Dame i gospodo narodni poslanici, juče sam sa ove govornice prozvan u cilju da se pojasne neke stvari koje se dešavaju u SO Novi Pazar. Tačno je da je to van one tačke koja je bila, ali je juče ovde gospodin Barjam Omeragić uzurpirao ovu govornicu u više navrata, gde je iznosio gnusne laži i neistine o situaciji u opštini Novi Pazar. Zato želim kao odbornik SO Novi Pazar, za sada tri puta biran na većinskim izborima, a sada po četvrti put kao odbornik u proporcionalnom izbornom sistemu, što znači da dosta poznajem prilike opštine Novi Pazar, da ne dozvolim da se ovde manipuliše i špekuliše sa situacijom. Naime, u opštini Novi Pazar legalno je konstituisana SO Novi Pazar sa većinom odbornika od 26, a znamo da je potrebno 24, jer ukupno u SO Novi Pazar ima 47 odbornika. Tačno je to da je većina legalno izabranih odbornika sprečena da održi konstitutivnu skupštinu SO u sali Skupštine opštine i to je sprečeno na fizički način, pa su odbornici održali ovu konstitutivnu sednicu preko puta u jednom restoranu. No, prošlo je više od mesec dana, legalno izabrani predstavnici organa SO nisu u mogućnosti da uđu u SO i rade svoj posao,za koji ih je birala SO Novi Pazar, kao što su sprečeni i odbornici da uđu u SO Novi Pazar. Verujem da je to jedinstven slučaj u našoj zemlji, a možda i u celoj Evropi, da se ne dozvoljava odbornicima, legalno izabranim od građana, da rade svoj posao za koji su birani. Naime, ova konstitutivna sednica SO je održana uz prisustvo svih medija, čak i onih posmatračkih misija OEBS-a, nevladinih organizacija, koje su gospoda Liste za Sandžak i Bajram Omeragić pozivali svojevremeno da tobože gledaju kršenje ljudskih prava u Raškoj oblasti, odnosno u "Sandžaku". Danas mogu da javno kažem ovde da ta gospoda koja tamo rade ispred tih raznih posmatračkih misija daju izveštaje da jedino na tom prostoru sada krše ljudska i građanska prava baš Lista za Sandžak i gospodin Bajram Omeragić. On ovde ponižava i šegači se sa državom Srbijom, maše nekim papirima, tobož ne priznaje neko mišljenje koje je dalo Ministarstvo za lokalnu samoupravu, kao da to nije primio ni ključar SO Novi Pazar, a evo sa ove govornice pitam gospodina Bajrama Omeragića, odakle njemu to mišljenje sa kojim on ovde maše i zamajava ovaj visoki dom. Znači da su dobili mišljenje na ruke, ali to mišljenje nisu hteli da primene. Dalje, gospodin Bajram Omeragić tvrdi kako Ministarstvo za lokalnu samoupravu nema ingerencije da izričito naredi primenu odluka SO Novi Pazar, a ja ću podsetiti gospodina Bajrama Omeragića i pročitati samo član 105. i 106. Zakona o lokalnoj samoupravi, koji nose izričit naslov: Odnosi organa Republike, teritorijalne autonomije i organa jedinice lokalne samouprave. Član 105: “Organi Republike, teritorijalne autonomije i organi jedinice lokalne samouprave radi ostvarivanja svojih prava i dužnosti međusobno sarađuju u skladu sa Ustavom i zakonom i drugim propisima.” Evo vam stav 3. člana 106. šta kaže – “traže mišljenje od nadležnog organa Republike i teritorijalne autonomije u vezi sa primenom zakona i drugih propisa koji su od neposrednog uticaja na razvoj i ostvarivanje lokalne samouprave i za rad organa jedinice lokalne samouprave. “ Gospodin Bajram Omeragić je dobio ovo traženo mišljenje, ali nažalost do današnjeg dana oni ne žele to da sprovedu u delo. Znam da je teško gubiti vlast. Svaka vlast je slatka, ali je kratka. Podsetiću vas da su gospodin Bajro Omeragić i njegova Lista za Sandžak izgubili izbore u Prijepolju, izgubili vlast u Sjenici, a sada gube vlast i u Novom Pazaru. Jednostavno, pokušavaju da na mišiće zadrže vlast u Novom Pazaru. Koristim priliku da se sa ove govornice javno obratim nadležnim organima Republike Srbije, pre svega Ministarstvu za državnu i lokalnu samoupravu, gospodinu Lončaru, kao i ovom visokom domu i predsedniku gospodinu Predragu Markoviću, da u skladu sa Zakonom o lokalnim izborima i izboru odbornika primene zakon i omoguće legalan rad Skupštine opštine Novi Pazar. U protivnom, rekao sam i prošli put, tamo je anarhija i tamo se mogu desiti neke nepredviđene stvari i događaji, koji sigurno ne bi nikome odgovarali.
Na kraju jučerašnjeg zasedanja gospodin Veroljub Stevanović, šef poslaničke grupe SPO-NS, pozvao je da poslanici koji su prijavljeni za reč ispred poslaničkih grupa odustanu. Da li sam dobro obavešten da je dogovor da po jedan poslanik govori? (Ne.) Ne držimo se tog pravila. U redu, onda nastavljamo po spisku prijavljenih govornika. Izvolite, gospodin Vladan Vučićević, a neka se pripremi narodni poslanik Meho Omerović.
Dame i gospodo narodni poslanici, jučerašnja diskusija o izjednačavanju prava boraca izazvala je žučnu polemiku u ovom parlamentu. Mislim da, na neki način, nismo iz bliske i dalje prošlosti izvukli mnogo pouka. Juče je bilo zamereno da ova skupština treba da donosi i neka bitnija pitanja, a smatram da je i ovo pitanje bitno, od nacionalnog interesa i da zaslužuje da bude na dnevnom redu, jer je neko čekao čitavih 60 i kusur godina da se o ovome raspravlja. Siguran sam i u to da postoje i bitnija pitanja o kojima ova skupština mora da raspravlja. Jedno od ključnih pitanja od interesa za sve građane Srbije i za Srbiju jeste zakon o denacionalizaciji i vraćanju imovine. Kada takav zakon bude na dnevnom redu ove skupštine, pokazaće svu pogubnost politike koja je vođena u proteklom vremenu, od 1945. pa do devedesetih godina. Želim da kažem da je za mene lično ovaj zakon, o kome mi danas raspravljamo, zakon od nacionalnog interesa i da apsolutno zaslužuje da bude donet na ovoj sednici, ali smatram da je možda neprimereno da govornici ovde dolaze sa napisanim tekstom, donose određene knjige, čitaju raznorazne citate velikih istorijskih ličnosti i pojedinaca, jer smatram da nam to neće doneti dobro. Ono što želim da kažem, a što je istorijska činjenica koju niko u ovoj sali, a i u ovoj državi Srbiji ne može da pobije, a to je da su postojala dva pokreta: jedan je bio ravnogorski, četnički pokret, a drugi je bio komunistički, partizanski pokret. Ono što je, takođe, nepobitna činjenica, sa kojom se moramo suočiti i što je ono što nas vekovima unazad pratim, a plašim se da ne bude i u daljoj budućnosti, a to je nesloga, nerazumevanje i nemogućnost shvatanja trenutka u kome su možda nekada živeli naši preci, a mi danas. Ono što moramo priznati, to je da su i u jednom i u drugom pokretu većina bili Srbi. Ne želim da ovde iznosim istorijske činjenice i da dokazujem da li je jedan pokret bio u pravu, a drugi u krivu, da li je u pravu bio četnički pokret, a u krivi partizanski ili da li su partizani bili u pravu, a četnici u krivu. Jednostavno, to je nemoguće danas dokazati ili makar mi, narodni poslanici, nismo kompetentni da to dokažemo u roku od tri dana, ako to istorija nije dokazala i svi istorijski stručnjaci u proteklih 60 i kusur godina. Želim da kažem da je jedna majka bila u prilici da jednog sina pošalje u četnički, ravnogorski pokret, a drugog sina da pošalje u partizanski, komunistički pokret, da je ta majka plela čarape od iste ovce i iste vune i za sina koji je bio u četničkom pokretu i za sina koji je bio u partizanskom pokretu, da je ta majka isto ronila suze kada je čula da je poginuo sin četnik i sa istim žalom ronila suze kada je poginuo sin partizan, i da ono što je velika istorijska nepravda, a to je da oni koji su pobedili, pisali su istoriju i proglasili četnike da su oni bili ti koji su krivi za svo zlo koje se dešavalo na našim prostorima. To je prosto nemoguće, to nije časno, to nije pošteno i to mi ovde danas moramo da razbijemo. Ne da dokazujemo istorijskim činjenicama i da dokazujemo nekim pismima šta je rekao Čerčil, šta je rekao Ruzvelt. Velike sile su uvek pričale ono što je godilo njima, a mi smo uvek bili neko topovsko meso, zarad nekih velikih sila i pojedinaca koji su nas koristili. Naravno, svo zlo i svu tegobu, svu bedu, čemer, jad plaćao je srpski seljak i ovaj srpski narod. Zato mi danas treba da ispravimo tu istorijsku nepravdu, ne boreći se istorijskim činjenicama, već boreći se razumom koji treba da ima svako od nas ovde i da shvatimo da to što nam se dešavalo ne sme da nam se dešava u budućnosti, a bogami, kakvo nam vreme ide, može nam se desiti i u bliskoj budućnosti. Da priznamo ovde, kao ljudi, da je to bio bratoubilački građanski rat i da u takvom ratu nema ni pobednika, svi su poraženi. Zato, braćo i sestre narodni poslanici, očekujem od vas ovde i, naravno, od onih koji su nekada bili drugovi, danas gospoda, da nam kažu samo par stvari, što je njihova tajna, a naša želja da saznamo - gde se nalazi grob Draže Mihailovića? To je časno i pošteno posle 60 i kusur godina, da narod i građani Srbije znaju. Sa druge strane, časno i pošteno bi bilo da nam se Josip Broz Tito, koji je ovo sve zamesio, ne baškari u onoj Kući cveća, već da ga izmestimo iz nje i da ga stavimo tamo, sahranimo upravo gde je sahranjen i Draža Mihailović. Braćo i sestre narodni poslanici, mi moramo da se založimo ovde za tu vrstu istine i da shvatimo da u bliskoj budućnosti, ako nastavimo sa ovakvim raskolima kakvi su bili do sada, Srbija će doživeti gorku sudbinu, a mi svi zajedno sa njom, ovde će biti protektorata, pa ćemo doživeti, možda kao što danas doživljavaju gore u Bosni da im onaj Ešdaun smenjuje ljude koje su oni birali na izborima. Možda ćemo biti u toj situaciji srećni ako dobijemo belo, a ne crno unuče. Iz tih razloga, braćo i sestre narodni poslanici, želim da mi ovu diskusiju privedemo kraju, da se prizovemo razumu i da ovaj zakon izglasamo, kako bi sada oni osamdesetogodišnjaci, koji su 60 i kusur godina čekali, primili svoju zasluženu penziju i time na neki način ublažili istorijsku nepravdu i učinili da i ti ljudi budu rehabilitovani, i da tako napravimo blagi korak ka razumu i ka izmirenju.
Hvala vama, gospodine Vučićeviću, mnogo ste doprineli smirivanju situacije i pomirenju. Hvala. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, a neka se pripremi narodni poslanik Dragoljub Kojčić. Izvolite, gospodine Omeroviću.
Poštovane koleginice i kolege poslanici, indikativno je što se za Predlog izmena i dopuna Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i njihovih porodica nije obezbedilo mišljenje Odbora za rad i boračka pitanja Skupštine Srbije. Što je još indikativnije, to isto nije učinilo resorno ministarstvo Vlade Republike Srbije, niti sekretara za zakonodavstvo. Mislim da bez tih mišljenja rasprava o ovom predlogu izmena i dopuna zakona neće biti potpuna. Jedan ovakav predlog, koji je već dva dana pred nama, i pravno je nemoguć i nema čak uporište ni u jednom od zakona, a konstatovali su to, složićete se, juče i predstavnici nekih stranaka koji su doprineli da se ovakav predlog zakona nađe na dnevnom redu. Dakle, ovakav predlog zakona je samo politički moguć. Ali, da se vratimo na Predlog zakona. On je po sadržaju i nameri u direktnoj suprotnosti sa istorijskom istinom na jugoslovenskom prostoru iz Drugog svetskog rata, koja se odnosi na antifašističku borbu naših naroda protiv okupatora i njegovih saradnika. Ovim predlogom se pokušava dati antifašistički legitimitet ravnogorskom pokretu Dragoljuba Draže Mihailovića, koji je imao formalnu legitimaciju određenih krugova izbegličke vlade Kraljevine Jugoslavije u Londonu, a po svojoj delatnosti je, u stvari, učinio najveću moguću uslugu fašističkom okupatoru u održavanju njegove okupatorske vlasti, borbi protiv antifašističkog pokreta, odnosno partizanskih odreda, i teroru prema civilnom stanovništvu, koje je pomagalo partizanski pokret. Da li su se četnici borili protiv okupatora? Predlagač zakona kaže, suština je istina, pomirenje i budućnost. Zarad budućnosti, mi poslanici SDP jesmo za istorijsko pomirenje i istinu, ali na istorijskim činjenicama, i upravo ću se njima i služiti u obrazlaganju odgovora na gore postavljeno pitanje. Sprovodeći direktive vrhovne četničke komande područni četnički komandanti ostvarili su tajnu, a kasnije i otvorenu neposrednu saradnju sa nemačkim i italijanskim okupatorskim jedinicama, u cilju svog snabdevanja oružjem i dobijanja materijalne pomoći, pružanjem logističke podrške okupatoru u borbi protiv jedinica Narodnooslobodilačke vojske, a zauzvrat, opšte je poznato, direktnog učešća četničkih jedinica u zajedničkoj borbi okupatora protiv NOV. Italijani su, podsetiću vas, redovno mesečno isplaćivali plate svim četnicima na svom delu okupirane jugoslovenske teritorije i pružali im zaštitu. O četničkim jedinicama i saradnji sa nemačkim, italijanskim, ustaškim i drugim okupatorima postoji toliko podataka ne u arhivama bivše SFRJ, kako vi to kažete u komunističkim arhivama, postoje dokazi u nemačkim, italijanskim, engleskim, američkim, francuskim, sovjetskim, a što je najvažnije i u arhivama UN i Međunarodnoj komisiji za utvrđivanje ratnih zločina fašističkog okupatora i njegovih saradnika, osnovanoj odlukom saveznika antifašističke koalicije 1942. godine, ali mi se čini nepotrebnim da se obrazlaže. Da li se bilo gde u svetu, a na koga se tako često danas na početku 21. veka pozivamo, predstavnici ravnogorskog pokreta svrstavaju na stranu antihitlerovske koalicije ili su, kao što je to istorijska činjenica, svuda predstavljeni kao saradnici fašističkog okupatora. Poštovane koleginice i kolege poslanici, kolaboracija je kolaboracija, kod nje nema razlike u svetu. Vrste kolaboracije se razlikuju samo po ulozi koju im je okupator odredio, a cilj je isti, a to je očuvanje vlasti okupatora. Opasnost rehabilitacije takve kolaboracije sa fašističkim okupatorom je nepredvidiva opasnost za našu državu. Jedina smo država u svetu, posebno u Evropi, koja politički, rehabilitujući kolaboraciju sa fašističkim okupatorom, na neki način rehabilituje i njegovu ideologiju. Ubeđen sam da ogromna većina građana Srbije, bez obzira na svoju političku i nacionalnu pripadnost, ne misli tako. Ova država Srbija i njen narod stvarno ima časnu i slavnu istoriju, nemojmo je falsifikovati. Ostavite prošlost istoriji, a mi, drage kolege poslanici, treba da se bavimo pitanjima zbog kojih nas je narod izabrao, jer Srbija ima toliko problema, teškoća i neizvesnosti da je ovo što se juče i danas pokušava sa ovim predlogom zakona samo bežanje od surove stvarnosti. Treba da raspravljamo o najvažnijim pitanjima naše sadašnjosti, od kojih zavisi budućnost naše države i naših pokolenja, podsetiću vas, radi se o Hagu, Kosovu i Metohiji, državnoj zajednici Srbija i Crna Gora, donošenju Ustava Republike Srbije. (Predsednik: Vreme.) Nismo u stanju da postignemo politički konsenzus, pa kako onda očekujemo da ćemo posle šezdeset godina, za samo dva dana rasprave u parlamentu, uspostaviti istorijsko pomirenje. Pitam vas, ko će nas pomiriti sa građanima Srbije koji imaju poverenje u ovaj parlament, a od svega četiri posto. Ko će pomiriti vojnu i nezavisnu komisiju...
Gospodine Omeroviću, šesti minut ističe, budite ljubazni i završite, a naročito bez iznošenja netačnih podataka.
Završavam… o ubistvu dva vojnika. Ko će pomiriti članove Komisije za hartije od vrednosti sa najvišim predstavnicima Vlade Republike Srbije. Građanima je muka od prepucavanja, ne samo u parlamentu. Neki od naših građana ne znaju kako će preživeti narednih nekoliko meseci i uopšte ih ne interesuje priča o poverenju.
Hvala vam.
A pogotovo ne priča koja je stara preko 60 godina.
Sedmi minut, hvala mnogo što ste nastavili smirivanje tenzija. Izvolite, niko nije pomenut, molim vas. Po Poslovniku, izvolite.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo poslanici, gospodine predsedniče, i vi ste konstatovali da su ovde iznete netačne činjenice i zbog toga sam se javio po Poslovniku i članu 100. Izašao sam za govornicu danas ne samo da podržim zakon koga je svakako podržala cela poslanička grupa SPO-NS...
To nije predmet Poslovnika.
Činjenice su istinite...
Recite mi gde je povređen Poslovnik i budite ljubazni, gospodine Bukviću.
Poslovnik je povređen time što je gospodin Omerović poredio četničke borce kao saradnike okupatora, pa i poslanička grupa, odnosno 13 poslanika SPO ispada da su saradnici okupatora, a što nije tačno...
Pažljivo sam pratio izlaganje gospodina Omerovića i zbog toga sam intervenisao. Po Poslovniku traje načelna diskusija, poslanici izlaze i iznose svoje političke stavove i daju argumentaciju za to. Nije prekršen Poslovnik. Bićete u prilici kada budemo govorili kasnije, a budite ljubazni, nemojte po Poslovniku na ovaj način da uzimate reč. Hvala. Nemojte da iznosite činjenice po Poslovniku, molim vas. Hvala najlepše na razumevanju. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Kojčić, a potom narodni poslanik Milorad Vučelić. Samo sam po članu 100. upozorio narodnog poslanika koji je govorio da ne iznosi netačne podatke o poverenju u Skupštinu, jer nije dobro vređati poslanike i obmanjivati javnost. Ti podaci nisu tačni. Izvolite, gospodine Kojčiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, obraćam se istovremeno i onima koji nas gledaju elektronskim putem, a nadam se da je to jedan dobar deo Srbije, nažalost onaj koji nije zaposlen, ali dobro, biće i toga. Ovo što smo razgovarali, na ovaj način, sa ovim temperamentom juče, nije to tako loše, to je naša vruća hajdučka krv i to je posledica toga što smo se izborili za demokratiju. Ja sam se prisetio, jer nekada ljudi kada hoće da razumeju vreme u kome žive tumače ga iz prošlosti, a ja ćumalo da ga tumačim iz dimenzija budućnosti, iz dimenzija moje ćerke. Ona sada ima 17 godina, a negde pre sedam-osam godina, valjda negde 1996. godine, u školi jednim povodom učiteljica da jednu reč pa vi treba da napišete kao đak celu rečenicu da biste vežbali. Ona ima taj talenat da rimuje i učiteljica dala da se oko reči cvetnik napiše neka rečenica. Ona je čula u kući kako je babin brat, a moj ujak po kome nosim ime, kao dečak od 17-18 godina otišao u đački četnički korpus Marka Kotarca da pređe u Bosnu i Hercegovinu, da brani svoj srpski narod od ustaškog handžara. Čula je da su komunisti tamo negde oko Miljevine pobili preko 10.000 ljudi koji su pripadali đačkom četničkom korpusu Marka Kotarca. Dete napiše ovakav stih: "Jedan mladi četnik pao je u cvetnik, ono što proklija zvaće se Srbija". I proklijalo je. Ovaj narod se ujedinjuje, pod onim istim znamenjima za koje su se borili ravnogorci, to su ova koja sada stoje iznad mene, to su one časne zastave, nose ih pripadnici svih političkih stranaka. Bogu hvala, izborili smo se i za ovu demokratiju. Ono što je za mene takođe vrlo bitno jeste da su se i u Srpskoj Republici naši sunarodnici izborili pod istim tim znamenjima, istom tom himnom, za onaj deo prava na nacionalno samoodređenje koji se danas zove Srpska Republika. Rekao bih ne da je proklijalo nego je dobro rodilo, jer i partizanovi navijači nose Čičine slike na stadionu. Meni je juče zasmetalo kada gospodin za koga znam, neću da ga imenujem, neću ja njega da dojavljujem srpskoj javnosti, ali čovek koji je došao iz Crne Gore i koji sa jednom skojevskom retorikom nosa ovde neke papire koji liče na one brošurice radničkih univerziteta svojevremeno, kada hoće ovde ponovo da ne dozvoli da se unese red među nas. Vidite, mi jesmo ovde napravili jedan problem. Problem je što je Ravnogorski pokret politizovan u nekoliko političkih partija. To je problem, ali svi mi, svako na svoj način, da parafraziram onu špansku rečenicu, odani smo tom pokretu svako na svoj način, pet šestina ljudi koji su prisutni u ovom parlamentu, i to se juče pokazalo. Taj čovek sada se zalaže da nam priča da smo mi kolaboracionisti, kako ne dozvoljava da se ponovo zalepi podeljena i popucala Srbija, taj čovek neka ide u Crnu Goru i neka spaja podeljenu Crnu Goru danas, neka ne dozvoli da se podeljena Crna Gora otcepi, neka spaja popucalu Srpsku pravoslavnu crkvu u Crnoj Gori, a ne da zavađa Srbiju koja mu je pružila utočište i gostoprimstvo. Gospodin Ivica Dačić, koji je po mojoj oceni izvanredan intelektualac, mislim da je častan rodoljub, mislim da je vrlo pošten čovek i molio bih da se uvaži njegovo veoma izdiferencirano stanovište koje je juče izrazio. Kao što znate, pošto je na Baškom kongresu pre puno godina bila jedna stolica u kojoj je sedeo Živko Topalović, predsednik socijalista, i pošto ne verujem da je ova Socijalistička partija Srbije naslednik marksističkih političkih vrednosti, kada bude tako neki skup tim povodom voleo bih da gospodina Dačića tu čeka njegova stolica. To je častan čovek i dozvolite, rekao bih da ga pomalo diskretno greje plamen četništva. Ako ima nešto onda je on možda četnik u tetrapaku, ali je častan čovek. Zato što je u tetrapaku imam i njega nešto da propitam, zna da ovo prijateljski pitam. Ako se, gospodine Dačiću, pozivate na mišljenje velikih sila u nekim ocenama, u nekim papirima kada je u pitanju Ravnogorski pokret, kako ne vidite da su te iste velike sile o ovoj državi, o ovom narodu 1992, 1993, 1994, 1999. i 2000. godine isto tako ogavno opisale? Zar ne pravite analogiju? Mi treba da se uzdamo u svoje iskustvo, u svoje istine. Kada se pominje ono diktirano pismo kralju Petru II Karađorđeviću koje je uputio četnicima sa pozivom da se priključe Titu podsećam vas da je ista ta sila diktirala vama da napravite embargo na Drini 1994. godine, s tim što naši nisu poslušali taj diktat, a bogami ovi vaši jesu poslušali taj diktat. Da se vratim sada na jedan više faktografski deo. Postoje dve istorije. Jedna službena istorija koju pišu pobednici i najčešće se piše u tim pamfletima radničkih univerziteta; i postoji druga istorija pokrivena tamom anonimnosti. Sada ću da vam ispričam jedan deo te priče. Moja majka Staka Marković, rođena u Valjevu, službenik Ministarstva spoljnih poslova, diplomirani ekonomista pre Drugog svetskog rata, po svom patriotskom zovu i po istoj onoj srpskoj hajdučkoj krvi još 1941. godine stupila je u kontakt sa komandom Ravnogorskog pokreta direktno na Ravnoj gori. Jedan deo moje familije, jedan deo mojih prijatelja su upravo sa Ravne gore, iz sela Kadina Luka, Paležnica. Molim vas obratite pažnju na faktografiju, vi koji istoriju učite iz komunističkih udžbenika. Daću kardinalni primer. Kada su Nemci opkolili Ravnu goru da hapse Dražu Mihailovića, gospodine Omeroviću poštujte, ovo je istorija mog naroda. Kada su Nemci opkolili Ravnu goru u oktobru da hapse Dražu Mihailovića, on se te noći krio u kući Dušana Obradovića i Milice Obradović u selu Kadina Luka. Moja majka je te noći bila u toj kući i te noći su Nemci, tražeći Dražu Mihailovića, uhapsili časne srpske oficire, jedan je slovenačkog porekla, Fregl i majora Mišića. To je inače sin vojvode Živojina Mišića. Uhapšeni su i streljani, i jedan i drugi. Moja majka je kao časni srpski patriota proganjana od Gestapoa, čak bila na prekom nemačkom vojnom sudu, proganjana od Gestapoa. Kada je mogla pomagala je i pripadnicima onog drugog pokreta, prosto zato što su Srbi, govoreći – to su i srpska deca. Ta srpska deca će joj doći glave 1945. godine lažno svedočeći protiv nje. Moja majka je uhapšena 16. maja 1945. godine, nekoliko dana posle tzv. oslobođenja i osuđena i odležala pet godina robije od komunista. Nosila je u Zabeli u Požarevcu broj 356. Prestali su da daju brojeve kada su dogurali u ženskom odeljenju do 20.000. Dakle, hoću da kažem da sam radostan. Ono za šta su se moji borili to je pobedilo, ali to nije bilo ni protiv koga. Mogu danas da kažem da možda ima suludih glava koje još uvek veruju u rezoluciju kongresa u Drezdenu pre nekih 80 godina, da je glavni politički interes Komunističke internacionale da se slomi kičma srpskom hegemonizmu na Balkanu i da se ta fraza još uvek upotrebljava, i upotrebljavala se i bila je fatalna i u ovom raspadu Jugoslavije u proteklih 10 godina. Neću da verujem da takvih ima više u ovoj sali. Neću da verujem da neko može da misli da je pobeda jednog, do danas manjinskog dela srpskog naroda nad većinskim delom srpskog naroda, da je to pobeda. Pobeda je, gospodo, svih nas i zato mogu samo ovo da kažem, da su primordijalni politički ciljevi Komunističke partije Jugoslavije, čak nije bilo ni srpske komunističke partije kako su dobro mislili o Srbima, bili ne borba protiv Nemaca, to je izvedeno, nego borba za komunističku državu. To su bili dokumenti pre Drugog svetskog rata, a ovo je bila časna misija, apsolutno ništa u tome ne sporim. Mislim da nama nije potrebno pomirenje. Mi koji smo hteli da se pomirimo, mi smo na neki način juče svi dali amnestiju, niko nije optuživao ovaj drugi pokret, niko nije crveni pokret optuživao, ali nećemo ni da se branimo više. Gotovo. Mi smo pružili tu ruku pomirenja. Mislim da smo mi između sebe, kažem uz neke meni besmislene političke razlike apsolutno u miru. Šta je ono što mislim da je duboki smisao ovog zakona? Ne toliko pomirenje, to zavisi od morala, to zavisi od strukture karaktera ljudi, nego izjednačavanje u pravima. Ko hoće da se miri, neka se miri. Pitajte generala Mirkovića da li hoće da se miri sa nama? Nema mira sa Mirkovićem. Mi samo hoćemo pravdu, izjednačavanje u pravima. Mi hoćemo da se ponište sudske odluke protiv ravnogoraca i to se stručno u pravu ne zove rehabilitacija. Znate šta je rehabilitacija? Kada je bilo malo krvi ovde u Požarevcu i u Zabeli, onda se 1948. hvatalo i među svojima, pa se teralo na Goli otok, pa tamo uredno se pretuče, mučeni pet-šest puta, pa kada se vrati posle pet-šest godina, onda ga pitaju kako je bilo, a on onako bez zuba mučenik kaže – poučno. Onda ga oni rehabilituju. Mi rehabilitaciju ne tražimo, mi hoćemo poništenje presuda i ono što se pravnim jezikom zove deskulpacija, a to znači skidanje montirane krivice sa pripadnika ravnogorskog pokreta. Na kraju, da završim sa ovim ženskim rodoslovom, verujem u karakter i moral Srpkinja. Opet ću da pomenem kada je moja ćerka iste te neke godine u trećem razredu osnovne škole čula od učiteljice kako su ravnogorci, četnici, narodni neprijatelji, a ona onako mala, plava, sićušna, ali hrabra, kao i svaka Srpkinja, ustane i kaže: “Moja baba je četnik, ali nije narodni neprijatelj.”
Dame i gospodo, obaveza je da se Skupština vodi po Poslovniku. Gospodine Pejčiću, samo trenutak, dozvolite mi da izgovorim. Obaveza je da se vodi Skupština po Poslovniku. Nisam u nekoliko navrata prekinuo kada je povređen član 100. Razumem da ovakva tema budi emocije i lične emocije, ali ovde sede predstavnici svih građana Srbije. Molim govornike da nema izjava koje su rasističke, niko od građana Srbije ne može da se upućuje sa ove govornice da ide u drugu državu da se za nešto bori i isto tako niko ne može da stavlja primedbe ovoj skupštini, jer ona vređa njeno dostojanstvo, da ona opredeljujući se da radi po jednom članu Poslovnika, u konkretnom slučaju kada nema mišljenje Vlade ili kada nema mišljenje jednog odbora, ne može da primeni drugi način. Molim vas, vodite o tome računa. U protivnom, zbog dostojanstva ove skupštine, ponovo ću morati da dam pauzu, da bismo se konsultovali oko onoga oko čega se dogovaramo već dva dana. Izvolite, Bogoljub Pejčić, kao predstavnik predlagača.
Moramo konačno da kažemo i da razrešimo to oko mišljenja Vlade. Gospodo, mišljenje Vlade trebalo je da da nadležni ministar koji pripada SDP-u i on ga nikada neće dati. Da budemo jasni. Što se tiče, gospodine Meho, ništa vam ne zameram, vi odlično sve znate o ravnogorskom pokretu, ali ovde, gospodine Meho, o tome mnogo više zna i gospodin Spaho, pa neka vam on ispriča nešto.
Da, po Poslovniku, ili replika. Odlično. Po članu 94. pauza do 12,20 časova. Hvala vam. [[Posle pauze – 12,35]] Dame i gospodo, nastavljamo rad, samo da prvo utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Molim sve poslanike koji su prisutni u sali da ubace kartice da bi sednica mogla da počne, da bismo dali reč gospodinu Obradoviću. Uvređen je poslanik. Omogućite. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Dok on stigne do govornice, još jednom podsećam, neću se zadržavati na upozorenjima kad bude dolazilo do ovakvih ekscesa, već ću oduzimati reč govorniku. Izvolite, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedniče. Poštovane kolege narodni poslanici, izašao sam da reklamiram povredu Poslovnika, član 100. i član 97. Prepoznao sam se u onome što je gospodin Kojčić rekao, jer juče za vreme mog izlaganja on je dobacivao da govorim laži, što je nekulturno, ali sam tada prešao preko toga, smatrajući da je to jedan incident koji se može desiti, ali se može preskočiti i zaboraviti. Međutim, preko ovoga ne mogu preći. To što je rekao gospodin Kojčić da treba da se vratim u Crnu Goru jer sam rođen u Crnoj Gori jeste sramota za parlament Srbije, a sramota je i za poslaničku grupu DSS. Sramota je za parlament zato što u ovih 14 godina višestranačkog sistema u Srbiji se nije još nijednom desilo da neko od poslanika šalje drugog poslanika da se vrati u mesto odakle je rođen. Ako ne znate, 34 poslanika ove skupštine nije rođeno u Srbiji, 11 iz poslaničke grupe DSS. Nikom od nas ne pada na pamet da ima pravo da šalje bilo koga u mesto odakle je rođen. Jesam, rođen sam u Crnoj Gori, ponosan sam na to. Došao sam u Beograd 1978. godine i od tada živim u Beogradu. Ovde sam se zaposlio, oženio i ponosan sam na sve ono što sam dobio od Srbije i što sam dao Srbiji. Ovo je vrhunski primer nekulture i nekorektnog odnosa. To što je gospodin Kojčić četnik, to je njegovo pravo. To što mu se ne sviđaju dokumenta koja sam ponudio, i kojima sam govorio, s tim ne mogu ništa. To što bi on želeo da menja istoriju, to je njegov problem. Da li mu je neko stradao, meni je stvarno žao, ali mi sada u ovim godinama 2004. sa tim nemamo veze. Ovde je reč o pokušaju da neko svoj lični odnos namiri preko revizije i istorije. Ne može. Istorija se promeniti ne može. Dobro, onaj ko misli da može, neka menja. Nećemo odustati od rasprave jer je nismo ni izazvali. Mi nismo podržali predlog da se raspravlja o ovom dokumentu. Mera kulture, korektnosti odnosa jeste govoriti na osnovu činjenica, ne na osnovu onoga što mi je rekla baba ili što sam čuo od tamo nekoga. Juče sam rekao i pozvao se na nemački dokument, da je pukovnik Mihailović izbegavao borbu sa Nemcima. Ko hoće da diskutuje o drugim temama neka predloži Narodnoj skupštini relevantan dokument, ali je nekulturno i nekorektno na ovakav način se ophoditi prema poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije, jedne parlamentarne stranke. Danas smo dobili papir, knjigu, od ljudi iz Vranića. U noći između 20. i 21. decembra 1941. godine 75 ljudi, od kojih devet od pet godina, poklano je od strane četnika. (Predsednik: Molim vas, gospodine Obradoviću, to nije deo povrede Poslovnika.) To je ono o čemu pričam. Ako hoćete raspravu, imaćete raspravu, ali onda ćemo sad taksativno da nabrojimo šta su četnici uradili, pa ćete da vidite kako će javnost Srbije da reaguje na ovo. Reći će vam naš generalni sekretar o pomirenju i o Rezoluciji Narodne skupštine iz 1998. godine, pomirenje za vas da revidirate istoriju. To je tema za Skupštinu. U svakom slučaju, osećam se vrlo loše šta sam doživeo u Narodnoj skupštini Republike Srbije da se upotrebljavaju ovi tonovi. Zameram i vama, gospodine predsedniče, što niste reagovali. Ovakve reči ni 2001. godine nisam bio u situaciji da čujem. Mislim da je ovo jedna velika ljaga na rad Narodne skupštine Republike Srbije, a svako od nas pojedinačno nosi svoj krst i svoj pečat, ali je ovo sramota za Skupštinu Srbije, da se narodni poslanik poziva da se vrati u mesto gde je rođen. Znači, 34 poslanika bi po tome trebalo ovog trenutka da napusti NSRS. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Obradoviću. Još jednom, po Poslovniku, upozorio sam po završetku izlaganja narodnog poslanika i branio dostojanstvo Narodne skupštine. Dozvolite još jednom moje lično izvinjenje što nisam bio dovoljno pozoran u trenutku izgovaranja reči koje vređaju lično neke od narodnih poslanika, da odmah reagujem. Molim vas da primite moje lično izvinjenje, kao što očekujem da će uslediti izvinjenje svakoga ko nekog lično povredi u diskusiji koja sigurno nema tu nameru. Po Poslovniku, izvolite, vi, pa gospodin Dačić, pa gospodin Omerović, pa gospodin Kojčić. Gospodin Spaho se javio pre toga.
Poštovani narodni poslanici, poštovane narodne poslanice, izvinjavam se, prvi put imam tremu, ali ću sve da kažem. Prozvan sam da kažem šta mislim o ovom pomirenju, šta mislim o četnicima. Ja sam dete partizana, ali družim se sa mojim prijateljima i kumovima koji su Srbi i koji su u svojoj familiji imali četnike. Došao sam do zaključka da bi trebalo da obradim tu temu i da vidim ko su četnici. Čitao sam i došao sam do zaključka da su u četnicima bili Muslimani. Samo ću nešto da napomenem. Otac mi je bio partizan. Polazeći prema Valjevu, u jednom delu, zatrpanog snegom, pronašao je četnika u koga je bio dnevnik. U tom dnevniku od 300 strana bilo je samo ratovanje između četnika i Nemaca. Nije bilo da su četnici ratovali sa svojom braćom Srbima. Znači, moje mišljenje, što se tiče četnika, jeste da su bili patriote i da su bili protiv okupatora. Ali opet, posle svega toga, najviše me boli šta ćemo za ovo današnje pomirenje. Kako da se pomirimo sa onim ljudima koji su javno prozivali bombardovanje našeg naroda, ginuli. Išao sam da branim Srbiju, da branim svoj narod i svoju braću. Neki su javno istupali i prozivali neprijatelja da nas bombarduje i da nam ginu naša braća. Pomirenje, koliko pre četrdeset godina je trebalo da bude i pre pedeset godina, trebalo bi da vidimo šta ćemo sa ovim našim narodom, ovom mojom braćom Srbima. Trenutno, najnapaćeniji narod u ovoj Evropi su Srbi, kada vam ja kažem. Dajte da vidimo šta ćemo i kako ćemo svi zajedno da pomognemo sami sebi. Četnici jesu bili protiv okupatora, partizani su bili protiv okupatora. Pomirenje mora da se dogodi. Mi iz SRS jesmo za pomirenje, ali na jedan dogledan način da se vidi kako, šta i dokle. Hvala.
Hvala vama, gospodine Spaho. Izvinite što prvi put govorite zato što ste prozvani. Izvolite, replika gospodina Aligrudića; a ne, po Poslovniku. Pomenuta je poslanička grupa DSS u izlaganju gospodina Obradovića i tražena je prvo replika. Izvinite, molim vas, dao sam redom reč, dobićete, gospodine Omeroviću, nemate nikakav problem. Izvolite.
Replika na izlaganje gospodina Obradovića. Kada je već reč o pomirenju, u pravu je Spaho maločas, pomirenje podrazumeva za nas nešto mnogo drugačije od onoga o čemu se govori u ovoj raspravi. Pomirenje treba da bude po osnovu nekoliko ključnih stvari, o čemu mi stalno iz DSS pričamo, a to je nekoliko ključnih tačaka oko kojih moramo svi biti u ovom društvu saglasni da bi mogli da idemo dalje, da bi mogli da rešavamo problem Kosova i Metohije, statusa državne zajednice, da bi mogli da donesemo novi ustav ove zemlje, jer će stari postati u jednom trenutku kočnica daljih reformskih procesa, da bismo mogli da se uključimo u evropske integracije. To su ključne stvari, da bi na osnovu toga ovom narodu bilo bolje, da može bolje da živi, da ima hleba da jede. Tu nam treba pomirenje. Ne možemo mi danas miriti četnike i partizane. Mi smo o tome juče govorili. Možemo voditi ovde istorijske rasprave o ovome ili onome, razmatrati odluke sa Jalte, Teherana, a to nije naš zadatak. Mi se time danas ne možemo baviti. Zato sam apelovao da se koncentrišemo na jednu osnovnu i ključnu stvar, nije suština Predloga zakona koji je podnet i njegovo obrazloženje, kako god govorili neki poslanici koji su predlagali taj zakon i šta god tamo napisali. Suština je, ono u čemu mi vidimo suštinu čitave ove stvari, u tome da je neko dao život za odbranu otadžbine i da ne bi trebalo da nam bude važno, ako je već dao život u to ime i da je to sigurno tako bilo da nam onda nije važno kakvu je oznaku na kapi nosio, to je sve na čemu treba da se završi ova rasprava. Ovo drugo, rođen sam u Beogradu, a moje poreklo je iz Crne Gore, i ima dovoljno poslanika, kako je gospodin Obradović rekao, u ovom parlamentu koji su i rođeni van teritorije ove republike i koji žive i rade danas u ovoj republici, koji imaju državljanstvo ove republike i koji su danas ovde narodni poslanici. Uveravam vas jednu stvar, da takvih ima dovoljno u DSS-u u ovim klupama i da nikome iz DSS-a, poslaničkoj grupi DSS-a nije namera da ljude po tom osnovu proziva i da na bilo koji način aludira da se vrate tamo odakle su poreklom ili gde su rođeni, jer je to poslednje što bi nekom razumnom palo na pamet. Ako bi slučajno neko od poslanika DSS-a izrekao tako nešto u ime moje političke stranke, moja prva i osnovna dužnost bi bila da se od takvog govora ogradim. Nažalost, nisam bio u sali kada je izrečeno nešto što ste vi čuli. Dobiću stenogram i pročitaću, zato ne mogu unapred da tvrdim, ali ako je tako šta izrečeno, sigurno DSS ne može iza toga stajati, i ako bi bila istina da je tako šta izrečeno, u to ime bih se prvi sa ove govornice u ime DSS izvinio bilo kome ko se oseća povređenim ili tako nešto. Ako je to tako bilo, onda se izvinjavam i to je sve što imam da kažem u vezi ovoga. Apelujem zaista da se ova rasprava svede na njenu suštinu, da oni ljudi koji imaju šta da kažu po ovoj temi to kažu i da ne izvodimo velike dalekosežne zaključke iz istorijskih rasprava, jer niko od nas ovde nije profesor istorije, a nisu ni gledaoci Trećeg kanala koji prate, na njihovu žalost, naši učenici, pa da moraju da biflaju sve ovo što mi radimo.
Gospodine Dačiću, po Poslovniku. Gospodine Omeroviću, vi ste tražili repliku, je li tako? Pošto je to bila replika na vaše izlaganje, vi nemate pravo replike na repliku. Naravno da će gospođa Nestorović moći da dobije po Poslovniku, a pre toga izvolite vi po Poslovniku. (Meho Omerović, sa mesta: Replika na izlaganje gospodina Kojčića.) Replika na izlaganje gospodina Kojčića, nema problema, dobićete posle toga reč, pa onda gospodin Kojčić. Zato i kažem, ovo je prva replika na izlaganje gospodina Kojčića, pa onda replika gospodina Omerovića.
Javio sam se još malopre vezano za izlaganje gospodina Kojčića, pošto sam spomenut, a naravno javljam se u ime poslaničke grupe takođe. Znači, ne znam zašto neki ovu raspravu danas shvataju kao da se danas odlučuje o tome ko je pobedio u Drugom svetskom ratu. Drugi svetski rat je završen pre 60 godina. Mi istoriju promeniti ne možemo. To će se dobro videti na obeležavanju 60 godina pobede nad fašizmom i to će biti širom sveta. Mislim da ovde nikome nije bila namera da sudi bilo kome, niti da izriče bilo kakve lične uvrede ili bilo šta što bi moglo biti protumačeno na takav način. Naravno da je rasprava o ovome opterećena politikantstvom i ponovnim izazivanjem sukoba i podele iz prošlosti. Mi smo na to skrenuli pažnju, kada je poslanička grupa SPO ovo tražila da se stavi na dnevni red. Vi znate da u ovoj skupštini postoje različite političke stranke. Ako ćemo stalno insistirati na onome što nas deli, nema jedinstva u Srbiji i zato i danas, još jednom kažem, mi iz SPS-a, apsolutno ne želimo da ovu raspravu politizujemo. Mi želimo da se ne raspravlja o tome da li je neko nosio petokraku ili kokardu, da li je nosio ovu ili onu uniformu, ali nemojmo samo ovim zakonom oprostiti onima koji su sarađivali sa Nemcima i Italijanima, pa makar ko to bio. Ako se dobro tumači ovaj zakon i pravilno, Nedićevi vojnici imaju pravo da budu antifašisti, jer su krajem 1944. godine ušli u Jugoslovensku vojsku u otadžbini. Šta ćemo sa četnicima Đurišića koji je dobio gvozdeni krst od Hitlera? Znate kako, sve se može promeniti, svako može dobiti penziju, ali ne može dobiti status antifašiste. Uostalom, o tome je najbolje pisao Vuk Drašković avgusta 1974. godine. Što se toga tiče, citirao sam šta je rekao i Kralj Petar Drugi. I on je, kažete, bio mlad. Ponoviću još jednom samo jedan pasus: “Svi oni koji se oslanjaju na neprijatelja proti interesa svog vlastitog naroda i njegove budućnosti i koji se ne bi odazvao ovom pozivu, neće uspeti da se oslobodi izdajničkog žiga ni pred narodom ni pred istorijom. Ovom mojom porukom vama osuđujem zloupotrebu imena Kralja i autoriteta krune kojom se pokušalo opravdati saradnja sa neprijateljem i izazvati razdor među borbenim narodom u najtežim časovima njegove istorije koristeći time samo neprijatelju.” Takođe, gospodin Žarko Obradović je malopre istakao, i to moram da kažem, ono o čemu je ovde govorio, desilo se pre 61 godinu u selu Vranić. Nije borba protiv fašizma to što su zaklana 72 čoveka od strane četnika u Vraniću. Nadgrobni spomenici na kojima stoji da je zaklana cela familija od jedne godine do 87 godina iz te kuće, da li su to antifašisti? Oni nisu. Ako su svi četnici, ako kažete da jesu, ovi što su to uradili, nisu. Prema tome, želim i ovde da kažem poslaničkoj grupi DSS, mi ovde raspravljamo sa SPO koji je predložio ovu temu, međutim, mislim da niko nije uvredio poslanike SPS-a, a nadam se i čini mi se i sve druge poslanike kao poslanik DSS-a. Mi očekujemo da DSS tim povodom adekvatno reaguje. DSS je stranka koja se zalaže za državnu zajednicu Srbija i Crna Gora. Prva tačka na sledećoj sednici je izborni zakon za državnu Srbija i Crna Gora, a vi ovde delite poslanike po tome. Ne bih vas podsećao da je SPS stranka koja podržava vašu Vladu i vašeg predsednika. Naša saradnja na ovakav način je apsolutno nemoguća. Ne možete vi očekivati od nas da vas mi podržavamo, a vi da izričete ovakve uvrede na naš račun. Ako treba gospodin Aligrudić da se upozna sa stenogramom, neka se upozna. Vi ste svemu tome aplaudirali kao poslanici DSS. Mislim da mi sva ova pitanja moramo da razrešimo ukoliko želimo da imamo dobre odnose. Gospodin Žarko Obradović i mi očekujemo izvinjenje zbog onoga što se desilo, jer je to loša poruka za sve nas. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Uputio sam vam.) Niste nam ga uputili, nego ste rekli da ćete se upoznati sa stenogramom. Ako ste se upoznali sa stenogramom, imate vremena i prilike da to učinite. Inače, mislim da je ovo veoma loša poruka. Već sam rekao juče da nije ova tema ovde zbog toga što neko želi pomirenje, ova tema je zbog toga da se ovde unesu ponovo podele u srpski narod i poslanike Skupštine i parlamentarne većine. Kome to nije jasno, taj je politički diletant.
Narodni poslanik Meho Omerović, replika na izlaganje gospodina Kojčića.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, podsetio bih vas da nisu poslanici SDP ti koji su tražili i glasali da se ova tačka nađe na dnevnom redu jučerašnjeg i današnjeg zasedanja. Dakle, nemojte molim vas niti apelovati, niti nam govoriti na šta da se koncentrišemo. Mi se koncentrišemo na ono što je na dnevnom redu, a dnevni red je upravo ovaj predlog izmena i dopuna zakona. Javio sam se jer je očigledno da je jednom mojom gestikulacijom gospodin Kojčić pogrešno protumačio moje izlaganje. Radi se o užasnom nesporazumu. Meni se spočitava nešto što uopšte nisam rekao. Podsetiću vas, a bili ste svi u sali pre nekih četrdesetak minuta, govorio sam o časnoj istoriji i srpskog naroda i srpske države, svim nevinim žrtvama i borcima koji su pali protiv fašista, bez obzira da li oni bili pod ovom kapom, pod onom kapom, pod ovim znakom ili onim znakom, lično i predstavnici moje stranke, a mislim i svi građani ove naše zemlje Srbije, duguju samo slavu i zahvalnost. Prema tome, ne govorim o njima, govorim o onima koji su sarađivali sa okupatorom. Zar ćemo dopustiti da jedan Pavle Đurišić i njegovi potomci, eventualni, uživaju prava i privilegije koje bi proistekle iz ovakvog predloga zakona? Što se tiče porodičnih tragedija, gospodine Kojčiću, i ja u mojoj porodici imam sličnu tragediju. Nažalost, izgleda da nema porodice na ovim našim prostorima koja nije doživela takvu sudbinu, gde su stradali i jedni i drugi, od jednih, od drugih, od trećih. U tom ratu su svi pravili zločine, ponavljam svi, i predstavnici četničkih odreda i predstavnici partizanskih odreda, predstavnici nekih drugih formacija. Dakle, ne govorimo o tome. Saosećam sa svakim čovekom i mislim da brigu za čoveka treba prepustiti svakom pojedinačno.
Gospodine Kojčiću, izvolite.
Da bi moj stav bio razumljiviji, moram da vam se, pre svega, kako bi se to reklo, politički predstavim. Još 1990. godine jedna grupa demokratski orijentisanih Beograđana, uglavnom, a onda i nekih drugih, sticajem okolnosti, pokrenula je jedan list demokratskog i patriotskog opredeljenja. Insistirao sam da se taj list zove "Država". Verovao sam da srpski narod ima pravo da živi u etničkim granicama i da svoju državnost poklopi sa njima. Nije se dogodilo to. Danas sam čvrstog uverenja da se naša šansa pruža u ujedinjenoj Evropi. Inače, bio sam predsednik Srpske demokratske stranke u Srbiji.Dakle, sva moja politička stremljenja bila su tokom godina raspada prethodne Jugoslavije orijentisana upravo na Srbe koji žive van Srbije. Ja sam sa liste DOS u onoj prelaznoj vladi od 15. oktobra, koja je trajala negde do februara 2000. godine, bio zamenik ministra za veze sa Srbima van Srbije. I sada sam član Odbora za dijasporu. Moja opsesija nije dobrobit samo srpskog naroda koji živi u Srbiji, nego srpskog naroda kao takvog, ma gde živeo. Učestvovao sam u izbornoj kampanji Srpske demokratske stranke u Crnoj Gori, učestvovao sam i u izborima Srpske demokratske stranke u Republici Srpskoj. Samo mislim da svako od nas, zbog toga molim da se ovaj nesporazum apsolutno otkloni, učini sve, koliko je moguće, da se poboljša položaj našeg naroda bilo gde da živi, konkretno, kada ima probleme pravno-etničkog uređenja svoje egzistencije u Hrvatskoj, kao što znate da sada ima, da se mi nađemo kao čvrsti oslonac našem narodu koji živi u Republici Hrvatskoj. Dakle, meni se, kao čoveku koji je bio glavni i odgovorni urednik i pokretač lista "Država", koji je bio član Srpske demokratske stranke, ponajmanje može pripisati srbijanstvo. Jedan moj prijatelj, inače, zove se Đorđe Ocić, napisao knjigu, gde je, povodom one priče gde se dokazuje da su Crnogorci Srbi, obrnuto rekao – i Srbi su Crnogorci. Verujem da je ogroman deo Srba crnogorskog porekla. Ovo govorim zbog toga što je ovo očigledno nesporazum. I moje prezime Kojčić imate samo u Crnoj Gori i jedan krak koji je otišao do Slavonije, preko Arsenija Čarnojevića. Dakle, samo sam predložio da se naša politička energija, konstruktivna politička energija, u cilju očuvanja zajedničke države, a to na izvestan način implicira i očuvanje teritorije Kosova i Metohije u Srbiji i u zajedničkoj državi, orijentiše tamo gde možemo da damo doprinos. Još uvek sam spreman da idem i u Crnu Goru, da idem u Srpsku Republiku, sa apsolutno istim ciljevima koji imaju potpuni legitimitet. Dakle, mislim da je ovo samo bio nesporazum, mislim da je to stenogram, malopre sam pogledao, isto potvrdio. Nema razloga da to ne bude tako. (Predsednik: I u to ime se izvinjavate?) U ime državnog razloga, ako se neko oseća povređenim, izvinjavam se, i isto tako, u ime državnog razloga, neću da postavim pitanje da li je uvredljiva reč reći nekome i njegovoj porodici da je kolaboracionista.
Izvolite, po Poslovniku, gospođa Nestorović, pa potom Blagica Kostić, po Poslovniku.
Javljam se po Poslovniku, a propo izlaganja gospodina Pejčića pre nego što ste dali kratku pauzu, jer je gospodin Pejčić konstatovao ovde da ne postoji nikakvo mišljenje nadležnog ministra, gospodina Slobodana Lalovića, koga je predstavio kao ministra iz SDP, uz konstataciju da takvog mišljenja nikada neće ni biti. Inače, juče sam na početku svog govora ovde rekla da mi se čini da je ovaj predlog o pomirenju, kako se kaže u obrazloženju, i to nacionalnom, nekako na mala vrata ušao u Skupštinu, jer ne možemo o velikim temama pričati na način da ih svodimo na plate, odnosno na novac, jer ako je priča o nacionalnom pomirenju, onda treba da bude u vidu svečane deklaracije o pomirenju, koju bi ova skupština bez rasprave usvojila. Moram da demantujem gospodina Pejčića, pošto evo ga mišljenje gospodina Lalovića, dato još 9.11.2004. godine. Da ne bi čitala ovo mišljenje, jer svako može da ga dobije, ono što je bitno za sve poslanike i za javnost Srbije, a posebno je bitno za SDP, da se zna da u ovom mišljenju apsolutno ne postoji niti jedna ideološka ili politička odrednica. Mišljenje se isključivo zasniva na analizi Predloga zakona, kako ga je predložilo 13 poslanika iz SPO. Ono što jeste ovde problem, još jednom želim da ponovim, što nije pronađen pravi i adekvatan način da se o velikim temama, kao što je nacionalno pomirenje, po zakonu u čijem obrazloženju stoje velike kategorije, kao što su istina, pomirenje i budućnost, govori na način da se tema svodi na plate, da se ovde licitira zločinima, da se o tome raspravlja u jednoj apsolutnoj netolerantnoj atmosferi. Apelujem na sve vas da iskoristimo ovu raspravu, a želim da verujem da je intencija poslanika SPO bila nacionalno pomirenje, a ne priča da se relativizuju zločini, apelujem da se ovde međusobno ne diskvalifikujemo, ne vređamo, jer to nije dobro ni za nas ni za naš budući rad, nije dobro za Srbiju, nije dobro ni za one koji nas gledaju van Srbije. Još jednom, istine radi, mišljenje postoji i ono je negativno, i moram da kažem da je apsolutno pogrešan pristup i da već dva dana, a možda ćemo još dva dana kako stvari teku, na ovaj način raspravljamo o tako važnim i bitnim stvarima. Hvala.
Hvala, gospođo Nestorović. Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, po Poslovniku. Gospodine Pejčiću, molim vas, samo da pojasnimo svima koji to ne znaju, uopšte nije neophodno niti Skupština ikad traži mišljenje ministra. Skupštinu ministri ne interesuju, ona isključivo komunicira sa Vladom. Izvolite, gospođice Kostić.
Pozivam se na član 100, reagujući na izlaganje gospodina Dačića. SPO je stranka koja u svom programu ima kao zacrtan cilj nacionalno pomirenje. Stoga, SPO nije imao nameru da preda u skupštinsku proceduru Predlog ovog zakona sa namerom da izazove bilo kakve svađe. Neophodno je da završimo građanski rat da bismo mogli da živimo u građanskom miru. Predlog ovog zakona predstavlja jasan istorijski diskontinuitet sa vremenom u kome smo živeli 60 godina. Sve ovo na šta se mi pozivamo, sve činjenice još uvek su dovoljno nejasne. Arhive su zatvorene, a svi mi tvrdimo da su podaci koje ovde koristimo istiniti, pa otvorimo dosijea da bismo saznali istinu.
Replika na izlaganje gospođe Nestorović, jedna mala ispravka, izvolite, gospodin Anđelković.
Ništa u cilju produbljivanja rasprave, nego gospođa Nestorović je rekla da bi bilo dobro da Skupština usvoji i da nije dobro što nije usvojila deklaraciju o narodnom jedinstvu. To i povodom ovoga što je i narodni poslanik Blagica sada govorila. Ova skupština je usvojila Deklaraciju o narodnom jedinstvu. Lično smo je pisali Vuk Drašković, ja i Milomir Minić, 24. marta 1998. godine, a doduše plašili smo se da ne ode kući pre nego što dođemo na Skupštinu, a pisali smo je u "Jugopetrolu", da ne bude da pričam napamet, u kancelariji direktora "Jugopetrola". Pravo sa tog razgovora i pripremljene deklaracije došli smo u Skupštinu i tu deklaraciju o narodnom jedinstvu usvojili. Deklaracija je objavljena u "Službenom glasniku". Skupština je jednoglasno usvojila, "Službeni glasnik Republike Srbije" broj 8 od 24. marta 1998. godine. To su bili oni dani kada smo pripremali dokumentaciju i dokumenta o zajedničkom formiranju vlasti SPS i SPO. U tom cilju se došlo do zajedničke deklaracije o narodnom jedinstvu. Bilo bi dobro da Skupština dobije taj dokument, jer je on u posedu Skupštine. Tu se govori o sledećim stvarima, a na čemu insistiramo ova dva dana. Nije duga deklaracija, jedna strana, jeste, i vi ste glasali za deklaraciju, nije ništa sporno u deklaraciji. (Tomislav Nikolić: Koji mi?) Vi, kada ste bili u parlamentu, SRS, gospodine Nikoliću. "Odgovornost za ostvarivanje vitalnih nacionalnih državnih interesa, sadašnjosti i budućnosti Srbije nameću obavezu narodnom jedinstvu i kod temeljnih potreba države i naroda. Svima, bez obzira na stranačke i ma kakve druge pripadnosti, dobrobit naroda i građana, treba da budu zajednička briga i vrhovni interes. Kako su istorijske prilike odredile da se u prošlosti srpski narod deli, ovo vreme traži slogu i jedinstvo. Srbiji su potrebni sloga i jedinstvo, zato svesni odgovornosti zahteva vremena i očekivanja naroda i građana za napredak i razvoj Srbije u miru, sve deobe iz prošlosti ostavljamo istoriji." Ne bih dalje da čitam, možete da dobijete i da uzmete i pogledate. Ostavimo deobe istoriji. To je suština našeg zalaganja, da je onaj ko sebe smatra antifašistom i do sada imao pravo da dobije status antifašiste i sva socijalna prava po tom osnovu. Nemojmo one koji su ubijali i koji su bili kolaboracionisti da proglašavamo antifašistima. Ne govorim o celini nekog pokreta u pozitivnom ili negativnom smislu, ali sasvim je jasno da je postojala struktura jasnih ravnogorskih odreda koji su kolaborirali sa fašističkom Nemačkom. Zato ostavimo istoriju, a bavimo se zakonima za sutrašnji dan Srbije.
Hvala i vama što ste doprineli smirivanju, pa ste na taj način prozvali prvo gospodina Dačića i gospodina Nikolića, kome ste dali osnov za repliku, pa da svi doprinesete smirivanju. Pre toga, gospodin Pejčić, kao predlagač, ima pravo kao predlagač prvi. Predlagač ima pravo uvek kada se javi.
Žao mi je, gospođo Nestorović, što se niste dogovorili sa partijskim drugom Mehom. On je maločas, ako dobro pamtimo, rekao da nemamo mišljenje Vlade i da je neuobičajeno da raspravljamo o jednom zakonu bez mišljenja Vlade. Sada čujemo od gospođe Nestorović da postoji mišljenje Vlade.
Ne, ne postoji mišljenje Vlade i, molim vas, gospođa Nestorović je to potvrdila. Samo je mislila da je relevantno mišljenje ministra. Hvala.
Molim vas, čuo sam da postoji negativno mišljenje Vlade. Tri puta sam bio na Odboru za rad, na matičnom odboru koji treba da reši ovaj slučaj. Međutim, sva tri puta nismo imali mišljenje Vlade. To sam i rekao. Po čemu sada gospođa Nestorović kaže da ima mišljenje Vlade.
Gospođo Nestorović, dozvolite, objasniću, nema potrebe, budite ljubazni, gospođa Nestorović je rekla da postoji mišljenje ministra i time je replicirala na vaše izlaganje da ministar koji je iz jedne stranke nikada neće dati mišljenje. Posle toga sam pojasnio da Skupštinu ne interesuju mišljenja ministara, nego ih interesuje mišljenje Vlade, a što je po Poslovniku. Izvolite, gospodine Dačiću.
Javljam se za repliku, pošto su se malo izmešali pravci replika i povreda Poslovnika, pošto je gospođa Blagica to rekla iz SPO, želim da jednu stvar stavim k znanju pre nego što dođe na dnevni red. Suprotno možda nekim očekivanjima i lažnim pričama, SPS će glasati prva za otvaranje dosijea i objavljivanje spiska saradnika državne bezbednosti. Da li ćete svi vi koji ste ovde prisutni glasati za to, to je sada drugo pitanje. Mi ćemo sigurno glasati za to, zato što znamo da SPS, bar ovakva u ovom sastavu danas, koja je ostala verna našim idejama s početka devedesetih godina, nema nikakve veze sa svim tim stvarima. Želeo bih da skrenem pažnju, kao i povodom ove tačke dnevnog reda, predlagačima tog zakona. Nemojte sami sebi kopati jame. Vi ste mislili da ćete ovim zakonima iskopati drugima, a u njih ste vi upali. Citirao sam Vuka Draškovića povodom četnika. Dozvolite da tim povodom citiram jedan deo iz knjige Slavka Zečevića, pokojnog, koji je bio nekada ministar unutrašnjih poslova Republike Srbije, koji u jednom svom odeljku, a ja vas molim da pažljivo saslušate ovo što ću reći, jer ovo govorim samo jednom, kaže: "Jednog dana dođe kod mene Žika Jovanović, načelnik UDBE za Beograd i kaže da ima jedan malo goropadan Hercegovac na Pravnom fakultetu koji je veliki improvizator, ali koji bi mogao dobro da se koristi u ovoj situaciji. Taj Hercegovac, zbog koga je Žika razgovarao sa mnom, bio je Vuk Drašković. Pitao sam Žiku zašto je zbog toga došao kod mene. Kaže da treba nešto para da mu damo. Kažem, dajte mu nešto para, ali ga ipak nemojte povezivati sa čovekom koji nam radi na strategijskim obaveštenjima na univerzitetu, nego dajte nekog mlađeg studenta kojeg smo skoro primili na vezu sa njim. Oni su tako i uradili". Citat iz knjige, stranica 257. Naravno, za otvaranje dosijea, za objavljivanje spiska saradnika, a vi što to predlažete videćete kako ćete proći. Molim vas, zamolio bih zaista da bismo prekinuli ove neprijatne rasprave, pošto se gospodin Aligrudić upoznao sa stenogramom, zaista bih voleo da čujem stav Demokratske stranke Srbije o ovome što se ovde reklo, jer mislim da je to veoma teško i bolno pitanje za našu stranku.
Ovim smo završili replike po prethodnim izlaganjima, pre replike gospodina Anđelkovića, pa sada prelazimo na repliku po izlaganju gospodina Anđelkovića. Gospodine Dačiću, stvarno vas molim, ovu skupštinu gledaju u ovim prepodnevnim časovima stariji i mlađi, molim vas da vodimo računa. Juče ste deci savetovali svojim primerom da sa osam godina čitaju "Politiku ekspres" umesto "Politikinog zabavnika". Nije u redu. Da vodimo računa šta citiramo da ne bi deca pogrešno shvatila. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, stavljanjem ove tačke na dnevni red neki od vas znali su šta čine, neki možda i nisu. Rekli smo vam na početku rasprave da u ovome želimo da učestvujemo samo ako želite pomirenje. Pomirenje je da odustanemo od svih diskusija, kao što su to učinili poslanici Srpske radikalne stranke, da šefovi poslaničkih grupa iznesu svoj stav, da pristupimo glasanju, da Narodna skupština koja ima pravo da odluči o ovome odluči i da zakopamo ratne sekire. Nije pomirenje ako ovde nastavljate ratove. Nije pomirenje optuživati ni partizane, ni četnike, ni za izdaju, ni za kolaboraciju, jer se nikada ne zna ko je načinio izdaju. Jesu li socijalisti i SPO načinili izdaju 1999. godine? Jesu. Prihvatili su plan Ahtisari-Černomirdin i vi ste ćutali kada su oni to prihvatali. Sada mi ostajemo bez Kosova i Metohije. Jesam li vas ikada optužio za izdaju? Nisam. Kad god ste se vi i SPO našli zajedno za Srbiju je bilo loše: ili ste se tukli i palili gradove ili ste se mirili na lošim rezolucijama. Zato vas molim, prekidajte, mi ćemo izaći sa ove sednice, mi više da vas slušamo nećemo. Vratićemo se kada bude dan za glasanje, svoj stav da iskažemo na glasanju, a vi ako vas nije sramota da vas deca gledaju, da vas unuci gledaju, da vas žene gledaju, a vi nastavite da se svađate i dalje.
To je inače obaveza po Poslovniku, prenosi sednice su javni. Izvolite, gospodine Aligrudiću, replika na izlaganje gospodina Dačića.
Dobio sam stenogram izlaganja gospodina Kojčića. Pročitao sam ga pažljivo i kao što sam rekao u mom prethodnom izlaganju, koje je takođe bilo replika na izlaganje gospodina Obradovića, rekao sam da ako je bilo šta neko uvredljivo prema nekome od bilo koga od narodnih poslanika u ovoj skupštini rekao i to izrekao u ime Demokratske stranke Srbije da se u to ime, u ime te iste političke stranke, izvinjavam. Pri tome, ostajem sada pri tom izvinjenju, ako ni zbog čega drugog ono zbog toga što u formi onoga što je rečeno ovde, izrečeno, da u suštini neko ko je narodni poslanik ovde je neko od onih kome Republika Srbija pruža gostoprimstvo i utočište. Nikome ko je državljanin Republike Srbije i ko je narodni poslanik Srbija nema potrebe da pruža utočište i gostoprimstvo, on je građanin ove države, narodni poslanik koji reprezentuje građane ove države i u to ime zaista i zbog takvog izraza nemam nikakvog drugog izbora sem da se u ime Demokratske stranke Srbije izvinim. Naravno, vi ste čuli pre mene izlaganje gospodina Kojčića, koji je objasnio smisao onoga što je želeo da kaže i verujem da to ne možemo posebno tumačiti. Jedini ko je nadležan da tumači sopstvene izrečene reči to je bio upravo gospodin Kojčić. U to se dalje ne mogu upuštati, ali uvek mogu da kažem da svakome od nas može da se desi da, koliko god ima poštene i dobre namere u onome što želi da kaže, u formi onoga što govori pogreši i da izgovori, makar i nehotimice, nešto što može nekoga povrediti, ali to onda ostaje tako, ostaje zabeleženo i oko toga takođe nema polemike. Upravo zbog toga i u to ime se bilo kome ko je u ovoj sali i onima koji nisu u ovoj sali, a osetili su se povređenim zbog ovakvog izraza, izvinjavam.
Da li sam dobro shvatio? Svima, ne bilo kome? Svima koji su povređeni se izvinjavate? Tako je, hvala vam mnogo. Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić.
Pošto Srpska radikalna stranka izgleda ima ulogu pomiritelja, pa sada mire Tadića, Koštunicu i sve redom, žao mi je što su izašli. Izašao sam, Vuku Draškoviću ne mogu da uručim, ali nisam stigao malopre da uručim knjigu gospodinu Tomislavu Nikoliću "Noć kame", porodice Pantić i građana Vranića. Neka ova knjiga bar za trenutak zadrži vašu pažnju kako biste saznali još jednu istinu koja vam je, po našem mišljenju, neophodna. Takođe, ostaviću mu i fotokopiju pristupnice, odnosno odluke jednog člana, predsednika mesnog odbora Srpske radikalne stranke iz okoline Čačka, koji je napisao da ne želi više da bude radikal zato što SRS glasa za ovaj zakon. Ostaviću mu ovde na ovom mestu, pa kada dođe neka vidi.
To je bila replika na izlaganje gospodina Nikolića. Reč ima narodni poslanik Milorad Vučelić, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Belić.
Poštovani predsedniče, poštovani poslanici, u ovoj sali nema ni četnika, ni partizana. Ima nekih koji se uživljavaju prilično parodično i farsično u ulogu četnika, ali njih nema. Niti se ovde nastavlja građanski rat, niti se ovde nastavlja Drugi svetski rat. Drugi svetski rat je završen ubedljivom pobedom narodnooslobodilačkog pokreta, narodnooslobodilačke borbe. Oni su bili na boljoj strani sveta, pobedili su ubedljivo, pobedili na strani saveznika. Bili su zajedno i narodnooslobodilačka borba i Narodnooslobodilački pokret, dobili veličinu koju im niko ne može uzeti. Zbog toga nije dobar povod da jedan ovakav akt koji se nalazi pred nama, a koji bi trebalo da bude zakon, a koji naravno ni po čemu neće biti zakon, jer neće proizvoditi nikakve pravne posledice, kao što znamo, nego služi za marketing i za priču, ne može promeniti istorijsku istinu. Ne samo istorijsku nego i istoriografsku. U svetskoj istoriografiji je manje-više opšte mesto, potpuno opšte mesto, da četnički pokret pripada snagama kolaboracije i snagama saradnika sa fašističkim okupatorima i predstavlja neborbeni faktor na Balkanu. Dakle, niti se narodnooslobodilački pokret može poistovetiti sa komunističkim pokretom. On je bio mnogo širi, nešto mnogo veće i u tom Narodnooslobodilačkom pokretu je poginulo u borbi protiv okupatora 305.000 pripadnika narodnooslobodilačkog pokreta. Međutim, ovde se sa ove govornice non-stop govori kako je ovaj akt i ovaj papir neki doprinos nacionalnom pomirenju, ispravljanju nepravdi i kako je to neka ruka pomirenja. A evo šta piše u obrazloženju ovog zakona koji bi trebalo da bude akt pomirenja. Piše tako da je masakrsrpskog sveštenstva ravan onome koji su izvele ustaše. Upoređuje se narodnooslobodilački pokret sa ustašama. Sa ove govornice niko nije uporedi četnički pokret sa ustaškim pokretom jer je to jednostavno stavka koja je neuporediva, ali u ovom predlogu koji pledira na pomirenje piše da se upoređuje sa ustašama. Piše se ovako u ovome aktu pomirenja: “Veliki zločin decenijama je promovisan u vrlinu, laž za istinu, a mržnja za veru”. Priznaje se da su četnici ratovali protiv narodnooslobodilačkog pokreta, pa se kaže u članu 15 – sva prava predviđena ovim zakonom odnose se na sve pripadnike NOR-a, bez obzira da li su osuđeni pravosnažnim sudskim presudama da su učestvovali u borbi protiv partizanskih odreda narodnooslobodilačke vojske i Jugoslovenske armije; i to se priznaje. Dakle, šta je još poziv na navodno pomirenje? U jednoj TV emisiji kaže Vuk Drašković – na jednu stranu su otišli najbolji, odani zakletvi datoj kralju, otadžbini, precima, tradiciji, otišli su oficiri, otišle su sudije, inteligencija, građanska klasa, seljaštvo, a na drugu stranu su otišli probisveti, ovo se odnosi na partizanski pokret, talog, veoma često ljudibez biografije, ljudi koji su u nesreći svog naroda i u nekakvoj nasilnoj revoluciji videli priliku da se dograbe vlasti. To je navodni poziv na pomirenje i onda apel u ovoj skupštini da prestanemo sa svađama. Ovo bi trebalo da bude doprinos miru, doprinos istini itd. Uopšte, stalno se pominju reči kao istina, pomirenje, pravda, budućnost, pa kada je već reč o ovoj istorijskoj istini i prilogu istini i ovome što je izjavio Vuk Drašković u TV emisiji, pa evo da ovaj znameniti feljton ponovim, šta kaže Vuk Drašković o četničkom pokretu. Kaže i da nije znao kralj za izdajničku i zločinačku ulogu njegovih četnika. Istoričari raspolažu silnim i nepobitnim dokazima da je Petar drugi za sramnu rolu četničku ne samo znao od samog početka rata, već i on lično stajao na čelu i na vrhu tog kvislinškog pokreta. Novembra 1942. godine, onda kada su iza četnika, kao nemi svedok njihovih zlodela stajale stotine i stotine spaljenih sela, hiljade grobova, u crno zavijenih majki, onda kada su četnici uveliko dobijali sledovanja sa nemačkih i italijanskih kazana, eto baš tog novembra kralj je itd. Kada već govorimo o pomirenju i ovim prilozima pomirenju, hoću da kažem šta je narodnooslobodilački pokret uradio na pomirenju. Da podsetim poslanike i javnost Srbije, svi oni koji su se odazvali apelima partizanskih jedinica do pada Italije 1943. godine su već uveliko korisnici ili bili korisnici penzija sa duplim stažom. Ko god se vratio, došao u partizanske jedinice, pre pada Italije, taj je ostvario sva boračka prava po svim zakonima koji su tada bili pozitivni. To je prvo. Drugo, oni koji su to uradili posle tog datuma ostvarili su svoj ratni staž i uživaju danas penzije, nadam se i dao bog da požive dugo, uživali su penzije i uživaju penzije koje su stekli po ovom boračkom osnovu. Josip Broz je takođe dve amnestije proglasio. Prava amnestija je bila 23.8.1944. godine, a druga 1.11.1944. godine. Pod tim amnestijama se takođe završilo sa zločinima i moglo se uključiti u narodnooslobodilački pokret. SPS i Slobodan Milošević od početka raspada Jugoslavije nisu u srpstvu pomagali ni četnike ni partizane, niti delili, nego su pomagali kompletan srpski narod. Dakle, nikakvu razliku nije pravio režim u Beogradu, kako se kaže, nikakvu razliku nije pravio, pomagao je srpski narod. I ako tome dodamo ovu rezoluciju o narodnom jedinstvu, koju je malopre gospodin Anđelković pomenuo, onda je jasno koliko se radilo u okviru partizanskog pokreta na pomirenju i šta su pravi akti pomirenja i pravi akti oprosta grehova, a šta je izazivanje i rastavljanje obraza u srpskom narodu. Podsećaju mnogi, treba da se vratimo savremenom, novim temama. Imamo mnogo aktuelnih i bitnih pitanja, i tačno je, mi smo potomci četnika i partizana, neko nije potomak ni jednog ni drugog i nas dele druge stvari i različite stvari, i različiti problemi i različita pitanja od ovih, ali deli nas i ovo. Međutim, zašto je to važno. Važno je zato što se uporište istorijsko za današnje aktuelno ponašanje dela vlasti u Srbiji, i Vuka Draškovića, i Borisa Tadića i ne znam koga sve nalazi upravo u ovim istorijskim tmušama koje su se nekada nadvile nad srpskim narodom. U prilog tome ću da pročitam izveštaj Pavla Đurišića Draži Mihailovića o zločinima u kojem kaže – (13. februar 1943. godine) akcija u Pljevaljskom, Čajničkom i Fočanskom srezu protiv muslimana izvršena je, operacije su izvedene tačno po naređenju i izdatoj zapovesti. Za vreme operacije se pristupilo potpunom uništavanju muslimanskog življa, bez obzira na pol i godine starosti. Žrtve. Naše ukupne žrtve bile su 22 mrtva, od kojih dva nesretnim slučajem i 32 ranjena. Kod muslimana 1.200 boraca i do 8.000 ostalih žrtava, žena, staraca i dece. Pavle Đurišić piše - to su dokumenti. Sve dokumente koje su poslanici SPS-a koristili su dokumenti četnički, italijanski, američki, engleski itd. Šta je ovde nedosledno? Hoćemo danas u Skupštini Srbije ili sutra da većinom izglasamo priznanje za ovo što se učinilo ovde, za ovo etničko čišćenje, a u isto vreme Vuk Drašković i predstavnici pojedinih političkih stranaka zagovaraju, traže da se hitno izruče oni na koje je pala lažna sumnja da su izvršili etničko čišćenje. Nedokazana. Znači, priznanje za dokazano etničko čišćenje juče, a za ovo nedokazano kazna, i tu je problem. Tu se primičemo novim i modernim temama i vremenima. Naravno, ako su panegirici kolaboraciji, ako danas ozakonimo i ove ovde kolaborante postavimo, logično je onda da je kažnjiva svaka odbrana zemlje i logično je onda što se ove političke stranke koje izglasavaju ovo bore da se što pre i Lazarević, i Pavković i generali izruče. Oni imaju istorijsko uporište i tu je doslednost predlagača, kao što je ovde bila nedoslednost. Ako se legalizovalo u okviru okupatora, ako su legalizovane vlastite jedinice, ako su legalizovani kod nedićevaca, nedićevci, četnici itd. logično je onda da se radi na legalizaciji kosovskih privremenih institucija i da se sarađuje i sa Haradinajem. Kada je reč o četvrtoj temi, koju je gospodin Aligrudić pomenuo, a to je državna zajednica, onda je vrlo interesantan pristup očuvanju državne zajednice, koji proističe iz ovog predloga zakona, da ono tamo što se smatra zvaničnom politikom Crne Gore, a vi znate da oni dozvoljavaju da se digne spomenik i Pavlu Đurišiću i slave 13. jul kao dan ustanka itd. mi hoćemo da očuvamo državnu zajednicu time što na falsifikatima, na lažima istorijskim, na proverenim lažima hoćemo da prekinemo i tu vezu. I ne samo to, da pre toga u Beogradu promenimo sve ulice crnogorskih heroja itd. koji su poreklom iz Crne Gore, da promenimo sve ulice i da na taj način tobož očuvamo državnu zajednicu. Dakle, nisu samo ovo razlozi istorijski, nego imamo i aktuelne razlike. Mi socijalisti tražimo uporište u onim vertikalama narodnooslobodilačke borbe, borbe za slobodu, pravdu i istinu, a svi oni koji traže uporište u kolaboraciji oni logično da se ponašaju ovako snishodljivo, slugeranjski, priznajući okupaciji legitimitet i priznajući i dižući kolaboraciju na najveću moguću veštinu. Govorimo i o četvrtoj temi, to je put u Evropu. Zanima me kako izgleda put u Evropu koja počiva na antifašističkim tradicijama, kako taj put u Evropu izgleda preko afirmacije kolaboracionizma. Kako taj put izgleda, živo me zanima, da se potre ova vertikala narodnooslobodilačka, borbe za slobodu i ko to hoće da izdvoji NOB, srpski narod iz snaga antifašizma, gde im je bilo mesto 1945. godine. Godine 1944. na oslobođenju Beograda videćete da svi partizanski komandanti, od Peka Dapčevića, Koste Nađa, do Koče Popovića, govore ispod američkih, ruskih, engleskih zastava. Znači, to je uvažena saveznička sila. Nema traženja modusa izvan ovoga i nema evropskih integracija, i tu se pokazuje da ovim falsifikatom nema istinske reči u Evropi. Da privedem kraju, zbog vremena, partizani i NOP su se našli i bili na boljoj strani sveta. Oni su taj ispit položili kada je trebalo. Možemo ovom skupštinom neke od njih da uvredimo, ali da promenimo njihove zasluge, njihovu veliku ulogu u vreme u kome su oni pokazali herojstvo, hrabrost, slobodarstvo, to im ne može nikakva debata u ovoj skupštini. Oni koji ih vređaju, koji ih napadaju i koji afirmišu zločin nad njima, moraju da znaju da su ti isti borci, ta ista plemenita mladost omogućili da to rade. Dešavaju se stvari dobre i loše, ali mi socijalisti nećemo glasati za ovaj zakon, ni za bilo koji drugi zakon koji ide u ovom pravcu. Mi stojimo postojano na socijalističkoj tradiciji, na slobodarskoj tradiciji koja postoji i to nema nikakve sumnje. Druge stranke će verovatno u izbornoj kampanji krenuti ponovo da zastupaju neke druge priče. Ovo je naš kontinuitet i tako će ostati.
Zahvaljujem se, gospodine Vučeliću. Javila se po Poslovniku narodni poslanik Blagica.
Pozivam se na član 100. Prethodnik je sa omalovažavanjem govorio o predlagaču. Gospodin Vučelić juče nije bio kada sam pričala o onome šta je narodna vlast koju ovde veličamo, pojedini, uradila posle oktobra 1944. godine svojim građanima. U ime države, kao vlast, posle oktobra 1944. godine, najveća stratišta bila su Beograd, Čačak, Šabac, Leskovac i Pirot, gde je ubijeno preko 100 hiljada ljudi. U toku rata takođe, samo 1941. godine u okolini Užica i Čačka, partizani su ubili nekoliko hiljada ljudi. Niko ne negira pojedinačne zločine, ali vam opet kažem, vreme je da se zaustavi sve. Hvala.
Replika, narodni poslanik Milorad Vučelić. Izvolite.
Pozivam se na član 100. Ovde je pokušaj suđenja NOP i NOB. Razgovaramo ovde o izjednačavanju prava, tobož da bi se pomirili sa četničkim i ravnogorskim pokretom. Govorio sam koje su akte komunisti ili partizani i oslobodilački pokret doneli u cilju nacionalnog pomirenja. Međutim, ovde nije reč o tome da mi sad sudimo na osnovu nedokazanih izmišljenih, jer nema nijednog dokumenta koji bi ovo dokazao, da sudimo u stvari partizanskom pokretu. Tu se pokazuje pravo lice predlagača i pravi smisao ove teme, na koje mi ukazujemo sve vreme u ovoj raspravi. Nije ovde cilj ni nacionalno pomirenje ni priznavanje prava. Ovde je cilj nešto drugo, agresija, mržnja, nipodaštavanje, napad na partizanski i NOP. Ta tema je na našu sreću, na našu žalost i na sreću ovog naroda, razrešena 1945. godine kad smo mi bili na strani sila pobednica.
U sali ima 59 poslanika. Nastavljamo u 15,00 časova.
Pre nego što nastavimo rad, molim vas da utvrdimo kvorum. Stavite vaše kartice u poslaničke jedinice. Pošto je očito da nemamo kvorum, pauza pet minuta. [[Nastavak sednice u 16,40 časova.]] Dame i gospodo narodni poslanici, ubacite vaše poslaničke kartice u identifikacione jedinice. Pošto imamo kvorum, nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Milorad Belić, a neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, svoje učešće u ovoj raspravi doživljavam kao intelektualnu i moralnu potrebu pojedinca da doprinese ispravljanju jedne velike istorijske nepravde. Međutim, kako je diskusija išla ovih dana, mislim na prethodna dva dana i danas, bojim se da smo mi na dobrom putu da nanesemo još jednu veliku nepravdu. Zbog čega? Poslužiću se citatom jednog od tih preživelih pripadnika Jugoslovenske vojske u otadžbini, što je precizniji i tačniji naziv, s obzirom da se radilo o vojsci koja je radila po zakonima koji su tada važili, dakle, legitimna vojska Kraljevine Jugoslavije i koja je imala svoje ministarstvo, svog vojnog ministra i legitimnu vladu koja je priznavana i od strane saveznika i od strane zaraćenih strana do kraja rata. Taj citat je u stvari da su za građanski rat najveći krivci neuhvatljive sive snage koje su delovale u pozadini obeju strana radi svojih interesa. Možda je ta metafora pregruba za ono što se dešava ovde, ali imam utisak i ovde da se radi o kreatorima koji se drže negde po strani ili su prividno vidljivi ili na momente više vidljivi ili manje da bi se ova diskusija odvijala u ovom toku. Samo bih ukazao na nekoliko nespornih istorijskih činjenica, dozvolićete, politika je pet ili šest decenija nad našom domaćom istoriografijom. Ne bismo smeli upasti ponovo u tu zamku. Krajnje je neozbiljno, a dozvolićete da kažem i diletantski, mahati jednom knjigom, sa dve knjige ili podacima koje smo saznali čitajući jednu knjigu, bez obzira koje provenijencije, ove ili one, ili mahati jednim fotokopiranim dokumentom, bilo da se radi o odbrani, bilo da se radi o napadu ove ili one strane. Ono što se Jugoslovenskoj vojsci u otadžbini najviše zamera, mislim da se može svrstati u četiri kategorije, odnosno u četiri razloga. Prvi o kome je bilo reči ova tri dana jeste takozvana kolaboracija. A zašto to kažem? Veoma je velika razlika između nagodbe i između saradnje. To su dve stvari koje treba razlučiti kada pričamo o kolaboraciji. Nagodba je svojstvena svim gerilskim pokretima, vazda bila i dan-danas. Znači, nagodba između dve zaraćene strane ništa ne menja u međusobnom osećanju neprijateljstva, ali služi za predah, za razmenu zarobljenika, za zbrinjavanje ranjenika i tako dalje. Sa druge strane, saradnja predstavlja nešto sasvim drugo i, naravno, ne može se porediti sa nagodbom. Iz više razloga mislim da je nepristojno, a i vreme nam može teško dozvoliti da o tome govorim, zašto je dolazilo do nagodbi između Jugoslovenske vojske u otadžbini, odnosno njenih pojedinih komandanata i okupatora. Da li ćete poverovati ili ne, to je prirodnovaša stvar, ali nijedan jedini dokument ne govori o direktnoj saradnji Dragoljuba Mihailovića sa Nemcima, apsolutno nijedan jedini. Objavljeni su pojedini tomovi građe iz britanske arhive, nemačke arhive i, nažalost, uglavnom su naša saznanja u proteklih pet ili šest decenija bila bazirana na domaćoj istoriografiji, a mi znamo da je u njoj dominirao jedan službeni duh pisanja istorije. Odatle su nastale i brojne zablude i brojni falsifikati, pa ako hoćete i neke tabu teme ili, kako mi istoričari kažemo, bele mrlje o kojima se jednostavno nije pričalo i preskakane su. Preskakani su pojedini događaji, izmišljeni. Nema potrebe da vam govorim da je u stručnim istorijskim časopisima objavljeno sijaset primera o tome kako je posleratna vlast i kako su ratni pobednici izvršili falsifikat pojedinih dokumenata. Vidite, oni čuveni tomovi, takozvani zbornici NOR-a, izašlo je negde 14 tomova i ne znam koliko knjiga, sadrže niz osvedočenih i dokazanih falsifikata. Recimo, jedan od takvih falsifikata, 1943. godine navodno je upućena depeša Dragoljuba Mihailovića negde u Bosni i onda taj koji je pisao taj falsifikat, zamislite piše, kaže, drug Tito posle sloma ustanka u Srbiji, prebegao je u Bosnu itd. Možete pomisliti jednog pripadnika ovog antifašističkog pokreta koji će suprotnog vođu osloviti, ni manje ni više, nego sa "drug Tito". Kažem, besmisleno je pričati o jednom, dva, tri ili više podataka. Dakle, što se tiče te kolaboracija, rekao sam da moramo razgraničiti nagodbu i saradnju. Ovde su posledice, pre svega, bile i organizacionog ustrojstva Jugoslovenske vojske u otadžbini i, naravno, slabe discipline. Međutim, ne smemo zaboraviti ni tzv. egzistencionalno prilagođavanje, kako to istoričari nazivaju, a koje je bilo prisutno u Bosni, u Hrvatskoj, odnosno u Hercegovini, znači, u dalmatinskom zaleđu. O čemu se tu radilo, naravno, veoma nam je poznato. Radilo se o zbrinjavanju srpskog stanovništva ispred ustaškog noža. Tu je zaista dolazilo do pojedinihnagodbi između komandanata Jugoslovenske vojske u otadžbini, a ista situacija je bila i u italijanskoj okupacionoj zoni. Međutim, kada govorimo o drugom grehu koji se spočitava poraženoj strani, to su zločini. Naravno, opet kažem, malo je vremena, ali dozvolićete i to je notorna činjenica, u svakom građanskom ratu ti zločini se zaista nekontrolisano dešavaju, prosto rečeno, otimaju kontroli i, naravno, na obe strane. Opet, besmisleno je sada navoditi primere koliko je toga urađeno u Hercegovini, u Crnoj Gori, gde su potpuno bila uništena čitava sela, naravno sa partizanske strane i obrnuto, naglašavam, kada su dolazili pripadnici Jugoslovenske vojske u otadžbini. Dakle, to je nešto što je notorna činjenica i što je činjeno sa obe strane. Ali, nema opravdanja za pobedničku stranu za ono što su učinili, od Zidanog mosta, od Kočevja preko marševa smrti ka unutrašnjosti i, naravno, posle u onim kazamatima. Ima jedna anegdota za jednog sudiju Stijovića, koji je, prilikom presuda ravnogorcima, zavlačio ruku u džep, izvlačio pregršt kukuruza, bacao na sto i rekao – da vidimo koliko ovoj bandi da odmerimo. To je zaista istina. Onoliko zrna koliko se u tom trenutku našlo u ruci tog sudije, toliko je taj dobijao. Dakle, ne bih više pričao o tome. Treća stvar, koja je takođe veoma bitna, to je međusobno optuživanje za izazivanje građanskog rata. Naravno, oni ratni pobednici su se trudili da u potpunosti okrive poraženu stranu u emigraciji i poslednjih desetak godina u našoj domaćoj istoriografiji saznaju se druge činjenice. Kažem, poslednjih desetak godina, jer proces istorijskog saznavanja je dugotrajan i zahteva iščitavanje novih istorijskih izvora, ali isto tako iščitavanje i onih starih i njihovo novo vrednovanje. Odgovornost za građanski rat možda je na najbolji način sadržana opet u jednoj rečenici u memoarima jednog od preživelih učesnika, gde kaže da je za rat kriva manjina koja se naturala većini i većina koja se toj manjini oružanim putem odupirala. Možda je to više filozofski i metaforički, ali dosta ilustrativno govori o tome zašto je došlo do građanskog rata. Briga za taj biološki potencijal naroda, naravno, uticala je na strategiju i na kompletnu koncepciju gerilskog pokreta, odnosno gerilskog načina borbe koji je primenjivala Jugoslovenska vojska u otadžbini. Ako vam kažem podatak, ali to, opet kažem, morate verovati, jer to kaže struka, a ne kaže poslanik ili ne kaže neki ostrašćeni političar: od septembra do kraja decembra 1941. godine poginulo je oko 4.000 boraca, streljano 35.000 talaca. Zauzvrat, Nemci su imali 160 poginulih, 378 ranjenih. Mislim da bi nas daleko odvelo da pričamo šta se desilo sa Kozarom, šta se desilo sa Kadinjačom itd. Sve su to primeri, a na osnovu gerilskih pokreta koji su tada bili prisutni u Evropi. Znate, danas je istoričaru mnogo lakše da priča o tome, jer zna šta je bilo i zna da su svuda bile direktive, kao što je De Gol, posle jedne velike odmazde u Monpeljeu, u Nansiju i još u tri-četiri francuska grada, poručio da se uzdrže od provokacija, naravno, zbog onih poznatih odmazdi. Sa druge strane, takođe znamo da su saveznici, pre svega Englezi, uporno poručivali i Mihailoviću i, naravno, engleska obaveštajna misija, koja je sve vreme bila u Mihailovićevom štabu, od 1941. pa do zaključno one 1944, kada je Mekdauel, odnosno pripadnik američke obaveštajne misije, otišao, njima je sugerisano da po svaku cenu izvode što veće akcije, što veće sabotaže. Da li je to prirodno da se, s jedne strane, sugeriše gerilskom pokretu, na primer, pokretu otpora u Francuskoj, da se uzdrže od svih provokacija, naravno, zbog one egzekucije okupatora, a sa druge strane, da se to traži od samog Mihailovića. To je samo jedna od njegovih nerešivih enigmi bila. Bilo je još, i oni njegovi objektivni nedostaci itd, što možemo otići i iskoristiti fond Narodne biblioteke, vrlo je bogat, a setite se, od jula smo svi kolektivni članovi. Toplo bih vam savetovao da iskoristite slobodno vreme i da iščitavate o čemu se to tamo piše. Zaboravio sam još četvrti faktor, a to je ono što se Jugoslovenskoj vojsci u otadžbini spočitava, a to je neborbenost. On je vezan i za ovu prethodnu priču. Od 31. avgusta, a to i osnovci uče u osmom razredu osnovne škole, u udžbenicima, kada je potpukovnik Veselin Misita oslobodio Loznicu, do zaključno oslobađanja Kruševca, a mislim da ovde ima poslanika iz Kruševca, kada je četnički major, komandant Rasinskog korpusa, Dragutin Keserović, oslobodio Kruševac. Ali su ga posle, naravno, crvenoarmejci predali partizanima i u ekspresnom suđenju, koje nije trajalo više od 15 dana, još sa nekolicinom istaknutih nacionalnih boraca, osuđen i streljan, pa sve do, recimo, lažno prikazanog oslobađanja Prijepolja, Višegrada itd. preko BBC. Kažem lažnog, pošto je tamo predstavljano da su to uradili partizani, ali to je već sasvim drugi problem, to je problem krivotvorenja informacija koje su išle preko Kaira, odnosno jedne od sekcija engleske obaveštajne službe, u kojoj su sedeli svi prokomunistički i levičarski orijentisani oficiri. O tome, takođe, postoje dokumenti i iz nemačke arhive, i iz britanske arhive. Staniša Vlahović je to objavio, Ivana Mihajlović, prema nemačkim izvorima itd. Znači, moramo se uzdržati, s jedne strane, da paušalno govorimo pričajući o jednom dokumentu, o jednom događaju, o jednoj možda činjenici, a sa druge strane sve to negirati, ako je druga strana u pitanju. Nije to put koji nas vodi onome zbog čega smo mi danas ovde. Prosto se radi samo o želji, da li mi imamo nameru da ta prošlost ostane istoričarima. Naravno, moram da kažem da se u našoj domaćoj istoriografiji još uvek vodi taj, da kažem, nastavljeni građanski rat. Tačno je da su to najveći krivci, ja i odavde to slobodno govorim. S jedne strane imamo te koji će se apologetski odnositi prema tekovinama itd. slavne revolucije, ali sa druge strane imamo jednu plejadu mlađih istoričara koji pokušavaju da na jedan krajnje kritički način prikažu našu najnoviju prošlost drugačije. Prema tome, još jednom apelujem da razmišljamo o budućnosti, da ovu prošlost ostavimo stručnjacima, istoričarima i da se, jednostavno, ovde ne svađamo i ne gubimo vreme, ne rasipamo energiju nečim, u stvari, što i nije, najblaže rečeno, naša struka, odnosno struka većine.
Pošto su od prijavljenih govornika sve poslaničke grupe iskoristile vreme, ostala su samo dva govornika iz DSS, ali pre nego što njima dam reč, dobiće reč narodni poslanik Ivica Dačić, po Poslovniku. Izvolite.
Dame i gospodo, imajući u vidu važnost ove teme i potrebu da se o tome i građanstvo upozna, a pozivajući se na ono što je predsednik parlamenta Predrag Marković rekao, da u vreme njegovog predsednikovanja neće biti sednice na kojoj neće biti TV prenosa, imajući u vidu da trenutno nema TV prenosa, predlažem da prekinemo rad dok RTS ne prenosi direktno. Nadam se da je svima vama u interesu javnost rada, pošto je ovo veoma značajna tema koju ste zahtevali. Znači, predlažem da prekinemo rad dok se ne obezbedi direktan TV prenos. Molim vas, to su reči Predraga Markovića, nemojte još jednom svojim postupkom izazvati da Predrag Marković podnese ostavku.
Hvala. Odrediću pauzu od 15 minuta. Provereno je da nema prenosa, narodni poslanik Ivica Dačić je u pravu, rekli su da će to da reemituju, jer je neka utakmica sada na prenosu. Uvažavam ovaj predlog. Napravićemo pauzu od 15 minuta da pokušamo da obezbedimo prenos, pa ćemo se za 15 minuta videti ponovo.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto trenutno nije u mogućnosti Televizija Srbije, zbog unapred utvrđene šeme i potpisanih ugovora, da omogući prenos posle 17,00 časova, a budući da više nema na spisku prijavljenih, pošto su odustala dva predstavnika Demokratske stranke Srbije, a ostalima je iscurelo vreme i obavešten sam od šefa poslaničke grupe da je završena načelna rasprava, sutra ujutru u 10,00 časova nastavljamo po članu 81. stav 4. zbog hitnosti da što pre donesemo zakone sa sledeće sednice. Molim vas, svi sutra ovde u 10,00 časova, nastavljamo rad po amandmanima. Istovremeno molim šefove poslaničkih grupa da dođu u kabinet.