Bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió. Abans de començar, els faig avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, el diputat Alfonso Sánchez, amb motiu de paternitat, ha delegat el seu vot durant el dia d'avui a la diputada Lorena Roldán, portaveu del Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre la banalització de la violència a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[300-00212/12]] Continuem amb l'ordre del dia. El tretzè punt és la interpel·lació al Govern sobre la banalització de la violència a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Sí; gràcies, president. Bon dia, senyores i senyors diputats, els que han tingut la delicadesa de ser aquí avui. No ho tindré en compte, en tot cas. Però sí que m'agradaria, tot i que estem en família, fer una interpel·lació que no és només a la consellera, sinó que és una interpel·lació al conjunt dels meus conciutadans separatistes, al conjunt dels meus conciutadans que defensen la separació de Catalunya de la resta d'Espanya, i, en definitiva, una interpel·lació que crec que és important que sigui no només a la consellera, sinó també a la societat catalana en general i al conjunt de la societat espanyola. Señora consellera, hoy la interpelo de nuevo y lo hago para hablar una vez más de los medios públicos catalanes que dependen de su departamento, del Departamento de Presidencia de la Generalitat, y ya le digo de entrada que, aunque trataré de hacerlo con tacto, le voy a decir cosas que no le van a gustar, pero me parece imprescindible decírselo. Para empezar, ni a usted ni a su Gobierno les gusta que en Cataluña se hable castellano, y menos aún, en el Parlamento. Ya sabemos que para el señor Torra hablar castellano en Cataluña es una cosa que no es normal, que es una cosa propia de bestias taradas con forma humana y que, para usted, hablar castellano es una cosa triste, preocupante y que segrega. Por eso mismo he decidido hacer esta intervención en castellano a pesar de que yo con usted personalmente siempre he hablado catalán y le hecho en otras ocasiones las interpelaciones en catalán. Pero creo que es importante que a los políticos y a los posibles ciudadanos que defiendan sus tesis y que consideren normales este tipo de comentarios, como el que hizo usted en una sesión plenaria del ayuntamiento de su localidad..., que les parezca normal decirle, afearle a un concejal de Ciudadanos que hable castellano a unos representantes de asociaciones andaluzas, porque eso segrega, y parece casi como un menosprecio a esos ciudadanos, me parece absolutamente delirante. Y se lo digo sin ninguna acritud. Me parece que es incomprensible que en Cataluña hayamos normalizado discursos tan estrambóticos, tan degradantes moralmente, como el hecho de decirle a un concejal de un partido como Ciudadanos que hablar castellano a conciudadanos suyos que son castellanohablantes es una cosa triste, preocupante y que segrega. Por eso, creo que es importante decirles algunas de las verdades del barquero y no tratarles con la indulgencia con la que les tratan algunos partidos políticos, que parece que ustedes se puedan permitir decir lo que quieran, disparates de ese tipo, y que aquí no pase absolutamente nada. Exactamente igual como lo que ha dicho el señor Torra sobre los castellanohablantes o su pretensión de que hablar castellano en Cataluña no es normal. Le aseguro, señora Budó, que lo hago sin ninguna acritud. Lo hago precisamente porque creo que para que haya una convivencia real en Cataluña ha de haber respeto a la pluralidad lingüística, a la pluralidad de sentimientos y a la idea de Cataluña como una sociedad integradora y no como una sociedad monolítica, que pretende expulsar a todos aquellos que no compartan las tesis nacionalistas. Le digo sinceramente que es imprescindible que escuchen ustedes a los catalanes que nos sentimos, con normalidad, catalanes y españoles, a aquellos catalanes que hablamos con absoluta normalidad catalán y castellano. Y no solo con normalidad, sino incluso con placer, algunos, para los que hablar castellano no es una anomalía, más bien todo lo contrario, exactamente igual que no es una anomalía hablar catalán. Yo le invito a usted, señora Budó, ya que parece que no le acaba de convencer lo que digo, que me diga un solo ejemplo de un representante de un partido constitucionalista, ya sea Ciudadanos, el Partido Popular, el Partido Socialista, que haya dicho cosas homologables a las que ha dejado escritas el señor Torra. Le animo a usted a que salga aquí y nos diga si realmente hay un representante de algún partido constitucionalista que haya dicho, pues, por ejemplo, por decir algo, que sería una verdadera aberración, que hablar catalán es propio de bestias taradas con forma humana, o que diga que hablar catalán en Cataluña no es normal, o que hablar catalán en el conjunto de España no es normal. Le aseguro que no encontrará ningún representante de ningún partido constitucionalista que diga semejantes disparates. Por eso, creo que es importante que nos empecemos a decir las cosas con claridad, sin ningún tipo de aspaviento, sin voluntad de confrontar, sino sencillamente intentando que ustedes reflexionen, que sus votantes reflexionen, y que nos demos cuenta que la convivencia no se puede basar en que ustedes digan lo que quieran, que insulten a los catalanes castellanohablantes, que insulten a los catalanes constitucionalistas, que insulten sistemáticamente al resto de españoles, y que aquí no pase absolutamente nada. Pues, bien, hablando de TV3..., y hasta ahora no he hecho una cosa diferente, porque lo que pasa es que TV3 se ha convertido claramente en una correa de transmisión de sus mensajes, de sus mensajes degradantes, desde el punto de vista moral, insultantes para una mayoría de ciudadanos de Cataluña; se ha convertido en un formidable aparato de agitación y propaganda al servicio de la causa separatista. Prueba de ello es que cada vez hay más voces en Cataluña que son críticas con la manera de hacer de TV3; que son críticas con esa tendencia a utilizar siempre el lenguaje de los partidos separatistas, cuando hablan de «presos políticos, cuando hablan de «exiliados, cuando utilizan otro tipo de expresiones que forman parte de la jerigonza nacionalista y difunden urbi et orbi falsas resoluciones de la ONU o apoyos internacionales al procés, cuando engañan directamente a los ciudadanos de Cataluña y generan un estado de opinión de confrontación con el resto de España y de menosprecio a los catalanes constitucionalistas, a los catalanes que sencillamente queremos seguir formando parte de España respetándonos entre nosotros y también respetando al resto de los españoles. De todo ello, de todas maneras, hemos hablado en anteriores interpelaciones, pero hoy quiero centrarme en un aspecto que me parece el más grave de lo que está ocurriendo en TV3 y en los medios públicos de Cataluña en general últimamente, que es la tendencia a la banalización de la violencia que se está produciendo en TV3. Esta banalización de la violencia la hemos denunciado en otras ocasiones. Por ejemplo, con la presencia absolutamente desproporcionada de un personaje como el señor Otegi; recordemos, un terrorista no arrepentido, una persona que jamás ha pedido perdón por los crímenes de la banda terrorista de la cual él era el líder del brazo político, jamás ha pedido perdón, y va a TV3 y nos lo presentan como un hombre simpático, entrañable, prácticamente el amigo de la sociedad catalana. Le recuerdo que hace escasas semanas él estuvo presente en el Preguntes Freqüents y hubo una promoción que, a mí, de verdad, me pareció literalmente degradante, execrable; una promoción en la que aparecía el señor Otegi con la presentadora del programa, compadreando, con la canción Forever Young, de fondo, y el señor Otegi presentándose, pues, eso, como una persona entrañable. No puede ser que en los medios públicos de Cataluña se presente a un personaje execrable como Otegi como un sujeto amable, entrañable y que debe ser respetado por el conjunto de los catalanes. ¿Que se le entreviste? Quizás –yo tengo mis dudas, moralmente, con que se entreviste a un terrorista no arrepentido–, pero, por favor, que no se le entreviste como un personaje afable, como un personaje que sea digno de la consideración del conjunto de los ciudadanos de Cataluña. [[Aplaudiments.]] ¿Usted de verdad cree que es normal que se le dé ese trato exquisito a alguien como Otegi, a un personaje como Otegi, en los medios públicos de Cataluña? Por desgracia, asumo que mi pregunta es retórica, que seguramente no me contestará. O quizá sí, o quizá me acabe diciendo que efectivamente le parece normal lo que dice el señor Otegi o lo que se hace con el señor Otegi en TV3, porque es muy parecido al tratamiento que le dispensan ustedes al señor Otegi, al señor Carles Sastre o a lo que dice el señor Torra sobre la realidad de Cataluña. En todo caso, esta banalización de la violencia ha llegado al paroxismo cuando en las últimas semanas se ha convertido en un auténtico héroe de nuestra comunidad al señor Paul Engler, un sociólogo que dice cosas tales como que hay que provocar una ruptura civil en Cataluña para que los nacionalistas consigan su objetivo y que morir como un mártir es una cosa inherente a los movimientos ganadores. Pues este señor, que dice tamaños disparates, ha sido entrevistado en TV3, ha sido entrevistado en Cataluña Radio, ha sido entrevistado en el 324, el canal veinticuatro horas de TV3, como si fuera un héroe. Y además ha sido recomendada la lectura de sus textos; entre otras cosas, una entrevista en la que dice todas esas lindezas y alguna más, que recomiendo, efectivamente, que la gente la lea para que veamos la catadura moral del personaje y sobre todo del personaje que lo recomienda, que es el señor Torra, el presidente de la Generalitat, cuando este hombre, insisto, está apelando a la ruptura civil entre catalanes. ¿Usted cree que es normal que los ciudadanos de Cataluña, que pagamos con nuestros impuestos una televisión pública como TV3, tengamos que pagar la entrevista o la tournée que se le ha organizado al nuevo gurú del señor Torra para mayor gloria, por supuesto, de las ideas divisivas de Cataluña, para fragmentar Cataluña, para continuar con la degradación moral que está imponiendo TV3 en Cataluña?, ¿que la paguemos entre todos? ¿Que los ciudadanos de Cataluña que queremos seguir siendo españoles, que compartimos, respetamos y nos sentimos solidarios de la suerte de nuestros compatriotas españoles, paguemos semejante ejercicio de degradación moral como están haciendo los medios públicos de Cataluña? ¿Usted cree que es normal? A mí me parece que es inadmisible. Y se me ocurren pocos ejemplos de utilización espuria de los medios de comunicación públicos más allá del que hemos visto con esa entronización del señor Engler como el nuevo ídolo del nacionalismo catalán. Me parece muy preocupante que ustedes hayan hecho este tipo de..., pues, de imposición en los medios públicos de un mensaje claramente divisivo. El último ejemplo lo hemos tenido..., dos ejemplos muy recientes que le comento y me gustaría que usted valorara y me dijera si le parece razonable. Hemos visto al señor Jordi Cabré, tertuliano habitual del programa 324, diciendo que no es lo mismo dir «democràcia en catalán que decir «democracia en castellano, en un ejercicio de supremacismo nacionalista de lo más rancio, y a la presentadora..., o al presentador, en este caso, le pareció la cosa más normal del mundo. Y el último, del cual me extenderé más en mi próxima intervención, fue el señor Puigcercós, expresidente de Esquerra Republicana, diciendo que España aguanta uno, dos o cien muertos por la cuestión del procés. ¿De verdad los catalanes tenemos que aguantar semejante degradación moral? [[Aplaudiments.]]
Per fer la resposta té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Diputades, diputats..., primer de tot, dir-li, senyor diputat, que el que és trist, que el que és delirant i que el que segrega és la seva actitud, l'actitud del seu partit polític, l'actitud del seu grup parlamentari. Però, de fet, ja sabem que el seu partit polític va néixer precisament amb aquesta finalitat. Que Catalunya és una terra d'acollida, no ha de venir vostè a explicar-nos-ho; ho sabem, ho hem viscut i hem treballat perquè així sigui, i així ho seguirem fent, com és la nostra responsabilitat, però sobretot com és el tarannà de la població de Catalunya. I si entrem, doncs, ja a parlar sobre la seva interpel·lació, que feia sobre la banalització de la violència a la Corporació Catalana dels Mitjans de Comunicació, permetin-me que li digui que en realitat el que vostè està fent avui aquí no és precisament això; el que vostè està fent és tornar a generar i abocar aquí al Parlament de Catalunya la seva demagògia sobre el conflicte polític real que hi ha entre Catalunya i Espanya; les seves mentides, que volen imposar un relat fals sense importar-los els fets, i la seva pròpia contradicció, la seva pròpia contradicció quan per una banda demanen la independència dels mitjans públics del control del Govern i per l'altra estan demanant al Govern que intervingui en els mitjans. Per tant, no seré jo, com a consellera, ni tampoc el Govern de Catalunya qui farem valoracions sobre els continguts, sobre els programes o sobre els professionals dels nostres mitjans de comunicació. Això no ens toca fer-ho al Govern, i vostè ja ho sap. De fet, i com molt bé saben i els hi tornaré a explicar, són vostès, els diputats i les diputades, els que exerceixen de forma directa aquest control a través de la Comissió de Control de la Corporació d'aquest mateix Parlament. De fet, com molt bé saben, i vostè sap, és en el marc d'aquesta comissió on haurien hagut d'haver portat aquesta qüestió, pel que fa referència a aquesta interpel·lació. Però, de fet, i com vostè sap, ja ho ha fet, perquè, sí, els mitjans de la corporació tenen els seus propis mecanismes de control fora del Govern en el que participen les diputades i els diputats del Parlament de Catalunya com vostè va poder fer, si no recordo malament, el passat 29 de novembre. Per tant –per tant–, el seu objectiu avui aquí en aquest Parlament segueix sent el mateix que cada vegada que fan una interpel·lació sobre els mitjans de comunicació, perquè el seu objectiu no és interpel·lar, no és dialogar, ni és parlamentar, el seu objectiu és tornar a fer un xou mediàtic al que ja ens tenen acostumats. I ho fan perquè volen construir un relat, un relat que per molt que el repeteixin seguirà sent fals, un relat que per molt que el repeteixin seguirà sent del tot inexistent. Miri, ja els hi dic de bon començament, aquest país seguirà el model d'immersió lingüística que a vostès no els agrada, i seguirà amb el model de mitjans de comunicació pública que a vostès no els agrada, perquè són models d'èxit, són models de garantia de cohesió social, i sobretot, són models de canvi a la nostra societat que han permès que l'ascensor social a Catalunya funcionés. I si entrem en els nostres mitjans de comunicació públics, començaré a donar dades, que sé que a vostès no els agraden aquestes dades que evidencien la qualitat i la bona recepció dels mitjans de comunicació públics catalans per part de la ciutadania catalana, però, miri, les dades són tossudes, i les dades són clares: TV3 porta vint-i-vuit mesos consecutius sent líder d'audiència. I també saben que els informatius, a més de tenir uns excel·lents resultats, també són líders en totes les edicions i són els més ben valorats en qualitat, en imparcialitat i en credibilitat. Vostè creu sincerament que la gent no exerceix la llibertat d'informació quan decideixen prémer el botó del comandament i veure TV3? Veient les dades d'audiència que tenim, vostè creu que la ciutadania de Catalunya no és madura i que no decideix lliurement el que volen veure? Perquè, miri, resulta que TV3 segueix liderant les audiències, malgrat que a vostès això no els agradi. Però la conclusió és fàcil: la major part dels ciutadans de Catalunya veuen TV3; la major part dels ciutadans de Catalunya volen TV3, malgrat que a vostès no els agradi. I el que haurien de fer és acceptar-ho, en compte de fer el joc brut que fan. Perquè, miri, en una societat, quan hi ha un fort malestar social, com és la societat catalana, quan hi ha un panorama polític immers en la confrontació, quan es produeixen protestes i mobilitzacions, el paper dels mitjans de comunicació és cabdal; i és cabdal per evitar el retrocés des del punt de vista dels drets, de les llibertats i dels valors democràtics. Però, clar, a aquells que practiquen la repressió, això no els agrada. Permeti'm que li llegeixi dues cites, una de George Orwell, que deia..., en el Looking Back on the Spanish Civil War, deia: «A Espanya vaig veure per primera vegada informacions periodístiques que no guardaven cap relació amb els fets, ni tan sols la relació que sol existir en una mentida normal. Vaig veure, de fet, que la història s'estava escrivint no pas en termes d'explicar el que estava succeint, sinó en termes d'explicar el que havia de succeir segons la línia del partit. Vaja, el que vostès voldrien. I la segona cita, la de l'Institut Reuters de la Universitat d'Oxford, que diu: «Els mitjans de comunicació espanyols, els menys creïbles d'Europa i els segons menys creïbles del món. Però, clar, si vostès el que busquen amb les seves interpel·lacions, amb les seves denúncies i amb els seus atacs constants als mitjans de comunicació públics catalans, si el que vostès busquen realment és que aquests models dels que parlen Orwell o l'Institut Reuters, siguin els models que seguirà la corporació catalana, doncs, ja l'hi dic ara: no. A la corporació catalana, ni ens troba ni mai ens trobarà exercint aquests tipus de control ni de comunicació. La societat catalana és una societat madura, és una societat amb criteri i és una societat amb capacitat de crítica. I també és una societat compromesa amb els valors de la llibertat i de la democràcia. I és una societat oberta al món. I el món ens mira. I el món ens ha mirat. Ens ha mirat també, i no ha parlat ni de la banalització de la violència ni re de tot això, ni tan sols ha parlat de violència, el món; ha parlat de manifestacions massives, ha parlat de vagues, ha parlat de marxes, ha parlat de mobilitzacions, ha parlat de protestes, s'ha referit alguna vegada a aldarulls –a aldarulls nocturns, que també han passat–, però, miri, bàsicament, han recalcat que el moviment catalanista ha estat sempre pacífic –pacífic–, ho repeteixo, pacífic. I així s'ha traslladat també des dels mitjans públics catalans de la corporació catalana. Li repeteixo: marxes, llibertat, protestes massives, vaga, conseqüències de la vaga, protestes pacífiques i també d'aldarulls, també d'infiltrats i d'alguna actitud hostil d'algun grup minoritari. Però de violència, de terrorisme, d'això, ningú en parla; d'això, només en parlen vostès, perquè és un relat fals. Per molt que ho repeteixin, és i seguirà sent un relat fals. Miri, la Corporació Catalana dels Mitjans Audiovisuals, com la premsa internacional, no banalitza la violència. TV3 no banalitza la violència, Catalunya Ràdio no banalitza la violència. El que és molt greu –de fet, el que és gravíssim– és com vostès frivolitzen amb la violència. Això és el que és del tot intolerable. [[Aplaudiments.]]
Per fer la rèplica és el torn de nou del diputat. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Senyora consellera, definitivamente usted y yo vivimos en mundos radicalmente diferentes o en realidades paralelas. [[Veus de fons.]] Sí, sí, pero se lo digo porque vamos a ver las cosas. ¿A usted le parece normal que las juventudes de un partido político como la CUP revienten a martillazos sedes de otros partidos políticos? ¿A usted le parece normal? [[Aplaudiments.]] Vamos, es que, para mí, que tengo verdaderas ganas de seguir conviviendo con mis conciudadanos independentistas, sería perfecto decir: «Bueno, son chiquilladas. Oiga, no, es que eso en cualquier otro lugar del mundo es una muestra de fascismo, de totalitarismo, por tanto, a mí no me venga a decir que todo esto es normal. [[Aplaudiments.]] Si a usted le parece normal tener un presidente de la Generalitat que se refiere a los castellanohablantes como bestias taradas con forma humana o tener una portavoz del Gobierno que se niega a contestar en la lengua mayoritaria de la comunidad política de la cual es portavoz del Gobierno, a mí que me lo expliquen, porque eso es completamente anormal, es una muestra de supremacismo lingüístico. Déjeme que le diga más, que el señor Jordi Cabré, que ocupó puestos de responsabilidad en sus gobiernos, que es sobrino del señor Trias, que dice cosas como que no es lo mismo decir «democracia en castellano que «democràcia en català, en un claro ejercicio de supremacismo rancio, supremacismo cultural rancio. Y que eso no suponga que la presentadora –el presentador en este caso– le reconvenga y le diga: «Oiga, ¿se está usted dando cuenta que está diciendo que los catalanes somos culturalmente superiores al resto de los españoles? es un verdadero disparate. Ustedes viven en esta burbuja que todo les parece absolutamente normal, pero le aseguro que ese tipo de comentarios en cualquier lugar del mundo no se encuentran. Búsqueme, insisto, ojalá salga aquí con valentía y me busque un personaje homologable al señor Torra en la Europa democrática o en el resto de España. Lo encontrará quizá en los Auténticos Finlandeses, lo encontrará quizá en el Vlaams Belang o lo encontrará en Democracia Nacional. Pero entre los partidos constitucionalistas que estamos presentes en esta cámara no encontrará ni un solo político que haya dicho disparates como los que ha dicho el señor Torra en sus escritos de hace cuatro días. De verdad, no los encontrará. Es más, el señor Puigcercós, expresidente de Esquerra Republicana..., insisto, Esquerra Republicana, que luego se presentan como los adalides de la moderación, que el Partido Socialista pretende convertirlos en socios de gobierno, es un verdadero drama que el Gobierno de una nación como España pueda depender de los votos a favor de un partido que tiene dirigentes como el señor Puigcercós, que dice que España aguanta uno, cien o doscientos muertos por el procés; que esta gente no tiene complejos, se refiere con un desprecio tremendo a los españoles, y ahora algunos pretenden que el Gobierno de nuestro país dependa de semejantes radicales. Sí, radicales, hay que llamar a las cosas por su nombre. El señor Puigcercós, el señor Carod-Rovira, el propio señor Junqueras cuando habla de diferencias genéticas entre catalanes y españoles, como dice él..., es una auténtica barbaridad; es un auténtico disparate que eso hoy se haya normalizado. Y ustedes pueden seguir saliendo aquí a decir que todo es normal, que són un moviment pacífic, que yo desde luego no les niego que haya muchos independentistas que sean pacíficos, pero son ustedes los que jalean un tipo de discurso que es completamente degradante desde el punto de vista moral, son ustedes, los políticos nacionalistas, quienes degradan la vida pública de Cataluña; no los ciudadanos de Cataluña, no busquen invertir la carga de la prueba o intentar buscar culpables o desviar la atención. Son ustedes quienes están haciendo un discurso que lleva a la confrontación, que lleva a la división y que lleva necesariamente a la degradación pública de una sociedad. Exactamente igual que cuando en TV3 a los Mossos d'Esquadra se les llama «gossos. Cuando los Mossos d'Esquadra, los Cuerpos y Fuerzas de Seguridad del Estado, que son los encargados de velar por nuestros derechos y libertades son vilipendiados, menospreciados y vejados en la televisión pública, eso es el principio del fin de la democracia en una comunidad autónoma como la nuestra. Y ustedes encima lo normalizan. Viene aquí a decirnos que eso es lo más normal del mundo. Pues no lo es, señora Budó. Sintiéndolo mucho, ustedes han llegado demasiado lejos. Y no se me desvincule de TV3, porque lo que ocurre en TV3 no es más que el correlato directo de lo que están haciendo ustedes desde el Gobierno de la Generalitat. El señor Torra apela a la vía eslovena, apela a los textos de Engler, apela a seguir confrontando con el resto de España, apela a un discurso que necesariamente lleva a la división en Cataluña. Y eso es sencillamente lo que hace su correa de transmisión, que es TV3. Considerarán o seguirán pretendiendo decirnos que eso es normal, pero no lo es de ninguna manera. De verdad, lo que están haciendo ustedes y lo que está haciendo TV3 es la antesala de la fractura, de la división de una sociedad. Son responsables de la fractura que está teniendo lugar en Cataluña, e insisto, lo hacen ustedes, no lo hace nadie más. Las cosas que ustedes dicen..., ojalá saliera aquí y me rebatiera y me encontrara un solo ejemplo de un diputado, de un representante constitucionalista que diga dislates, disparates o barbaridades como las que dicen ustedes sobre el tema, y entonces le diré, saldré aquí i diré: «Oiga, sí, es verdad, es un horror que alguien diga que hablar catalán en Cataluña no es normal. Pero no lo va a encontrar, señora Budó. Son ustedes quienes están degradando la vida pública de Cataluña, son ustedes quienes han decidido dividir la sociedad catalana para conseguir su objetivo, aunque sea a la rebatiña y destrozando Cataluña, y son ustedes los responsables de la confrontación que actualmente..., y de la fractura que actualmente preside la vida pública de Cataluña. Yo creo que deberían reflexionar un poco al respecto. [[Aplaudiments.]]
Per fer la rèplica és el torn de la consellera de nou.
Gràcies, president. Diputat, TV3 no es la correa de transmissió del Govern de Catalunya, li he explicat abans. Si vol, li torno a repetir: el Govern no entra en els continguts, i em tindrà aquí cada vegada en el faristol defensant la llibertat dels mitjans de comunicació públics i el no control per part del Govern dels continguts ni dels seus professionals, als que des d'aquí també, doncs, agraeixo la feina i el compromís que fan cada dia, perquè siguin uns mitjans de qualitat, uns mitjans que estan molt ben valorats per la societat catalana, malgrat que a vostès això no els agradi. Miri, el Govern no està aquí ni per fracturar, ni TV3 està aquí per fracturar la societat catalana, ni la immersió lingüística està per fracturar la societat catalana, ni l'escola està per fracturar la societat catalana. Qui està per fracturar la societat catalana són vostès, que de fet van néixer per això. Però ja ho sabem tots, no cal que ens enganyem. Vostès ja ens tenen acostumats a la crítica constant destructiva, sempre negativa, i a no tenir cap proposta per la seva part, cap proposta més que la crítica i la destrucció. Cap proposta. Però ja ens hi tenen acostumats, com li deia, a aquesta crítica constant, també contra els mitjans de comunicació públics catalans. Ara estava recordant la famosa entrevista que li va fer la periodista Lídia Heredia a l'expresident del seu partit polític. El seu expresident recordo que va aprofitar l'ocasió per acusar TV3 de ser un aparell de propaganda separatista, i, sense cap mirament, va exigir a Lídia Heredia quines preguntes volia que li fes. Llibertat d'expressió absoluta. Doncs, miri, jo li repetiré una i altra vegada: el Govern no controla ni controlarà els continguts. Qui controla els continguts de TV3 és el Parlament de Catalunya, que per això hi han els mecanismes de control parlamentari, i hi ha també el control del Consell Audiovisual de Catalunya. Aquests són els controls que, precisament, garanteixen la independència dels mitjans públics de comunicació del Govern. Un tipus de control, a més a més, amb rigorosa transparència, perquè tots els seus informes estan publicats en obert i, per tant, estan disponibles. Que es va a exercir un control i demanar un retiment de comptes als directors dels mitjans o la presidenta en funcions? Si es vol fer això, cap problema, és la seva obligació com a diputat i és per això que es fa des d'aquest Parlament i a través de la Comissió de Control de la Corporació i no pas des del Govern. Té les eines, i a més vostè sap, les ha fet servir, i per tant, és aquest el mecanisme des d'on s'ha d'exercir el control dels mitjans públics de comunicació. I, evidentment, el control no només està en mans dels diputats i les diputades d'aquest Parlament, sinó que també el fan els mateixos professionals de la corporació, que vetllen per uns continguts amb criteris professionals, a través del Consell Assessor de Continguts i de Programació de la corporació, dels consells de professionals de TV3. Per tant, l'hi torno a repetir, no seré jo com a consellera ni tampoc el Govern qui entrarem a fer valoracions sobre els continguts, els programes ni els professionals dels nostres mitjans. I el que sí seguiré fent és denunciant i valorant la seva obsessió de crear un relat fals sobre els nostres mitjans públics. L'hi repeteixo, vint-i-vuit mesos de lideratge continuat i va cap als deu anys de lideratge absolut; aquesta és la realitat, per més que no els agradi, dels mitjans públics de Catalunya. I, mirin, permetin-me que els digui que tinc ganes de defugir aquesta polèmica constant, però amb vostès sembla que no hi ha una altra manera. De fet, entenc que aquest no ha de ser el camí a seguir: en comptes de destruir, facin propostes. Jo els demano això, facin propostes per a aquest país, però, si us plau, no torni a dir en una cambra com aquesta que els mitjans de comunicació públics catalans banalitzen la violència. Perquè vostè, si no li agrada el que diu algú en un programa determinat on és entrevistat, té els seus mitjans per denunciar-ho o, senzillament, per canviar de canal [[remor de veus]] , perquè la llibertat d'expressió ha d'estar garantida...
Silenci...
...pels mitjans públics catalans. Miri, això és molt greu, això és molt seriós, jo li demano que no torni a banalitzar la violència denunciant que els mitjans de comunicació públics són els qui la banalitzen. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la rellevància de la cultura en la societat catalana]] [[300-00213/12]] La següent interpel·lació és sobre la rellevància de la cultura en la societat catalana, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Francesc Ten. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, diputades i diputats; bon dia, consellera; bon dia, secretari general. Serveixi aquesta interpel·lació perquè puguem tornar a posar en valor, en seu parlamentària, com ja hem fet altres vegades, el tractament, el paper, el reconeixement que ha de tenir això que en diem cultura. Perquè, com deia el molt honorable president Torra la setmana passada en el lliurament dels Premis ARC de la indústria cultural, si no construïm el país sobre la cultura, difícilment tirarem endavant, perquè això va de llibertat, de cultura i de talent. Aquesta és una interpel·lació per a cadascun de nosaltres i per als responsables del Govern. És una obligació, per als qui defensem la centralitat i la transversalitat de la cultura, fer-nos la pregunta de com podem presentar la cultura com un model de gran abast, que es preguntava John Holden, un model que progressivament –i l'adverbi és important i ho és també per al pressupost– marqui el rumb de la prosperitat. És un convenciment, no vull posar-ho en un terreny de reptes i d'ideals i d'utopies; és una actitud, és un convenciment. I hi insisteixo, segurament és només una dècima o menys del pressupost. En primer lloc, us volia interpel·lar, consellera, sobre el fet de veure la cultura com una inversió. No ho són les infraestructures en comunicació, en xarxes i en mobilitat? No és necessari invertir en les infraestructures que han de permetre el benestar de les persones? Doncs el benestar cultural de les persones també necessita dotacions estructurals. Invertir en cultura o invertir, per exemple, en cultura i salut hauria de ser entès també dins una estratègia global de salut pública, com ja ho són altres estratègies. La frase és de Xavier Albertí: «No hi ha res que reconforti més una ànima malalta que la cultura. La mirada cultural davant la vida o que les persones ens apropem al fet cultural, hi insisteixo, és una actitud, una actitud que s'educa, que es forma, que s'aprèn i que s'adquireix i que per poc que un la cuidi, ja no l'abandona la resta de la seva vida. En termes econòmics és molt rendible i eficient, però per tirar endavant aquest convenciment, necessitem que els centres difusors de cultura del país estiguin ben dotats per aquesta tasca d'introduir la cultura en el moll de la vida, en aquest model que parlàvem de gran abast. Què ens pot dir, consellera, en termes de futur sobre cultura i proximitat, sobre cultura i diversitat, sobre cultura i participació? La cultura és un gran instrument de transformació i de cohesió social, ho hem dit i ho hem repetit, i no ens en cansarem de tornar-ho a explicar, perquè és un principi que compartim en la part més intensa de nosaltres. Oi que sabem els efectes de transformació social que té una nova biblioteca carregada d'activitats en un barri o en una població? No és molt necessària aquesta transformació que pot fer un equipament en les persones i en el barri i en la població? La cultura, si bé pot ser més invisible, no deixa de ser tan prioritària com ho són altres necessitats. La cultura, el coneixement, la formació són eines a més d'ascensor social, de millora de qualitat de vida, de millora contra desigualtats. Passa que si ens quedem en aquest intangible i no ho quantifiquem, ens quedem en el terreny conceptual i de l'abstracte. I no és des de l'abstracció i el concepte que es vagi directament a les persones, cal obrir camins nous i apostar per fets i per concreció. Leon Battista Alberti, aquest autor de la revolució humanística del Renaixement, període al qual vostè ha dedicat tantes hores d'estudi, deia en el llibre Els avantatges i desavantatges de les lletres que gràcies als exemples d'aquestes lletres hem aconseguit en part poder suposar moderadament les tribulacions que ens aclaparen i poder-les evitar amb prudència. A mi m'agrada citar també en aquest sentit Aina Clotet, que el 2015 d'una manera més clara, sincera i simpàtica en el llibre El canvi cultural a Catalunya, del senyor Jordi Cabré, diputat Martín..., deia l'Aina Clotet: «A mi el món se'm fa difícil, se'm fa molt difícil d'entendre i sort en tinc dels refugis creatius que han generat i que generen artistes que et fan sentir acompanyat. Refugis culturals fets per creadores i per creadors, aquesta primera baula de la cadena que juntament amb les indústries culturals i amb l'Administració posen en marxa la transmissió cultural. Però si no hi ha públic, usuaris, consumidors –que cadascú ho anomeni com més li plagui–, de fet, si no hi ha destinataris, no ho podem fer sols, consellera. I perquè n'hi hagi, retornem a la necessitat de crear públic i de fer créixer aquesta mirada cultural participativa de què parlàvem. Catalunya, per sort, és rica en creadors i en artistes, però cal que els donem més suport per créixer. El sector cultural de les petites i mitjanes empreses, mitjanes i grans empreses estan compromeses en la riquesa cultural del país, però cal que es reverteixi el constrenyiment a què s'han vist abocades, que pot arribar a perjudicar el ressò de la projecció artística a casa nostra i també en l'àmbit internacional. També cal ser conscients del que representa, en termes de teixit productiu, de PIB, el món dels llibres, el món del patrimoni i els museus, la música, les arts escèniques, el massa migrat sector audiovisual, el sector de les galeries, etcètera. El sector cultural, en definitiva, membres del Govern, és un vèrtex importantíssim de la Catalunya del treball també. Importantíssim. Battista Alberti en Els avantatges i desavantatges de les lletres, al segle XV, escriu de la necessitat que les lletres no només siguin útils a nosaltres mateixos, sinó també a la col·lectivitat, el retorn social, que en diríem avui. I que, si m'ho permeteu, us demano que em feu un petit raport de les accions lligades a integració social en què el departament participa. En aquest país millor i nou cal represtigiar el paper de la societat civil. La cultura va ser a la primera meitat del segle XX motor en la conformació de Catalunya com a col·lectivitat. La societat civil, davant la reacció en contra de l'Estat, va veure –ha vist– en la cultura un instrument senzillament de reafirmació, de reafirmació artística i cultural i de reafirmació també nacional. Avui, cal que recuperem la prosperitat i la cultura com a objectius d'aquest procés que se'ns ha negat en el marc estatal. La recentralització i la involució de l'estat de les autonomies que Espanya ha fet s'ha simbolitzat en la poca sensibilitat d'aquest Estat espanyol a reconèixer el que ja vaig dir tímidament en aquest faristol referint-me als trets diferencials de Catalunya, trets que afecten, òbviament, qüestions culturals i lingüístiques i que les institucions espanyoles no comparteixen. Quina ha estat l'aposta de l'Estat pel plurilingüisme? Parlem de la Llei de l'audiovisual que el Tribunal Constitucional va tombar? De la participació de l'Estat en equipaments? L'ofec econòmic, el dèficit fiscal, consellera, afecta els seus projectes? Consellera, abans d'acabar, m'agradaria tractar el tema del mecenatge, però no tinc massa més temps. Sé que el seu departament hi treballa, sé que és un tema més d'abast estatal. Li demanaria quines accions tirarem endavant. Però tampoc no volia acabar sense denunciar la bestiesa cultural, la bestiesa científica que la sentència que ahir vam conèixer que ordena l'entrega immediata de peces de la diòcesi de Lleida a parròquies d'Aragó. Quin capteniment, quines accions des del seu departament prendrem? És trist, però hom pensa que la judicialització de tot, també de la cultura, a hores d'ara és una arma que ho vol pretendre tot. I ara sí, consellera, acabaré. Acabaré parafrasejant Leon Battista Alberti quan es dirigia al seu germà en aquest llibre que hem esmentat, traduït per Alejandro Coroleu a Adesiara. Deia: repasseu aquest text nostre, aquesta interpel·lació, corregiu-la segons el vostre judici i feu –hi afegeixo, consellera– aquesta invenció meva més plaent i digna amb la vostra esmena. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a tots els diputats i diputades, senyor secretari general també. Senyor diputat Francesc Ten, moltes gràcies per la seva intervenció. Ahir va arribar, efectivament, la sentència de Barbastre estimatòria de la demanda. Vam anar a Lleida i totes les institucions que formem part del Consorci del Museu de Lleida, que presideix la Generalitat de Catalunya, vam explicar que en aquest plet arribarem fins al final, exercirem les accions judicials necessàries per preservar i mantenir la col·lecció. I, de fet, ja hem començat a preparar-ho. [[Aplaudiments.]] «Això que en diem cultura, ha dit vostè, senyor diputat. Això que en diem cultura és això que ens uneix, ens acosta, ens ajunta; a més de ser ciment social, és motiu d'orgull per a la nostra ciutadania. Un sector essencial per a l'economia del país i un potent vector d'atractiu per als nostres territoris. Em permeti, abans d'entrar de ple en la intervenció, que li agraeixi també les citacions del gran Leon Battista Alberti, un representant conspicu del Renaixement; d'aquells humanistes que al segle XV maldaven per fer arribar les grans obres dels grans autors grecollatins a la major part de gent possible, és a dir, maldaven per difondre la cultura. Gràcies a aquest anhel d'escampar la cultura es va crear la impremta, per exemple. Els humanistes del Renaixement feien allò que entenem avui com democratitzar la cultura, fer arribar la cultura a tothom, que és el que intenta aquesta consellera. Per això li agraeixo tant el record a Alberti. La cultura, per fer què? Em deixi que em posi aquesta qüestió a la vegada que faig paràfrasi del títol de l'obra de Josep Pallach, La democràcia, per fer què?, de bona memòria. Me l'ha suggerit la seva rica intervenció, que agraeixo molt, i és el que intentaré respondre-li amb algunes dades concretes del retorn de la cultura en l'àmbit econòmic, l'equilibri territorial i en l'àmbit social i nacional. A Catalunya tenim 39.558 empreses culturals; suposen el 34 per cent de les empreses de l'Estat; donen ocupació a gairebé 200.000 persones, i aporten un volum de negoci d'11.500 milions d'euros. Tenim un país culturalment atractiu, d'aquí la importància del turisme cultural: nou de cada deu turistes afirmen que el motiu de la seva visita a Catalunya és el patrimoni arquitectònic i cultural. Estem impulsant els sectors més innovadors de la cultura digital, com per exemple la indústria dels videojocs; n'hem triplicat la facturació aquests darrers anys, arribant a un volum de negoci de 367 milions d'euros. Les bones dades de retorn econòmic no es corresponen, però, amb les dades d'inversió en cultura. Reclamem més diners per a cultura, perquè les xifres actuals suposen menys d'un 1 per cent del pressupost total. Estic convençuda que tots junts seguirem treballant per arribar als objectius que aquest mateix Parlament va aprovar de manera conjunta i aconseguirem tots plegats augmentar progressivament –l'adverbi no és banal– aquesta inversió. Tenim sobre la taula l'avantprojecte de llei de patrocini i mecenatge que voldríem portar al Parlament en aquesta legislatura. I la volem fer amb una visió innovadora i moderna per afavorir les noves maneres de mecenatge, per donar suport al teixit cultural i a les més de 3.300 associacions del nostre país. Demanaré a tota la cambra que ens ajudi a aprovar aquest avantprojecte de llei. Vostè també em preguntava, diputat, si el dèficit fiscal afectava d'alguna manera l'esforç d'inversió que fem a Cultura; li contesto rotundament que sí, perquè no podem deixar de recordar que el dèficit fiscal és dèficit social. A més, el Tribunal Constitucional va suspendre els impostos de l'audiovisual i de les teleoperadores, que en dos anys van suposar la pèrdua de 33 milions d'euros que anaven destinats al cinema. Amb aquesta situació d'infrafinançament històric, vull fer un reconeixement explícit als creadors del nostre país i al sector cultural en general. Cert, el sector ha respost sempre amb creativitat, comprensió i generositat. És hora que els puguem donar respostes clares i efectives. Així mateix, és de justícia destacar el paper clau dels ajuntaments i les diputacions pel suport a la cultura. Només des d'una visió mancomunada de xarxa i de model de país hem pogut tirar endavant els projectes més importants, i així ho volem continuar fent. Pel que fa al retorn al territori, podem assegurar que tenim, voluntàriament, un país culturalment descentralitzat. Els mercats territorials estratègics són, per exemple: a Vic, el Festival de Música Viva; a Manresa, el Fira Mediterrània; a Olot, el festival de dansa Sismògraf; a Reus, el Trapezi de circ; a Igualada, la mostra de teatre destinada al públic infantil i juvenil; a Sitges, el Festival Internacional de Cinema de Catalunya; a Tàrrega, la Fira Mercat d'Arts Escèniques. Però a Catalunya tenim desenes i desenes de festivals arreu del territori que atrauen més d'1 milió i mig de persones. Estic en disposició d'anunciar que l'any 2020 hem previst obrir una línia de subvencions per a festivals d'1 milió i mig d'euros que ha de tenir per objecte la promoció i difusió de les arts visuals, la música i les arts escèniques. Tenim un gran interès en estabilitzar i incrementar les programacions d'arts escèniques i musicals professionals. Per això, ens satisfan les dades del Programa.cat, que no només incentiva la contractació, sinó que també fomenta les bones pràctiques entre professionals i programadors. La xarxa de biblioteques públiques és una altra estructura que inclou equipaments de proximitat. Podem celebrar que cobreix el 94 per cent del territori i segueix les passes de la Mancomunitat. Puc anunciar també que aquest 2020 convocarem una línia plurianual de 8 milions d'euros dedicada a la construcció i millora de biblioteques; que augmentarem un 17 per cent el pressupost destinat a la compra de llibres; que el Departament de Cultura segueix molt de prop el projecte de la Biblioteca Central de Barcelona: quan s'hagi constituït el Govern espanyol, convocarem el ministeri i l'ajuntament a la comissió de seguiment; el model final serà fruit d'un procés participatiu que liderarà el Departament de Cultura. La cultura és un dret. Les societats que inverteixen més en cultura són les que més la valoren. Aquesta consellera treballa per enfortir aquest cercle virtuós, perquè invertir en cultura és invertir en cohesió social i en inclusió. En aquest sentit, vostè em demanava exemples de programes d'inclusió del departament que contribueixen al desenvolupament integral de la persona en la vida comunitària i social. Un bon exemple n'és el programa Argonautes, que ens ha permès que més de vuit mil nens i nenes en risc d'exclusió social hagin participat en cent cinquanta activitats i hagin visitat un total de trenta-tres equipaments; o el programa social de la Filmoteca de Catalunya, que també ha fet, amb el programa «Apadrina el teu equipament, que més de dos mil alumnes de diferents centres docents i d'equipaments culturals del Raval s'hagin integrat en la vida del barri. Un altre element que ens permet incidir a favor de la inclusió social és el del foment de l'ús de la nostra llengua. El Consorci per a la Normalització Lingüística és bàsic. I també vull remarcar el Voluntariat per la Llengua; més de 137.000 parelles lingüístiques han practicat el català a través de la conversa, permetent la integració de les persones migrades a Catalunya. Es tracta d'un programa reconegut per la Comunitat Europea com una de les cinquanta millors pràctiques de reforç d'aprenentatge d'una llengua de la Unió Europea, s'ha estès a diversos territoris de parla catalana i s'ha pres com a model a Alemanya, Itàlia o Flandes. Finalment, ben conegut és el programa «Apropa Cultura, una plataforma comunicativa que facilita la interacció entre equipaments culturals i entitats socials i dona visibilitat a accions socioeducatives amb un ampli ventall d'espectacles a un preu reduït. La centralitat de la cultura en la nostra societat és fonamental, històricament parlant i avui. He sentit dir al molt honorable president Torra moltes vegades i des de l'inici d'aquesta legislatura unes paraules que vostè ha recordat i que a mi m'agrada tornar a recordar: «Si no construïm el país sobre la cultura, difícilment tirarem endavant, perquè això va de llibertat, cultura i talent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la digitalització del teixit productiu]] [[300-00214/12]] La següent interpel·lació és sobre la digitalització del teixit productiu, i la presenta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Teresa Pallarès. Quan vulgui. [[Pausa.]] Demanarem, diputada, que s'esperi uns minuts..., si localitzem la consellera, eh? No m'havia fixat que no hi era, a l'hemicicle. Disculpi. [[Pausa llarga.]] Diputada, ara; quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Conselleres, consellera Chacón, diputats, diputades, molt bon dia a tothom. D'entrada, consellera, agrair-li que sigui aquí. Entenc que una mica ajustada; descansem. Li he de dir coses molt molt clares, molt concises, però agrair-li sobretot la seva presència en aquesta interlocució, perquè és una qüestió absolutament crítica per al nostre país, que afecta d'una forma clara aquesta evolució i transformació que està vivint el teixit industrial a Catalunya. Ens consta i és públic, molt notori, el seu compromís en la defensa d'aquest teixit productiu i en general de l'activitat econòmica a Catalunya. Si més no, és una activitat important de cara a la generació de llocs de treball i a les oportunitats que tenen a veure amb la qualitat de vida per a tothom. Li agraïm aquesta preocupació. I és important que avui l'hi puguem exposar i que ens pugui explicar quina feina s'està fent des del seu departament en un dels àmbits, diguem-ne, rellevants que afecta de ple el teixit productiu. De fet, jo crec que tots els grups parlamentaris, els que avui estem presents en aquesta cambra, coincidim en que un dels principals motors de l'economia catalana és i ha estat sempre la seva tradició –jo crec que hem de parlar de «tradició industrial a Catalunya. I, a més, Catalunya, sempre ha sabut trobar en la indústria i d'una forma també molt evident en la innovació un camí per créixer que se sobreposés al fet de no disposar d'un estat que treballi al seu favor, o, en molts casos, que li permetés combatre els entrebancs de tenir un estat que en moments determinats ha treballat en contra d'aquest teixit. A dia d'avui, i malgrat l'evolució global que ha situat els serveis com un dels eixos principals de qualsevol economia, Catalunya segueix disposant d'una forta base industrial. Parlem del 20,7 per cent del VAB, un percentatge superior al que recomanen les institucions europees –la Comissió Europea recomana aproximadament..., o sigui, el 20, estar sobre el 20 l'any 2020– i molt per damunt de l'Estat espanyol, que se situa al 15,9 per cent. Una situació que també s'explica per un consens de país al voltant del sector industrial que ja vam reflectir l'any 17 amb el Pacte nacional per a la indústria –un cop més, amb un record pel conseller Rull, que també va tindre un paper importantíssim en tirar-lo endavant–, i que a més a més cal remarcar que es va assolir amb la participació de tots els diferents partits polítics, però també patronals i sindicats, marcats claríssimament per defensar i potenciar un dels grans actius que tenim a casa nostra. És evident, però, consellera, que estem en una època de canvis, però m'atreveixo a estar alineada amb que estem en un canvi d'època, i en aquest sector jo crec que és d'una forma molt evident. Avui voldria recordar les paraules de l'economista John Maynard Keynes, que, ja els anys trenta, en una de les seves obres, preveia que en un futur aproximat d'un segle –per tant, més o menys ja hi som– els problemes de la producció haurien estat resolts per la tecnologia i que hi hauria una oferta de béns i de serveis per a tothom; les màquines crearien atur tecnològic pel fet de substituir llocs de treball a un ritme superior al que es creen les ocupacions. Evidentment, aquest discurs, cent anys enrere, possiblement no s'acabava d'entendre, però ara veiem com alguns d'aquests temes ens afecten directament en alguns dels punts que precisament es recullen com a eixos importants de treball dintre d'aquest Pacte nacional per a la indústria. És cert, són moltes i diverses les tecnologies que apareixen i que impacten en el nostre dia, i, per descomptat, impacten amb models concrets de negoci, en models productius, en els hàbits de consum, i, per descomptat, en els models de treball també. Vivim ja el que ja està molt reconegut com la quarta revolució industrial, i és imprescindible que les nostres empreses en participin, i fins i tot m'atreveixo a demanar, consellera, que liderin i que continuïn liderant, les nostres empreses, aquesta quarta revolució industrial. Són diversos els sectors on aquests canvis són especialment visibles, que ens toquen molt de prop, com pot ser el sector de l'automoció, que afecta la mobilitat de les persones, que afecta temes mediambientals, etcètera –aquests dies n'estem parlant i debatent en diferents ponències, en aquest Parlament. És un dels sectors que genera també més activitat a Catalunya i que té, sí o sí, l'obligació de reorientar-se cap al nou concepte global de mobilitat que afecta de ple la reinvenció d'aquest mateix sector. Per tant, és urgent i necessari establir mesures i donar suport al sector industrial per ajudar a mantenir-lo viu amb el seu atractiu i, sobretot, per no perdre competitivitat, en un moment en què els mercats globals el que fan és que qualsevol decisió macroeconòmica de qualsevol punt del planeta ens afecti d'una manera o altra; per no parlar dels canvis micropolítics, microeconòmics, que també tenim dia a dia. Som conscients, consellera, que aquesta no és una tasca fàcil. Cadascuna de les revolucions industrials, podríem parlar en l'àmbit industrial..., tota la part econòmica ha sigut complicada, perquè qualsevol procés de canvi, evidentment, genera oportunitats, però també genera situacions d'estrès, sobretot per a les persones o les empreses, que es veuen més exposades a liderar o a formar part intrínsecament d'aquest canvi. Per tant... A tot això s'hi suma que aquests canvis són molt ràpids. Bàsicament, avui en dia tots ho veiem: surt una aplicació al mòbil i al cap de dos dies ja no et serveix, perquè n'ha sortit una de nova; o surt un procés en una tecnologia concreta, però, evidentment, estem tots expectants, amb els canvis que comportarà en els sectors, per exemple, de l'automoció el tema del 5G. I, d'alguna forma, els que no som millennials, diguem-ne, que ja tenim una altra edat, ens hem d'adaptar d'una forma molt ràpida a tots aquests canvis que estem vivint d'una forma absolutament..., doncs, amb una immediatesa brutal. Això suposa, com deia Keynes en el seu moment, que els caps de les persones –la intel·ligència, la formació, la capacitació...– també han d'estar alineats no en formacions molt concretes, sinó realment a tindre uns skills, unes habilitats molt definides, sobretot per a adaptar-se a aquests canvis. Per tant, consellera, aquest repte és molt gran, com li dic, perquè ens porta a redefinir els mateixos models de negoci –per no parlar de les estructures de producció, de les cadenes de valor...–, repensar d'una manera molt seriosa, com ja s'està fent i s'està proposant amb mesures ja molt actualitzades, amb l'FP dual –quan a Europa ja feia molts anys que es feia i aquí, ara, és un tema que, diguem-ne, per nosaltres és molt important–, la formació d'aquests treballadors; la mateixa definició dels llocs de treball, el que això implica també pel tema de la producció i pel tema de les empreses, de quina ha de ser aquesta definició, i incorporar el treball i la preparació de totes aquestes habilitats, perquè, en definitiva, el que es demana a la nostra gent..., el nostre talent ha d'estar preparat per a adaptar-se a aquest nou paradigma i, per tant, tindre la ment oberta al respecte. Però de la mateixa manera que sabem que comporta molts riscos, consellera, incerteses, dificultats, també sabem que aquesta transformació és inevitable; però jo m'atreviria a dir que és engrescadora. Perquè Catalunya és un país d'emprenedors, d'empresaris emprenedors, i, per tant, aquest és un repte engrescador que assumeix el seu departament. La transformació digital, que moltes grans indústries, pels recursos, per la capacitat, per l'accés a vegades a subvencions europees o temes tècnics o de capacitat de recursos humans, probablement poden tindre més facilitats per adoptar-la. Però pensem i recordem que a Catalunya més del 95 per cent del teixit productiu el formen petites i mitjanes empreses; és el nostre teixit productiu. Per tant, tots aquests petits i mitjans empresaris segurament tindran més dificultat a l'hora d'accedir a les tecnologies, i probablement haurem de prestar una atenció especial a aquest col·lectiu, que no oblidem que, a part de constituir la gran part del teixit productiu, genera més del 70 per cent de l'ocupació a casa nostra. Per tant, el que volem, el que desitgem, el que demanem és que puguin mantenir la seva competitivitat i s'adaptin a aquesta evolució global i inevitable i engrescadora de la indústria. És per això, consellera, que tot i ser conscients que ens trobem davant d'aquest fenomen, que, com li dic, és global, ens agradaria conèixer, en primer lloc, quines mesures està prenent el Govern de la Generalitat a través del seu departament –i em consta que també de forma transversal, en molts punts, amb altres departaments, no?– per garantir que aquest teixit industrial català s'adapti a les necessitats de la indústria del segle XXI, segueixi sent competitiu i –jo hi afegeixo– segueixi sent líder. Volem conèixer quin treball fa el seu departament per garantir que la indústria accedeixi a les noves oportunitats que ofereix el big data, la impressió 3D, l'internet de les coses o la intel·ligència artificial. I per acabar, consellera, voldríem saber també què està fent per ajudar aquestes petites i mitjanes empreses, quins són els programes dirigits a les petites i mitjanes empreses en aquest nou model que ha de mantenir la seva competitivitat i la seva supervivència, que és, sense cap mena de dubte, la supervivència del model de país en el que nosaltres volem viure. Moltes gràcies, consellera.
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació té la paraula ara la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, diputada, diputats, diputades, molt bon dia. Evidentment, la nostra economia productiva catalana té una base industrial molt i molt alta, amb aquest 20,7 per cent del producte interior brut de base industrial, i també la fa atractiva, evidentment, per la inversió estrangera. Només cal esmentar algunes xifres, com aquest 16 per cent d'inversió estrangera que va augmentar aquest primer semestre de 2019; lidera l'Estat espanyol el 30 per cent d'inversió estrangera industrial, i també pel que fa al nombre de creació d'empreses: amb un 2,8 per cent creixem a Catalunya, i no poden dir el mateix a la resta d'Espanya. Per tant, és clau mantenir la competitivitat justament en aquest entorn globalitzat, la competitivitat del nostre teixit productiu. Des del departament ja anem fent tradicionalment tot un seguit d'accions, doncs, dirigides... Per exemple, jo esmentaria la política de clústers, una de les més reconegudes també internacionalment. La promoció del que són..., la creació de start-ups; fins ara donàvem la xifra de 1.300 start-ups a Catalunya, jo crec que en acabar l'any aquesta xifra augmentarà considerablement. També tota la tasca d'internacionalització que hem anat fent tots aquests anys, doncs, incideix en la competitivitat de les nostres empreses. Els més de quaranta punts que tenim arreu del món, aquestes oficines d'Acció, de ben segur, hi ajuden. També totes les estratègies que fem i accions adreçades a la innovació. I precisament en el cas de l'emprenedoria, doncs, el mes de gener presentarem la nova reformulació del que era fins ara el «Catalunya emprèn com a programa. Molt bé. Doncs tot aquest seguit d'accions, que ara no entro en detall a explicar, fan que ens aturem un moment i ens haguem de preguntar: davant aquests canvis tan ràpids i exponencials que estem plantejant, en aquest entorn globalitzat, les nostres pimes estan prou preparades per integrar aquestes noves tecnologies en les seves estratègies?, estan prou preparades per adaptar-se d'aquesta manera ràpida, com ho han de fer, doncs, a aquesta indústria 4.0? I és per això que, si nosaltres considerem, a més, que les empreses del segle XX van ser dissenyades en el seu moment per a un cicle vital de vint a trenta anys de vida pel que fa a productes i mercats, les empreses del segle XXI ja no obeeixen aquestes dinàmiques. Per tant, la transformació ens demana no només, com deia, que aquestes noves tecnologies s'integrin en l'estratègia empresarial, sinó també que s'adaptin i s'adoptin en el conjunt del teixit industrial de Catalunya. Perquè nosaltres ho tenim clar: sense empreses no hi ha transformació tecnològica del nostre país, un país de pimes, i sense les pimes no hi haurà indústria 4.0 a Catalunya, sense les pimes no hi ha revolució 4.0 que sigui possible. Per tant, doncs, el primer que ens hem plantejat, i arran també dels successius viatges que hem anat fent a nodes, a pools d'innovació claus a nivell mundial, com puguin ser Silicon Valley, Corea, Japó, Israel, etcètera –Alemanya mateix–, hem pres també la determinació d'adaptar al màxim, d'ajudar a adaptar al màxim el nostre teixit empresarial. Com vostè deia, per molt que les grans empreses tinguin les seves pròpies dinàmiques, a aquest més del 95 per cent de petita i mitjana empresa cal que se l'ajudi. Fa poques setmanes presentàvem precisament, com a programa concret, el Proacció 4.0, que a través d'Acció i de la Direcció General d'Indústria ens permet abordar aquesta adaptació de la indústria 4.0 a les necessitats específiques de les petites i mitjanes empreses. Aquest programa Proacció 4.0 és una finestreta única de referència per a la petita i mitjana empresa en la seva transformació digital. És un referent, i l'adrecem o el dividim en tres grups d'accions. La primera. En primer lloc, el que volem és abordar la necessària sensibilització i conscienciació sobre aquesta quarta revolució industrial. Si nosaltres ens aturem un moment i analitzem la xifra que només un 40 per cent de les empreses del nostre teixit productiu és conscient o ha pres alguna mesura per adaptar o integrar aquests noves tecnologies, veiem un 60 per cent del teixit empresarial que encara està en risc de no ser competitiu de manera molt immediata. Ho estem veient en alguns sectors; el sector de l'automoció n'és un. Per tant, doncs, sensibilitzar, conscienciar és el primer. En segon lloc, el que ens hem fixat com a objectiu també del programa és donar aquest suport a les petites i mitjanes empreses per tal que puguin fer una diagnosi del seu estat i fer una anàlisi estratègica. Per què? Davant aquesta allau de noves tecnologies –vostè n'ha esmentat algunes: intel·ligència artificial, internet de les coses...–, clar, la petita i mitjana empresa no té ni la capacitat ni el personal per fer l'anàlisi i saber quina d'aquestes tecnologies ha d'integrar i quina no. Davant tot aquest garbull, al que els hem d'ajudar és a fer: «Aquestes tecnologies són adequades per al vostre cicle productiu? Aquestes tecnologies són adequades per al vostre producte, sí o no? Per tant, conscienciació, anàlisi, diagnosi, anàlisi estratègica, i després ve com passem a l'acció. Doncs estem passant a l'acció amb tot un seguit d'ajuts econòmics, per bé que estem –tothom ho sap– amb pressupost prorrogat. Hem, doncs, modificat alguns imports que teníem en altres programes, els hem adreçat a aquest, en el marc també d'un pacte estable, com és el Pacte nacional per a la indústria, aquest pacte que nosaltres agafem com a marc de consens en el qual hem de desenvolupar les polítiques industrials d'aquest Govern. I a partir d'aquí donem ajuts, això sí, tangibles, com són els cupons d'indústria 4.0, amb ajuts de fins a catorze mil euros per empresa; també les línies de crèdit per un import 150 milions d'euros, aquí sí, amb l'Institut Català de Finances, i d'altres ajuts, com els programes Innotec, els nuclis de recerca i desenvolupament o el Tecniospring. Per tant, conscienciem, fem diagnosi i després fem el tractament, en aquest cas, ajudant econòmicament. I això ho fem com sempre ens agrada fer-ho des del departament: no per lliure, sinó de la mà dels agents socioeconòmics; en aquest cas, de la mà de Pimec, de Foment del Treball, del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya i el Consell de Cambres. El mateix esperit que va inspirar aquest Pacte nacional per a la indústria és el que ens inspira en cadascuna de les polítiques industrials que fem. També –vostè l'ha esmentat breument– el sector de l'automoció. Aquest demana potser una part on explicarem també què s'està fent realment, doncs, per donar suport a un sector com és l'automoció. Per tant, jo crec que des d'aquest departament és molt més que clar el compromís que tenim en seguir treballant perquè les nostres empreses segueixin sent competitives, i això, de retruc, té també conseqüències socials. Fa dos anys ja vam ser els primers que vam analitzar l'impacte laboral de la indústria 4.0. Des del Departament d'Indústria analitzàvem l'impacte laboral que tindria la integració d'aquestes noves tecnologies, doncs, en treballadors i treballadores. Arribàvem a la conclusió que, a banda de formació, hi haurà una transformació que és inevitable. I aviso i he avisat moltíssimes vegades: la competitivitat de les nostres empreses és un element clau que hem de preservar; si no, després ens lamentarem de, evidentment, doncs..., sigui tancament, sigui absorció d'algunes d'elles. Per tant, fem aquest crit de conscienciació i adoptem mesures, les posem a l'abast d'aquest teixit industrial que més ho necessita i, com deia abans, tenim claríssim que o les nostres petites i mitjanes empreses integren aquestes noves tecnologies o la quarta revolució industrial, aquesta revolució industrial 4.0, doncs, serà un fracàs a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el desplegament de l'acció exterior i les relacions internacionals]] 300-00215/12 La següent interpel·lació és sobre el desplegament de l'acció exterior i les relacions internacionals. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Adriana Delgado. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, conseller, conselleres, diputats i diputades. Fa només uns dies, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va admetre la sol·licitud del Ministeri d'Afers Exteriors, de Josep Borrell, i va suspendre els decrets de creació de les delegacions a l'Argentina, Mèxic i Tunísia del Departament d'Exteriors de la Generalitat. Es tracta d'una nova ingerència del Govern espanyol en l'acció exterior de la Generalitat, que ja es remunta a l'anterior Govern del Partit Popular i que es va reprendre quan Borrell va accedir al Ministeri d'Exteriors, i que ara ja està en un altre càrrec. Aquesta suspensió cautelar d'aquestes tres delegacions, que no estaven ni en funcionament, és una demostració més de la repressió contra la llibertat de pensament i els drets polítics del Govern català, una de les demostracions més greus, des del 155, juntament amb el decret digital i també juntament amb la suspensió del Pla d'acció exterior per part del Tribunal Constitucional. Algunes de les perles amb què justifica el ministeri aquesta mostra més de repressió contra la política exterior catalana és que l'activitat de les delegacions és nociva per als interessos de l'Estat, que tenen un paper ben definit dins del pla secessionista i que es pot preveure que les noves delegacions seguiran una línia d'actuació similar. Al ministeri també li preocupa molt evitar els perjudicis de difícil o impossible reparació de la imatge d'Espanya i en la política exterior que indubtablement es produiran des que entrin en funcionament. Veiem, doncs, que el Govern espanyol prejutja i dona per fet, tot i que encara no estaven en funcionament, que aquestes delegacions van en contra dels interessos de l'Estat, quan no han de fer res que no facin altres delegacions a l'exterior, com per exemple les del Govern d'Andalusia. I el que fan les delegacions, el que han de fer és treballar per la projecció internacional del país; en un món cada vegada més global han de potenciar, explicar les seves institucions, empreses, universitats, turisme, cultura, etcètera. I entenem que vostè, conseller, des del seu departament fa i, de fet, ha de fer aquesta feina de projecció internacional de forma legítima i legal, perquè està dins de la Llei d'acció exterior que es va aprovar precisament en aquest Parlament. Les delegacions catalanes, doncs, pretenen explicar Catalunya al món, sense intermediaris, i vetllar per la millora de l'economia, per exemple. El seu objectiu no és muntar festes ni gastar irracionalment com se sap que fan les ambaixades espanyoles. En definitiva, són útils per Catalunya, pel país, en molts nivells. I segur que si les ambaixades espanyoles es modernitzessin i miressin de veritat pels interessos de l'economia espanyola a l'Estat espanyol li aniria millor. La suspensió del tribunal se suma a d'altres decisions repressives contra l'acció exterior catalana; ja n'hem anomenat algunes: la suspensió del Pla d'acció exterior. Una altra de ben coneguda, el «Borrellgate. I és que Josep Borrell ha estat el gran protagonista de la política antidiplomàtica del Govern espanyol. Al capdavant d'Exteriors, en comptes de dialogar, de negociar, s'ha dedicat a pressionar i a bloquejar, i a espiar persones amb funció de la seva ideologia. Parlem d'una persona que ara està al capdavant de la diplomàcia europea com l'alt representant de la Unió Europea per a afers exteriors i política de seguretat i vicepresident de la Comissió Europea; una persona que revela informació confidencial d'una ciutadana europea com Clara Ponsatí; un home que forma part d'aquesta comissió que passi el que passi sempre acaba sent de coalició entre socialdemòcrates, populars i liberals; un home que, amb les seves accions de pressió, desgast i bloqueig, ajuda a enfortir una Europa subordinada als estats, com ja vam denunciar en l'anterior Ple en una moció. En aquesta cambra n'hi ha que s'omplen la boca de la neutralitat de les institucions, però que aplaudeixen amb les orelles quan el Ministeri d'Afers Exteriors es converteix en el ministeri contra l'independentisme, una croada que tot sovint fa que s'acabi convertint en el ministeri contra Catalunya. Els molesta que els representants del Govern de la Generalitat s'expressin lliurement, però no tenen res a dir quan el Ministeri d'Afers Exteriors intenta impedir, per exemple, la presència catalana a un festival de cinema escocès. Utilitzar els recursos de l'Estat per perseguir el rival polític..., són exactament els motius que als Estats Units han provocat l'impeachment contra l'Administració Trump; exactament el que ha fet el senyor Borrell, continuista dels ministres Dastis i Margallo. La repressió de l'Estat espanyol és pública i notòria, es coneix cada vegada més a nivell internacional, en gran part perquè està patint revessos per part d'Europa. Ho hem vist en les darreres setmanes en diferents decisions; per exemple, les consideracions de l'advocat del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. I, per tant, es posa cada vegada més en evidència el deteriorament del funcionament del sistema polític espanyol. L'Estat es pot agafar a índexs ideologitzats que encara no estan actualitzats, però la veritat és que les democràcies avançades no s'han d'avergonyir perquè el setmanari més influent de Brussel·les, Politico, entrevisti un dels seus presos polítics en portada, com va ser el cas de Jordi Cuixart. Per acabar la interpel·lació, voldria destacar que ahir el Diplocat, el Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya –i esperem que hi faci també referència el conseller–, va presentar un estudi sobre la imatge internacional de Catalunya a nou països europeus, segons el qual, a mode de titular, la imatge d'Espanya ha empitjorat amb el procés polític mentre que la de Catalunya ha millorat; un 53 per cent dels enquestats reconeixen que ha variat arran de tot el procés català, però, en concret, un 31 per cent considera que ha empitjorat, mentre que en el cas de Catalunya les xifres són contràries, quasi inverses, i, per tant, més positives pel que fa a la imatge de Catalunya. En conclusió, nosaltres considerem que les delegacions a l'exterior del Govern català són un espai més de projecció, molt potent, són útils, perquè vetllen pels interessos del país, a molts nivells, i també són un espai de trobada, de diàleg, de diplomàcia, per definició. Nosaltres creiem en el «sit and talk, en buscar solucions polítiques a conflictes polítics. Conseller, quina valoració fa d'aquest nou intent repressiu del Govern espanyol per aturar l'acció exterior de la Generalitat i com i amb quins objectius seguirà treballant al capdavant del departament per la projecció exterior de Catalunya? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació, té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Alfred Bosch. Quan vulgui.
Bon dia. Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats... Doncs, efectivament, l'acció exterior del Govern de Catalunya és legal, és legítima, és necessària, és obligada i és útil –és útil. Serveix per explicar que som un país obert, que som un país innovador, que som un país optimista. Ja des del principi, doncs, van començar a desplegar-ho amb una sèrie de plans que defineixen l'acció exterior del Govern de Catalunya, entre d'altres, el Pla estratègic d'acció exterior i de relacions amb la Unió Europea del 2019-2022, o el pla Europa; aviat aprovarem el pla Àfrica; el pla Japó, que ara fa poc va celebrar els deu anys de vigència i que també el renovarem. I, doncs, amb el desplegament de les delegacions, que són necessàries, aviat acabarem la segona fase de consolidació, i en la línia de ser presents als cinc continents i de que els cinc continents es puguin interessar per nosaltres, no? Per tant, clar, quina valoració fem dels recursos i de les accions que intenta fer el Govern espanyol i altres instàncies contra aquesta acció oberta, innovadora, optimista de Catalunya, que necessita, com necessita qualsevol país, qualsevol ciutat, qualsevol, fins i tot, comunitat autònoma espanyola, qualsevol empresa, universitats, sindicats..., necessiten estar presents en aquest món global i fer aquesta projecció exterior. Doncs la valoració que fem és que s'intenta impedir, que s'intenta obstaculitzar i que, per tant, és una feina en negatiu, una feina en negatiu que només podem valorar negativament, no? El Govern espanyol, doncs, ha actuat només amb la via de la negació contra l'acció exterior catalana. Vostè ho ha citat, diputada Delgado, no?: l'afer d'espionatge del «Borrellgate, espiant fins i tot a ciutadans de fora, tercers, gent que parlava, doncs, amb delegats nostres, per exemple; un servidor de vostès, també, no?, està present en aquest seguiment informatiu; la suspensió del Pla d'acció exterior; la suspensió cautelar de les tres darreres delegacions, creades a Mèxic, Argentina i Tunísia. Tot això, per descomptat, ho valorem negativament. Perquè la feina que fem entenem que és sempre en positiu, d'intentar presentar Catalunya al món d'una manera, doncs, creativa, d'una manera atractiva que pugui seduir encara més tots aquells que ja de per si, no?, se centren en aquest país, els interessa l'atractiu d'aquest país, sigui des del punt de vista turístic, des del punt de vista econòmic, empresarial, cultural, tecnològic, acadèmic. Per tant, aquesta és la nostra feina. Diuen, i fins i tot ho diuen en els recursos que han presentat per tal de suspendre delegacions, o el Pla d'acció exterior, o altres iniciatives..., doncs, per part del Govern espanyol s'al·lega que amb aquestes delegacions perjudiquem Espanya, o fins i tot, com deia molt bé, prejutgen que podríem arribar a perjudicar Espanya abans fins i tot de que comencin a funcionar aquestes oficines. Em sembla que això no, no és acceptable. No és acceptable perquè sí que hi ha coses que perjudiquen la imatge d'Espanya. Què perjudica la imatge d'Espanya? Doncs, sobretot, la imatge dels poders de l'Estat és perjudicada per les mateixes accions dels poders de l'Estat. És a dir, tot allò que condueix a tenir presos polítics, a tenir exiliats polítics; que condueix a que la policia actuï amb brutalitat contra les persones quan estan en l'acte de votar o quan protesten, no? Tot això perjudica enormement. Fins i tot aquestes accions, no?, que ha fet, per iniciativa del ministre Borrell, també el Govern espanyol contra el desplegament exterior del país, de Catalunya. Perquè aquestes accions des de fora són vistes des d'un punt de vista negatiu, com no pot ser d'altra manera: «Per què els ho impedeixen? Per què els posen pals a les rodes? Per què intenten obstaculitzar i censurar aquestes accions? La resposta, arreu del món, doncs, només pot ser una, i és que treballen en negatiu, i, si treballen en negatiu, això es veu negativament i per tant perjudica la imatge d'aquell país que diuen que representen, no? Això és bastant lògic. Per contra, evidentment, per cada finestra que ens ha intentat tancar el ministre Borrell, doncs, se'ns ha obert una porta, una porta d'oportunitats, per dir que nosaltres sí que anem en positiu, per dir que nosaltres el que volem és afavorir el nostre país. Nosaltres no som haters, no anem contra ningú; nosaltres el que sí que volem és afavorir els ciutadans de Catalunya i les ciutadanes de Catalunya, i el que volem és afavorir en general l'activitat del nostre país, que és cosmopolita, que es vol internacionalitzar, que vol estar present a tot arreu. Per tant, no ho deixarem de fer. Ha fet referència també a l'enquesta que ahir vam conèixer, realitzada pel Diplocat. És interessant. I hi ha precedents, eh? Per exemple, un precedent és l'enquesta que va fer fa molt poc, fa poc més d'un any, l'Institut Elcano, l'Institut Juan Sebastián Elcano, que és una institució basada a Madrid i que, com saben, presideix el rei d'Espanya; per tant, poc sospitosa, diguéssim, d'actuar a favor dels interessos del moviment independentista. I els resultats són semblants, són sorprenentment semblants. Per exemple, aquesta enquesta que s'ha realitzat a nou països europeus, demanant als ciutadans d'aquests països què opinen, revela que Catalunya és ben valorada entre els europeus, amb un 7,3 de nota mitjana, una nota que ja voldríem tenir bona part dels polítics que som en aquesta cambra, no?, o que ens dediquem a la política quan se'ls pregunta als ciutadans quina és la valoració que fan de nosaltres; 7,3, home, notable. El 70 per cent dels enquestats percep Catalunya com un lloc on és fàcil fer-hi negocis –i això en bona part es deu a l'acció d'Acció i al departament que dirigeix també la consellera Chacón. Un 88 per cent valora molt positivament –molt positivament– Catalunya com a destinació turística. Això també, doncs, és una dada que ens ha d'omplir d'entusiasme i de confirmar que, home, no devem estar treballant tan malament quan la imatge és bona, i que és imprescindible continuar en aquesta línia, continuar internacionalitzant. Per altra banda, doncs, també ens indica que Catalunya s'ha convertit en un assumpte eminentment internacional. Allò que deien de l'afer intern, de que el que passa políticament al nostre país és una cosa del Regne d'Espanya i ningú més, doncs, la realitat revela que no; si no, per què se'n parlaria a Nacions Unides, per què se'n parlaria al Parlament Europeu, per què l'advocat general del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, per què la Comissió Internacional de Juristes, per què Amnistia Internacional, per què la Federació Internacional dels Drets Humans... Per què se n'està parlant tant? Home, doncs, perquè no és un afer intern. L'enquesta, a més a més, revela que el cas català ha impactat en l'opinió pública dels ciutadans europeus, o d'una part important, com a mínim; un 31 per cent d'europeus pensa que, arran de tot el que ha passat els últims anys, la imatge del Regne d'Espanya –no del país, no de la gent, no, la imatge dels poders de l'Estat– ha empitjorat, i, en canvi, un 34 per cent, doncs, n'ha tret la conclusió que la imatge de Catalunya ha millorat. Això també ho diu l'enquesta. Els ciutadans europeus, a més a més..., els enquestats suspenen la gestió del Govern espanyol en relació amb Catalunya, i un 60 per cent considera que la Unió Europea hauria d'actuar com a mediadora o bé donar suport a la celebració d'un referèndum. Per tant, aquí tenen l'opinió pública europea. Quan diuen: «És que Europa està d'esquena. No. L'opinió pública europea, pel que hem detectat, és molt clara i, a més a més, ja els hi dic, uns resultats molt semblants als que s'han obtingut en altres enquestes que no s'han fet, precisament, ni des de Catalunya ni des de ningú pròxim al Govern de Catalunya. Com a Govern, per tant, reclamem que aquesta opinió pública europea sigui escoltada, que aquesta mediació i aquest millorament de la democràcia també sigui escoltat i que Europa, com diuen els ciutadans europeus, no pot quedar de braços plegats. Europa ha d'actuar. Entre altres coses, perquè Catalunya, clarament, és vist com un país en positiu pels ciutadans europeus i com un país que, en tot aquest procés polític dels últims anys, doncs, fins i tot, ha millorat la seva imatge. Per tant, és obvi que allà on hi ha els problemes és allà on ha d'incidir la Unió Europea. On són els problemes? En l'acció –i també ho diuen els ciutadans europeus, segons l'enquesta– dels poders de l'Estat al Regne d'Espanya. I nosaltres, doncs, continuarem amb aquesta feina, perquè és necessària, perquè és obligada, perquè no hi podem renunciar i perquè, a més a més, expressem la nostra posició també política. Som un govern i hem d'expressar la nostra posició aquí i arreu del món. Nosaltres continuarem treballant per la democràcia, pels drets humans i pels valors universals, que són els valors europeus que van fundar aquella Europa que va emergir de dues catàstrofes. I que volem una Europa pròspera, en pau, amb democràcia i amb llibertat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre els sacrificis dels catalans com a conseqüència de l'acció de govern]] [[300-00216/12]] La següent interpel·lació és sobre els sacrificis dels catalans com a conseqüència de l'acció de govern i la presenta, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Conseller, consellera, diputades, diputats, és bastant conegut que l'independentisme, els separatistes utilitzen el manual de desobediència civil de Gene Sharpe, no? I en aquest manual, una de les moltes tàctiques de revolució, eh?, una de les que apliquen –i l'apliquen recurrentment– és aquella d'utilitzar determinades formes del llenguatge fins que queden en el subconscient de la gent, no? I, miri, jo m'he sentit una mica atret, no?, per aquest fet i, segurament, caic en aquesta temptació d'utilitzar determinades formes del llenguatge que vostès utilitzen. I, per tant, li dic: aquesta interpel·lació que li plantegem avui va de repressió, sí? Partit Popular plantegem una interpel·lació de repressió. Sí, però de la repressió a la que té sotmesos, el Govern de la Generalitat, als ciutadans de Catalunya. Aquesta és la repressió de la que jo els vull parlar. I fem referència als sacrificis dels catalans davant de l'acció de govern amb relació a una piulada, sí, a una piulada del president Torra, que va fer la setmana passada amb relació a una entrevista a Paul Engler, no?, on ell apel·lava els independentistes a polaritzar més, és a dir, a dividir encara més la societat catalana, a escalar molt més, és a dir, allò de l'«apreteu, apreteu, apreteu encara molt més, i acabava dient «acceptar alts nivells de sacrificis. Jo ja sé que fer una interpel·lació d'una piulada no sembla gaire normal, però no sembla gaire normal per una cosa, perquè no tenim prou interpel·lacions per parlar de les piulades que fa el president o que fan des del Govern, no perquè no siguin rellevants, que ho són, sobretot, quan és el president de la Generalitat i que ha de ser el president del conjunt de la societat catalana. Per tant, aprofitem aquesta piulada del president, parlant de sacrificis, aquest final del període de sessions, per fer també un balanç de quina és la situació en què el Govern de la Generalitat deixarà el conjunt de la societat catalana a final d'aquest any 2019, però que, ja li avanço, no hi han gaires sorpreses. És bastant semblant a com la tenien quan vostès van entrar en el Govern, al juny del 2018. Fem un repàs. Miri, en l'àmbit sanitari. Jo ja sé que serà molt transversal, vostè no em podrà contestar, segurament, a coses molt concretes o bastant concretes de determinats àmbits, però crec que és important parlar d'aquests sacrificis que fem els catalans. Llistes d'espera a la sanitat, conegudes les dades del ministeri, que són dades aportades per la conselleria de Salut: intervencions quirúrgiques, més de 168.000 catalans en llista d'espera, un increment del 8 per cent respecte de l'any passat; 22 catalans de cada 1.000 estan en llista d'espera, som la comunitat que té més pacients per habitant en llista d'espera, 142 dies de mitjana, la tercera comunitat on els ciutadans han d'esperar més per ser intervinguts. Si parlem de visites a especialistes, passa el mateix; 322.000 catalans en llista d'espera, un increment del 14,2 per cent respecte a l'any 2018. I a la que hi afegim les llistes d'espera a les proves diagnòstiques, doncs, trobem un total de 700.000 catalans en llista d'espera i hi podríem afegir també les llistes d'espera a l'atenció primària, que estan també creixent d'una forma important i preocupant. A la que anem a buscar dades una miqueta més globals, doncs, tenim aquest informe que elabora l'Associació Estatal de Directors i Gerents de Serveis Socials, en què ens diuen que l'evolució de la despesa en sanitat a Catalunya durant els darrers deu anys és la comunitat en què més ha baixat, en la que més ha baixat. Hi han comunitats en què ha crescut la despesa en sanitat, però a Catalunya és en la que més ha baixat, és a dir, la pitjor de totes les comunitats. I, en despesa per habitant, també tenim el dubtós honor de ser la comunitat que té una despesa per habitant en sanitat més baixa de tot Espanya, concretament 1.153 euros per habitant i la mitjana del conjunt de ciutadans d'Espanya és de 1.295. Passem a educació. No milloren gaire les coses. El curs passat hi havien 1.015 barracons a les escoles catalanes, aquest curs n'hi ha 1.019; la comunitat que tenim més barracons, la següent és Andalusa, en tenen entre dos-cents i tres-cents, en tenen aproximadament una cinquena part dels que tenim a Catalunya. Tenim més de vint mil alumnes que estudien en barracons. També en l'àmbit educatiu, però ja en l'àmbit universitari, tenim les taxes universitàries més altes de tot Espanya, a més a més d'un sistema deficient de finançament del sistema universitari. I, a més a més, hi ha un problema –i ho haurien de començar a reconèixer, d'una vegada per totes– a les universitats, sí, hi ha un problema d'ordre públic, hi ha un problema d'exercici de la llibertat d'expressió. És absolutament intolerable el que va tornar a passar ahir a la Universitat Autònoma de Barcelona, és absolutament intolerable i crec que és necessari que, d'una vegada per totes, el Govern, com a mínim –com a mínim–, condemni els atacs a la llibertat d'expressió que es produeixen reiteradament i de forma recurrent en espais universitaris. Com a mínim, els exigim que condemnin aquests fets. Per tant, aprofito per expressar la nostra solidaritat amb els joves de S'Ha Acabat!, que defensen l'exercici de les llibertats en l'àmbit universitari. Imaginin-se, hem de dir això, en ple segle XXI, defensar la llibertat d'expressió en l'àmbit universitari, perquè el Govern no ho fa. I, si anem a veure també les dades que li citava abans amb relació a l'educació, tampoc no hi ha sorpreses. Catalunya és la comunitat que més ha baixat en dotació pressupostària en educació en els darrers deu anys, la tercera que menys inverteix per habitant, 753 euros davant 840 de la mitjana. Podem canviar d'àmbit i anem a la pobresa energètica. Saben el «follón que tenen perquè, en aplicació de la Llei 24/2015, que era de la pobresa energètica i de l'emergència habitacional –i que l'àmbit de la pobresa energètica no va ser recorregut al Constitucional pel Govern de l'Estat, tot i que tenia greus mancances, com vostès estan veient ara–, no hi ha qui pagui les factures energètiques que les empreses subministradores han deixat de cobrar. Bàsicament, perquè vostès no han desenvolupat el reglament que ha de decidir qui ha de fer-se càrrec d'aquesta factura energètica i tenen un «follón considerable amb les elèctriques i amb els ajuntaments, perquè algú es deu haver de fer càrrec d'aquesta factura, que vostès van dir per llei que això, doncs, no s'havia de cobrar; doncs, algú ho deu haver de pagar. I aquest és un problema que vostès van generar, segurament, perquè vostès esperaven que també la part de pobresa energètica fos recorreguda i suspesa en el Constitucional, com ja hem vist amb altres lleis que ha sigut la forma d'operar del Govern. Sobre la renda garantida de ciutadania, tenen conflictes, contínuament conflictes. Tindran avui una moció que els torna a parlar de problemes amb la renda garantida de ciutadania, hi han modificacions legislatives per endavant. Tenen el reglament pendent de desenvolupar i de fer, per poder aclarir tots aquests conceptes i, per tant, això comporta que siguin molts els catalans que també, en aquest àmbit, han d'estar fent sacrificis, gràcies a la manca d'actuació del Govern. En dependència, més de 75.000 catalans en llista d'espera; una tercera part dels dependents que tenen reconegut el seu grau no reben ni cap prestació ni cap servei, és la llista d'espera també més alta de tot Espanya. Veiem les dades de despesa en polítiques socials i Catalunya torna a tenir el trist rècord de ser la segona comunitat que més abaixa pressupostos en els darrers deu anys. I, en el conjunt de polítiques socials, doncs, passa exactament lo mateix, Catalunya és la comunitat –en conjunt, eh?– més baixa també en aquests deu anys i la segona que dedica menys recursos per habitant a polítiques socials. I, amb això, no s'hi val a dir: «Escolti'm, és que tenim unes competències que altres comunitats no tenen, perquè són dades absolutes, no tenen la relació amb altres competències. Catalunya, 2.180 euros per habitant, la mitjana, 2.420 euros per habitant. Però més esforços! Els catalans som els que fem més esforços en polítiques fiscals; som els que patim més impostos de tot Espanya. Paguem impostos, fins i tot, per beure una coca-cola. Els catalans de menys de trenta mil euros, que és el 80 per cent dels contribuents, són els que paguen més IRPF de tot Espanya i, si a més a més, a tot això, hi afegim la fuga d'empreses, la disminució de l'atractiu inversor de Catalunya, la pèrdua de llocs de treball a la indústria –quinze mil llocs de treball en el sector industrial perduts en el darrer any–, escoltin, doncs, jo crec, per sacrificis, exactament, no és exactament el problema, no? I, mentrestant, el president diu: «Escoltin, hem de dividir més la societat. Els CDRs deuen haver d'«apretar més i s'han de fer més sacrificis per aconseguir no sabem ben bé què.
Gràcies, diputat. Per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Diputades, diputats. Senyor diputat, de fet, en escoltar-lo, no he fet més que constatar el que ja vaig pensar al rebre l'enunciat de la seva interpel·lació. Aprofiten el Parlament de Catalunya, novament, com a altaveu per difondre el seu discurs propagandístic, populista sobre una Catalunya que no existeix, perquè el context i la realitat dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya és un altre de ben diferent. I la veritat crec que aquest ni és el camí de la política ni tampoc crec que sigui un camí massa favorable als seus propis interessos electorals i, si no, fixi's bé en una dada, la de l'enquesta del CEO sobre el passat debat de política general i, a la pregunta de si la imatge que els enquestats tenien dels líders polítics ha millorat o ha empitjorat després del debat, resulta que, en aquesta pregunta, el líder del Partit Popular és l'últim en millorar i el segon que empitjora, en aquest cas, el d'empitjorar, només superat per la senyora Roldán, que va fer tot un rècord. I sap què passa? Passa que aquest nostre país, un país emprenedor, un país solidari, amb fortes conviccions democràtiques, un país viu en tots els sentits, un país que avança, tot i la situació que vivim, és un país que ni es mereix ni accepta certs discursos, d'on venen... I sí, els catalans cada dia han de fer sacrificis, perquè els catalans, pensin com pensin, els catalans s'aixequen i se'n van a dormir amb el pes de la limitació i la regressió dels drets i de les oportunitats a la seva esquena –limitacions i regressions com a conseqüència dels diferents governs de l'Estat espanyol. Doncs sí, cada dia, els catalans ens aixequem amb una motxilla plena d'incompliments, de dèficits, d'injustícies per part dels governs espanyols, de l'actual i dels passats; incompliments, dèficits i injustícies que afecten per igual tots els catalans i catalanes, visquin on visquin, vinguin d'on vinguin, parlin el que parlin, pensin el que pensin i votin el que votin. Si vol, comencem a parlar de sacrificis per la manca d'inversions dels governs espanyols. Perquè si el nivell de pressupostos en inversions és totalment insuficient, el total executat, si no fos perquè desgraciadament és el que és, semblaria una broma de molt mal gust. A Catalunya tenim el 16 per cent de la població i aportem el 19 per cent del PIB. La inversió de l'Estat ha de situar-se en aquests paràmetres, i en canvi la mitjana pressupostada no supera el 12 per cent. Però, a sobre, i agafant només com a exemple els darrers quatre anys, del 2015 al 2018, l'Estat només ha executat a Catalunya el 66 per cent del pressupostat. Dit d'una forma més gràfica: de cada tres anys un els surt gratis. Seguim parlant dels sacrificis que fem els catalans, derivats del nostre infrafinançament? Perquè ja no només és el nostre finançament del tot injust i insuficient, és que a sobre incompleixen el model que tenim. Quant al nou model, hauria d'haver entrat en vigor l'1 de gener del 2014, ja fa més de cinc anys, i no en sabem res. I quant a la disposició addicional tercera de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, 3.808 milions d'euros pendents com a resultat de l'incompliment reiterat de l'Estat d'invertir a Catalunya en consonància amb el seu pes econòmic. I si seguim parlant de sacrificis, resulta que el període de 2008 a 2016 hi havia un pla de rodalies que preveia una inversió de 4.306 milions d'euros, que, per variar, gairebé no ha estat ni executat, perquè només se n'ha executat un 12 per cent. Per tant, d'aquests 4.300 milions encara en queden més de 3.700 per executar. Ja l'hi deia abans: si no fos perquè és del tot cert, semblaria una broma de mal gust. I en la vessant més social, parlem de la Llei de dependència, com vostè hi feia referència? Perquè, com vostè sap, la Llei de dependència establia un finançament públic a parts iguals entre l'Estat i la Generalitat, entre l'Estat i les comunitats autònomes. Però, com vostè sap, res està més lluny de la realitat, perquè en aquest aspecte cap govern espanyol ha complert amb la seva obligació. I el Govern de la Generalitat, tot i el seu infrafinançament, no deixa de banda els ciutadans amb situació de dependència. I, així, el 2015, la proporció de la Generalitat fou del 82 per cent, i un 18 per cent de l'Estat, i en aquest 2019 seguirem amb aquestes proporcions. Parlem de sanitat? Recorda aquella famosa frase «les hemos destrozado el sistema sanitario? Res més a afegir. Miri, el que és segur que és són els greus incompliments dels governs espanyols pel que fa a la vessant de finançament en les infraestructures i en tots els altres serveis que afecten les catalanes i els catalans. Però els incompliments dels governs espanyols van més enllà de la legalitat espanyola. Coneix l'informe «L'aplicació de la llei a Europa? Perquè és un informe del Parlament Europeu que afirma que Espanya és un dels països que més incompleix la legalitat comunitària; Espanya és el tercer estat amb més expedients oberts per incomplir lleis europees. El mateix document també diu que Espanya és el país més incomplidor a l'hora d'executar les sentències del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. I tot això clar que genera sacrificis als catalans. La societat catalana és una societat oberta, és una societat europeista, que ha de patir la limitació del seu progrés econòmic, social i de drets per aquests reiterats incompliments dels governs espanyols. I quin és un altre sacrifici que té una repercussió directa en tots els catalans i que vostè hauria d'atendre en primera persona? I dic que hauria d'atendre de forma directa i en primera persona perquè afecta directament la seva activitat parlamentària. Perquè aquest Parlament té limitada i segrestada la seva capacitat legislativa. En aquest Parlament s'aproven i es debaten multitud d'iniciatives que després vostès ja s'ocupen que el Tribunal Constitucional tombi, com per exemple: l'impost als bancs per a grans fortunes; protegir els ciutadans que han estat estafats per hipoteques o preferents; garantir que les famílies pobres tinguin llum, aigua o gas; cobrar un impost per cada pis buit i dedicar-lo a lloguer social; fer polítiques d'igualtat entre dones i homes; cobrar una taxa a les operadores d'internet per dedicar-la a la cultura, i moltes altres. I també podríem parlar de beques universitàries, i podríem parlar d'infraestructures ferroviàries, podríem parlar d'horaris comercials i un llarg etcètera. I un centenar de competències més que s'ha deixat clar que, per més majories que hi hagi al Parlament, a l'hora de la veritat l'última paraula la tenen sempre a Madrid. Limitar la capacitat legislativa d'aquest Parlament és limitar el progrés social, el progrés econòmic i de drets de tots els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya. I, per contra, sap què més patim, els catalans? Doncs la perplexitat de veure la total impunitat amb què alguns incompleixen una i altra vegada sentències del Tribunal Constitucional. I aquí no passa re. Trenta-quatre sentències del Constitucional i del Suprem favorables a Catalunya que l'Estat espanyol incompleix, trenta-quatre: incompliment de sentències en l'àmbit de les beques universitàries, en la concessió de les subvencions a càrrec del 0,7 per cent de l'IRPF, en l'àmbit de la cultura, però sobretot en l'àmbit dels serveis socials; trenta-quatre sentències de les que vint-i-quatre corresponen a l'àmbit dels serveis socials. Però en aquest cas es desobeeix el Tribunal Constitucional i no passa res. Potser el dia que coneguin més els sacrificis que cada dia han de fer els catalans i les catalanes com a conseqüència dels governs espanyols, potser aquell dia milloraran els seus resultats electorals a Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica és el torn de nou del diputat.
Gràcies, president. Dintre de les llistes de sacrificis, que podria ser molt més llarga, però, en tenia un parell més d'apuntades, i també les volia citar, i, per tant, aprofito aquest torn. Un altre sacrifici que fem molts catalans: pagar una televisió i una ràdio públiques que la mitat no usem –la mitat no usem. També diuen les enquestes que només el 14 per cent dels catalans no independentistes mirem TV3 o escoltem Catalunya Ràdio, 14 per cent dels no independentistes mirem TV3 i escoltem Catalunya Ràdio. Però és que, a més a més, són uns mitjans que ens ignoren, quan no ens insulten, com a catalans, i a més a més la televisió i la ràdio públiques més cares de tot Espanya, no? Bé, està bé. Però és que fixi's a quin límit arribem, no? Estem rebent ja en el Parlament –i suposo que la majoria de grups– queixes del sector..., ja no és ni del sector social, ni de sanitat, ni d'educació, ni de medi ambient, no, del sector cultural: les empreses de teatre, de galeries d'art, d'audiovisuals es venen a queixar de que el Govern els té reduïts, no és que els tenen congelats quant a pressupostos, sinó que els tenen reduïts, i que o ens espavilem una mica i «apretem una mica amb la creativitat o la capitalitat cultural de Catalunya i de Barcelona també aniran decaient. I després vostè ens diu diverses coses. Miri, jo n'hi respondré algunes. Escolti'm, finançament de la dependència; saben vostès perfectament que hi han dos vies de finançament de la dependència: una directament a través de l'Imserso, que és l'única que compten vostès, que reben el 17 per cent de la despesa en dependència, i la resta, fins al 50 per cent, ho cobren directament a través del sistema de finançament. Ho saben perfectament. Això vostès no ho compten perquè no els interessa comptar-ho, però això efectivament és així. Primera qüestió. Segona qüestió. Ens diu..., tornen al recurs aquest fàcil de «les hemos destrozado la sanidad. Sí. Sap què significa Innova, Manté, Bagó, la comissió d'investigació sobre la corrupció a la sanitat, del seu partit, que vam tenir en aquest Parlament? Ho sap? Es compraven pròtesis de genoll caducades, per implantar als pacients, a Catalunya. I això no ho feia el Govern de l'Estat –això no ho feia el Govern de l'Estat–, ho feien organismes que depenien del Govern de la Generalitat. Això és destrossar la sanitat –això és destrossar la sanitat. I diu: «Escolti'm, és un interpel·lació propagandística i populista i tal. Jo no sé si és propagandista o populista; escolti'm, hi han 700.000 catalans en llista d'espera a la sanitat pública, sí o no? Són 700.000 persones amb nom i cognoms. Hi han més de vint mil alumnes estudiant en barracons? Hi han nanos que han fet tot el cicle educatiu en barracons! I tenen noms i cognoms! Quan el president de la Generalitat comença el curs i va a visitar l'escola, que vagi a visitar una escola amb barracons, perquè es faci la idea de què significa estudiar tot un cicle en una escola amb barracons. Hi han o no hi han 75.000 catalans en llistes d'espera per rebre prestacions o serveis de dependència? Això és populisme? Això és propagandístic? Això és la realitat; són persones amb noms i cognoms. Però, clar, aquí hi ha una realitat que vostès sembla que no volen..., i que no és culpa del Govern d'Espanya. Escolti'm, totes les comunitats reben recursos del Govern d'Espanya. Qui menys dedica a polítiques socials és Catalunya, perquè ho deu dedicar a altres coses: 2.181 euros per habitant; la mitjana del conjunt de ciutadans espanyols que reben de les seves comunitats en polítiques socials són 2.420. Per què a Catalunya dediquem menys recursos que altres comunitats a polítiques socials? Bé, això ja ens ho respondrà vostè, si vol, no? Però, escolti, miri, fins i tot –fins i tot– jo li podria arribar a admetre que alguna de les coses que ha dit té sentit. Diu: «Bé, el sistema de finançament. Però si no van a les reunions del Consell de Política Fiscal i Financera! Vagin-hi i diguin-ho on ho han de dir. Escolti'm, però, si tenen una magnífica oportunitat, ara que estan negociant..., bé, no sé si vostès, Esquerra, els uns, els altres, no ho sé, estan negociant amb el Partit Socialista la investidura del senyor Pedro Sánchez. Tot això que vostè m'ha dit ho han posat a la llista de reivindicacions? No. Vol que li digui què han posat a la llista de reivindicacions? Amnistia pels presos, autodeterminació i rebuig de la monarquia. Ole, tu! Tots els problemes que tenim els catalans, tots els sacrificis que fem els catalans. Això són els problemes dels catalans? O conflicte polític. Alguns insistentment diuen: «Escolti'm, que es reconegui que hi ha un conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Partit Socialista, no, no hi ha cap conflicte polític, és un problema de convivència. El problema el tenim aquí. I el problema el tenim entre el Govern de la Generalitat i el conjunt de ciutadans de Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per fer la rèplica, és el torn ara de la consellera, de nou.
Gràcies, president. Miri, senyor diputat, el que és preocupant és que vostè no vulgui veure el conjunt de greuges de l'Estat espanyol amb Catalunya, perquè són greuges que afecten directament tots els ciutadans d'aquest país, pensin com pensin, votin el que votin; ens afecta a tots. I els n'he anomenat molts, n'hi he anomenat molts, de greuges. En el dèficit fiscal estructural, s'hi tradueix directament un dèficit social, que vostè, si diu que li preocupa..., doncs aquí ho té. El model de finançament; la falta de finançament de la Llei de dependència; la falta de respecte al model de l'escola catalana; el dèficit estructural del finançament del sistema públic de salut, i, a sobre, el Govern de l'Estat ha anat incrementant la despesa que corre a càrrec de Catalunya. Això també ho hauria de dir. Les beques universitàries; el gairebé inexistent finançament del transport públic; l'ínfima part del finançament que l'Estat aporta a la política agrària comuna i al Programa de desenvolupament rural; l'oblit de la xarxa de rodalies i regionals; l'impagament de la disposició addicional tercera de l'Estatut destinada a suplir el dèficit en infraestructures; els reiterats incompliments d'execució pressupostària de les inversions previstes en els pressupostos generals de l'Estat; les obres aturades de l'Estat a les rodalies, al Corredor del Mediterrani i a la xarxa viària; el deute acumulat del finançament estatal dels efectius dels Mossos d'Esquadra, o els obstacles i els impediments continus a l'acció exterior de la Generalitat. I així podríem seguir amb un llarg etcètera. I, davant d'això, el Govern de la Generalitat segueix, seguim portant endavant aquest país i donant resposta a les ciutadanes i als ciutadans. Perquè aquest país funciona. I bona prova d'això és que som capdavanters en la marxa de l'economia. Li posaré alguns exemples. Catalunya ha fet un rècord històric d'inversió en R+D; les exportacions catalanes d'alta tecnologia han augmentat un 25,7 per cent interanual, en el tercer trimestre del 2019; hi ha un creixement de les afiliacions de la Seguretat Social; tenim anuncis de noves inversions de grans empreses catalanes i estrangeres; el parc d'habitatges públics administrat per la Generalitat ha assolit una xifra rècord. Hem recuperat el PUOSC, una eina vital per al desenvolupament de les polítiques públiques del món local; la Generalitat ha afrontat la lluita contra la pobresa energètica d'una manera integral i ha estat la primera Administració a abordar el problema i a buscar eines i normatives per fer-hi front. Li recordo que Catalunya és l'únic territori de l'Estat que destina fons propis als centres especials de treball. I també li puc posar d'exemple uns dels nostres pilars de les polítiques socials i ambientals: el transport públic; i per això hem aprovat un nou sistema tarifari que revoluciona el nostre model beneficiant la freqüència d'ús. El desplegament de la fibra òptica, que suposa una revolució per a les oportunitats, tant de tipus social com de progrés econòmic, al nostre país. I una última dada, perquè la realitat és tossuda i per molt que els governs espanyols s'entestin en ofegar infraestructures prioritàries com l'aeroport del Prat, resulta que durant l'any 2018 va ser el sisè aeroport més transitat d'Europa. I, malauradament, sap quin és el pitjor dels sacrificis que hem de suportar els catalans? Doncs l'atac a la nostra llibertat. La pèrdua de llibertats, la regressió dels nostres drets individuals i col·lectius, dels nostres drets civils i polítics; aquest és el gran greuge, perquè sense llibertat, perquè amb la pèrdua de drets, hi perd la democràcia, i els ciutadans del nostre país no ho mereixen. Si volem avançar, si volem aconseguir un veritable país democràtic, si volem recuperar els nostres drets, si volem treballar per al benestar de la nostra gent, si volem cohesionar el territori, si volem un país d'oportunitats per a tothom, reconeguem el conflicte polític existent entre Catalunya i Espanya. A Catalunya no hi ha un problema de convivència; entre Catalunya i Espanya hi ha un conflicte polític que cal resoldre des de la política. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la gestió dels serveis públics]] [[302-00170/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia. Comencem amb les mocions, i la primera moció és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la gestió dels serveis públics, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent; per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bon dia, diputats, diputades. Avui la gestió o provisió de trenta mil serveis, obres i subministraments de béns resten en mans d'entitats o empreses privades. Durant aquesta mateixa legislatura, aquest Govern, amb Aragonès i Torra al capdavant, han adjudicat la gestió o provisió de 26.000 serveis, obres i subministraments de béns a entitats o empreses privades per un import de 1.811 milions d'euros i han prorrogat un centenar de contractes per un import de 229 milions d'euros a favor d'entitats privades, sense cap tipus d'obligació. Actualment, els pressupostos de la Generalitat reflecteixen que el model imperant en la gestió i provisió dels serveis públics s'estructura mitjançant el règim contractual de la compra de serveis al mercat. Aquesta, avui, és la via principal i normalitzada de gestió i provisió dels serveis de titularitat pública. Nosaltres, amb aquesta moció, pretenem sembrar la llavor per canviar de forma progressiva aquest model de gestió i provisió de serveis. Volem aconseguir que la via principal i normalitzada sigui que la gestió, la provisió i la titularitat dels serveis essencials per a la vida i que garanteixen drets fonamentals siguin cent per cent públiques. Les darreres enquestes reflecteixen que aquesta és la voluntat popular majoritària. Un 58 per cent de les catalanes aposta per una gestió cent per cent pública, serveis de titularitat pública, amb una gestió de cent per cent pública i no una gestió en mans d'empreses privades. Només el 23 per cent creu que la gestió privada funciona millor. Amb aquesta moció, doncs, proposem la creació d'una comissió d'estudi que analitzi la situació dels serveis públics, les conseqüències econòmiques de les privatitzacions i que treballi en un pla d'internalitzacions. Proposem també que aquesta comissió d'estudi estudiï la possibilitat de crear una oficina per prestar assessorament als ajuntaments en els processos d'internalització, que sabem que són processos complicats i que cal molt assessorament tècnic per poder-los desenvolupar. També volem que s'estudiï la creació d'un observatori independent de control del compliment dels contractes per part de les empreses concessionàries, que asseguri el correcte desenvolupament de l'exercici de les potestats de direcció, inspecció i sanció que tenen l'obligació d'exercir els poders adjudicadors, ja siguin consells comarcals, diputacions, ajuntaments o el mateix Govern de la Generalitat. Finalment, també volem instar el Govern a recuperar la gestió pública dels serveis de titularitat pública, a no renovar les adjudicacions ja existents a favor d'empreses privades i a retirar la Llei de contractes de serveis a les persones per treballar en una llei que impedeixi que cap entitat privada extregui benefici amb la gestió de la sanitat, l'educació, els serveis socials o els subministraments bàsics. L'externalització dels serveis públics ha comportat la degradació de serveis tan importants com aquests, com la sanitat, com l'educació, com els serveis públics o com els subministraments bàsics. Això, a les portes d'una nova crisi econòmica –si és que es pot dir que hem sortit de l'anterior–, pren especial rellevància, perquè aquests serveis prenen també especial rellevància. L'externalització de serveis comporta 47.000 milions d'euros a l'any de sobrecostos al conjunt de l'Estat, segons la Comissió Nacional del Mercat de Valors. Les investigacions de l'Oficina d'Antifrau van tenir com a matèria d'objecte d'investigació la contractació pública en un 50 per cent. Tretze mil milions d'euros anuals s'escapen en corrupció per la contractació pública, i podem citar casos de tots els colors polítics: Mercuri, Innova, tres per cent; nosaltres, aquests casos, els hem denunciat tots. I per això nosaltres demanem totes aquestes mesures, i també demanem que es retiri la coneguda com a «llei Aragonès. Són més d'un centenar els col·lectius que representen precisament usuàries i treballadores dels serveis públics que demanen que es retiri aquesta llei. Són col·lectius que van des de la FAPAC fins a sindicats com l'AIAC, la CGT, plataformes com el Comitè Primer de Desembre, la Marea Pensionista o la Xarxa de Consum Solidari. Revertir el model imperant està a les nostres mans.
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Jordi Albert. Quan vulgui.
Bé; gràcies, president. Gràcies, conseller. Diputats, diputades, treballadors i treballadores del Parlament i avui, en especial, vull fer menció a una treballadora especial d'aquest Parlament que demà es jubila, la Mercè Requena, que porta treballant aquí amb nosaltres des de la recuperació de les institucions des de la república i que demà es jubila, i em consta que la Mercè és una persona molt estimada i crec que nosaltres també hem d'honorar la feina que fa cada dia per tots nosaltres i volia tenir aquest recordatori per ella en aquest inici. [[Aplaudiments.]] I, si em permeten, una segona qüestió. Ahir vam tenir una bona notícia, i és que en Felip Segura, al qual la fiscalia li demanava 145.000 euros i quatre anys de presó, va ser absolt. I, per tant, per un tuit, Felip, Griselda, amb vosaltres i per vosaltres, felicitats per l'absolució. [[Aplaudiments.]] I ara sí; entrem en matèria respecte a la moció de la CUP. Sobre aquesta qüestió nosaltres sempre hem estat molt clars i, de fet, ho saben els diputats i les diputades de la CUP que sempre els hem traslladat la voluntat de parlar-ne, d'estudiar les causes, la situació, definir bé el mapa, saber perfectament quins són els límits tant legislatius com estructurals a nivell econòmic, estructurals a nivell de treballadors i treballadores, estructurals a nivell d'expertesa, d'experiència i, per tant, que havíem de tractar a fons la qüestió de la gestió directa dels serveis públics. I en aquesta comissió d'estudi tindrem l'oportunitat i, per això i per aquest motiu, nosaltres hi donarem suport. Hi donarem suport perquè en volem parlar, perquè volem aprofundir-hi, perquè volem tractar aquesta temàtica, perquè la volem treballar, i treballar-la des d'aquesta anàlisi rigorosa i que ens permeti també iniciar un procés de planificació, si escau, però sempre fent-ho tenint totes les variables damunt de la taula. És molt important tenir totes les variables damunt de la taula i sempre –sempre– partint d'un marc obert, d'un marc sense prejudicis ni sense generalitzacions. Ni tot és tan dolent ni tot, lògicament, és tan bo. I això és important, que ho fem. I que també ho fem en aquesta comissió d'estudi, en aquesta seu parlamentària, que puguem parlar-ne entre tots els grups parlamentaris i que totes les realitats d'aquest país s'hi sentin identificades, i que puguem aprofundir-hi i, tant de bo, si així és, que aquestes conclusions siguin realment representatives de tots i totes nosaltres, que al final seran representatives de la societat a la que volem representar i a la que esperem poder representar. Això, a més, va lligat respecte a una altra votació, la del punt segon. Hem arribat també a un acord en la transacció del punt segon, i en aquest punt nosaltres volem mostrar la nostra voluntat de diàleg sincer, volem mostrar la nostra voluntat també i de lògica de poder treballar i treballar-hi obertament amb calma, amb tranquil·litat, però sense aturador, perquè creiem que tot, en efecte, és possible, però que també –també– les decisions que prenem han de ser decisions que es mantinguin i que s'entenguin i que, a més, estiguin recolzades i que no generin danys colaterals sobre treballadors i treballadores també de l'àmbit privat. I, per tant, tot això ho hem de fer i per això nosaltres mostrem aquesta predisposició en l'acord en el punt segon. I, finalment, la resta de punts, i ja en això..., en el tercer i el quart no hi donarem suport perquè, entre altres qüestions, en el tercer s'omet la possibilitat de la gestió indirecta per la via contractual, però lògicament en el cinquè la Llei de contractes de serveis a les persones, la llei Aragonès, de la qual –ho saben perfectament– en soc un franc defensor, perquè me la crec des del primer punt fins al darrer, perquè crec que és una llei que és molt necessària i urgent per a aquest país, perquè és una llei que el que fa és accentuar i donar eines a l'Administració pública perquè pugui fer un control sobre l'execució dels diferents contractes, perquè pugui validar la qualitat que estableix en els plecs administratius i tècnics i perquè és una llei que, sense cap mena de dubte, millorarà –i molt– la qualitat dels serveis públics, dels serveis d'atenció a les persones. Aquesta llei no només és imprescindible; aquesta llei és urgent i aquesta llei l'hem de tenir com més aviat millor, perquè donem eines molt potents del control a les nostres administracions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Josep Maria Forné.
Bon dia, president. Diputats i diputades, que un moviment com l'independentista sigui transversal i plural ideològicament és un valor, és un valor de riquesa. L'objectiu d'aconseguir l'estat propi és un objectiu compartit; ara, que aquest estat el gestionaríem igual tots no és necessari..., no és una condició necessària per tenir el mateix objectiu. Per tant, companys de la CUP i companyes de la CUP, compartim l'objectiu de tenir l'estat propi, treballarem junts en això; no vol dir que en tot hi coincidim. En la proposta de la moció que vosaltres ens presenteu, ens presenteu una moció de caràcter jo en diria «estatalista, en la qual tots els serveis públics són gestionats directament per l'Estat, per l'Administració, i el marge de llibertat és un marge que queda molt reduït. I el nostre model no és aquest, és un model en el qual la llibertat hi té cabuda, la llibertat econòmica hi té cabuda, com a principis. Hi té cabuda com a principis per dos arguments, reduïbles, òbviament, cadascun, i estem contents de que puguem fer aquesta comissió d'estudi, perquè aquesta comissió d'estudi ens permetrà d'alguna manera aprofundir i argumentar no només en el reforç d'un únic objectiu, fins i tot dels posicionaments que poden ser contraposats, com els que ara defensarem en aquest sentit. Quins són els dos arguments en els quals nosaltres ens posicionem i pels quals votarem en contra dels punts 2, 3, 4? Saben que al punt 2 donarem una llibertat de vot al nostre grup, d'entre l'abstenció i el no, eh? Per què? Primera, perquè no ens fa por la llibertat, la llibertat no és un problema. I no és un problema..., fins i tot en la literatura marxista, la determinació de les necessitats és una determinació molt complicada –molt complicada. Em sembla que vaig posar ja en algun moment l'exemple: quan cau fa trenta anys el mur de Berlín, la primera cosa que fan els ciutadans de l'Alemanya de l'Est... No tenen problema de necessitats, de cobertura de necessitats de la gana; aquesta ja la tenen... Però van directament als supermercats, i van allà per tastar la llibertat, tastar la llibertat de poder triar. I això és important, aquí hi ha tot un fonament antropològic al darrere que és important. Però després hi ha un altre gruix d'arguments, que és la pràctica mateixa de la gestió: la titularitat, la forma jurídica que fa el contractant, no és garantia ni de qualitat ni de no qualitat, al contrari. En aquest sentit, moltes vegades ens trobem que formes jurídiques com poden ser fundacions o poden ser empreses privades perfectament, poden oferir formes de qualitat molt superiors o iguals que altres formes estatalitzades. Per tant, no ens podem negar a altres formes de prestació de serveis que no siguin les directes. El servei públic, com més, millor. Amb aquest hi estem d'acord. I aquí hem d'aprofundir. Com més, millor, el servei públic. La seva prestació també pot ser, òbviament ha de ser directa, i, quan calgui ser directa, que ho sigui, i com més n'hi hagi, també millor. Però tampoc no negar la possibilitat d'altres formes. De fet, l'últim punt, que jo crec que és l'objectiu que va acabar..., és el de la Llei de contractació. Entre les tres formes de prestació de serveis –la prestació directa, la concertació i la contractació–, les tres són tres formes que poden garantir perfectament la qualitat, sempre que l'Administració..., i aquest és un objectiu de la llei, és un objectiu que ha de tenir la llei i és un objectiu que hem d'aconseguir nosaltres aquí com a cambra legislativa: és que en la concertació i en la contractació, però també en la gestió directa, hi hagi qualitat en la prestació de serveis. Perquè l'important, l'important aquí és que el ciutadà tingui com més serveis públics, millor, però sobretot que aquests serveis siguin prestats de forma qualitativa perfecta, molt bona, excel·lent. I aquest és l'objectiu. I no ens tanquem a cap de les tres formes: la prestació directa, la de concertació –en tots els seus nivells: educatiu, salut, serveis socials..., en tots–, la contractació, clar que sí, i la llei el que ha de permetre és que aquesta contractació tingui una forma que garanteixi la qualitat i que garanteixi aquesta pluralitat de formes. A més –i siguem realistes–, les tres formes, per molt que nosaltres ara votéssim només per una per unanimitat tota la cambra, existirien i continuarien existint. Ja que tenim la possibilitat de gestionar la forma de la contractació, fem-ho i fem-ho bé. I això és el que nosaltres votarem, en sentit contrari a retirar un llei de contractació, que també esperem que existeixi en els altres sectors: educatiu, social i sanitari, en la forma de concertació, perquè també són formes que han d'existir i han de garantir aquesta qualitat. Per tant, per posicionament, coincidim en l'objectiu, però no en la forma de gestionar aquest objectiu. Aquesta serà la nostra posició. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé.
President, consellers, diputats, diputades... Señora Sirvent, nosotros ya adelanto que vamos a ser coherentes. Mire, señora Sirvent, desde un punto de vista estrictamente intelectual, podría llegar a estar de acuerdo con usted sobre la necesidad de la ley de contratos de servicios a las personas, aunque presumo que por motivos completamente distintos a los suyos. Nuestra posición al respecto de este proyecto de ley es una posición escéptica, por cuanto creemos que no obedece a la verdadera necesidad que la justificaría. Es una ley redundante, que no aporta prácticamente nada a la Ley de contratos del sector público. Y sinceramente, es una pena, es una oportunidad perdida. Hace pocas fechas hemos conocido el informe de la Oficina Antifrau, y las conclusiones no pueden ser más decepcionantes. En ese informe se detectan hasta veintiuna debilidades del actual sistema de contratación, debilidades que precisamente deberían haber sido el foco, el objeto del desarrollo normativo que nos ocupa. Si se opta por legislar de nuevo una materia sobre la que ya existe legislación aplicable, nacional y comunitaria, habría de esperarse que mejorase algún aspecto, que incidiese en algún elemento que, en base a principio de subsidiariedad, sea una mejora de la legislación de ámbito superior. En este caso no parece que haya sido este el objetivo, sino que el tema en discusión, el énfasis del debate, se ha centrado en la forma social de las empresas que contratan con la Administración. Y ese no es el objetivo de la presente ley; el objetivo es que deje de primar la visión economicista, en la que el precio era la variable determinante, y que, en cambio, sea la calidad del servicio prestado el centro del concurso. No existe ninguna ley que diga que la forma canónica de prestación de servicios óptima sea la pública. La calidad no viene determinada por la forma social de la empresa; la calidad es independiente de que el modelo sea privado, público-privado o público. Lo que sí se constata es que en el ámbito internacional los precios de los bienes y servicios contratados en las licitaciones donde ha existido colusión pueden incrementarse en más de un 20 por ciento; el precio no ha de ser determinante, pero sigue siendo importante, puesto que sale de nuestros impuestos. Miren, hay determinados principios básicos que no podemos dejar de lado cuando se legisla, y más aún cuando lo que se legisla es algo que afecta a la provisión de servicios. La salvaguarda de la libre competencia es un principio inspirador de la normativa de contratación pública y está presente de forma indirecta en el resto de principios que la informan, incluyendo los de libertad de acceso a las licitaciones, la publicidad y transparencia de los procedimientos y los de no discriminación e igualdad de trato de los candidatos. La Comisión Nacional de la Competencia insta a que la legislación vaya orientada a mejorar la aplicación de estos principios en una doble vertiente: destacando los aspectos del proceso de contratación pública en que puedan introducirse restricciones injustificadas a la competencia y previniendo posibles conductas colusorias de los licitadores en estos procesos, a la luz de la categorización de tales conductas como infracciones del derecho de la competencia. Es en este sentido en el que la tramitación de esta ley está dejando, a falta de saber cuál es su redacción definitiva, un cierto sinsabor de ocasión perdida. Con los datos del informe de la Agencia Antifrau se puede constatar que en los ámbitos de preparación, licitación y ejecución hay un amplio espacio de mejora, detectándose hasta doce áreas de riesgo. En este documento, los factores generadores de riesgo se centran exclusivamente en el ámbito de responsabilidad de los empleados públicos. Legislar en estos veintiún aspectos podría haber sido una señal inequívoca de que se quiere ser extremadamente riguroso con la persecución de posibles focos de corrupción. La prisa por sacar adelante este proyecto de ley puede acabar siendo perjudicial en la búsqueda de su objetivo que, no lo olvidemos, es mejorar la calidad del servicio público. En lugar de eso, el debate político se habrá centrado en si es mejor público o si es mejor privado, como si esto fuera lo único trascendente, cuando –y a la experiencia nos remitimos– la colaboración público-privada, asegurando la competencia entre los licitadores, es la forma más eficiente de que las entidades del sector público y la sociedad en general se beneficien de mejores ofertas, en términos de calidad e innovación, y también en precio, de los bienes y servicios contratados y que, insisto, deberían ser el fin último de esta ley. Nuestro modelo de sociedad busca aunar lo mejor del ámbito público y privado, estableciendo unos estrictos controles para asegurar que el fin perseguido, la calidad, se cumpla según los estándares más elevados y permitiendo que la libre concurrencia –principio que dimana de la directiva europea que ampara esta ley– sea un principio rector en el proceso de contratación. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació és el torn de la diputada Alícia Romero, del Grup dels Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. Bon dia, conseller; bon dia, diputats i diputades. Bé, ens trobem una moció una mica contradictòria, de la CUP. Quan parlem dels serveis públics, crec que l'honest seria parlar de la qualitat dels serveis públics. Creiem, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, que realment l'objectiu que hem de tenir des dels governs és buscar la millor qualitat, més qualitat, per donar als ciutadans. I, per tant, aquest, això, aquest és l'objectiu que ens hauria d'empènyer en la nostra tasca al capdavant dels governs. I sovint, quan es llegeixen algunes mocions, com aquesta, no sé si realment el que s'està perseguint és això. Perquè nosaltres estem convençuts que ni la titularitat ni la forma jurídica de qui presta un servei garanteix la qualitat, ni la condiciona. I, per tant, això no és el que hem de perseguir. I nosaltres, dit això, creiem que cal una reflexió important sobre la provisió dels serveis públics. Creiem que no s'ha fet; després d'uns quants anys de democràcia, probablement caldria un debat assossegat, tranquil, sobre quins són aquells serveis que s'han de prestar de manera directa i quins aquells que s'han de fer de manera indirecta, via concertació o contractació. Creiem que aquest debat no s'ha fet i caldria i valdria la pena que de manera tranquil·la el féssim. Però, dit això i feta aquesta reflexió, em sembla que el que segurament no podem dir amb una categoria màxima és que des de la gestió directa tot seria millor. Creiem que això cal avaluar-ho. Per això ens sembla bé la proposta que fa la CUP en el seu punt 1, de dir: «Fem una comissió d'estudi. Fem una comissió d'estudi... Hi ha alguns punts que a nosaltres no ens convencen, però, bé, una comissió d'estudi està per estudiar, i, per tant, analitzem les coses, reflexionem-hi, sense apriorisme i sense prejudicis, que és una de les coses que m'agradaria que realment aparegués en l'ànima d'aquesta comissió d'estudi. Ara bé, és contradictòria, senyora Sirvent, perquè després vostès en els punts 2, 3 i 4 deixen estar l'estudi i ja insten el Govern a recuperar la gestió directa de tots els serveis en educació, en salut i en serveis socials. Bé, en què quedem? Estudiem, fem una comissió d'estudi per analitzar bé què es podia internalitzar i què no? O ho demanem ja directament al Govern de la Generalitat? A mi, sincerament, abans d'instar el Govern a recuperar serveis de gestió directa, a no prorrogar cap més contracte, m'agradaria tenir unes conclusions sobre aquesta comissió; crec que és el que pertocaria, em sembla que és el més honest. Per això dic que em sembla una moció totalment contradictòria per part de la CUP. Evidentment, també val a dir que hi han coses que a nosaltres no ens agraden de cap manera, no? Vostès, en els apartats 3 i 4, clar, en el fons estan carregant contra el tercer sector i les entitats; evidentment contra les empreses, però això tampoc és cap novetat, no?, venint de la CUP. I nosaltres seguim dient sempre el mateix: per què demonitzem les empreses? Hi han empreses que fan les coses bé, que gestionen bé els serveis i que a més a més tracten bé els treballadors i tenen bones condicions laborals. Si aquest és el problema, condicionem en les contractacions o en la concertació aquests aspectes, però demonitzar les empreses o demonitzar el tercer sector, les entitats, que és el que vostès fan en els punts 3 i 4, sense donar opció a que cap servei el gestioni ni l'entitat, ni un tercer sector, ni les empreses, em sembla un error. Però, ho repeteixo, m'agradaria fer el debat que vostès estan plantejant al punt 1. Per això, sincerament, anem endavant i endarrere i no ho acabo d'entendre. I després li diré una altra cosa. Ara això no els agradarà, però, escolti'm, a Argentona tenim un alcalde de la CUP des de fa gairebé cinc anys, té externalitzada l'escola bressol i, que jo sàpiga, encara no l'ha internalitzat. [[Veus de fons i alguns aplaudiments.]] Ah!, no, no tenim un alcalde de la CUP a Argentona, de fa més de quatre anys, i resulta que no ha internalitzat l'escola bressol. L'escola bressol d'Argentona està externalitzada. Home, i tant, he viscut allà uns quants anys, i vaig visitar les portes obertes d'aquesta escola. És així. És a dir que no facin vostès el doble discurs, perquè resulta que allà on governen i podrien fer-ho no ho fan. I llavors, ara, Esquerra Republicana, que també déu-n'hi-do el doble discurs que fan vostès, i al senyor Jordi Albert li voldria dir: escolti'm, la llei Aragonès no ens va agradar, vam fer un sí crític i vam presentar més esmenes que cap grup; jo li voldria dir a la CUP: on està la seva esmena a la totalitat a una llei que no els agradava?, on estan les seves esmenes per millorar aquella llei?, on està la seva participació en la ponència? És que vostès la critiquen al carrer, però no van presentar aquí una esmena a la totalitat! Home, si els agradava tan poc... Resulta que després tampoc venen a la ponència a treballar. A mi no m'agrada la llei, però estem intentant millorar-la amb les nostres esmenes, per eliminar l'externalització, per potenciar una llei de concertació en el sector de salut i social, per millorar totes aquelles mancances i insuficiències que creiem que té aquesta llei. El que no s'hi val és cridar i no fer la feina que ens pertoca als diputats. I a Esquerra Republicana li diré: no entenc com es pot votar «sí al punt 2 i «no al punt 5. O sigui, no entenc com es pot votar a favor de recuperar la gestió directa als serveis públics i en contra de la llei Aragonès. Escolti'm, no pot ser. Si en comptes de ser la llei Aragonès fos la llei Chacón, què votarien vostès al punt 5? Haurien de reflexionar-hi una mica. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bon dia. Mirin, a Catalunya la prestació dels serveis públics és un sistema complex, de prestació directa per mitjans propis, convenis, concerts, contractes... Jo diria que un sistema d'uns límits –entre aquesta prestació directa i indirecta, social i mercantil– volgudament difusos, amb una legislació sectorial que ha facilitat fórmules de gestió indirecta i externalització en la prestació dels serveis. Això no és d'ara, això no és nou, però els darrers anys la situació s'ha agreujat per múltiples factors que han incrementat la mercantilització i que han evidenciat que la forma de gestió és clau per garantir –o per posar més en risc– la qualitat dels serveis, les condicions laborals dels treballadors i treballadores, i, en definitiva, el mateix concepte de servei públic. Els darrers anys s'hi han sumat, a aquest sistema confús, polítiques d'austeritat, retallades encara no revertides, casos de corrupció, lleis antisocials –estatals, especialment– que han encotillat i limitat la capacitat de les administracions públiques –com l'LRSAL, com la llei Montoro–, i també s'hi han sumat governs a Europa, a Espanya, i a Catalunya, presumint de ser els més avantatjats també en aquest tema, amb voluntats determinades i favorables a externalització i a mercantilització dels serveis. Alhora, en els darrers temps també s'ha obert una oportunitat per capgirar aquest camí. Una oportunitat perquè el fet que estigui en crisi la gestió dels serveis públics ens ha de fer revisar i replantejar el que falla –si ens creiem realment que les crisis són oportunitats també. I perquè el mateix marc europeu de directives sobre les vies de gestió dels serveis públics ha fet un petit canvi, que ha obert una finestra d'oportunitat que hauríem d'aprofitar per anar a fons en aquesta possibilitat. És per tot plegat que Catalunya en Comú Podem ja fa molt de temps que estem defensant que ha arribat el moment de revisar el sistema, de trencar la inèrcia i de fer el debat de país, de repensar com volem que sigui la gestió dels nostres serveis públics. Aquestes oportunitats..., o l'aprofitament d'aquesta oportunitat l'han fet altres: l'han fet altres comunitats autònomes, que han fet aquest debat de fons, que han fet lleis de concertació, que han aprofitat per canviar el sistema que heretaven de governs de dretes. També l'ha fet la nostra societat civil, l'estan fent molts col·lectius diversos que estan contra la llei Aragonès i estan fent molt debat social sobre com volem la gestió dels nostres serveis públics. També l'han fet el Tercer Sector o el sector de l'economia social, que estan fent debats i propostes determinades sobre com regular la concertació o com regular el sector de l'economia social. Mentrestant, el Govern català no ho ha aprofitat. Respon lent o inactiu a aquestes propostes que li arriben des de la mateixa societat civil catalana, i l'única iniciativa legislativa que ha plantejat ha estat la llei Aragonès, Llei de contractes de serveis a les persones, que ni aborda a fons la qüestió de com volem la gestió dels nostres serveis públics ni aprofita al màxim la finestra d'oportunitat del moment. Tot al contrari, el que han fet és començar el debat per la teulada de la casa: ni han tocat els fonaments –les lleis sectorials–, ni les parets –com millorar la gestió directa, com fer més gestió directa o com fer bona gestió concertada–, sinó que se n'han anat directament a la teulada, a la Llei de contractes de serveis a les persones. I, a més, de forma timorata. Per tot plegat, fa temps que els ho diem: el que no cal ara és la Llei de contractes de serveis a les persones. No vol dir que no calgui: no cal ara. Ara el que cal és clarificar com es gestionen els serveis a les persones i els serveis públics al nostre país, per blindar la prestació directa per part de les administracions públiques i per regular de forma clara i transparent la concertació social. I després, una regulació dels contractes perquè, també en aquells casos en què no es pugui fer per la via directa, o per la via de concertació, la prioritat sigui la garantia dels drets de la ciutadania i no el benefici econòmic de l'empresa contractada. Per això aprovarem la moció de la CUP, perquè ve a dir això mateix que des de fa molt de temps des de Catalunya en Comú Podem també diem, i ens sembla una oportunitat interessant la comissió d'estudi perquè puguem plantejar això. Per cert, senyora Romero, comissió d'estudi a la qual nosaltres anirem amb tots els apriorismes del món, perquè hi anirem amb la nostra ideologia i amb el nostre projecte. No deixem la ideologia a casa per anar a una comissió d'estudi, i la nostra ideologia és de prioritat de gestió directa i d'aprofitar allò que també pot ser molt interessant –s'ha demostrat i creiem que té encara molt més recorregut–, de la coproducció de polítiques públiques amb l'economia social. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular. Des de l'escó.
Gràcies, president. Bé, el debat que ens proposa el grup de la CUP en aquesta moció no és un debat sobre el model de gestió. És a dir, no ens plantegen la dicotomia de si hem de triar per la gestió directa o per la gestió indirecta: directament afirmen que la gestió ha de ser directa, i no hi té cabuda cap altre model de gestió. I és en aquest sentit que va el conjunt de la moció, tant el punt 1, la comissió d'estudi..., és la comissió d'estudi per fer que tota la gestió dels serveis públics sigui directa, no per avaluar què és més eficient, si la gestió directa o la gestió indirecta. Si fos aquest el propòsit de la comissió d'estudi, fins i tot nosaltres hi podríem estar d'acord, perquè no creiem en els apriorismes. És a dir, nosaltres ja estem disposats a estudiar cas per cas què és possible o què és més eficient per prestar un servei públic, si fer-ho amb gestió directa o fer-ho amb gestió indirecta; al que no estem disposats és a avançar cap a un model en el que tot és gestió directa. Perquè aquest és un model que està caducat, i ho citava el senyor Forné: el mur de Berlín va caure el 1989, i es van acabar a Europa els països que apliquen aquest model. En queden alguns, al món, però precisament és el contrari del que vostès diuen. «Es tracta de democratitzar els serveis públics amb la gestió directa, no? De països on els serveis públics estiguin fets per gestió directa íntegrament, doncs me'n venen dos al cap: Cuba i Veneçuela, que no són precisament exemples ni de democràcia ni de repartiment de riquesa; en tot cas, de repartiment de pobresa. Per tant, nosaltres votarem absolutament en contra a tots els punts d'aquesta moció. Per acabar, sí que m'agradaria expressar una satisfacció, que és la que m'ha produït sentir el senyor Forné, que per fi s'ha adonat que en l'independentisme hi ha riquesa per la transversalitat i per la diversitat: felicitats, és un avenç important. Alci una mica la mirada i serà capaç de veure que no només és en l'independentisme sinó que és en el conjunt de la societat catalana on hi ha diversitat, transversalitat, i això és una riquesa per a tots. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. Per posicionar-se sobre les esmenes té la paraula ara la diputada Maria Sirvent.
Sí, vostès ens volen pintar com uns «bitxos raros, però el món està ple d'experiències actuals en defensa dels serveis públics, per exemple, Jeremy Corbyn, a la Gran Bretanya, ha fet una gran campanya en aquest sentit. Per altra banda, no neguem que la llei Aragonès tingui mesures benintencionades, però no és una llei que pretén evitar les empreses multiserveis ni evitar Florentinos, no ens enganyem. Per molt que el preu pesi menys, al final, les empreses més grans sempre hi sortiran guanyant, perquè així funciona l'economia de mercat que vostès sembla que defensen. Senyora Romero, no és contradictori. Nosaltres ideològicament defensem la titularitat, gestió i provisió cent per cent públiques dels serveis públics, és així. Però, tenint en compte que aquest no és el model imperant, ens volem carregar de raons –que creiem que n'hi ha moltes– per defensar un canvi de model, i per tant, per això proposem aquesta comissió d'estudi, en la qual tindrem ocasió de debatre. Per altra banda, senyor Forné, vostè parlava de construir un estat propi, que cadascú tenim una ideologia diferent, però no sé com li voldran plantar cara vostès a cap estat mentre serveis tan essencials com les infraestructures estratègiques o serveis tan importants com l'educació, la sanitat o els serveis socials estan en mans d'aquelles empreses que l'U d'Octubre, només sentir parlar d'autodeterminació, van col·laborar a una guerra bruta que va protagonitzar l'Estat i van traslladar la seva seu social. I si vol exemples, té Cellnex, té Agbar i té moltes empreses –com Abertis, per exemple– que gestionen infraestructures estratègiques que són imprescindibles per a qualsevol estat. No només és una qüestió de justícia social, que també, sinó que és una qüestió de sobirania.
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. Hi han peticions de votació separada? No? [[Pausa.]] Sí, senyora Caula...
Demanaríem els punts 1 i 2, que per nosaltres podrien ser votats conjuntament.
Molt bé. Sí, senyor Pujol... [[Veus de fons.]] Separat, el 2? [[Pausa.]] Molt bé. Alguna petició més? [[Pausa.]] Sí, senyora Romero...
Votació separada del punt 1 i el punt 5.
D'acord. Votarem el punt 1 per un costat, el punt 2 per un altre, el punt 5 per un altre i finalment la resta de la moció. Passem a la votació. Votem el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 91 vots a favor, 4 en contra i 34 abstencions. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat rebutjat per 42 vots a favor, 82 en contra i 5 abstencions. I votem ara el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha estat rebutjat per 12 vots a favor, 100 en contra i 17 abstencions. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 117 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació a temps complet]] [[302-00166/12]] Passem ara a la següent moció, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació a temps complet, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per defensar-la, té la paraula el diputat senyor Bernat Solé. Quan vulgui, diputat.
Bé, molt bon dia a tothom. Conseller, diputats, diputades, membres del públic..., diputada. La setmana passada parlàvem d'una interpel·lació, proposàvem una interpel·lació en la qual posàvem de manifest la multidimensió que té en aquests moments l'educació. Una educació que cal concebre-la des de molts àmbits diferents. No podem limitar avui l'educació a un espai determinat i a un temps determinat. I, de fet, el mateix conseller ens deia que l'educació va molt més enllà de les parets de l'escola i del temps lectiu. En aquest sentit, la proposta de moció que nosaltres plantegem avui, és una proposta que va en aquesta línia, precisament en la línia de connectar espais i temps. No tot allò que fa referència a l'educació dels nostres infants passa en un únic espai. Són molts els agents que participen en l'educació dels nostres fills: des de les activitats extraescolars, des de tota aquella oferta educativa que es pugui plantejar des dels ajuntaments i des de tots aquells agents que puguin participar-hi. Per aquest motiu, la moció que plantegem avui al primer punt inclou la necessitat de dur a terme aquests plans educatius d'entorn; uns plans educatius d'entorn que van més enllà dels que fins al moment s'havien plantejat. I en aquest moment el departament el que planteja són uns plans educatius d'entorn que vagin dels zero als vint anys. Perquè nosaltres entenem que durant aquesta etapa, com a societat, com a departament, com a polítiques del Govern, el que hem d'aconseguir és que tothom surti del sistema educatiu amb un certificat o amb un títol educatiu. Per altra banda, en aquesta moció també plantejàvem la corresponsabilitat de les administracions. Si fins ara enteníem que l'educació era una competència exclusiva del Departament d'Educació, cada cop més és més imprescindible que ajuntaments i administracions locals i supramunicipals intervinguin en l'educació dels nostres fills. Per una sèrie d'objectius. Un primer objectiu, i molt clar: la lluita contra la segregació escolar. No podem concebre com a societat que hi hagi alumnes, persones que tinguin més temps d'educació que altres; tots han de sortir de la mateixa línia de sortida, ho vaig dir l'altre dia i ho repeteixo avui. Per tant, hem de fer tots els esforços perquè tots els alumnes tinguin les mateixes oportunitats. El concepte d'«equitat. Un altre objectiu: potenciar les habilitats personals de cadascú, aquesta diversitat que tenim com a societat. Sovint l'escola, que fa molt bona feina..., però no dona resposta a totes les necessitats i potencialitats dels nostres alumnes. Per tant, tot allò que pugui venir en aquesta educació amb aquesta mirada a temps complet serà benvingut. Per tot això, cal la corresponsabilitat de les administracions, dels ajuntaments; compartir espais: podem tenir biblioteques obertes al matí per a l'escola i obertes per al barri a la tarda. Els centres educatius poden arribar a convertir-se..., com a centres socials, com a centres culturals. I posant esment en el punt quart, crec, d'aquesta moció, en el que parlàvem de la dinamització de l'escola rural, l'escola, en un municipi petit, esdevé molt més que una escola, esdevé com a punt de trobada, esdevé com a punt de relació, de relació social, de reunions de tot tipus. I, per tant, hem de treballar en aquesta línia. Després, en el segon torn d'intervenció, comentaré les esmenes presentades pels diferents grups i les transaccions a les quals han pogut arribar. I, per tant, agraeixo la bona predisposició que s'ha ofert en aquest moment. Per tant, reivindicar aquesta mirada en un ecosistema educatiu, aquesta mirada a temps complet, aquesta mirada per tal que l'educació vagi més enllà de la línia de l'escola. El departament està treballant en aquest sentit; prova d'això són els plans educatius d'entorn zero-vint que s'han impulsat en aquests darrers anys a ciutats amb realitats socials i realitats territorials molt diferents, com pugui ser Tàrrega, Ripoll, Esplugues de Llobregat, l'Hospitalet de Llobregat, etcètera. Ens demanaven incrementar recursos. Totalment d'acord. Prova d'això és que el departament té previst en el proper any incorporar nous plans educatius d'entorn zero a vint. I, per tant, com a grup parlamentari, evidentment, creiem que aquesta moció respon a aquesta necessitat d'entendre l'educació a temps complet, aquesta educació amb mirada 360, i, per tant, agraïm que s'hagi pogut arribar a un gran acord amb bona part dels grups parlamentaris d'aquesta cambra. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó. [[Remor de veus.]] Espero que tot estigui bé, diguéssim, eh?
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, bé, Esquerra presenta una moció sobre educació a temps complet que entenem que és un concepte molt important per entendre que l'educació, com explicava el ponent, va molt més enllà del que succeeix a les escoles o del temps lectiu a les aules. L'educació s'ha de concebre des d'una perspectiva global, no tan centrada només en els currículums tradicionals, sinó en el com s'adquireixen les competències, com s'obté el capital social; l'educació efectivament a temps complet. Perquè s'educa al menjador, s'educa a les extraescolars, a l'entorn de les ciutats. I les oportunitats educatives i els aprenentatges que resulten de tots aquests espais, de tots aquests temps educatius, tot i que no lectius, sí que determinen i tenen un impacte molt important en l'èxit educatiu, en els itineraris vitals, professionals i formatius de les persones. I en la mesura que això passa, malauradament, també pot ampliar la bretxa de les desigualtats en l'àmbit del lleure entre aquells infants i joves que participen d'activitats educatives diverses que els enriqueixen amb noves competències, habilitats, capital social, relacions, i aquelles famílies més vulnerables o amb situacions més adverses que no poden accedir a activitats educatives més enllà de les que es produeixen a les escoles, als instituts, quan són els que més les necessitarien. La Fundació Bofill ja recull fa mesos, en una experiència, que la iniciativa americana Expanded Schools, per exemple, apunta que un infant de dotze anys, amb oportunitats, acumula sis mil hores més d'aprenentatge que un infant que no en té. I aquest és un cost que és insuportable per una societat que es vol cohesionada i es vol equitativa. I, per tant, són grans diferències que acaben determinant i pesant sobre les trajectòries personals, educatives i laborals de futur. I per això ens ha sorprès que en aquesta moció s'obviï aquesta realitat, no s'abordi la problemàtica que es pot derivar d'aquesta nova realitat educativa global i que no es plantegi cap proposta per reduir precisament la bretxa educativa en el fora escola o en el no lectiu; no fan cap referència a la millora de la qualitat educativa dels menjadors a les escoles; a la recuperació dels menjadors als instituts, suprimits arran de la jornada compactada; cap esment de com garantir que tots aquests serveis o sortides siguin inclusives, com no són ara, o cap proposta per incrementar els ajuts, les beques per fomentar precisament l'accés de l'alumnat a les activitats educatives fora de l'horari lectiu en igualtat d'oportunitats. No hi hem trobat re de tot això, i per tant l'hem trobat una moció bastant insuficient i incompleta. Vostès plantegen incrementar els plans educatius d'entorn, i evidentment ho compartim, però per fer-ho hi han d'abocar més recursos materials i humans. Ja entenem –i per això també hem acceptat la transacció que se'ns proposava, i agraïm que se'ns hagi acceptat– que ho han de fer plegades les diferents administracions; que els ajuntaments han de ser aliats necessaris i han de poder liderar també el seu entorn, però també calen recursos del departament, no només per beques, ajuts o subvencions, que també, per facilitar l'accés al lleure per tothom, sinó també professionals per orientació o impuls i informació. I perquè això funcioni, efectivament, cal treballar amb corresponsabilitat i lleialtat institucional amb les administracions locals, des del respecte a les competències respectives, i cal crear aquesta lògica col·laborativa, corresponsable, i per tant aliances per aconseguir un entorn educatiu compromès, que impliqui tots els membres de la comunitat educativa, que se'n sentin part i responsables. Cal, per tant, millorar la cooperació amb les administracions locals per facilitar aquest ús compartit d'espais i de recursos. I els votarem a favor d'aquest punt, però en la cooperació amb les administracions locals entenem que encara tenen molts deures pendents. També proposen potenciar les escoles en entorns rurals com a nucli cohesionador de la comunitat –i nosaltres afegiríem «vertebrador del territori–, però això tampoc es pot fer si no s'acompanya de recursos, que sovint els manquen. I per això hem presentat una esmena, que també agraïm que se'ns hagi acceptat. I finalment parlen de la planificació de l'oferta formativa, que s'ha de fer de manera consensuada amb el territori, tenint en compte les necessitats d'aquest territori i també l'entorn socioeconòmic. I també, de nou, agraïm que s'hagi pogut transaccionar. I, per tant, malgrat les mancances que veiem en el text pel que fa al tema de la igualtat d'oportunitats i mesures concretes per reduir la bretxa, sí que votarem a favor de la moció, esperant que almenys serveixi perquè el canvi de paradigma i aquesta concepció global de l'educació es vagi obrint camí. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. I ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Maialen Fernández. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, buenos días a todos. La moción que nos presentan hoy, relativa a la educación a tiempo completo, nos parecería interesante si no fuera por la falacia en la que está envuelta. El planteamiento de la misma es tan abstracto que apenas sabemos exactamente en qué se concreta. Falacia, por dos motivos. Primero, porque en la Resolución EDU/423/2019, del 21 de febrero del 2019, por la cual se crea el Programa de innovación pedagógica de los planes educativos del entorno de cero a veinte, se establecen las bases para formar parte del programa a partir del curso 2018-2019. Es decir, en una resolución del 2019, se aprueba algo de un curso ya empezado en el 2018; más, cuando en el Acuerdo de gobierno del 19 de junio del 2018, referente a las políticas educativas y formativas, ya se establecía ocho meses antes la consolidación y mejora de estos planes educativos del entorno. Y segundo. Porque hace justo un año usted, señor Bargalló, aquí presente, afirmaba que la Generalitat recuperaría la dotación presupuestaria para reimpulsar estos planes educativos del entorno y ampliarlos a la edad de cero a veinte años, incluyendo la enseñanza no formal o el ocio educativo. ¿Me enseñan ustedes dónde están los presupuestos de este año o los del año pasado? ¿De dónde van a sacar esa dotación económica de la que hablaba usted para llevarlos a cabo? En la enmienda que han transaccionado con el PSC hablan de recursos humanos y materiales, que, por supuesto, son necesarios, pero ¿dónde está la guinda del pastel que son los recursos económicos? ¿Ven como se demuestra entonces que hablamos de falacias? Estos planes de entorno ya se crearon en el 2005 como una cooperación educativa entre la Generalitat y los ayuntamientos. Sin embargo, en el 2011, gracias a los recortes impulsados por el Gobierno de Artur Mas, quedaron paralizados debido a esta falta de dotación presupuestaria. A pesar de ello, a finales de..., al cierre del 2018, 1.293 centros contaban con estos planes educativos de entorno y abarcaban a más de 400.000 alumnos. Es decir, señores de Esquerra, se interpelan a sí mismos, interpelan a su propio conseller, para obligarle a que haga lo que hace un año ya anunció que iba a hacer. Y como comenté en la comparecencia ante el director general de la FP, lo que hace falta es voluntad política para hacer las cosas y llevar los proyectos a cabo; es decir, menos samba e mais trabalhar. Nos parecería una idea interesante desde el punto de vista de una educación amplia, global y del desarrollo personal y profesional de nuestros jóvenes. La mayoría de expertos ponen un énfasis en que es importante, más allá de lo que se aprende normalmente en la escuela, fomentar ciertas actitudes y capacidades que se podrían adquirir en los espacios extracurriculares..., para que fomente su vida y su desarrollo futuro. Usted, señor Solé, decía en su interpelación, en el Pleno pasado: «Eduquemos, eduquemos siempre. Y nosotros le decimos: «Cierto, eduquemos siempre, constantemente. ¿Manipulemos? Nunca, jamás. Porque bajo este paraguas que engloba la educación más allá de los centros educativos y conociendo el cariz que los partidos separatistas imprimen a la misma, lo que no vamos a aceptar bajo ningún concepto es que ustedes extiendan sus tentáculos ideológicos, politizados y manipuladores más allá del ámbito extraescolar y familiar. Porque usted hablaba de la educación 360. Y uno, cuando observa su web, lo primero que ve es que es una iniciativa educativa social y política. La educación, señor Solé, no es política, no debe ser política. Abandonen de una vez la politización en las aulas, no manipulen a nuestros niños y jóvenes, no les espíen en los patios para ver si hablan o dicen lo que ustedes quieren que digan; no les señalen, y, en definitiva, no adoctrinen a nuestros jóvenes. Sean útiles y dedíquense a educar. Sin más retórica, sin más logotipos, sin enseñas, sin marcajes. En lugar de realizar espionaje a menores de edad, en lugar de intentar controlarlos las veinticuatro horas del día y los 365 días del año, utilicen y empleen la gran cantidad de dinero público que derrochan en sus utopías en una educación libre de toda ideología. Sabía que no aceptarían nuestra enmienda, que habla de la libre elección de las familias a mantener la estricta neutralidad política e ideológica en todos los ámbitos, también en el educativo. Y no precisamente porque sea adivina, no porque trabajemos para que ustedes nos las tumben, no, sino porque son incapaces de comprometerse con ello. Con lo cual esta moción nos demuestra que pretenden extender sus alas por encima de lo que debería estar permitido. Nuestros alumnos son la generación del futuro se merece lo mejor de las instituciones, de los representantes políticos, agentes económicos y sociales. Dejen que decidan libremente por sí mismos qué quieren ser de mayores. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés. Quan vulgui.
Bé; gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, consellera, bé, vostès ens presenten aquesta moció en la qual, doncs, parlen l'educació a temps complet i, per tant, d'una concepció del procés d'aprenentatge amb una perspectiva global que va més enllà del que és el temps estrictament lectiu, una mirada que nosaltres compartim plenament, entenent que els agents educadors no són només els docents en el temps lectiu, entenent que el procés d'educació no es produeix només a l'aula i durant les hores de classe. I que, per tant, és absolutament necessària aquesta mirada. Una moció en què també reconeixen –i ho ha fet vostè, diputat Solé, en la seva intervenció–, doncs, que no tothom té les mateixes possibilitats d'accés a les oportunitats educatives, especialment fora del temps lectiu, per raons econòmiques, per raons socioculturals. I nosaltres afegiríem, també, per raons territorials, cosa que vostès també reflecteixen en un dels punts de la seva moció. Parlen de la importància de l'àmbit local com a espai idoni per a aquestes oportunitats educatives, mirada que nosaltres també compartim, amb la necessitat de municipalitzar l'educació i, per tant, que els ajuntaments tinguin un paper clau, significatiu en el procés d'educació i d'aprenentatge, i també de la coordinació entre els diferents agents de la comunitat educativa, qüestió que també compartim. Ara bé, en les propostes que vostès fan a la moció, deixi'm li dir també, doncs, que hem trobat a faltar compromisos concrets que reverteixin en una millora substancial en la lluita especialment contra la segregació, en la reducció de la taxa d'abandonament escolar o en l'educació en valors, per exemple. És cert que l'esmena que..., algunes de les esmenes que els ha fet el PSC, doncs, ajuden a millorar, a concretar com a mínim dient que per a tot això el que calen són recursos. Bé, en el primer punt, vostès el que ens diuen, el que ens plantegen és que cal incrementar el nombre de plans educatius d'entorn. Com ja ha dit la diputada de Ciutadans prèviament, aquest tipus de plans es creen, de fet, l'any 2005, amb una mirada, amb una aportació innovadora –que ara vostès recuperen i que nosaltres celebrem que així sigui, no?–, amb aquesta cooperació educativa entre els ajuntaments i la Generalitat. Aleshores, era durant l'etapa obligatòria; ara vostès han proposat o han començat a aplicar-ho a l'etapa zero-vint, cosa que nosaltres, doncs, també celebrem. L'objectiu, quan es van crear els plans l'any 2005, era fer front als reptes que plantejava l'important arribada d'immigració, eren per garantir l'èxit educatiu de tot l'alumnat i prestar una atenció especial a l'alumnat vulnerable, contribuint a la cohesió social. Clar, com s'ha dit també, l'any 2011, aquests plans deixen de rebre finançament. I, clar, no és que la societat hagi canviat en l'última dècada o que en els últims deu anys no hàgim tingut necessitat d'aquesta aproximació comunitària a l'educació, sinó simplement és que es va decidir deixar-la de dotar de recursos. I, per tant, una de les grans..., una altra de les conseqüències que hem patit de les retallades des de l'11 fins a l'actualitat ha estat justament també aquesta, de no tenir aquesta mirada sobre el procés d'educació i aprenentatge. Bé, com deia, vostès ara recuperen aquesta mirada, també que està recollida en el Pacte contra les segregació escolar, que la seva actuació 29 ja parla de que això s'ha de dur a terme. I nosaltres el que entenem és que aquest tipus de plans cal dirigir-los a espais d'alta complexitat i cal prioritzar sempre l'escola pública, que és la que més segregada està. No té sentit que la concertada hi tingui el mateix accés quan la segregació és tan baixa en aquest tipus d'escola. En el segon punt, vostès demanen treballar amb les administracions locals, cosa que, com hem dit, nosaltres creiem que és extremadament important. I creiem també que caldria avançar cap a les zones educatives, és a dir, passar de la mirada de centre a la mirada de zona, on diferents centres puguin treballar coordinadament, compartint recursos i implicar tots els agents educatius. Volem posar èmfasi en el punt 4 de la seva moció, en el que parla de les escoles en les zones rurals. Justament, vostè ha dit alguns dels exemples en els quals han començat a impulsar aquest tipus de plans. És veritat que hi ha algunes capitals de comarca, però són municipis relativament grans. Creiem que cal apostar també pels plans educatius d'entorn en municipis petits, amb algunes de les necessitats que vostès també identificaven en aquesta moció. I per acabar, simplement dir que per al nostre grup l'educació a temps complet és essencial com a mecanisme d'igualtat, com a mesura predistributiva, perquè no pot ser que el sistema educatiu del nostre país sigui un mecanisme de reproducció de les desigualtats, en què, com passa ara i ho sabem per les dades que tenim, els alumnes de les famílies més vulnerables no obtinguin els mateixos resultats que els de les famílies més benestants. Entenem que aquesta mirada cap a l'educació a temps complet ha de contribuir a que el sistema educatiu de Catalunya aconsegueixi justament tot el contrari. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Sí, des de l'escó, president. Bé, nosaltres votarem favorablement el conjunt d'aquesta moció, però malgrat això, volem subratllar algunes qüestions o qüestionaments en relació amb aquesta temàtica. En primer lloc, perquè això sigui viable i sigui possible, cal reconèixer els ajuntaments com els ens que han de liderar aquest tipus d'iniciatives, i per tant, cal reconèixer i potenciar aquesta capacitat i dotar-los de recursos i de capacitat de lideratge material per dur-ho a terme. En segon lloc, és fonamental el reconeixement i el foment de la dinàmica comunitària, de la dinàmica participativa en els barris i en els territoris, i per tant, un reconeixement explícit i un foment de l'autoorganització social comunitària i participativa en aquests territoris, altrament, això segur que no funcionarà. Però, a la vegada, això requereix un fort lideratge públic per tal que això sigui un procés i una dinàmica ben articulada, ben estructurada i ben organitzada. I, per una altra banda, el que també volem assenyalar és que si bé compartim els objectius d'aquesta moció, hem d'assenyalar que això és absolutament contradictori, per exemple, amb la manca de dotació i de recursos o fins i tot amb el procés de privatització al qual el Govern està sotmetent la formació professional, per posar un exemple. I sobretot, ens sembla que és absolutament contradictori amb el procés d'extinció, de marginació i de menysteniment al que se s'està sotmetent l'educació d'adults. Escoltin, volen dur a terme una bona part dels objectius d'aquesta moció, contribuir-hi d'una forma efectiva i eficient? Fomentin l'educació d'adults, reconeguin aquella educació d'adults que té un paper fonamental en el desenvolupament comunitari, en l'educació social, en la inserció d'aquelles persones que tenen el risc de quedar fora d'una igualtat d'oportunitats. Aquesta educació d'adults que no només és alfabetització, sinó que és tot un procés de presa de consciència, d'apoderament de les persones i de foment de la seva capacitat de ser agents actius, responsables i participatius en la seva comunitat. Fomentin l'educació d'adults, apartin-la de la situació de marginació a què l'estan posant i veuran com això facilita, segur, el compliment d'algun dels objectius d'aquesta moció. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano.
Gracias, presidente. Desde el escaño. La verdad es que es difícil estar en desacuerdo con el contenido de esta moción, no obstante, nosotros pensamos que el problema de la misma es doble: por un lado, la concepción que tiene el Govern del sistema educativo, y por otro, más relacionado con el contenido de la moción, es la poca concreción y la poca ambición que tiene además, más tratándose de uno de los grupos parlamentarios que da apoyo al Govern. Además, pensamos que llega tarde, mucho más teniendo en cuenta que los ayuntamientos hace tiempo que ya han asumido e implantado programas de plena educación, teniendo en cuenta además sus limitadas competencias y recursos. Por tanto, creemos que llega tarde en ese sentido. Creemos, efectivamente, que es necesario que la Generalitat de Catalunya, a través de iniciativas propias y conjuntas con entes locales, favorezca el incremento de estas medidas al tiempo que garantice los recursos económicos que permitan implementarlas con éxito. Sin presupuestos, difícilmente, estas medidas se pueden implementar. Efectivamente, tampoco podemos obviar que la situación del entorno rural es muy diferente a la del entorno urbano; por lo tanto, hay que hacer un mayor esfuerzo en los medios rurales, sin olvidar también que para garantizar la perspectiva global del aprendizaje en este entorno rural es necesario garantizar la gratuidad del transporte escolar de los municipios agregados, algo que el Govern ha dejado de hacer. Al inicio decía que uno de los problemas de esta moción es la concepción que tiene la conselleria de Educación del sistema educativo, un sistema en el que se quiere excluir la libertad de elección de los padres. La escolarización concertada es un sistema donde no se garantiza la perspectiva global. Por lo tanto, querer acabar, como pretende el proyecto de decreto de escolarización, con la libertad de elección del sistema educativo es lo mismo que querer acabar con las bases mismas del sistema educativo. Por tanto, la globalidad de la enseñanza solo es posible si se garantiza la libertad de las familias en toda la oferta educativa; todo lo demás es mera literatura, que es lo que creemos que contiene la mayoría de esta moción. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. I finalment, per a aquest torn té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Lluís Font. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Diputades i diputats, en primer lloc, voldria agrair al Grup Republicà l'oportunitat de poder debatre sobre un tema tan important, tan transcendent per al món educatiu. Em recorda al debat «Ara és demà, promogut pel Consell Escolar de Catalunya, que va intentar fixar un marc de reflexió conceptual per al tema educatiu. Jo crec que quan som capaços d'establir uns conceptes bàsics, les polítiques que es despleguen a posteriori en són coherents. I seguint aquest debat que m'ha resultat estimulant i interessant, crec que hi ha un mainstream, un consens de molts grups polítics a propòsit d'una sèrie de qüestions que ara intentaré explicar. Llàstima que la consellera de Cultura no hi sigui, però havia pensat un comentari que segurament a ella li agradaria: la paideia, a la Gràcia clàssica i a Atenes, tenia molt a veure amb la polis, l'educació és política per naturalesa. En tot cas, el que no ha de ser és partidista. Ho dic per alguna menció que se n'ha fet. L'educació és profundament política, perquè tracta dels temes que interessen la polis, la ciutadania. I hem de crear una consciència moral de les persones, no només capacitar-les professional, no només desenvolupar el seu talent, sinó aquests hàbits de ciutadania. En segon lloc, em sembla que, per exemple, la distinció entre temps lectiu i temps educatiu és molt apropiada. Durant anys, hem focalitzat tota l'estratègia de qualitat en l'increment d'hores de classe, en la centralitat exclusiva de la càrrega lectiva, i ara ens adonem que és el conjunt de les oportunitats educatives, el temps educatiu, el que és transcendental i garanteix la igualtat d'oportunitats. El mateix es podria dir amb el concepte d'èxit escolar o èxit educatiu. No és estrictament aprovar exàmens i passar cursos el transcendent, sinó ser capaç de desenvolupar el propi talent, la musculatura intel·lectual, emocional, social, sensible de la ciutadania, de cadascun dels nostres alumnes perquè afronti en la vida els reptes que se li vagin plantejant sent fidel a si mateix i, per tant, duent les regnes de la seva pròpia existència. En aquest marc conceptual, aquesta visió de l'escola, del centre educatiu com un ecosistema format per nodes diferents que s'interrelacionen, em sembla que és cabdal. El que ho aglutina tot és aquesta voluntat de fer possible l'èxit educatiu de tots i cadascun dels alumnes, independentment de les circumstàncies que concorren en cada cas: de les dificultats en l'aprenentatge, dels temes personals, dels temes socials... Hem de crear un entorn d'ensenyament i d'aprenentatge que faci possible això, l'èxit educatiu de tots i cadascun. Mentre això no estigui garantit, no podem parlar d'un èxit global en el sentit ple del terme. Per fer possible aquest èxit educatiu, cada centre educatiu ha de desenvolupar i desenvolupa un projecte, un projecte que, atenent l'objectiu de l'èxit, té en compte les circumstàncies i posa en valor els actius. I això és el que aglutina l'ecosistema, el conjunt de nodes formats per mestres i professors, per professionals d'altra procedència: psicòlegs, terapeutes ocupacionals i altres professionals que concorren a l'escola, les mares i els pares, les entitats de lleure educatiu, les administracions locals i, com a matriu central, els mateixos estudiants. I aquesta visió dinàmica interrelacionada és el que pretén desenvolupar aquesta concepció de l'escola a temps complet, de l'educació 360 graus. Això és fonamental, perquè entre tots poden fer front a les dificultats de l'aprenentatge i correspondre's uns amb els altres. I això sense oblidar que l'autoritat en temes educatius correspon al Departament d'Educació. Per tant, no és una renúncia, exercir aquesta autoritat tan pròpia del departament, sinó que és buscar sinergies per integrar més actors en aquesta tasca comuna i compartida per tots. A mi em sembla que aquesta concepció més integradora, més dinàmica, on els plans educatius d'entorn són una eina, ens ajuda a avançar. Jo diria que són importants, d'aquesta moció, els plans educatius, però en el fons són el pretext per parlar d'una educació compresa com a ecosistema. Els plans educatius són i han de servir com un instrument, igual que moltes altres iniciatives, però el que és important és fixar en la comunitat educativa aquests grans objectius: èxit educatiu per a tots, respecte a la singularitat de cadascú i capacitat de sumar esforços i sinergies per fer possible aquest gran objectiu de país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per acabar i per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn, de nou, el diputat senyor Solé. Endavant.
Bé, sempre és un plaer escoltar el doctor Lluís Font, i més quan parla de l'«Ara és demà i no ens diu que va ser un dels impulsors d'aquest gran projecte; per tant, agraïment. [[Aplaudiments.]] Vagi per endavant –Grup Socialistes especialment–, doncs, la bona predisposició per a poder arribar a acords, concretament en transacció en els punts..., en l'esmena número 1 i en l'esmena número 5. I, per altra banda, els acceptarem l'esmena 2 i l'esmena 4, però el punt 3 o l'esmena 3 no els hi votarem a favor, perquè entenem que ja estem cooperant amb l'Administració local. Ens parlava..., de fet els tres grups –PSC, comuns i CUP–, que són els qui realment donen suport a aquesta moció, de quines són aquelles mesures concretes per a vèncer aquesta bretxa que hi ha més enllà del temps lectiu. Bé, l'aposta del Govern és clara, la signatura del Pacte contra la segregació escolar és una demostració fefaent de que la voluntat d'aquest departament, d'aquest Govern, és precisament lluitar contra aquesta bretxa, i, per tant, en aquest sentit, els demanem la seva corresponsabilitat en poder dur a terme totes aquestes iniciatives previstes en el pressupost, que de ben segur que agrairien els nostres alumnes si acabés sent aprovat. Pel que fa a la intervenció de Ciutadans, senyora Maialen, vostès sempre treuen el mantra de l'adoctrinament; avui no parlàvem d'adoctrinament, parlàvem de moltes altres coses. Jo li posaré un exemple: vostès tenen l'oportunitat de governar a Andalusia, i vostè diu: «Los alumnos se merecen lo mejor de nuestros gobernantes. Sap què passa? Que, quan vostès governen, fan un plan estival de refuerzo educativo precisament per vèncer la bretxa escolar, i en aquest plan de refuerzo estival educativo ofereixen cent mil places per a aquests alumnes. Sap quantes n'han cobert, d'aquestes cent mil places? Un 4 per cent. Per tant, menos samba i més treballar. [[Aplaudiments i remor de veus. Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]]
Digui'm, senyora Bravo.
Votació separada dels punts 3 i 4, que es poden votar conjuntament.
Molt bé. Alguna petició més? [[Pausa.]] No? [[Pausa llarga.]] Bé, passarem a la votació. Votarem, en primer lloc, els punts 3 i 4, conjuntament, i després, la resta de la moció. Comença la votació dels punts 3 i 4. Els punts 3 i 4 d'aquesta moció han estat aprovats per unanimitat, és a dir, 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 93 vots a favor, cap en contra i 38 abstencions. [[Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del trentè aniversari de la Convenció sobre els drets de l'infant]] [[401-00021/12]] Abans de passar al següent punt de l'ordre del dia, passarem a fer lectura de la Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del trentè aniversari de la Convenció sobre els drets de l'infant. Abans de demanar al secretari Campdepadrós que en faci la lectura, em plau saludar la coordinadora d'UNICEF Comitè Catalunya i tot l'equip d'UNICEF Catalunya. Benvinguts al Parlament de Catalunya. Passo la paraula al secretari Campdepadrós perquè faci lectura de la declaració.
«Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del trentè aniversari de la Convenció sobre els drets de l'infant. L'any 1989, governants de tot el món van assumir un compromís històric amb la infància d'arreu del món en aprovar la Convenció sobre els drets de l'infant de les Nacions Unides. Aquest novembre, s'han celebrat els trenta anys de l'aprovació de la dita convenció. I el Parlament de Catalunya es vol sumar a l'efemèride amb aquesta declaració institucional. De llavors ençà, milions d'infants han millorat llur vida gràcies a l'exercici i l'acompliment progressiu de llurs drets, tal com proclamen la convenció i els seus protocols facultatius. Ara bé, arribat aquest moment, s'han de prendre decisions fermes per a garantir que cap infant no es quedi enrere i que tots puguin desenvolupar el màxim potencial. Cal posar en relleu els grans progressos aconseguits en la promoció dels drets de la infància, però també cal accelerar els objectius de l'Agenda 2030 per al desenvolupament sostenible, perquè la convenció i els objectius de desenvolupament sostenible van plegats. I els drets dels infants no es poden materialitzar si no s'aconsegueix una aplicació eficaç dels dits objectius. Avui i demà, els nens i les nenes són el bé més valuós per a aconseguir un món pacífic, just, inclusiu i pròsper. Per això, és urgent accelerar el progrés i intensificar l'acció. El Parlament de Catalunya declara el seu compromís directe amb els infants de Catalunya i de tot el món, i vetllarà perquè els nens i les nenes vegin garantits tots i cadascun dels drets que estableix la Convenció sobre els drets de l'infant de les Nacions Unides: per a cada infant, tots els drets. Palau del Parlament, 12 de desembre de 2019. [[Forts aplaudiments.]]
Moltes gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes]] [[302-00167/12]] Seguim ara amb l'ordre del dia. I el vintè punt és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes. Presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Susana Segovia. Quan vulgui.
Bé, moltes gràcies. Diputats, diputades, estem un any més, després del 25 de novembre, amb una moció de violències masclistes, tot i que és un tema que ha sortit reiteradament en altres plens específics que també hem tingut. Crec que estem bastant d'acord, la majoria de diputats i diputades d'aquesta cambra, que el feminicidi és la màxima expressió de les violències masclistes, que ens maten per ser dones, ens maten perquè, sota la punta més crua dels assassinats, trobem tot un sistema patriarcal que ho abasta tot: insults, vexacions, cops, empentes, desigualtats d'oportunitats, de rols, vergonya, humiliació i descrèdit. Ens maten perquè seguim estant en un sistema heteropatriarcal, amb valors heteropatriarcals. Un 51,3 per cent de les dones han patit violència masclista a Catalunya, i això excloent gestos sexuals i exhibicionismes; un 25,3 de les dones, una de cada quatre, alguna agressió especialment greu. I a Catalunya –ho hem parlat moltes vegades– tenim una llei que va ser pionera en el seu moment, que va ser la 5/2008, una llei de consens que avançava en l'enfocament de la lluita i l'erradicació de les violències masclistes; una llei que hauria d'haver estat prioritària en el seu desplegament, amb recursos, amb voluntat política i amb capacitat d'execució, però que no ho ha sigut. Han passat onze anys des d'aquella llei, i és una llei que continua sense ser una prioritat del Govern de la Generalitat de Catalunya. I no és que ho diguem nosaltres: ho diuen els informes i les avaluacions que el mateix Institut Català de les Dones va presentar quan es van fer deu anys de la llei i que ja detectaven greus mancances en la implementació, mancances en els circuits, mancances en l'equitat territorial en l'atenció a les víctimes de violències masclistes. El Govern de la Generalitat, el Govern de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, cada vegada que té l'oportunitat, en aquest faristol, de parlar de violències masclistes diu que és una prioritat, que és una emergència, que hi ha tota la voluntat. Però a l'hora de la veritat, més enllà d'aquest faristol, no ho veiem concretat en fets. I de fet només cal veure, una vegada més, les esmenes que presenten normalment els grups de govern, que sempre són anar a retallar aquells compromisos pressupostaris i d'accions concretes que presenten els grups de l'oposició. Si demana setze SIEs, que no, que dotze; si demana dotze recursos habitacionals, que no, que deu. Jo no entenc massa la lògica d'aquestes esmenes, perquè si el que hi ha és voluntat i hi han recursos, a banda dels que venen dels recursos del pacte d'estat, s'hi hauria de posar tota la voluntat i no hauríem de veure esmenes que retallin la voluntat política i els recursos. Calen recursos especialitzats, calen alternatives habitacionals per a les dones víctimes de violència masclista. Reben els diners del pacte d'estat; que potser no es reben a temps, pot ser, però és que aquest any els van rebre el juliol, el setembre van anunciar una convocatòria de subvencions per implementar nou SIEs i recursos habitacionals, i l'han tret a finals de novembre, i han donat només una setmana a les entitats per poder-se presentar i per poder-ho desenvolupar. Però és que no és només un tema de recursos. Que sí, que també, que cal apostar clarament per la igualtat territorial de les dones víctimes de violència i per la seva reparació, la seva i la dels seus fills i filles. Però també –també– cal coordinació, cal complementarietat, cal voluntat política, cal capacitat de lideratge de l'Institut Català de les Dones i de la conselleria de la Presidència, cal posar al davant la lluita contra les violències masclistes. Coses que calen, per exemple: cal una intervenció especialitzada de qualitat, cal garantir la reparació a les víctimes, cal tenir prou serveis substitutoris de la llar, cal garantir l'equitat territorial, cal tornar a l'Institut Català de les Dones el pressupost que tenia abans de les retallades, i això són 12 milions, no 8. I no hi ha cap proposta que vagi en aquest sentit. I és que no és només això. Hi han altres coses que també s'han plantejat en aquest faristol diverses vegades, que s'han aprovat per aquest Parlament i que el Govern no implementa. Per exemple, com fer front i entomar les violències institucionals, unes violències que van quedar fora de la llei del 2008, que repetidament i reiterades vegades s'han posicionat, des de les diferents organitzacions i entitats feministes, que la violència institucional és una doble victimització de la dona. Això es va aprovar fa un any, justament, en aquest mateix faristol, a proposta del nostre grup. Fins ara, el Govern no ha tingut cap iniciativa. Com a grup, hem fet una proposta treballada amb expertes que ja van treballar a la llei del 2008, perquè aquest Parlament obri el debat i, a través d'una ponència de llei, pugui ampliar la 5/2008 per incloure les violències institucionals i les violències digitals. Creiem que aquest Parlament ha d'estar a l'alçada del moviment al carrer. Creiem que aquest Parlament ha d'exigir al Govern que posi la lluita contra les violències masclistes al davant. I, per això, demanem el vot a favor d'aquests punts. Acceptem les esmenes presentades. Crec que hem millorat la proposta entre totes, però, ja els ho hem dit, no acceptarem aquelles que vagin a retallar recursos en la lluita contra les violències masclistes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Diputats, diputades. Bé, començaré pel punt número 8 del meu ordre, perquè la diputada Segovia ha sigut molt contundent, i ho entenc perfectament i suposo que si jo fos de l'oposició estaria fent el mateix discurs, i es queixa d'una cosa que puc entendre perfectament, que és que les esmenes que presenta el Govern sempre van a retallar compromisos. És evident, perquè la feina que ha de fer l'oposició és anar a màxims i la feina que ha de fer Govern i la feina que hem de fer els grups parlamentaris que donem suport a Govern és avaluar les possibilitats, entendre quins són els recursos, les possibilitats dintre dels marcs que planteja l'oposició. I, per tant, és evident que, per la nostra part..., i penso que les abstencions que farem no justifiquen, diguem-ne, les prioritats de Govern o no, però sí que és cert que ja ens agradaria poder-ho votar tot a favor i fer-ho tot com demana l'oposició, però no crec que aquest sigui el nostre paper i que, de fet, quan l'oposició governa a altres institucions ha de fer exactament el mateix paper. Però, malgrat tot, agraeixo aquesta moció subsegüent, perquè, d'alguna manera, és la feina d'aquest Parlament i de les diputades que som aquí poder seguir fent, doncs, aquesta pressió, d'alguna manera, no?, del legislatiu cap a l'executiu. I agraeixo especialment aquesta moció perquè introdueix moltes qüestions que, des de les entitats feministes, formen part d'una realitat i que potser a les institucions ens està costant una miqueta més. I parlem del primer punt, sobretot, que s'introdueix «violència sexual, que s'introdueix «tràfic de dones i nenes amb finalitat d'explotació sexual, que introduïm «mutilació genital femenina, «matrimonis forçats i «violència derivada dels conflictes armats, sense deixar-nos «drets sexuals i reproductius o «violència institucional i digital. Que és cert que tots aquests melons, diguem-ne, que li podem dir així, estan sobre la taula, que nosaltres som conscients que són temes pendents que volem abordar, però agraeixo precisament, d'aquesta moció, que obri aquests debats, perquè, més enllà de les propostes concretes, que el nostre paper institucional de suport al Govern ens mou cap a no retallar els compromisos, però sí a adaptar-los a la realitat dels recursos i del Govern de Catalunya, però segueix sent una obligació per a nosaltres que puguem abordar aquestes qüestions. Perquè aquesta llei, que fa deu anys era pionera, en els últims deu, però aniré més enllà, en els últims tres o quatre, la violència sexual ja no és exactament la mateixa, no?, a nivell social, mediàtic i de conscienciació, perquè hem millorat molt com a societat, hem avançat moltíssim, han canviat moltíssimes coses de l'ideari comú de les dones i del seu apoderament. I, per tant, la violència sexual, el tràfic de dones, que més enllà dels debats sobre prostitució, regulació o abolició, en el tràfic del dones hi ha un consens en el Parlament de Catalunya i a la societat catalana. Per tant, totes aquelles qüestions que estan sobre la taula, des del Parlament de Catalunya, les hem d'abordar. I sobre mutilació genital femenina, matrimonis forçats o violència derivada dels conflictes armats, és que potser aquesta llei de fa deu anys ens ha quedat una mica blanca i ens ha quedat una mica occidental. I, per tant, agraeixo moltíssim, d'aquesta moció, l'atreviment de posar sobre la taula totes aquestes qüestions que hi són i que s'han d'abordar des d'aquesta institució. Perquè de la mateixa manera que vam ser pioneres en aquell moment, ho hem de tornar a ser i hem de poder actualitzar aquesta llei. Com deia sobre propostes concretes, les abstencions per manca de recursos o possibilitats de fer-ho en els marcs i marges proposats no perquè no hi estiguem d'acord, sinó perquè tenim els recursos que tenim. Hi ha hagut esmenes d'ampliació de temps que entenc que per a l'oposició sigui rebaixar, però per als grups que donem suport al Govern no deixa de ser una adaptació a la realitat. I, per acabar, una qüestió que creiem important i que va més enllà de les propostes concretes i que mira més al futur, i es tracta dels pressupostos de la Generalitat, és fer aquest impacte de gènere, perquè més enllà de poder fer una visibilització de quins són els recursos, veure quin és l'impacte i què provoquem amb les nostres polítiques públiques, que va més enllà de quin recursos hi posem. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Elena Fort. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Consellera, diputades i diputats... Kelly, Irene, Mònica, Susanna, Eva, Nicole són els noms d'algunes de les nou dones assassinades al nostre país durant aquest any 2019, víctimes de la violència masclista. Ahir, precisament, començàvem el Ple, obrint aquest Ple, condemnant l'assassinat fa pocs dies de la darrera d'aquestes víctimes. La violència masclista és una xacra i una xacra que sembla que no tingui aturador, una xacra contra la qual totes i tots els aquí presents tenim el deure ineludible d'actuar i de fer-ho amb més responsabilitat, si hi cap, que la de qualsevol altre ciutadà. Vull agrair al grup proposant de la moció la seva presentació i la possibilitat que ens dona de tornar a parlar-ne en aquest Parlament, perquè hem de fer-ho tantes vegades com calgui. I, en tot cas, agrair la possibilitat de poder explicar les fites assolides i la tasca feta –perquè sí, hi ha tasca i molta feta– des del Govern, malgrat les mancances pressupostàries i la sempre necessària millora i malgrat, òbviament, que mai són prou els esforços i les mesures que es prenguin davant el manllevament o el maltractament d'una sola vida. És per això que vull recordar el ferm compromís del Govern contra la violència masclista, de nou, i posar en valor tota la tasca feta des del departament i especialment des de l'Institut Català de les Dones, que esmercen dia a dia tots els esforços possibles per acostar-nos a una societat lliure de violències masclistes i fer-ho amb els recursos dels quals poden disposar. Vull ressaltar que en el darrer any s'ha aprovat el segon programa d'intervenció integral contra les violències masclistes i que, gràcies a això, l'any 2019 s'han pogut destinar 32,2 milions d'euros a mesures per erradicar les violències masclistes. Un programa que posarà en marxa cent actuacions fins a l'any 2022. Com a exemple, en els darrers mesos, s'ha engegat un nou model d'abordatge de les violències sexuals, un nou model d'intervenció i treball en xarxa dels serveis d'informació i atenció a les dones o la Guia d'ajuts per a dones en situació de violència masclista. I no ens aturem aquí, també cal destacar altres actuacions, entre moltes, la previsió de cinquanta noves places d'acolliment temporal, l'adjudicació d'habitatges substitutoris a dones amb violència, la convocatòria de quatre nous SIEs, l'augment de la dotació econòmica als SIACs o la posada en marxa del servei d'acompanyament a judici. En aquest sentit, i amb relació a les propostes concretes de la moció, deixi'm dir-los que la predisposició del Govern és sempre atendre al cent per cent, però, malauradament, això no és possible. I, en aquest sentit, les esmenes presentades o les actuacions fetes pel nostre grup, en primer lloc, han estat en tres blocs. En primer lloc, hem acceptat íntegrament tres de les esmenes, tres dels punts: el punt 1, el punt 4.a i el punt 4.e, que són compromisos de complementar el programa d'intervenció, complementar el desplegament de la llei. En segon lloc, es presenten cinc esmenes de caire tècnic, formal o de matís, entenent que totes elles poden comportar una millora en la gestió, la informació o la coordinació dels serveis. Concretament, al punt 2, una qüestió de termini; al punt 3, afegir un requisit per tal de modificar la llei; la refosa dels punts 5 i 6; al punt 7, una addicció terminològica, i al punt 8, una modificació en l'actuació. I, en tercer lloc, es presenten tres esmenes amb l'objectiu de concretar allò que en el dia d'avui és possible, i arribar a un punt de trobada real i factible pel que fa als compromisos econòmics. Concretament, al punt 4.b, simplement hem presentat una esmena en el sentit de no comprometre una dotació pressupostària concreta i quantificada ara, ja que, a dia d'avui, no es pot concretar amb certesa quin serà l'increment ni el finançament de l'Institut Català de les Dones ni el percentatge que aquest destinarà a l'abordatge de violències masclistes; i als punts 4.c i 4.b, per concretar el nombre d'actuacions a fer. Els proposants de la moció han acceptat alguna de les esmenes, cosa que agraïm, si bé cap de les relacionades amb qüestions econòmiques, per la qual cosa votarem afirmativament la majoria dels punts, també a algun dels punts en què no s'han acceptat les esmenes, però ens abstindrem en tots aquells punts que comporten un compromís econòmic, no perquè no els vulguem acceptar i hi estem en contra, sinó perquè no podem prendre aquests compromisos. En qualsevol cas, i ja per finalitzar, el que posa de manifest aquesta moció és la necessitat d'aprovar els pressupostos que incrementin recursos i garanteixin poder fer possible encara més filtres en l'actuació contra la violència masclista i donar més respostes i més contundents a les dones que pateixen aquesta violència, que, en definitiva, són a qui ens devem. Emplacem-nos, fem-ho, sumem esforços plegats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula ara la diputada senyora Elisabeth Valencia.
Gracias, presidente. Buenos días a todos, consellera, diputados y diputadas. La violencia machista es la máxima expresión de desigualdad, y tristemente en España las cifras son aterradoras: llevamos cincuenta y cinco asesinatos de mujeres por violencia machista en lo que va de año. Nueve de estos asesinatos, tristemente, se han producido en Cataluña, la última víctima, concretamente, en El Prat de Llobregat. Desde nuestro grupo pensamos que es vital trasladar a las mujeres un mensaje claro: tienen el apoyo de las instituciones y de la sociedad civil ante cualquier situación de violencia, cuentan, por tanto, con toda la fuerza institucional y social para denunciar. Es importante que este mensaje les llegue a las mujeres, porque hay muchas mujeres que no se atreven a denunciar por miedo. Nosotros pensamos que, para conseguir la fuerza institucional que necesita la lucha contra la violencia machista, debemos poner por delante los derechos de las mujeres y el consenso. La sociedad civil pide consenso, como el alcanzado en el pacto de estado. Esta lucha es de todos y debe ser una cuestión de estado. Detrás de nuestras actuaciones políticas hay personas, hay hijos, hay realidades sociales, hay vidas humanas. Por tanto, no debemos entrar en cuestiones partidistas en este tema. Y lo dejo muy claro. Pero, ¿cuál es la situación en Cataluña? Hemos tenido nueve asesinatos en lo que llevamos de año. Cataluña está entre las cinco comunidades con más asesinatos por violencia machista de España en 2019; concretamente, estamos en la segunda posición. Necesitamos un gobierno que ponga en marcha medidas eficaces para acabar con esta violencia y lo necesitamos urgentemente. Y, ¿cuál ha sido la gestión del Govern? Pues, lamentablemente, tenemos al Govern de los anuncios y la propaganda, pero, en materia de lucha contra la violencia machista ha hecho poco o más bien nada de nada, durante estos años. Ha recortado el 30 por ciento, desde 2010, en partidas presupuestarias de lucha contra la violencia machista importantísimas. Tenemos falta de recursos. Se anuncian programas y se anuncia consenso para declaraciones institucionales, que son bienvenidos, pero las mujeres necesitan medidas y medidas eficaces. Necesitamos unidad de acción, coordinación institucional y, muy importante, que se pongan recursos, y eso requiere poner presupuesto. Es una cuestión de voluntad política, voluntad política que ha brillado por su ausencia desde la gestión de diferentes governs en Cataluña durante años. Es verdad que tenemos leyes, pero de poco sirven si no se cumplen. Miren, Cataluña, como ya dijo mi compañera en el Pleno pasado, es la comunidad donde se concede el porcentaje más bajo de órdenes de protección, el 48 por ciento, concretamente. Esto se debe a que en Cataluña no se ha implementado una herramienta que es fundamental para las órdenes de protección: las unidades de valoración forense. Estas unidades son equipos multidisciplinares de psicólogos, trabajadores sociales, médicos forenses, que dan una respuesta especializada y que ayudan a jueces a tomar medidas de protección más adecuadas para las víctimas. Pues, bien, Cataluña es la única comunidad donde no se han puesto en marcha estas unidades. El Govern lleva, por tanto, catorce años incumpliendo la Ley de violencia de género estatal. Precisamente, la semana pasada, le preguntamos a la consellera por el tema y miró hacia otro lado, como siempre, y no contestó. Bueno, lo que contestó es que, como medida, el Govern lo que había hecho es acordar una declaración institucional. Es una vergüenza de respuesta la que le dio a mi compañera, consellera. [[Aplaudiments.]] Pues, miren, les anuncio que seguiremos insistiendo y hemos presentado una propuesta para obligar al Govern, por ley, a que ponga en marcha esas unidades de valoración forense, tan necesarias para la protección de estas mujeres. Respecto a la moción, hemos presentado dos enmiendas con voluntad de mejorar el texto de la moción para pedir, de una vez, que no se recorten más programas fundamentales para la lucha contra la violencia machista, como el que contiene, por ejemplo, una cuestión que consideramos esencial, como el teléfono de atención a la víctima, que aprovecho para decir que no deja rastro. También hemos presentado otra enmienda para que se especifique qué medidas se van a implementar con el incremento de presupuesto que se pide en la moción para el Institut Català de les Dones. Agradecemos que se acepten estas dos enmiendas. Anuncio que votaremos a favor de la moción, porque estamos de acuerdo con las medidas que se proponen y vemos vital la importancia de que el Govern las cumpla para avanzar en la lucha. Apelamos, precisamente, a esta responsabilidad que nosotros sí tenemos para pedirle al Grupo de Catalunya en Comú que recapacite sobre el menosprecio que está haciendo a nuestra Ley de derecho de acompañamiento de perros terapéuticos a las víctimas, pues, la eficacia de esta medida para la protección de estas mujeres está ampliamente demostrada. Por favor, no entremos en cuestiones partidistas. Pensamos que no tiene sentido dificultar esa tramitación y esperamos que recapaciten, sinceramente. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Beatriz Silva.
Buenos días, diputados, diputadas, consellera. Me gustaría dar las gracias al Grupo de Catalunya en Comú Podem por presentar hoy esta moción, que creo que es un resumen de alguna de las principales reivindicaciones que han sido traídas a este Parlamento a lo largo de esta legislatura, en relación a la lucha contra la violencia de género. Las propuestas que contiene no son nuevas, han ido saliendo en mociones y resoluciones que, en algunos casos, no han sido aprobadas y, en otros, han salido adelante con los votos en contra de las formaciones que dan apoyo al Govern y, aunque todas son urgentes, siguen sin hacerse realidad porque implican destinar recursos y, como en otras cuestiones que tienen que ver con la emergencia social que vive Cataluña, la violencia de género no es una prioridad de este Govern, que, más allá de declaraciones y actos simbólicos en días señalados, no está traduciendo las buenas palabras en recursos para combatirla. Actualmente, Cataluña cuenta con una red que llega solo a una de cada diez mujeres que se estima son víctimas de violencia machista, es lo que dicen los informes que encarga el Institut Català de les Dones. Esto quiere decir que nueve de cada diez mujeres quedan fuera de cualquier tipo de atención. Además, siete de cada diez víctimas no reciben esta atención de los servicios de intervención especializada, los SIE, que son los encargados de la recuperación de las víctimas de violencia de género; son atendidas por los servicios de información y atenció a les dones, los SIAD, que no tienen los recursos ni la formación para asumir esta tarea, porque su objetivo es informar y asesorar sobre diversos temas relacionados con la igualdad. Asumen esta tarea porque solo existen ocho servicios de atención especializada en toda Cataluña, donde trabajan cincuenta y nueve profesionales, cincuenta y nueve profesionales para toda Cataluña. Lo mínimo que necesitamos es duplicar estos servicios, como plantea esta moción. El Govern ha presentado una enmienda que propone crear solo cuatro, pero sí ya sabemos que, al menos, dos serán financiados con los recursos transferidos en 2018 desde el Gobierno central para desplegar el Pacto de estado contra la violencia de género, un pacto que tiene como objetivo sumar recursos y no reemplazar lo que hacen las administraciones que tienen las competencias transferidas. Si los otros dos nuevos SIE serán financiados con los dineros del Pacto de estado de 2019, el resultado es que, en realidad, el Gobierno catalán sigue sin hacer una propuesta que implique destinar más recursos propios para mejorar la red, una red que está saturada porque no solo faltan servicios de recuperación, sino porque los servicios de información están haciendo una tarea que, en muchos casos, les impide cumplir su propio objetivo, que es la detección y la prevención. Algunos de los informes que se han presentado en la Comisión de Igualdad en esta legislatura constatan la gran cantidad de situaciones de estrés, e incluso de bajas laborales, que provoca en los profesionales de los SIAD tener que asumir un tipo de atención para el que no están preparadas, por ejemplo, la atención de los hijos e hijas de las mujeres que son víctimas de violencia de género, que necesita una formación específica. Las bajas laborales y el estrés también son frecuentes en los ocho servicios de atención especializada, que no dan abasto para atender, con sus cincuenta y nueve profesionales, la recuperación de las miles de mujeres que necesitan ayuda. Yo estuve, el año pasado, en el SIE de Sant Feliu de Llobregat, en un momento en que sus trabajadoras estaban en huelga porque denunciaban que desde 2014 la plantilla se había visto recortada, pasando de doce a ocho trabajadoras. Estas ocho trabajadoras tenían que dar cobertura a una población de 806.000 habitantes y, solo en el último trimestre de 2017, un total de 595 mujeres había presentado denuncia. Las trabajadoras explicaban que había largas listas de espera y que, por ejemplo, para ser atendida por una sicóloga, había que esperar casi un año. También denunciaban que las entidades que gestionan los servicios habían dejado de cubrir las bajas médicas, lo que representaba un sobreesfuerzo para el resto de profesionales. El estrés no es solo por no poder proporcionar tratamiento, es también porque no tienen recursos que ofrecerles. La propia consellera de la Presidencia reconocía aquí que, en 2017, solo ciento dos víctimas pudieron acceder a una vivienda y ciento tres, en 2018, y que ahora se crearían cincuenta plazas más, pero son miles las que necesitan este servicio. Es verdad que una pequeña parte de las mujeres en Cataluña dispone de recursos propios para hacer frente al alquiler de una vivienda, que le permita alejarse de su agresor, y pagar las profesionales que faciliten su rehabilitación física y sicológica, pero la inmensa mayoría depende totalmente de una red de atención saturada. Apoyaremos todos los puntos que contiene esta moción, que son, en realidad, mínimos, para ponernos a trabajar en un problema que se ha convertido en una prioridad para la sociedad, pero que sigue sin serlo para el Gobierno de Cataluña. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Ara per posicionar-se, té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bon dia. Des de l'escó, president. Bé, nosaltres també donarem suport a aquesta moció. Quan sentia a parlar la resta de diputades sobre les virtuts de la llei, que també pensem que és important recordar la necessitat de desplegar tots els instruments que s'hi exposaven, pensava en aquests onze anys, en una llei, com ja s'ha dit, pionera, una llei que, a més a més, sí que podem afirmar que neix de la base, que neix dels moviments feministes, que, inclús, va ser redactada des d'aquesta perspectiva, no?, des del mateix moviment feminista i els col·lectius de dones. En aquest sentit, posar en valor, no?, una de les grans diferències que planteja aquesta llei, que és anomenar les coses pel seu nom i anomenar la violència masclista com a «violència masclista i no com a «violència de gènere o, com alguns volen, «violència domèstica. Aquesta qüestió no és una qüestió atzarosa, com diem, com anomenem les coses és important i, més, en un context on hi ha qui vol negar qüestions i realitats que posen en risc la vida de les dones. És important anomenar, hi insisteixo, les coses pel seu nom. I important circumscriure en el lloc, no?, en aquell context, la llei estatal que circumscrivia, no?, la violència masclista en el context i en l'àmbit de la parella. És important aquesta llei i és important i també nosaltres hi donarem suport, especialment, perquè, si haguéssim de posar un titular a aquesta moció que presenta el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem és que les bones lleis necessiten dotació pressupostària per poder-se desenvolupar, cert, però també ens sumem a dir que són qüestions que entenem que són mínimes. Especialment, nosaltres volem posar atenció a una de les peticions que també hi ha en la moció, que és denunciar, una vegada més, el desballestament del sector públic, com això afecta sobre la vida de les dones, sobre les condicions materials de les dones i que, per tant, aquelles també que pateixen violència masclista. Cal recuperar la gestió pública de tots els serveis de la xarxa d'atenció i de recuperació integral de les dones. Tenim els SIADs, ja s'ha dit, en unes situacions totalment desbordades, amb unes professionals que gairebé fan una tasca militant perquè estan saturades, precaritzades i totalment desbordades en l'atenció que requereixen les víctimes, les supervivents de violència masclista. Una qüestió també, que potser hi hem trobat a faltar però que volem també anomenar en aquest temps que queda, és que una de les mancances que en el desplegament de la llei..., es fa referència –i acabo, president– a una qüestió que incorporava la llei, que era la transversalitat, la transversalitat amb relació a la mirada sobre les violències masclistes i, per tant, la formació; cal una formació transversal a tots els treballadors i treballadores públics per poder atendre les necessitats, i les necessitats de les dones que han patit violència masclista.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Esperanza García. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellera, bé, pràcticament l'any passat es complien deu anys, precisament, de l'aniversari de la Llei 5/2008, la llei del dret de les dones a erradicar la violència masclista, i es feia un informe on es detallaven quines eren les qüestions que no ajudaven en el desplegament d'aquesta llei, amb relació al que es permet o el que es pretén protegir, que és la dignitat, és la seguretat, l'autonomia, no ser explotada ni maltractada i també no patir cap mena de discriminació. I una de les coses que cridava molt l'atenció és que només –només– un 27 per cent de les dones havia presentat denúncia i que, encara a Catalunya, existien 370 casos de mutilació genital, que moltes vegades hi passem una mica per sobre, però és una de les coses més invasives i més violentes que se li pot fer a una dona, especialment, quan és una nena, no? Si, a això, li afegim també les dades que ens va donar l'informe i la memòria anual del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, jo crec que tenim motius d'alarma. I per què dic això? Perquè dona la casualitat que, a Catalunya, el Govern encara no s'ho pren seriosament, no?, però la realitat és que, a Catalunya, és on menys ordres de protecció s'acorden i, de fet, se n'adopten només un 51 per cent i la mitjana de tot Espanya és, precisament, pràcticament, d'un 70 per cent, amb la qual cosa hi ha un salt evident que hauria d'investigar i hauria de forçar, fins i tot, el Govern, la consellera de Justícia i la consellera del ram a parlar amb el poder judicial per veure quins són els motius que poden explicar aquesta denegació massiva, sobretot, tenint en compte que, al final, de les dones que van ser assassinades l'any passat, només una de les cinc que va ser assassinada tenia una ordre de protecció. Llavors, aquesta moció que es presenta avui, aquí, jo crec que té molt a veure amb aquesta ceguera crònica que té el Govern i amb unes polítiques que el que han fomentat és una baixada al 24 per cent del pressupost en polítiques contra la violència masclista. Dit això, nosaltres votarem a favor pràcticament de tota la moció. Primer, estem absolutament d'acord que s'ha de concretar el pressupost per a aquestes polítiques; que s'ha de fer un programa d'intervenció integral contra les violències masclistes, complementant-lo, i votarem, pràcticament, a favor de tots els punts, perquè creiem que, si el Govern no s'ho pren seriosament, com a mínim, l'oposició forçarem que s'ho prengui seriosament.
Gràcies, diputada. I, finalment, per posicionar-se sobre les esmenes, té un torn, de nou, la diputada Segovia. Quan vulgui.
Bé. Moltes gràcies per les esmenes presentades, per les explicacions del sentit del vot que s'han fet. Sí que voldria adreçar-me als grups de suport a Govern, que diuen que els agradaria votar-ho tot a favor, votin-ho tot a favor, ningú no els ho impedeix, perquè, sobretot, crec que hem d'utilitzar aquesta cambra per poder exigir. I, algun cop, jo li deia a la diputada Artadi, quan era consellera, o sigui, utilitzin-nos, utilitzin-nos per, també, en els repartiments que després han de tenir dintre dels departaments, realment, la lluita contra les violències masclistes i les polítiques feministes siguin una prioritat. Perquè, com a grups d'oposició, hi ha diverses coses que poden fer i, com que sempre que des de Junts per Cat ens treuen el tema dels pressupostos, no pateixin, que tot el que pugui fer el nostre grup perquè els pressupostos de l'any vinent recullin tot allò que hi ha en aquesta moció, ho farem; per tant, no pateixin que no serà d'això. Per això, precisament, no hem acceptat retallar-ho, perquè no acceptarem menys del que hi ha en aquesta moció a cap proposta de pressupostos per a l'any vinent. I crec que és important que d'alguna manera es vegi que una relació entre el que s'aprova al Parlament i el que després hi ha la Llei de pressupostos, si és que s'arriba a presentar. Que no hi ha coordinació, no ho dic jo, no s'ho inventa el meu grup. Ho van dir les entitats a la darrera reunió de la Comissió Nacional per a la Intervenció Coordinada de la Lluita contra les Violències Masclistes, perquè no funcionen els grups de treball que l'han de dinamitzar i crec que el que es va sentir allà va ser prou contundent com per posar en evidència que no, que el Govern no fa prou. Ja s'ha comentat la situació en la qual estan les treballadores del SIAD, s'ha comentat la precarietat amb què s'han tret a subvenció els SIEs que s'obriran, però és que n'han tret quatre, n'hi han vuit, n'han tret quatre i volen que el 2020 segueixin havent-n'hi dotze; o sigui, no pensen fer res més l'any vinent. Crec que realment aquest Parlament, en aquest tema, ha de ser prou contundent i crec que els grups de suport al Govern han d'utilitzar aquest Parlament per dir-li al seu Govern que ha de ser contundent en aquesta resposta. I per a Ciutadans, amb el tema de la Llei dels gossos d'acompanyament, ja tindrem el debat, però no és que nosaltres no ho vulguem: és que no ho volien el 95 per cent dels compareixents, que els hem escoltat durant hores i hores. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Els recomanaria escoltar-se...
Diputada...
...vostès els compareixents. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Hem cridat a votació. Hi han peticions de votació separada? [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula...
Demanaríem votació separada del punt 4.b, 4.c, 4.d i el punt 8, que es podrien votar conjuntament.
4.b, 4.c, 4.d i 8. Molt bé. Cap més petició? [[Pausa.]] Bé, doncs votarem primer aquest bloc amb els punts 4.b, 4.c, 4.d i 8, i després la resta de la moció. Comença la votació d'aquests quatre punts que hem comentat. Aquests quatre punts han estat aprovats per 67 vots a favor, 1 en contra i 63 abstencions. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat, això és, 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Atès que hem acabat abans del que estava previst, suspenem ara el Ple fins a les tres de la tarda, i no a un quart de quatre; a les tres de la tarda, d'acord? [[Pausa.]] Gràcies.
[[Moció subsegüent a la interpel·lació sobre la gestió de l'ordre públic]] [[302-00168/12]]
Gràcies, president. Señores diputados, señoras diputadas, esta es la moción subsiguiente a una interpelación que realizó mi grupo parlamentario, Ciudadanos, en torno al orden público, que no es otra cosa que la convivencia. Nos podríamos poner de acuerdo, deberíamos, porque esta moción es sobre derechos y libertades y de que uno no puede ampararse en la defensa de unos derechos para vulnerar los derechos del resto. Lo sabemos todos; no hace falta estudiar derecho, nos lo enseñan en la escuela desde pequeñitos. Son esas máximas que aprendemos cuando decimos aquello de: «No hagas a los demás lo que no quieras que los demás hagan contigo o «nuestra libertad termina donde empieza la libertad del otro. Podríamos llegar a un acuerdo, pero si esa bancada, toda esta parte del hemiciclo [[l'oradora n'assenyala el sector esquerre]] no pensase que sus derechos están por encima de los derechos de esta parte del hemiciclo [[l'oradora n'assenyala el sector dret]] , esa bancada representada por un gobierno que ahora mismo no tiene ningún representante, de un gobierno que no mira a todos y de las cúpulas políticas que lo acompañan, que han llegado hasta aquí después de vulnerar los derechos de los diputados, de los representantes de la ciudadanía, aquí, seis veces, desde el año 2016. Y así lo ha dicho el Tribunal Constitucional. Y de aquí, de lo que ocurría en este Parlamento, se pasó a la calle. Y pasó lo que pasó, porque en su huida hacia adelante azuzan, día sí, día también, el tema que divide y el tema que confronta, con el que llegaron a dar un golpe, y hay algunas personas que actualmente están en la cárcel por haber cometido sedición. ¿Entonces, hasta dónde hemos llegado, en Cataluña? A una situación límite en torno al orden público, dolorosa para la inmensa mayoría de los catalanes, preocupante y triste para el resto de los españoles y demoledora para los Mossos d'Esquadra y los demás cuerpos y fuerzas de seguridad del Estado, que han sido atacados con impunidad por los radicales. Porque ustedes, esta parte, deciden cada día quién tiene más derechos. Tiene más derechos la gente que construye una barricada de fuego en una autovía que el camionero que pretende llevar su mercancía de fruta o verdura a Suiza o a Francia. Porque los de los neumáticos apilados tienen su visto bueno, porque son de los suyos. Tienen más derechos los comandos en cerrar la Meridiana que unos padres que esa noche, pues, tienen que ir a la farmacia a comprar una medicina para su bebé. Tienen más derechos los diputados que estaban colapsando el aeropuerto el día 14 de septiembre que los pasajeros que querían volver en un vuelo a su casa o ese señor que desgraciadamente falleció después de tirar de su maleta durante cuatro quilómetros, cuando tenía que sacar la tarjeta de embarque. ¿Y saben cuál es la prueba de que todo lo que decimos es cierto? Los datos. Ahí están siempre los datos para dar respuesta, hechos y datos. Ustedes ponen entre la espada y la pared a los Mossos d'Esquadra. Desde el año 2015 hasta el 8 de octubre de 2019, que incluyó el referéndum ilegal, los cortes del AVE, el asalto al Parlament de octubre de 2018, con cuarenta y tres heridos y treinta mossos heridos, incluso con fracturas, ellos han hecho su trabajo, han identificado a los violentos, y luego no ha habido sanción. No ha habido sanción porque ese expediente tiene un trámite administrativo y hay un momento en que lo tocan los políticos. Y entonces es cuando se usa políticamente para no sancionar al que viola la ley si es por su causa. Y esta moción intenta revertir esa situación, es un primer paso. Voten a favor sobre que los que cortan carreteras o asaltan aeropuertos no están ejerciendo su derecho de reunión: están cercenando la libertad de todos los demás. Digan con nosotros que agradecemos la labor de los antidisturbios, los ARRO y los Brimo de los Mossos, y también de la Policía Nacional y de las demás..., y de la Guardia Civil. Y que condenamos la violencia ejercida ayer por los totalitarios en la UAB, contra S'Ha Acabat!, una organización de estudiantes que lo único que hacen es ejercer su libertad como constitucionalistas, porque creen en ello. Es fácil. Asuman que ese camino no es el adecuado, respeten y hagan respetar las libertades de todos los catalanes, por dignidad. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades, conseller, certament, aquesta moció de Ciutadans, jo diria que no aporta res a la gestió de l'ordre públic; de fet, crec que té un concepte de l'ordre públic bastant allunyat del que defensa el meu grup. Però sobretot jo crec que no aporta res a la convivència; quan més necessària és, menys ho fan. A vegades el llenguatge i la manera de dir les coses marca molt el que volem dir. I per tant no facilita acords i sobretot no ajuda al diàleg, i aquesta moció té un llenguatge que costa. Tot compartint a vegades el fons, la forma marca molt la manera de ser. Miri, jo li explicaré: el nostre concepte d'ordre públic no se cenyeix a la gestió d'una manifestació, i suposo que el conseller estarà d'acord amb mi, no es circumscriu al moment de la manifestació o la concentració. L'ordre públic comença, la seva gestió, quan la policia té coneixement d'una manifestació o d'una concentració, perquè estigui comunicada o bé perquè en té coneixement. I no acaba fins al final de les actuacions, un cop aquestes ja s'han realitzat, i utilitza aleshores tots els propis mecanismes, propis del Departament d'Interior. Però això que els dic no és per fer-li la pilota al conseller Buch, que ell sap que no, sinó perquè ho diu la llei, entre altres coses, ho diu la Llei de policia de Catalunya, i per tant és el marc legal en el que nosaltres ens trobem i ens hem dotat. I a més vull assenyalar la importància quan jo dic «dels mecanismes propis, perquè aquests han de determinar si ens hem adequat o no als protocols, però també les actuacions dels professionals i, per tant, extreure conclusions per saber què hem de millorar i escatir responsabilitats, si és el cas. La Llei de policia de Catalunya també ens diu quina és la funció de la policia: la de garantir que el dret i els drets fonamentals a la reunió i manifestació es puguin exercir; però també ens diu que aquest exercici afecti el mínim possible l'exercici d'altres drets, no menys importants, i sobretot –i en això puc compartir amb la diputada anterior la seva intervenció– a tots aquells que assisteixen a la resta d'usuaris de l'espai públic, que és un espai democràtic i és l'espai de convivència, en el que tots volem ser. Per gestionar aquest creuament de drets, entre altres coses, la policia té diverses eines –i miri que en les compareixences del conseller n'hem parlat–, des de la mediació fins a l'ús de la força, que és evident que ho han de fer amb principis de congruència –ho han de fer–, oportunitat, i proporcionalitat. Per tant –i la moció ho planteja, però el tema és com es planteja–, estem davant de la conjugació d'un dret fonamental i d'altres drets que també cal conjugar i gestionar. Cal que siguem capaços, i per això tenim professionals que siguin capaços de conjugar aquests dos drets. I òbviament, en aquest context –i en això comparteixo absolutament el que ha dit abans també la diputada–, no hi cap cap expressió violenta, almenys per part nostra, ni contra persones ni contra béns públics o privats; ni tampoc el perjudici sistemàtic o limitació del dret de tots els ciutadans a gaudir de l'espai públic o del dret a la mobilitat. És a partir d'aquet punt que nosaltres hem enfocat aquesta moció que presenta Ciutadans. Nosaltres hem presentat esmenes que no han estat acceptades. No he trobat massa voluntat d'acord, però en tot cas és la seva moció, i nosaltres, doncs, defensarem les esmenes. Tot i així... Entre altres coses, havíem presentat esmenes –i aquí paro un moment abans d'explicar el posicionament–, entre altres coses, per facilitar, diguéssim, una mica el diàleg, i també aquest esperit de convivència a què cridàvem al principi. Però és que hi ha qui viu millor amb la confrontació, i això també els hi dic a banda i banda. No és la nostra posició; per tant, en aquest sentit ho havíem fet. Tot i així, votarem a favor del punt 1 –pel fons, no per la forma. Si accepten –que sembla que sí– votar separadament el paràgraf 2 del punt 2, doncs, votarem aquest paràgraf. I els punts 3, 7 i 9 també els votarem a favor, pel que fa a l'exercici dels drets de tota la ciutadania o el reconeixement de la tasca dels i les professionals de la seguretat pública. I votarem en contra la resta de punts. I voldria fer un esment del punt cinquè, punt cinquè que parla de la comissió d'investigació. Nosaltres havíem demanat substituir-ho, bàsicament, perquè funcionessin els mecanismes interns, que són els que creiem que han de funcionar. I, entre altres coses, perquè, com recordava en aquesta cambra el president del Grup Parlamentari Socialistes, el senyor Miquel Iceta, una comissió del Parlament escateix responsabilitats polítiques, i el responsable polític màxim dels Mossos d'Esquadra és el president de la Generalitat. Per tant, no pot ser que sigui el mateix que demana la comissió i obviï la seva pròpia responsabilitat. Per tot això, i amb aquest posicionament, doncs..., és el que hem explicat en aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula ara la diputada Esperanza García.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, a veure, a Catalunya hem patit un mes absolutament negre en qüestió, en matèria d'ordre públic. Sota l'excusa del suposat exercici del dret a vaga, hem patit bloqueig de comunicacions, bloqueig de la lliure circulació de tots els ciutadans de Catalunya, disturbis i incendis de barricades, de patrimoni públic i privat, a tots els carrers de Catalunya, especialment a Barcelona, però sí que és veritat que estès a la resta de Catalunya. I suposo que en virtut d'això, en virtut de la negativa, de moment, malgrat que el conseller va dir que no coneixia cap impediment per part del Govern de la Generalitat de personar-se com a acusació a tots aquells procediments judicials oberts a conseqüència d'aquests disturbis als carrers de Catalunya, i en defensa també d'aquells agents que van quedar ferits d'aquests disturbis, doncs tenim una moció que jo crec que és apropiada, que és adient, que respon a les necessitats no només del cos, sinó també de tota la ciutadania de Catalunya que en virtut d'aquest suposat dret de vaga no es va poder moure amb llibertat, i que ha patit efectes i conseqüències de caràcter econòmic, però també –també– ha vist coartades les seves llibertats..., crec que aquesta moció és oportuna. Nosaltres hem volgut enriquir-la amb dues esmenes, una primera que es refereix a l'aplicació al final, quan hi han identificacions de persones que emparant-se en un suposat dret de vaga el que fan és boicotejar i col·lapsar Catalunya, doncs que hi hagin unes conseqüències, perquè hi ha unes actes d'identificació i s'ha d'aplicar la llei: s'ha d'aplicar la llei de seguretat pública i s'ha d'aplicar també la llei de vaga; aquesta és l'esmena al punt 2 de la moció. I una condemna formal a l'atac que van patir ahir, una altra vegada més, els nois i els estudiants de «S'Ha Acabat! al campus de l'Autònoma, que no pot ser normalitzada ni banalitzada –la violència no pot ser ni banalitzada, ni justificada, ni normalitzada. I una última esmena a l'últim punt, on es parlava també, doncs, aquesta..., si no hi ha cap mena d'inconvenient a personar-se en aquestes actuacions, que la Generalitat ho faci, com ho ha fet en altres supòsits, com allò de l'«Encercla el Parlament, que en el seu moment s'hi va personar i que hauria de ser la norma comuna a seguir pel Govern de la Generalitat. Amb això volem agrair als proponents d'aquesta moció que hagin acceptat aquestes dues esmenes i votarem a favor de la majoria.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn ara del diputat senyor Marc Parés.
Bé; gràcies, president. Diputats, diputades, conseller..., bé, en aquesta moció vostès ens han..., ha començat la diputada Fernández la seva intervenció dient que era una moció sobre drets, cosa que em fa pensar que el nostre grup, cosa que és evident, no?, però que tenim una visió molt diferent no només sobre el model d'ordre públic, que també la tenim, sinó també sobre què entenem per «democràcia –i després m'hi referiré. Però, en tot cas, entrant més en les qüestions d'ordre públic, que era bona part de la qüestió de la moció, vostès demanen un seguit de coses que evidentment nosaltres no compartim, no?, és a dir, vostès demanen, per exemple, que no es creï una comissió d'investigació sobre els fets d'aquests darrers mesos, sobre l'actuació policial, i no entenem quin és el problema amb que es puguin investigar aquests fets, amb que puguem ser coneixedors d'exactament què és el que ha passat, perquè per a nosaltres una policia democràtica és una policia que s'explica, que ret comptes, que és transparent... I, de fet –i també discrepem aquí amb l'esmena que presentava el PSC–, nosaltres el que creiem és que hauria de poder auditar-se de forma externa, i no de forma interna, com passa en altres països, com per exemple el Regne Unit, eh?; per tant, no estem proposant res de l'altre món, sinó quelcom que també proposen moltes entitats de drets humans, com per exemple Amnistia Internacional. Vostès també a la seva moció demanen, no?, dotar el Cos dels Mossos d'Esquadra i les forces d'ordre públic –Brimo i ARRO– amb eines més robustes, no?, és a dir, amb aquesta tendència d'aquest model d'ordre públic molt militaritzat, i defensen aquest model de l'ordre públic basat en la distància i teòricament amb un ús gradual i escalat de la força, cosa que no és el que vam veure en les actuacions policials d'aquests darrers mesos. Un model intensiu en ostentació de la força física, l'atemoriment, la coerció, no? I, clar, s'ha de dir també que les eines que actualment té ja el Cos de Mossos d'Esquadra no són menors, no? Des de la porra, la defensa extensible, els diferents gasos, les salves, els projectils de foam, les pistoles Taser, el canó d'aigua... Per tant, que en cap cas ens vinguin a dir que nosaltres volem desarmar el cos quan és un cos que està extremadament armat i amb unes eines que hem pogut veure que el seu mal ús i la seva arbitrarietat o a vegades, no?, com actuen són usades de forma indiscriminada, per la mateixa naturalesa moltes vegades d'aquestes eines, doncs són altament lesives. Nosaltres el que creiem és que cal justament capgirar el model d'ordre públic, i per tant estem als antípodes del seu model d'ordre públic, i passar del model actual, basat en la distància i en la repressió, a un model basat en la mediació, en la sensibilització, en la prevenció, no?, i per tant amb una concepció molt diferent de la que tenim actualment i de la que també el Grup de Ciutadans comparteix, en aquest cas, amb el Govern. Entrem per això en la diferència que jo crec que tenim vostès i nosaltres amb relació a com entenem la democràcia, i això no vol dir que uns siguem millors que els altres, sinó simplement que les entenem de formes diferents. Deia el diputat Martín Blanco aquest matí, no?, que si democràcia era el mateix en català o en castellà; no estem aquí nosaltres, però sí que entenem que hi ha diferents maneres d'entendre la democràcia. Vostès l'entenen des d'una perspectiva més liberal, més basada en els drets individuals –i això és el que han exposat vostès aquí també en aquesta moció–; nosaltres entenem que la democràcia per una banda es basa en la dissidència, i per tant el dret a la dissidència, el dret a la protesta, el dret a la manifestació, el dret a expressar-se, el dret a reunir-se, tot això són elements intrínsecs a la mateixa democràcia, però a més a més també entenem que la democràcia, des d'una perspectiva més republicana, es basa en la construcció col·lectiva, i per tant també en com des de la col·lectivitat construïm les nostres comunitats. I també des d'aquesta perspectiva més republicana entenem que la democràcia es basa, entén la llibertat, com la no-dominació, i per tant el que combatem són tots els abusos de poder, també els abusos policials i la violència institucional. I aquí també em refereixo a la bancada independentista, amb la nostra concepció de la democràcia com a no dominació, no?, de la llibertat com a no dominació, té a veure també amb que la meitat d'una societat no pot imposar la seva voluntat sobre l'altra meitat, i per tant també critiquem aquí la visió d'algun grup, que fins i tot es diu Grup Republicà, que utilitza una concepció de la llibertat que, al nostre entendre, és contrària a aquesta idea de la llibertat com a no-dominació, i per tant com a abús de poder. En tot cas, simplement mostrar que diferim en el model d'ordre públic; diferim també en el model de democràcia del que vostès ens proposen, i per tant votarem en contra d'aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Diputats, diputades, bé, aquesta moció que presenta el Grup Parlamentari de Ciutadans parla precisament de la gestió de l'ordre públic, però la diputada quan ha sortit a defensar aquesta moció l'ha intentat explicar des d'un marc de bàndols, no?, d'una part de l'hemicicle i de l'altra part de l'hemicicle. Però, en realitat, aquí el problema que hi ha és un problema amb la dissidència política, amb l'exercici del dret a protesta, i sobretot amb criminalitzar la capacitat del poble organitzat de transformar l'statu quo. I, per tant, aquí també podem parlar d'aquelles que defensen el dret a l'habitatge, de l'Andalusia que defensa el dret a la sanitat pública, de les veïnes de Múrcia que es van manifestar per al soterrament de l'AVE, o per exemple d'aquelles que defensen els barris de l'especulació turística i immobiliària. Que el diputat de Catalunya en Comú també hagi convertit això en una baralla entre un bàndol i l'altre, ens sorprèn bastant, la veritat, perquè aquí estem parlant de la gestió de la dissidència política, i el seu grup, Ciutadans, és el primer que també qualifica i titlla de violents tots aquells que defensen els drets civils, socials i polítics que es veuen vulnerats de forma constant per part dels aparells de l'Estat espanyol. De fet, les presons de l'Estat espanyol estan plenes de presos i preses polítiques, estan plenes també d'aquelles que defensen el dret a la llibertat d'expressió, a la llibertat de manifestació, a la llibertat de reunió i d'aquelles que defensen drets tan fonamentals com l'habitatge l'educació o la sanitat pública. I, per tant, nosaltres no contribuirem en cap cas, amb aquesta moció, a criminalitzar la capacitat de transformació que tenen els moviments socials i la gent organitzada per canviar l'statu quo i per canviar una societat que diu ser democràtica però que no respecta els drets més fonamentals de la població.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Núria Picas.
Gràcies, president. Diputades, diputats, ens trobem davant d'un nou exercici de Ciutadans per construir el relat que a vostès els interessa, per crear la seva pròpia realitat i per fer veure que el seu discurs fals i carregat d'invencions té algun lloc on sustentar-se, però no el té. Per tant, nosaltres no entrarem en el joc i evidentment votarem en contra de la moció, de tota la moció. Una moció que amb l'excusa de l'ordre públic el que cerca és encara més repressió; el que cerca és encara limitar més el dret de manifestació, el dret de protesta, i el que cerca és encara més criminalització de la gent, de les persones, dels col·lectius que porten mesos i anys patint atacs als seus drets i a les seves llibertats. Vostès, presentant aquesta moció, fan la seva funció. Tenen totes unes peces de puzle sobre la taula, a cada peça mediàtica, jurídica, policial, política s'hi pot llegir ben clar i ben gros «Estat repressor de drets i llibertats dels pobles i de les persones; això és el que es llegeix en aquest puzle. Podem parlar de violència i podem parlar d'ordre públic, és clar que en podem parlar: amb qui sigui. A ningú li agrada la violència. I perquè sempre defensarem que totes les formes de canvi, de lluita democràtica, siguin pacífiques. Em crida l'atenció –i ja ho ha comentat el diputat Parés–, que en un dels punts d'aquesta moció vostès insten el Govern a garantir que les unitats d'antidisturbis dels Mossos d'Esquadra estiguin dotades d'«herramientas robustas que les permitan un abanico de opciones tácticas, etcètera. Escolti'm, vostès no en van tenir prou, amb la violència de l'1 d'octubre? No en van tenir prou? No en van tenir prou amb la violència de les pilotes de goma, que en aquest Parlament estan prohibides a la policia catalana? D'aquest tipus de violència, vostès, està clar que no en volen parlar. Jo vaig dir ja fa unes setmanes en aquest hemicicle, i ho tornaré a repetir, que la violència no és el camí per exigir justícia, però, senyors de Ciutadans, la violència tampoc serà mai el camí per establir l'ordre. I és que vostès són incapaços... [[aplaudiments]] de condemnar la violència –la violència real, la que fa temps que aquest país està vivint i està patint, i el que és pitjor: són capaços d'inventar-se'n on no n'hi ha, i de tergiversar la realitat. Tornant a parlar de l'1 d'octubre, ara, per fi, tenim cinquanta policies nacionals investigats, i vuit comandaments imputats, i això, tenint la Fiscalia en contra, i amb l'acusació popular de l'Ajuntament de Barcelona que l'han expulsat de la causa. Vostès, em podrien explicar per què els vostres amics feixistes de Vox van presentar una acusació popular contra el Govern democràtic de Catalunya [[aplaudiments]] i ara l'Ajuntament de Barcelona no pot personar-se per reparar la violència de l'Estat contra tres-cents i tres-centes ciutadanes d'aquesta ciutat? Parlem d'aquesta violència, de la violència policial, a cops de porra? De la violència política, aplicant el 155, i de la violència judicial, fotent la gent a la presó. [[Alguns aplaudiments.]] O la duresa del passat 23 de setembre, que ahir ho va defensar el meu company, el José Rodríguez, amb tot l'aïllament, les detencions, les vulneracions i l'extrema violència institucional que hi va haver... i, en fi, tota una represàlia política. No en tenen prou, tampoc, amb els quatre anys de la llei mordassa, que ara, a més a més, volen aplicar una llei mordassa digital, un altre 155 digital? I avui presenten aquesta moció volent limitar encara més la llibertat d'expressió i el dret a manifestar-se. I, per acabar, ens deia en Jordi Cuixart: «Ens cal una mobilització constant, no violenta, pacífica, perseverant i plena de coratge. Ningú ens podrà prendre aquest somriure i ningú ens podrà prendre el dret a una mobilització constant i pacífica. Mentrestant, nosaltres persistirem, no abandonarem les places, no abandonarem els carrers, perquè la resistència pacífica, la mobilització, la desobediència –sempre pacífica– són, conjuntament amb les urnes i amb els vots, la nostra millor eina. Vostès volen segrestar la voluntat del poble, però no podran. Vostès ens volen submisos i callats, però no ho aconseguiran. Perquè aquesta immensa onada de llibertat és imparable. I, per cert, parlant d'onades de llibertat, ens veiem el proper 18 de desembre, a la rodalia del Camp Nou, perquè allà ens trobaran a tots pacíficament alçats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments i remor de veus.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat senyor Ferran Roquer.
Gràcies..., gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, públic, bé, la senyora Picas ho ha deixat amunt tot això. [[Rialles i alguns aplaudiments.]] Però, bé, aquesta moció que ens presenten vostès abasta diferents àmbits, fan un barrig-barreig de tot, però hi ha un denominador comú: la criminalització del moviment independentista, amb mitges veritats, mentides i judicis de valor. La protesta, senyors de Ciutadans, la protesta és lícita en democràcia, és necessària perquè la democràcia sigui plena i és una obligació dels poders públics, és una obligació del Govern ficar els instruments perquè es pugui dur a terme. Això ho diu la Constitució fins i tot, la Constitució espanyola i tot ho diu, això; imaginin-se si en deu ser, d'important. [[Remor de veus.]] Però quins límits té? Quins límits té, aquesta protesta? Mirin, en una societat democràtica, l'espai urbà no és només un àmbit de circulació; és també un espai de participació. Entenem que els titulars del dret de manifestació poden decidir lliurement sobre els instruments o vehicles per fer arribar el seu missatge als destinataris, i fins i tot quan comporta l'ocupació de l'espai públic. I això els hi dic jo perquè vull defensar les manifestacions que es van produir a Catalunya aquest any, a l'octubre d'aquest any, perquè els que es manifestaven tenien idees semblants a les meves? Doncs no. No, no, no. Saben qui ho diu, això? El Tribunal Constitucional, aquest instrument que actua com a òrgan del Govern, quan governamentalment, quan políticament no guanyen re, fan servir el Tribunal Constitucional. Doncs el Tribunal Constitucional diu en la Sentència 195 del 2003 que l'espai públic es pot fer servir i s'ha de fer servir per a la protesta. I encara els diré més –encara els diré més–, diu: «La instal·lació d'un campament en un espai de domini públic durant dotze dies –i dotze nits; dotze dies i dotze nits–, «amb tendes per a la pernoctació de persones –que s'hi quedaven a dormir i tot–, «es pot subsumir en el dret de reunió i manifestació. Tampoc ho dic jo, això, ni ha passat a Catalunya: això és una sentència del Tribunal Superior de Justícia de Castilla y León que feia referència a uns actes de protesta en el barri del Gamonal, de Burgos. Ja veuen, doncs, que a aquests tribunals, aquests tribunals a què vostès acudeixen i que sovint controlen, els sembla que els límits dels drets fonamentals han de ser aplicats amb un criteri molt i molt i molt restrictiu. Ens preocupen diferents coses de la seva moció. Però sap què és el que em preocupa extremadament, a mi? Que en el text vagi apareixent contínuament la paraula «tumults –«tumults. Diu que hi ha «actuaciones violentas y tumultuarias, diu que hi ha «altercados y acciones tumultuarias o «graves disturbios y tumultos. I ho saben, per què em preocupa això, senyors de Ciutadans? Perquè de les primeres vegades que vaig sentir a parlar de tumults, al voltant del setembre i de l'octubre del 2017, era un senyor que és politòleg i tuitaire que s'anomena Tácito, que quan no fa ni de tuitaire, ni de politòleg [[rialles]] , ni es diu Tácito, fa de tinent coronel de la Guàrdia Civil [[aplaudiments]] , i es diu Daniel Baena. I aquest individu va perpetrar uns atemptats que no tenen nom ni vergonya i que van servir al Jutjat 13 de Barcelona i al jutge Llarena per instruir una novel·la processal que ha servit perquè nou persones honrades acabin a presó més d'un segle, condemnades per sedició! [[Aplaudiments.]] Per cert, un delicte contra l'ordre públic!, no l'ordenament constitucional. Senyors, la democràcia representativa no esgota la participació de la ciutadania en les eleccions. El dret de manifestació és dels pocs drets que tenen els ciutadans per expressar públicament les seves idees. I molesta, hi ha una certa molèstia en la protesta, és evident que hi ha una certa molèstia; però la resta de ciutadans l'han d'assumir. Deia Voltaire: «No comparteixo les seves idees, però donaria la vida perquè vostès les poguessin defensar. Pensen el mateix vostès? O el que els preocupa a vostès és que es defensin idees diferents de les seves? Evidentment, votarem en contra del conjunt de la infame moció que ens han presentat. [[Aplaudiments i remor de veus.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té ara la paraula la diputada Munia Fernández-Jordán. Endavant. [[(Remor de veus.) Silenci.]]
Gracias, president. Hemos transaccionado algunas enmiendas con el PP. Nos comentaba la diputada del PSC, sobre sus enmiendas, que no las habíamos aceptado. Nos parecía que descafeinaban un poco la moción; estábamos hablando de cosas concretas, no queríamos ese nivel de abstracción que ustedes nos han ofrecido. Y, efectivamente, hablamos de derechos fundamentales, reunión y manifestación, y de que todos los otros deben ser preservados más allá. Respecto a las cuestiones que han dicho los diputados de este lado de la bancada a la que antes me refería..., han quedado absolutamente definidos en su visión de la violencia. Pero es que además hablan ustedes de derechos fundamentales, cuando está demostrado por el Tribunal Constitucional cómo violaron nuestros derechos fundamentales. Y hay una cuestión más: si con esta oratoria del compañero de Junts que acaba de hablar, comentaba toda la cuestión de los derechos fundamentales..., ¿dónde están los derechos fundamentales de libertad, el derecho a la libertad de expresión de los jóvenes de S'Ha Acabat! en la Universidad de Barcelona? ¿Dónde están? [[Aplaudiments.]] ¿Dónde están sus derechos fundamentales? Ustedes solo defienden los derechos fundamentales que son los suyos, nada más que los suyos; los de los demás quedan pisoteados día tras día, como lo denunciamos siempre. Pero es que además hay una cuestión, y es que lo que no podemos entender, señores del PSC o PSOE de Iceta, como lo quieran llamar [[remor de veus]] , es cómo es posible que ahora mismo estén ustedes negociando un gobierno con el señor Sánchez...
Silenci...
...de la mano de estos partidos, de la mano de ERC, un presidente de un partido político que está en prisión por haber cometido sedición. Ahí está el problema. Aquí está Ciudadanos, ya se lo ha dicho la señora Arrimadas, ahí tienen la mano tendida, no caigan en estas personas que ya se han definido con sus discursos y se definen cada día en Cataluña. Gracias, president. [[Aplaudiments.]]
Senyora Escarp, per què em demana la paraula? [[Pausa.]] Trenta segons.
Gràcies, president. No, només per fer una puntualització que crec que és important: senyora Picas, el dia 18 a la tarda hi ha plenari d'aquest Parlament de Catalunya, l'hi recordo perquè, davant de la seva convocatòria, nosaltres i crec que molts dels diputats estarem aquí. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? Molt bé. Doncs votarem el... [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Digui'm...
Sí, senyor president, que m'ha agafat aquí... Nosaltres necessitaríem votar el punt 1, per una banda, i la segona part del punt 2, el punt 3, el punt 7 i el punt 9, per l'altra.
La segona part del punt 2, punt 7...
...del punt 2, el punt 3, el punt 7 i el punt 9.
Que es poden votar conjuntament?
Sí.
Molt bé. Cap més petició? [[Pausa.]] Votem, doncs, en primer lloc, el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat rebutjat per 38 vots a favor, 76 en contra i 16 abstencions. I votem ara la segona part del punt número 2; 3, 7 i 9. Comença la votació. Aquests punts han estat rebutjats per 54 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 37 vots a favor, 93 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les oportunitats perdudes per al teixit empresarial]] [[302-00169/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les oportunitats perdudes per al teixit empresarial, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor José María Cano. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Miren, hoy hablamos de oportunidades perdidas, y yo pienso que, a estas alturas de la película, si una cosa tiene muy clara la ciudadanía es que el procés no nos ha traído nada bueno. Y es que los populismos siempre son así: no traen absolutamente nada bueno. Bueno, solo sirven para que se aprovechen unos pocos, los que viven muy bien de todo este monotema. Yo pienso que ya saben de quién hablo, ¿no?: altos cargos, asesores, entidades regadas con dinero público y toda una red clientelar creada a lo largo de cuarenta años y que parasita las instituciones catalanas. Pero para el resto de los mortales, sean independentistas o no sean independentistas, todo está siendo una cruel pesadilla que nos está empobreciendo. Y están haciendo que cada vez esta tierra sea una tierra menos abierta, que cada vez sea una tierra menos cosmopolita, cada vez menos plural, y como catalán se lo digo con mucha tristeza, se lo puedo asegurar, y es que el perjuicio económico que generan es tan solo un elemento más, porque lo más grave y lo más indignante es que han dividido la sociedad catalana, se han metido en las casas y han roto la convivencia. Si tienen un círculo social lo suficientemente amplio –y cosa que a veces dudo al ver su discurso–, ya lo saben: saben que han roto familias, saben que han roto amistades, saben que han contaminado incluso los ambientes de trabajo. Y desde el punto de vista económico ¿qué han hecho? Pues han provocado la huida de miles de empresas, empresas que no vuelven porque no pueden vivir sin seguridad jurídica, porque no pueden especular con vivir fuera de la Unión Europea. Y han provocado que los inversores se replanteen sus decisiones. Casos como la pérdida de la Agencia Europea del Medicamento es tan solo un ejemplo, un ejemplo de oportunidad perdida, un ejemplo de puestos de trabajo dilapidados. Y los empresarios catalanes han tenido que vencer la ley del silencio que imponen desde el poder para alzar la voz ante un govern que justifica actos incívicos, que banaliza la violencia, que amenaza con la salida de la Unión Europea, que reivindica vías violentas o que apoya que se hagan listas de buenas y malas empresas. Y, si hablamos del comercio y del turismo, el grado de desesperación es máximo; están desesperados al ver el fuego en la puerta de los establecimientos, al ver el caos en las principales ciudades catalanas. Y lo más cruel es que los trabajadores y los sindicatos temen por sus puestos de trabajo. Y ya lo tienen que decir abiertamente, porque los trabajadores no pueden cambiar su domicilio, como han hecho las empresas, pero a pesar de eso están consiguiendo expulsarlos. Hay muchos catalanes hartos ya de este procés asfixiante que han cambiado su residencia o que están pensando en irse; sienten que su tierra ya no es acogedora. Señores del procés, mintieron a los catalanes prometiendo el paraíso. Y su obsesión por levantar una frontera al margen de otro tipo de consideraciones de mucho más calado está empobreciendo a los catalanes; nos empobrece como sociedad y está empobreciendo a una de las regiones más prósperas. Y lo más desesperante, se lo aseguro, es que, después de todo este desastre que han provocado, no han aprendido absolutamente nada, siguen igual. Y es el momento de que empiecen a rendir cuentas; de que este Parlament y la ciudadanía sepan la verdad. Los catalanes tienen todo el derecho a saber cómo está afectando el procés a sus vidas y a su futuro, cómo está afectando en términos de PIB –ya no somos la locomotora de España–, en términos de crecimiento económico, en términos de puestos de trabajo y de oportunidades perdidas, incluso en términos de salud, se lo aseguro. Miren, la propia consellera, la señora Chacón, habla de que se fije un precio para que los catalanes sepan el enorme coste de todo este montaje. Y espero que lo haga porque ya empieza a sentirse culpable, espero que lo haga porque ya empieza a sentir el peso de todas estas mentiras, ante la evidencia de que seguirán perjudicando a los catalanes si no cesan, si siguen por la vía del enfrentamiento y del «cuánto peor, mejor, si siguen intentando destruir nuestra comunidad política desde dentro de las propias instituciones. Con esta moción proponemos dos cosas. La primera, yo pienso que es la más obvia: que paren, que dejen de hacer daño. Y la segunda, la constitución de una comisión de estudio que empiece a cuantificar todo este desastre, el efecto de los cambios de sedes sociales, los efectos de la inseguridad jurídica que genera; que cuantifique todos los daños que ustedes amparan, que alientan, haciendo que los incívicos se sientan inmunes, impunes, y que la ciudadanía lo pase mal. Todo esto se lo estamos explicando nosotros desde el primer día. Y antes, la denuncia la hacíamos nosotros solos, pero ahora ya son muchas las voces acreditadas que por necesidad se nos unen. Y por último quiero dirigirme a los señores del PSC y los comunes: no pueden callar y ser corresponsables de esta ideología que nos está empobreciendo; tienen que decirles la verdad, tienen que decirles que están jugando a la ruleta rusa con el futuro de todos nosotros. No nos podemos quedar con los brazos cruzados. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula per defensar les esmenes presentades, en primer lloc, la diputada Alícia Romero, del Grup del PSC - Units per Avançar.
Gràcies, president. Bona tarda. Consellera, diputats, diputades, bé, de nou ens tornem a trobar una moció d'aquestes repetitives, no?, perquè, bfff!, no deixem de parlar d'això. Segurament, com en qualsevol societat on hi ha un conflicte com el que viu Catalunya, un conflicte polític important, que ja dura segurament massa temps, doncs, és cert i és lògic que aquest tingui conseqüències de molts tipus: per la convivència –també n'hem parlat aquí sobradament–, i també en l'economia. I crec que en això és difícil d'objectivar..., i és una cosa que li vaig al diputat Cano, jo crec que és molt difícil objectivar les oportunitats perdudes, perquè ningú et dirà que no ha vingut pel procés, o cap empresa et dirà que deixa d'invertir per la situació política a Catalunya, o no sabrem si alguna empresa dins de les candidatures que tenia per invertir en una ciutat del sud d'Europa va descartar Barcelona per això. És molt complicat saber-ho. Ho podem dir, sí; podem fer grans, aquí, discursos, però em sembla que és irresponsable dir que hem perdut moltes oportunitats, o poques, o cinquanta, o tres-centes. Ara, també és cert que un escolta, doncs, és igual, el president de la SEAT o l'altre dia un dels responsables d'HP dir que la situació política a Catalunya..., la inestabilitat política, la inseguretat jurídica, sí que és veritat que fa que les empreses es retinguin o siguin molt prudents a l'hora de prendre decisions a Catalunya, pel que fa a la inversió, o a més inversió, o a la instal·lació de noves fàbriques. I, per tant, això sí que és una realitat. Ara, comptabilitzar això és molt complicat i és molt difícil. Nosaltres, fa molts mesos ja, vam presentar una moció que, més enllà de posar de manifest això, demanava, doncs, al Govern –que a més a més es va aprovar i no s'ha acabat de fer– un acord per la millora de la reputació de Catalunya, fer-ho amb els agents socials i econòmics, i treballar per donar una imatge diferent a la que probablement hem estat donant i donem cada dia en els plens, perquè realment això, més aviat, a estones –a estones– sembla..., és un teatre, no? Però Ciutadans insisteix en dir «tot és un desastre, «això no va bé, etcètera. I suposo que ara em sortiran els companys i companyes dels grups que donen suport al Govern a dir que tot és «estupendo, perquè aquí la qüestió és mirar sempre la moneda del costat que més ens va bé, i no posar-se també a l'altre costat, ser una mica més honest i veure que la realitat sempre és bastant polièdrica. Bé, ho dic tantes vegades que dec fins i tot una pesada, ja, perquè m'avorreixo fins i tot d'escoltar-me. Però és veritat que seríem tots més honestos políticament si de tant en tant ens poséssim a l'altre costat a veure i adonar-nos que les coses ni són tan bones ni són tan dolentes, ni van tan bé ni van tan malament. I en aquest sentit he sigut molt crítica i el nostre grup ha fet esmenes en aquesta línia al Grup de Ciutadans per dir-li: «Escoltin, no facin propostes que no podrem objectivar. Per què volem una comissió que analitzi les oportunitats perdudes? Quines, perdudes? Si no ho sabem. És que és molt complicat. Llavors, nosaltres volíem fer en tot cas una comissió una mica més en positiu, i les nostres esmenes anaven una mica més en aquesta línia. Escolta, què podem perquè tornin a venir empreses, o què podem fer perquè en vinguin més –ja no dic que tornin a venir, d'acord, no, perquè en venen algunes, però perquè en vinguin més–, què podem fer perquè el nostre teixit sigui més sòlid, què podem fer perquè no tinguem tants EROs. És a dir, en positiu. Això ens costa, sempre, amb Ciutadans, perquè a ells els agrada, doncs, incidir en lo que va malament; com segurament després escoltarem els altres..., en lo que va bé. En fi, que crec que una mica més d'honestedat a tots ens aniria bé. Tot i així, hem fet alguna transacció amb el senyor Cano, perquè suposo, doncs, que al final tots veiem que algun, algun gest hem de fer per intentar avançar, i, per tant, algunes de les nostres propostes han estat més o menys acceptades. Hi ha un element aquí, en alguna esmena que hem fet i que s'ha acceptat tal qual, que té a veure amb els pressupostos, no? La llei de política fiscal diu que s'ha de presentar la llei abans del 10 d'octubre. Ja no ho hem complert. Vam aprovar aquí una moció, una resolució, ja no recordo si era en el debat de política general, que demanàvem que fos abans d'acabar el mes d'octubre. El Govern, els grups que donen suport al Govern ho van votar favorablement, això, perquè semblava que anaven en aquesta línia. Després, ha arribat el 31 d'octubre i no tenim proposta de pressupostos; estem a punt d'acabar el mes, que avui és dia 12, i tampoc tenim proposta de pressupostos. Bé, esperem que arribin els pressupostos, que com a mínim els puguem debatre amb llum i taquígrafs, com diu la CUP sempre, en aquest Parlament i puguem entre tots fer esmenes i millorar-los, doncs, en la mesura de les nostres possibilitats. Però és veritat que crec que portem ja masses anys sense fer la feina que ens toca quan toca. I una de les feines més importants d'aquest Parlament, també del Govern, és presentar una proposta de pressupostos, que no arriba. I, per tant, tenint en compte que és la llei més important que aproven els parlaments, estaria bé que el Govern s'afanyés a fer la seva feina i presentés aquesta llei quan pertoca. Ja no hi som a temps per aquest any, però com a mínim a veure si comencem l'any amb una proposta aquí per parlar de les coses que realment preocupen a la gent. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular.
Gràcies, vicepresident. Consellera, diputats, diputades... Senyora Romero, jo no sé si..., em sembla que ha sigut la mala sort que ha fet que em toqui darrere de vostè, i llavors és inevitable poder-li..., no haver-li de passar per alt algunes qüestions que vostè ha citat. Clar, vostè ha fet una afirmació que jo puc arribar a compartir, no?; diu: «La realitat és polièdrica. Però, escolti'm, si hem de parlar de poliedres, més polièdric que el Partit Socialista no conec a ningú. De veritat. [[Veus de fons.]] Més polièdric que el Partit Socialista no conec a ningú! No; perquè la setmana passada deien que el problema de Catalunya era un problema de convivència, i vostè ve avui aquí al faristol i diu: «El conflicte polític entre Catalunya i Espanya. [[Remor de veus.]] S'aprenen la lliçó molt ràpidament! Sí, sí –sí, sí. El senyor Rufián ja veig que els ha ensenyat la lliçó molt ràpidament –molt ràpidament–, no? Señor Cano, nosotros compartimos, compartimos mucho, o bastante –mucho, mucho–, ¿eh?, el diagnóstico que ustedes hacen. Ciertamente, la situación de inseguridad jurídica es lo que provoca que la economía catalana no vaya como siempre ha ido: muy bien; sino que presenta muestras de titubeos, presenta muestras de debilidad y presenta algunas debilidades muy importantes, y sin duda eso es debido a la situación política que vivimos, sin ningún tipo de duda. Se han ido empresas, es una evidencia, y la debilidad de la economía se demuestra con un crecimiento..., también importante, porque llevamos, la economía catalana lleva ritmo, pero no al mismo ritmo que en años anteriores y no al mismo ritmo de aprovechar las oportunidades. Algunos necesitarán pruebas, pero, bueno, hay empresas que han dicho lo que han dicho, no solo la SEAT, no solo la que citaba la señora Romero; Tesla ha dicho: «Oiga, pues, nos vamos a Berlín, porque en Cataluña no nos fiamos de lo que pueda terminar de pasar. Y eso está publicado de esta manera, ¿no? Y otras empresas que deciden hacer sus inversiones fuera de Cataluña por lo que pueda pasar en Cataluña. Esta es una realidad. Lo que no sé si discrepo pero sí que quiero apuntar es que no se si, tanto, esto es fruto del azar..., de las decisiones que toma el Gobierno, no sé si es tanto fruto del azar. Oriol Junqueras en 2013 ya decía que lo que había que hacer era parar la economía catalana para presionar a España. Por lo tanto, mucho me temo que todo esto también forma parte [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] de una estrategia política, desgraciadamente. [[Remor de veus.]] Hemos presentado..., hem presentat dos esmenes –ràpidament–: una demanant...
Vagi acabant, senyor Rodríguez.
...demanant l'aplicació de la reforma fiscal, i una altra: no deroguem el reial decret que permet la mobilitat de les empreses, que no només serveix perquè marxin, també serveix perquè vinguin. I nosaltres...
Acabi.
...no hi volem renunciar.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, la diputada Yolanda López, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellera... Una vez más Ciudadanos viene al Pleno con la misma dinámica. La verdad es que ustedes nunca tienen suficiente show. Cuando leo sus propuestas, a veces da la sensación de que viven ustedes en una realidad paralela; más bien, no es que la vivan, es que nos quieren hacer creer que existe, esa realidad, y como ya les dije en el Pleno pasado, ante su relato del incendio, su relato de «Cataluña es Bagdad, nos tendrán en contra. Hoy han venido ustedes una vez más sin una propuesta para Cataluña, para el tejido productivo, para nuestra economía. Es gracioso que ustedes digan ser los protectores de la economía. Y yo les pregunto: ¿qué están proponiendo ustedes para incentivar la economía en Cataluña?, ¿qué punto de la moción es realmente útil para fortalecer el tejido productivo y la economía catalana?, ¿qué retos se están planteando ustedes con relación a nuestra economía? Yo se lo diré: absolutamente ninguno. Una vez más vuelven a demostrar que son un partido sin propuestas, sin soluciones y que solo viven del conflicto. Por eso ustedes son los menos interesados en que existan diálogo y consenso. Por eso vienen a este Pleno siempre con la trilogía de Matrix. El Pleno pasado al menos disimularon un poquito con alguna cosita sobre formación, los programas de recolocación o sobre el apoyo al comercio. Pero en este Pleno, ya, para qué vamos a disimular, ¿no?, para qué viene con propuestas que mejoren la economía catalana, ¿verdad? Parece ser que ustedes no han venido aquí para trabajar por Cataluña, sino por el mismo show siempre. Y mire que en las entrañas del Govern tienen bastantes elementos para los cuales se les pueden sacar los colores, ¿eh? Pero no vamos a ser nosotros quienes les hagamos este trabajo mientras no proponen nada. Lo único que sí que vamos a hacer es algunas propuestas, recomendaciones, para cuando ustedes tengan pensado venir con propuestas y con elementos de debate sobre la economía catalana. Por ejemplo, podrían comenzar planteando la inacción del Govern y la falta de una hoja de ruta clara, transversal y consensuada entre los diferentes departamentos para que pueda avanzar el Pacto nacional por la industria, que va bastante tarde. También podrían venir ustedes y plantear al Govern la necesidad de avanzar en materia de transición ecológica sobre las inversiones en materia renovable con el fin de reaccionar frente a la emergencia climática y revolucionar el mercado en el que nuestro territorio podría ser pionero y ejemplar. Pero esto es cosa para hoy y no de mañana. Por eso, y ahora me dirijo a los señores del Govern, hay que ponerse ya las pilas en este sentido. Y, entre otras cosas, también podrían venir y decirle al Govern sobre la necesidad de la apuesta por el transporte público y la necesidad de que sea productivo y trabaje con el Gobierno de España para que tengamos ya el Corredor del Mediterráneo. Todo y cada uno de los elementos que acabo de comentarle son esenciales para el avance, la mejora y la dinamización de nuestra economía, y por eso votaremos mayoritariamente en contra de esta moción, por falta de contenido, por ser vacía. No quiero olvidarme de comentar las «esmenas del PP, por ejemplo, que nos parecen aun peores que el propio texto de la moción. Y, por otro lado, por mucho que el Partido Socialista haya querido arreglar esta moción, sigue siendo una moción de puro relato, sin ningún contenido político y social que sirva para que la economía catalana mejore y avance.
Gràcies, senyora López. A continuació és el torn del diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Vicepresident, per intervenir des de l'escó. Com ja ve sent habitual de les mocions del Grup de Ciutadans, li donen un títol a la moció, «sobre les oportunitats perdudes per al teixit empresarial, i després, anem a mirar el cos de la moció, i fins i tot els acords, i no hi ha pràcticament cap referència a això; de fet, únicament es parla de la Agencia del Medicamento i es situa a novembre del 2017. I ni un únic exemple..., encara que en la seva intervenció també el portaveu del Partit Popular ens ha volgut posar un exemple, que era el de Tesla..., que, per cert, els recomanem a tots els diputats i les diputades que llegeixin un article del periodista Àngel Ferrero on ens explica concretament quines són les autèntiques causes per les quals Tesla no ha instal·lat activitat productiva a Catalunya i sí a altres llocs d'Europa. Diem això perquè evidentment suposem que el que hauria d'haver fet el grup proposant és anar a demanar les dades de les empreses que teòricament han marxat de Catalunya en el darrer període. Doncs, mirin, nosaltres ho vam fer en el període comprès entre l'1 d'octubre del 2017 i el 31 de juliol del 2018, i les dades eren molt concretes: únicament i exclusivament cent trenta trasllats fora de Catalunya i es corresponien a causes organitzatives i productives; per tant, res a veure amb el que suposa la construcció que ja ve fent els darrers anys el Grup de Ciudadanos. Sí que donen vostès dades sobre desocupació –per cert, 10,9 Catalunya i 13,9 la mitjana de l'Estat espanyol. I ens fan una comparativa d'ara amb Madrid o la Comunitat de Madrid, Navarra, Illes Balears, La Rioja i Cantàbria. Hi han altres dades que vostès no ens donen. Mirin, el que no diuen vostès és que el 2010 Madrid, Nafarroa, La Rioja i Cantàbria també tenien menys desocupació que Catalunya. O tampoc donen vostès les dades que l'octubre del 2017 Balears, La Rioja i Nafarroa tenien menys desocupació que Catalunya. I tampoc volen vostès reconèixer les dades oficials que, del 2017 al 2019, Catalunya ha reduït la desocupació del 12,63 per cent al 10,9 per cent, disminuint molt més, per exemple, en percentatges que Astúries, Canàries o Castella i Lleó. I per què vostès no donen aquestes dades mai? Perquè realment no els preocupa la deslocalització, l'únic que volen és fer una relació entre moviment independentista i caos, entre una suposada realitat en la qual l'existència d'un moviment d'emancipació nacional provoca pèrdua d'ocupació. Però això, amb les dades, no és demostrable; de fet, el que diuen les dades és més aviat lo contrari. Això sí, mirin, si vostès volen parlar de desocupació o volen conèixer amb molta profunditat el que significa la desocupació, els donem un consell: que parlin amb un dels seus diputats a Madrid, amb el senyor Marcos de Quinto. Quan es va anunciar la més gran deslocalització d'una empresa a l'Estat espanyol en els darrers anys, 1.250 treballadors i treballadores de l'embotelladora de Coca-Cola a Fuenlabrada, l'afirmació que el senyor Marcos de Quinto va fer és: «Tiene sentido empresarial. Nosaltres estarem sempre al costat de les nostres germanes de Madrid i, per descomptat, sempre, i sobretot, al costat de les «espartanes de Coca-Cola, que no van acceptar aquest mantra del senyor Marcos de Quinto.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per part del Grup Republicà, té la paraula el diputat Alfons Montserrat.
Gràcies, president. Consellera, diputats, diputades, bona tarda. Bé, una vegada més, aprofitant una moció, en aquest cas, sobre les oportunitats perdudes per al teixit empresarial, el que es fa és no tant analitzar la situació del teixit productiu i els factors que hi concorren per tal de millorar-lo, sinó que ho utilitzen d'excusa per presentar un relat catastrofista, farcit de conflicte, de fractura social, quan només cal passar unes poques hores al nostre país per constatar que això no és així. A la moció ens parlen del deteriorament ocasionat pel procés, d'«unos políticos obsesionados con levantar una frontera en pleno siglo XXI –suposo que això no va per Ceuta i Melilla–, o d'un govern de la Generalitat que «directamente promueve y justifica sabotajes y acciones incívicas y violentas –això és textual. Mirin, si no hi ha més estabilitat política és perquè no es vol fer més política, perquè es prefereix la via de la judicialització a la via de la política. Saben a on hi ha estabilitat? A Escòcia, al Quebec, democràcies avançades que han organitzat referèndums d'autodeterminació. Perquè el que crea inestabilitat és la repressió, l'empresonament, la judicialització i la criminalització de l'adversari. I han d'entendre que és legítim voler la independència i que el dret a decidir genera un amplíssim consens a la nostra societat. Però, miren, la realitat és que, a pesar de les turbulències de l'economia internacional, l'economia catalana, amb una base sòlida, innovadora i oberta a l'exterior, continua avançant, consolidant-se com el territori més atractiu per a la inversió estrangera al sud d'Europa, tal com reconeixen institucions del prestigi del Financial Times. Tot i que, com s'apuntava aquest matí per la mateixa consellera, sí que hi ha factors que poden incidir en economies com la nostra, com és el cas que es deia de la revolució 4.0 o d'altres qüestions, com l'auge del proteccionisme, l'escenari post-Brexit, etcètera, eh? I són aquestes, i no les que es parlen a la moció, les autèntiques amenaces de la nostra economia, i en les quals, com hem pogut veure aquest matí, ja s'està treballant. I com que compartim esta preocupació per la bona marxa de l'economia, segur que estem també tots preocupats per la falta de neutralitat dels poders públics. I aquí no em refereixo als llaços grocs, sinó que em refereixo a la inseguretat jurídica que genera modificar la legislació per facilitar que empreses catalanes canviïn la ubicació de les seves seus socials; o al risc que suposa retirar discrecionalment fons de l'Estat de determinades entitats bancàries per forçar aquests canvis; o a pressions d'administracions –Monarquia inclosa– perquè empreses del país en surten, eh?; o, entre altres coses, a l'arbitrarietat que suposa el càlcul sistemàticament a la baixa de les bestretes que paga l'Estat a la Generalitat i que no es concilia fins al cap de dos anys quan aquestes bestretes representen més del 90 per cent dels ingressos, no? Este diferencial no deixa de ser un préstec a interès zero, eh? Si l'alternativa als impostos compartits passa per augmentar els impostos propis, ens trobem amb una estratègia de laminació sistemàtica d'estos ingressos propis de la Generalitat. I aquí podem parlar dels que vulguem: en risc mediambiental radiotòxic, grans establiments comercials, nuclears, etcètera, no? De manera que ens trobem en una situació perversa on la capacitat de despesa està descentralitzada però la capacitat de gestionar estos recursos associats a la despesa, de facto, és inexistent. Per tant, si el que volem és millorar la nostra posició competitiva, hem de superar situacions cronificades de dèficit fiscal, com per exemple..., eh? –si ho mirem segons flux monetari, estaríem a més de 16.000 milions; vora 10 si és lo flux de benefici–, o millorar també el grau d'execució de les inversions –al tram 2015-2018, eh?, la inversió executada per l'Estat sobre el pressupostat ha estat del 65,9 per cent, és a dir, deu punts per baix de l'Estat. O altres exemples de parcialitat els tenim en l'incompliment sistemàtic de la disposició addicional tercera de l'Estatut, que, per cert, també és text constitucional. Per tant, no hi ha dubte que mesures com aquesta o altres actuacions importantíssimes com lo Corredor del Mediterrani o la gestió descentralitzada de l'aeroport són les que ens han de permetre superar este ofec estructural que patim, eh?; tenir un estat que juga a la contra ho fa més difícil, i per això cal construir una república igualitària i pròspera. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Montserrat. A continuació, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat Jordi Munell.
Bona tarda. Gràcies, vicepresident. Diputades, diputats, bé, fa poques setmanes també debatíem una moció molt semblant, amb el senyor Cano, també, igual, i, per tant, pràcticament he estat a punt de tornar a sortir amb la mateixa intervenció que vaig fer fa uns dies, perquè, de fet, no hem variat massa el discurs; el mateix discurs, amb una excusa, doncs, de fons, per anar repetint sempre el mateix, no?, i amb adjectius i paraules una mica catastrofistes, com ja s'ha dit, eh?: «grave, «deterioro, «inseguridad, «han roto familias y comités y... y no sé qué más, «huidas, «pesadilla, eh?, destaco la «pesadilla, perquè ara diré una cosa. També estan molt preocupats per un altre fet; diu: «Cataluña está dejando de ser la locomotora de España. Quina por! Quina por que els fa, que deixi de ser la locomotora d'Espanya. Però no fan cap proposta en propositiu per arreglar-ho, eh? De fet, no ens parlen..., realment o s'equivoquen de les causes o s'equivoquen del diagnòstic, eh?, perquè no ens parlen, per exemple, del que deia fa uns dies, fa pocs dies, Foment del Treball Nacional; parlava o xifrava en 28.000 milions el dèficit d'inversions de l'Estat a Catalunya. D'això no en parlen ni es queixen ni hem sentit tampoc, en campanya electoral espanyola, que això els preocupés molt, al contrari. Informe que, de fet, es pot veure a la web de Foment, eh?: rodalies, accessos al port de Barcelona, el traspàs de la gestió de l'aeroport, el Corredor del Mediterrani, etcètera..., la nacional II, etcètera. La inversió pública a Catalunya cau un 9 per cent, i estem aportant un 19 per cent del PIB, eh?; es situa en un 11 per cent només. A Madrid, per exemple, creix un 113 per cent. D'això tampoc en parlen, eh?, tampoc en parlen. Tampoc parlen d'un altre fet que Foment del Treball també destacava fa uns dies –i menciono aquesta entitat perquè no és precisament una entitat que em puguin dir que és proindependentista, eh?–; diu: «Madrid és un oasi fiscal; fa dúmping fiscal a les empreses. I això ho deia la portada d'Expansión i ho va destacar l'altre dia Foment del Treball . De fet, també ho deia un economista, que aquest sí que ens poden dir que és més amic nostre, que havia estat diputat, en Germà Bel; parlava de que Madrid és un autèntic forat negre per l'economia del país. De fet, a les últimes eleccions també ho hem vist, a l'Estat espanyol, aquesta revolta que en diuen «de las provincias, que s'estan revoltant perquè tot s'ho queda Madrid, eh?, i per tant... D'això tampoc en parlen, eh? Tampoc parlen, per exemple, que el Col·legi d'Economistes, també una altra entitat, doncs, apolítica, eh?, destaca que la principal preocupació de l'economia catalana és el dèficit fiscal, les infraestructures –el dèficit que hi ha en infraestructures estatals– i les reformes estructurals, que poden ser, per exemple, doncs, la pressió fiscal, el preu de l'electricitat, etcètera. De fet, demà també els convidem a assistir..., a la Cambra de Comerç, hi ha una interessant presentació d'un estudi que diu: «L'impacte econòmic del dèficit d'inversió d'infraestructures de l'Estat a Catalunya. I, per tant, podrem veure realment quin és el diagnòstic o la causa d'aquest defecte que vostès es plantegen aquí i que el volen associar, doncs, amb el procés d'independència de Catalunya. De fet, jo em quedo amb altres informacions, que vostès tampoc les fan servir. Aquests dies sortia també a diferents mitjans de premsa, de diferent ideologia, que vostès poden dir: Barcelona, la cinquena ciutat a nivell global per atreure talent digital; la quarta ciutat més innovadora d'Europa, que ha pujat quatre punts; la setena ciutat del món en inversió estrangera; la primera del món en rebre delegats de congressos; la vuitena d'Europa en equilibri treball-vida, o la setena del món escollida pels expatriats, una associació internacional, per instal·lar-se per viure-hi, o la tercera per iniciar una start-up. Amb tot això jo dic que allò que a vostès els fa com una pesadilla per nosaltres és el somni, el somni amb el qual treballem i donem suport al Govern. Somiem en un país millor, en un país que sortim en aquests rànquings amb aquesta potència. Això per vostès entenc que és una pesadilla, perquè estan situats en un altre context. Les dades d'aquestes últimes setmanes –a l'octubre, eh?, aquest mes fatídic per vostès, també–, doncs, que ens estan repetint: increment de passatgers a l'aeroport del Prat; increment de mercaderies al port de Barcelona; increment de la despesa del turisme, fins a un 10 per cent de la despesa global, a l'octubre, un mes en el qual, com deia, a vostès els preocupen moltíssim. També, dades de creació d'empreses: fins a l'octubre, s'han incrementat l'1,5 per cent més durant..., perdó, el 2018, un 1,5 per cent més; el 2019, fins a l'octubre, 12.500 empreses creades més que no pas les que es destrueixen, per sobre d'altres comunitats potents com Madrid, eh?, i per sobre de la mitjana espanyola, informe que, a més a més, doncs, està tot analitzat, està penjat a la web de la Generalitat, del Departament d'Empresa, i poden consultar, eh? De fet, he tret només una pàgina, ja fent una mica com vostès també, que ensenyen sempre fotocòpies. Aquí veiem l'evolució del nombre d'empreses a Catalunya, eh?, com va creixent els darrers anys. El saldo net, evidentment, eh?: empreses que es creen, empreses que es moren; sempre hi ha empreses, malauradament, que es moren, no? També està penjat. També està penjat a la web del departament aquest informe que vostès reclamen sobre l'impacte de les empreses que van fugir, d'empreses que van fugir, doncs, per temes..., com ja sabem, però que realment no ha comportat una pèrdua de massa productiva ni una pèrdua de llocs de treball a Catalunya, com també s'ha dit ja suficientment pels meus companys que m'han precedit. Per tot això, com poden imaginar-se –i per vostès, una pesadilla–, votarem que no. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat José María Cano.
Gracias, vicepresidente. Bueno, pues, impresionante, la lección de economía que me han dado o que nos han dado aquí a todos. Ahora resulta que la inseguridad jurídica, pues, beneficia a la economía y, por otro lado, que la economía muy bien. Yo, de hecho, ya no entiendo por qué quieren independizarse, si va tan bien y esto va viento en popa, pues, no hace falta hacer nada de esto. [[Aplaudiments.]] Yo creo que nos podemos quedar igual. Yo he distinguido cuatro discursos básicos, ¿no? Uno sería el del PSC que me dicen: «José María, ponte de perfil, ¿vale?, «no mires hacia..., y así lo dejamos, porque esto es una responsabilidad, mira, se están perdiendo los puestos de trabajo, los trabajadores sufren y la señora Romero me dice: «Póngase usted de perfil, ante todo eso. Hay otro discurso, que es el de los comunes, que ya me dice directamente: «Póngase usted de espalda [[rialles]] , «póngase usted de espaldas ante esta realidad. Yo no entiendo que los comunes, alguien que siempre estaba en contra de la casta, acabe apoyando a Convergencia y Unión, eso es impensable para mí, [[rialles]] que los acabe apoyando, apoyando a las letanías de los cien mil euristas oprimidos, a la élite oprimida que es la que está moviendo todo esto. Después está al de Junts per Catalunya y Esquerra Republicana, que es el déficit fiscal; o sea, es la xenofobia fiscal, el «Espanya ens roba. Primera, los datos no son así. Esa cifra no es real. Segunda, pagar un país es muy caro; o sea, ya estamos pagando uno, como para pagar otro. Eso tampoco lo cuentan. En tercer lugar, no son muy diferentes como para montar un país. Primera, tienen la corrupción del 3 per cent; por lo tanto, ninguna diferencia. Segunda, la mala gestión es impresionante; solo hay que ver, por ejemplo, la línea ATLL. Y en tercer lugar, las ganas de cargarse la economía, que es lo que están haciendo ahora; por lo tanto, muy diferente no nos puede ir. Y después está el discurso que nos ha dado la CUP, que es: «Tenemos un 11 por ciento de paro, pero hay gente que está peor. Mire, ese discurso no nos sirve; tenemos que trabajar para que esté mejor. Por tanto, yo les animo a dar la cara y a estudiar exactamente cuáles son los perjuicios del procés, que es lo que presento aquí. [[Aplaudiments.]]
Hi ha alguna petició de votació separada? [[Diversos diputats demanen per parlar.]] Digui, senyor Aragonés...
Sí, vicepresident, del punt 5.
Senyor Pedret...
Del 3 bis.
Tres bis. Digui'm, senyora Segovia.
Sí, si us plau, el 4 bis.
Senyora Caula...
Per un costat, el 10 bis i el 13, que es podrien votar conjuntament, i, per l'altre, el punt 3, 4, 6 i 14. I entendríem que, quan sempre hi ha molts punts que estan doblats, 6 i 6 bis, quan hem anomenat un nom és el titular i no el bis. M'explico?
Sí. Doncs, si li sembla, senyora Caula i el conjunt de diputats i diputades, començarem pels bis i així clarifiquem els vots. Deia del 3 bis i el 4 bis, no? Per separat? (Pausa.) Sí, sí, 3 bis per un costat i 4 bis per l'altre. Sí? (Pausa.) Bé, en tot cas, seguirem el que teníem apuntat i si hi ha algun problema d'algun punt que no es pot votar amb un altre, ens avisin. Molt bé. Votem, doncs, primer el 3 bis –3 bis. Comença la votació. El punt 3 bis ha estat rebutjat per 39 vots a favor, 93 en contra i cap abstenció. I votem ara el 4 bis. Comença la votació. El 4 bis ha estat rebutjat per 64 vots a favor, 67 en contra i cap abstenció. I votem ara el punt 5. Comença la votació. El punt 5 ha estat rebutjat per 56 vots a favor, 72 en contra i 4 abstencions. Votem ara els punts 10 i 13 –10 i 13. Comença la votació. Els punts 10 i 13 han estat rebutjats per 56 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. I votem ara un bloc on hi han els punts 3, 4, 6 i 14. Ho repeteixo, 3, 4, 6 i 14. Comença la votació. Aquests punts han estat rebutjats per 56 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. I si no ens deixem cap punt que s'hagués de votar per separat, votem ara la resta de la moció. Sí? [[Pausa.]] Comença la votació de la resta de la moció. La resta de la moció ha estat rebutjada per 56 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació social a Catalunya]] [[302-00165/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació social a Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno. [[Remor de veus.]] Un moment, diputat, que es faci una mica més de silenci. [[Pausa.]] Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Senyores, senyors diputats, en primer lloc, haig de disculpar el conseller, m'ho va dir l'altre dia, amb aquest canvi d'horari que hem fet, doncs, al conseller li ha estat impossible venir a escoltar aquesta moció, i, per tant, ho faig. De fet, està avui anunciant un salari mínim català de 1.239 euros per dir després, en la mateixa informació, que no hi ha competències per poder fer-ho. [[Alguns aplaudiments.]] I jo avui el que vinc a demanar són coses per a les quals sí que hi ha competències i que no es fan i són bastant més senzilles que no demanar salaris mínims quan se sap que no es podrà fer. I aquestes coses senzilles i importantíssimes, perquè tenen a veure amb els quatre elements que el Partit dels Socialistes de Catalunya i el Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar ens interessen fonamentalment, que són la infància, la garantia de rendes, la situació de l'atenció a la gent gran i la situació professional dels professionals que treballen al sector social. Aquests són els quatre elements que a nosaltres ens preocupen i que hem volgut reflectir en aquesta moció que avui presentem. Al primer punt demanem allò que ja en la interpel·lació vam dir que ens semblava que era fonamental: Catalunya necessita un informe social que ens aporti les dades necessàries no només en situacions de pobresa, sinó també situacions laborals, salut, educació, per poder fer-nos una idea de quines són les polítiques que hem de poder tirar endavant. Sense aquest informe social, les polítiques que es puguin engegar no tindran correspondència amb la realitat que succeeix al nostre país. I Catalunya encara avui està sense un informe social que demanem en aquesta moció. A més a més, la creació de dos grups de treball, d'experts, d'entitats, d'organismes relacionats amb la infància per tal d'engegar polítiques que permetin reduir la situació de pobresa de la infància al nostre país i també de la gent gran, que ens permeti avançar-nos a com hauran de ser les polítiques d'aquí a poc més de vint anys pel que té a veure amb la cura de la gent gran al nostre país i dels recursos residencials. Demanem també que es presenti l'avaluació del Pacte per la infància. A tots ens preocupa molt el Pacte per la infància, l'any 2013 vam fer un pacte amb les entitats socials i avui dia no tenim retorn de com va aquest pacte. I, per tant, demanem que es vingui al Parlament i que es parli i que ens expliquin quines són les conclusions de les reunions que s'han fet per complir aquest Pacte de la infància, com també el compliment de la Llei d'infància, aquesta del 2010, que tots coneixem i que fa, doncs, això, nou anys que ni es desplega. Un altre tema important que té a veure també per reduir la pobresa en la infància, però també des del punt de vista de la garantia de rendes. Tornem a posar a consideració d'aquest Parlament l'equiparació de les prestacions socials, econòmiques, desgravacions, que tenen, que en aquests moments gaudeixen les famílies nombroses. Volem que també hi puguin accedir, amb les mateixes condicions, les famílies monomarentals. Ho tornem a posar a debat a aquest Parlament per veure quina és la seva opinió, però nosaltres ja, en diverses ocasions, creiem que, per ajudar a solucionar la bretxa que es pot produir entre aquells que més tenen i aquells que menys tenen, és important que les famílies monomarentals, que apareixen sempre en totes les enquestes com un dels nuclis familiars que tenen més problemes amb relació al seu risc d'exclusió i amb relació als seus ingressos, puguin tenir i accedir a aquestes prestacions. Volem també, des del punt de vista de les condicions de la protecció a la infància, un protocol de prevenció enfront les situacions de violència i les situacions hostils per a tots i totes els treballadors i les treballadores de la infància al nostre país, del sistema de protecció a la infància. Volem que el Govern insti i acompanyi les empreses que donen serveis a la infància perquè els seus treballadors puguin estar segurs a l'hora de fer la seva feina. Donem, a més a més, al Govern sis mesos per reordenar el mapa de les cent cinquanta prestacions econòmiques diferents que existeixen al nostre país, endreçar-les, posar-les en ordre i fer-les eficaces, fer que la gent tingui menys problemes per accedir a les prestacions, fer-les més fàcils. Això és una promesa ja de fa quatre anys i que encara estem esperant, i per a aquestes sí que tenim competències. I, finalment, posar en marxa un projecte pilot de teleassistència avançada, un nou model assistencial que ens ha de permetre, com els deia abans, poder afrontar quina serà la resposta residencial que des de Catalunya haurem de donar a la gent gran del nostre país d'aquí a poc més de deu anys. Agrair, en tot cas, les aportacions que han fet Catalunya en Comú Podem, Ciutadans i Junts per Catalunya, el Grup Republicà, algunes de les quals s'han pogut transaccionar, d'altres les hem pogut acceptar, amb aquesta voluntat d'intentar aglutinar la major part de les sensibilitats en aquesta moció. I, per tant, d'aquestes esmenes faran referència els grups, perquè jo crec que així s'ha de fer, i després, al torn de rèplica, doncs, intentarem tancar aquesta discussió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula la diputada senyora Najat Driouech.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Companys, companyes, persones que ens acompanyen avui a l'hemicicle... Mirin, jo avui anava a començar agraint la bona predisposició del company Moreno a l'hora d'haver arribat realment a transaccions de diferents esmenes, més que res perquè, realment, l'objectiu de tots i totes és que puguem millorar el benestar de la nostra ciutadania, que és d'això, en principi, que va aquesta moció. Però veig que la primera referència que fa, i m'obliga una mica també a intervenir, que vostè no està a favor de que els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país puguin millorar el seu nivell de vida. [[Veus de fons.]] No? Bé, és lo que, d'alguna manera, hem volgut entendre. Lamentem que no estigui en aquesta situació, senyor Moreno, ho lamentem. Bé, dit això, mirin, crec que amb aquesta moció hem arribat a fer política, i li agraeixo el to que va utilitzar a la seva interpel·lació, que també així ho va fer el conseller en el seu moment. És evident que encara existeixen desigualtats socials, i això és una realitat. I la meva pregunta: per què no transformem aquestes desigualtats socials en reptes? Només hi podem fer front si tenim una mirada àmplia, generosa i amb visió de futur. Però crec que per poder fer aquest pas hem de ser molt honestos amb nosaltres mateixos i fer-nos la següent pregunta: ho podríem fer d'una altra manera, amb els mateixos recursos, si nosaltres estiguéssim gestionant aquests recursos? Dit això i centrant-me en la moció, voldria avançar que la majoria dels punts de la moció evidentment que els votarem a favor. Perquè ens trobarem sempre per avançar i fer front de manera conjunta als principals reptes que tenim en l'àmbit social, com són la infància, l'envelliment de la població i el sistema de rendes. En el cas d'infància, hem de parlar de la infància amb referència a la pobresa, però també hem de parlar de la infància en el seu conjunt. I per això compartim que cal desplegar reglamentàriament la Llei 14/2010, dels drets i de les oportunitats de la infància i l'adolescència. I de fet el Govern així ho està fent. També és important parlar de l'envelliment més enllà de la Llei de dependència. Miri, senyor Moreno, assumeixi les seves pròpies contradiccions. Els diners de la Llei de dependència..., són vostès que no compleixen, perquè vostè en la seva interpel·lació va dir que els ajuntaments han d'assumir reptes on no arriba la Generalitat, però cal recordar –cal recordar– que el gruix de les polítiques socials que es gestionen des dels ajuntaments es fan amb els diners de la Generalitat; i ho diu una persona que té molt bon coneixement d'aquest tema. I, en segon lloc, si la Generalitat no pot assumir segons quins costos és perquè ha de cobrir uns compromisos de la Llei de dependència que el mateix Estat no compleix. Cal anar més enllà d'aquest plantejament i promoure un envelliment actiu i que el màxim de gent possible ho pugui fer a la seva llar. Com molt bé ens diu el conseller, hem d'apostar per un envelliment quilòmetre zero, qualitat de vida i eficiència del sistema. Pel que fa a la renda garantida de ciutadania, miri, des d'aquest grup parlamentari sempre –sempre– ens agrada recordar que l'avui injustament empresonada consellera Dolors Bassa, en un context de retallada de drets, va liderar la creació d'un nou dret; és, com és evident, la renda garantida de ciutadania. Ara ens toca desplegar-la, en som conscients, però és una responsabilitat que tenim tots i totes. Tot i així, s'està avançant i s'està millorant. Pel que fa a prioritats o objectius d'aquesta llei, a mi m'agradaria recordar una cosa: la Llei de la renda garantida de ciutadania o el dret a la renda garantida de ciutadania, un dels seus objectius és que les persones que ho necessiten..., ho necessiten i la puguin rebre; però també ens hem de dotar d'eines perquè es puguin inserir laboralment i la deixin de necessitar, que cada cop tinguem menys ciutadans i ciutadanes que tinguin la necessitat de sol·licitar aquest ajut. Volem drets per a tothom, volem una millora del benestar de la nostra ciutadania i ho volem tots i totes, i volem que vostès també ens acompanyin en aquesta feina. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara de la diputada senyora Montserrat Macià.
Gràcies, president. Diputades, diputats, molt bona tarda. Sí que començaré agraint al Grup Parlamentari dels Socialistes i al diputat Raúl Moreno la seva voluntat d'arribar a acords, i també a la resta de grups parlamentaris les aportacions, en tant que enriqueixen el document. Efectivament, aquesta moció posa l'accent en tres eixos: la infància i els professionals que l'atenen; les polítiques de renda, i l'envelliment. En el fons aquesta moció planteja com lluitem contra la vulnerabilitat, quina societat volem, què estem disposats a justificar. Ens enfronta, en definitiva, al com combatem la pobresa al nostre país, que, com repetim sovint –i vostè també ho va dir a la interpel·lació–, té rostre d'infant i de dona. Certament, hem de saber respondre a aquests desafiaments i hem de saber entomar les noves vulnerabilitats mitjançant bons diagnòstics. Des del nostre grup parlamentari treballem per aconseguir una societat més justa, més equitativa i més predistributiva, perquè volem transformar la nostra societat cap a un model més humanista. Sense voler reiterar les paraules de la diputada que m'ha precedit, deixin-me apuntar que el Govern ja està treballant per tal de tenir una radiografia social de Catalunya. Amb un millor diagnòstic –totalment d'acord– podrem dissenyar polítiques més efectives. És imprescindible que el Govern incorpori tots els actors socials i experts, conjuntament amb l'Observatori pels Drets de la Infància, perquè incardinin mesures per a reduir la pobresa infantil, i alhora, està clar, totalment d'acord, és convenient que el Parlament pugui fer el seguiment dels debats de la comissió tècnica que avalua el Pla d'atenció integral de la infància. Per tant, en tots aquests punts hi votarem a favor, de la mateixa manera també que hem incrementat la inversió en polítiques d'infància, fins a aconseguir el 2,4 del producte interior brut. Però essent honestos no ens podem comprometre a terminis temporals pel que fa al Reglament de la Llei 14/2010, ni tampoc podem donar suport a equiparar les prestacions de les famílies nombroses amb les famílies monoparentals, doncs, perquè la seva regulació pertany a àmbits diferents. I és necessari que el Govern tingui un conjunt de propòsits transversals per a lluitar contra la pobresa infantil, està clar que sí, però no ens podem comprometre a terminis extremadament curts. En aquests punts, ens hi abstindrem. Altrament, pel que fa a les condicions laborals dels professionals, és necessari l'abordatge professional, tenint en compte la seva capacitat transformadora. Per això és necessari tirar endavant el Protocol de prevenció enfront de les situacions de violència i hostilitat. Hem d'aconseguir que s'inclogui en el plec de condicions dels concursos públics aquest protocol, tenint en compte que l'avaluació dels riscos psicosocials és competència de cada entitat. A la resta, com la revisió de les denegacions, de la renda garantida i el tema de l'externalització, no hi podem donar suport. I, per últim, l'envelliment. Afortunadament, tenim un consell de la gent gran que és participatiu, i hem de tirar endavant la Llei d'autonomia personal. Hem de ser responsables amb la nostra gent gran i amb nosaltres mateixos. Però, és clar –és clar–, també cal dir-ho, i continuo també una mica l'argumentari de la diputada que m'ha precedit: en tema d'envelliment i promoció de l'autonomia personal, el finançament per part de l'Estat del sistema d'atenció a la dependència és insuficient, flagrantment insuficient, tant si governa el PSOE com si governa el PP. L'Estat mai ha aportat el 50 per cent que li pertoca. Per això, senyores i senyors diputats, convindran amb mi que si volem una societat més justa i més equitativa, amb menys vulnerabilitat, cal redistribuir o, com nosaltres preferim, predistribuir. I per fer-ho s'ha de generar riquesa, per després distribuir-la de manera equitativa, per assegurar la cohesió social i el progrés. Vostès i altres grups es queixen perquè el Govern no es pot comprometre sempre amb els terminis, perquè no inverteix més, però per què no s'aturen seriosament a analitzar els costos que té respecte a la qualitat de vida de la gent de Catalunya que siguem una autonomia? Perquè té costos, i no precisament petits. És cert que hi ha qüestions que s'han de millorar i optimitzar amb més recursos –tindríem major benestar–, perquè més recursos vol dir pressupostos més socials. Per nosaltres, l'agenda nacional i l'agenda social són indestriables. Volem una Catalunya independent, per disposar de les eines que ja generem com a ciutadans, per respondre molt millor a les necessitats dels catalans, perquè la independència de Catalunya és la millor manera de construir una societat més justa i més equitativa, disposant dels seus recursos i essent responsables amb la seva gestió. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Concepción Abellán. Quan vulgui.
Gracias, president, diputades i diputats. No puedo decirle gracias a los consellers por venir, porque es una pena que, hablando de la situación social que se vive actualmente en Cataluña, no haya ningún miembro del Govern. Bueno, para hablar de la situación social en Cataluña tenemos que apuntar al diagnóstico: uno de los problemas al que hay que hacer frente es la falta de agenda política del Govern y para situar la lucha contra la pobreza y el incremento de la desigualdad. Sufrimos un aumento de la desigualdad que ha impactado sobre las clases populares. La pobreza afecta a muchas más personas después de un ciclo de crisis económica y, sobre todo, de las políticas que se han aplicado, la desinversión en el estado del bienestar y la precarización de los derechos sociales y laborales. Y estamos en esta situación por decisiones políticas, no por ser inevitable ni casual. Hablamos de una realidad social con unos indicadores de riesgo de pobreza que sitúan al 21,3 por ciento de catalanes y catalanas viviendo con unas condiciones materiales que no garantizan una vida digna. La precariedad laboral y salarial conduce a muchos trabajadores y trabajadoras hacia la pobreza, a pesar de tener uno o varios contratos de trabajo, que en algunos casos deberíamos cualificar como situaciones de explotación laboral. Y este diagnóstico social del país, invisibilizado con todas las cortinas de humo posibles, se vuelve más inexplicable cuando hablamos de infancia. La infancia de Cataluña es la que está pagando la incompetencia del Govern, un govern que ha permitido y permite que se dilate en el tiempo la aplicación de la renta garantizada, sin importar cómo se deterioran las condiciones de vida de las familias más vulnerables. Las políticas sociales de hoy nos dejan esta triste realidad: uno de cada cuatro hogares con niños y niñas en Cataluña está en riesgo de pobreza, según UNICEF; si además son miembros de una familia monomarental, sube al 40 por ciento. Esta cifra no es admisible para ningún gobierno, es la cifra de la vergüenza, y es una cifra que ha aumentado 3,6 puntos durante el mandato de los señores Torra y Aragonès. Sufrimos un gobierno sin agenda social, un gobierno que ya puede estar agradecido a los trabajadores y trabajadoras de la acción social por su implicación ante la emergencia social, para la que el Govern ha destinado recursos ínfimos e insuficientes. La moción entra en algunas de estas cuestiones, y bienvenidas sean de nuevo a esta cámara. Y quiero agradecer la buena disposición del diputado Raúl Moreno por aceptar nuestras aportaciones. Por ejemplo, pensamos que hacer comisiones de expertas para promover medidas es una fase ya superada, pues ya llevamos años haciéndolas. Lo que se necesita es pasar a la acción. En cuanto al sistema de protección a la infancia, compartimos la necesidad de que la Administración se haga cargo de su responsabilidad con los trabajadores en los centros, sean de gestión pública o externalizada, ante las situaciones de riesgo laboral. Es importante revisar el modelo y empezar a aplicar cambios. Si hemos llegado hasta aquí, no es solo por un incremento de menores tutelados; también por la falta de recursos adecuados a las circunstancias de cada menor y la falta de equipos especializados. También recoger la preocupación de los educadores y educadoras sociales ante su situación de interinidad. Durante años no se han convocado las oposiciones, y ahora la Generalitat puede añadir a ese error otro de consecuencias nefastas, pues se podría perder la experiencia acumulada y la desarticulación de los equipos de trabajo. Hemos hablado mucho sobre la renta garantizada y sobre la externalización de la gestión adjudicada a Deloitte. Esperamos que el conseller –aunque no esté aquí– dé las explicaciones sobre los motivos de externalizar, pero a su vez lo que queremos es que se revierta la externalización y la renta garantizada se gestione desde el servicio público. Por eso les pedimos que rectifiquen en nuestra enmienda. Con todo ello, daremos apoyo a las medidas sobre el envejecimiento, sin duda, que es un reto para el sistema de cuidados. No nos vamos a conformar con un país donde los niños y niñas accedan a las oportunidades en función de la casa donde hayan nacido ni donde las condiciones mínimas para una vida digna no estén garantizadas para todas y todos. Este no es el modelo de sociedad que queremos, y hay que seguir trabajando para transformarlo. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Noemí de la Calle.
Buenas tardes. Hoy el Partido Socialistas nos trae a debate una moción sobre la situación social en Cataluña, situación que, por parte de Ciudadanos, pues, llevamos calificando desde hace años ya como de absoluta desprotección social, debido a la inacción de los distintos gobiernos que han ido desfilando por la Generalitat. Y una muestra de ello son los puntos que incluye la misma; por ejemplo, se pide una ley de autonomía personal. Yo recuerdo que en mi primera interpelación que hice al Govern, allá por 2016, ya se lo reclamé al Govern, pero de hecho no estaba pidiendo nada nuevo porque era algo que ya se venía prometiendo desde la época del conseller Cleries. Y han pasado los años y seguimos en las mismas, con promesas que nunca llegan y con una oposición desesperada y frustrada, para qué nos vamos a engañar. Y, miren, desde que soy diputada, desde finales de 2015, yo he perdido ya la cuenta de las veces que mi grupo parlamentario ha interpelado sobre políticas sociales, y es gracioso que nos acusan de hablar solo del procés, pero es que da la casualidad que ha sido Ciudadanos quien ha forzado varios plenos monográficos para poner encima los problemas reales a los que se enfrentan los ciudadanos, como por ejemplo, pues, el monográfico de infancia, el Pleno monográfico sobre la Cataluña real o el de la convivencia y la priorización de la agenda social. Y si en este Parlament actualmente hay una comisión específica de políticas para las personas mayores es porque Ciudadanos lo propuso y, gracias al apoyo de todos los grupos parlamentarios, se hizo realidad. Pero, pese a todo este esfuerzo que realiza la oposición, las cosas siguen igual porque el Gobierno no cumple con lo que se aprueba en este Parlament. Y, pues, así, tenemos las peores listas de espera en dependencia de toda España y la pobreza aumenta en Cataluña con cada año que pasa. Y esto obliga a la oposición a seguir insistiendo, pleno tras pleno, para ver si el Govern deja de generar frustración y empieza a generar bienestar, ¿eh?, que para eso les pagamos, no para que luzcan palmito en los cortes de carreteras. Y agradecemos la inclusión de cuatro de las ocho enmiendas que hemos hecho relativas a la infancia y a la renda garantida, y no me quiero ir de este faristol sin decirle a la diputada Najat Driouech que yo estuve junto al diputado Moreno en la ponencia de la renda garantida y le puedo garantizar que la aportación de la exconsellera Bassa, que actualmente está presa –sí– por malversación y sedición, fue la del permanente bloqueo de esa ponencia; esa fue la aportación de la exconsellera Bassa de la mano del actual conseller Homrani, que era el ponente relator. Remitiéndome otra vez a la moción, agradecer al diputado Moreno especialmente la inclusión de nuestra enmienda para que el despliegue de la ley de infancia se dote presupuestariamente, porque en esas reuniones que tiene el Partido Socialista con Esquerra no sabemos de lo que hablan y nos gustaría saber si les piden ustedes que Esquerra dote de presupuesto las leyes sociales. Porque en esta moción se habían olvidado de exigir lo que realmente importa, que es la inversión que hay que hacer para hacer efectivos los derechos que recogen las leyes sociales. Nosotros les hemos pedido que incluyan ese compromiso presupuestario y agradecemos que lo hayan aceptado, porque ya saben ustedes que en temas sociales tenemos muchos puntos en común y que podemos llegar a acuerdos que sean beneficiosos para la ciudadanía. Porque tenemos que trabajar por lo que nos une. Porque Ciudadanos tiene muy clara la estrategia que tienen los movimientos nacionalistas; una estrategia que necesita que todo vaya mal, que necesita que la sociedad esté enfadada, porque solo una sociedad enfadada les puede comprar su discurso populista de que las cosas van muy mal por culpa de otro. Pero la verdad es que la Generalitat tiene muchas competencias, gestiona un presupuesto de más de 30.000 millones de euros al año y puede hacer muchas cosas en beneficio de la ciudadanía, y si no las hace es porque si la gente nota mejoría no le va a dar por válido su discurso de que para solucionar las cosas hay que salir de España; porque su prioridad no son las personas, sino generar el clima social propicio para que la gente se sume al proyecto político que propugnan, pasando por encima de las necesidades de los ciudadanos que peor los están pasando y que más necesitan de la protección del estado del bienestar. Y eso es una tremenda irresponsabilidad. Y cualquier europeo que conozca la historia del siglo XX es capaz de reconocer la estrategia que están llevando a cabo los partidos nacionalistas en Cataluña, usando el sufrimiento de cientos de miles de catalanes –que ellos mismos…, ese sufrimiento lo alimentan ellos mismos con su inacción– para construir un relato victimista al servicio de unos objetivos políticos. Y algunos ya nos dimos cuenta hace muchos años y lo estamos denunciando desde entonces. Y deseamos, de verdad, por el bien de todos los catalanes, que el Partido Socialista asuma que este tipo de movimientos son tóxicos para la democracia y que son incompatibles con un proyecto de progreso que construya un futuro de prosperidad, de convivencia y de bienestar. Buenas tardes a todos. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, i per fixar la seva posició, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés. Quan vulgui.
Doncs moltes gràcies, president. Des de l'escó, per avançar que nosaltres votarem favorablement a totes i cadascuna tant dels punts o tant dels punts de la moció inicial com de les esmenes incorporades. Això no treu que vulguem fer algunes consideracions. La primera: evidentment, estem absolutament a favor del que guarda relació a que el primer trimestre del 2020 puguem tenir aquest primer informe social de Cataluña. Necessari. De fet, ens hauríem de preguntar per què encara no el tenim. Respecte al punt que concreta –el segon– sobre infància, agraïm el punt, agraïm la moció, però pràcticament el que hi ha en el seu contingut és comissió d'experts, reglament de la llei, propostes que les hauria d'haver fet el Govern a dia d'avui. Ho agraïm, però volem deixar clar també que el que ens trobem és una inacció per part del Govern en determinades matèries. I respecte a les condicions laborals dels treballadors i les treballadores de l'àmbit de la infància, estem a favor del protocol de prevenció i de la valoració de riscos laborals, però volíem insistir en el que sempre expliquem. Això, fer-ho compatible, passa perquè tinguem un servei de gestió cent per cent pública, i no únicament per una qüestió de model –que per a nosaltres és determinant–, sinó perquè a dia d'avui el que es demostra en la gestió indirecta és que això no es dona. També volíem agrair respecte al punt o els punts de renda garantida de ciutadania, i volem destacar un, el 13, que diu: «Motius d'externalització de la gestió de la renda garantida de ciutadania anunciada el mes d'abril del 2019. I ho volem posar en relació amb una afirmació en forma de pregunta que va fer el vicepresident econòmic, el senyor Pere Aragonès, en aquesta seu parlamentària el 27 de novembre, on preguntava: «Digui'm una sola privatització que hagi fet aquest Govern. Doncs, mirin, la resposta semblaria que l'anem a votar avui. Algú encara sortirà dient que això no és una privatització sinó una externalització i es quedarà tan tranquil o tan tranquil·la, però ja té la primera de les moltes respostes que li podríem donar. També pel que fa a l'envelliment, insistir, igual que fèiem en el primer punt, en la idea de que el comitè d'experts, el desenvolupament normatiu està molt bé, però és allò que hauria d'estar fent el Govern dins de les seves obligacions. I, per acabar. Idea central. Per nosaltres tot això és necessari, votarem a tot a favor, però si no tenim elements per superar l'infrafinançament que ja hi ha avui i per avançar en un model cent per cent de gestió pública, difícilment es poden aconseguir els objectius que plantegen.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. També per posicionar-nos en relació amb aquesta moció, que donarem suport pràcticament a tota ella excepte un punt que després m'hi referiré, però sí que crec que hi ha un denominador comú, que és el que ens mou a tots i que és el dels recursos, és el del finançament i és el de la disponibilitat de recursos per poder fer polítiques socials. I, en aquest sentit, hem de dir: home, les dades que tenim i que se'ns ofereixen del conjunt de comunitats, doncs, no són afalagadores, no? L'evolució de la despesa en polítiques socials a totes les comunitats espanyoles ens diu que la que en els darrers deu anys ha recuperat menys les inversions en polítiques socials és precisament Catalunya. I, mirin, i concretament queda xifrada: la diferència de pressupost entre el 2009 i el 2018 és de menys 4.124 milions d'euros en el conjunt de polítiques socials. Bé, aquesta és la clau, aquest és l'element fonamental. I això no és que no arribin els recursos, sinó que és que el Govern no prioritza les despeses en polítiques socials; prioritza altres coses, però no la despesa en polítiques socials. Per tant, aquest jo crec que és el denominador comú de tots els punts als que nosaltres donarem suport. Deia excepte un, i que s'ha citat reiteradament per part de diferents grups, no?, que és precisament el 13, que diu dos coses; no en diu només una. Si digués només «presentar en seu parlamentària els motius de l'externalització de la gestió de la renda garantida de ciutadania, nosaltres hi votàvem a favor. Però és que no diu això; diu: «presentar els motius i, acte seguit, «revertir l'externalització. Escolti, doncs, si tenen decidit revertir l'externalització no cal que presentin els motius; que la reverteixin i s'ha acabat. Però si vostès volen conèixer els motius –cosa que em sembla molt raonable– per poder valorar si aquesta decisió està fonamentada o no està fonamentada, no em diguin a continuació «revertir aquesta decisió. Per tant, nosaltres votarem en contra d'aquest punt tretzè, per al qual demanem votació separada.
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula de nou el diputat Moreno. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyora Najat, vostè em coneix i, per tant, venir aquí a dir que he fet una intervenció de manera que jo no estic a favor que els ciutadans millorin les seves condicions de vida, sap vostè que no és cert. El que jo no estic a favor és que el Govern prometi allò que no pot fer; que, a més a més, ho prometi i, acte seguit, en el mateix tuit, digui que no té competències per fer-ho. Perquè jo podria venir aquí i dir: «Jo vull un salari mínim de tres mil euros per a tots els catalans i les catalanes. I acte seguit el que no puc fer és dir: «Però no tinc competències per fer-ho. No, no. És que la nostra responsabilitat com a polítics fa que els acords a què arribem amb la ciutadania puguin ser possibles. Per tant, el que jo no vull és que vostès continuïn enganyant la gent dient-los que hi ha una realitat que no vindrà mai, que no existirà. És mentida, no poden fer-ho. I el que els prego, si us plau, és que posin l'accent en allò en el que sí tenen competència. Perquè tenir una llei d'infància deu anys sense desplegament és una cosa que vostès s'haurien de plantejar, perquè si de veritat tenen interès per reduir la pobresa infantil o la situació de la infància en el nostre país deu anys és temps suficient per poder fer-ho. Dependència. Efectivament. Catalunya no pot continuar pagant vuit de cada deu euros de dependència. D'això els pressupostos generals de l'Estat en portaven 500 milions d'euros en temes de dependència, per reduir el marge que hi havia des del punt de vista del finançament estatal; aquells pressupostos que vostès van votar en contra, per cert. Per tant, és clar que ha d'haver-hi per part del Govern de Catalunya pressupostos però també per part del Govern l'Estat, i espero aquesta corresponsabilitat, perquè vostès no es poden queixar de l'infrafinançament de l'Estat mentre, per altra banda, no donen suport als pressupostos generals de l'Estat. I pel que fa a l'externalització. Miri, nosaltres ja vam demanar la compareixença del senyor Vidal a la comissió. Els grups que donen recolzament al Govern ho van negar. No vam poder saber perquè va voler externalitzar la gestió d'una prestació pública, segurament la més important per lluitar contra la desigualtat. Un govern que externalitza...
Diputat.
...la gestió d'una prestació pública, jo crec que és molt exemplificador de com considera ell que ha de ser la protecció en aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Diputat, gràcies. Hem cridat a votació. Sí, senyora Driouech, per què em demana la paraula?
Per contradiccions de la diputada...
Trenta segons.
Miri, diputada De la Calle, si la consellera Dolors Bassa volia entorpir que no sortís la llei, i el relator, que avui és el conseller, volia que no sortís la llei, com és que es va acabar aprovant? Si us plau, no li treguin mèrit a la consellera Dolors Bassa. [[Aplaudiments.]]
El senyor Rodríguez ha demanat votació separada del punt 13 –13. No sé si hi ha alguna petició més... [[Noemí de la Calle Sifré demana per parlar.]] Sí, senyora De la Calle?
Alusiones.
Trenta segons.
Diputada Najat, la renda garantida en la ponencia estuvo bloqueada, la comisión promotora se tuvo que poner en huelga de hambre –le recuerdo– para que la desbloqueasen y si al final se trajo a Pleno era porque la oposición, desde la CUP hasta el PP, nos pusimos de acuerdo para poder sacarla adelante, pese al bloqueo de Junts pel Sí, formado por su partido y por el actual Junts per Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Hi ha alguna petició de votació separada més? [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula?
Demanaríem el punt 10 bis i el 13, que es podrien votar conjuntament, i el punt 3, 4, 6 i 14. Entenent que és una moció que molts punts tenen la part de 6, per exemple, i 6 bis, quan li hem demanat un punt, és que es faci per separat i es diferenciï.
Per tant, quan demanen el 6, és sense el 6 bis.
Exacte.
Molt bé.
El mateix passaria, crec, amb el 10.
Amb el 10. D'acord.
I el 10 bis, eh?
Molt bé. [[Eduard Pujol i Bonell demana per parlar.]] Sí, senyor Pujol?
[[L'orador comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...votació separada per al 9 ter.
Nou ter. Molt bé. Molt bé, alguna més? [[Pausa.]] No? Votem, doncs, primer el punt 13 de la moció –punt número 13. Comença la votació. El punt 13 ha estat rebutjat per 28 vots a favor, 68 en contra i 35 abstencions. Votem ara el punt 10 bis –10 bis. Comença la votació. El punt 10 bis ha estat aprovat per 67 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Votem ara els punts 3, 4, 6, sense el 6 bis, i 14 –3, 4, 6, sense el 6 bis, i 14. Comença la votació. Aquests punts han estat aprovats per 66 vots a favor, cap en contra i 64 abstencions. I votem ara el punt 9 ter. Comença la votació. El punt 9 ter ha estat aprovat per 59 vots a favor, 1 en contra i 71 abstencions. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat; és a dir, 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la limitació dels drets digitals]] [[302-00171/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la limitació dels drets digitals, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Gemma Geis. [[Pausa llarga.]]
Bé, bona tarda, diputats, diputades. Avui som aquí perquè Junts per Catalunya ha presentat una... Ara veig que arriba el secretari general Xavier Gatius; gràcies també per acompanyar-nos. Avui presentem una moció de Junts per Catalunya per refermar, des d'aquest Parlament, des del Parlament de Catalunya, els drets e-digitals dels ciutadans, els drets civils i polítics, que també ara són els drets digitals: el secret de les comunicacions, la llibertat d'expressió..., drets constitucionals que es vulneren després de l'aprovació del decretazo digital. Ho dic també per tots aquells grups parlamentaris que defensen la Constitució. Doncs si volen defensar la Constitució, haurien de votar a favor d'aquesta moció. Un decret llei que expressa el model d'estat digital del president Pedro Sánchez, aprovat a través d'una diputació permanent, amb un govern en funcions, sense cap lleialtat institucional cap al Govern de la Generalitat de Catalunya, atès que no s'havia debatut en cap comissió bilateral ni multilateral. Aquest, doncs, reflecteix el model de país digital aprovat pel PP, pel PSOE, per Ciudadanos, amb l'abstenció de Podemos. I avui ens reafirmem, des del Parlament de Catalunya, en el nostre model, el nostre model de societat digital, de drets, de llibertats, de garantia. I aquest Parlament ja ho va votar amb la Carta catalana de drets i responsabilitats digitals. Aquesta carta catalana va ser aprovada amb els vots de Catalunya en Comú Podem, la CUP, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Republicà. I dic que aquesta moció el que pretén és reafirmar-nos en la defensa d'aquests drets perquè aquest model de decret digital de Pedro Sánchez es contraposa amb la nostra carta, perquè la nostra carta és modernitat, és progrés, garanties, innovació i llibertat. Un estat d'excepció digital, el 155 digital, aprovat per la porta del darrere. És una mesura de recentralització. Quan veig que es parla de l'Estatut, doncs bé, el decret digital el que fa és vulnerar les competències estatutàries en matèria d'administració electrònica i de competències digitals que té establert l'Estatut d'autonomia actual. I a més a més aquest decret digital no només vulnera la Constitució espanyola, sinó que vulnera normativa internacional, com diferents entitats han defensat. El decret digital és una LOAPA digital. I, per tant, des d'aquí, doncs, tots aquells que defensen l'Estatut d'autonomia també estaria bé que defensessin l'aprovació d'aquesta moció. Perquè aquesta moció posa Espanya al mateix nivell –com ja ho hem vist en altres casos com la justícia amb els informes del Consell d'Europa–, a l'alçada de Xina o Turquia amb relació al seu model d'estat digital, fora dels estàndards occidentals. I no ho diem els grups independentistes; ho diuen organitzacions com Xnet, la Plataforma en Defensa de la Libertad de Información, l'Asociación de Usuarios de Internet, liberals com Juan Ramón Rallo. Per tant, la vulneració d'aquests drets i el canvi de paradigma respecte a la societat digital..., crec que ha estat confirmat des de molts punts de vista. I aquest decret de Pedro Sánchez el que ha fet..., ha avançat per la dreta..., en la vulneració de drets fonamentals, amb l'aprovació d'aquest decret. I aquest decret afecta l'economia digital i l'economia productiva. I fixin-se, a més a més, en aquest decret hi ha un aspecte..., que aquest cap de setmana repassava la història de Snowden. L'Edward Snowden va fer públic com la CIA investigava i espiava els ciutadans sense ordre judicial. Doncs bé, és el que precisament aquest decret llei estableix: poder interceptar les comunicacions sense ordre judicial. El cas de l'Edward Snowden va fer caure i va fer trontollar els diferents presidents dels Estats Units. Per tant, fixin-se en la gravetat del que estem aquí debatent. I finalment també dir..., des de Catalunya en Comú Podem, que votarà favorablement a aquest decret llei, el diputat Cid, i ens..., reconeixem la vàlua, doncs, que des de Catalunya en Comú Podem ens votin els quatre punts d'aquesta moció sense cap esmena. I sí que els demanem que si des del Parlament de Catalunya ens reafirmem en la defensa d'aquesta societat digital amb drets i garanties, doncs, ens ajudin també al Congrés –on hi ha Podemos, que es va abstenir–, que aquesta força, no?, i aquest compromís de Catalunya en Comú Podem també es vegi en el Congrés. Perquè tenim el vot favorable de la CUP, de Junts per Catalunya, de Catalunya en Comú Podem i del Grup Republicà per fer instar totes les actuacions judicials per tal que aquest decret, doncs, deixi de tenir vigència i a més a més n'aprovem tots la derogació immediata. Per tant, els agraeixo a les quatre forces parlamentàries que avui facin, des del Parlament de Catalunya, una reafirmació en els drets i en les garanties i llibertats, al costat del progrés econòmic i de la democràcia i llibertat a internet i d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Geis. A continuació, atès que no s'han presentat esmenes, té la paraula per fixar la posició, en primer lloc, el diputat Dimas Gragera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, vicepresident. Diputados, diputadas, señora Geis... –no hay nadie del Gobierno para saludar–, buenas tardes a todo el mundo, saludos –me indican. Hoy estamos ante una sesión más de victimismo separatista, que nos pretende hacer creer que una carta de derechos digitales anunciada en forma declarativa con una escasa minoría tiene la misma validez que un decreto aprobado por un estado de derecho. Nos traen una moción que es marca de la casa, es el plato especial de la casa, ¿no?: no les gusta una ley, no les gusta una sentencia, y ustedes vienen aquí a condenarla en forma de moción. En este caso toca el Decreto 14/2019, un decreto que pretende legislar frente a vulneraciones en materia de seguridad digital, interceptación de comunicaciones, amenazas en la propia ciberseguridad o en referencia a cualquier amenaza digital, incluida la contratación. Es un decreto de seguridad nacional, un decreto que no les menciona en ningún momento, no menciona ni a Cataluña ni a la Administración de la Generalitat, pero que ustedes se dan por aludidos. Y la verdad es que no me extraña que ustedes se den por aludidos, porque, como desde aquí decimos en reiteradas ocasiones, el golpe digital en gestación que ustedes están preparando es efectivamente una amenaza para la seguridad nacional. Solo los infractores temen que la ley se refuerce. Y solo aquellos que amenazan la ciberseguridad pueden temer este decreto. ¿Y saben por qué lo temen? Porque ven amenazado su gran proyecto de esta legislatura: la república digital, esa república digital que es a la vez una estafa y una gran amenaza; una estafa para todos aquellos que decían: «Tenim la república a tocar; y ahora les dicen: «Se tendrán que conformar con una república en la nube, ustedes. Pero, aunque la república –el proyecto de república– sea digital, las amenazas son reales, porque hemos visto lo que han hecho ustedes con nuestros datos personales, hemos visto cómo ustedes diseñan proyectos para perseguir el rastro ideológico de los catalanes, hemos visto el dinero que ustedes despilfarran y malversan en licitaciones para conseguir este objetivo. Miren, nosotros en este asunto lo tenemos bien claro: vamos a estar al lado del Gobierno de la nación y frente a ustedes. Pero vamos a estar al lado del Gobierno de la nación para que actúen de verdad; vamos a estar al lado del Gobierno de la nación para que no únicamente hagan decretos electoralistas y de verdad se persigan estas prácticas; vamos a estar al lado del Gobierno de la nación no para que el PSC vote aquí en este Parlamento la Ley de ciberseguridad, que da cobertura a la Agencia golpista de Ciberseguridad de Cataluña, que es un organismo que podría haber estado involucrado, como hemos dicho ya en centenares de ocasiones, con esos CDR acusados por terrorismo. Miren, yo creo que en lugar de contar naciones lo que tenemos que hacer es sentar un frente común y aplicar las medidas que viene Ciudadanos pidiendo desde hace tiempo. En primer lugar, hay que cerrar esta Agencia de Ciberseguridad, hay que auditar el CTTI, hay que invertir todas estas licitaciones digitales millonarias y aclarar qué ha pasado con el robo de nuestros datos personales. Más allá de este decreto, hay mecanismos y medidas suficientes en la Constitución para que podamos actuar. Y quería finalizar destacando algo que me ha resultado conmovedor, y es ver que en el texto de su moción ustedes hablan de inconstitucionalidad, de vulneración de derechos fundamentales y, ojo, ¡de lealtad administrativa! ¡Ustedes! Ustedes que tienen en el ADN la inconstitucionalidad, que tienen en su Gobierno a personas que han sido condenadas por sedición, van a venir a nosotros a hablarnos de lealtad administrativa. Yo creo que es lo que nos faltaba ya por ver. [[Aplaudiments.]] Miren, lealtad –lealtad– es la nuestra, lealtad es la nuestra con el Gobierno de la nación, porque, a pesar de que tenemos diferencias, en todos los asuntos de Estado y en asuntos que son una amenaza para el Estado, nosotros vamos a estar al lado del Gobierno de la nación, como hemos dicho. Miren, voy a aprovechar este minuto escaso que me queda para dirigirme al Partido Socialista. [[Veus de fons.]] Yo le pido que reflexione... Para dirigirme una vez más al Partido Socialista. Yo le pido que reflexione. Miren, su Gobierno está emitiendo un decreto para proteger los derechos digitales y su socio, su interlocutor principal, es Esquerra Republicana, con personas en las negociaciones que están investigadas –con personas en las negociaciones que están investigadas– por supuestamente haber robado nuestros datos personales. Y ninguno de sus socios de gobierno va a apoyar este decreto que defiende la seguridad nacional. Miren, aún estamos... Ni siquiera su vicepresidente, Pablo Iglesias. Aún estamos a 12 de diciembre, yo creo que estamos a tiempo de parar un error histórico, porque ustedes no pueden apoyar la gobernabilidad de la nación, como hemos visto en este decreto, con quien la amenaza constantemente. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn del diputat Pol Gibert, del Grup del PSC i Units per Avançar.
Gràcies, vicepresident. Doncs com s'ha dit, però no vull deixar de repetir-ho, estem davant de la tradicional moció d'autobombo de política digital que hi ha a cada ple. Tenim un espai patrocinat per política digital, que és el moment de la moció i de la interpel·lació que es fa el mateix Govern entre ells. Però avui tenim una novetat, que és que portem per tercera vegada a votació un punt que he votat, com deia, dues vegades més, que és la Carta catalana de drets digitals, amb la qual cosa no sé si el Govern no es fia de les votacions, vol exercir democràticament el seu dret moltes vegades o no sé què passa, o vol que no surti i ho porta més vegades a aquest Ple, no? Avui fan aquesta moció després d'una intervenció a la interpel·lació que va deixar moments certament preocupants, una interpel·lació al conseller Puigneró –que avui no és aquí–, va reconèixer que volien avançar en la república digital, un cop més. I aquell era un projecte de país, tot el país estava d'acord amb aquest projecte de república digital. Va dir que aquest decret que avui estem debatent volia aturar la innovació, va dir que aquest decret –i avui ho ha repetit també la diputada Geis– aturaria l'activitat econòmica. I no hem vist cap desbandada d'empreses tecnològiques aquestes setmanes. [[Remor de veus.]] Vostès han abocat uns tipus d'informacions sobre aquest…, d'informacions, evidentment, moltes d'elles falses, no? I jo els pregunto: aquest decret suposa una nova capacitat del Govern de l'Estat per intervenir la xarxa en casos excepcionals? No. Aquest decret suposa un nou instrument per intervenir la xarxa? Tampoc. Aquest decret donarà al Govern capacitat per intervenir webs, xarxes socials, whatsapps? Tampoc. Aquest decret suposa noves obligacions per als operadors? No. Aquest decret suposa la prohibició de tecnologies innovadores com és el blockchain, del qual el conseller Puigneró és molt fan? Tampoc. Ara bé, saben que sí que fa aquest decret? Reforçar les garanties de protecció de dades personals dels ciutadans, especialment aquelles que custodies les administracions com la catalana, per exemple. I ho fa establint obligacions que aquestes dades estiguin en territori de la Unió Europea, on la seva protecció té garanties. I en casos de dades de protecció especialment alta, que només puguin estar en servidors de l'Estat espanyol. Això és el que posa nerviosos? Haver de tenir dades de ciutadans dins de la Unió Europea o dins de l'Estat? O això vol dir que ara les tenien fora del territori europeu? A on les tenien? I per què les tenien fora del territori europeu? Aquesta és la pregunta clau que és interessant saber la seva resposta. Per què un govern que va fer rondar les dades de tots els catalans per mig món, en nom de la democràcia, s'ha posat tan nerviós ara mateix? Si jo fos conseller d'un govern que em passo el dia viatjant pel món buscant un lloc on radicar i trobar col·laboracions –col·laboracions– en llocs que sempre estan fora de l'abast de la justícia, també em preocuparia. La gent que volia nomenar jutges a dit a la seva república catalana ara ens venen a donar lliçons sobre la separació de poders. La gent que va posar en perill dades dels catalans ara ens parla de drets digitals. I per això, el Govern de l'Estat ha aprovat un decret per assegurar la protecció d'unes dades que a les seves mans no estan segures. Mentre vostès tinguin les nostres dades a les seves mans, nosaltres no estarem tranquils; mentre vostès estiguin decidits a tirar endavant la seva república digital, el nostre vot serà que no.
Gràcies, diputat. A continuació és el torn del diputat David Cid, del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem.
Bé, nosaltres tenim clara quina és la posició respecte a aquest decret. I crec que també està bé –ho he dit vàries vegades–, moltes vegades circumscrivim el debat sobre polítiques digitals a l'entorn català, i jo crec que si aquest decret vulnera drets fonamentals i llibertats públiques, teòricament per motius de seguretat, no és només una qüestió catalana, perquè hi ha molts organismes a nivell de l'Estat, hi ha moltes entitats a nivell de l'Estat que defensen drets i llibertats digitals que també critiquen aquest decret. I, per tant, no és només o només estaria circumscrit a la situació a nivell català. I després, també és un decret que nosaltres entenem que retalla competències pròpies de les comunitats autònomes. De fet, per exemple, també s'ha citat anteriorment amb identificació electrònica. Sí que és veritat que nosaltres, per exemple, hi ha algunes crítiques que no compartim, i, de fet, també ara s'hi feia referència, com el fet de que impedeix traslladar a servidors dades administratives o públiques a paradisos digitals. Nosaltres en això no estem d'acord. Creiem que, evidentment, hi ha d'haver llibertat física per escollir…, hi ha d'haver llibertat per escollir físicament on s'ubica el servidor, però aquest, a més, en el cas que siguin dades personals i públiques, s'han d'emmagatzemar a llocs que tinguin la deguda protecció física i legal, i que això no es pot fer, per exemple, en paradisos digitals, no? S'hi feia referència abans també, nosaltres a nivell de la Diputació Permanent del Congrés ens vàrem abstenir, i la nostra posició d'abstenció, tot i que no compartim, òbviament, el text del decret –es va explicar en el Congrés i jo també hi he fet referència ara–, era bàsicament perquè ens trobàvem davant d'una dicotomia: o que bé que el decret continués el seu tràmit pròpiament dit o que vam aconseguir, en aquest cas, el compromís que hi haurà un projecte de llei que, en definitiva, hauria d'aconseguir tres coses. La primera és retornar al control judicial immediat en cas de decisions administratives de suspensió d'un servei o un servidor. Nosaltres creiem que això és fonamental i és un compromís, en aquest cas, que es va expressar també des del Partit Socialista i es va expressar també des del ministeri. Per tant, nosaltres entenem que això seria fonamental que estigués inclòs en el projecte del llei. L'altra és que hauríem d'intentar bàsicament que no es puguin produir decisions que impliquin una retallada de llibertats públiques o drets fonamentals. Que, evidentment, nosaltres creiem que tal com està el decret, per cert ja vigent, doncs, també succeeix. I l'altra és que necessitem que hi hagi intervenció d'elements que són de competència pròpiament autonòmica, doncs, que les comunitats autònomes hi tinguin, en aquest cas, clarament alguna cosa a dir, i no com queda ara, que bàsicament queda la decisió centralitzada per part de l'Estat. I això és el que va motivar la nostra abstenció i això també és el que motiva el nostre vot, en aquest cas, afirmatiu per reafirmar-nos en una posició que és la nostra, que és la posició de partida, que és que nosaltres no compartim tal com es va plantejar el decret, que, evidentment, retalla drets i llibertats, no només dels catalans, sinó del conjunt de ciutadans i ciutadanes de l'Estat, no? Jo sí que vull fer una reflexió final en aquest sentit, també de cara especialment, doncs, com que se'ns emplaçava, en aquest cas, des de Junts per Catalunya i suposo que també, òbviament, des d'Esquerra Republicana, d'òbviament la política es tracta de situar horitzons i es tracta de situar objectius que, evidentment, són tots legítims i que, bé, cadascú defensa els seus; vosaltres defenseu els vostres i nosaltres defensem els nostres. Però també la política és la correlació de forces. I per tant, jo també convido, en aquest cas, a no només fer declaracions polítiques, no?, que són polítiques, però que no tenen una incidència real sobre el que passarà o deixarà de passar en el Congrés de Diputats, i a utilitzar el que en aquests moments és una finestra d'oportunitat. Sabem el que hi ha a l'altra banda, i el que hi ha a l'altra banda està molt clar, no?, ho ha expressat, en aquest cas, el diputat de Ciutadans, i perquè avui no tenim Vox en aquesta cambra, però a l'altre costat hi ha una altra majoria possible que pot condicionar la política espanyola en molts camps: en el camp social, en el camp ambiental i també en el camp de les llibertats digitals. Llavors, jo al que els convido és: hi han trenta-cinc diputats i diputades d'Unidas Podemos que tenim molt clar –d'En Comú Podem– que aquest decret s'ha de modificar, i hi ha un projecte de llei; utilitzin també la seva força en el Congrés de Diputats, condicionin majories. Això és la política i vostès tenen una realitat que depèn del que facin al Congrés de Diputats podrem seguir aprovant, en aquest cas, aquí declaracions polítiques –i hi estarem tots d'acord–, podrem dir-nos entre tots i totes que, evidentment, el que succeeix a la resta de l'Estat és injust. I l'altra és arremangar-nos –a vegades sí, també– doncs, aquests objectius legítims que tenim deixar-los per més de mig termini, però, en definitiva, també millorar la vida dels ciutadans i ciutadanes. I això és al que els emplacem. Hi ha una possible nova majoria al Congrés, utilitzem-la i en allò que coincidim, doncs, en aquest cas, canviem allò que és possible. I crec que canviar aquest decret és possible si utilitzem aquesta majoria al Congrés. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez del Subgrup… –perdó–, de la CUP - Crida Constituent.
Bona tarda. Bé, com bé saben i com en el seu moment ja vam anunciar, nosaltres denunciem i rebutgem el decret, que és una de les parts importants de la moció que presenta Junts per Catalunya, no només pel seu contingut; el llegim com una llei mordassa digital, una continuació de les actuacions repressives de l'Estat espanyol contra la dissidència, com en diferents moments històrics ja ho han estat la llei Corcuera, la llei mordassa o la llei Sinde. Des de determinats sectors s'ha venut aquesta llei, aquest reial decret com una actuació contra la república digital, però el cert és que va molt més enllà d'això; es tracta d'una vulneració més dels drets col·lectius i individuals, de col·lectius i de persones per part de l'Estat espanyol, en aquest cas, de la llibertat d'expressió i del dret a l'accés a la informació. I posa en perill el lliure accés a Internet de centenars de milers de persones. I per això, la veritat, quan els sentia, especialment els diputats del PSC i de Ciutadans, em sorprenia profundament l'actitud sorneguera en relació amb aquesta qüestió. Perquè la profunditat del que parla aquest decret realment és preocupant i és com per tenir un debat una mica profund i no tant superficial amb els tòpics als quals ens tenen acostumats. En el Reial decret figura que «el Govern pot acordar l'assumpció per l'Administració General de l'Estat de la gestió directa o la intervenció de les xarxes i serveis de comunicacions electròniques en determinats supòsits excepcionals que puguin afectar l'ordre públic, la seguretat i la seguretat nacional. Doctrina del xoc amb tota regla. A la pràctica, el Govern de Pedro Sánchez vol imposar un estat d'excepció. I quan pensava en aquesta lògica i en especialment la seva actitud o la seva forma de parlar d'aquest decret, jo pensava en el comunicat que va fer la PAH just després de conèixer la sentència, en què deien: «Si votar és sedició, desobeir és sedició, serem sedicioses cada matinada que ens trobem en un portal impedint un desnonament. I acabava dient: «Venen a per totes i no és hora de posar-se de perfil. Aquest reial decret planteja una qüestió fonamental sobre els drets i llibertats, sobre el dret i la llibertat d'accedir lliurement a Internet en aquest cas. Doctrina del xoc. Nosaltres lamentem que especialment Unidas Podemos, en el seu moment, fes aquesta abstenció, ja explicada, justificada des de la seva perspectiva dels seus objectius polítics. I que, a més a més, en aquests acords no hi tinguem una mica d'aspiracions, com per exemple, derogar la llei mordassa o d'altres. El que podem fer és fer política; no Realpolitik, que és el que entenc que fan a l'Estat espanyol, i política de declaracions, que és el que fan aquí, no? D'acord, nosaltres no hi estem d'acord, creiem que el Parlament de Catalunya es mereix fer una política real que tingui conseqüències reals sobre la gent.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Esperanza García, del Subgrup del PP.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller…, bé, aquesta moció jo crec que el que fa és barrejar, a parts iguals pràcticament, eh?, propaganda i victimisme. I és així. Perquè de què estem parlant exactament? Tu llegeixes la moció i fins i tot els representants dels grups que ho han presentat, doncs, parlen de «qualsevol que cregui en la democràcia, qualsevol fins i tot que sigui constitucionalista, hauria de votar a favor d'aquesta resolució. I res més lluny de la realitat –res més lluny de la realitat–, perquè del que parla i del que sembla o fingeix estar preocupat el Govern suposadament és per la seguretat de les dades personals dels catalans, vaja, de la seguretat a la contractació, i la realitat és que aquest Govern va ser qui va robar les dades personals dels catalans per organitzar un referèndum il·legal l'U d'Octubre. És aquest el mateix Govern –el mateix Govern– que va deixar cinc xifres dels DNIs de 5 milions de catalans que van voltant per totes les xarxes, i dades totalment personals i descobertes. És aquest Govern qui més ha trepitjat les dades, la seguretat personal dels ciutadans de Catalunya. I per tant, Espanya el que fa, el Govern d'Espanya, és promulgar un decret, precisament, per donar seguretat. Per donar seguretat no només a les dades personals, sinó també als documents identificatius. I fer-ho també amb els drets contractuals. I reforçant aquesta seguretat, el que diu és: «No només marco una sèrie de normes, sinó que m'adreço a la normativa nacional i a la normativa europea. I per vostès resulta –resulta– que ara aplicar la normativa europea és convertir-se en un estat autoritari? Perquè per molt que vostès repeteixin en aquesta moció que Espanya no és una democràcia plena i s'assembla a Turquia, a Xina o a Iran, de veritat, no té cap mena de credibilitat; Espanya és una democràcia plena, una de les vint democràcies plenes que hi ha al món, reconegut per Democracy Index. I aquesta és una dada real, creïble i constatada, i no el seu aparell de propaganda manifestant coses com les que manifesta aquesta moció. Mirin, sap que un dels problemes que tenen és que tenen una dissonància cognitiva: Espanya és una democràcia plena. És així. I els decrets que dicta un govern per protegir els drets de la ciutadania el que fan és reforçar aquesta democràcia. A vostès, fent un símil casteller, la pinya els ha caigut. [[Remor de veus.]]
Gràcies, diputada. Finalment, té la paraula… [[Remor de veus.]] Silenci. Finalment, té la paraula la diputada Aurora Carbonell, del Grup Parlamentari Republicà.
Gràcies, president. Bé, com s'ha comentat ja, el Govern espanyol –el Partit Socialista– en funcions i en un període de campanya electoral va aprovar, el passat 31 d'octubre, una llei que limita frontalment els drets digitals bàsics. I, evidentment, és un trasllat claríssim de la llei mordassa cap a l'espai digital. Amb aquest decret, el Govern espanyol queda..., o sigui, el que pot fer és, com s'ha dit i algú ho ha negat, però el que sí que pot..., habilita a tancar drets socials, a tancar pàgines web sense cap ordre judicial ni sense cap audiència prèvia. Però a més a més va molt més enllà, perquè també pot actuar sobre elements necessàriament que acompanyen la instal·lació o la posada en marxa d'aquests servidors de telecomunicacions, obrint així la porta a la intervenció d'infraestructures que puguin allotjar tipus de comunicacions electròniques. I, a més a més, amenaça en assumir la gestió de plataformes de xarxes de telecomunicació electrònica d'aquells operadors que no cooperin amb les sol·licituds de l'Estat. I l'excusa d'aquest decret..., abans el diputat de Ciutadans deia que no feia referència a Catalunya. Doncs bé, literalment diu que això es fa «por los acontecimientos..., por los recientes y graves acontecimientos acaecidos en parte del territorio español. Home, no diu «Catalunya, però s'hi acosta bastant. I diu, també, «como respuesta inmediata para evitar que se reproduzcan sucesos de esta índole. Per tant, no diu «Catalunya, és cert, però no ho diu segurament perquè no s'han atrevit a dir-ho tan descaradament. O sigui que, atès que el Govern espanyol s'ha vist amenaçat per una població i un territori concret, fa un decret llei per darrere, sense cap consens, per aplicar a tot Espanya i en qualsevol moment. S'ha repetit, i és cert, que això és una actuació que ens apropa molt perillosament a països com la Xina o Turquia, que han estat múltiples vegades criticats per les seves polítiques antidemocràtiques, també en l'àmbit digital, però a més a més fugint dels estàndards europeus, que van absolutament al contrari, i que lluiten precisament per la defensa dels drets fonamentals de la ciutadania, també en l'àmbit digital. Només fer una diferència enorme, que s'ha parlat aquí, també, amb la Carta catalana dels drets i les responsabilitats digitals; un document que precisament es va fer de forma molt consensuada; un grup enorme d'experts hi van participar, entitats, associacions, és a dir, un consens total. Aquest decret llei, en canvi, és per la porta del darrere, amagat, amb quatre dies, sense que ningú se n'assabentés. I una altra diferència enorme amb la carta digital? La carta catalana digital és un document, precisament, que fa extensius els drets humans; els drets que tenim i que ens han costat tant tenir a la nostra societat es traslladen a l'àmbit digital. I, en canvi, aquest decret és tot el contrari: reprimeix, reprimeix l'expressió lliure en el món digital, censura, tanca xarxes. És a dir, dos maneres absolutament diferents d'entendre la defensa dels drets i les llibertats. Deixi'm dir també, com aquest decret és molt similar a la llei mordassa, com hem dit, que el Partit Socialista encara avui mateix en la seva pàgina web té moltíssimes frases criticant moltíssim la llei mordassa del 2015, no?, dient que és hora de «desprendernos de esta mordaza que nos avergüenza, «el objetivo es sancionar. Doncs bé, a dia d'avui, no només no s'ha retirat aquesta llei, sinó que a més a més no se n'ha canviat ni una coma i a més a més ara hi afegim aquesta versió digital. Per acabar només dir que en aquests dies s'ha parlat molt de la transició ecològica, la transició energètica, com un gran repte de la societat. Doncs bé, la transició digital i la tecnològica també són un gran repte per la nostra societat. I aquells que no hi estiguin al costat, aquells que se'n quedin fora, doncs, patiran, patiran greus conseqüències, es quedaran al marge, i els ciutadans patiran una exclusió social i digital i una vulneració dels seus drets. Així que: no es poden posar portes al camp, no aturarem en cap cas al carrer la protesta pacífica i legítima que volem expressar, i tampoc s'aturarà en el món digital la llibertat de convocatòria i la llibertat d'expressió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació procedirem a la votació. Hem cridat a votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] Molt bé. Esperarem uns segons perquè entrin els diputats. [[Pausa llarga.]]
Bé, passarem a la votació de la darrera moció. No s'ha demanat votació separada. Entenc que no hi ha cap petició en aquest sentit. No? [[Pausa.]] Doncs passem a votar el conjunt de la moció. Comença la votació. Aquesta moció ha estat aprovada per 74 vots a favor, 56 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] No havent-hi més punts a l'ordre del dia, s'aixeca la sessió. Gràcies.