Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trećeg vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 87 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Prijavio se da će biti odsutan poslanik Ilić Borko. Prelazimo na 17. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRESTANKU VAŽENjA ZAKONA O OSNIVANjU NOVINSKO-IZDAVAČKE USTANOVE "BRATSTVO" Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije otvaram načelni pretres. Po Poslovniku, poslanik Zoran Anđelković. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani prijatelji, odgovornost političara, odgovornost pred javnošću svih nas koji sedimo ovde, ali i na drugim važnim državnim mestima je za stvaranje atmosfere u Srbiji. I jučerašnja rasprava i rasprava od pre neki dan, a i ono što se dešava ovde u republičkom parlamentu, u javnosti, ne mora da bude direktan povod, ali može da stvori ono što se noćas dogodilo u Lučanima. Noćas su predsedniku opštine u Lučanima ispred stana polomljene i noge i ruke. Moram, i koristim ovu priliku da kažem, naravno, nadam se i duboko verujem da to neće ostati nerazjašnjeno. Duboko sam uveren, takođe, ništa drugo ne može da stoji nego politički motivi. Bilo šta i bilo kakva politička razlika da je u pitanju za ovako nešto, ubeđen sam da i ova skupština ima obavezu da osudi takav događaj i da osudi takvo nasilje, ma gde ono bilo, da li u ovoj sali, da li negde drugde, a posebno kada je ono ovakvo, s ovakvim posledicama, kao što je to bilo sinoć u Lučanima. Hvala.
Hvala. Predstavnik predlagača nije tu. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika. Izvolite. Narodni poslanik Aleksandar Vučić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, sve oko "Bratstva" koje nikada nije moglo da funkcioniše kao preduzeće koje zarađuje, kao javno preduzeće koje može samo da opstaje na tržištu na bilo koji drugi način, iz prostog razloga što je uvek moralo da bude dotirano od strane države, da država brine o tome. Za one koji ne znaju o čemu je reč, dakle, nije reč o jednim novinama, već o nečemu što je predstavljalo kompletnu izdavačku delatnost, ili najvećim delom izdavačku delatnost na bugarskom jeziku, dakle, i "Bratstvo" i "Most" i "Drugarče", ako se ne varam, a mislim da je baš tako bilo, od pesama za decu, do onih osnovnih edukativnih pojmova koja su naša deca, u skladu sa programom Republike Srbije, a na bugarskom jeziku, mogla da uče, da spoznaju, vide, a danas vidimo da će zbog odluke Saveta ministara i Vlade Srbije, Nacionalni savet bugarske nacionalne manjine preuzimati prava, obaveze, sredstva, zaposlene i dokumentaciju, a ta sredstva u državnoj svojini, na takav način će koristiti ubuduće Nacionalni savet bugarske nacionalne manjine. Moram da priznam da bi bilo dobro da smo dobili izveštaj, da se bilo ko pojavio da nam kaže šta je to u funkcionisanju i ponašanju "Bratstva" bilo loše. Za razliku od većine vas, čitao sam i pratio, a posetio sam i njihovu glavnu kancelariju u Nišu, obilazio i u Dimitrovgradu i Bosilegradu, pa bi želeo da kažem samo da je to možda u jednom trenutku bilo zloupotrebljeno u korist kampanje za Milana Milutinovića, ako se sećate, protiv Vojislava Šešelja, ali da nikada tu nije bilo mnogo politike, nikada nije bilo mnogo tekstova koji su išli na uštrb interesa pojedinih političkih stranaka, a u korist nekih drugih stranaka. Bilo bi dobro da nam je neko saopštio šta je to što je smetalo u dosadašnjem ponašanju uređivačkog tima i svih onih koji su radili na izdavanju lista "Bratstva", i "Mosta", i "Drugarčeta" i svih ostalih listova. Ovako dolazite pred narodne poslanike i čitate, gospodine potpredsedniče Narodne skupštine, niko ništa ne zna o tome, nikoga to u krajnjoj liniji mnogo ni ne interesuje. Važno je da je došao neki papir pred narodne poslanike, oni će sad to da usvoje i da ne znaju ni šta su usvojili, kako su usvojili, ni o čemu je reč. Samo bih voleo da pokažemo mnogo više odgovornosti nego što je bilo pokazivano do sada i da se o tome raspravlja na neuporedivo ozbiljniji način. Čuo sam da Narodnu skupštinu kritikuju različite nevladine organizacije i tobož profesionalna udruženja novinara Srbije. Zamislite one koji sebe nazivaju nezavisnima, a otvoreno se stavljaju na stranu pojedinih političkih stranaka i otvoreno protiv nekih drugih političkih stranaka, misleći kako je to normalno, u redu, kako je to nešto najlepše što mogu da učine za ovu zemlju i ovaj narod. Što se tiče SRS, voleli bismo da informisanje na jezicima nacionalnih manjina bude potpuno, da oni imaju pravo ne samo na jednu stranu pristup političkoj delatnosti u Srbiji, već da jasno i precizno na svim jezicima, kako na bugarskom, tako i na slovačkom, rusinskom, mađarskom, rumunskom, ukrajinskom i mnogim drugim koji postoje i na severu Srbije, da se tim ljudima omogući da čuju šta svi misle, a ne dapojedini društveno-politički radnici sebi daju za pravo da oni ocenjuju kako, koga i na koji način treba podržati. U tom smislu, vrhunski bezobrazluk predstavlja izjava urednika informativnog programa televizije Srbije, ja to i dalje tako zovem, a oni se valjda nazivaju medijski javni servis Srbije. Treba da bude sramota i Tijanića i tog Stefanovića. Taj Stefanović je u "Politici" izgovorio – nisam hteo prostakluke i primitivizme, ne znam da li Vojislava Šešelja ili ne znam koga, da objavljujem. Čekaj, da li si ti direktor medijskog javnog servisa Srbije ili glavni urednik, urednik informativnog programa? Ti tražiš pare od ovih ljudi, tražiš da ti svi građani Srbije plaćaju za to, da bi jasno stavljao do znanja na kojoj si političkoj strani. Nije to tvoj posao, majstore. Tvoj posao je da izveštavaš građane Srbije o onome što se zbiva, a ne da lažeš, kao što inače lažeš na svojoj televiziji, preko svojih poslušničkih izveštača ili ne znam koga. Mene interesuje nešto drugo: ko ti je dao za pravo da se tu baviš politikom? Umesto da kaže – ne, mi se ne mešamo u politiku, ne bavimo se time, naše je da objektivno izveštavamo o svemu što se zbiva. O čemu je reč u ovoj zemlji? Mogu da kažem da je dobro što se urednik informativnog programa, nemam pojma kako se zove, TV Pink, izjasnila protiv SRS, pa da znaju građani Srbije na čijoj su strani, ali oni su privatna televizija. Dobro je da je pokazala da voli politiku, da mrzi SRS. Nemam ništa protiv, to je njen privatni problem i problem njene televizije, šta će većina građana Srbije da misli o toj televiziji. Ne bih da se vraćam na to kako to da neko iznenada mrzi srpske radikale, a nisu im bili sporni neki drugi, za koje mislim da je nesporno da su za sve bili, uz DS i G17 plus, najgori u Srbiji. Mislim na one iz JUL-a. Ali, ovo sa medijskim javnim servisom Srbije ne može da se toleriše. Da li je to medijski servis Srbije, da li je to javni servis iliservis samoproklamovanog demokratskog bloka, na kome mogu da izgovaraju šta hoće, izmišljaju šta hoće, a takođe da izveštavaju i pripadnike nacionalnih manjina, ili se na ovakav način pripremate za izbornu kampanju, pa vam ne odgovara rukovodeći kadar, pa biste sada da uzmete neke druge ljude koji će na bolji način to da vam vode, ne biste li uspeli da dobijete koji glas više u Dimitrovgradu, Bosilegradu, Pirotu i Nišu. Znači, SRS želi da vam ukaže samo na jednu stvar o kojoj bi trebalo da vodite računa, a to je da pripadnici nacionalnih manjina u Srbiji treba da imaju jednak pravni status, ali i suštinski ravnopravan status sa predstavnicima većinskog naroda u Srbiji, u ovom slučaju su to Srbi. Zašto to mislim? Ne treba da vide da postoji samo jedna strana medalje i da posle toga ništa drugo i niko drugi ne može da im se obrati i da im kaže šta se zaista zbiva. Da li mislite da je moguće informisanje u kojem ćete da pozovete nekog srpskog radikala? Da vam ispričam šta mi se dogodilo, da se ne bi vama dogodilo. Zove me novinar jednog medija koji finansira Dragan Đilas, to je ova lopuža od prekoputa, ovaj što se hvali da je ukrao pet miliona evra na godišnjem nivou i niko ne reaguje, pošto se podrazumeva da oni otimaju po pet miliona evra. Bio sam u Hagu, u poseti našem predsedniku Vojislavu Šešelju. Zovu me, ali ja imam strpljenja, kao profesionalac, da odgovaram na pitanja, i kažu: da li je ovo sa magistratom itd, ono što su već pet milijardi puta ponavljali, kako i na koji način ste zakupili itd? Trudim se da odgovorim na civilizovan način i kažem: ljudi, svim strankama je dostupno pod jednakim uslovima, ako to tako računate, onda je ova inače lopovska DS uzela oko 25,42 miliona evra za zgradu u Krunskoj ulici, ako računate zakup na koji nije imala pravo, jer je to nekada bila iračka rezidencija, pa iz DIPOS-ovog fonda izuzeto, pa nije moglo da se uzme u zakup, pa protivpravno zakupljivano, otkupljivano itd. O tome apsolutno nijedna jedina reč. Znači, ubih se pričajući, a nema nijedne jedine reči, potpuno falsifikovano. Samo hoću da kažem ljudima u Srbiji, šta god da piše, da ništa ne veruju, apsolutno ništa. Sve lažu. Spreman sam da idem na detektor laži, na šta hoćete, da potvrdim da je sve ovo istina. Prošli put kažu – neki računi itd. Kažem – dobro, tri meseca, u redu, kriv sam, obesite me zbog toga na Terazijama itd. Kažem da nemam pet miliona evra, da sam bar ukrao kao ovaj kriminalac Đilas. Ni toga nema u novinama. Čekajte, da li ovde ima nekih zaštićenih kao beli medvedi u ovoj zemlji, pa ne smete ni ime da im izgovorite, ili zato što imaju toliko para i kontrolišu sve medije, pa niko ništa ne sme da kaže? O čemu je ovde reč? Ili ovde samo neki smeju da se pojave da govore svašta, da izmišljaju svakojake gluposti, da ne znam kakve sve kampanje vode svakodnevno. Mislim da to apsolutno nema nikakvog smisla, ali građani Srbije to moraju da znaju. Profesionalizam i objektivnost, plašim se da i u ovom slučaju namećete kao sinonim za poslušnost prema antidemokratskim strankama, koje ste sami prozvali za demokratske snage. Nemamo ništa ni protiv toga, dobro je samo da građani to znaju. Hoćete tako? Nećemo bežati od bilo kakve vrste političke borbe. Naravno, nećemo nikada na silu da dolazimo na vlast, kao vi, da spaljujemo skupštine, zgradu Televizije, nećemo da linčujemo političke protivnike, kao što ste vi ispred zgrade Televizije ili na ne znam ni ja kom drugom mestu. Dakle, ne pada nam na pamet da tako nešto radimo, a da posle toga ne bude vođen ni krivični postupak. Ne treba im ni amnestija, ni pomilovanje, niti bilo šta drugo. U tome se razlikujemo. Građanima Srbije koji vole Srbiju, koji ne podnose lopove i kriminalce i koji vole SRS, a izdržali su svi hajku i harangu, svakojaku vrstu kampanje, zahvaljujem se na strpljenju i na velikoj hrabrosti i poručujem im da pokažu još malo strpljenja. Nismo se ovih uplašili, niti bilo koga drugog od lažnih demokratskih snaga do našeg vajnog predsednika, kome je najvažniji zadatak kada će i kako da stigne na fudbalsku utakmicu, pošto ništa drugo u životu ne radi, ničim drugim se u životu ne bavi. Bez obzira na sve to, pobedićemo ih i doneti slobodu Srbiji i njenim građanima.
Pošto nema prijavljenih za reč, da li još neko želi reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 18. tačku dnevnog reda: – IZVEŠTAJ O RADU ANKETNOG ODBORA OBRAZOVANOG RADI UTVRĐIVANjA ISTINE O NOVOROĐENOJ DECI NESTALOJ IZ PORODILIŠTA U VIŠE GRADOVA U SRBIJI Primili ste navedeni izveštaj, koji je podneo Anketni odbor. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Shodno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Izveštaju o radu Anketnog odbora obrazovanog radi utvrđivanja istine o novorođenoj deci nestaloj iz porodilišta u više gradova u Srbiji, sa predlogom mera. Da li predstavnik Anketnog odbora, narodni poslanik mr Živodarka Dacin želi reč? Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, ali prvo i pre svega poštovani roditelji, vi koji ste se obraćali narodnim poslanicima Skupštine Srbije, vi koji ste lično komunicirali sa nama, iznosili svoje probleme i svoju dokumentaciju, vi koji ste to učinili poštom, ali isto tako i vi koji se niste obratili nikada. Za sve vas ovaj anketni odbor je uradio sve ono što je mogao i što je bilo u njegovoj ingerenciji. Isto tako, želim da kažem poštovanim roditeljima, vi koji ste verovali u nas narodne poslanike, ali pre svega u instituciju Narodne skupštine, da će bar ona otvoriti svoja vrata i učiniti da se neke stvari pomere na bolje, ali isto tako, poštovani roditelji i vi koji ste sumnjali da ćemo bilo šta od svega učiniti. Danas bi za ovom govornicom trebalo da imam osećaj, kao i svi vi narodni poslanici, zadovoljstva, pre svega što smo imali snage i istrajali do kraja u ovoj priči o utvrđivanju istine o nestalim bebama i da kažem da je u nekoliko navrata u ovom sazivu Narodna skupština obrazovala nekoliko anketnih odbora po različitim pitanjima, ali da je ovo prvi izveštaj koji će biti prezentovan ovde pred vama. Naravno, negde u dubini duše zaista sam duboko nesrećna i tužna, i ne mogu to danas da ne kažem, zato što sa nama nije uvaženi dragi kolega Miroslav Nedeljković, poslanik SRS, koji je zaista sve učinio da ovaj anketni odbor sa svima nama istraje i uspe u radu. Mislim da smo dužni u ime njega koji je verovao, kao i svi mi koji smo radili ispred svih parlamentarnih poslaničkih grupa, da podržimo ovaj izveštaj i da zaista sve krene sa mrtve tačke. Verujte, imam dovoljno životnog, radnog, a rekla bih i političkog iskustva i došla sam do saznanja i uvek sam se negde pitala zašto je u životu toliko malo iskrenosti i zašto je u političkom životu toliko malo istine. Ali, naravno, kao veliki optimista uvek verujem da istina mora kad-tad izaći na videlo, pa neka ovo bude prvi pokušaj spoznavanja istine o svim slučajevima roditelja koji su nam se obratili, ali isto tako da dođe do istine na svim slučajevima koji su nam se dešavali u prošlosti, koji nam se dešavaju i danas, jer samo u istini možemo naći spas i istina nas može povesti ka boljem životu. Ovo je jedna vrlo teška priča, emotivna, senzibilisana. Teško je istrajati u priči i ostati objektivan, pokušati sasvim objektivno sagledati sve ono što smo imali u rukama i ono što se zaista desilo. Davalo nam je nadu to što su roditelji shvatili da smo mi najviše zakonodavno telo, da je prevashodno naš zadatak bio da sagledamo koje su to prepreke bile do sada koje su zapravo onemogućavale roditeljima da dođu do svoje istine. Niko od njih nije tražio da im tražimo dete za koje sumnjaju da je preminulo i niko od njih nije rekao da to očekuje. Oni očekuju od države da dokaže istinu, ma kakva ona bila. Istina nije uvek onakva kako bismo svi negde želeli da bude. Teška je ta priča, jer je za 4-5 dana godinu dana od momenta kada je konstituisan Anketni odbor. Zapravo, 20. jula prošle godine i verovatno će biti napunjenih godinu dana do momenta kada bi u danu za glasanje trebalo da se izjašnjavamo o radu ovog anketnog odbora i da naše mere budu dalje prosleđene onima kojima bi trebalo da se posveti dužna pažnja. Obratilo nam se mnogo roditelja. Da smo hteli ovde da donesemo svu dokumentaciju, verujte mi ovaj predsedavajući sto iza mojih leđa, da sve bude sasvim lepo složeno, prekrio bi sve i niko se ne bi od toga video, ali to nam nije cilj. Roditelji su izgubili poverenje u sve institucije i to je definitivno jedan zaključak. Šestog juna dobila sam pismo jednog oca iz Beograda iz kojeg bih izvukla jednu rečenicu, jer je to zapravo smisao šta ovi roditelji očekuju od nas i šta očekuju od svoje države. On u pismu kaže: "Kome se u ovoj državi obratiti za postizanje pravde, ako takva institucija postoji?". Ovo je sigurno nešto što negde u glavama svih roditelja, a rekla bih i svih građana Srbije, provejava. Dajte da dokažemo da mi to umemo i možemo. Raspolažemo, naravno, sa milion podataka koji su nas uverili da je zaista konstituisanje ovog anketnog odbora opravdano. Bez obzira što smo onaj aktivni rad završili, verujte do dana današnjeg dobijala sam pisma, nove dokaze, nove roditelje, nove ljude, obraćali su se jer su počeli da veruju da ćemo poslati poruku našim državnim organima da ih čuju, saslušaju, da pokušaju da dođu do načina da saznaju i spoznaju svoju istinu. Navešću samo najnoviji momenat, koji zaista nismo imali i verujem da će članovi Anketnog odbora sada ovo prvi put čuti, jedan roditelj koji je bio pre par dana kod mene jer ga je doveo naš uvaženi kolega narodni poslanik, izneo mi je podatak gde se prvi put od zdravstvene ustanove, u potpisu je dokumenta, kaže da je dete koje je preminulo 24. novembra, istog dana kada je preminulo kapela je pozvana u osam sati ujutru. Napisan je broj umrlice što nije uobičajeno, napisan je dan sahrane, da će biti dete sahranjeno 7. decembra 1979. godine i dijagnoza. Istovremeno, svi su tragali za svojom dokumentacijom, doneo mi je potvrdu o smrti koja kaže da je dete preminulo 24.11. u 9,00 sati. Da li ovo zaista možemo da smatramo samo administrativnom greškom, a pri tom u samoinicijativnim traganjima, imam ovde i kopijuJavnog komunalnog preduzeća "Pogrebne usluge" da je overen papir, gde se kaže da dete sa tim prezimenom nije sahranjeno, a ovde opet imamo datum. Sigurna sam da veliki broj roditelja ne bi možda ušao u ovu priču, da prosto posle dugog niza godina od kada se sve to dešavalo nisu doživeli praktično stres i uključili se u ovu priču sa razlogom, sumnjajući kakva je to istina, šta se to desilo sa njihovom decom. Mnogi su nam rekli da su prihvatili činjenicu, jer prosto to je život, da su im deca preminula posle porođaja u Institutu za nedonoščad ili kako god. Međutim, kada neko kao majka dobije posle sedam godina poziv da to isto svoje preminulo dete upiše u prvi razred osnovne škole pitam vas kako bi se svako od nas u toj situaciji osećao. Ako neko od roditelja posle 32 godine dobije poziv od centra za socijalni rad da dođe i da da imena svojim bliznakinjama, a on je dobio crno na belo da su preminule pre 30 i kusur godina, kako bi se svako od vas osećao? Ako u tim traganjima kroz medicinsku dokumentaciju, kao roditelj, sa zdravstvenom inspekcijom naiđete na podatak da dete koje ima potvrdu o smrti sa jednim danom u medicinskim knjigama, a u protokolima da je posle tri dana redovno primilo "BSŽ" vakcinu, kako biste se osećali i da li to sve možemo da podvedemo da je samo administrativna greška? Teška je ovo priča, težak je život svih ovih ljudi, svih ovih porodica i zato je obaveza svih nas da učinimo sve da omogućimo ljudima da dođu do istine. Anketni odbor je vrlo ozbiljno radio. Dobili ste jedan izveštaj u kome se kaže da je održano 28 sednica u ukupnom trajanju od 71 časa. To su bile zvanične sednice, a verujte, sa roditeljima i svim ljudima koji su mogli da nam pomognu u spoznavanju i saznavanju činjenica i istina, održali smo veliki broj sastanaka u zgradi ove skupštine. Išli smo redom. Prvo smo održali sastanke sa roditeljima, dozvolili da čujemo njihove tvrdnje, a zatim smo redom snimili ceo put, gde to počinje da se dešava, gde se završava, odnosno gde nikada nije bilo kraja. Činjenica je da najveći broj ove dece koju roditelji traže, da utvrde svoju istinu da li su preminula ili ne i pod kakvim okolnostima su sahranjena ili ne, potiče u periodu od 20 godina, između sedamdesete i devedesete, ali moram da vam kažem i da najstariji slučaj potiče iz 1969. godine, a kasnije smo dobili informaciju i jedan iz 1959. godine. Naravno, moram da vam kažem da se to dešavalo i posle devedesetih godina, a zadnji podaci koje imamo, na svu sreću, su 2002. i 2003. godina. Ovi roditelji su bili na pragovima svih državnih institucija, pa i ove. U prošlom sazivu kada sam bila predsednik Odbora za zdravlje i porodicu prvi put sam zvanično upoznala 104 roditelja od grupe potpisnika. Naravno da sam tada znala da mi ne možemo ništa učiniti da im pomognemo, da moraju da zakucaju na vrata drugih državnih institucija. Oni su individualno krenuli u tu borbu i ono što ih je najviše bolelo, opšti utisak je da zapravo nisu naišli na razumevanje. Zato, evo danas posle pet godina ova skupština, ovaj saziv uvažio je probleme ovih roditelja i želimo da omogućimo svakome od njih da na zakonit način dođe do svoje istine. Počeli smo od zdravstvenih ustanova, gde ste videli da je konstatovan niz propusta. Razgovarali smo pre svega sa predstavnicima svih zdravstvenih ustanova i to smo pokušavali da pokrijemo područje cele Srbije, jer u samom startu kada je počinjala ta priča i kada su roditelji počinjali da nam dolaze, činilo nam se da se to dešavalo samo u velikim gradovima kao što su Beograd, Novi Sad i Niš, a onda su se kasnije priključili i drugi roditelji i videli smo da je nažalost u nekim godinama to bio talas na koji treba ova država da da odgovor zašto, kako i da li se dešavalo. Razgovarali smo sa predstavnicima zdravstvenih ustanova, sa inspekcijom za zdravlje, Ministarstvom za zdravlje, na kraju i sa ministrom, jer logično tu sve počinje. Moram da vam kažem, i po kazivanju roditelja i po našim saznanjima, najviše su oni učinili. Izlazili su i sami kada su roditelji ponovo tražili inspekciji i ministarstvu zdravlja da zajedno izađu da pregledaju tu dokumentaciju. Oni su to činili, čak i konstatovali sve ovo i još mnogo, mnogo toga o čemu sam vam govorila. Naravno, postojao je tu problem koji se sastoji u tome, čak i na naše pitanje načelnika inspekcije, Ministarstva za zdravlje i ostalih inspektora sa terena Srbije, rekli smo: pa dobro, konstatovali ste da postoji greška, šta se tu dalje moglo učiniti, kakva je sankcija moguća ukoliko se utvrdi takva greška? Odgovor je bio, a to zakon kaže, citiram: "Protiv takvog lica može se pokrenuti prekršajni postupak, s tim što se rok za njegovo pokretanje ograničava na period do godinu dana, a nakon toga zastareva". Znači, nije moglo da se očekuje ništa objektivno, zakonito, nema nikakvog odgovora, rezultata i reagovanja sem onoga što je inspekcija Ministarstva zdravlja učinila. Naravno, nakon toga razgovarali smo i sa ljudima iz matične službe, pa smo i tu utvrdili da je postojao niz nepravilnosti, iako je to sve opet svedeno na administrativnu grešku. Ali, negde nam je ostalo u sećanju, u saznanju da je nemoguće da ako jedan roditelj u roku od mesec, dva ili tri, tri ili pet puta traži kopiju izvoda iz matične knjige rođenih i umrlih, da svaki put dobije sa jednim podatkom više ili jednim podatkom manje koje on nije imao u prvom izvodu. Pazite, to je prosto nemoguće i zato smo i rekli i konstatovali da bi trebalo u stvari inspekcije od nadležnog ministarstva kome oni pripadaju, za upravu i lokalnu samoupravu, malo da pročešljaju, izanaliziraju, da vide kako se to radi i, naravno, da apsolutno svaku grešku moraju sankcionisati. Pozitivan utisak u celoj ovoj priči, gde ljudi nikada nisu nailazili na prepreku da dođu do prave informacije, jeste Javno komunalno preduzeće "Pogrebne usluge". Roditelji, gde god da su se obraćali, u Beogradu ili nekom drugom gradu, svi su dobijali tačno uređenu dokumentaciju da to dete sa tim i tim prezimenom nije sahranjeno. Dakle, svuda su bili sputavani, čak i u dobijanju medicinske dokumentacije. Svuda su pričali – jednom ima, jednom nema, jednom je medicinska dokumentacija potopljena u poplavama, jednom su pacovi pojeli, pa je bila i ta za srpski narod fatalna 1999. godina, bombardovanje, iseljavanje, pa nije čuvano u Istorijskom arhivu, postoji milion raznoraznih podataka, ali ovi ljudi su imali vrlo urednu dokumentaciju i svako od ovih roditelja je dobio odgovor. Naravno da smo se pitali i potražili odgovor šta je sa decom koja su u istom tom periodu, u istom mesecu, na istom mestu preminula, a roditelji nisu u ovoj priči gde žele da saznaju istinu šta se desilo sa njihovom decom. Ako su preminula, u redu, gde su sahranjena? Ako nisu, šta je sa tom decom? Dakle, deca koja su zaista preminula, čiji roditelji znaju da su preminula, za njih podataka u Javnom komunalnom preduzeću "Pogrebne usluge" ima. Dakle, opet ostaje jedno pitanje i odgovora nema. Mislim da kao država zaista dugujemo da damo takav odgovor i u isto vreme, a što želim da kažem da je veoma važno, kaže se: naglasili su nam odgovorni ljudi koji su dolazili na javni razgovor sa nama da je nemoguće izvršiti sahranu lica a da nije zavedeno u trajnoj dokumentaciji na adekvatan način. Dakle, bez obzira na sve, to se trajno čuva i sve se može i dalje proveriti. Naravno da smo razgovarali i analizirali kakav je to postupak usvojenja, razgovarali smo sa predstavnicima iz Centra za socijalni rad i videli smo da postoji velika različitost koja je delom sigurno, jer je to period koji je postojao u vremenu dok nismo usvojili ovaj porodični zakon i gde je praktično dato na subjektivno ocenjivanje i opredeljivanje lokalnih centara za socijalni rad, koje su to najmanje granice kada dete može da bude usvojeno. Negde smo dobijali podatke da beba mora da bude stara najmanje osam meseci, negde šest, a dobijali smo i podatke od roditelja da imaju saznanja, sa konkretnim imenom i prezimenom, da su neke bebe usvojene i direktno iz porodilišta, odnosno sa dečijih odeljenja, što apsolutno ne sme da se desi. Zatim, ono što se najviše očekivalo, gde je najviše bilo komentara, to je zapravo bilo kada smo razgovarali sa predstavnicima MUP-a i Tužilaštva i kada smo definitivno došli do zaključka da je došlo do kompletne blokade MUP-a i Tužilaštva. Negde duboko smo bili ubeđeni da ljudi ispred MUP-a nisu bili najsretnije i najspretnije izabrani u onom profesionalnom, stručnom smislu, jer su praktično to bili ljudi koji su radili u odeljenjima za privredni kriminal, a svi znamo da je njihov zadatak bio da ponovo prođu kroz sve te zdravstvene institucije, da ponovo pregledaju svu tu dokumentaciju i praktično da konstatuju to što je konstatovala inspekcija Ministarstva za zdravlje, i što su konačno individualno konstatovali i roditelji. Kada smo ih pitali zašto nisu dalje pravili neke istražne radnje, rekli su da su smatrali da su prikupljeni podaci dovoljni, a javni tužioci im nisu davali dalje naloge. Odgovor je bio da je bilo ko iz javnog tužilaštva tražio još neka dopunska istraživanja, naravno da bi oni to uradili i mi smo sigurni da bi tako bilo. Ono što nas je najviše u svemu ovome zabolelo jeste u stvari procedura u tužilaštvima vezano za krivični postupak. Moram ovde da kažem da sam lično više puta, u više godina unazad pokušavala amandmanima da izmenim Krivični zakon, jer u našem Krivičnom zakonu i danas piše da jedino nikada ne zastareva genocid i ratni zločin. A da li materinstvo može da zastareva, pitam vas? Da li neko, zato što u Krivičnom zakonu nema pokriće, nema pravo da potraži svoje dete za koje sumnja da je preminulo? Iz mnogo argumenata i sa razlogom s jedne strane, a sa druge strane rekla bih da je Tužilaštvo dužno da dođe do istine i da je saopšti roditelju ma kakva ona bila. Jer pazite, evo rekla sam vam u početku da smo imali između 250, sada već i 300, jer kažem još uvek dobijamo, predmete i podatke roditelja koje su oni sakupljali. Međutim, u Tužilaštvu su nam rekli da imaju primljeno, citiram, znači to su podaci koje su nam oni dali – 764 prijave, da je 539 prijava odbačeno, od čega 383 zbog zastarelosti, a 147 iz drugih razloga. Znači, praktično ovih 383 niko nije ni otvarao ni analizirao, nego prosto, kada vidim iz koje godine taj predmet potiče odmah se stavlja ad akta jer je to po zakonu zastarelo i nemaju šta da otvaraju predmete, analiziraju, da daju naloge MUP-u da se provere ti podaci, čak i pod uslovom da je sve to netačno, ali mislim da je obaveza da se istinitost podataka proveri. Bila je jedna interesantna stvar, što želim zaista ovde da kažem javno, a da ni mi narodni poslanici, članovi Anketnog odbora nismo dobili odgovor, iako smatramo da to nije ništa što bi trebalo da bude neka tajna. U svim ovim godinama upravo zbog ove blokade u zastarelosti u Krivičnom zakonu, Republički javni tužioc je u godinama kada su oni 2002. godine, pa 2003. godine itd, ko organizovano od roditelja, ko samoinicijativno krenuli u tu priču, prosledio nižim tužiocima dva uputstva. Jedno potiče od 8. aprila 2003. godine, a drugo od 1. novembra 2004. godine, dakle posle skoro godinu i po dana. Uputstva se međusobno jako razlikuju, totalno su kontradiktorna, jer prvi, od 8. aprila 2003. godine dozvoljava postupanje po krivičnim delima za koje je nastupila apsolutna zastarelost. Znači, tu se negde činilo da je država imala sluha i da je želela zaista do kraja da razjasni ovu priču, da posle godinu i po dana u drugom uputstvu ta mogućnost nije ni pominjana i onda se pak pozivalo na postojeći Krivični zakon. Pitali smo zašto je dato prvi put, ajde da kažemo da je ovo drugi put u skladu sa zakonom. Odgovor nismo dobili. Naravno, razgovarali smo i sa stručnim ljudima koji rade analize DNK, jer smo rekli da je DNK analiza jedini ključni dokaz o poreklu i vezi između roditelja i bebe. Kada su roditelji tražili te famozne parafinske kalupe o kojima se mnogo u javnosti pričalo nekima nije dozvoljeno da to dobiju, a neki su dobijali. Kada su radili te DNK analize utvrđeno je da ne može da se uradi DNK, jer je pokidan lanac i naravno roditelji su tu opravdano sumnjali da li je tu baš pokidan lanac ili se radi o nečem drugom, jer praktično bi i to bio dokaz da parafinski kalup koji je urađen obdukcijom preminulog deteta odgovara DNK-u roditelja majke i oca. I onda smo naravno, ne želeći zaista ni na jedan način da budemo subjektivni u priči, saznali i spoznali sledeće. Prvo i pre svega, DNK analize su nešto što je novijeg datuma u medicini i što se zaista jedino može upotrebiti kao dokaz o vezi između deteta i roditelja. Ali, to je prvi put urađeno 1995, kod nas 1996. godine, a s obzirom da ovi slučajevi, ti parafinski kalupi koji su negde u zdravstvenim ustanovama i nađeni, potiču iz sedamdesetih godina i posle, znači oni zaista nisu mogli da budu tehnološki propraćeni kao trajni preparati iz kojih bi danas mogao da se uradi DNK. I naravno, velika je ovo priča i mogla bih još puno detalja da vam iznesem, ali ono što smo definitivno primetili kao vrlo simptomatično, a da nije praktično sprovedeno ni zakonski, to je da se detetu definitivno gubi trag između zdravstvene ustanove i pogrebnog preduzeća. Naravno, predložili smo da treba da postoji evidencija za svu novorođenčad za kojom roditelji ne tragaju, a preminula su tih godina, ali da treba da postoji evidencija i za svu onu novorođenčad koja su po navodima iz zdravstvenih ustanova preminula, za kojom roditelji tragaju a njih nema. Sa svim ovim merama i zaključcima do kojih smo došli, predložili smo i neke mere za koje sam sasvim sigurna da će ova skupština izglasati. Pre svega, 1) mora sa izvršiti deblokada rada MUP-a, Tužilaštva i sudova; 2) Anketni odbor predlaže da ministar unutrašnjih poslova Republike Srbije obrazuje specijalizovanu jedinicu sastavljenu od stručnjaka koji se bave krvnim deliktima, organizovanim kriminalom i trgovinom ljudima, koja bi bila odgovorna direktno ministru i imala mandat da radi na nivou Republike Srbije. Ova jedinica imala bi zadatak da detaljno istraži sve slučajeve vezane za sumnje roditelja, da su im novorođena deca nestala iz porodilišta. Naravno da mi, kao Anketni odbor raspolažemo i spremni smo da damo svu dokumentaciju koju smo dobili od roditelja, da bi moglo da se krene sa postupanjem po ovim predmetima. Ali, isto tako želim ovde danas javno da kažem da su svi roditelji spremni za saradnju, jer je svima u interesu da dođu do svoje istine. Naravno, ne bi bile predložene mere ako u njima ne bi bili dati neki rokovi, u kom vremenu bi trebalo nešto da se uradi. Ministar unutrašnjih poslova bi u roku od tri meseca po usvajanju ovog izveštaja trebalo da podnese informaciju Odboru za bezbednost Narodne skupštine o radu i saznanjima do kojih je MUP došao. Naravno, obavezali smo da i mi, članovi Anketnog odbora, tom odboru prisustvujemo, jer prosto, verujte nam na reč, mi smo ljudi koji smo do kraja ušli u ovu priču i moći ćemo da reagujemo, da vidimo, prokomentarišemo šta je to što su učinili i uradili. Anketni odbor predlaže da postupanje po svim krivičnim prijavama roditelja o nestaloj deci vode specijalni tužilac i specijalni sud osnovani za borbu protiv organizovanog kriminala. Neko mora da otvori ovu priču. Predložili smo čak da Skupština organizuje telo koje bi bilo sastavljeno od stručnih predstavnika svih poslaničkih grupa, da izanaliziraju i pročiste sve ove zakone i da nađu mogućnosti, na zakonit način, da se procesuiraju svi ovi predmeti unazad. Sa druge strane, ako bi došlo do deblokade, ne bi morali ovi ljudi da prave predlog izmena i dopuna aktuelnih postojećih zakona, jer sasvim sam sigurna da od kad je konstituisan ovaj anketni odbor, od tada do danas i ubuduće ne postoji šansa da se ponovo nešto ovako desi. To je dobro za budućnost, ali šta je sa prošlošću? Moramo to da razjasnimo do kraja, jer ako nije čista prošlost, ne može da nas čeka ni čista budućnost. U toku rada Anketnog odbora, svi ste glasali za amandmane koje sam ja, kao predsednik Anketnog odbora, podnela, a koje je bilo upravo posledica priče u kojoj sam do kraja bila, gde smo uspeli da izmenimo neke stvari u oblasti Zakona zdravstvene zaštite. Zašto? Zato što je veliki broj roditelja dobijao neku čudnu priču i ta priča je identična u 99% slučajeva, da deca koja su preminula nisu viđena od strane majke, niti od strane oca, da su obično dobijali uputstva da nije dobro da ih vide jer će to biti stres, trauma, to su mladi roditelji, sutra će imati još dece, da ih neće oni sahraniti, nego da će to učiniti zdravstvena ustanova, a onda jedan podatak gde smo otvoreno pitali: imate li neki račun da je zdravstvena ustanova platila sahranu te dece, odgovor je bio negativan. Da ne bi postojale sumnje, da ne bi postojala mogućnost da se potencijalno ovako nešto može desiti, bez obzira na tragičan ishod, što apsolutno nikome ne želimo da se tako nešto desi sa detetom nakon porođaja, sada je po zakonu obaveza zdravstvene institucije da roditelji identifikuju svoje dete i da preuzmu sahranu. Još nešto, tu se prepliće mnogo toga, u ovom trenutku sam se setila da vam kažem nešto. Imamo slučaj gde roditelji nisu sahranili svoje dete, nego je to učinjeno na račun zdravstvene ustanove ili ko god da je to učinio, a pri tom, kada su sami kopali da dođu do dokumentacije i do papira, recimo u Zavodu za zdravstveno osiguranje, došli su do podatka da je neko digao troškove sahrane, nemojte me držati za reč, 20, 30 ili 40 dana pre nego što će dete da se rodi. Postavlja se pitanje – ko je to učinio? Kako je neko znao da će žena koja nosi bebu takav tragičan ishod imati posle porođaja, da ne kažemo da smo tu naišli i na niz nekakvih zloupotreba koje su indirektno bile vezane za ovu priču. Naravno da smo insistirali da se i u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti ispoštuje do kraja procedura, da se obavezno uzima uzorak tkiva tehnološki prilagođenih i za DNK analize. Anketni odbor, pored svega ostalog, zahteva i da se ubrza donošenje zakona o DNK registru i okonča u roku od 90 dana od dana usvajanja izveštaja. Ovde smo, čak smo to čuli od ministra pravde gospodina Stojkovića, koji je bio naš sagovornik na javnom razgovoru u Anketnom odboru, da je to u pripremi. Shvatili smo da tek što nije ušlo u proceduru, a evo, od toga je prošlo dosta vremena, očekujemo da će u narednom periodu bar da se ispoštuje mera koju smo ovde rekli i da ćemou narednih 90 dana od dana usvajanja imati, jer bi i to na neki način bilo rešenje. Priča je velika, teška i budite sigurni da bih bila spremna 24 sata da pričam o njoj i sigurno mnogo toga ne bih rekla. Ali istovremeno, želim da se zahvalim svim narodnim poslanicima i svim medijima što nijednog trenutka nije došlo do zloupotrebe ove priče, ni ljudski ni politički i to je jako dobro, jer dokazuje da smo svi mi, pre svega, humanisti, pa tek onda narodni poslanici i političari i želela bih da tako i ostane. Na svima nama stoji velika odgovornost, pre svega da se usvoji izveštaj, a nakon toga da izvršni i sudski organi otvore sve predmete i daju zaključak, završetak tog predmeta, istinu u tom predmetu i tek tada će i ovi roditelji, a verujem i svi mi, negde naći svoj mir. Zaista vas sve pozivam da u danu za glasanje glasamo za usvajanje ovog izveštaja i da zaista ove predložene mere, nakon što Skupština Srbije usvoji, naravno da je obavezujuća za sve one prema kojima smo ove mere opredelili. Molim sve narodne poslanike, molim poslanike koji možda u danu za glasanje, što poštujem, neće glasati za zakone koje je Vlada predložila, da uđu u Skupštinu i glasaju za izveštaj ovog anketnog odbora. Molim i one poslanike koji su se iz političkih razloga odlučili da ne učestvuju u radu Skupštine i ne prisustvuju zasedanjima, da dođu i glasaju za usvajanje ovog izveštaja, jer ovo nije politika, ovo je život. Zahvaljujem se.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, posebno mi je teško da išta o ovome govorim, jer malo znam o tome, iako sam jedanput primio delegaciju očajnih i ojađenih roditelja, ljudi koji smatraju da su im deca ili oteta ili ubijena, da se ne zna kad, kako i na kom mestu su sahranjena, ili da uopšte ne znaju šta se sa njima zaista dogodilo. Teško mi je zato što je o tome sve znao i o svemu govorio, na svakom mestu i ne maksimalno, već, videli ste posle svega što mu se dogodilo, ako je to moguće, da ne napravim jezičku grešku, i više od toga angažovao poslanik SRS, Miroslav Nedeljković. Borio se protiv nepravde, borio se i protiv lopova i kriminalaca. Nažalost, srce ga je izdalo, pošto toliku nepravdu, tolike lopove i kriminalce nije mogao da podnese. Neću da bilo šta i na bilo koji način zloupotrebljavam, jer ovo je tema na kojoj niko ne treba da stiče ili gubi političke poene. Ukazaću vam samo na jednu stvar, a to je da roditelji ovim nisu zadovoljni, da oni traže konkretne mere i konkretnu akciju. Da li bi bilo moguće da nešto drugo preduzmemo, ne znam. Imam neka pitanja i zato sam rekao da neću ništa tim povodom posebno da govorim, ali imam neka pitanja, neke stvari su veoma čudne i u samom izveštaju se navode kao veoma čudne, ali bez ikakve sankcije, bez ikakvog predloga mera. Ovde se kaže da je podneto 764 krivičnih prijava, da je 539 odbačeno, a 383 su odbačene zbog zastarelosti. Pogledajte sad logiku samoproklamovanih demokratskih snaga u ovoj zemlji. Vi, gospodine Mihailoviću, kao častan čovek, možete i da me kaznite, kako kaže ova Tanja Jordović, sa 10 do 20 hiljada evra, koliko ona kaže da bi kažnjavala, pa izvolite, kaznite me ako pogrešim u nečemu. Dakle, imamo zakon, popularno nazvan, o lustraciji, zakon kojim se, da bi građanima bilo jasno, progone oni koji nisu prekršili nijedan zakon, a to se odnosi na period duži od 30 godina. Dakle, gonićemo ljude koji nam smetaju, koje ne možemo da pobedimo, jer su bolji, pametniji, lepši, pošteniji, šta god hoćete, od njih. Njih ćemo da gonimo zato što će naša komisija da donese odluku da oni, iako nisu kršili zakon, nijedan, te im ne možemo ništa po tom pitanju, znači ponašali se striktno u skladu sa zakonom, mi ćemo da ih odstranjujemo iz javnog života, da im unosimo različite zabrane itd, a istovremeno, kad neko nekome otme dete, kad neko nekome sakrije istinu o njegovom detetu, za njega je to zastarelo posle godinu, dve, pet, šest ili deset, u zavisnosti od toga koje je krivično delo u pitanju. Da li je kriv onaj u postupku pri vođenju matičnih knjiga, da li je kriv onaj kod pogrebnih usluga, ili je kriv onaj u određenoj bolnici? Do skoro, dok nismo imali izmene Krivičnog zakonika, to je moglo da prođe i godinu dana, on više ne može da odgovara za to. Zato će da odgovaraju oni u vašem sistemu, u sistemu lopovluka i kriminala, u sistemu onih preko kojih mislite da i lopovi mogu da upravljaju ovom Srbijom i da se predstavljaju kao da su najbolji deo Srbije, zato što imaju medije koji će da ih podržavaju, medije čiji će glavni urednici da kažu da treba kazniti opoziciju sa 10, 20 hiljada evra. Samo vlast treba da postoji, samo režim treba da postoji. Jedina opoziciona stranka ne treba da postoji, samo režim treba da postoji. Zato za decu i roditelje pravde nema. Zato roditeljima nema ko da kaže ko će da odgovara. U izveštaju se kaže: "Predstavnici organa unutrašnjih poslova nisu do kraja sproveli predistražne radnje, jer su smatrali da su prikupljeni podaci dovoljni, a javni tužioci im nisu davali dalje naloge". Naravno da nisu. Šta njih briga, kad se oni postavljaju po partijskoj liniji, a tu nema partijskog interesa, nema režimskog interesa, ne mogu da progone političke protivnike. Deca – šta to neke od njih briga. Ne mogu da kažem sve, naravno, pogotovo ne policajce koji odgovorno i časno obavljaju taj posao. Javni tužioci, većina, čast onima koji takvi nisu, da vidimo koja će stranka da bude sledeća, ko će da me postavi, do kada mogu tu da budem, šta mogu da uradim protiv njihovih političkih protivnika i ništa drugo. Mi nemamo ništa važnije od naše dece. Nemamo nijednu važniju temu u Srbiji od ove. Šta su mere? Kaže, predlog mera: "Mora se izvršiti deblokada rada MUP-a, tužilaštva i sudova". Ljudi, da li vi to nas ovde svaki dan ubeđujete da to radi kao švajcarski sat, da nikad bolje nije radilo? Svaki dan nas ubeđujete u to. Sada će da se prave specijalizovane jedinice i ne znam ni ja šta sve, pa će specijalni tužilac da vodi ne znam ni ja šta. Ono što je odbačeno zbog zastarelosti, odbačeno je i nikom ništa. Voleo bih da se precizno navede čija je odgovornost, da se govori jasno o onima koji spadaju u taj deo. Otvoreno ću da govorim, jer se to ne radi za sitan novac i to se ne radi što je neko lud ili zato što je bahat, osion ili nemaran. To se radi zato što neko pripada mafiji. Vi znate kakva je mafija i šta su radili sa našom decom godinama i decenijama. Neko mora da razotkrije mafiju, da ukaže ko su članovi te mafije, da pokaže da država neće da ih štiti, u skladu sa ovim poslednjim merama za koje ste naveli da bi bile potrebne, ali o tome treba jasno, precizno, imenom i prezimenom govoriti. U toj i toj bolnici, taj i taj je to prikrio na takav i takav način. Ne mogu da postoje podaci o rođenju i smrti deteta, a da nema podataka o sahrani, ili da postoje podaci o sahrani na jednom mestu, u matičnim knjigama da ne postoje podaci o sahrani, o pogrebnim uslugama, kod onih koji su dete sahranjivali. Da pitamo, ko su ti koji zovu nekoga da pitaju da li je dete upisano u školu, pošto je osnovno obrazovanje obavezno u Srbiji? Ko su ti koji su ih zvali? Kako nije vođena evidencija na takav način? Da vidimo da li su krivi oni ili ovi drugi. Neko mora da bude odgovoran za to. To je ono što mi mislimo. Inače, ne mislim da je ovo pitanje bilo koje političke organizacije, za bilo koju političku stranku. Ovo su najteža pitanja. Kada s tim ljudima razgovarate, ne znate šta da im kažete. Nisam znao u jednom trenutku šta da im kažem, sem da ćemo tražiti formiranje anketnog odbora, raditi u tome što je moguće više. Ne znam šta da kažem čoveku koji dete izgubi na ovakav način, a ne zna ni gde mu je grob, niti bilo šta drugo. Ne znam šta da mu kažem. Ne postoji teža stvar u životu koja nekome može da se dogodi. Ništa nije za poređenje u odnosu na tako nešto, apsolutno ništa. Tim ljudima je uništen život. Naše je da omogućimo koliko je to moguće da se, ako postoji neka šansa, vrate u život pravdom koja bi bila zadovoljena i istovremeno da se nikada više to ne dešava. Dobro je ako se to od 2003. godine ne dešava u Srbiji, ali ovo što se zbivalo na ovakav način mora da ispliva na videlo i mora da se pokaže ko su krivci, ko su odgovorna lica i to bez ikakvog zazora, bez ikakvih skrupula zato što su učinili najteži mogući zločin. Zločin protiv dece, protiv njihovih roditelja, zločin protiv naše zemlje i protiv našeg naroda jeste nešto najgore što negde nekome može da se desi i što negde neko može da učini. Razmislite još jednom za šta sve postoji zastarelost, a za šta zastarelosti nema. Samo znam da građani Srbije to dobro vide, dobro znaju, dobro umeju da cene, a ovim građanima koji su ovakvu tragediju doživeli, koji su kroz ovakvu nesreću i ovakav pakao na zemlji prošli, nadam se da će dobiti kakvu-takvu satisfakciju i da ćemo preduzeti neuporedivo konkretnije, snažnije i značajnije mere kao država, pri tome ne želeći da kritikujem ljude koji su očigledno ozbiljno i vredno radili u samom Anketnom odboru od onoga što smo do sada preduzimali kao mere.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, povreda Poslovnika.
Povređen je član 104. U prethodnom sazivu ove skupštine imao sam prilike da razgovaram sa roditeljima dece koji su optuživali mafiju u belom, tako oni kažu, da su njihovu decu kidnapovali. Zaista, ono što je predmet ovog izveštaja jeste i ranije aktuelizovano. Moj prethodnik, kao čovek oporog jezika, često i račvastog, ima običaj da uznemirava javnost. Rekao je u uvodu svog izlaganja kako je neko ubijao tu decu. Niko od roditelja nije optuživao. Radi se o uznemiravanju javnosti. Niko ne tereti tu "belu mafiju" da se bavila time. Tereti je samo za neodgovorno ponašanje i za navodno kidnapovanje. To je predmet ovog izveštaja. O ubijanju nije reč.
Replika, poslanik Aleksandar Vučić.
Svako bira način na koji će nekome da se obrati. Možda mi je jezik opor, možda račvast, lepo ste to rekli, možda ne bih umeo to na takav način da izgovorim. Nisam rekao da se dogodilo to da je neko ubio dete, već sam govorio o tome da se ne zna šta se desilo i naveo nekoliko alternativnih stvari koje su moguće, bilo je ili-ili. Da li vi imate dokaze šta se sa tom decom dogodilo? Ako je neko uzeo, kidnapovao, pa prodavao, ubio dete, svejedno je ili bilo šta drugo da se desilo. O kakvom je uznemiravanju javnosti reč? O čemu pričate? O tome da li je dete prodato ili se sa detetom desilo nešto drugo, pa je to sada lakše, tako mu je mnogo bolje. Sada ste zbog toga izašli, kao rekao sam ne znam ni ja šta strašno. Rekao sam ono što jeste strašno. Ne postoji ništa gore nego da vam neko uzme dete pa preproda negde i na tome zarađuje pare. Gore nego ovo. Ako to uopšte možete da poredite, ne znate šta je gore, katastrofa. Nisam mogao da verujem kada su ljudi došli da pričaju. Nisam mogao da verujem da je tako moguće voditi matične knjige, da je moguć takav postupak u bolnicama, kao i takve pogrebne usluge da se izvrše itd. Očigledno da je sve moguće i zato te koji jesu učestvovali u mafijaškim poslovima treba izvesti pred lice pravde. Nisam se našao nimalo uhvaćenim u nečemu što bi bilo neistina ili što bi bilo uznemiravanje javnosti ili ne znam šta. Nemojte samo da nam ljudi iz vlasti govore o uznemiravanju javnosti, oni koji nam svaki dan, ako gledate RTS pomislićete da otprilike živimo između Ciriha i Berna, a malo svratimo i do Ženeve. Cveta cveće, sunce sija, jedino ne valjaju radikali, samo oni u Srbiji nisu dobri. Strašno je kakvi su ti ljudi, a vlast što nam nije dobra, svi vi ostali, to je milina jedna, ljubi ih majka, procvetala Srbija pod njima, pošteni, časni, blagostanje, putevi se grade, svemirski brodovi u centru Beograda. To što neko zaradi pet miliona evra, kao lopuža Đilas, to je čisto kao sunce, a da je Vučić zaradio 50 hiljada bilo bi da ide u zatvor, vešaj ga ovde ili onde, a Toma Nikolić 15 evra da je zaradio bilo bi isto to. Pošto je on pet miliona evra, onda je uspešan i to je tako. Nema tu uznemiravanja javnosti. Javnost uznemirava režim i režimski mediji, a to je očigledno većina medija u Srbiji. Samo neka rade svoj posao, a Javni servis ponajviše, ali i ovi drugi koji se zaklinju u objektivnost, profesionalizam, a privatni su mediji, jasno su istakli kako i koliko mrze SRS, tj. njihovi čelni ljudi. Neka nastave to da rade. Mi javnost nećemo da uznemiravamo, ali ćemo javnosti da govorimo istinu, kao što smo govorili do sada. Istine se nikada nećemo odreći i istinom ćemo režim pobediti.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, povreda Poslovnika.
Još jednom da ustanovimo stanje stvari. To što vi nakaradno tumačite i što špekulišete, imate pravo, ali prosto to nije predmet izveštaja. Još jednom potvrdite da li vam je iko od roditelja izrazio sumnju da je njihovo dete ubijeno. Kažete da je moguće da je kidnapovano, pa da je kasnije taj kidnaper ubijao. Poštedite nas vaših bajki više.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić, zamenik predsednika poslaničke grupe G17 plus.
Poštovane kolege narodni poslanici, važnost današnjeg pitanja za sve nas i za celu Srbiju je nesporna. Pored svih važnih zakona o kojima svakodnevno raspravljamo, svesni smo da svi oni imaju samo jednu svrhu i da iza svih njih stoji samo jedna značajna stvar, a to je čovek, pojedinac, njegova lična sreća. Ima nešto važnije i od toga, a to je otac čoveka, kako je Frojd govorio, deca. Ovde se radi o jako teškoj stvari, jer se ne radi o deci već se, nažalost, često radi o dečijoj smrti. Kada se suočite sa takvim stvarima imate potrebu, a to je da ne razmišljate o tome, da odbacite i da kažete da je tako nešto gotovo nemoguće. Veoma nerado sam prihvatila odgovornost da budem član Anketnog odbora, znajući da je to za mene lično jako teško, između ostalog i zato što imam dvoje dece i mislim da je to zaista teško za svakog čoveka u Srbiji. Posebno je teško baviti se time, jer kao što sam rekla, ako postoji sumnja da je neko manipulisao decom, ako postoji sumnja da su deca otimana od roditelja, onda vam je zaista prva ljudska reakcija da takav monstruozni zločin odbacite kao mogućnost. Anketni odbor nije imao tu privilegiju, nismo mogli to da odbacujemo kao mogućnost, već naprotiv, bili smo svesni svoje odgovornosti da vrlo ozbiljno pristupimo radu na tom problemu. Postoji i druga krajnost, a to je da usled jake emotivne uključenosti odete u drugu krajnost i time takođe ne doprinesete na najbolji način rešavanju tog problema. Treća, naravno postoji ovde u Skupštini, jeste da taj problem bude politizovan. Sigurna sam da svakom članu Anketnog odbora teško pada ta mogućnost i molila bih vas da je izbegnemo u punoj meri. Ono što nas je motivisalo da radimo, to je između ostalog, bila činjenica da smo svi radili zajedno, da je ovo prvi Anketni odbor gde su se sva pitanja koja su se razmatrala, dakle, ovde i uopšte u Skupštini Srbije, da nije bilo nikakvih razlika među nama u načinu na koji ćemo raditi, u toku našeg rada, u zaključcima koje smo doneli i merama koje smo predložili. Dakle, svi smo ovo potpisali. Sa najdubljim poštovanjem želim da pomenem rad kolege Nedeljkovića koji na žalost danas ne može da govori o našem radu, dakle, želim da pomenem doprinos koji je on dao našem radu, vrlo konstruktivne primedbe, ozbiljan rad i veliki broj zaključaka i predloga mera koje su bile njegov predlog. Ovaj izveštaj potpisali smo svi osim predstavnika stranke koja je izašla iz parlamenta i izražavam žaljenje zbog toga što i taj potpis nedostaje. Imali smo jednu dilemu na samom početku usled one emotivne uključenosti o kojoj sam govorila, a dilema je bila da li treba uzeti nekoliko primera iz cele Srbije, ispitati ih do kraja i pokazati da jeste bilo ili nije bilo krađe beba u Srbiji. To je bila zamka gde smo se svi zajedno posle nekoliko naših razgovora i sastanaka tome oduprli, jer nama je od samog početka bilo jasno da nismo nadležni, da nismo ni tužilaštvo, ni MUP, ni sud i da mi praktično ne možemo da radimo taj posao i ne možemo ga raditi dobro. Ono što jeste bio naš posao, naš zadatak, to je da ispitamo na neki način rad svih tih službi, da ispitamo rad organa izvršne vlasti, da vidimo da li postoje mogućnosti da se to promeni i naravno, ukoliko postoje zakonske mogućnosti koje su dovele do blokade u istraživanju, a roditelji sprovodili, da te zakonske mogućnosti, što je moguće pre, otklonimo. Teško je, kao što je koleginica Dacin rekla, govoriti o zadovoljstvu u ovom radu, ali ako postoji, onda je to činjenica, a mislim da su naši predlozi mera zaista takvi da to mogu da učine. Dakle, sve to ukoliko dobiju vašu podršku. Mnogo toga je koleginica Dacin rekla što nije potrebno ponavljati, ali reći ću još jednom, znači, da smo pratili put dece koja su se rađala i nažalost, po izveštajima lekara, umirala, da smo bar razgovarali sa velikim brojem predstavnika roditelja, a jako je teško zadovoljiti svakog roditelja, u stvari nije moguće zadovoljiti nijednog od njih, jer oni nemaju svoju decu koja su rođena. Pokušali smo da razgovaramo sa velikim brojem predstavnika, razgovarali smo sa zdravstvenim službama, sa zdravstvenim inspekcijama, centrima za socijalni rad, pogrebnim službama, tužilaštvima, institutima koji se bave DNK analizama, razgovarali smo sa predstavnicima MUP-a, matičnih službi, gotovo sa svima koji su u tom lancu mogli imati neku ulogu. Na kraju, razgovarali smo i sa onima koji su nadležni da prate rad svih ovih službi, a to su ministri. Od tri ministarstva, dva su se odazvala pozivu Anketnog odbora i nadam se da će bez obzira na to svi ministri dati pun doprinos nakon odluke Narodne skupštine. Šta je bilo zajedničko u ovim slučajevima? Zajedničko je bilo nepoštovanje ili nepostojanje jasno određenih procedura, zajedničko je bilo da su se deca najčešće rađala sa izuzetno visokim abgarima, a to je ona ocena koju dete dobije na samom rođenju, da su majke odvajane od dece, da su deca često bez znanja ili bez saglasnosti majki prebacivana u neku drugu instituciju, zato što je bilo potrebno po nalazima lekara. Majke su često naknadno obaveštavane o naglom pogoršavanju zdravlja svoje bebe i odjednom su obaveštavane i o smrti beba. Često drugi srodnici nisu dobijali to obaveštenje na vreme, nije bilo identifikacije, majkama nije bilo dopušteno da viđaju svoje bebe, navodno su zaista umrle bebe. Najčešće nije bilo obdukcije ili kada ih je bilo, onda se često nalazi nisu poklapali sa uputnim dijagnozama i jasno je da ne moraju uvek da se poklapaju, ali su često te nesaglasnosti bile takve da su po rečima lekara koji su sa nama radili, bile gotovo neverovatne. Ono što je najvažnije, a to je i koleginica Dacin naglasila, nije bilo podataka o sahranjivanju ove dece, nije bilo DNK uzoraka, za to smo objašnjenja dobili i ono što je najznačajnije i zbog čega je došlo do aktiviranja rada Anketnog odbora, nije bilo epiloga, ni u jednom slučaju. Dakle, nema sudskih epiloga. Kao što smo mogli čuti, postoji 764 prijava, 539 prijava je odbačeno, od čega 383 zbog zastarelosti, a 147 iz drugih razloga. Ono što je takođe bilo značajno, što je pomenuto, to je da su postojala dva uputstva Republičkog javnog tužilaštva, jedno koje je dozvoljavalo istragu svih ovih slučajeva, bez obzira na zastarelost i drugo koje je tu istragu praktično onemogućavalo. Zašto je to tako, na to pitanje nismo dobili odgovor, jer je rečeno da nemamo prava na taj odgovor. Šta je meni tokom čitavog rada bilo, odnosno nešto što bih izdvojila kao poseban utisak, to je činjenica da je MUP radio tako što su ove slučajeve istraživali ljudi koji su se bavili privrednim kriminalom. Oni su i sami u svojim iskazima govorili o tome da su se bavili papirima. Znači, oni su se bavili papirima, nisu se suštinski bavili samim slučajem. Postoje stenografske beleške o tome, pa na pitanje, da, njihovi nalazi su uglavnom govorili o tome da ne postoji osnov za krivično gonjenje. Dakle, po njihovim nalazima nije bilo predmeta, ničega što je bilo sumnjivo i na naše laičko pitanje – ukoliko je neko dete rođeno, zavedeno u matičnu knjigu rođenih, postoji umrlica, a ne postoje podaci o sahranjivanju, jednostavno nema ga, nestalo je, kako je moguće da to nije nešto što je sumnjivo, oni su često odgovarali da postoje razni načini da se novorođenče sahrani i tako dalje. Zakon o sahranjivanju je jasan. Svako ko je rođen, evidentiran u matičnoj službi rođenih mora da bude sahranjen na adekvatan način. Potpuno je svejedno da li se radi o novorođenčetu koje je staro dan, dva ili tri ili osobi koja je stara 30, 50 ili 70 godina. Nemoguće je da nema potvrde o sahranjivanju. To je ono što svakako jeste bio moj dominantan utisak i utisak celog Anketnog odbora i to je tačka koju smo potencirali i za koju želimo da posebno bude istražena. Kao što vam je koleginica rekla, evidencije komunalnih zavoda koji se bave sahranjivanjem jasno govore da je evidencija jako dobro vođena, precizna, tačna i da ona postoji u svim drugim slučajevima. Želim zaista da naglasim i da još jednom pohvalim Skupštinu što je tokom našeg rada usvojila amandmane koji sada obavezuju zdravstvene ustanove da izvrše obdukciju svakog deteta koje je umrlo, da se obezbedi neposredan pristup majke ili člana porodice telu preminulog i da, naravno, pristup dokumentaciji imaju roditelji, bliži srodnici ili druga odgovorna lica. Što se tiče predloga mera, bili smo svesni kada smo donosili ovaj predlog mera da je to oštar predlog mera, vrlo zahtevan. Pitali smo se da li će naša izvršna vlast odgovoriti adekvatno na naš predlog. Apsolutno ne mogu da se složim da ovo nije dovoljno, jer ako se pažljivo pročita možete videti da smo bili vrlo restriktivni, vrlo oštri i vrlo zahtevni u odnosu na sve institucije u čitavom lancu kada se o ovim slučajevima radi. Predložili smo formiranje specijalizovane jedinice na nivou Republike. Zašto? Zato što, kao što smo vam rekli, u svim gradovima, ne u svim, ali u mnogim gradovima Srbije se ovo dešavalo. Onda su prosto nadležnost imale lokalne jedinice MUP-a koje su delegirale odgovornost svojim inspektorima privrednog kriminala, koji su radili na način na koji smo već rekli da je rađeno, uglavnom će se baviti papirima. Mi smo tražili rešenje. Kakvo je rešenje da MUP krene da to radi zaista ozbiljno? Naša ideja i naša obaveza je bila da napravimo takvu mogućnost da svaki slučaj bude istražen do kraja i da svaki roditelj koji to želi, dobije svoju punu istinu. On je ne može dobiti od Skupštine, ali mora da dobije odgovor od MUP-a, tužilaštva i suda. Mora da dobije taj odgovor. Tražili smo koje je to rešenje. Naše rešenje, predlog našeg rešenja bio je specijalizovana jedinica na nivou Republike koja će se baviti samo ovim slučajevima i gde će raditi inspektori koji su posebno obučeni za krvne delikte, za trgovinu ljudima, ljudi koji će zaista ozbiljno moći da se bave ovim problemima. Znali smo da nije dovoljno samo da predložimo šta treba uraditi, a da ne damo nikakve rokove. Mi smo dali rok od tri meseca. Ministar unutrašnjih poslova će u roku od tri meseca po usvajanju ovog izveštaja, recimo da ćemo ga usvojiti u junu, u septembru bismo morali da imamo izveštaj ovde u Skupštini o tome šta je ta jedinica uradila. Složićete se da rok nije dugačak, da je jako obavezujući i da je tri meseca nešto što podrazumeva ozbiljan rad te specijalizovane jedinice. Anketni odbor ovim svojim izveštajem više ne postoji, ali Anketni odbor ste svi vi od trenutka kada usvojite ovaj izveštaj, svi smo obavezni da pratimo kako će se dalje sve ovo sprovoditi. Da li će se sprovesti ili ne zavisi od nas. Svako od nas ko je radio u Anketnom odboru, bez obzira kojoj stranci je pripadao, apsolutno je pokazao punu spremnost da bez obzira na to koji ministar pripada kojoj stranci pozove na odgovornost svakog ministra koji ne ispuni ono na šta ga naša skupština, ova skupština bude obavezala. Anketni odbor predlaže da postupanje po ovim prijavama vode specijalni tužilac i specijalni sud osnovani za borbu protiv organizovanog kriminala. Zašto? Zato što su do sada postupke isto vodila tužilaštva u gradovima, postupci su se razvlačili, trajali beskonačno dugo, na kraju nisu dobijali epilog. Tu je postojao ovaj začarani krug o kojem ste slušali, MUP je najčešće nalazio da nema osnova za krivično gonjenje, tužilaštvo nije vraćalo na dodatnu istragu, jer je smatralo, onako pravnički, da je to zastarelo, nema razloga da se dalje istražuje. Jednostavno, tu je postojao jedan krug iz koga građani, roditelji nisu mogli da izađu. Verujte, Anketni odbor je teško izašao iz tog kruga, jer smo zaista svakog pojedinačno morali da pitamo šta je problem i kako taj problem možemo da rešimo. Postoji jedan problem koji je teško rešiv, a to je problem zastarelosti. Pravnici kažu da je to nešto što se mora poštovati. Tu, dame i gospodo, dodatno pozivamo Skupštinu da pomogne Anketnom odboru time što će ovaj izveštaj usvojiti i time što će dati pun doprinos tome da prevaziđemo problem zastarelosti. Evo šta smo predložili. Narodna skupština na predlog predsednika u roku od 15 dana od dana usvajanja ovog izveštaja formira radnu grupu sastavljenu od narodnih poslanika, predstavnika svih poslaničkih grupa i pravnih stručnjaka u oblasti krivičnog, zdravstvenog, upravnog i porodičnog prava, koja bi utvrdila izmene pravne regulative kojom se institut zastarelosti otklanja. Da li je moguće ili nije, neka kažu narodni poslanici, naravno u punoj meri uvažavajući stav stručnjaka za krivično pravo. Mi verujemo da se rešenje može naći kada postoji dobra volja da se ono nađe i kada postoje ljudi koji su spremni da to rešenje traže uz punu stručnu kompetenciju. Dakle, ovo po mom mišljenju može biti najveći problem i najveća prepreka, ali to je prepreka koju možemo otkloniti mi u Skupštini Srbije radeći svi zajedno i ukoliko ovaj izveštaj usvojimo u roku od 15 dana ta komisija će biti formirana, institut zastarelosti može biti rešen, specijalna jedinica će raditi. Za par meseci možemo imati epilog prvih slučajeva, a oni su trajali od 20 do 30 godina unazad, kao što ste mogli da čujete. Da li to smatrate dobrim rešenjem ili ne na vama je da odlučite kada budete glasali o ovom izveštaju? Da li je pomak da se za tri meseca reše neki slučajevi ili nije, to zaista svako od nas lično mora da odluči. Činjenica je da je pored ovoga što smatramo krucijalno značajnim važno uvesti i kontrolu u sve institucije. Ta kontrola nije bila dovoljno dobra, administrativni propusti su postojali na svim nivoima i to smo rekli u svom izveštaju i na nivou zdravstvenih službi i matičnih službi, na gotovo svim nivoima su postojale stvari koje se mogu nazvati propustom, ili se bar mogu opravdati propustom što je nedopustivo. Da li je to postojalo ili nije, tačno ne znamo, ali ukoliko propust postoji to daje sumnju roditeljima i građanima da možda jeste bilo nečeg ozbiljnijeg od propusta. Dakle, propusti moraju biti kontrolisani i sankcionisani. Inspekcijske službe moraju raditi ozbiljnije, moraju sankcionisati neažurno vođenje dokumentacije, moraju omogućiti pristup dokumentaciji, otkloniti svaku sumnju da administracija na neki način učestvuje u radnjama koje su nezakonite. Dakle, ovo su naši predlozi, ovo je rezultat našeg vrlo ozbiljnog rada. Još jednom želim da naglasim da to jeste prvi Anketni odbor koji je dao svoj izveštaj i nadam se da će to biti izveštaj koji će biti usvojen jednoglasno, jer želim još jednom da naglasim, to je zaista od najveće važnosti za sve nas koji smo radili u Anketnom odboru, a nije bilo prepoznatljivo kojoj stranci pripadamo. Znači, ni prilikom razgovora sa ljudima koji rade u institucijama, ni prilikom razgovora sa ministrima, kao ni prilikom naših međusobnih razgovora, dogovora i predloga mera. Svi smo uvažavali jedni druge, svi smo imali samo jednu ideju i samo jedan motiv, da Skupština Srbije jeste ta koja mora da da rešenje građanima, da stvori pravnu sigurnost kod građana i koja mora da pokaže ljudima koji ne mogu da izađu na kraj sa nekim problemima u ovoj državi da ona te probleme u njihovu korist može da reši. I zaista vas pozivam da mi, ne kao stranke, nijednom rečju nisam pomenula svoju stranku tokom čitavog ovog govora, pozivam vas da mi kao Skupština pokažemo građanima da to možemo. Hvala vam.
Hvala. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele dve poslaničke grupe: DSS i SRS. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević, a neka se pripremi narodni poslanik dr Paja Momčilov. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, razmišljajući o ovom izveštaju Anketnog odbora i o svom učešću u radu u tom anketnom odboru, malopre mi se učinilo da smo se okliznuli na temu. U jednom trenutku, pominjući se neki drugi zakoni o lustraciji, dovodiće se u vezu sa nekim drugim ljudima, a pred nama je važna tema koja muči Srbiju više decenija. Mislim da svaka vrsta takve priče nije pristojna. Nije pristojno što smo se u svom radu suočili, razgovarali sa desetinama roditelja i svaka ta priča je bila i vrlo teška i vrlo posebna i mučna. Dakle, Narodnoj skupštini se obratilo više desetina roditelja. Dobijali smo gomile materijala. Predsednica Anketnog odbora, gospođa Dacin je to vrlo slikovito objasnila. Kada bi se taj materijal poređao na ovaj sto ispred predsedavajućeg verujte da se taj sto uopšte ne bi video. Čitajući sve te materijale i uviđajući propuste koji su se dešavali, mene kao zdravstvenog radnika koji se zdravstvom bavi skoro tri decenije i čiji je zadatak da se brine o zdravlju stanovništva interesovala je prevashodno jedna stvar. Dakle šta se to dešavalo u zdravstvu i kolika je odgovornost zdravstvenih radnika u svemu tome? Na moje iznenađenje video sam da se dešavao niz propusta kako u vođenju medicinske dokumentacije, tako i u nekim drugim stvarima koji su davali za pravo roditeljima da izraze sumnju. Dakle, iz tih priča ljudi su saznavali da se vrlo često radilo o blizanačkoj trudnoći, da se često govorilo da je jedno dete potpuno u redu, a da je drugo u vrlo teškom stanju. Ali, onda se dešavalo da se napravi neverovatan obrt. Desi se da ono dete koje je po rođenju bilo potpuno u redu, premine, a da ono dete koje je rođeno sa nekom teškom anomalijom ostane u životu. Vrlo često se dešavalo da početne dijagnoze, one koje budu utvrđene na porođaju i završna dijagnoza apsolutno nemaju nikakve veze. O drugim stvarima, o propustu administracije, neurednosti protokola porođaja, neurednosti istorija bolesti porodilja, o nepostojanju istorija novorođenčadi, precrtavanju tih listova, cepanju tih listova, o ispravljanju datuma korektorom, kao zdravstveni radnik sam bio vrlo zabrinut. O gubljenju medicinske dokumentacije, poplavama, o tome da medicinsku dokumentaciju pojedu miševi ili pacovi, da parafinske kalupe neko drži u podrumima i da ti parafinski kalupi budu uništeni od strane glodara i na taj način budu potpuno beskorisni, dakle sve te činjenice i sva ta saznanja su govorile da se u struci dešavao vrlo ozbiljan propust. Moram reći da je zdravstvena inspekcija radila svoj posao i te greške ustanovljavala i nalagala određene mere, u mojim pitanjima načelniku zdravstvene inspekcije bile su dve ključne stvari: da li je bilo redovnog i vanrednog stručnog nadzora. Dobijao sam potvrdan odgovor. Očigledno i pored toga neko se nije obazirao na ta uputstva, na te preporuke i pisane stvari. Dakle u čemu je problem? Jedan deo ljudi tokom dugog niza godina očigledno zakon nije poštovao. Nije ga poštovao zato što sankcije nisu bile primenjivane. Da jesu i da je postojala odgovornost, verovatno bi se drugačije i ponašao i drugačije postupao u svom radu. Predmet našeg interesovanja je bio rad MUP-a. Dakle u tom razgovoru sa tim ljudima koji su dobijali naloge da te slučajeve istraže, oni su taj deo uradili onako kako je njima njihovo obrazovanje i dozvoljavalo. Ali, nas je zaprepastila činjenica da se grupa tih ljudi bavila privrednim kriminalom. Rekli smo – znate, dobro je što to radite, ali ovo ne spada u privredni kriminal. Dakle stvar se mora promeniti zato što postoji sumnja da se radi o onome što je danas i u svetu predmet razgovora i saradnje mnogih država. Da li se možda radi o trgovini ljudima, da li se možda radi o trgovini ljudskim organima? Dakle, ti ljudi moraju biti specijalizovani, obučeni i edukovani da se bave tom vrstom problema. Predlog mera koji je Anketni odbor doneo, uveren sam, a i svi članovi Anketnog odbora su uvereni, daće rezultate. Predlog mera je obavezujući. Pozivam sve poslanike u Narodnoj skupštini da se u danu za glasanje izjasne, da prihvate izveštaj Anketnog odbora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, imamo pred sobom jedan izveštaj Anketnog odbora, gde ste videli već iz prethodnih diskusija da je postojala saglasnost svih učesnika ovog odbora u radu i kod donošenja zaključaka koji su i nama ovde danas ponuđeni. Prvo, na neki način da legitimišem samog sebe, možda ja i nisam prava osoba koja će moći objektivno da govori o svim ovim problemima, budući da sam 30 godina proveo u najvećem porodilištu na Balkanu, u Institutu za ginekologiju i akušerstvo, gde sam sticajem životnih i profesionalnih okolnosti učestvovao u dolasku na svet jednog grada od 50.000 ljudi. U tom svom radu, kao i svi ljudi, imao sam i svetlih trenutaka i grešaka i posrnuća i o tome nikada nisam bio sklon da pričam mnogo, ali nisam bio sklon ni da negiram takve činjenice. Znam da profesija kojoj pripadam radi jedan izuzetno težak posao, društveno odgovoran i strašno stresan posao. Mi to plaćamo životima i to se da egzaktno utvrditi. Hteo bih na samom početku da istaknem da je ovaj odbor izvanredno radio, da se zahvalim svim članovima Odbora na velikom trudu i opet na nečemu što je dosta važno, nalaženjem tog minimuma saglasnosti oko nečega što je važan društveni problem. Ali, neka mi bude dozvoljeno da sa par kritičkih opaski pokušam da dam viđenje nekoga ko je druga strana, ko je potencijalno optužen, koji možda sagledava stvari i drugačije. Trideset godina radim ovaj posao u najvećem porodilištu na Balkanu, nijednom nisam video da je postojala ovakva namera, a još manje da je postojalo ovakvo delo. Ne tvrdim da nečasnih radnji u društvu koje je imalo ono što smo mi imali, ekonomske sankcije, rat i bedu, nije bilo i da ne postoje nesavesni lekari koji možda, u pojedinačnim slučajevima, nisu nešto slično pokušali. Ono što je dobro, što je rečeno, što je Odbor izbegao, da vodi istragu o slučajevima, za to nije nadležan i to nije trebalo ni da radi. Ono što hoću da kažem, kao prvo, čini mi se da su se kod donošenja zaključaka dogodile dve po meni bitne manjkavosti, neću da kažem propusti, jer to su manjkavosti i to ne iz loše namere, nego upravo iz dobre namere. O čemu se radi? Naime, dato je mnogo zaključaka, 14, a u tim zaključcima se išlo na opisivanje situacije, što je trebalo očekivati da se nalazi do 10. stranice, jer je sve tako specificirano. Recimo, kad vidite član 5, on je dosta ekstenzivan, prenosi priču roditelja, ali je sa medicinske tačke gledišta netačan. Recimo, kaže se ovako: vrlo često se roditeljima sugeriše da je dobro što je beba umrla, jer da je ostala u životu, imala bi teške posledice po rast i razvoj, pa onda kaže: ovo se događa i u slučajevima kada se iz priložene medicinske dokumentacije ne vidi da li je dete rođeno sa vidljivim deformitetima ili bolestima koje bi mogle da ugroze razvoj deteta. Nije bilo potrebno ići u tako široku priču, jer recimo, postoji SIDS, Sudden Infant Death Syndrome, nagle neobjašnjive smrti deteta i to je problem kojem naša struka i pedijatri poklanjaju veliku pažnju. Postoji međunarodna asocijacija koja se time bavi, postoje svetski kongresi koji se time bave. Moguće je i to, ali dobro, da se pustimo toga. Po mom mišljenju, četiri su zaključka jedina u celoj priči i koja onda kada su koncentrisano data i u kratkoj formi pogađaju suštinu. Prvi neosporan zaključak je da administracija nije bila adekvatna u svim slučajevima koji su pokrenuti, sa sumnjom da je postojalo otuđivanje dece od roditelja. To je u jednoj nepotrebnoj političkoj raspravi, u tumačenju reči gospodina Vučića, koji kaže – ubijali su decu. Znate, kad oduzmete roditelju dete, vi ste mu ga ubili. To je u figurativnom smislu apsolutno jasno. Hajde da sada odemo i dalje, da objasnim gospodinu Ćirkoviću koji pomno čita novine, da je možda reč i o ubistvu, jer u vreme u kom mi živimo sva demokratska društva se bore protiv trgovine ljudima. Deo te trgovine je namenjen, nažalost, ne samo prostituciji, nego i trgovini ljudskim organima. Nažalost, smatra se da deca koja bivaju kidnapovana služe i toj nečasnoj i strašnoj nameni. Prema tome, gospodine Ćirkoviću, ako roditelji sumnjaju da im je neko kidnapovao dete, neko je to uradio, njihova su mišljenja, da bi sebi omogućio brigu o potomstvu koje ne može da ima, ali nažalost u velikom broju slučajeva ta deca služe i toj strašnoj svrsi. Nažalost, tačno je i to da društvo neće o tome da priča. Ili, da kažemo nešto drugo, da društvo nema hrabrosti da se suoči, jer kad se krene, onda tu lete glave. Poznato je gde još glave lete, a ovde takođe strašno lete glave nekima koji hoće da nešto od ovoga rasvetle. Prema tome, ta vaša intervencija je bila apsolutno neadekvatna, možda niste imali ova saznanja, pretpostavljam da je i to moguće, no, da se okanemo toga. Ako je administracija u pitanju, onda je trebalo navesti šta je sa administracijom problem, jer je neadekvatna, netačno vođena ili nedostaje, to je trebalo kazati, ili je neuredna, a zašto je to tako, da se odmah odavde dobije i odgovor. Zato što mi dan-danas imamo neadekvatnu medicinsku dokumentaciju, zato što i dan-danas lekari rukom pišu nalaze, izveštaje, preopterećeni su administracijom, zato što se ovde ne vodi administracija na savremen evropski način. Imamo po ustanovama kompjutere, ali ne one koje je nabavila država koja je odgovorna za to, nego koji su nabavljeni ličnom inicijativom samih lekara. Evo, iz mog života da vam kažem, u ovih 30 godina događalo se da smo porađali i 40 žena dnevno, a posle toga smo sutradan normalno radili svoj posao, išli i operisali. Bili smo preopterećeni, godinama smo imali niske lične dohotke i radili smo bez roptanja i bez povišenog glasa. U takvim uslovima se dešavaju i administrativne greške, pa ćete imati precrtavanja, kao i korigovanje nekih podataka. Znači, prvi je problem administracije i zaključak je da je neadekvatno vođena, da je nezadovoljavajuća, da je neskladištena na odgovarajućim mestima. Šta da kažemo mi na institutu, kad smo imali poplave i rušenje zida u prostoriji gde su bile odložene istorije bolesti, od kojih su neke i trajni dokumenti? Šta smo mi tu mogli? Da li je za to kriva medicinska služba? Kazaćete da jeste, da nismo brinuli da do toga ne dođe. Jeste, brinuli smo, ali nije bilo para da se to dovede u normalno stanje. Ni sada nije dovedeno u normalno stanje mnogo toga. Pre šest meseci na Institutu za ginekologiju i akušerstvo, nekoliko lekara specijalista je sa medicinskim odelima, kapama i maskama u podrumu listalo plesnive istorije, da ih dovede u red. Danas, u 21 veku da lekari specijalisti to rade, da li je to njihov posao? U takvim mi vremenima živimo i toga treba da budete svesni kad pričate o administrativnim greškama. Ne opravdavam ih. Reći ću kako mislim da to treba da se reguliše. Drugi zaključak je da identifikacija umrle dece i proces sahrane nije adekvatno vršen u slučajevima koji su izazivali sumnju kod roditelja. Treći zaključak je nekorektno postupanje prema roditeljima pri davanju informacija, koje je postojalo u određenom broju slučajeva. Četvrti zaključak je da MUP i sudovi zbog zastarelosti ne rešavaju slučajeve i istragu vode pogrešnim putem, dajući osobama koje su zadužene za privredni kriminal. To su zaključci, ono što ste tamo opisivali, što je trebalo da se nalazi u prethodnom delu gde ste uzimali izjave i davali činjenice. Znači, zaključci treba da budu kratki i jasni. Iz ovog izveštaja sam video da su to zaključci. Taj proces sahrane na neadekvatan način, to vam se potkralo. To ste osetili kao problem i niste razrešili na pravi način. O čemu se radi? U ranijim godinama, a kažete da je od 1970. do 1990. godine bilo najviše takvih slučajeva, kremirani su posmrtni ostaci te dece. Čudi me da do tog podatka niste došli. To što nedostaje da je sahrana izvršena, upravo ide ovde. Mi ni danas nemamo regulisano kako se postupa sa leševima takve dečice. Danas imamo da se diskutuje o Pravilniku u Kliničkom centru Srbije. Kaže se – Pravilnik o odlaganju i uništavanju biomedicinskog otpada. Pazite kako ružno i odvratno ime, umesto da se kaže – posmrtni ostaci novorođene dece. Kod nas se tako razgovara o ovim problemima i dan-danas. Druga manjkavost, možda je ona i najveća i možda je učinjena nepravda, svih 14 tačaka ste pisali normalnim fontom, ali tačku 12 ste boldirali. Ta tačka 12 je stvarno zaključak: "Anketni odbor smatra da postoji blokada rada MUP-a, tužilaštva i sudova". Onda ste u predlogu mera kazali, broj jedan, verovatno najjača mera koju predlažete: "Anketni odbor smatra da se mora izvršiti deblokada rada MUP-a, tužilaštva i sudova". Ispada da je za ovaj problem krivo tužilaštvo, MUP i sudovi. Ako ste već ovako boldirali, znači skrenuli nam pažnju, onda dajete najveći značaj ovome. Lično mislim da je to pogrešno, da su oni negde na kraju lanca događanja koja su dovela do ovih nezgoda. Naravno, obrazložiću. Ono što je jako bitno, mislim da je ovih 700 i nešto ljudi koji su posegli za krivičnom tužbom i koji su tražili pravdu u sudu, ne mogavši da budu zadovoljni odgovorima koje im je dalo zdravstvo i nadležni organ koji rukovodi tim radom, a to je Ministarstvo zdravlja. Ispustili ste veliku i ključnu odgovornost Ministarstva zdravlja. Za sprovođenje zakona i zakonitosti odgovorno je nadležno ministarstvo, po pozitivnim propisima. To ministarstvo svojim poslovnicima i pravilnicima, koje ste vi čitali, stvarno ste krajnje savesno radili i mnogo toga ste obradili, znači nadležnost je prvenstveno Ministarstva zdravlja da se ovakvi slučajevi ne događaju, a nikako MUP-a i suda. Da je ministarstvo utvrdilo kršenje propisa, da postoji krivična odgovornost, zašto nije prijavljivalo sudu? Ako jeste, onda možemo da okrivljujemo MUP i sudske organe da nisu postupili kako valja. Znači, primarna odgovornost je zdravstvene službe. Da ne dužim, da dođemo do nečega što mislim da bi trebalo da budu zaključci. Dali ste ih sedam. Svi oni su korisni i svi oni imaju dobru nameru, ali bojim se, kao što je rečeno kod Dantea, da svi putevi koji su popločani najboljim željama, ne moraju voditi u raj, mogu odvesti i na drugu stranu, naravno, ne u pakao. Zašto je gospodin Vučić rekao da neće biti zadovoljni roditelji i šta smo mi lekari, pogotovo optuženi, očekivali da će, ne govorim samo u ime svoje poslaničke grupe, da bude predlog zaključaka Anketnog odbora? Pod broj jedan, mislili smo da se, ono što ste i vi predložili, apsolutno ne može govoriti o zastarelosti svih ovih slučajeva. Ako čak i ne želi zakonodavac i ovaj parlament da krši pravne norme, pa kaže da to nije u redu, onda sumogle da uslede dve preporuke koje je trebalo ovaj parlament, po meni, da usvoji. Onda bi opet bio posao urađen na najbolji mogući način. Prvo, da ministarstvo osnuje stručnu komisiju, hajde da kažemo nezavisnu, ne znam na koji bi način bila nezavisna, ali može se do toga doći. Mi često koristimo i strance, tzv. "eksperte" koji ovde za debele pare rade nešto što mi ne vidimo, a kad vidimo, onda vidimo da je to često puta nešto što baš i nije u interesu ove države i ovog naroda. Imate strukovne organizacije i udruženja koja takođe treba uključiti u ovo i da one u prvom koraku ispitaju svaki slučaj i da kažu šta medicinski nije postupljeno kako treba i gde postoji greška. Onda, u drugom koraku, da se Ministarstvo pravde ovlasti da oformi tim pravnika, stručnjaka koji treba svaki od ovih 700 slučajeva da ceni sa pravne tačke gledišta i da kaže koji su propusti učinjeni. Naravno, ono što ste kazali da je preventiva, da kaže kako treba uraditi sa pravnim propisima da budu adekvatni, šta treba dodati kao neki njihov krajnji savet. Na osnovu toga mogu sudstvo i ministarstvo da idu i da gone. To je pravi red stvari i samo ta tri zaključka su, po meni, ono što zadovoljava te ljude da dođu do neke istine, a ovo sa komisijama, sa razvodnjavanjem problema, mislim da oni neće biti zadovoljni. Možda, ako bi postigli i tu saglasnost da sve ovo usvojimo i ako zakonodavac i izvršna vlast budu voljni da postupe po datim nalozima i preporukama, neke buduće generacije će apsolutno imati koristi. Znači, ne osporavam ništa od onoga što je predloženo u cilju dobre namere, ali samo kažem da ovi ljudi koji žive i dan-danas u košmaru zbog svega ovoga, možda bi bili daleko zadovoljniji da im je Anketni odbor ponudio to da zahteva od nadležnog Ministarstva zdravlja da oformi stručnu komisiju i da o svakom pojedinom slučaju iznese svoje mišljenje, da li ima ili nema medicinskih propusta. Naravno da se kaže, DNK tipizacija u ovom slučaju može da se sprovede na osnovu toga i toga i neka se uradi to i to, pa da onda to mišljenje bude kompletirano. Potom pravnički tim u Ministarstvu pravde uzme slučaj i kaže da su učinjeni ti i ti propusti sa pravne tačke gledišta i, naravno, posle toga može da se takav predmet, gde ima elemenata za to, uputi nadležnim sudovima. Ovo, da hoćete specijalno tužilaštvo, šta će vam to. Ovi drugi nisu sposobni, a po čemu će Specijalni sud biti sposobniji, na osnovu čega? Ako mislite da specijalno tužilaštvo koje sudi kriminalcima treba i ovo da sudi, onda nemate poverenja u ostale sudove ovog sistema. Razumem apsolutno i to da ne treba verovati ni sudstvu, a mi lekari smo žigosani da korupcija cveta jedino u medicinskoj struci, jer se jedino u Krivičnom zakoniku govori o korupciji u medicini. Ovo društvo hipokrizije ne poznaje korupciju u sudstvu, ne poznaje u drugim sektorima, ali je propisalo kako će da ganja lekare. Znači, ovim načinom ne postižete ništa, isti ljudi sede u sudovima, nemaju način dizanja na pijedestal da im više verujemo zato što imaju atribut – Specijalni sud. To je samo obično bacanje prašine u oči i nije rešavanje problema.
Replika, poslanik Zoran Ćirković.
Gospodine Momčilov, znam da ste vi vašem šefu lojalni i nije bilo potrebe da me u to ubeđujete, to sam znao i pre nego što ste izašli. Dakle, radi se o najobičnijoj stvari i tužno je ako se politizira u tako delikatnoj temi. Ako su te bebe umrle prirodnom smrću i nakon toga nema evidencije, tu nema greha, to prosto pripada nekom srpskom murdarluku, da mi nešto ne uradimo. Ako su te bebe kidnapovane i nakon toga prodate porodicama bez dece tu ima greha, jer prosto su otete od roditelja. Vi kažete da je moguće da su nakon toga umorene. U to ne verujem. Ne verujem da u vašoj branši postoji Mengele. Mengele pripada nekoj drugoj kulturi, ne našoj. Sasvim sam siguran i voleo bih da sam u pravu da nijedna beba nije kidnapovana zato da bi bila umorena. Nemate dokaza za to, kao što nemam ni ja, ali špekulišete da je to moguće i sada ne znam da li ste taj status pozajmili od vašeg šefa ili ste ga vašem šefu pozajmili. Što se tiče lojalnosti, ona nikada nije bila sporna.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Reklamiram povredu Poslovnika, član 101. Prvo, kako možete uopšte da počnete sa tim da mi zamerate što nekoga cenim ili ne cenim, bilo ko da je, pa čak i da je Aleksandar Vučić. Otkud vam ljudsko i moralno pravo da mi uskraćujete pravo da budem, po vama, lojalan. Lojalan sam samom sebi i svojoj porodici, za vašu informaciju. Drugo, nemojte da izvrćete ono što ne znate. Potpuno sam bio jasan da ne znam nijedan slučaj da je neko u mojoj okolini od mojih kolega sa kojima sam godinama živeo i radio i sa kojima i dan-danas živim i radim nešto tako nečasno počinio. Nemojte da izmišljate. Jasno sam vam rekao da ti roditelji koji su oštećeni gaje sumnje da su njihova deca nažalost u inostranstvu, u Italiji, negde bili davaoci organa. Ako to ne znate, to je vaš problem i vaše neznanje, ali vi sada ovde vodite jedan politički govor, mogu vam reći – vrlo prizeman. Prema tome, "lojalan" nisam nikome, pa ni gospodinu Vučiću. Gospodina Vučića izuzetno cenim i on je jedan od istaknutih članova SRS. Ono što on kaže normalno je da podržavam, jer nas vezuje isti program, ista ideologija. Vi budite lojalni vašem ideološkom programu, to vam nikada neću zamerati i nikada mi ni ne bi palo na pamet. Prema tome, molim vas, kada govorite, da tumačite tačno ono što sam rekao i da ne izvrćete moje reči, one su potpuno jasne i mislim da većina građana, pa i ovih nesretnih roditelja koji traže po Srbiji pravdu, razumeju šta govorim.
Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin, predstavnik predlagača.
Poštovane koleginice i kolege, zaista sam zadovoljna što ste shvatili koliko je ovo bilo teško i koliko je to bio problem, ljudski pre svega, za sve nas koji smo ovde radili. Ponovo zaista izražavam svoje žaljenje što, nažalost, kolega Miroslav Nedeljković više nije među nama i ne može ništa da kaže, a neću zloupotrebljavati nikoga ko ne može da potvrdi da govorim istinu. Ono što je jako važno, a to je da smo svi bili apsolutno jedinstveni, sa potpunim konsenzusom, za ove zaključke i predložene mere, što imamo i dokazano svojim potpisima na kraju izveštaja. Mislim da je to jako važno. Mi smo sve vreme dok smo radili u Anketnom odboru praktično hodali po ivici ne želeći da se stavljamo ni na stranu roditelja i njihovih tvrdnji, niti da to anuliramo kao netačno. Želeli smo i uspeli, i danas to ovde pred vama čestito mogu da kažem, da budemo objektivni. Dakle, niko u ovom izveštaju nije optužen. Tri decenije radim u zdravstvu, pokojni kolega Nedeljković je bio internista, čovek iz zdravstva, kolega Paja Momčilov, koji je malopre diskutovao, niko nije optužen. Malo me je asociralo na jednu neprijatnost i to smo uvek govorili. Pozivali smo ljude na osnovu podataka i nekih najčešćih imena koja su se javljala u predmetima ovih roditelja, prosto da nam pojasne proceduru, od toga kako se knjige vode od momenta kada žena koja treba da se porodi uđe u bolnicu, kada ode na porođajno, pređe na pedijatriju itd. Samo je jedan lekar ušao, jer su sednice bile otvorene za javnost i vrlo neprijatno reagovao u smislu ko je njega optužio. Isključivo smo se držali naše ingerencije, niti smo istraživali, niti smo optuživali, niti je to naša ingerencija, ali želimo da se sve to ispita do kraja, a zna se ko u ovoj zemlji, kao i u svakoj drugoj, može to da uradi. Što se tiče potvrde, samo da razjasnimo oko sahranjivanja, s obzirom da su pominjane godine između 1970-1990. i da je uvaženi kolega Momčilov rekao da su tada rađene kremacije. Kada kažem sahranjivanje, imamo potvrde od javnih komunalnih preduzeća da ta deca nisu ni kremirana, jer i kremirani se vode isto u knjizi sahranjenih. To je sada već stvar izbora, prosto nisam ulazila u te detalje, ali nije loše da razjasnimo, zarad onih koji nas sigurno slušaju i prate. Što se tiče inspekcije Ministarstva zdravlja, sasvim sam sigurna da kolega Momčilov nije ušao od samog početka kada sam govorila, a u ovom izveštaju je rečeno, čak i po pričama roditelja koji su rekli da su im jedino u susret izlazili ljudi iz inspekcije Ministarstva zdravlja i pitali smo, bili ste i potvrdili da su tvrdnje roditelja tačne i da je sve što su oni našli tamo, a i vi ste to našli, ništa nije bolje i uređenije. Nama su kolege iz svih zdravstvenih institucija koje su dolazile, potvrdile, imamo stenografske beleške, ako vas interesuje da pročitate, pa da se naježite, jeste, pa kaže, bilo je ispravljeno korektorom, pa se desilo ovo, pa se desilo ono, ali naravno da ne sme, jer sve ovo pokazuje koliko nas obavezuje svaka izgovorena reč. Dakle, na naše pitanje inspekcije Ministarstva zdravlja, dobro, šta ste preduzimali, kako ste sankcionisali, jer prosto smatramo, dok se neko ne sankcioniše, takav smo narod, da tako moramo da radimo. Odgovorili su nam, čak sam citirala i želim još jednom da kažem, danas, kada uđu u zdravstvenu ustanovu i kada naiđu na tako nešto, kada vrše nadzor, naravno da mogu da pokrenu prekršajni postupak i svi to znamo iz iskustva, dolazili su kod mene u službu i šta god da je bilo, prvo se daje vreme za koje nešto treba otkloniti, a ako ne, posle toga dižu prekršajni postupak protiv odgovornog lica i naravno onog ko se nalazi na čelu ustanove, ali rok za pokretanje prekršajnog postupka ograničava se na period do godinu dana, a nakon godinu dana zastareva. S obzirom da su oni išli i analizirali ove slučajeve od pre pet godina, pa unazad do 40 godina, znači, praktično, na osnovu toga što su našli da se desilo 1972. i 1973. godine, nisu mogli da dignu prekršajni postupak, jer prosto oko toga smo saglasni. Ono što sam htela da kažem, pošto je pominjano u izveštaju, zaista, apsolutno sam proveravala i spremna sam, bez obzira što izveštaj ne može da trpi davanje amandmana, jer svaka korekcija i obraćanje pažnje je dobro došla, kada je rečeno da je upotrebljen jedan ružan izraz, od koga sam se ježila, jer sam u nekim izveštajima nalazila da se o leševima beba i dece govori kao o patoanatomskom otpadu. Ne, u izveštaju u tom kontekstu nismo napisali, samo zarad istine dozvolite da vam pročitam ceo taj deo, na osnovu izjave iz Javnog komunalnog preduzeća "Pogrebne usluge". Kada je reč o sahranjivanju, Javno komunalno preduzeće "Pogrebne usluge" smatra da je ranije bilo nepravilnosti, jer se svaki sadržaj koji dospe na groblje, sahranjivao, bez obzira na to što nije uvek bio praćen adekvatnom dokumentacijom. Zbog ovakvih slučajeva, 8. oktobra 2002. godine upućeno je pismo zdravstvenim ustanovama: GAK, Narodni Front i Institutu za neonatologiju, Institutu za onkologiju, Institutu za patologiju, u kome je izražena sumnja u sadržaj kesa u kojima se nalazio patoanatomski otpad, kao i zbog neadekvatne dokumentacije koja ga je pratila. U nekim slučajevima nije bilo tačno navedeno šta se nalazi u tim kesama. Sumnjalo se da se unutra nalaze špricevi i sve drugo što spada u opasne otpade, a što svi mi koji radimo u zdravstvu znamo šta se pod tim podrazumeva. Dakle, eto prosto, zaista želim da ispravimo, uopšte ne kažem, slažemo se i uvek verujem da se može bolje i više, ali ako smo saglasni oko toga, a jesmo, da jedini ko danas može ovo da sprovede u delo jeste MUP i tužilaštvo, odnosno sud, onda dajte da usvojimo ovaj izveštaj, kako bismo omogućili onima kojima je to i dužnost da urade. Hvala.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Bez namere da dovodim u pitanje rad Anketnog odbora, molim da se moje reči koje budem za ovom govornicom izgovorio, ne tumače u nekom smislu, da dovodim u pitanje ovo što je radio Anketni odbor, jer dugo je radio, mnogo je uradio i mnoge stvari je konstatovao povodom svog rada. Na početku moram da kažem da mi je izuzetno drago što su članovi Anketnog odbora konstatovali da je dr Nedeljković dao primereni doprinos da se ova tema rasvetli. Siguran sam da to mnogo znači njegovoj familiji, a i nama kao stranci. Samo da podsetim javnost, da je gospodin Nedeljković nekada bio ministar za brigu o deci i očigledno da je sa puno elana i puno snage hteo da pomogne da se ovo pitanje na neki način reši. Još jednom pominjem, bez namere da dovodim u pitanje rad Anketnog odbora i bez namere da ukažem na neka neslaganja koja se mogu tumačiti kao ukus, ne samo kao politički stav. Na početku bih hteo opet da razjasnim neke stvari, ne toliko radi poslanika, koliko radi ove društveno-političke javnosti koja izveštava poneki put, pošto je sklona da okrene sve ono što se sa ove govornice saopšti, a ja se trudim da uvek precizno saopštavam svoje misli. Iz ovog izveštaja se vidi da je Anketni odbor bio pred velikom dilemom. Kako utešiti ljude koji sumnjaju da su nešto najdraže čime ih je Bog obdario, izgubili i da li sa pravom ili bez nekog osnova, ali sumnjaju da se nešto nečasno desilo i tim ljudima ne može da se zameri na toj sumnji. Jer, u krajnjem slučaju, celokupni naš biološki opstanak i život svodi se na to da ostavimo ta pokolenja, da ih pripremimo za život, tako ispunjavamo svoju misiju i u tom kontekstu pogotovo je važna uloga majke. Druga dilema, kako utvrditi šta je istina. Ovde se javlja nekoliko aspekata istine. Javlja se istina kao krivični pojam o kojoj Anketni odbor ne sme ništa da priča, jer nije istražni organ i ne raspolaže mehanizmima da dođe do istine u krivično-procesnom smislu reči, šta je formalna istina, šta je suštinska istina i šta je istina koja liči na pravdu i na pravičnost. U tom raskoraku, vidi se da je Anketni odbor išao na momente i preširoko, zato je tako dugo trajao rad. Da bi bio precizan do kraja, podsećam vas samo da je odredbama člana 74. do 76. našeg Poslovnikaregulisan rad anketnih odbora i komisija i kaže se – anketni odbor i komisija obrazuju se za vršenje posebnih zadataka određenom odlukom o njihovom obrazovanju. Znači, tu je u pitanju zadatak. Sledeći član: Narodna skupština može obrazovati iz reda narodnih poslanika anketne odbore, radi sagledavanja stanja u određenoj oblasti i utvrđivanja činjenica o pojedinim pojavama ili događajima. Znači, sagledavanje stanja i utvrđivanje određenih činjenica. Ako se to uzme kao osnov, a ja vam skrećem pažnju jer je na prvoj strani ovog izveštaja definisan zadatak Anketnog odbora i to piše lepo na koji način, pa kaže: glavni zadatak Anketnog odbora je da utvrdi istinu o novorođenoj deci nestaloj iz porodilišta u više gradova u Republici Srbiji. Ovako definisan zadatak uz ograničenja da to ne može da liči na neku istragu, ukazuje da postoji malo mogućnosti da se utvrdi istina i koja istina. U svakom slučaju, istina koja bi se utvrdila u radu Anketnog odbora je nešto što ne može da zadovolji roditelje, ali ne može da zadovolji ni javnost. Ovo pričam pre svega zbog Anketnog odbora. Nemam nameru da osporavam rad. Ne smatram da su nešto loše uradili, ali želim javnosti da ostavim poruku. Nije Anketni odbor nešto što bi trebalo da bude izgovor države prema roditeljima, niti je Anketni odbor nešto što bi trebalo da bude izgovor prema nekim pojedincima koji su bili u nadležnim organima. Nije on izgovor. On je jednostavno suočen sa tim problemom ograničenih ovlašćenja i mogućnosti da utvrdi istinu. Odmah na početku, koju istinu? Danas imate sedam miliona, osam miliona istina u Srbiji. Svaka novina ima neku svoju istinu, povodom najobičnijeg događaja. Videli ste ovih pet-šest dana istina se nalazi u stenogramu. Znači, problem istine je planetarni problem. Skrenuo bih pažnju na stranu 3, na pasus gde se navodi šta je sve Anketni odbor radio i koga je sve pozvao na razgovor. Ovde imamo konstataciju da Republički javni tužilac nije došao, tako piše ovde, ali kaže se, kao i uprkos većem broju poziva Dragan Jočić, ministar unutrašnjih poslova u Vladi Republike Srbije. To je ovde napisano. Sada moram da skrenem pažnju poslanicima i javnosti da je u članu 75. našeg poslovnika propisano da su predstavnici državnih organa i organizacija, kao i građani, dužni da daju istinite izjave, podatke, isprave i obaveštenja u radu Anketnog odbora. Znači, ako je neko državni funkcioner, on ne može da se pravda nekom sprečenošću itd. Mislim da možemo da konstatujemo da nismo zadovoljni što se predstavnici nadležnih državnih organa nisu odazvali na poziv Anketnog odbora, a morali su, njih Poslovnik obavezuje. U vašem izveštaju ste dali nekoliko tematskih oblasti. Jedna je pod naslovom – tvrdnje roditelja, druga – vođenje medicinske dokumentacije, treća – pogrebne usluge, četvrta – postupak vođenja matičnih knjiga, peta – postupak usvajanja, vrlo kratak je tekstualni deo, šesta – pretkrivični postupak, sedma – krivični postupak mogućnosti veštačenja putem DNK analiza i onda idu zaključci sa predlozima mera. Moram da kažem da, koliko sam upoznat preko medija i koliko sam imao prilike da pročitam izjave tih roditelja ili da vidim na televiziji kada su se javljali itd, ovde ste sve njihove izjave i njihove zahteve sveli, oni su iznosili svoje sumnje i saznanja do kojih su došli u traganju za istinom o svojoj nestalnoj deci za koju postoji dokumentacija da su umrla. Mislim da to možda malo ne odgovara onome što smo imali prilike da čujemo od tih ljudi. Ljudi su vrlo konkretno rekli – mi smo dobili neku dokumentaciju da nam je dete umrlo odmah posle porođaja, a izražavamo sumnju i ona se kreće u tom smislu da je dete i dan-danas živo, samo što je negde u drugoj porodici usvojeno, a roditelj je dobio neku dokumentaciju sa kojom je navodno konstatovana činjenica smrti. Možda je ovo samo pitanje formulacije, ne ulazim u to. Mislim da je to bio glavni zadatak Anketnog odbora da utvrdi da li je bilo takvih slučajeva, da roditelji dobiju odgovarajuću dokumentaciju iz koje se vidi da je dete umrlo pri porođaju, a da je to dete živo, pa sada da li se nalazi u drugoj familiji, da li je u inostranstvu, u krajnjem slučaju nije ni bitna ta nova lokacija. Mislim da je to srž problema zbog čega su roditelji podigli svoj glas. Naravno, oni su javno podigli svoj glas kada su videli da ćuti tužilaštvo, policija, Ministarstvo zdravlja itd. Tu treba da se nađe odgovor. Da li ste u radu Anketnog odbora došli do saznanja da je bilo takvih slučajeva? Da, medicinska dokumentacija ukazuje da je novorođenče mrtvo, a da je ono sada živo, 20, 30 godina dete ima, član je neke druge porodice. Tako sam protumačio zadatak Anketnog odbora. U tom kontekstu se utvrđuju neke okolnosti, neke činjenice, bez mogućnosti da se tu sada ide prema nekoj apsolutnoj istini, ukoliko ona može da bude apsolutna. Moram da vam kažem, to je sada moj lični utisak, ovde ste dali koji su to problemi medicinske dokumentacije, matičnih knjiga, pogrebnih usluga itd. Ne sporim, ovo je dobro kao putokaz onima koji treba da pripreme neke propise koji regulišu ovu oblast i tu svaka čast Anketnom odboru, mislim da je to dobro nastojanje. Međutim, moram da vam skrenem pažnju gde su zaključci, ono što te ljude najviše interesuje. Dali ste tek u zaključku pod rednim brojem devet, na strani 13, napisali ste: "Anketni odbor posebno skreće pažnju na ovu činjenicu – gubljenje traga umrle bebe od zdravstvene ustanove do kapele i groblja i smatra da je ova činjenica izuzetno značajna i da utvrđivanjem okolnosti u vezi sa tom činjenicom od strane nadležnih organa mora da se dobije argumentovan odgovor". Izvinite, ali mislim da ste morali na neki način da nam kažete da postoji osnovana sumnja da su roditelji koji su prigovarali, alarmirali, u pravu da postoji osnovana sumnja da je nešto urađeno, što nije u skladu sa propisima. Preporučuje se nadležnim državnim organima da u rasvetljavanju ovih prijava, povodom ovih dela obrate pažnju na odgovornost onih koji su uključeni u taj deo od bolnice itd. Ovde, naravno, ide i preporuka, odgovor na to pitanje, dao bih kompletniju sliku za utvrđivanje istine o nestaloj novorođenčadi. Slažem se u potpunosti, ali sve je moralo da se svede na ovu tačku, na ovaj zaključak. To je ono što se tražilo, što su tražili roditelji, što je predlagač odluke o formiranju anketnog odbora stavio kao budući zadatak i mislim da smo stekli utisak da se zbog toga formira Anketni odbor. Jednostavno, državni organi su nemoćni da daju pravi kvalifikovan odgovor šta se desilo od bolnice do tog NN mesta tamo, a roditelji su dobili dokumentaciju da je beba umrla, a izražavaju sumnju da je dete živo i da je, da li putem usvojenja, ne ulazim sada na koji način, odvojeno od bioloških roditelja. Moram da vam skrenem pažnju, jer se u potpunosti slažem da je vrlo teško roditelju dati odgovor na ovakvo pitanje, ovakav problem. Ja sebi ne dajem za pravo ni da pomislim da kažem – sa ovom argumentacijom ovaj roditelj što tvrdi je u pravu, a ovaj roditelj nije. Ne mogu to da kažem, kao što je gubitak deteta najveća kazna za roditelja i taj roditelj ima pravo da celog života sumnja u nešto što se desilo. Moji roditelji su pre mene imali jedno dete, ono je umrlo na porođaju i celog života su razmišljali o tome, iako je to bilo '52, '53. godine. Uvek su razmišljali, a kada sam pitao da li sam ja jedinac, kažu – sine, i pre tebe je bilo isto muško, ali je umrlo na porođaju. I to je njih proganjalo celog života, tako da u potpunosti shvatam te roditelje. Naravno i ja sam posle dobio hendikep, jer nisam imao ni brata ni sestru, ali su se ovi što me mrze potrudili da mi pronađu i rođenog brata iako sam jedinac, ali oni više nisu bitni pošto ih je narod već otpisao. Moram da vam skrenem pažnju da ste morali nekako da konstatujete kada ste napisali, znam da ste iz najboljih namera napisali ovo što je predlog mera, pa mislim da pod rednim brojem 4. gde razmatrate nešto oko zastarelosti krivičnog postupka, vođenja krivičnog postupka za ova dela. Znam da pod uticajem onoga što ste imali prilike da čujete na sednicama Anketnog odbora od tih roditelja da je kod vas proradilo nešto i da kaže – pa kako to može da zastareva? U potpunosti vas razumem, ali apsolutna zastarelost pre svega zavisi od zaprećene kazne za neko krivično delo. Znate, ako je kazna za neko krivično delo recimo dve godine, onda je maltene definisana i apsolutna zastarelost i onda ono što se desilo 1970. godine, ajde sada malo da idemo u neke pleonazme, nekoliko puta je napravljena zastarelost i sada taj princip, to je princip legaliteta, ne može da se poništava. Dovoditi ova krivična dela u vezu sa nekim drugim krivičnim delima gde ne postoji mogućnost zastarevanja krivičnog dela i vođenja krivičnog postupka nigde na kugli zemaljskoj ne postoji. Znači, to je više jedna moja sugestija da, slažem se šta ste hteli da se jednostavno, ako se utvrdi da je neko izvršio krivično delo, mada je sada pitanje i ovo što pričam ako se utvrdi, kako da se utvrdi ako se ne vodi krivični postupak zbog zastarelosti, ali ako se sasvim osnovano sumnja i mislim da ste imali razloga za tu osnovanu sumnju jer se u radu Anketnog odbora pojavio jedan lekar, koliko sam informisan, koji je rekao – šta vi mene napadate, to je zastarelo. Malo bezobrazno je u tom slučaju nastupio pred Anketnim odborom, ali neću sada da pominjem imena pošto kada pomenem ime odmah se dodaju neki repovi od strane ovih društveno-političkih radnika. Problem apsolutne zastarelosti, verujte ne bi mogla da reši nijedna komisija, ali se slažem da to treba preispitati i vaša inicijativa jeste da se formira neka grupa koja bi preispitala kakve su mogućnosti. Na ovaj način bi se izvršila deblokada tužilaštva. Pa nije tužilaštvo blokirano, znate. Ako je blokirano tužilaštvo ono je blokirano ne zastarelošću nego time što nije na vreme radilo ono što treba da radi. Ne može zakon da blokira tužilaštvo, jer tužilaštvo se ponaša prema zakonu, ono mora da primenjuje zakon, ali ako nastane blokada u tužilaštvu onda je odgovoran NN koji je zamenik tužioca, koji je držao predmet u fioci itd. Zato kažem, ovde je višeslojni problem istine materijalna, formalna, sudska, ljudska u krajnjem slučaju, osećaj pravde i pravičnosti itd. Kaže, dobro je što ste ovo konstatovali da je iz osnova neki kvalitetan nadzor, a i ovo drugo je takođe dobro. Ovo samo tumačim kao preporuku kada se radi o nekom zakonu o DNK registru itd. To je jedna od preporuka i koliko sam shvatio iz uvodnog izlaganja predsednika Odbora, to je načelno ili da kažem onako verbalno prihvaćeno, ali nikako da dođe. To je ono obećanje, a nama radovanje, tako da i to mogu da shvatim. Stvarno mi je jasno sa kojim problemom ste bili suočeni jer je, kao što i rekoste, to sve na nekoj ivici, treba zadovoljiti neku pravdu, treba reći nešto što je istina. Nisam čuo ovde istinu Anketnog odbora, znate. Ovo što ste vi dali je kao neka konstatacija u pogledu medicinske dokumentacije. Istina je da nije dobro urađeno i da to treba urediti. A oko dokumentacije koja se tiče matičnih knjiga, da postoje neki propusti i da to treba urediti, oko pogrebnih preduzeća da postoje protesti i da to treba urediti, ali nema one istine, naznaka istine koja bi zadovoljila sve ove porodice, mislim da je 700 i nešto roditelja koji su se obratili, 764 prijava je bilo, mislim da oni nisu dobili neku satisfakciju, a stičem utisak da je njima predstavljeno – e sada kada to uzme Anketni odbor saznaće se istina. Olako se išlo sa tim obećanjima. Anketni odbor može da utvrdi neke činjenice, može da utvrdi samo neke okolnosti pod kojima se nešto desilo, šta se otprilike desilo i da izrazi eventualno, ako je na tom nivou, osnovanu sumnju da ima nečega što je nezakonito. Posebnu pažnju zaslužuje ovo što se konstatuje da postoji nešto što bi se moglo reći – administrativni propust u radu službi, pa bih to sada definisao kao administrativni propis bolnica i porodilišta, propis matičnih knjiga, pogrebnih preduzeća. E sad, verovatno posle ovog izveštaja nadležni državni organi treba da pripreme promenu, izmenu tih propisa koji ovo regulišu. Znači, ako se radi o medicinskoj dokumentaciji i protokolima, verovatno Ministarstvo zdravlja treba nekim podzakonskim aktom da to propiše. Možda grešim, ali po nekoj logici stvari, ako se radi o matičnim knjigama rođenih, verovatno treba da se doradi naš zakon o matičnim knjigama, a ako se radi o funkcionisanju ovih pogrebnih preduzeća onda tu u jednom delu ima obavezu sa zakonom Republika, a mnogo više lokalna samouprava u čijoj su nadležnosti ta preduzeća. U kom smislu, da se uvede, ako mogu da kažem, administrativni red u zavođenju, čuvanju dokumentacije, pa i da se propišu i odgovarajuće sankcije, da li su to prekršajne, da li eventualno nešto drugo, ali s obzirom na ove propise, verovatno bi to trebalo da budu prekršaji, da se uvede rigoroznija kontrola rada nadležnih službi, to se u potpunosti slažem, i mislim da to iz ovoga i proizilazi i da treba to svakako i podržati. Međutim, opet ne dajemo odgovor roditeljima. Nadam se da mi niko neće zameriti što na prvi pogled upoređujem neke stvari koje su neuporedive. Roditelju je dete uvek dete, pa i kada dete ima 60 godina, a otac i majka po 90 godina, jeste da je 60 godina ali to je dete za roditelja. Znate, kada je bilo bombardovanje od ovih zlikovaca, ne samo RTS-a nego i drugih lokacija, mnogo je mladih ljudi izginulo, povređeni su roditelji, izgubili su deo sebe trajno, ljuti su. Ljuti su i na sebe i na državu i na mene i na vas i na komšije i na sve su ljuti, i na one koji su bombardovali i na onog Havijera Solanu koji je potpisao. Vidite, a onda se desilo da je bilo nemoguće umanjiti bol nekim ljudima i u potpunosti ih shvatam, nikad roditeljima ne zameram, ali onda se sklopila neka situacija pa je jedan čovek navodno kriv što je bilo bombardovanje. Izmišljeno mu je čak i krivično delo. Neću namerno da pominjem imena i prezimena da ne bih iritirao neke iz nevladinih organizacija da opet zloupotrebljavaju roditelje itd. Znate o čemu se radi. Da je ovde bio neki veći pritisak, budite sigurni i nezavisno od zastarelosti i nezavisno od drugih stvari, neko bi se našao u zatvoru. Naprosto, tako se primenjuju propisi u Srbiji. Ako je taj lobi koji duva preko medija, opet neću da dam svoj vrednosni sud o tim medijima, ali je vrlo loš, negativan, ako oni napumpaju neku priču, tu ima nekog rezultata, javiće se veliki pritisak prema svima koji treba da primene. Danas imamo sudije i tužioce koji se plaše nevladinih organizacija. Kad krene kampanja u medijima, onda se zaboravi suština, zaboravi se šta je ko uradio, šta je ko rekao. Teraju do besvesti, dok ne dosade ljudima, u jednom trenutku to daje neke rezultate, kao što vidite, sad daje kontrarezultate i dobro je, neka napadaju. Na kraju, da ponovim, uopšte nisam u svojoj diskusiji imao nameru da dovedem u pitanje rad Anketnog odbora. Potrudio sam se samo da objasnim sa kojim problemima je bio suočen, koliko nivoa istina i tipova istina ovde, ne u Izveštaju, ali se od Anketnog odbora traži, da li ćemo da budemo zadovoljni ili nećemo, verovatno roditelji ne mogu da budu zadovoljni, pogotovo ako je situacija takva da je roditelj dobio neku dokumentaciju o detetu, da je umrlo, kada se dalje radilo, raspitivalo, nema ničega, onda s pravom ostaje neka sumnja. Ne možemo mi tu sumnju da izlečimo time što kažemo – postoji problem medicinske evidencije i evidencije u matičnim knjigama. Verujte, to ne zadovoljava kao odgovor. Kad sam već krenuo sa nekim ličnim primerima, meni je otac, recimo, umro na operaciji, posle operacije. Pričaju tamo, izostala je neka medicinska nega, pomoć, ja sam bio zauzet itd. Ta sumnja ostaje kod mene. Nisam nikad pokrenuo nijedan postupak i nemam nameru da pokrećem postupak, ali ta sumnja je ostala prisutna kod mene, nagriza me s vremena na vreme, eto, možda je ovo, možda je ono, itd. Ti roditelji, znam da su u košmaru, u jednom haosu, tiho ih ubija sumnja, ako postoji neka dokumentacija, pa još neka priča od bivših radnika određenog porodilišta itd, onda to dobija na intenzitetu, oni su s pravom opterećeni, ne znam da li možemo da ih zadovoljimo sa ovim izveštajem. Verujte, nisam siguran da je ovaj izveštaj dovoljno velik pritisak na nadležne organe. Ne verujem. Mislim da u svakom slučaju treba da se nađe neka istina koja bi odgovarala činjenicama, bez ulaska u krivično-pravni aspekt ili neki drugi aspekt. Ako bi nadležni organi mogli da izađu sa nekim činjenicama, zašto, neka se kaže – mi smo utvrdili to i to, ali ne možemo NN lica da gonimo zbog zastarelosti. Istina uvek mora da pobedi, to da znate. Istina nikad ne može da se sakrije, kao što ni mržnja ne može nikada da se sakrije. Čovek koji mrzi ne vidi u jednom trenutku, izgubi vid i onda srlja, krene u nešto drugo, nešto bez veze i onda ponovo izađe istina, ali bolna po njega. Neku istinu moramo da pronađemo. Namerno kažem "neku", ne krivično-pravnu, jer je očigledno zastarelost učinila svoje. Doduše, vi ste u Izveštaju rekli da se to odnosi na period 1970-1990. godine. Rekliste da se pretežno odnosi na taj period. Ako ima ovih koji nisu obuhvaćeni zastarelošću, onda bi to moralo da se raspravi, jer zakon postoji, zakon obavezuje. U tom smislu, koristim i ovu priliku da pozovem nadležne državne organe, ukoliko postoji neka prijava, radi se o nekom sumnjivom delu koje nije obuhvaćeno zastarelošću, da država pokaže svoju efikasnost i da se rasvetle te prijave i ta dela, pa eventualno, ako postoji osnova za krivičnu odgovornost, da se tu primeni odgovarajući propis. Najteže je paušalno napadati bez pravog činjeničnog stanja. U potpunosti shvatam i gospodina Paju Momčilova što je izašao ovde i rekao. On nije uputio kritiku Anketnom odboru, mislim da ste ga pogrešno shvatili i ona njegova opservacija, što se tiče onog vašeg medicinskog termina vezano za otpad, gospodin Momčilov je više pričao o dokumentima koji se rade o nekoj centralnoj, tj. zdravstvenoj instituciji gde se pravio neki novi pravilnik, pa je tu rekao da oni opet koriste stare neprimerene termine. Mislim da ste ga pogrešno shvatili, ali nije to prvi put da se u ovoj skupštini sve što se kaže sa ove govornice izokrene. Najbolje bi bilo da se uvek čita stenogram. U stenogramima tačno piše ko je šta rekao. Verovatno ono što kaže, to i misli. Reč obavezuje, a misli su bogatstvo svakog pojedinca. Nije dobro kada tuđe reči neko kiti svojim bujnim mislima. Nažalost, imamo situaciju da nam se javljaju ovi društveno-politički radnici, novinari, koji obrađuju svoje misli kao tuđe reči. Vodite računa, u ovoj sali svako od 250 poslanika u jednom trenutku može biti žrtva takve manipulacije. Smeškajte se, vodite računa da ne dođete u situaciju da vam se drugi smeškaju. Hvala.
Hvala, gospodine Krasiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Pre nego što zaključim jedinstveni pretres, pitamda li predstavnik Anketnog odbora, narodni poslanik Živodarka Dacin želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, drago mi je što ste se uključili u raspravu o Izveštaju koji je Anketni odbor podneo ovde pred vama i pred lice javnosti. Anketni odbor je imao vrlo težak zadatak. Ovaj anketni odbor, naravno da ni u jednom trenutku u ime svih članova Anketnog odbora ne smatram da je iko želeo da uputi bilo kakvu kritiku, nego naprotiv, da je delio dileme, sumnje i verovatno sve ono o čemu bi razmišljao da je bio akter u radu ovog anketnog odbora i mi to jako dobro razumemo. Ali, istini za volju, ovo je peti anketni odbor koji je osnovala ova Narodna skupština Republike Srbije i jedini koji je dao Izveštaj, zaključke, predložio mere, a oni i služe da bi raspravili o svemu ovome, da li je uopšte bilo opravdanja da se formira jedan anketni odbor ili ne. Smatramo da je bilo opravdanja zašto da se formira ovakav anketni odbor. Moram da kažem da uvažavam primedbe kolege Krasića, uvaženog pravnika, jer je on pravio igru pravne terminologije u kojoj, istini za volju, nijedan od ovih pet potpisnika nije iz te struke. Naravno, to nama nije ni bio cilj. Zato smo i rekli, upravo uvažavajući da pored kolege Krasića imamo i druge kolege kojima je to struka, profesija i koji će moći da izanaliziraju, i kao narodni poslanici da daju mogućnost na izmene i dopune svih onih zakona ili pravilnika koji to do sada nisu bili. Naravno da smo bili svesni činjenice da Anketni odbor ni u samom startu, ni u samom formiranju ništa nije obećao, sem što je obećao da će da radi, da će dati izveštaje, da će izveštaji biti pred vama, da ćemo dati predložene mere. To je to, što je u skladu sa zakonom i ingerencijama koje mi kao privremeno telo, formirano u Skupštini Srbije, i kao narodni poslanici imamo i po zakonu i po Poslovniku o radu. Naravno da nam uopšte nije bio cilj, niti želja, čak i u direktnoj komunikaciji sa njima, da tešimo roditelje, jer tu utehe nema nikada. Čak i istina, da li ona može biti uteha za roditelje? Ono što provejava i želim još jednom glasno i jasno da kažem u ime svih članova Anketnog odbora, da ne smatramo da postoji opravdana sumnja od strane ovih roditelja, da li bismo predložili ove mere i da li bismo tražili da MUP, tužilaštvo i sudovi daju odgovore da se ovako nešto dešavalo ili nije, ali argumentovano, činjenično. Dakle, želim da zahvalim svima onima, a to nisu bili samo narodni poslanici, koji su nam pomogli u radu Anketnog odbora, da možemo da predložimo mere koje bi ova izvršna vlast i državni organi morali da sprovedu. To je jedini način da se vrati poverenje u ovu instituciju, a zatim i u sve ostale. Ovim putem pozivam i sve one koji mogu na bilo koji način da pomognu u rasvetljavanju i saznavanju svih činjenica koje poneko od vas ima, da se obrati nadležnim organima, jer duboko verujem, a to vam kažem sa razlogom, da će ove naše predložene mere biti uvažene od strane ministarstava kojima su one upućene. Imamo takva obećanja i nemamo razloga da ne verujemo. Svi narodni poslanici i mnogi ljudi zaposleni u ovom skupštinskom zdanju zaustavljali su me i rekli su mi da negde u svojoj prošlosti imaju neku priču koja lebdi, koja tinja, ali za koju nikada nije utvrđeno šta je bilo. Želim da kažem da mi je upravo sada, dok sam pažljivo slušala sve kolege poslanike koji su govorili, moj uvaženi kolega Toma Bušetić dao mobilni telefon, jer je jedan otac zvao i želeo je da razgovara sa mnom, a pri tom je rekao ime, prezime i sumu. Da li mislite da taj čovek ipak treba da bude pozvan od strane MUP-a, da kaže i da se provere svi ti podaci. Ljudi ovo gledaju, ljudi ovo prate, znaju da mi nismo ni istražni, ni izvršni organ, ali Skupština Srbije, narodni poslanici i vaša saglasnost da se formira Anketni odbor jeste jedini koji je reagovao na njihovo petogodišnje odbijanje svih vrata ove države. Prema tome, u ime svega toga, još jednom vas pozivam – dozvolite, dajte šansu roditeljima, dajte šansu istini, svojoj državi, glasajte za izveštaj ovog anketnog odbora i omogućite da proverimo u svim rokovima šta će kompetentni organi uraditi. Zaboravimo naše stranačke podeljenosti, zaboravimo naše političke ideje, jer kao što rekoh, ovo nije politika i ne treba da bude. Ovo je život. Zato vas molim, u danu za glasanje, ukoliko date glas ovom izveštaju, daćete šansu roditeljima da dođu do svoje istine.
Zaključujem jedinstveni pretres o ovoj tački dnevnog reda. Prelazimo na 19. tačku dnevnog reda: – IZBOR NOSILACA PRAVOSUDNIH FUNKCIJA Za ovu tačku dnevnog reda primili ste sledeće predloge odluka: 1. Predlog odluke o izboru sudija, broj 119-926/06, koji je podneo Visoki savet pravosuđa; 2. Predlog odluke o izboru javnog tužioca, broj 119-927/06, koji je podneo Visoki savet pravosuđa; 3. Predlog odluke o izboru zamenika javnih tužilaca, broj 119-927/06, koji je podneo Visoki savet pravosuđa. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3. a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o predlozima odluka. Istovremeno, određujem pauzu do 14,30 časova, kada će doći predstavnici predlagača, pa ćemo otvoriti pretres.
Dame i gospodo, saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o predlozima odluke. Sa nama je Olga Đuričić, član Visokog saveta pravosuđa. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku.
Dame i gospodo, ne postoje uslovi za nastavak rada današnje skupštine. Uz svo uvažavanje gospođe koja je danas ovde ne možemo da raspravljamo o predlozima, jer nemamo ovlašćenog predstavnika. To što ovde imamo neku dokumentaciju, tu dokumentaciju mogli su iz Visokog saveta pravosuđa da pošalju i po kuriru, ali nemamo ovde čoveka sa kojim možemo da komuniciramo. Dakle, kada je bila gospođa Vida Petrović Škero, na jednoj od sednica rekla je da nije mogla da reaguje na neku od naših primedbi, jer joj nismo rekli blagovremeno, a da jesmo ona bi znala odmah da odgovori i da reaguje u smislu da li da neki predlog povuče ili ne. S obzirom da danas nemamo takvu mogućnost, nemamo ovlašćenog predstavnika, ni ministra Zorana Stojkovića, ni Vidu Petrović Škero, ni javnog tužioca, pošto imamo i tužilačke funkcije na dnevnom redu, dakle mi iz SRS insistiramo da se poštuje Poslovnik i da današnji rad, odnosno ovu tačku dnevnog reda raspravljamo kada ovde budu prisutni ovlašćeni predlagači, odnosno predstavnici predlagača. Molim vas, gospodine predsedavajući, da o tome vodite računa, zaista ne možemo da prihvatimo, pogotovo što niti znamo da li su ovi predlozi bili na nadležnim odborima, niti imamo mišljenje odbora, pošto je poznato da poslanici SRS ne učestvuju od skoro u radu odbora zbog državnog udara koji je izvršila vlada Vojislava Koštunice u Srbiji i rečeno je, posle toga su bili komentari kako uopšte nije bitan rad odbora i da nedolazak srpskih radikala na odbore, odnosno neučešće u radu tih odbora ne može da ugrozi rad parlamenta, a sa druge strane imamo Poslovnik koji kaže da u ovoj sali može da sedi samo predsedavajući i još jedan poslanik, jer svi ostali rade po odborima i ne znamo da li je tačno da su odbori toliko važni ili da su nevažni. Ali, bez obzira na taj stav Odbora za pravosuđe i upravu, koji nemamo ovde u pisanoj formi, insistiramo da o ovim veoma važnim pitanjima, danas treba da raspravljamo o tome da li će neko biti postavljen za javnog tužioca, za predsednika nekog od sudova, za sudiju itd. Uz sve konstatacije koje smo često imali od ministra, a i na osnovu saznanja koje imamo mi iz SRS, o veoma lošem stanju u pravosuđu i s obzirom na neku platformu i reforme koje predstoje i o kojima se ovde raspravljalo, koje ste vi iz skupštinske većine ishvalili, nikako ne bi bilo dobro, niti u skladu sa Poslovnikom, niti je dopustivo da danas raspravljamo bez ovlašćenog predstavnika predlagača. Insistiramo da se sednica prekine dok se ne stvore uslovi. Ne može gospođa Vida Petrović Škero, niti Zoran Stojković da ignorišu Narodnu skupštinu i poslanike. Da li imaju neke obaveze niti znam, niti u to ulazim. Dnevni red ove sednice poodavno je bio poznat, znalo se kada će otprilike na dnevnom redu biti upravo ove tačke i ako neko treba da usklađuje svoje vreme onda je trebalo oni da ga usklade sa radom ove narodne skupštine.
Predsednik Skupštine me je obavestio da će gospođa Đuričić biti prisutna danas ovde, obavestio me je da je postigao dogovor da možemo da radimo u tom smislu što će član Saveta da evidentira primedbe koje budu ovde, tako da sa te pozicije, kada je reč o Poslovniku, postoje dva člana koji na neki način regulišu prisustvo, ali ne i obavezu. Na sednici Narodne skupštine, pored narodnih poslanika, učestvuju i članovi vlade, ovlašćeni predstavnici drugih predlagača zakona, sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, kao i druga lica koja predsednik Narodne skupštine pozove. Shvatio sam da je predsednik Skupštine pozvao gospođu Olgu Đuričić, člana Vrhovnog saveta pravosuđa. Ima još jedan član koji reguliše ovo pitanje, a to je 93 – po otvaranju pretresa svake tačke dnevnog reda sednice Narodne skupštine, pravo da govore imaju predlagač akata, izvestilac nadležnog odbora, narodni poslanik, predstavnici poslaničkih klubova, narodni poslanici. Sam član reguliše ko ima pravo da govori. Kada je reč o Zakonu o ministarstvima, predviđa se prisustvo ministara. To je ono što Poslovnik predviđa. Reč ima Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Reklamiram povredu Poslovnika, član 31. i član 27. Član 27. govori o obavezama predsednika Narodne skupštine Republike Srbije, a član 31. o onome šta su ovlašćenja potpredsednika Narodne skupštine. Nadovezaću se i na član 87, stav 2. koji ste vi, gospodine Anđelkoviću, citirali, da bih vam objasnila da je ovo presedan i da je ovo vrhunac drskosti vladajućih stranaka i 99 poslanika koji su potpisali ovaj saziv za sednicu Narodne skupštine. Radi kontinuiteta, kako bi to neki rekli, imaju običaj da upotrebljavaju te izraze samo u funkciji zamagljivanja kriminala i korupcije u zemlji, što je ključni problem za građane, lopovluka na sve strane, što više niko normalan ne može da trpi, da mafija radi šta god hoće, kao i raznorazni kriminalni klanovi i radi tog kontinuiteta i muke pred kojima se nalaze građani suočeni sa svim problemima koji od nas, narodnih poslanika očekuju da zaštitimo njihova prava, naročito od bahatosti i osionosti vlasti koja se ovako ponaša i koja ne želi da udostoji našu javnost i pre svega poslanike, da obrazloži otkud ovakvi predlozi, naročito pojedini, za tužilačke funkcije, o čemu želimo da govorimo i da neke predloge osporavamo, ne uzimajući u obzir ni kvalifikaciju, ni ulogu koju dotična gospođa Đuričić ima kao član Visokog saveta pravosuđa, ali ovo je neverovatno. Predsednik Narodne skupštine Predrag Marković je u prepodnevnom delu, dakle pre davanja pauze, kada je predsedavao gospodin Radojko Obradović znao da postoji ovaj, uslovno rečeno, problem za vas, odnosno za njega, ali to nije problem za SRS i za građane Srbije. Kada ste sazivali, dame i gospodo poslanici, mogu sada sa ovog spiska, a na njemu je 99 poslanika, da vas prozovem tačno koliko vas je u sali, vas desetoro je u sali, jedanaesti je ušao i vi gospodine, vi ste 12, vas desetoro sa spiska saziva u kome nas pozivate da odlučujemo o ovako važnim tačkama dnevnog reda. Tačka 19. dnevnog reda, ona koja je ostavljena za sam kraj ove sednice, obimnog zasedanja, gde smo imali aktivno učešće, dali mnogobrojne amandmane i primedbe, glasi – Izbor nosilaca pravosudnih funkcija, Predlog odluke o izboru sudija, Predlog odluke o izboru javnog tužioca pod brojem tim i tim, Predlog odluke o izboru zamenika javnih tužilaca koji je podneo Visoki savet pravosuđa. Do sada se nikada nije desilo, a da je u funkciji poslovničkog ponašanja predsednika, ako mu je takav dan da želi da poštuje Poslovnik koji je sam predložio i vi ga usvojili, da se na ovakav način ponaša kada je u pitanju bilo koja tema i bilo koja tačka. Nikada Predrag Marković na naše insistiranje nije nastavljao da krši Poslovnik, tako što nam je slao zamenika, pomoćnika, zamenika pomoćnika, a u ovom slučaju gospođu koja je član Visokog saveta, već je na naše insistiranje da to vređa dostojanstvo Narodne skupštine i nas poslanika i građana, jer danas ovde treba da raspravljamo o krađi, o pljački, mafiji, svemu onome što je goruće danas u državi, da ne zamagljujete stvarnost nekim vašim izmišljotinama, glupostima, a sve je upereno protiv SRS, ali u situaciji, evo, baš mi je drago gospodine Markoviću što ste došli, u situaciji kada vi možda hoćete kao Predrag Marković na svoja jaka ili nejaka pleća, neka procene građani i poslanici sami, da preuzmete odgovornost za to što vam nisu došli ministar i gospođa Škero, mi ne možemo to da opravdamo. Insistiramo, kao jedina opoziciona politička stranka, najveća poslanička grupa, da ovde dovedete i ministra i gospođu Škero, uz svo uvažavanje, opet ponavljam, gospođe Đuričić koja je ovde, ali mi ne možemo na takav način da razgovaramo. Ne možemo, zato što ona nikako nije u situaciji da izađe po Poslovniku, jer Poslovnik joj ne dozvoljava to pravo da odgovara na naše konkretne primedbe. Ona može da evidentira šta osporavaju pojedini poslanici, kao i poslanici SRS, i naročito zbog činjenice, gospodine Markoviću da znate da smo kao najbrojnija politička stranka izašli sa jednim stavom pre dva dana. Gospodin Tomislav Nikolić je poručio i vama i celokupnoj javnosti, da više nećemo da učestvujemo u radu odbora, zato što je izvršen svojevrsni državni udar u našoj zemlji, načinom ne izbora, nego postavljanja građanina Srbije Vuka Draškovića, tog nesrećnika za ministra inostranih poslova i onog drugog nesrećnika za ministra odbrane, protivustavno i protivzakonito, da mi onda na jedini način iznosimo svoje primedbe, a jedino pravo koje sada imamo je za skupštinskom govornicom. Sada ćete izaći sa nekim stavom, pa pričati neke priče, javio se ovaj, pa nije se javio. Lepo, prekinite zasedanje, pozovite Stojkovića i Vidu, vidite gde su, zbog čega sada nisu ovde, a mi ćemo kao odgovorni ljudi, odgovorni poslanici u trenutku kada vi kao predsednik Skupštine, neka vam pomogne ovaj Miloš Aligrudić, koji se potpisao ispod imena ovih 99 poslanika, obezbedite prisustvo ministra pravosuđa i gospođe Škero i da nastavimo da razgovaramo i da iznosimo naše primedbe. Kao prvo, povredili ste Poslovnik, gospodine Markoviću, po članu 31, jer ste bili obavezni po stavu 3. da obavestite sve potpredsednike i sekretara da će u slučaju vaše sprečenosti sednicom da predsedava potpredsednik koga vi odredite. Gospođu Pop-Lazić, upravo mi je javila, niste obavestili, a ona je potpredsednik iz reda najveće političke stranke u Skupštini, da će gospodin Anđelković da predsedava, a u slučaju da i to ne uradite, predsedava najstariji potpredsednik, što svakako nije gospodin Anđelković, što mu je verovatno milo i drago, već gospodin VojislavMihailović. Prema tome, povredili ste Poslovnik, a sada malo sačekajte da završim pa ćete dobiti reč.
Reč ima gospodin Predrag Marković, po Poslovniku. Video sam vas, gospodine Krasiću, dobićete reč.
Prvo, mnogo vam hvala gospođice Jovanović što ste konstatovali fizičku činjenicu da je neophodno da završite izlaganje, da bih mogao da se obratim i molim vas da svi o tome vode računa, dakle, da ne mogu da očekuju da kada govore, da im istovremeno neko drugi odgovori, a pri tome je to neko ko vodi računa o svim poslanicima, svejedno da li su zastupljeni većim ili manjim brojem. Ne mogu ja na taj način, a naročito, kao što znate u situaciji u kojoj ste danas član jedne poslaničke grupe, sutra druge, otkud znam, neki ljudi se kunu, pa to prekrše, neki nešto drugo, dakle, ne može predsednik o tome da vodi računa, ali mora da vodi računa o tome šta za ovom govornicom izjavljuju narodni poslanici i da pokuša da to usaglasi sa poslovničkim obavezama. U skladu sa tim, ne postoji nikakav problem, naravno da predsednik Skupštine obezbeđuje prisustvo onih ličnosti koje su neophodne za nesmetani rad. U ovom konkretnom slučaju, zahvaljujući odgovornosti svih narodnih poslanika koji su učestvovali u raspravi, završavajući jučerašnju sednicu, a i u toku same sednice nekoliko puta sam rekao, za slučaj da se tako brzo radi danas, da se završi načelna rasprava tačaka koje su na dnevnom redu sednice, nastavak u pojedinostima će biti u ponedeljak. Pošto sam sposoban da držim reč, sposoban sam i da poštujem zakon, svakako, znači za slučaj da se danas ne završi, svejedno se neće raditi u petak, jer sam obavestio sve poslanike. Isto tako, da sam sprečen, naravno da bih onda ovlastio na način koji je potpuno jasan, a to sam uradio u decembru, za slučaj sprečenosti, ali nemojte da baš toliko ne verujete svojim očima, jer tu očito nisam sprečen, nego je ovo tekući rad i imate članove koji određuju kako potpredsednici, naravno, pomažu u radu predsedniku Skupštine. Ali, svakako, pošto je ova skupština radila odgovorno i brzo, toliko brzo da je stigla na dnevni red tačka za koju su poslanici tvrdili za ovom govornicom da je važno što pre, jer će oni izneti podatke, da postoje krađe, da postoji kriminal, da što pre moraju sudije i tužioci da reaguju, ja sam, potpuno ste u pravu, na ivici poslovničke obaveze, prihvatio i zamolio gospodina Anđelkovića da otpočne popodnevno zasedanje, da bi se što pre, u prisustvu osobe koja je član Visokog saveta, koja ima sve papire, čule primedbe, kao i da javnost čuje primedbe, a da se ne izgubi vreme, nego da što pre stignemo do situacije da budu izabrane te sudije i ti tužioci, na koje neće biti primedbi poslaničke grupe, i da se na taj način stvarno što pre omogući da se spreči kriminal, jer sam mislio da vam se žuri. Pošto nije to, izgleda, u pitanju, naravno, uvek ću ispred dobre namere da pomognem poslanicima i Poslovnika, izabrati Poslovnik kao i do sada, te u tom smislu, shodno onome što sam rekao juče i obećao, nastavak sednice određujem izuzetno za ponedeljak u 10,00 sati, a pošto nisam uspeo, jer sam hteo da izađem vama u susret, da obezbedim prisustvo predlagača, danas u roku pre nego što smo očekivali da će doći na dnevni red i oko toga sam se čuo gospođom Škerom i gospodinom Stojkovićem i oni su pravovremeno obavestili da ne mogu da stignu, ona iz Valjeva a on sa sednice Vlade, uzimajući u obzir vaše primedbe, dakle određujem da će u ponedeljak u 10,00 sati sednica početi nastavkom rasprave u načelu izbora nosilaca pravosudnih funkcija. Hvala vam najlepše.
Zahvaljujem se, predsedniče. Inače, samo da kažem, u članu 31. stav 1. kaže se: "Potpredsednici Narodne skupštine pomažu predsedniku Narodne skupštine u vršenju poslova iz njegovog delokruga". Pokušao sam da pomognem. Ne mora, to u trećem stavu piše, dakle, samo se ponašam u skladu sa članom 31. stav 1, a u stavu 2. i 3. je već vezano za predsednika Skupštine. Zahvaljujem vam se i vidimo se u ponedeljak u 10,00 sati.