot se'n van ara també quinze dies a New York, però no lideren les polítiques climàtiques, des del nostre punt de vista, o no amb la fermesa que s'haurien de plantejar. Fa anys que els hem plantejat, al Govern i a la majoria que el sustenta, la necessitat de tornar a fer una cimera climàtica a Catalunya, amb participació de tothom: no només de les institucions, no només dels partits polítics, sinó dels agents socials, ambientals, econòmics, per buscar consensos, per buscar acords, per buscar un camí a seguir. El mes de juliol d'enguany, no fa pas gaire temps, el Ple del Parlament li va donar un mandat al Govern en aquest sentit: tornar a celebrar a Catalunya una cimera climàtica en els termes que jo li he plantejat. Li preguntem: té ja una data per fer o per proposar aquesta cimera? Ens la pot anunciar? Algú l'està preparant? Perquè una cimera, si vol obtenir alguns resultats, algú l'ha de preparar, no es pot improvisar. Una cimera que, des del nostre punt de vista, ha de servir per posar la transició ecològica i la transició energètica en el cor d'un nou projecte de país. HI hauran altres qüestions, també, no?, però aquesta d'estar en el cor dels propers anys en el nostre país. I, parlant de transició energètica, aquest mateix Ple del mes de juliol a què em referia els va encarregar derogar el Decret 149/2009, que és un coll d'ampolla perquè les energies renovables, doncs, s'instal·lin amb una certa capacitat de generació a Catalunya. Senyor Calvet, miri, la proposta que nosaltres els fem és fàcil: no es tracta de tornar a fer un decret; facin un decret llei. Que el Govern faci un decret llei i que el porti al Parlament per fer la derogació d'aquell altre. Des d'aquí, ja l'hi emfatitzo: el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar li donarà suport. Però és urgent que aquest nou escenari es pugui plantejar. Parlem molt de plans, d'informes, d'agendes. Aquest mateix matí, en una resposta que li feia vostè a la diputada Artadi, seguia insistint en aquests temes, no?, però de compromisos de veritat nosaltres no n'acabem de veure. Les agendes dels consellers estan ben buides de compromisos d'aquests, que darrere hi han recursos pressupostaris. Ens referim als compromisos econòmics, de ben segur, però també a accions de lideratge, com li deia abans, d'acompanyaments exemplificants: d'aconseguir consensos, començant pels ajuntaments, que seran uns dels protagonistes, no?, d'aquesta transició que haurem de generar entre tots. Generar projectes nous, projectes que siguin ambiciosos –projectes que, des d'un punt de vista d'ocupació i de creació de riquesa, són oportunitats–; inversions en energia renovable... I, d'aquests, no en veiem ni un, no? Altres comunitats autònomes, fins i tot amb menys competències que les que marca l'Estatut d'autonomia de Catalunya al Govern de la Generalitat, fa molt de temps que ens han passat al davant. I el diàleg? Perquè, per construir aquest gran consens, que no vol dir unanimitats, es necessita dialogar. Jo no sé si ho estan fent amb altres formacions de l'arc parlamentari. Jo aquí hi he intentat posar l'orella; la resposta ha estat la mateixa per part de tothom, no? Diàleg, poquet, eh? N'hi posaré un exemple: Pacte nacional per a la transició energètica, que a vegades alguns membres del Govern se n'omplen la boca. I hi ha hagut una reunió –una– amb les formacions parlamentàries, ni una més; una reunió i nunca más se supo, eh? Així és molt difícil, construir consensos, no? O sobre com reduïm les emissions de CO2, sobretot les difuses, no?, les que es produeixen a través del transport. A vegades tenim la sensació –no és la primera vegada que l'hi dic–d'anar bastant a remolc de les administracions locals. Si parlem de les restriccions de cotxes més contaminants, que es produiran a partir de l'1 de gener de l'any que ve a la zona entre rondes..., doncs bé, començarem aquestes restriccions sense un dels compromisos que s'havien adoptat solemnement, que és dir: «Tindrem carrils bus-VAO per entrar i sortir de Barcelona, no? Això els tocava a vostès. Escolti, ni un, eh? Sempre excuses, com la T-Mobilitat. Ara ja ens els anuncien per al 2022: «S'han de fer les obres... Miri, als Estats Units, conseller, els carrils prioritaris per al transport públic s'habiliten sense grans obres, eh?, amb càmeres i senyalització. Per tant, home, algunes accions més proactives per part del seu Govern nosaltres les esperaríem. I espero alguna de les seves respostes. I, després, alguna altra qüestió que m'ha quedat la hi plantejaré a la segona part d'aquesta interpel·lació.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, diputat... Senyor Terrades: decisió, tota. El Govern de la Generalitat té tota la decisió, la voluntat d'afrontar aquest repte planetari que és l'emergència climàtica. Ara bé, coincidirà amb mi que tenim recursos condicionats, recursos econòmics condicionats –i ara m'hi referiré–, i també tenim alguns dels nostres instruments condicionats. Entre d'altres, la Llei del canvi climàtic, que el Partit Popular va portar al Tribunal Constitucional, que el PSOE s'havia compromès a retirar aquest recurs i no el va retirar, i tenim una sentència que la condiciona. Molt parcialment, d'acord, però el seu partit s'havia compromès a retirar el recurs i no ho va fer. Per tant, quan vostè demana, escolti, decisió i capacitat..., bé, escolti, de vegades anem amb una mà lligada a l'esquena. Perquè, hi insisteixo –i ara m'hi referiré, o, en tot cas, en la segona intervenció–, els recursos els tenim condicionats, i alguns instruments també els tenim condicionats. Però estic d'acord amb vostè: no fem d'aquest tema un tema de confrontació política, perquè no s'ho mereix. No s'ho mereix la societat, no s'ho mereixen els nostres fills i les nostres filles, que ens interpel·len una i altra vegada respecte al futur que podran, doncs, tenir en funció del llegat que els deixem. Jo, la veritat, quan vostè renya el Parlament de Catalunya per no haver sigut capaç d'arribar a una declaració al voltant de les manifestacions o concentracions de la setmana passada, em sento relativament interpel·lat; relativament, eh?, perquè, en fi, això és feina del Parlament i dels diputats electes, no? Com a govern, nosaltres sí que vam, doncs, en el seu moment declarar l'emergència climàtica. Hem aprovat un paquet de mesures urgents per fer front a l'emergència climàtica, i també vam fer un comunicat, com a govern, en fi, per posicionar-nos i entenent els motius de la protesta de divendres passat no, l'anterior, eh? I, per tant, com a govern, la feina la vam fer. Vostè reclama que el Parlament vagi més enllà i no només faci, doncs, una declaració, sinó que també debati en profunditat aquest tema. Home, ho hem proposat. El Govern de la Generalitat, en la declaració d'emergència climàtica, va proposar que aquest Parlament celebri un ple extraordinari per parlar de l'emergència climàtica, que dediquem un dia de les sessions d'aquest Parlament a parlar d'aquest tema fonamental –un ple extraordinari. I crec, si no m'equivoco –ara no em vull equivocar, eh?–, que en les propostes de resolució del debat de política general això ho vam reiterar, que hi hagués un plenari per poder debatre aquests temes. Insisteixo que forma part del corpus de la declaració d'emergència climàtica que va fer el Govern, un dels primers governs del món a declarar l'emergència climàtica. I ara explicarem, també, de quina manera conduïm aquesta declaració. Vam considerar que era molt oportú avançar-nos i ser dels primers en declarar l'emergència climàtica. Alguns ens van titllar de..., «Escolti, vostès el que fan és una declaració retòrica. Bé, era important, fer aquesta declaració, i, després, portar-ho cap a accions concretes, que ara també les referirem. Vostè parla d'un concepte molt interessant, l'hi admeto, i segurament me'l faré meu, si m'ho permet, no?, que és indiferència versus negació. Molt interessant, eh? Efectivament, no hem de perdre més el temps en negar-ho, perquè és d'una evidència científica supina i tan aclaparadora que, escolti'm, qui vulgui quedar-se en el negacionisme, doncs, que s'hi quedi, eh?, es digui Aznar o es digui Trump. Escolti, que s'hi quedi. Nosaltres ens referirem a la ciència i al mètode, i pel que hem de vetllar és perquè hi hagi condicions institucionals, evidentment, però, evidentment, també perquè hi hagi un compartir aquesta necessitat a nivell econòmic i a nivell social. Tothom necessita estar implicat en la lluita contra el canvi climàtic, en aquesta lluita contra l'emergència climàtica. Hem de passar, jo diria, eh?, de l'apel·lació –«El Govern, que faci alguna cosa– a la implicació, eh? Si ens quedem només..., si, per molt de manifestant que hi hagi, l'únic que fa el manifestant és això, interpel·lar el Govern, doncs, malament; hi ha d'haver implicació. I en això també hi tenim responsabilitat, eh? Com a govern, tenim responsabilitat de poder incloure i poder implicar. Però hem de passar d'aquesta interpel·lació a la implicació de tothom. Jo admeto que el Govern del PSOE ha fet gestos respecte a aquest tema –l'hi admeto, eh?–, al contrari del que va fer el Govern del Partit Popular. Vostès han fet el Ministeri per a la Transición Ecológica; per tant... És un concepte interessant, eh?, alguna altra vegada ho hem comentat. És un concepte que ve d'una concepció avançada del que és l'emergència climàtica –ve del món administratiu francès. O el Ministerio de Fomento, que fins i tot, doncs, posa, diguéssim, com una de les referències d'actuació immediata i futura l'agenda urbana, eh?, per exemple. L'agenda urbana és un dels objectius de desenvolupament sostenible que tenen a veure amb l'emergència climàtica. Per tant, això ho admeto. Però hem de passar de les intencions a les concrecions, aquí, de nou; de la música, que pot sonar més o menys bé, a les concrecions. Perquè, més enllà de crear el Ministerio para la Transición Ecológica o d'anomenar l'agenda urbana de tant en tant, doncs, hi ha d'haver recursos econòmics, i recursos econòmics –alerta– territorialitzats, que a això anava quan els explicava que nosaltres de vegades anem amb una mà lligada a l'esquena. Perquè hi ha recursos que recapta l'Estat espanyol que haurien de poder-se territorialitzar. I això jo l'hi he demanat, a la ministra de Transición Ecológica. Li he dit: «Escolta, allò que el Gobierno del Estado recapta en la subhasta de carboni..., facin el favor de calcular què correspon a Catalunya i què hauríem de rebre per poder fer no qualsevol cosa, no, polítiques climàtiques. I això se'ns ha negat –se'ns ha negat. O..., li vaig demanar també que retirés el recurs al Constitucional, tal com havien promès políticament. I no ho van fer, eh? I ara tenim una sentència, l'hi torno a repetir, que ens condiciona; relativament, però ens condiciona. Per tant, no s'hi val, diguéssim, a posar-nos tots els deures a nosaltres, quan veiem que a l'altra banda –en aquest cas, a l'Administració de l'Estat–, doncs, hi han coses que es podrien fer per afavorir precisament la nostra actuació. Vostè demana que fem una cimera. De fet, forma part no sé si d'una pregunta oral o d'una interpel·lació que ja vam fer en el ple anterior o l'anterior, eh? I, efectivament, en això estem, estem organitzant la cimera. Fixi-s'hi, hi han administracions locals que han decidit fer tot de reunions prèvies per acabar fent la declaració d'emergència. I nosaltres, com a govern, ho vam voler fer al revés: vam voler, primer, posicionar-nos –creiem que era molt important–, declaració d'emergència climàtica immediata –hi insisteixo, un dels primers governs del món a fer-ho–, i, després, més enllà de treballar de manera interdepartamental, de fer un paquet de mesures urgents en emergència climàtica, que ja han passat pel Govern, també fer tot un conjunt de reunions sectorials amb l'empresa privada, amb el món local, amb les associacions. Tot de reunions, que ja algunes tenen dates, inclús, i acabar, després de tota aquesta feina parcial, amb una cimera, que, incorporant tot el que s'hagi debatut en aquestes reunions sectorials, pugui aprofundir en aquesta voluntat, eh?, en aquesta decisió de Catalunya –no tant del Govern de la Generalitat, sinó de Catalunya– de participar en aquesta lluita global contra l'emergència climàtica. Aquest matí ho deia com a resposta a la meva companya Elsa Artadi, que deia..., m'ha preguntat, ha fet una pregunta oral sobre la nostra presència a la cimera climàtica de Nova York, i l'hi deia: «Escolti, nosaltres, doncs, hem de gestionar aquest racó del món que es diu Catalunya. Perquè si gestionem bé aquest racó del món que es diu Catalunya, també en l'aspecte climàtic, ajudarem a que aquest repte global, doncs, el puguem afrontar amb garanties d'èxit. Hi insisteixo: decisió, compromís i instruments; instruments que han de ser perfeccionats a nivell d'acció de govern, i, sobretot –hi torno a insistir– a nivell també econòmic, desenvolupant la nostra pròpia legislació... Per exemple, la Llei del canvi climàtic, doncs, parla de l'impost del CO2 de vehicles, que podem activar a partir de l'1 de gener del 2020. Això ens portarà una sèrie de recursos, però li demano, senyor Terrades, a vostè, com a representant del PSC, i, per tant, com a representant també del PSOE, que, en fi, el Govern de l'Estat ens ajudi –ens ajudi–: ens ajudaria moltíssim que territorialitzés els fons que obté de la subhasta de carboni, perquè són molts diners anuals. Són cent i escaig milions d'euros que ens ajudarien moltíssim a fer bones polítiques climàtiques. En seguirem parlant ara, en la segona part de la interpel·lació, però deixi'm dir-li que el decret que vostè demana que deroguem no és el 149, és el 147, el 147/2009. Home, aquí, el que parla no és sospitós d'haver-lo fet: 147/2009..., 2009 vol dir el tripartit. El van fer vostès, aquest decret. El van fer vostès, i ara ens demana que el deroguem. Aquell decret tenia una sèrie de conceptes interessants –urbanístics, ambientals–, i ja hem vist que això no funciona, que necessitem incentivar la instal·lació d'eòliques i de fotovoltaiques. I en això estem. Estem acabant d'ultimar, juntament amb el Departament d'Empresa i Coneixement, no una derogació estricta, però sí un nou decret llei –en definitiva, és el que vostè em demanava–, per poder, doncs, incentivar, que la transició energètica...
Conseller...
...es basi, en gran part, en aquest facilitar la implantació de plantes fotovoltaiques i eòliques. En seguirem parlant. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, és el torn, de nou, del diputat. Quan vulgui.
Sí. He acabat el primer torn parlant de la restricció dels cotxes i les zones de baixes emissions; reprendré el fil per aquí. Més enllà de les zones de baixes emissions entre rondes, quins mitjans..., i què pensa fer el seu departament? Perquè almenys set municipis metropolitans més ja han demanat establir, a partir de l'any que ve, zones de baixes emissions. I més o menys una xifra similar –segons les meves notícies, i havent parlat amb els alcaldes– del que és l'arc metropolità, la segona corona metropolitana, també hi estan interessats i també han començat a sol·licitar aquest tema. Aquí tindrem un problema, eh?, que són les vies interurbanes que connecten aquestes ciutats o aquestes aglomeracions de més de cinquanta mil habitants. La pregunta és molt clara, conseller; ja sé que no és el seu departament, eh?, però la pregunta és molt clara: com tenim el conveni, la transferència de competències amb la Direcció General de Trànsit, eh? A mi em consta que l'altra «part contractant, eh? –si em permet l'expressió–, hi està disposada. Com ho tenen, vostès? Amb l'impost de CO2 que vostès recaptaran, pensa obrir una via de subvencions per ajudar a la renovació de la flota de distribució? És antiquada, hi han molts vehicles que són contaminants i els modes de consum han canviat –tenim el problema de la darrera milla. Pensen obrir, amb el que recaptaran, vies de subvenció per renovar aquestes flotes? Tornant a la transició energètica, sí, és cert, el Govern progressista d'esquerres, o tripartit, va fer un decret, el 147/2009, eh? Hi va haver una sentència que va tombar l'avaluació ambiental. Hem estat set anys sense cap instrument jurídic. Miri que és fàcil, eh? Facin un decret llei, no facin un decret, que ens tornarà a portar... Facin un decret llei; nosaltres hi votarem a favor. I li preguntava també com pensen fer la transició energètica, no? Perquè a mi... En aquests moments a Espanya hi han 15.400 megawatts de nous parcs eòlics en desenvolupament. D'aquests quinze mil i escaig, només 273 estan a Catalunya, un 1,80 per cent. És aquesta gràfica que després li deixaré, eh? Es veu claríssimament. Capacitat de generació elèctrica amb energies renovables a Catalunya l'any 2012, 3.969 megawatts; l'any 2018, 4.022 megawatts –només un 1,4 per cent més, cinquanta-cinc megawatts de diferència. No hi vull posar cap qualificatiu, no sigui que em renyin... Vol dir que no estan fent bé els deures. Ens ha parlat de la declaració d'emergència climàtica. Molt bé. Han passat cinc mesos –cinc– des de que van anunciar la declaració d'emergència climàtica, però..., cap calendari ni cap pressupost. I, parlant de pressupostos, conseller, fent una agregació generosa del que vostès destinen a polítiques climàtiques, només arriba a un 1,60 per cent del conjunt del pressupost. I aquí ja hi afegeixo les inversions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, la part del transport públic..., perquè, si només parléssim de les partides concretes que parlen de canvi climàtic, estaríem parlant del 0,02. Per això li deia que haurem de passar... I jo l'hi ofereixo, ho torno a repetir, eh?, i hi tindrem algunes diferències, algunes discrepàncies, però creiem que s'ho val i que aquest és un projecte de país, però hem de passar de l'estadi aquest de la indiferència –que no és una definició meva, eh?, li recordo que és d'aquest periodista, autor climàtic, David Wallace–, hem de passar de la fase de la indiferència... I a això s'hi passa passant de menys discursos a més compromisos, i segur que en aquest sentit ens hi trobarem. I la Llei de canvi climàtic –que jo crec que tant el Govern de la Generalitat com el Govern d'Espanya es van perdre pel mig del camí, perquè hi havia..., ara no ho reproduiré, que em queden vint-i-tres segons, les converses seves amb la ministra Ribera, perquè alguna informació en tinc...– permet, malgrat la sentència del Constitucional, un ampli camí per poder treballar. Miri, el Govern socialista, que espero que es revalidi el 10 de novembre, el que ha fet ha sigut portar a Brussel·les un nou pla del clima i de l'energia amb compromisos concrets i recursos pressupostaris.
Gràcies, diputat. Per a la rèplica, és el torn, de nou, del conseller. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Consellera, diputades, diputats... Senyor Terrades, per continuar amb el que hem ja debatut en la primera part de la interpel·lació i aprofundir en alguns dels temes que m'ha afegit en aquesta segona part... La zona de baixes emissions. No vull deixar de parlar-ne, eh?, perquè, efectivament, és una fita creiem que important de tot el que és aquesta lluita contra el canvi climàtic. En definitiva, la zona de baixes emissions vol dir descarbonitzar la mobilitat, vol dir que hi hagi menys transport privat que contamina, i més, segurament, transport públic. I això, de retruc, evidentment millora la qualitat de l'aire, la salut de les persones... Tot són, diguéssim, vectors positius, en la zona de baixes emissions, o almenys així ho veiem des del Govern. I, per tant, per això forma part intrínseca dels acords de la Taula de la Qualitat de l'Aire, i hem estat treballant colze a colze amb els ajuntaments directament implicats, no només els de la regió 40, la zona 40, sinó també amb els municipis de la zona intrarondes –amb els cinc municipis– i amb l'Àrea Metropolitana de Barcelona. Nosaltres ho tenim a punt. Ara fa falta que l'àrea posi en marxa el seu registre per poder controlar tot el que fa referència als accessos i les sancions sobre la zona de baixes emissions i que els ajuntaments n'aprovin les ordenances, eh?, no només el de Barcelona, sinó també els de l'Hospitalet, Cornellà, Sant Just i Sant Adrià, ho han de fer tots. I de tot plegat n'ha de sortir que, efectivament, això s'implementi a 1 de gener de 2020, però hi creiem i ho defensem. I tant és així que, efectivament, ho volem portar a altres municipis grans de Catalunya –evidentment, això no pot ser a tot arreu– i facilitar que ho puguin implantar –de fet, tota una reglamentació, per tal de poder implementar aquestes zones de baixes emissions. De la mateixa manera que l'Àrea Metropolitana de Barcelona està cobrint els ajuntaments de l'àrea –els trenta-sis de l'àrea– que vulguin implementar zona de baixes emissions –cobrint-los des del punt de vista tècnic i jurídic, eh?–, doncs, el Govern de la Generalitat ho farà amb la resta del país, com no pot ser d'altra manera. I vostè demana: «I què més faran, al marge de la zona de baixes emissions? Home, quan parlem de descarbonitzar la mobilitat volem dir, efectivament, limitar, que és el que estem fent, però també incentivar: més transport públic. I més transport públic vol dir no només més oferta de l'actual infraestructura, sinó crear més infraestructura. I, per tant, nosaltres, com a govern, estem absolutament entossudits en poder tirar endavant almenys tres obres d'infraestructura de transport públic a l'àrea metropolitana importants, d'aquelles de generació de més xarxa, de més estructura. Una és la finalització de la línia 9. Ho saben, n'he parlat en moltes ocasions, que amb els pressupostos hi va tot el pla de disposició i retorn del préstec del BEI que ens ha de permetre acabar la línia 9. Importantíssim. La línia 8, que saben que Ferrocarrils ja està treballant en el projecte concret per interconnectar el metro del Vallès amb el Carrilet, que és el metro del Baix Llobregat –plaça d'Espanya, Martorell, Manresa i Igualada, la línia 8. Creiem que aquesta és una obra que dona molt retorn socioeconòmic; així ho marca el Pla director d'infraestructures de l'ATM. I la connexió dels sistemes tramviaris. Està claríssim, hem de connectar el sistema tramviari del Besòs amb el del Llobregat. Per tant, són tres obres fonamentals que han de poder-se tirar endavant immediatament –immediatament–, sense solució de continuïtat. Pressupostos, i tirar endavant projectes i obres. Vostè em reclama el tema dels busos-VAO. En fi, absolutament d'acord, els hem de fer. N'hi ha algun que no és només pintar una ratlla, eh? N'hi ha algun que mereix obra, eh? El de la C-31, per exemple, mereix alguna cosa d'obra. I vostè em reclama el de la Diagonal, el de la B-23. Home, ja m'agradaria. Vostè diu: «A l'altra banda de la taula estan a punt. No, no, estan en funcions, si m'ho permet, eh? Des del 28 d'abril que el Govern de l'Estat està en funcions, i per moltes converses que jo tingui amb un o altre secretari d'estat o ministre, a l'altra banda de la taula... La veritat és que costa, senyor diputat; costa que hi hagi algú que, a l'altra banda de la taula, que estan en funcions, que no governen, eh?... Se'ns recrimina a nosaltres que no governem. Nosaltres estem governant cada dia, i a l'altra banda estan en funcions, fins al punt que han hagut de convocar eleccions el 10 de novembre. I costa que es prenguin decisions. Només faltaria: absoluta disposició de firmar aquest conveni i de poder enllestir aquest bus-VAO de la B-23. En el tema els interurbans, fa falta que la Direcció General de Trànsit –de nou, l'Estat– no només faciliti, sinó que modifiqui el reglament de la Llei de trànsit. Portem mesos demanant-ho. No és el Servei Català de Trànsit, és la dirección general. És la Llei de trànsit de l'Estat, que s'ha de modificar per poder permetre-ho. I, per acabar, la cimera que vostè reclamava: la cimera la tenim programada per Sant Antoni, 17 de gener. Gràcies.
Gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre els residus plàstics]] [[300-00175/12]] La següent interpel·lació al Govern és sobre els residus plàstics, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. La formula el diputat senyor Lucas Ferro. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, conseller... Repassant una mica l'hemeroteca, fa pràcticament tres anys que el Govern es va comprometre a aprovar aquest 2019 una nova llei de residus a Catalunya, i estem a inicis d'octubre i sembla que aquest 2019 ja no hi anirà. I em sembla doblement greu: per una banda, per aquesta incapacitat que té el Govern de complir els compromisos que es marca a l'inici de cada legislatura, i ja no dic els que es va marcar en legislatures anteriors –que tampoc ens sorprèn excessivament que no s'hagi aprovat aquesta llei enguany, tenint en compte que s'ha aprovat només una llei en tota la legislatura–, però em sembla doblement preocupant si tenim en compte que anem tard no només pels seus compromisos, sinó sobretot pels reptes que tenim en matèria de gestió sostenible dels recursos, als quals no se'ls està donant cap tipus de resposta. I estem davant –i ho diem molt sovint, però en aquest aspecte també– d'una dècada perduda. Avui Catalunya recicla pràcticament el mateix, si no inclús una mica menys en alguns productes, que fa deu anys. I tenim una política de residus pròpia d'un model de societat despreocupada pel seu medi ambient. I, si m'ho permet, més que una política de reciclatge o una política de recuperació de recursos, tenim una política de gestió d'escombraries. I veient la societat on vivim i veient les últimes mobilitzacions, sembla ser que el problema no és que la societat estigui excessivament despreocupada per l'ús sostenible dels recursos, sinó que segurament tenim un govern incapaç de liderar –en aquest aspecte, també– una resposta a l'altura del seu propi país. Crec que hi ha molts exemples que escenifiquen aquesta distància que hi ha entre les polítiques que segueix permetent el Govern i la inèrcia del passat que arrossega i el que demanda avui la societat. Ho podem veure en l'ampliació a la C-32, en el Barcelona World, en que s'estiguin plantejant incineradores de residus o en que les cimenteres cremin residus arreu del país, etcètera, que mostren, diguem-ne, que hem arribat aquí per la inèrcia d'una política de transició energètica absolutament fallida i una política de residus que no dona gaire més de si. I ja no és una qüestió només d'anar-se oposant a cada projecte que surt sobre la taula i que no respon als reptes de la Catalunya actual, sinó que creiem, sobretot, que és el moment que posin vostès una agenda sobre la taula per liderar els reptes que té aquest país. Les normatives europees en matèria de residus i les polítiques transposades tant a l'Estat espanyol com a la Generalitat marquen una jerarquia en la gestió de residus que és molt clara i a la que m'agradaria fer un petit repàs. El primer repte és sempre reduir, i reduir és segurament la clau de volta de la situació en l'ús de residus a Catalunya. I ho dic sobretot perquè la majoria de polítiques de gestió de residus, però també altres polítiques ambientals, segueixen posant sobre la ciutadania el pes de la responsabilitat, i, d'alguna forma, són incapaces d'assenyalar el pes d'aquells que produeixen els residus i que produeixen la contaminació en aquest país. I està bé que els consumidors i que els ciutadans busquin fórmules per generar menys residus i per contaminar menys, però moltes vegades això és insuficient, quan no és directament intentar bufar contra el vent. I, per tant, cal una llei de residus que marqui aquesta jerarquia, i que marqui com a primer objectiu la reducció en la producció de residus. I això vol dir coses molt concretes: que desplegui legislativament la responsabilitat ampliada dels productors, que no és una altra cosa que dir a les empreses que avui produeixen residus que són responsables de la gestió dels residus durant tot el seu cicle de vida. Vol dir desplegar una política fiscal verda ambiciosa que converteixi en realitat el principi de «qui contamina, paga i que incorpori en els preus de mercat els costos de la contaminació que generen. I vol dir també, i en matèria d'aquesta nova llei de residus, atrevir-se a prendre decisions valentes en matèria de producció de residus. Cal prohibir els plàstics d'un sol ús. No pot ser que tinguem un mercat inundat de plàstics d'un sol ús i que sigui la ciutadania, que molts cops no té alternatives viables de consum, qui s'hagi de buscar la vida per reciclar-los o per intentar reduir-ne el consum. Està bé que ho faci, però és impossible que tingui un efecte positiu en la gestió de recursos, si no assenyalem el problema. I, per tant, cal posar el focus sobre els elements plàstics d'un sol ús i sobre la substitució de productes d'un sol ús no només per productes biodegradables d'un sol ús, sinó per productes reutilitzables al llarg del temps. I cal prohibir també la venda de productes que continguin microplàstics i nanoplàstics, pels efectes que tenen sobre la salut pública. El segon principi rector de les polítiques en matèria de recursos és reutilitzar, i creiem que a Catalunya tenim un greu problema amb la reutilització de productes. No fa molt, el 2010, un de cada tres envasos era reutilitzable; avui és menys de la meitat, és un de cada sis. I aquesta disminució tan dràstica del que és el segon pilar bàsic de les polítiques de reciclatge i de reutilització de productes té a veure amb l'augment exponencial dels productes i dels envasos d'un sol ús. Cal abordar això. I cal abordar-ho no només regulant la producció d'envasos d'un sol ús i prohibint la producció d'envasos d'un sol ús, sinó recuperant sistemes que tradicionalment han sigut funcionals per a la política de gestió de residus, com han sigut els sistemes de dipòsit, devolució i retorn. Sense un sistema de dipòsit, devolució i retorn, difícilment complirem els objectius europeus en matèria de reciclatge d'envasos. I creiem, a més, que és un sistema que combina perfectament la responsabilitat dels productors d'envasos en aquest país, a través de la responsabilitat ampliada en la producció, amb la necessària tasca dels ciutadans, que es veu recompensada per utilitzar canals de reutilització. I, per tant, el primer repte que considerem que ha de tenir la nova llei de reciclatge i de residus a Catalunya és posar la reducció i la reutilització com a pilars fonamentals de la política de residus en aquest país. I, per tant, totes aquelles fórmules que segueixen sorgint al territori i que tenen a veure amb la incineració i l'abocament de residus han de ser polítiques absolutament subsidiàries dels dos principis rectors de la política de residus. I creiem que el panorama avui és, honestament, desolador i preocupant. Abans en feia menció el company socialista: no complirem els objectius en matèria de transició energètica del 2020 marcats per la Unió Europea. No complirem tampoc els objectius en matèria de reciclatge de la Unió Europea. I això marca un repte fonamental que hauria de ser un repte d'aquesta legislatura, i, per descomptat, del seu departament: cal una llei de residus valenta, que fixi objectius, fixi calendari, i, sobretot, fixi mesures ambicioses per assolir els objectius en matèria de reciclatge. Aquest Govern, com deia abans, ha aprovat només una llei en un any, i considero que hauria de poder-se activar i no deixar caure, per morta, aquesta legislatura. I, en matèria de plàstics, m'agradaria fer un últim apunt, perquè aquesta setmana han sigut també notícia en alguns mitjans de comunicació. Tots sabem els efectes que té el plàstic sobre la gestió i l'ús abusiu i no sostenible de recursos; també sabem els efectes que té el plàstic sobre els mars i els oceans i el que provoca a les espècies, als ecosistemes marins, però caldria fer un incís també en els efectes que té sobre la salut pública. Llegiré una notícia d'aquesta setmana que ha sortit en diversos mitjans de comunicació: «L'orina conté plàstic. Un estudi troba vint substàncies presents en envasos d'aliments. Diversos estudis demostren que els components dels envasos de plàstic migren als aliments i ens poden provocar alteracions en els sistemes endocrí i immunològic i, sobretot, afavorir alguns tipus de càncer. Crec que, per salut pública, i també pels necessaris reptes en transició ecològica que tenim sobre la taula, caldria una llei de gestió de residus valenta i ambiciosa. I esperem que vostè es pugui comprometre avui a tirar-la endavant al més aviat possible. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. El conseller de Territori i Sostenibilitat Moltes gràcies, president. Conseller, diputades, diputats... Senyor Ferro, bé, moltes gràcies per la interpel·lació al voltant, en principi, dels residus i dels plàstics. Vostè s'ha centrat molt en els plàstics i, evidentment, jo li respondré; però vostè també en algun moment –i permeti'm que li digui amb tota cordialitat, eh?– hi ha introduït alguns altres temes que no són ni de gestió de residus ni de plàstics, no? Clar, vostè ha parlat, per exemple, de la C-32 o de Barcelona World –i això de Barcelona World fa molts anys que va passar a la història–, o també ha afirmat, amb rotunditat, a més, que el Govern està promovent incineradores arreu del territori. Però d'on ho ha tret, això? Això ho ha dit vostè. Però d'on ho ha tret, això, que el Govern està promovent incineradores arreu del territori? D'on ho ha tret, això? O sigui, si vostè llegeix una notícia al Regió7 que diu que hi ha un promotor que vol tirar endavant un projecte a l'antiga central de Cercs, doncs..., doncs això és una notícia que llegeix vostè al diari. Jo aquest matí he respost a una pregunta oral de la CUP, que m'ha preguntat específicament per aquest tema, i he dit: «De projecte, re –de projecte, re, no tenim re. L'únic que tenim és una extinció de la llicència ambiental de l'activitat, que va acabar el 2007, si no ho recordo malament, de producció d'energia. Nosaltres no estem, com ha afirmat vostè, promovent incineradores arreu del país. Home, siguem seriosos i siguem rigorosos, perquè és que, si no, les interpel·lacions, en què queden? Vull dir, jo tinc ganes de parlar amb vostè de la Llei de residus i de la gestió de plàstic, però de coses que no són o de pretendre fer titulars que no són..., doncs, no puc deixar-ho passar, si m'ho permet. Vostè parla, en segona instància, de que anem tard amb la Llei de residus, perquè havíem dit el 2019... Home, però és que en aquest país han passat moltes coses, des de que es va dir fins ara. Vostè obvia que l'octubre del 2017 es va aplicar un 155 que va durar fins al juny del 2018 –finals de maig, juny. Home, no m'obviï aquesta part. Vostè no, vostè no me l'obviï, si us plau, perquè, home, ha costat una miqueta, tot plegat, eh? I en això estem –i en això estem. I el Govern fa molt poquet va aprovar..., fa molt poquet, ho haguéssim pogut fer potser el setembre o l'octubre de l'any passat o el març d'aquest any, però fa molt poquet va aprovar, efectivament, el procés preliminar d'elaboració de la nova llei de residus. Està aprovat, vull dir, en vam donar compte en la roda de premsa posterior al Govern. I aquest 15 d'octubre comença el debat territorial d'aquesta nova llei de residus, que serà una llei moderna, que serà una llei... Ja en tenim, de llei de residus, eh?, però s'ha d'adaptar, evidentment, a noves normatives europees, s'hi han d'introduir molts i molts temes. I aquest procés de debat territorial que hem iniciat, que s'inicia formalment el 15 d'octubre, volem que culmini en que puguem portar la llei al Parlament, perquè les lleis les aprova el Parlament, no el Govern –les lleis les aprova el Parlament, no el Govern, eh?–, el primer semestre del 2020. Per tant, home... D'acord, el 2019 no, però la portarem al Parlament el primer semestre del 2020. I pel camí em sembla que han passat moltes coses. No m'obviï això, per favor, perquè, en fi, ens ha condicionat, eh?, l'acció de govern, ens ha condicionat molt l'acció de govern. De fet, qui havia promès que portaríem una llei de residus el 2019 està a la presó, que és el conseller legítim de Territori i Sostenibilitat. Per tant, no m'ho obviï, perquè em toca molt, diguéssim, la fibra, aquest tema, eh?, si m'ho permet. Vostè parla... [[Veus de fons.]] Ni «oh ni «ah; em toca la fibra, eh? [[Pausa.]] Vostè em parla de fer una llei valenta. La farem, eh?, hi insisteixo, la farem. I ens agradarà molt debatre amb vostè i amb el seu grup el contingut d'aquesta llei de residus, que, sens dubte, tindrà en compte –i vostè ho explica d'una manera molt pedagògica, però que, si m'ho permet, ja coneixem– el que s'anomena «jerarquia europea de gestió de residus. La coneixem, la coneixem perfectament, la jerarquia europea de gestió de residus: prevenció, preparació per a la reutilització, reciclatge, altres... –és que està en anglès, aquí–, recovery seria..., valoració energètica i, finalment, abocador. La tenim molt clara. I després li donaré algunes altres xifres, en base a la legislació que tenim, l'actual, sobre com estem gestionant, en base a aquesta jerarquia europea dels residus a Catalunya. Però, evidentment, la nostra llei de residus la portarem, si el procés de debat territorial i tot plegat va bé, evidentment, i tenim un text, doncs, sòlid, el primer semestre del 2020. És una mica més tard, però, hi insisteixo, pel camí han passat moltes coses. Vostè parla de fer una política fiscal valenta. Home, jo crec que fa molts anys que el Govern de la Generalitat ha tirat endavant una política de fiscalitat ambiental valenta. Què, si no, és el cànon de l'aigua, que ens ha permès tirar endavant una xarxa de sanejament molt i molt completa? Que li falta una miqueta, d'acord, però és molt i molt completa, enveja i model de moltes regions d'Europa. Què, si no, és el cànon de residus? He parlat del cànon de l'aigua, però el cànon de residus... El cànon de residus va ser, en el seu moment, una eina innovadora, però és política fiscal ambiental finalista. I l'hem feta servir, i l'hem feta servir amb contundència. És aquest Govern, el que ha passat el cànon de deu a setanta euros la tona, que és el que ha mobilitzat els ajuntaments i el que ens ha portat als percentatges de recuperació que tenim actualment. Ha sigut una gran eina al servei dels ajuntaments. Estàvem al 34 per cent, quan estàvem en cànons baixos; ara estem al 70 per cent. No està malament. Encara hem d'anar més enllà? Efectivament. Però aquest mateix cànon ens ha permès, per exemple, disposar de 18 milions d'euros en polítiques de prevenció i foment de reciclatge dels residus sòlids urbans. No està malament. Per tant, home, no és que estiguem així, en un buit còsmic, al voltant de la gestió de residus. Estem en un nivell que ha de millorar, lògicament –lògicament–, perquè és un dels grans reptes que tenim com a societat, però l'Agència de Residus i els seus mecanismes –primer, la legislació, llei de residus actual–, l'agència com a instrument i la fiscalitat ambiental finalista –aquest cànon–, ens han permès fer coses. Coses de les quals, escolti, jo crec que val la pena que en siguem conscients; no que les minimitzem o les neguem, que això no porta enlloc, em sembla a mi, eh? –no porta enlloc. Deixi'm dir-li també que... Ha parlat de que no complirem segons quins objectius. Els objectius de reducció de gasos d'efecte d'hivernacle per al 2020 els complirem; els complirem, eh? També ha dit que no els compliríem, i estem segurs que els complirem. I també, per tancar una miqueta tot aquest tema més genèric, que suposo que després entrarem en matèria concreta, respecte al tema dels plàstics –aquest matí ho deia, també, en la resposta a la pregunta oral que m'ha fet la diputada senyora Natàlia Sànchez, no?–, és més una... Si m'ho permet, jo he de fer de conseller, per tant, no faig de tertulià, i, per tant, m'he de basar en la legislació i en l'acció de govern, però, en tot cas, també puc tindre, no?, unes certes intuïcions de com hem de gestionar des del Govern de la Generalitat, i les comparteixo amb el meu equip, amb l'equip del departament, i orientem tot el que hem de fer a mitjà i a llarg termini d'aquesta manera, no? I he dit..., potser ha passat desapercebut, però he dit que en l'agenda modernitzadora del país i, concretament, en l'agenda modernitzadora que fa referència a la gestió de residus com a part fonamental de les polítiques ambientals, la incineració no és el que toca. Això és molt fàcil de dir –fixi-s'hi, ja ho he dit, eh?–, però és més difícil d'aplicar, entre altres coses perquè la jerarquia europea la contempla –la jerarquia europea la contempla. És que sembla que si hi ha una incineradora sigui il·legal; no, no, si hi ha una incineradora, primera, està en la jerarquia europea, i segona, en aquest país compleix la normativa urbanística i ambiental a rajatabla –a rajatabla. I no n'estem promovent cap, per cert, eh? Però, en tot cas, com que existeix, però alhora a l'equip debatem al voltant del que és aquesta agenda modernitzadora que necessita el país, constantment –constantment–, doncs, ja l'hi dic d'entrada: la intuïció d'aquest conseller que els parla i del seu equip és que la incineració no forma part d'aquesta agenda modernitzadora. I haurem de treballar molt per, en fi, corregir aquesta situació, perquè els percentatges que tenim avui en dia de recollida, del que portem a valoració energètica com a part, hi insisteixo, de la jerarquia, i el que va finalment a abocador són els que són, i són uns percentatges que haurem de treballar molt per poder-los portar cap a on ens pertoca com a país. Però jo crec que amb la nova llei de residus que portarem aquí al Parlament el primer semestre del 2020 i amb aquesta fiscalitat ambiental finalista, amb aquest cànon de residus ben gestionat pel nostre gran instrument, una estructura d'estat, que ens serveix per gestionar correctament els residus, que és l'Agència de Residus de Catalunya, estic segur que ho podrem anar tirant endavant. I, si m'ho permet, ja en la segona intervenció, perquè ara em quedaria molt a mitges, li parlaré del que ha apuntat en última instància, que és el compliment de la directiva europea d'eliminació dels plàstics d'un sol ús –com ho farem–, emmarcat en una estratègia del plàstic. No ens volem quedar només en el compliment de la directiva europea d'eliminació dels plàstics d'un sol ús, sinó que també volem que, inclús avançats a la llei de residus, puguem pensar una estratègia del plàstic –de què consumim, de com el produïm, de com l'importem, de com el gestionem, la traçabilitat– que ens permeti fer front a aquest problema social, d'altíssima percepció social i mediàtica, que és la gestió dels plàstics, aquesta part important dels residus que generem al país. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, és el torn del diputat, de nou. Quan vulgui.
Senyor conseller, cregui'm que som conscients de que hi va haver un 155 en aquest país, però som conscients que vostè és conseller des de fa un any i mig. I disculpi si li demanem quin és el resultat de la seva feina legislativa; crec que un any i mig és prou marge –és prou marge– perquè ho fem, i crec que no és de rebut que s'excusi com ho fa. I no és de rebut tampoc que es doni cops al pit amb les figures fiscals que tenim ja sobre la taula i amb l'Agència de Residus de Catalunya, que jo no sé si és una estructura d'estat, però crec que és una estructura important en aquest país, quan els resultats de la política de reciclatge en aquest país deixen molt que desitjar. Jo em donaria menys cops al pit i assumiria més reptes de futur. I perdoni si li trec a col·lació el tema de l'ampliació de la C-32 o del Barcelona World o de les incineradores en aquest país, però vostè és conseller de Territori i Sostenibilitat i crec que alguna responsabilitat hi hauria d'assumir, també. En definitiva, jo crec que vostè ha fet una intervenció on bàsicament ens ha explicat de tot menys quines són les seves prioritats com a conseller de Territori i Sostenibilitat en la nova llei de residus de Catalunya. I a mi m'agradaria fer-li preguntes molt concretes: en aquesta nova llei de residus, que compartim que és necessària i que esperem poder treballar junts, vostè contempla o creu que s'ha de contemplar la prohibició de plàstics d'un sol ús? [[Veus de fons.]] Sí? Quins? Amb quins temps i amb quin calendari? Si vostè té opinió o creu que s'ha de contemplar un sistema de dipòsit, devolució i retorn per als envasos en aquest país, quina fiscalitat verda contempla que hauria d'acompanyar aquestes mesures?, no tant per incentivar, diguem-ne, o per finançar el sistema de recollida selectiva, sinó per desincentivar la producció d'envasos en aquest país; quines mesures legislatives creu que haurien d'acompanyar per fer-ho, això, possible? En definitiva, quins trets principals creu vostè –que més en safata no l'hi puc deixar, perquè es llueixi, tenint en compte que està preparant la llei–, quins trets fonamentals creu que ha de tenir la nova llei de residus per no incomplir els objectius europeus en matèria de residus ni els d'aquest any 2020, que incomplirem, ni els del futur, que esperem que ens ajudi a no incomplir. Res més. Crec que l'hi he deixat en safata. Abans el conseller Terrades... [[Rialles.]] Ai, el conseller, el diputat, el diputat. Bé... [[Veus de fons.]] Deixem-ho en «delegat del Govern. [[Rialles.]] Li parlava de la diferència entre la indiferència i el negacionisme, com molts, diguem-ne, han fet aquest pas del negacionisme a la indiferència. Jo espero que vostè faci un pas més important, que és el de la indiferència a l'acció i a la proposta legislativa valenta. En tot cas, espero que ens l'expliqui aquí. Moltes gràcies.
Per fer la contrarèplica, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats. Diputat senyor Ferro, nosaltres la gestió de residus la basem en el concepte de l'economia circular. Per això m'he atrevit a dir abans que la nostra intuïció és que la incineració no forma part de l'agenda modernitzadora. Tot això, hi insisteixo, és fàcil de dir, més difícil d'aplicar, però n'estem segurs, també, que, amb aquesta llei que vostè reclama que pugui explicar i que puguem portar al més aviat possible, segur que aprofundirem en tots aquests conceptes. Però deixi'm donar-li algunes dades del que és no tant cops al pit sinó estadística. Nosaltres, en set anys, hem passat d'1,6 milions de tones de residus portades a abocadors a 1,3. Hi ha hagut reducció, per tant, això és bona gestió. Tenim unes quotes de recollida selectiva –són les últimes dades, del 2018– d'un 42 per cent, 40 per cent abocador, 18 per cent a valorització energètica. Són dades estàndards, doncs, que van en la bona línia. No n'estem absolutament cofois, podríem anar més enllà, però evidentment van en la bona línia i ara aprofundirem en tota aquesta gestió a través, hi insisteixo, d'aquesta llei de residus i a través de la mateixa gestió de l'Agència de Residus. I parlem específicament dels plàstics. Vostè parla –he apuntat– del tema de l'SDDR. El 2017 ja vam fer, com a Govern i a través de l'Agència de Residus, l'estudi del que significa l'aplicació de l'SDDR ‒ja el vam fer, eh? El que passa és que va quedar pendent, i està pendent encara, que es creés una comissió específica, des del Parlament, que això hauria de dependre de la Comissió de Medi Ambient, per debatre precisament si aquest és el sistema idoni de gestió dels envasos. Perquè hi ha debat, eh?, en aquest tema, no està tancat: l'SDDR és un sistema, però n'hi han altres. I, per tant, hem reclamat –i jo ho he fet públicament en alguna ocasió– que el Parlament creï aquesta comissió i en puguem parlar. Ho he dit públicament ‒em sembla que ho he dit aquí en el Parlament‒ i també ho he dit al Consell d'Administració de l'Agència de Residus, de la mateixa manera que hem creat, per exemple, a través de la Comissió de Territori, la comissió de la vinyeta. Seria el mateix sistema: que la comissió parlamentària, en aquest cas la de Medi Ambient, creï la comissió específica, llavors ja la convocaríem des del mateix Parlament, amb una dinàmica de treball ben activa, per arribar a algun tipus de conclusió que jo després pugui exposar aquí en el Ple del Parlament, molt en paral·lel al que hem fet, legislatura rere legislatura, però ara ja no anem més enllà, amb la vinyeta: crear la comissió, debatre, uns mesos debatent, amb intensitat, perquè després aquest conseller pugui donar-ne compte en aquest plenari. Nosaltres la Llei de residus, al marge d'actualitzar-la amb tot el que han sigut noves directives que han anat sortint des que es va aprovar fins ara, hem de modernitzar-ne tots els conceptes, diguéssim, de la gestió per tal de disposar del millor sistema de gestió de residus que puguem al nostre país. I evidentment hi inclourem, com no pot ser d'altra manera, tot el que fa referència als plàstics d'un sol ús. Europa en aquest tema ens ha marcat el camí, ens ha marcat absolutament el camí ‒no ens n'escaparem‒: la Directiva 2019/904 del Parlament Europeu, i després n'hi ha una altra del consell, del 5 de juny del 2019, que és una directiva relativa a la reducció de l'impacte de determinats productes de plàstic al medi ambient que estableix els productes que hauran de desaparèixer el 2021 ‒desaparèixer‒ com ara coberts de plàstic d'un sol ús –culleres, forquilles, ganivets, escuradents–, plats de plàstic d'un sol ús, palletes, bastonets de cotó per a les orelles fabricats amb plàstic, agitadors de begudes ‒com els del cafè, aquells pals que s'hi fan servir‒, els pals de plàstic per sostenir globus, els recipients per a aliments fets de poliestirè expandit, inclosos tapes i taps, entre d'altres. Els estats membres hauran de recollir selectivament el 77 per cent de les ampolles de plàstic el 2025 i el 90 per cent de les ampolles de plàstic el 2029; el 2025, el 25 per cent del plàstic de les ampolles ha de ser reciclat, i el 2030, el 30 per cent. Per tant, reforcem el principi, també, de «qui contamina paga en introduir responsabilitat ampliada per als productors. Tot això també ho recollirem. I fa falta, fa falta que es creï aquesta comissió de treball per poder aprofundir en el que són específicament els sistemes de gestió dels envasos. Jo també reclamo al Parlament que puguem, doncs, crear aquesta comissió, per aprofundir en això que vostè demana, que és objecte de preocupació i d'ocupació del Govern, que és la reducció dels plàstics d'un sol ús. Moltes gràcies, senyor diputat.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat]] [[300-00173/12]] Avancem. La següent interpel·lació és sobre les polítiques de seguretat. Presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, exposa la interpel·lació la diputada senyora Esperanza García. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades... Bona tarda, conseller. Miren, antes de empezar con la interpelación me van a permitir unos segundos. Me gustaría dar desde aquí nuestro total apoyo a los periodistas que sufren acoso, vejaciones, insultos y agresiones en Cataluña simplemente por ejercer su profesión. Esta misma mañana, en estos pasillos, ha habido una protesta unánime de todos los profesionales del sector precisamente para denunciar una espiral antidemocrática y totalitaria que padecen, y es que en el ejercicio de su profesión sufren todos estos insultos, acosos y vejaciones. Y no quería que eso quedara simplemente, aunque yo no sea periodista, en los pasillos del Parlament, y quería que quedara constancia en este hemiciclo de que al final, si..., dicen que el ser humano lo es menos si no tiene filosofía libre, pero es verdad que las democracias avanzadas, si no tienen periodismo libre e independiente, son menos democráticas. Por tanto, gracias y, desde aquí, haremos todo lo posible para que un elemento esencial en democracia y en libertad, que es el periodismo libre e independiente, siga protegido y no sufra lo que está sufriendo a día de hoy en Cataluña. Dicho esto, señor Buch, bona tarda. Es la segunda interpelación que le hago; prácticamente..., desde que me reincorporé como diputada en febrero es la segunda. Y yo me acuerdo de que la primer vez que hablé con usted –no es que lo diga con una cierta melancolía– sí que es verdad que yo le dije: «Mire, vamos a regirnos por tres criterios muy básicos con respecto a lo que entendemos nosotros que debe de ser la materia y cómo debe ser tratada la materia de seguridad y, por tanto, cuáles van a ser los ejes en el ejercicio de nuestra oposición y control al Govern y la conselleria que usted dirige. Y le dije: «Prudencia, estabilidad y responsabilidad. ¿Y sabe qué? Que nosotros creemos que le han faltado prácticamente todas ellas: la prudencia, la estabilidad y la responsabilidad. Y por eso hoy se presenta una segunda interpelación, porque creemos que existen motivos de sobras y alarmas suficientes como para interpelarle. ¿Usted cree que su gestión delante, al frente de esta consejería ha seguido alguna de estas premisas? Porque nosotros creemos que no. Ya le he dicho que consideramos que ha fallado. Y usted hoy tiene la oportunidad de oro de reconducir la situación. ¿Por qué se lo digo? Porque estamos prácticamente en el ecuador de la legislatura. Es decir, yo no quiero ponerme en escenarios hipotéticos de posible avance de elecciones. Mitad de la legislatura, posibilidad de reconducir. Y le voy a hacer una serie de rectificaciones que nosotros consideramos necesarias, pero también una serie de preguntas que creemos que se deben de contestar. Primero. La criminalidad no es una percepción ‒no es una percepción‒, es una realidad. Es una realidad incómoda, una realidad que usted tiene que gestionar, que requiere de asunción de responsabilidades, de medios humanos y de voluntad de resolución, que a veces, muchas veces, suple la falta de medios humanos. Ha habido 236.771 infracciones penales en Cataluña en el primer semestre del año, de ellas, prácticamente cien mil en Barcelona; unos cincuenta mil delitos en el primer trimestre. No solo ha crecido esa tasa de criminalidad, sino que en el caso –se habla mucho de Barcelona– de Lleida, un 49,5 por ciento de las sustracciones son con violencia, un 41 por ciento en Sant Adrià, casi el 30 en Barcelona. El trimestre del terror, que fue el primero, continuó prácticamente hasta el verano, y seguimos en esa situación, porque tenemos muy recientes las imágenes de Canovellas de hace apenas unos días. Es tan así que incluso se crean patrulles ciudadanas para combatir esa inseguridad. Por tanto, la solución no es decirles, señor Buch, a los ciudadanos, que eso es una simple percepción, porque es verdad que el «top manta genera una cierta sensación de inseguridad. ¿No se arrepiente usted de esas palabras? Hemos sabido que se ha creado una especie de plan de choque de seguridad en Barcelona que se llama «Barcelona, ciutat segura. ¿Cuándo nos lo va a presentar? Ese es el primer eje que nosotros creemos que debe reconducir. El segundo es que los Mossos necesitan..., es un cuerpo de seguridad, necesita estabilidad, necesita una agenda cierta y necesita también independencia de injerencias partidistas. Yo le digo una cosa: no es de recibo que usted anule reuniones de coordinación entre cuerpos policiales, aunque ayer hiciera una; normalmente usted suele anularlas. Tampoco parece nada razonable que en alerta 4 sobre 5 terrorista usted no convoque la Junta de Seguridad. Es usted, además, en materia de inestabilidad del cuerpo, un plusmarquista, en el cese: en apenas dos años hemos tenido tres directores de los Mossos, y cesó a su responsable de comunicación hace nada. Se suceden nombres e incrementan la inseguridad, la intranquilidad y las tensiones dentro del cuerpo. La División de Asuntos Internos parece que actúa de manera partidista cuando eso no debería de ser así. Se crea un cuerpo policial específico, que es una guardia..., bueno, la han llamado periodísticamente la «guardia pretoriana de Torra, ¿no?, en fin, la ASI: crean ustedes un cuerpo especial de protección para el señor Torra, que supone además un menosprecio para el Área de Escoltas. Pregunta: ¿ha hecho usted algún tipo de comprobación de las actuaciones que se han seguido en la DAI respecto de agentes expedientados? ¿Ha comprobado usted las irregularidades que suponen, por ejemplo, en el caso de Mossos per la Independència utilizar la comisaría de Blanes como sede, domicilio social, de sus actividades? Me gustaría que nos lo contestara. El tercer eje es –por favor, se lo pido, en nombre de la ciudadanía–: haga suyo el éxito de la coordinación policial. Es habitual ‒habitual‒ encontrar en usted y en otros miembros de su Gobierno declaraciones de carácter sectario, prejuiciosas con respecto a otros cuerpos de seguridad, hablo de Policía Nacional, hablo de Guardia Civil, específicamente. ¿Por qué usted se niega a hacer suyo y a coordinar incluso mejor todos los operativos que han funcionado entre diferentes cuerpos policiales? ¿Por qué ese sectarismo ideológico? ¿Por qué usted no aplica un poquito de inteligencia política y fomenta un poquito más la seguridad ciudadana aceptando que al final los ciudadanos cuando ven que en Cornellá hay una intervención coordinada entre la Policía Nacional, los Mossos d'Esquadra y la Policía Local en el caso de los hurtos es un éxito? ¿Por qué usted no fomenta precisamente esa coordinación, cuando en el caso, pues, por ejemplo, de La Mina, los ciudadanos que viven allí encuentran que sus calles están más seguras cuando hay esa coordinación policial? ¿Usted de verdad se cree que los ciudadanos cuando están más seguros, cuando se sienten más protegidos, les importa el color o el identificativo de un uniforme policial? ¿Usted cree que como conseller de Interior ayuda no solo el negarse sistemáticamente a esa coordinación, sino votar desde ahí en contra y a favor de la expulsión de la Guardia Civil de Cataluña? Porque a mí me parece que no, y puede todavía rectificar. El cuarto eje que consideramos que debe de mejorar es que está muy bien esto de proteger la libertad, pero ¿la movilidad es también libertad? Porque nosotros creemos que sí, que la movilidad es también libertad. Esta mañana, usted relataba que se habían producido unas treinta y dos manifestaciones diarias, prácticamente, desde que se inició el año y que casi todas eran, más o menos, tranquilas, que se mantenía el orden público y que eran sin incidentes. Pero yo me pregunto: «¿A caso la función de la Policía y de los cuerpos policiales es solo garantizar el patrimonio, solo garantizar el orden público, solo garantizar el derecho a la manifestación o también se deben proteger otras cosas? ¿Se debe proteger y asegurar policialmente la libertad de deambulación? Porque nosotros creemos que sí. Y usted lleva unos días, a raíz de la posible publicación de la sentencia sobre el 1-O, manifestando que «no se preocupen, ciudadanos, que nosotros, desde el Cuerpo de los Mossos de Esquadra, vamos a asegurar el derecho a la manifestación y la convivencia en los próximos días. Y yo le digo que esto está muy bien, pero ¿y qué me dice de proteger y asegurar la libertad de todos los catalanes, incluidos los que no van a esa manifestación, aquellos que quieren, quieren y quieren y van a ir a sus centros de trabajo, aquellos que quieren llegar a una cita con el médico? ‒¿qué me dice? Porque hay ni más ni menos que cinco marchas y manifestaciones durante tres días convocadas por la ANC, Òmnium y los CDR, y pretenden, según ellos mismos ya nos anticipan, bloquear las carreteras. ¿Va usted a permitir que haya catalanes que, porque no se manifiestan, sean rehenes de esos operativos que organicen los señores de la ANC, Òmnium y los CDR, añadiendo, además, el riesgo de que todavía están en prisión preventiva siete de ellos por tenencia de precursores de explosivos? ¿Usted cree que permitir el colapso y tolerar el riesgo ‒insisto: riesgo‒ de los CDR forma parte del ejercicio responsable de su tarea como conseller? ¿Va a dejar usted, por favor, en manos de los técnicos de los Mossos de Esquadra el diseño del operativo o va a permitir injerencias políticas?
Gràcies, diputada. Per a la resposta, és el torn, ara, del conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch. Quan vulgui, conseller.
Bona tarda. Gràcies, president. Bona tarda, diputats i diputades. Diputada, al final, no per explicar una mentida moltes vegades es transforma en veritat, i això no passa amb una mentida, sinó que passa amb un relat en general, i avui ho deia perquè els companys de Ciutadans no vulguin falsejar relats ni vulguin donar falses realitats. He anat apuntant coses que ha anat dient. Començaré per l'«acoso de periodistas en Cataluña a què s'ha referit vostè, eh? Jo també el condemno, jo també condemno qualsevol tipus d'assetjament ‒qualsevol tipus‒, no només a Catalunya sinó arreu del món, però crec que vostè s'ha emportat o ha volgut aprofitar il·lícitament la queixa i la protesta dels periodistes, perquè la queixa i la protesta dels periodistes no anava en una índole de si eren independentistes o no eren independentistes, sinó que no poguessin fer la seva feina. I crec que els hem de respectar a l'hora de fer la seva feina, i és igual: dugui la bandera que dugui, algú que vulgui atacar un periodista, doncs, l'hem de condemnar ‒dugui la bandera que dugui. Per què? Doncs perquè en aquest país també hem de garantir la llibertat de premsa. Vostè ha parlat de «prudencia, de «responsabilidad, no?, però per exemple... Ha parlat de dades..., dades que jo no he amagat, des del primer dia no les he amagat, són dades delinqüencials que hem tingut que han tingut un augment. N'hi ha que han augmentat, n'hi ha que han baixat. Per exemple, doncs, no s'ha referit al que és un fet que crea molta victimització, que crea molta sensació d'inseguretat, que són els robatoris amb força a interior de domicili, en el qual el Cos de Mossos d'Esquadra, tot just fa un any i una mica més, va tirar endavant un pla operatiu específic de protecció d'habitatges. Per què? Doncs perquè quan entren a robar a casa teva ‒nosaltres parlem de dades, eh?‒ i quan regiren la roba interior de la teva parella, dels teus fills, genera molta inseguretat i genera molta percepció de victimització. I aquí, fruit de la feina al llarg del darrer any, ha baixat un 6 per cent. Per què? Perquè hi hem destinat moltes hores de feina, de patrullatge i hores extres. I en el cas de les detencions, en el darrer any han augmentat un 12,48 per cent, eh? Per tant, vostès saben ‒perquè, també, des del primer dia que ho explico‒ que el Cos de Mossos d'Esquadra té uns dos efectius menys dels que hauria de tenir, dels que van ser aprovats per una junta de seguretat, però, tot i ser menys, fan més feina. I una vegada més, aprofito, com he fet moltes vegades en aquest hemicicle, com he fet moltes vegades en la comissió i com he fet moltes vegades públicament..., agraeixo la feina, perquè no són els que haurien de ser, però cada cop ‒cada cop‒ fan més feina. Per tant, s'ha d'agrair també l'esforç que ha fet el conjunt de treballadors públics i treballadores públiques que treballen al Cos de Mossos d'Esquadra. Les detencions per delictes contra les persones han augmentat un 8,97; contra l'ordre públic, un 10,51; contra la salut pública, un 9,64; contra la seguretat viària, un 6,15. Tot això són detencions que han augmentat, per tant, aquí hi ha una feina policial al darrere. Si bé és cert que ens han augmentat les dades delinqüencials ‒ens han augmentat‒, també és cert que, la feina, la policia l'està fent per rebaixar-les. També li he de dir que aquí tenim algun problema, que és que a vegades se senten sols, perquè, doncs, malauradament, la llei no els acompanya. I és el cas dels furts, eh?, que és un fet en el qual, doncs, el 2015, es va tirar endavant una llei..., bé, es va modificar el Codi penal, es va fer en el Congrés dels Diputats, que és qui hi té competència, perquè d'alguna manera la reincidència ‒o, en el cas de Barcelona, tenim casos de multireincidència‒ s'acabés i, per entendre'ns, quatre furts podria suposar presó. A partir del 2017, una sentència del Tribunal Suprem, que diu als diputats del Congrés «aquesta modificació l'heu fet malament, aquesta reincidència cau i, per tant, tenim persones que fan del furt, per entendre'ns, un acte..., que reincideixen amb tota tranquil·litat i sensació de permissivitat absoluta, i per molt que facin la feina els Mossos d'Esquadra, les policies locals, a Catalunya, evidentment, si no podem treure aquestes persones dels cercles delinqüencials que tenim en els carrers, evidentment continuen delinquint. Ha parlat d'independència i d'«injerencias. Vostè al dematí crec que no hi era, en el Ple, o si hi era devia estar absent, eh?, o, com un professor que tenia jo, que a vegades em deia: «Buch, cuerpo presente, mente ausente, no? Doncs devia estar vostè així, perquè jo he dit explícitament que no hi ha hagut cap tipus d'ingerència, ni política ni partidista, del president de la Generalitat, del Govern de la Generalitat, del conseller d'Interior en el Cos de Mossos d'Esquadra. I no perquè vostès tinguin el costum de fer-ho vol dir que els altres fem el mateix. Nosaltres respectem absolutament els cossos policials i les seves jerarquies i les seves decisions, que són les que nosaltres..., podem, evidentment, fer política, el Cos de Mossos d'Esquadra és un cos de policia i nosaltres som un govern que fa política, però no ingerim ni en els operatius, com ha insinuat al final del seu discurs o en altres aspectes que no ens pertoquen. Vostè ha dit que nosaltres érem «plusmarquistes, no? I jo li dic que sí, plusmarquistes. Sap per què? Perquè en setze mesos he fet dues promocions de 750 mossos cadascuna. Per tant, en setze mesos, he fet 1.500 mossos; després de set anys –set anys– sense promocions, en setze mesos aquest Govern ha fet 1.500 mossos. Imagini's si som plusmarquistes: un fet inaudit en aquest país, durant molts anys. Doncs sí. Per què? Doncs perquè sabíem que teníem un problema, que és que no s'havien fet promocions, que ens faltaven mossos i, en aquests setze mesos, he fet 1.500 mossos, que uns comencen a partir de primers de novembre a l'institut i els altres seran la promoció de l'any que ve. Ha parlat de coordinació policial. Miri, segurament des d'aquí no ho veurà, però pel color ho podrà identificar [[el conseller mostra a la cambra diversos fulls]] : tot el que és de color taronja són espais de coordinació policial amb altres cossos que tenen els Mossos d'Esquadra ‒tot això de color taronja. En són molts, moltíssims. Per què? Perquè així com vostès veuen, i segurament interpreten, que la realitat política, delinqüencial o el que sigui només es basa en el que passa en el carrer i en que si uns es manifesten o altres es deixen de manifestar, els cossos policials, evidentment, fan molta més feina: fan investigació criminal, fan saturació policial al carrer, fan persecució de delinqüents, fan investigació, treballen amb els jutges... Hi ha moltíssima feina i, evidentment, els delinqüents, en un món globalitzat com el que tenim ara, no només estan a la ciutat de Barcelona o no només estan a un dels 947 municipis de Catalunya, sinó que surten de Catalunya i, dins de l'Estat espanyol, dins d'Europa, tenim delinqüents que van amunt i avall i, per tant, és indispensable l'eina de coordinació i de treball en equip. I si hagués sentit ahir el parlament que vaig fer als 384 mossos d'esquadra ‒mossos i mosses d'esquadra‒ que van entrar a Barcelona, a la ciutat de Barcelona, hagués sentit com jo deia que la feina en equip és recomanable en uns camps, és aconsellable en altres camps, però en el camp policial la feina en equip és indispensable i, per tant, la coordinació a l'hora de perseguir la delinqüència i garantir la seguretat de tots, en aquest cas dels catalans, és objectiu que, independentment del color de l'uniforme, s'ha de treballar. La llibertat versus la mobilitat. Miri, vostès que es diuen «partido constitucionalista, eh?, que s'ho diuen, vostè s'hauria de mirar l'article 21 de la Constitució espanyola, que és la que garanteix el dret a manifestació i, si no, es pot mirar la Llei 9, del 1983, que també fixa la normativa de reunió i de manifestació, i, per tant, és un dret fonamental, que un ciutadà es pugui manifestar, és un dret fonamental que la Policia ha de protegir, d'acord? Jo estic convençut que, a vostès, al Grup Parlamentari del Partit Popular, els agrada tenir societats anestesiades, societats adormides, societats en les quals vostès governen i la gent fa el que vostès volen. Jo, miri, em decanto per una societat que sigui desperta, que tingui neguit, que es queixi, que protesti, perquè fem millor la feina. Per tant, si a Catalunya tenim dotze mil manifestacions l'any 2018 és perquè la societat de Catalunya és rica, té ganes de discutir, té ganes de posar problemes sobre la taula i té ganes de manifestar-se. Aquest és el nostre país i aquest és el que respectem. Si vostès volen un país en el qual la gent no es manifesti, i estigui callada i estigui a casa, segurament hauran d'anar a un altre lloc, però a Catalunya no. I, per sort, la riquesa social de Catalunya fa que, quan la gent té ganes de protestar, protesta, i els Mossos d'Esquadra garanteixen aquest dret fonamental que és el de protestar, el de manifestar i el de posar en dubte segons quines opcions o segons decisions han pres els governs. Gràcies, president.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, la diputada senyora Esperança García.
Senyor Buch, comencem malament. O sigui, l'única cosa ‒l'única cosa‒ que he fet és començar amb una prèvia que no es refereix a vostè, que no forma part de la interpel·lació, que no va adreçada ideològicament a res més que a la defensa d'una democràcia de qualitat, i vostè s'ofèn, home, ja comencem malament, no? Això dels periodistes era el context i el text que he dit i no un altre, no pas un altre. Dit això, està molt bé, vostè m'ha donat dades sobre furts, sobre plans d'actuació especial a domicilis... Bé, està bé ‒està bé‒ la informació que ens ha donat, ja que triga tantíssim en contestar les preguntes escrites, però jo, amb les dades que li he donat, no li estava referint aquesta mena de furts, perquè ja n'havia tret tot el que eren els furts en domicili i als establiments comercials, jo li parlava de furts amb violència o de sostraccions amb violència i intimidació que es produïen directament a persones privades de manera individual i fora d'establiments o domicilis. Però, bé, en fi, benvinguda la informació. Jo li he fet la pregunta, precisament ‒dels quatre eixos que li he dit‒, sobre les ingerències polítiques no perquè jo sigués present aquest matí, en aquest hemicicle, en absència absolutament mental, sinó perquè tinc l'absoluta consciència real de que, mentre vostè per la boca diu que no hi han ingerències, els fets el que demostren és que n'hi han, n'hi han i de molt greus; o sigui, que no és un problema d'oïda ni de presència absent, sinó una consciència total de que la realitat no acompanya les paraules que vostè diu. Miri, jo ja sé perfectament que la llei té defectes, que els Mossos tenen una plantilla determinada amb les seves limitacions, que a vostès no els agrada coordinar-se ni treballar amb altres forces policials. Però, miri, jo li dic una cosa: si hi ha una cosa que té ben interioritzada qualsevol agent de qualsevol cos policial és que les lleis no les fan ells, però fan tot el possible perquè les lleis es compleixin. Quan vostè parla de que, com que nosaltres formem part del Partit Popular, devem voler que la societat estigui anestesiada, em sembla que vostè ha estat absent durant pràcticament set anys de govern del senyor Mariano Rajoy, perquè pràcticament els quatre primers anys de la primera legislatura eren manifestacions contínues. Què em parla, vostè, d'anestèsia? Si nosaltres hem sigut absolutament respectuosos amb el dret de manifestació, amb la llibertat sindical i, òbviament, amb els moviments socials? Jo el que li demano, com a responsable d'Interior i de seguretat, és que no permeti que l'ús d'un dret fonamental, com pot ser el dret de la manifestació, trepitgi els drets d'aquells que no volen manifestar-se, sobretot tenint en compte que n'hi han alguns que sembla que el dret a la manifestació, o a l'activisme, els ha portat, en fi, a fer pràctiques amb precursors d'explosius. Crec que és suficientment greu com perquè jo li demani una mica de responsabilitat, entre altres coses perquè, a veure, jo el que li demano com a conseller –i el que li demana la ciutadania– és un missatge tranquil·litzador de que els Mossos d'Esquadra serviran per garantir els drets de tots, perquè en la balança no hi hagin desequilibris, perquè no és un supòsit de força major el fet de garantir el dret a la manifestació i també el de la lliure deambulació. Perquè, al final, on comencen els drets d'uns altres..., acaben de trepitjar l'inici dels drets d'uns altres. Perquè vostè aquests dies ens està dient una cosa que és molt preocupant, i és: «Debemos estar preparados para lo que sea necesario, para cualquier escenario. I jo el que li dic, com a Partit Popular, i en nom de molts catalans, és que a vostè el que li demanem no és que ens demani paciència per a qualsevol escenari, sinó que prevegi l'escenari, que no permeti ingerències en el disseny d'un dispositiu i un operatiu policial que ens doni no només seguretat, que és necessària, i que estem en risc, sinó també que protegeixi la llibertat de tots els catalans –absolutament de tots els catalans, siguin o no independentistes.
Gràcies, diputada. Per fer la rèplica té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Esperanza..., diputada ‒amb «carinyo, eh?‒, no ofèn qui vol sinó qui pot, i jo no m'he ofès pas pel que ha dit vostè, eh?, ni molt menys, perquè entre altres coses no em pot ofendre per això, a mi, vostè. M'ha dit que trigo a contestar les preguntes. Busqui una sola pregunta que hagi fet el seu grup o qualsevol grup d'aquesta cambra que jo no hi hagi complert els terminis –busqui'n una, busqui'n una, només una. Busqui'n una que nosaltres no hi haguem complert els terminis, una i prou, li demano que en busqui una; si no en troba cap, jo li demano que vostè expliqui públicament que avui vostè ha dit una cosa que no era certa. Només busqui'n una, una i prou. Miri quin repte, eh? Una i prou. De totes les que han fet vostès, de totes les que han fet els altres grups, busqui'n una que el Departament d'Interior no hi hagi complert el termini. Només una. No és difícil, seria més difícil si n'hi demanés deu, quinze, vint, trenta; només n'hi demano una, una que el Departament d'Interior no hagi complert. Entre altres coses perquè hi ha un munt de gent al darrere; quan vostè fa aquesta afirmació, sàpiga que hi ha un munt de gent a darrere que treballen per contestar totes les preguntes que fa aquesta cambra: un munt de gent que es desfà per respondre al Parlament totes les preguntes que se'ns fan, un munt de gent que treballa intensament per poder respondre a la cambra, al poder legislatiu. I el que ha fet vostè avui jo crec que és un menyspreu a totes aquestes persones que treballen, que jo surto a defensar-les, perquè fan una feina molt bona, i perquè saben que per mi és importantíssim que el poder legislatiu tingui les respostes que exigeixi. Per tant, si en troba una, jo no tindré cap problema a disculpar-me; si no, faci-ho vostè, si us plau. Està molt bé el discurs que ens fa, però no se'n recorda, per exemple, que el Govern del Partit Popular ha contribuït d'una forma..., a bastament al deute importantíssim que té el Govern de l'Estat espanyol amb els Mossos d'Esquadra, xifrat en més de 800 milions d'euros. Vostè sap com canvien, les coses, amb 800 milions d'euros? Vostè sap quants vehicles podem comprar, de policials? Vostè sap quantes promocions podem fer? Vostè sap quantes millores podríem fer dins del Cos de Mossos d'Esquadra si se'ns haguessin...? I, atenció, no és una subvenció: és un acord signat, és un acord signat que va amb el traspàs. Pel traspàs es diu: «Faràs aquesta feina i et donaré tants diners. Resulta que fem la feina i no arriben els diners. No en el camp de Mossos, és cert; vostè pot dir: «Home, no només amb els Mossos: et devem diners amb la disposició addicional tercera, et devem diners en salut, et devem diners.... En quaranta mil coses, no només en els Mossos, però en els Mossos també i està xifrat entre..., uns 800 milions d'euros. Parla d'ingerències greus. Escolti'm, no n'hi ha hagut ni una. Una altra cosa és que vostè agafi una sèrie de diaris amb unes línies editorials molt interessades i interpreti que allò és veritat. Una altra cosa és que la realitat sigui molt diferent, d'acord? Per tant, no hi ha hagut cap ingerència. I està faltant, d'alguna manera, al respecte d'algú que creu, que defensa que el cos, que un cos policial ha de tenir la seva manera d'actuar, la seva forma d'actuar; evidentment amb uns responsables polítics, però amb respecte a les decisions operatives que pren la policia, entre altres coses perquè ells són policies, jo no, per tant, a l'hora de fer la feina de policia ells en saben més que jo. Diu que no els agrada coordinar-se. Això ho diu vostè, i es queda tan ampla. En què es basa? Si li he ensenyat totes les reunions que fem, tots els espais de coordinació que tenim. En què es basa? Digui-me'n una de sola –digui-me'n una de sola. Diu: «No trepitjar els drets de manifestació... No, és que no els trepitjarem –no els trepitjarem–, perquè són uns drets fonamentals. I si vostè es llegeix avui un article que casualment avui publico a La Vanguardia, llegirà moltes de les respostes a les que em fa... Era tan senzill com llegir el que deia. Allò ja ha sigut un pronunciament públic: que garantirem els drets de tots els catalans i de totes les catalanes. Però aquest no és l'objectiu del Govern ni del conseller, només, també ho és el de la Policia de la Generalitat, els Mossos d'Esquadra. Diu que vaig avisant que ens preparem per a qualsevol escenari. No és cert. Això els ho he dit als Mossos, que es preparin per a qualsevol escenari, perquè si no es preparessin per a qualsevol escenari i el conseller d'Interior no els ho digués, vostè tindria tot el dret del món de dir que no faig bé la meva feina. Si jo els digués als Mossos: «Aneu a dormir a la parra, que això anirà bé i no els digués «prepareu-vos per a qualsevol escenari, vostè tindria tot el dret del món de venir aquí i retreure-m'ho. Però jo no soc així. Jo agafo i els dic als Mossos: «Prepareu-vos per a qualsevol escenari, perquè aquesta societat espera molt de vosaltres, perquè la responsabilitat que teniu és molt gran, i el respecte que els catalans i catalanes us tenen, al Cos de Mossos d'Esquadra, és immens ‒per això són la segona institució més ben valorada d'aquest país‒, «per tant, heu d'estar a l'alçada. I jo estic convençut que el Cos de Mossos d'Esquadra estarà a l'alçada, perquè ho ha resolt tot fins ara i ho continuarà resolent fins ara. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la convivència, la llibertat i la seguretat]] [[300-00180/12]] A continuació passam al punt novè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la convivència, la llibertat i la seguretat, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar la interpel·lació té la paraula el diputat Ignacio Martín.
Sí; gràcies, president. Bona tarda, conseller; bona tarda, diputats i diputades, públic assistent. Bé, avui portem una interpel·lació que té molt a veure amb l'anterior, sobre seguretat, llibertat i convivència a Catalunya. I de fet avui al matí, a la sessió inicial, a la primera part d'aquesta sessió parlamentària, s'ha produït una situació en què jo crec que ha quedat prou clar que hi ha efectivament un perill de seguretat a Catalunya, hi ha un perill de convivència i de llibertat a Catalunya, quan el president de la Generalitat diu que la resposta a la sentència del Tribunal Suprem sobre el cop a la democràcia que es va produir el 6 i 7 de setembre al Parlament de Catalunya, l'U d'Octubre i tot el que va ser, en definitiva, el procés d'intent de separació per la via revolucionària d'un estat democràtic de dret com Espanya, pot acabar derivant en una situació de desobediència, com ha dit el senyor Torra. La constant apel·lació a la desobediència als tribunals, la constant apel·lació a la deslegitimació dels jutges i tribunals que operen en aquest país –a tot Espanya, però molt concretament també dels que operen a Catalunya– és, jo crec, una de les conseqüències més perverses, més funestes, que ha tingut el procés separatista, i ha generat un caldo de cultiu entre la població de Catalunya que no és gens recomanable per a una convivència tranquil·la i pacífica. Vostès han menystingut de forma sistemàtica els jutges i els tribunals que treballen a Catalunya; de fet, el sol fet que vostès parlin de «presos polítics, com fan cada dia, dia sí dia també, en aquest Parlament, és estar dient que els jutges prevariquen, és estar dient –com diuen, de fet, de forma expressa– que la sentència està escrita, i per tant que els jutges que operen aquí a Espanya, que treballen i que es juguen el seu prestigi, la seva trajectòria i la seva dignitat, estan fent malament la seva feina i estan cometent una de les coses més impermissibles, més absolutament inadmissibles per a la tasca d'un jutge que és prevaricar. És una autèntica falta de respecte la que tenen vostès per a les autoritats, per als funcionaris i per a les institucions de l'Estat, incloses les de la Generalitat, quan parlen en aquests termes dels jutges i tribunals que treballen a Espanya. Des d'aquest punt de vista, jo crec que és molt important, també, conèixer la seva opinió, conseller, i entenc que serà coincident amb la del seu grup i la de la resta del Govern separatista, sobre l'expulsió de la Guàrdia Civil de Catalunya. Aquesta expulsió de la Guàrdia Civil a mi em sembla un dels exemples de sectarisme i d'irresponsabilitat política més grans que s'han produït en el Parlament de Catalunya, en la mesura que la Guàrdia Civil és un cos i una força de seguretat de l'Estat que guarda, salvaguarda i vetlla per la seguretat i per la llibertat dels ciutadans de Catalunya exactament igual que ho fan els Mossos d'Esquadra. La Guàrdia Civil, al final, jo crec que el que no es pot fer és intentar menystenir el seu prestigi, la seva actuació en favor dels drets i les llibertats dels ciutadans de Catalunya, i sobretot la seva col·laboració amb els Mossos d'Esquadra. De fet, des d'aquí vull fer una reivindicació, una defensa de la feina que fan els Mossos d'Esquadra, perquè treballen en moltes ocasions en unes circumstàncies molt difícils, amb unes pressions polítiques que els impedeixen desenvolupar la seva tasca amb tota la tranquil·litat que cal per garantir els drets i les llibertats dels ciutadans de Catalunya. Això ho fan els Mossos d'Esquadra, per descomptat, els agents dels Mossos d'Esquadra, i ho fan en col·laboració amb la Policia Nacional i la Guàrdia Civil. Intentar expulsar a la Guardia Civil de Cataluña, de nuestra tierra, es, primero, un intento de demonizar a un cuerpo que garantiza desde hace muchos años, desde hace muchas décadas, desde hace 175 años, la seguridad y la libertad de todos los ciudadanos españoles, que garantiza la libre circulación y la pacífica convivencia de los ciudadanos de Cataluña y que, en definitiva, lo único que hace es salvaguardar el estado de derecho. Su discurso, señor Buch, el discurso del señor Torra, el discurso de su Gobierno, lo que hace es intentar socavar, menoscabar la importancia que tiene un estado de derecho para los ciudadanos, la igualdad entre ciudadanos y la posibilidad de que tengamos una convivencia pacífica. Ustedes a lo que apelan, al final, es a la ley de la selva: cuando hoy el señor Torra dice que someterá al juicio del Parlament la sentencia del Tribunal Supremo sobre los presuntos autores de la rebelión en Cataluña en el año 2017 está echando por tierra los cimientos del estado liberal democrático que parte –y, sobre todo, se consolida– después de los años treinta en la Europa que se une para constituir una unión política, como es la Unión Europea, y recuerda a los planteamientos, por ejemplo, de la ley habilitante, en la Alemania de los años treinta, que decía: «Bueno, la República de Weimar, nuestra Constitución dice esto, pero como yo gobierno puedo decir lo que me de la real gana. No, el estado de derecho precisamente lo que hace es salvaguardar los derechos y libertades de todos estos diputados –de ustedes también– y de todos los ciudadanos de Cataluña, que tienen derecho a que su gobierno respete ese estado de derecho, tienen derecho a que su gobierno respete sus derechos y libertades y que no haga a su antojo lo que quiera con sentencias y resoluciones judiciales. [[Aplaudiments.]] La sentencia... Decía Karl Popper que la democracia consiste precisamente en poner bajo control al poder político. Y esa es la esencia de la democracia liberal, es la esencia de la democracia que se impone en toda Europa después de los años treinta, que se basa, precisamente, en un sistema de pesos y contrapesos, de controles recíprocos entre poderes, para evitar precisamente las veleidades autoritarias de gobernantes como ustedes, que pretenden que están por encima de la ley. Ustedes no están por encima de la ley, el señor Torra no está por encima de la ley, él no es quien ni ustedes son quienes para someter al Parlamento una decisión judicial. Las decisiones judiciales se acatan, se aceptan y no hay más que hablar. En un estado de derecho así funcionan las cosas, porque si todos siguiésemos por imperativo categórico su razonamiento, el razonamiento de que «esta ley no me gusta o «esta resolución no me gusta, y por tanto no la cumplo y la someto al Parlamento en el que tengo una mayoría en escaños que no se corresponde con una mayoría social, y por tanto me aprovecho de una ley electoral que ni siquiera es justa, supondría volver al estado de la naturaleza, a la ley de la selva en la que cada cual es juez de su propia causa. Yo creo que ese no es el ideal de una sociedad democrática, de una sociedad que se quiere justa. Decía ‒y perdóneme la cita también en este caso‒ James Madison, el federalista, que si los ángeles gobernaran a los hombres no sería necesario ningún control, ni interno ni externo, sobre los gobiernos, pero al enmarcar un gobierno que va a ser administrado por hombres sobre hombres, la gran dificultad reside aquí: debes permitir al gobierno que controle a los gobernados y luego obligarle a controlarse a sí mismo. Pero ustedes tienen muy poca intención de controlarse a sí mismos; por tanto, la dependencia al pueblo es un control al ejercicio del poder del gobierno, pero la experiencia ‒la experiencia histórica, por ejemplo, la que le hablaba de los años treinta en Alemania, en Italia o los cuarenta años de dictadura en España‒ nos ha enseñado que la humanidad necesita precauciones auxiliares a ese control por parte de la ciudadanía del poder del gobierno. Es absolutamente indiscutible que los gobernantes, como el resto de los ciudadanos, tienen que estar sometidos al imperio de la ley. Y además ustedes tienen que tener presente una cosa: su relación con la ley es una relación que es positiva, solo pueden hacer aquello que las leyes les habilitan para hacer. Los ciudadanos tenemos una relación negativa: podemos hacer todo aquello que la ley no nos prohíbe hacer, pero ustedes tienen que ceñirse al Estatuto de autonomía, a la Constitución y al ordenamiento democrático que garantiza y protege todos nuestros derechos y libertades. Señor Buch, yo creo que es una enorme irresponsabilidad ‒una enorme irresponsabilidad‒ que ustedes sigan apelando a la desobediencia, normalizando el hecho de que se corten carreteras, normalizando el hecho de que se quemen neumáticos en la AP-7, normalizando el hecho de que se altere la normal convivencia de los ciudadanos de Cataluña; que yo, como padre de familia, tenga que pensar en cómo llevar a mis hijos al colegio el día que ustedes han decidido tomar las calles alentando a los violentos, alentando a aquellos que lo que quieren es precisamente alterar la normal convivencia entre ciudadanos, me parece una enorme irresponsabilidad y una enorme injusticia para todos. Insisto: es la ley de la selva. Si todo el mundo siguiese su ejemplo, el ejemplo de que yo me tomo la ley por mi cuenta y soy yo el juez de mi propia causa, esto sería el caos, Cataluña sería ingobernable. Les pido por favor responsabilidad a este respecto, porque me parece que están siendo ustedes enormemente irresponsables. Y le quiero preguntar: ante la sentencia inminente del Tribunal Supremo sobre la posible rebelión de sus compañeros actualmente en prisión provisional, ¿cuál va a ser su comportamiento? ¿Van a hacer lo que dice el señor Torra, que es llamar a la desobediencia civil? ¿Van incluso a plantearse lo que sí, efectivamente, dijo el señor Torra, que sería el Parlament de Catalunya quien determinaría si se abren las prisiones? ¿Pero dónde hemos llegado?, ¿pero qué se han creído?, ¿cómo puede ser que degraden de esta manera las instituciones democráticas? Les digo una cosa con respecto a su pretensión de hacérselo todo ustedes y de que nadie tenga ninguna capacidad de controlar sus posibles veleidades y sus posibles excesos: cuando la Guardia Civil está en Cataluña, los ciudadanos de Cataluña ‒junto con los Mossos d'Esquadra‒ estamos más tranquilos. ¿Por qué? Porque la Guardia Civil protege y garantiza la honorabilidad, la dignidad y la estabilidad de nuestras instituciones y protege y garantiza los derechos, libertades, la tranquilidad, la vida y la libertad de los ciudadanos de Cataluña. Así que les pido por favor que respondan a algunas de las preguntas por lo menos de las que les hemos formulado y que nos dé una explicación y nos digan si están dispuestos a desobedecer la sentencia del Tribunal Supremo o incluso a abrir las prisiones para dar salida a sus compañeros golpistas. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller d'Interior. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Diputats, diputades... Diputat, ara sí que veig que això de ser diputat al Parlament és molt difícil, perquè venir aquí a omplir deu minuts per no dir res és molt complicat. [[Remor de veus.]] Presentar una interpel·lació sobre «convivència, llibertat i seguretat i venir aquí i pretendre ser mestre de dret constitucional està molt bé, però, escolti'm, podríem dedicar el temps a fer altres coses, l'hi dic de veritat. Segurament avui s'ha guanyat el sou, de cara a la seva bancada s'ha guanyat el sou. Però realment quin profit en traiem del que ha dit? Perquè, tret de relatar una història, i fins i tot mentides, sobre coses que aquí s'han parlat i s'ha dit que no són certes, i que vostès hi tornen, i hi tornen, i hi tornen... Per què? Perquè els interessa crear un relat, que és el relat que va acompanyat de l'aplicació del 155, de l'aplicació de la Llei de seguretat nacional... Primer he pensat que anava per aquí, perquè volia defensar l'aplicació de la Ley de seguridad nacional; després he vist que no perquè després m'he perdut, perquè vostè ha anat donant voltes, i al final tampoc no m'ha quedat clar quina pregunta feia vostè o quin espai vostè relacionava al Departament d'Interior. Ha parlat de l'expulsió de la Guàrdia Civil per part del Govern. Escolti'm, això va ser una votació que es va fer aquí en el Parlament. En tot cas, vostè s'ha d'adreçar a la cambra, però no al Govern, de per què voten una cosa o en voten una altra, però no va ser el Govern que va dir «volem això, va ser el Parlament, que va dir això, i el Parlament... A dia d'avui ‒vostès ens ho recorden permanentment‒ vostès representen «un millón de votos, diuen; doncs els d'aquí en representen més i els d'aquí van decidir això. Bé, doncs és això, la democràcia, i aquí és on s'expressa. Jo hi puc estar més a favor o més en contra, de les accions que es prenen –aquesta, una d'elles–, però al final es decideix aquí. I si vostès en representen un milió i és inferior al que representen els altres grups parlamentaris, guanyen i perden les votacions. Però això és la democràcia, aquí i allà on s'apliqui. Ha parlat d'«estado de derecho i que és un govern autoritari. Doncs, precisament, és un estat de dret, perquè el president del Govern de la Generalitat diu: «Escolta'm, jo portaré aquí, que és la cambra, la màxima representació dels catalans i catalanes, les decisions. No les prendré jo sol, no les prendrà el Govern en una reunió de Govern el dimarts, sinó que seran preses al Parlament de Catalunya. Una altra cosa és que vostè digui: «Ja, però és que a mi no em va bé, perquè jo aquí no hi pinto gaire, o perquè aquí jo puc perdre les votacions. Bé, escolti'm, això és la democràcia: vostès són més o són menys. D'acord? De totes maneres, vostès han sigut indispensables, per exemple, a la cambra espanyola, al Congrés; durant un temps hi han sigut indispensables, i vostès hi tombaven o no les votacions. No he vist cap votació, perquè ho he estat mirant en tots els diaris de sessions i a totes les actes, que vostès aportessin alguna cosa, per exemple, per al Departament d'Interior, per al Cos de Mossos d'Esquadra: aquests 800 milions d'euros que se'ns deuen, no?, aquestes competències que demanem. No n'he vist cap, de votació, totes al revés ‒totes al revés. Per tant, ara venir aquí a dir que «em va millor estar al Congrés perquè allà quan soc determinant faig el que vull i aquí, com que som menys i s'aplica el que la democràcia catalana ha decidit que s'apliqués, no m'interessa, home, doncs escolti'm, diguem-ne que tindria una qualitat democràtica molt baixa, perquè «la cambra que guanyo m'interessa, la cambra que perdo no m'interessa... Home, jo crec que en això, diguem-ne, la qualitat democràtica no és prou bona. Diu que «degradan las instituciones ‒ho ha dit vostè: «degradan las instituciones. Vol que li digui el que degrada les institucions? L'hi dic? El que degrada les institucions és aplicar un 155 i tancar aquesta cambra, que és l'expressió popular dels catalans i de les catalanes. Això és degradar les institucions, això és dir: «Jo estic per sobre de la voluntat del poble, jo estic per sobre de la voluntat del que decideix la gent, i en això, de demòcrata, n'hi ha poc ‒això és degradar les institucions. I aquí durant el 155 es va degradar la institució del Parlament, es va degradar la Generalitat de Catalunya, es van degradar els Mossos d'Esquadra i es va degradar tot el que aquest país durant molts i molts anys ha construït, i no el Govern, els catalans i catalanes. Això sí que és degradar les institucions. Perquè, escolti'm, quan vam arribar al Govern ara, després del 155, ens ha costat molt, moltíssim, recuperar una situació de normalitat ‒moltíssim‒, va ser extremadament complicat, i encara estem pagant aquests efectes. I vostès, com diu la senyora Roldán, «jalean, jalean, jalean por aplicar el 155. Bé, al cap i a la fi ‒i amb això acabo‒ jo crec que a vostès el que els molesta ‒els molesta‒ és que aquest país siguem com som, que aquest país ens en sortim, que a aquest país parlem català, que a aquest país tinguem mitjans de comunicació públics que són els més vistos i són els més plurals; els preocupa i els molesta que tinguem policia pròpia. Tot això els preocupa a vostès, i van néixer per tombar-ho. Doncs a dia d'avui vostès tenen representació, però no és suficient per carregar-se el que aquest país durant molts, i molts i molts anys ha construït. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Per fer la rèplica té la paraula el diputat.
Gràcies, president. Miri, senyor conseller, aprofitaré que avui no hi és el senyor Costa per repetir-li algunes de les frases que han dit vostès, en aquest cas vostè, i espero que el senyor Torrent ‒espero que no ho farà‒ no em talli la paraula. Quan vostè parla sobre per què va néixer Ciutadans o aquestes imaginacions, aquestes distòpies que vostès creen, li diré una frase que segurament li resultarà familiar i suposo que li farà caure la cara de vergonya: «Los catalanes hemos invitado al vecino que pasa hambre. Mientras ellos se comían el filete, nosotros, el pan de ayer. Jo, de veritat, davant de semblant exercici de supremacisme, de xenofòbia i de racisme ‒sí, exactament d'això‒, que és el que diuen els principals partits del Parlament Europeu sobre els textos de Torra..., però això ho dic jo de la seva frase en un llibre que va escriure vostè dos anys abans de ser conseller. Això és la constatació, la demostració que la tria, la manera com s'escullen els consellers en l'actual dinàmica dels partits separatistes és per trobar a les persones amb el discurs més radical, més antiespanyol, més antieuropeu i, en definitiva, més antiuniversalista que hi pot haver. [[Aplaudiments.]] Jo li demanaria que faci el favor de, si més no, no faltar a la veritat. Dir que a nosaltres ens molesta que vostès parlin català és una cosa autènticament ridícula. Ja li vaig comentar ahir que per nosaltres el català és la cosa més normal del món. Jo no conec a cap diputat d'aquesta bancada ‒a cap‒, i li ben asseguro que mai no passarà, que digui coses com les que ha dit el senyor Torra sobre el fet de parlar castellà. Algun diputat d'aquesta cambra de Ciutadans ha dit que parlar català a Catalunya no és normal o que parlar català a Espanya no és normal? Algú ha intentat, li ha dit a un periodista que no li pensava respondre en català perquè no li donava la gana, senzillament? Algun diputat d'aquesta cambra de la bancada constitucionalista ha menyspreat una llengua tan important per als catalans, en aquest cas, com el català, com han fet amb el castellà el senyor Torra i la senyora Budó? [[Aplaudiments.]] El nacionalisme sempre inventa enemics imaginaris ‒externs, interns‒, ho necessiten, i òbviament en aquest cas nosaltres som l'enemic intern, l'enemic extern, ho som tot. Ara, el que hem de fer, o crec jo que hauríem de fer, és, si més no, no faltar a la veritat, perquè al final acaben fent un ridícul estrepitós. No és normal que inventin aquestes suposades pretensions de Ciutadans en la seva fundació; no té cap sentit, no té cap base, és absolutament contradictori amb la realitat, i en canvi vostès sí que tenen un antiespanyolisme galopant, vostès sí que tenen un autèntic problema amb el bilingüisme a Catalunya, volen acabar amb el bilingüisme. Hi ha altres aspectes sobre els que volia parlar. En deu minuts és veritat que no he pogut dir tantes coses com m'hagués agradat, no tant com el que vostè deia que no he dit res: jo crec que alguna cosa he dit i fins i tot alguna cosa amb una certa substància, però que en tot cas a vostè li semblarà poca cosa, i ho comprenc, és la seva percepció i em sembla molt respectable. Però jo aquests dies, aquests mesos a Catalunya he vist coses tan preocupants com el fet que s'espiï la llengua que parlen els nostres nens a les escoles... [[Aplaudiments.]] He vist coses tan preocupants com que s'identifiquin uns senyors per posar l'himne d'Espanya a Barcelona, cosa que és absolutament inversemblant. He vist una tolerància o una intenció, una intencionalitat d'ingerir en la feina dels Mossos d'una forma absolutament barroera; li recordo que el passat 21 de desembre, per exemple, un parell d'agents de Mossos d'Esquadra van patir un accident precisament per l'acció, per una barricada dels CDR, dels comandos radicals separatistes ‒gràcies que no hi és el senyor Costa, que encara em faria fora per fer servir el terme «comando. Però en tot cas, veient tot el que hem vist aquests mesos sobre la seva gestió de govern i sobre la seva normalització, banalització de la violència ‒efectivament: banalització de la violència‒, quin és el problema? El problema és que l'independentisme és violent? No, no, senyor Buch. El problema és que vostès banalitzen la violència, el problema és tenir un govern que no dona importància, l'autèntica importància, a la mesura que té el fet que alguns pretenguin imposar els seus ideals per la via violenta. Per què? Perquè vostès legitimen aquests mecanismes per arribar als seus objectius polítics, i estan disposats a qualsevol cosa per intentar trencar amb la resta d'Espanya, per intentar generar confrontació amb la resta d'Espanya i, en definitiva, dividir la societat catalana. Estan fent molt de mal a la realitat catalana, a la societat catalana. Vostès poden continuar atiant el victimisme, poden continuar fent el seu discurs de tremendisme dramàtic sobre la realitat, però el cas és que actualment Catalunya és una comunitat autònoma en la qual es viu molt bé. Les relacions amb la resta d'Espanya podrien ser molt millors si no tinguéssim un govern que l'única cosa que intenta és generar crispació, generar tensió i dividir els catalans entre nosaltres. Així que els agrairia que canviessin de dinàmica i comencessin a treballar per als problemes reals dels catalans. [[Aplaudiments.]]
Per fer la rèplica té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Bé, em reafirmo en el que li he dit a la primera part de la intervenció: vostès han fet una interpel·lació a Interior que no té res a veure amb Interior. Però bé, escolti'm, tenen tot el dret del món de fer-ho, però potser l'hagués pogut adreçar a algú altre, que li hagués pogut anar millor o haguessin pogut treure'n millors resultats, no? De fet, jo, escoltant el discurs de la seva portaveu o presidenta de grup parlamentari el dilluns en la moció de censura fallida espectacularment, veient el que deia en el capítol d'Interior, que vaig tenir paciència d'anar-ho apuntant tot ‒bé, molta paciència no perquè eren molt pocs punts‒, ja t'adones que, bé, aquí diguem-ne que poca proposta hi ha en matèria d'Interior per part del Grup Parlamentari de Ciutadans. Molta proposta d'anar a destrossar, d'anar a criticar, d'anar a dir que..., però proposta, allò en positiu, de «volem fer, volem deixar de fer, d'això, cap ni una. Això sí, propostes de coses que s'han de fer allà on vostès tenen possibilitat de fer-ho, que és al Congrés, perquè allà és on es decideixen les coses –malauradament, perquè a mi m'agradaria decidir-les aquí, per exemple el Codi penal m'agradaria decidir-lo aquí, no?, però es decideix en el Congrés dels Diputats–, allà vostès no fan cap canvi. La seva portaveu fins i tot va arribar a dir: «Los ladrones entran por una puerta y salen por la otra. I aquí el Parlament de Catalunya què pot canviar, d'aquí? –què pot canviar, d'aquí? Això va en el Codi penal. I vostès han fet alguna proposta de reforma per retocar tot això? Ni una. La seva portaveu o la seva presidenta de grup va dir: «Acabaremos con las ocupaciones. Una altra llei que depèn del Congrés dels Diputats, no depèn d'aquí. En canvi allà no han fet res, ni quan podien ni quan no podien ‒no ho han fet. Ara, això sí, aquí venim a explicar que «farem, farem, farem. Ens va acusar de dejación de funciones i «los vecinos estaban inseguros. Home, doncs miri, sí que és cert que la seguretat, i ho explico també..., i ja no hi ha la companya del Partit Popular, però jo sempre parlo que la seguretat té la vessant objectiva i la vessant subjectiva. La vessant objectiva són les dades ‒les dades de criminalitat, les dades de delinqüència‒ i la subjectiva és la realitat, la percepció que tenen els ciutadans, d'acord? I poden anar a l'una, poden estar les dues en xifres altes o en xifres baixes, o poden anar per separat, d'acord? Doncs, escolti'm, els veïns de Catalunya no estan insegurs; només falta comparar les dades amb altres capitals europees, i no estan insegurs. Els índexs de delinqüència no són els de Barcelona els més alts, ni molt menys; per tant, els veïns no estan insegurs. També em va recriminar a mi que quants detinguts havia fet jo per perseguir la gent que es manifestava, i avui vostè es queixa que la gent es manifesti. És sorprenent. Ella va dir: «Tots sabem que es persegueixen els que es volen manifestar, «Señor Buch, ¿ha detenido a alguien por la persecución? Ho va dir aquí dilluns, eh? –dilluns‒, en aquella moció de censura fracassada de dilluns, bé, aquell espot televisiu de cara a la campanya del 10-N, va dir això. I avui m'està dient que la gent es manifesta. En què quedem? A qui faig cas: a la senyora Roldán o a vostè? Volen que la gent es manifesti o volen que la gent no es manifesti? Jo vull que la gent es manifesti, en un país que garanteix els drets dels ciutadans s'ha de poder manifestar i la policia ha de protegir aquest dret de manifestació. També ha de protegir els altres, la policia sempre ha d'estar al mig. Així és com ho marca l'ordenament jurídic i així és com actua el Cos de Mossos d'Esquadra, independentment del color de la bandera i independentment del que pensen o deixen de pensar. I sobre la metàfora que jo vaig fer sobre l'espoli fiscal, que vostè ha parlat d'això, llegeixi-s'ho bé. Primera, jo no vaig escriure cap llibre, és un exemple que posava, i és un exemple que posava quan comparaves la solidaritat catalana econòmicament amb la resta de territoris de les comunitats autònomes. I si és cert que aquest país produeix ics, quan reparteix, per ordre del Govern de l'Estat espanyol, altres comunitats són més riques i nosaltres passem a ser una comunitat més pobra comparada amb ells. I això és injust, perquè aquest país és solidari però per ser tots iguals, no perquè d'altres nens o altres ajuntaments tinguin molts més recursos que els catalans gràcies a la solidaritat nostra. Per tant, per ser iguals, sí, i aquesta és la metàfora que vaig posar jo. [[Remor de veus.]] I si ho vol, després l'hi acabo d'explicar...
Silenci.
...però aquesta és la metàfora que vaig posar jo: no vaig comparar catalans entre catalans, vaig parlar de la solidaritat amb la resta de l'Estat espanyol. Moltes gràcies, president.
Gràcies, conseller. Acabada aquesta interpel·lació, suspenem la sessió fins demà a les nou del matí.