Bona tarda, diputats, diputades. Comença la sessió. Abans d'iniciar l'ordre del dia, els faig avinent que, d'acord amb l'article 164 del Reglament, les preguntes amb resposta oral en el Ple se substanciaran dimecres a les nou del matí. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] A continuació i en compliment d'allò que estableix la Moció 111/XII del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, els informo que, segons les dades oficials de l'Organització Internacional de les migracions, des de l'inici del 2020 fins ara hi ha hagut 1.054 víctimes mortals i desaparegudes a la Mediterrània. [[Debat sobre la corrupció estructural, sistèmica i institucionalitzada a Catalunya]] [[255-00019/12]] Passem al segon punt de l'ordre del dia, que és el debat sobre la corrupció estructural sistèmica i institucionalitzada a Catalunya. D'acord amb l'article 156 del Reglament, aquest debat es regirà segons allò que estableixen els articles 154 i 155 del Reglament i la seqüència acordada per la Junta de Portaveus. Atès que aquest debat va ser sol·licitat pel Grup Parlamentari de Ciutadans, en primer lloc, té la paraula en nom d'aquest grup, el diputat senyor Carlos Carrizosa. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Señoras y señores diputados, puede que alguien piense que es una anomalía el celebrar un pleno de corrupción en plena pandemia global, y ciertamente lo es. Dudo que haya muchos países del mundo en el que se tengan que celebrar plenos contra la corrupción sistémica e institucionalizada, como dice el título de nuestro Pleno monográfico, convocado por Ciutadans. Es raro que en un país que está sufriendo como nosotros, de los que más sufren del mundo, el azote de esta pandemia, tengamos que pararnos un momento y tengamos que hacer un pleno contra la corrupción. El mero hecho de que haya que hablar de corrupción ya denota la gravedad y el alcance de esta de esta lacra en Cataluña. La corrupción es grave. Estamos acostumbrados a titular las cosas y luego a base de repetirlas parece que no tienen la gravedad que tienen, parece como si en cierta forma nos acostumbrásemos a desayunar cada dos por tres con nuevas noticias que tienen que ver con la corrupción en la gestión de la cosa pública. Pero es que cuando la gente, cuando los ciudadanos, lo están pasando peor la corrupción ofende doblemente a las conciencias. Es muy difícil sostenerle la mirada a un ciudadano, cuando van sabiendo asuntos de corrupción, porque la gente lo pasa mal, lo pasa mal para llegar a fin de mes y piensa que tiene una clase política extractiva, que cuando se trata de la corrupción de los demás partidos políticos les señala, y cuando se trata de la corrupción en los propios partidos mira hacia otro lado. Por lo tanto, el interés de este Pleno no es solamente el que puedan tener las personas, los ciudadanos, no es solamente la explicación que les debamos como políticos, de que estamos preocupados por el tema y de que queremos hacer propuestas para que la corrupción en Cataluña no continúe así, no es solamente ese interés en los ciudadanos, al cual principalmente nos debemos, sino que también tiene que ser un interés egoísta de la clase política. Y entiéndanme el término «egoísmo utilizado aquí: es que no nos pueden ver tan mal, señores, es que no queremos que cuando nos señalan como políticos nos señalen como a presuntos corruptos. Es que yo estoy convencido de que el señor Aragonès, o el señor Iceta, que no está, o la señora Albiach, que tampoco está, yo estoy convencido de que ellos no se lucran indebidamente con la política –señor Aragonès, también se lo digo–, yo estoy convencido de que ustedes son gente honrada. Yo estoy convencido de que los líderes de los partidos, en general, son gente honrada y que no se están lucrando, igual que la inmensa mayoría, no solamente los líderes, igual que la inmensa mayoría de políticos que ejercen la política. La crítica principal que se nos puede y debe hacer a los líderes políticos es que se mire hacia otro lado, es que teniendo ocasión de mejorar las cosas no lo hagamos, es que cuando debemos hablar callemos. Ese es el principal reproche que se nos puede hacer a los políticos, y como veremos, desgraciadamente, aquí en Cataluña, pues, tenemos un cierto déficit de valentía política para afrontar la lacra de la corrupción. Miren, es que todos miran hacia otro sitio. Ya hablaremos más en concreto a lo largo de este discurso, pero el señor Aragonès, de quien digo yo no creo que él sea una persona corrupta, el señor Aragonès mira hacia otro lado cuando hay conversaciones de su Gobierno, de miembros de su Gobierno, con conseguidores de contratos públicos, con gente que monta empresas fantasma para lucrarse en plena pandemia. Y usted se calla. Y también se calla el señor Iceta, que no ha querido venir, por lo que veo, a esta sesión, cuando hablaba Ciutadans, como proponente del Pleno, él no ha querido venir como jefe de su grupo, pero es que estamos pidiéndole estos días que se pronuncie acerca de la presunta corrupción que ha saltado a los medios desde la alcaldía de Hospitalet, del PSC. O también la señora Albiach, en Podemos. Ellos tienen su corrupción, también, tienen su escándalo de financiación, con el asunto Neurona. Su partido está imputado. Pero dicen que es que el señor Pablo Iglesias y el señor Echenique figura que es que los jueces les investigan porque son muy malos y quieren..., son antisistema, los jueces. Entonces, por eso les investigan y no hacen nada tampoco para limpiar su partido. Ustedes, desde Esquerra Republicana, ya le he dicho, señor Aragonès, pero tienen cosas mucho más graves, que es la gestión del procés, que para ustedes con la estelada..., eso parece que no es corrupción, gastarse el dinero de todos en cosas que no son propiamente corrupción, pero que derivan en corrupción y que derivan en un uso indebido de los fondos públicos. Pues ustedes, como Esquerra Republicana, yo creo que deberían responder, y usted especialmente, que ha estado en la conselleria de Economía, y usted especialmente, que era el número dos del señor Junqueras, condenado por malversación de caudales públicos y por uso de fondos destinados a los asuntos sociales en la sentencia del Tribunal Supremo –por malversación. Condenados, recordemos, no solo por sedición, sino por malversación de caudales públicos. Usted está mirando hacia otro lado. Lo mismo que está haciendo el señor Batet o la señora Budó, que hoy no está, la vicepresidenta, con los escándalos que afectan a la financiación del procés y que penden de sus respectivos partidos. Por lo tanto, aquí hay siempre quien tiene alguna razón para callar: o es la ideológica del procés, o es que el escándalo de los conseguidores afecta a mi partido, o de los que se forran y los diputados que hay por aquí –a los que luego me referiré– que están involucrados o investigados o miembros del Gobierno, de la Secretaría General de Deportes, investigada también. Se mira hacia otro lado, se calla y se intenta seguir adelante sin darse por aludido de que, en el entorno de unos mismos, de sus mismos partidos, se están produciendo enriquecimientos y desvío de dinero que va hacia toda..., que debería ir hacia los ciudadanos. Por lo tanto, yo creo que se causa un gran daño a la imagen de la política y a las instituciones, además de un daño emergente dinerario contra los ciudadanos por causa de la corrupción. Cuando, como me refería al principio, estamos en plena pandemia; cuando se han perdido miles de vidas humanas; cuando se están perdiendo miles de puestos de trabajo; cuando miles de pequeñas y medianas empresas en toda España, las que configuraban la espina dorsal de la economía catalana, están padeciendo para seguir abiertas y conservar los puestos de trabajo; cuando las oportunidades para el futuro y la reconstrucción de Cataluña están en juego y las tenemos aquí a la vuelta de la esquina y necesitamos fondos europeos para la reconstrucción; cuando los catalanes están sufriendo una verdadera agonía para salir de esta y para llegar a final de mes; con las listas de espera para la dependencia..., somos la comunidad autónoma que más fallecidos en lista de espera para la dependencia registró hasta noviembre, lo cual quiere decir que personas que eran acreedoras a las subvenciones de la dependencia..., han fallecido 13.134 personas sin..., han fallecido en lista de espera. Somos la comunidad autónoma que más personas tenía en esta lista de espera y que han fallecido. Hay un 40 por ciento de aumento de la demanda del Banco de Alimentos. Un 26 por ciento de los trabajadores acogidos a un ERTE estaba en Cataluña, ya que las restricciones aplicadas en la segunda ola han provocado un aumento de los expedientes. Se trata de 196.359 catalanes en ERTE, uno de cada cuatro del total de España, que asciende a 746.900 trabajadores. Y las previsiones continúan siendo muy preocupantes de cara a los próximos meses. No nos van a dar un respiro estas Navidades atípicas. Y esa es la situación: mientras nosotros hacemos este Pleno para evitar que los recursos se sigan desviando, para evitar seguir defraudando a los catalanes, tenemos que hacer este Pleno, porque antes, en la época de Pujol, que fue continuada por Mas, pues se robaba y de esa forma se financiaba el partido y se lucraban algunos. Ya ha habido condenas sobre ellos. Estos son hechos juzgados y, por lo tanto, todos lo sabemos. Pero es que hoy día, aparte de que la gente se enriquezca y aparte de que se financien irregularmente algunos partidos, es que hay ya personas que viven en los chiringuitos y son los vividores del procés. Y aquí pues sabemos, por ejemplo, de la existencia de amigos de la señora Borràs que consiguen contratos pues porque son amigos de la señora Borràs. O en este mismo Parlament tenemos un diputado, el señor Dalmases, que está investigado por desvío de fondos de la cooperación internacional de la Diputación de Barcelona. Diputación de Barcelona que preside la señora Núria Marín, que está..., estos días ha sido detenida acusada de una presunta malversación de caudales públicos. Estos partidos... También el secretario general de Deportes. Y los partidos responsables de estas personas, los compañeros, sus compañeros, los dirigentes de esos partidos no hacen absolutamente nada, mientras que los catalanes de a pie se están rompiendo la espalda a trabajar con todo tipo de incertidumbres. Pero aquí mantenemos una élite extractiva que da contratos y da prebendas a sus amiguetes a cuenta de la Administración catalana. ¿Cómo podemos exigir sacrificios económicos a los catalanes en tiempos de crisis cuando se están desayunando, día sí y día también, con un escándalo de corrupción? Esto tiene tintes medievales, señores. Esto recuerda a cuando los poderosos y los nobles podían cazar en cotos privados y allí no entraba nadie que no fueran los nobles o sus amigos. Pues ustedes, de la Administración catalana, han hecho un medio de vida para alguna casta extractiva que ustedes llevan mucho tiempo encabezando. ¿De dónde sale el dinero, por ejemplo, para esa caja de la solidaridad que paga las multas y las finanzas de los que dieron un golpe a la democracia? Eso no se cree nadie que salga de aportaciones de cinco euros de gente desinteresada, sino que sale de las donaciones de los empresarios a los que ustedes dan, señores del Gobierno, contratos públicos y que costean el procés y costean la buena vida del señor Puigdemont. Eso es corrupción. ¿Qué hace Plataforma per la Llengua en Bruselas? Los que espían a los niños en los colegios para saber si hablan castellano, o acosan a los trabajadores de los comercios, muchas veces de origen extranjero. ¿Qué hacen allí en Bruselas? Pues probablemente están financiando la aventura del señor Puigdemont en Waterloo. ¿Cuánto se ha llevado esta Plataforma per la Llengua de delatores y de gente que coacciona?, ¿cuánto se ha llevado? Pues miren, se ha llevado 3,7 millones de euros de subvenciones públicas entre 2012 y 2018; o sea, desde el inicio del procés. Y a santo de qué un publicista perdona una factura de ochenta mil euros por el Uno de Octubre, que el fiscal se quedó pasmado cuando le preguntó: «¿Y usted no preguntó si le iban a pagar ochenta mil euros? Oiga, yo pierdo ochenta mil euros y me da un ataque. Pues al señor publicista no le dio un ataque porque resulta que él sí que perdonaba ochenta mil euritos a la Administración catalana, pero luego resulta que coge 8,2 millones de euros en concursos públicos millonarios. Su modelo es el del amiguismo moral, mientras hay trabajadores que se han quedado en el paro, listas de espera para una operación o pequeños negocios que las pasan canutas para pagar los impuestos. Y mire, son la inmensa mayoría los catalanes honrados que no viven de la amistad de un conseller. Son la inmensa mayoría los catalanes honrados que no se llevan ni un euro del medio millón que los presupuestos regalan al chiringuito del exdirigente de la CUP Adam Majó, que es un chiringuito que le montan a él y le insuflan medio milloncito de euros para que diga que el Estado español es supermalvado y está conculcando todas nuestras libertades. ¿Qué cuesta eso, quinientos mil? ¡Da igual, barra libre! Quinientos mil para el señor dirigente de la CUP. A todos los catalanes que no se llevan un euro de los 2 millones que se lleva el Diplocat, un chiringuito que colaboró en el golpe de 2017... O los catalanes que no se llevan un euro de los más de 6 millones y medio de las embajadas separatistas en el extranjero. O todo el dinero, que son 14 millones, del CNI que se han montado ustedes para montar una republiqueta digital. O los que, bueno... O sea, todos los catalanes que, en definitiva, están contemplando cómo la Administración catalana está llena de agujeros por los que se escapa el dinero que riega siempre los mismos campos, los campos de sus amigos, los campos del separatismo. Y en Ciutadans sabemos que a muchas personas les parece muy difícil derrotarles a ustedes, porque además emplean también muchísimo dinero público en la televisión con mucho más cara de España, que es la plataforma de propaganda más cara de España, que acumula 350 millones de euros y diez condenas en los últimos procesos electorales, de 2017 y 2019, por falta de neutralidad, por ayudar siempre al separatismo en sus informaciones sesgadas. Y los catalanes, señores diputados, están empezando a conocer sus trucos. En el barómetro de 2020 sobre la corrupción de la Oficina Antifraude se señala que casi el 75 por ciento de los catalanes cree que la información que ofrecen los medios de comunicación en Cataluña sobre los casos de corrupción es poco o nada objetiva. Nosotros sabemos que cuando no hay alternancia en una comunidad autónoma o en un ayuntamiento –como ha pasado en Hospitalet, por ejemplo, ahora, siempre gobernado por el Partido Socialista, o en Cataluña, siempre gobernado por el nacionalismo, sea solo o en compañía de otros, como fue cuando estuvieron los tripartitos con el PSC–, siempre hay problemas de amiguismo, de clientelismo y de corrupción. Así era también en Andalucía. Recuerdo que cuando nosotros pactamos con el Partido Socialista en Andalucía y le sostuvimos algún presupuesto a la señora Susana Díaz, exigimos que los señores Chaves y Griñán dimitieran de sus cargos públicos porque estaban incursos en un asunto de corrupción por el que al final fueron condenados. Y nosotros hacemos lo mismo allí donde gobernamos; también en Andalucía ahora con el Partido Popular, o también en Madrid con el Partido Popular, sitios donde ha habido escándalos –en Andalucía, desde luego, los ha habido con los EREs y los ha habido con el dinero que se gastaban en juergas algunos. Pues nosotros, para gobernar con esos partidos, hemos exigido medidas contra la corrupción. Siempre –siempre. Ustedes, de Esquerra Republicana, han gobernado con los restos del naufragio de Convergència; nunca pidieron nada y además ahora se han encontrado con escándalos que les afectan a ustedes personalmente. Mire, ustedes iniciaron un proyecto rupturista en el año 2012. Para nosotros el balance ha sido de frustración, porque ustedes mintieron a quienes les prometían una tierra prometida de la independencia, y para ustedes, en cambio, el balance sería: promesas incumplidas, amiguetes forrados. Este no es el modelo que nosotros queremos para los catalanes; este es un modelo clasista que hace distingos, que hay unos que se forran, que la crisis no les afecta, que todo les va bien, que se van dando contratos, y otros que lo pasan mal para llegar a fin de mes. Mire, ustedes, que son los poderosos, muchas veces van de represaliados. Les he hablado antes del señor Junqueras. El señor Junqueras hace como que es un represaliado, dice que la justicia es venganza, pero lo cierto es que él fue quien impulsó el que aquí en Cataluña se gastase dinero que no iba destinado a un referéndum ilegal o a montar estructuras de Estado, y lo llevó a eso, llevó a eso, a Cataluña, a quitarle el dinero a los que más lo necesitaban para hacer una aventura para la que no tiene ni respaldo legal, ni respaldo popular, ni legitimidad, ni el apoyo de nadie más en el mundo que de las personas que les votaron para que ustedes hicieran esta aventura. Y, miren, la alternativa que ofrece..., que tenemos aquí en Cataluña, lamentablemente –y a esto me quería referir también en este Pleno contra la corrupción, o contra el desvío de fondos públicos, o contra la aplicación de los recursos económicos de los catalanes a cosas que nada tienen que ver con las necesidades de los catalanes–..., yo creo que se impone una reflexión, y es la siguiente. Cuando ustedes están diciendo que aquello que hicieron está bien hecho, que no han reconocido ningún tipo de error, que no han pedido perdón a la inmensa mayoría de catalanes a los que han preocupado y agobiado, ya sin meternos en su desastre de gestión..., porque ustedes no venían aquí a gestionar una comunidad autónoma, sino que venían a realizar lo del «mandat de l'U d'Octubre y todas estas cosas, lo cual nos ha empobrecido y nos ha hecho perder absolutamente puestos en competitividad y en la economía catalana, española y europea. Es que la alternativa no es solamente que ustedes aparquen de una vez por todas este procés que nos ha empobrecido a todos; la alternativa es también que aquí en Cataluña se cambie de forma de operar y se cambie esta manga ancha con la corrupción y con el clientelismo que tenemos. Y creo sinceramente que los únicos que estamos capacitados para liderar un cambio regenerador en la política catalana somos los de Ciutadans. Y es que me tengo que referir, con esto, al silencio –otra vez– del señor Iceta, que no ha venido, repito, a vernos hoy, respecto a la corrupción que afecta al municipio de Hospitalet y a su compañera de partido y presidenta del PSC, señora Núria Marín. Nosotros desearíamos que el señor Iceta hubiera sido contundente y hubiera explicado qué es lo que está pasando en el Partido Socialista..., de la misma forma que el Partido Socialista siempre pasó de puntillas por otros escándalos en los municipios que gobierna: en Sabadell, en Santa Coloma de Gramenet, en Sant Adrià de Besòs y ahora en Hospitalet. Pero es que el Partido Socialista no es ninguna garantía de regeneración, porque yo recuerdo, el año 2005, cuando el señor Maragall le dijo al señor Artur Mas «vostès tenen un problema que es diu 3 per cent y cuando el señor Mas le dijo «oiga, que esto es muy importante y tenemos cosas que hacer, que era precisamente el Estatut de 2006, el Partido Socialista miró allí hacia otro lado, por interés político: porque le interesaba al señor Maragall sacar, con el apoyo del señor Artur Mas, un estatuto adelante, pues resultó que prevalecía ese interés político, nunca más se volvió a hablar de eso hasta que salió la condena de que era verdad lo que el señor Maragall le estaba diciendo al señor Artur Mas. Y esa misma forma de actuar cuando se trata de lo que ocurre en sus municipios, en los municipios gobernados por el Partido Socialista, o en otros escándalos que hubo, desde luego, de financiación del Partido Socialista, ese mismo mirar a otro lado que pasó con el señor Mas por parte del señor Maragall, ese mismo mirar a otro lado hemos visto también con el escándalo de las escuchas de Volhov, que afectaban a Esquerra Republicana y que seguramente en aras del interés político de otro nuevo tripartito también motivaron una pregunta al señor Aragonès que el señor Aragonès respondió con evasivas y que el señor Iceta dijo: «Vale, vale; ya me ha convencido usted. Pues muchas gracias por las explicaciones. Si sale alguna otra cosa, ya le volveré a preguntar. Y esa es la, digamos, vocación de cambio y de regeneración que tenemos hoy día en Cataluña, a la que podemos aspirar los catalanes en materia de corrupción. Aquí todo el dinero usado indebidamente, si se tapa con la estelada o con las necesidades políticas de pactos entre unos y otros, ya parece que, oiga, es lícito mirar para otro lado. Pues nosotros ya le digo que hemos pactado también con partidos nacionales aquejados del mal de la corrupción y que impusimos antes, siempre antes de esos pactos, impusimos una serie de condiciones para mantener la corrupción alejada de la cosa pública. No me voy a extender mucho más que lo que ya he mencionado, porque yo creo que en este Pleno nos importa más llegar a acuerdos y a compromisos por parte de los líderes políticos para, repito, ni avergonzar a los ciudadanos ni tenernos que avergonzar nosotros mismos por dedicarnos a la política, pero es obvio que durante esta legislatura, pues, hemos visto cómo el señor Aragonès la va a acabar sin dar explicaciones del tema del señor Vendrell o de los cuarenta mil euros en efectivo que encontraron en el despacho del edil de Cabrera de Mar, que figuraba que todo era una invención de la Guardia Civil, pero allí estaban los cuarenta mil euritos, que eran bien de verdad, no eran de invención ni del Monopoly. Casi la mitad de los contratos de emergencia tramitados en España durante la pandemia son realizados por el Govern de la Generalitat, acogiéndose al procedimiento de emergencia, el coladero de los contratos a dedo. La Oficina Antifraude ha criticado ya este exceso en contratos de emergencia. Ustedes me dirán: «Ah, porque es que trabajamos mucho y hacemos mucho estos contratos. Ya, pero como les han pillado con las escuchas con el señor Vendrell, exconseller de Esquerra Republicana, con el rollo de los contratos durante la pandemia, comprenderán ustedes que es alarmante y que este Pleno tiene que servir para que todos seamos conscientes de que la bajada de requisitos de la emergencia de la pandemia no debe hacernos bajar la guardia y se debe contratar lícitamente y no a amiguetes como ocurría, al parecer, con el señor Vendrell o como ocurre o ha ocurrido cuando la señora Borràs tenía que contratar a amiguetes para la Institució de les Lletres Catalanes. Por lo tanto, yo hoy veo que no están aquí la señora Vergés ni el señor Chakir ni el señor Bargalló, que el señor Vendrell aludía en las intervenciones telefónicas a que había que llamarles a ellos para arreglar el pelotazo urbanístico de Villa Bugatti. Pero, bueno, pues es evidente que atañen estos hechos a este Pleno y que requieren del compromiso firme de todos los líderes políticos. Si no, luego, las cosas se arreglan con un «España nos roba, cuando quienes nos están robando probablemente están bastante más cerca. Vaya compañeros de viaje que se busca el señor Iceta para un tripartit. El caso de Convergència... Claro, ahora ya es difícil hablar de Convergència, porque parece que hablas siempre del pasado, porque ya no se sabe qué es Convergència, ya no se sabe dónde está; solo se sabe quiénes son sus herederos, y qué modos tienen, y qué es lo que han hecho. Ahora ya simplemente hablamos de esa inmunización absoluta a la corrupción que sufren aquellos de Junts per Catalunya, que ponen a la señora Borràs a representarles como candidata, como futura candidata a la presidencia de la Generalitat, nada menos, una señora que está..., que el Tribunal Supremo ha pedido el suplicatorio al Congreso para investigarla por esos e-mails que nos han dejado a todos pasmados, y de los que Ciutadans ha aportado nuevas evidencias que acreditan que no solamente contrataba al compañero, al amigo, sino que no debía contratar ni al amigo ni a nadie, porque eso lo tenía que haber hecho el Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Generalitat, el CTTI, era quien debía hacer esos contratos y, además, por cierto, bastante más baratitos, como resulta de la información que la propia Generalitat nos facilitó. En fin, se acaba la legislatura. Creemos que ustedes han tirado los tres años a la basura. Han estado más pendientes de Waterloo que de Cataluña. Han estado más pendientes de sus batallitas internas que de la batalla de los catalanes para llegar a fin de mes. Pero nosotros creemos que no nos podemos embarrancar toda la década que entra ya desde 2021 arrastrando estos escándalos, este declive fruto del despotismo de quienes nos han gobernado. Tenemos que buscar un futuro mejor. Nada hay escrito que nos obligue aquí en Cataluña, como si fuera una maldición bíblica, a soportar indefinidamente la corrupción y la pasividad de los responsables políticos. La corrupción antes desviaba fondos para los partidos y ahora se añade el coste descomunal del procés. El dinero que se ha dedicado al procés es también corrupción, porque se ha quitado de las necesidades de los catalanes. El procés vino para tapar los recortes y la corrupción y la estelada y nosotros, lo que pedimos a todos los catalanes, es que hay que dar un paso al frente, que en febrero de 2021 pasa un tren al futuro y que, si lo conducimos con moderación, con sensatez y con generosidad, conseguiremos un futuro mejor y con más libertad y prosperidad para Cataluña. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, i en primer lloc per part del Govern, té la paraula el vicepresident, el senyor Pere Aragonès. Endavant.
Moltes gràcies, senyor president. Honorables consellers, diputades, diputats. Avui deixin-me començar aquesta intervenció que faig en representació del Govern, i de la qual després en seguirà la intervenció del conseller Bernat Solé, per expressar el suport del Govern al conseller davant de la repressió, davant del que és perseguir per haver estat un bon alcalde d'Agramunt al servei dels seus conciutadans i al servei de la ciutadania i de la llibertat d'aquest país. [[Aplaudiments.]] Entro, doncs, en matèria. El títol d'aquest punt de l'ordre del dia del Ple és la paraula «corrupció, un mal que esdevé el pitjor enemic de la democràcia. Sense pal·liatius i sense cap mena d'excusa, ho és, perquè la corrupció, per definició, corromp i posa en risc el que és el vincle de confiança entre els ciutadans i les institucions, el que és el sistema democràtic i posa en risc el que és la gestió del bé comú. La gestió del bé comú i les institucions democràtiques són la principal eina que tenim per combatre les desigualtats; són la principal eina de poder de la majoria de la població; són el principal instrument per transformar tot allò que no ens agrada, per transformar tot allò que cal canviar de la societat on vivim. Per això, no tenim cap dubte, aquest Govern, que la corrupció atempta en primer lloc contra la democràcia, contra les institucions mateixes i que, en un context de crisi econòmica, això és especialment molt més greu, perquè si la corrupció sempre és nociva, quan apareix en paral·lel a una crisi econòmica que posa sobre la taula la necessitat de comptar amb més recursos, qualsevol sospita, qualsevol indici i, encara més, qualsevol certesa que aquests recursos no s'han utilitzat adequadament per atendre les urgències socials i econòmiques i han anat a parar a la butxaca d'algú i no als hospitals, a les escoles o als serveis públics, doncs, evidentment, això forma un còctel explosiu contra el sistema democràtic. Les institucions catalanes són immunes a la corrupció? No. Rotundament i malauradament, no ho són; ho sabem. Cal reconèixer-ho. Les institucions del nostre país no són immunes a aquesta corrupció i això ens enerva a tots. Però això no vol dir, reconèixer això no vol dir que ho haguem d'acceptar i que no apostem per canviar aquestes imperfeccions del sistema democràtic; al contrari, cal rebel·lar-nos contra aquesta situació i aconseguir que la corrupció, vingui d'on vingui, no quedi impune per una qüestió de justícia, per damunt de tot, però també per una qüestió de defensa de les institucions democràtiques, de defensa de la política com a eina per transformar la societat, de defensa de les institucions. I, per això, cal protegir aquestes institucions. La millor manera de fer-ho és actuant amb total transparència, amb total transparència, posant oli a tots els mecanismes de control, que són molts i que són molt eficients, col·laborant en tot moment amb la justícia, aclarint sempre qualsevol ombra de dubte i aïllant tots aquells que, amb la seva mala praxi, hagin posat en entredit la confiança de la ciutadania en el conjunt de les institucions democràtiques i en els representants polítics. Davant de la corrupció, no hi ha excuses i hem de ser implacables. Cal tenir un comportament impecable per ètica, per respecte a les institucions, per compromís amb la ciutadania. Avui torna a ser inacceptable veure notícies als mitjans de com institucions molt importants del nostre país han mirat cap a una altra banda davant de possibles casos de corrupció. És inacceptable i injustificable, com ho seria també quedar-se de braços creuats. No hi ha excusa que valgui. O t'hi confrontes a la corrupció o l'acceptes; o ets permissiu o lluites contra la corrupció. No hi ha neutralitat. No hi ha camí del mig. No hi ha terme mig. I no hi ha ni himnes ni banderes ni visques que puguin tapar qualsevol mena de corrupció. I això ho hem de tenir molt clar i ho hem de deixar molt clar, com tampoc són tolerables els muntatges policials amb l'objectiu de fer soroll mediàtic contra moviments polítics democràtics, per tal de desestabilitzar aquestes opcions polítiques, que volem una cosa tan senzilla com tenir un estat independent com tenen tants altres països del món, o qüestions...., o formacions polítiques que posen en dubte el model institucional i de negoci polític que hi ha hagut a l'Estat espanyol en els darrers quaranta anys. Hi ha muntatges que apunten a l'independentisme. Hi ha muntatges que apunten a forces d'esquerres que no han format part del consens del règim i que no formen part de l'statu quo; muntatges que volen empastifar a tots amb la llufa d'una corrupció sistèmica quan no tots som iguals –no tots som iguals–, i ho hem de dir ben alt i ben clar. Per això, molts també som independentistes, perquè un nou estat ha de servir també per construir una altra mena d'institucions, per fugir de la corrupció sistèmica de l'Estat espanyol, i aquí sí que és sistèmica –sí que és sistèmica–, i aquí ningú és intocable, es digui Borbó o tingui la qualificació d'emèrit. Ningú és intocable davant de qualsevol cas de corrupció, davant de la corrupció, la inviolabilitat de determinades institucions és un insult a la democràcia, i, per tant, davant de la corrupció ningú pot ser inviolable ni ningú ha de ser considerat com a emèrit com a mesura del perdó i per eludir responsabilitats. Aquesta és la corrupció sistèmica, la que vostè ha oblidat, senyor Carrizosa. Ha fet el repàs de totes les sospites, ha fet el repàs de tots els muntatges policials, però se n'ha deixat un en investigació, que cada dia n'anem coneixent més coses, que avui la fiscalia tornava a demanar comissions rogatòries a Londres i Mèxic: la de la monarquia. Aquesta és sistèmica, aquesta corrupció és sistèmica. Ningú pot donar lliçons de corrupció quan mira cap a una altra banda quan aquesta afecta als negocis en què presumptament estan involucrats membres de la Corona. Que ningú alci la bandera contra la corrupció quan excusa que la família reial no en tingui prou amb el finançament públic i hagi, presumptament, de cobrar comissions i, presumptament, acumular milions a paradisos fiscals. I aquesta corrupció és preocupant. De fet, és la més preocupant perquè afecta qui ha estat cap de l'Estat. No l'ha citat, vostè; l'ha disculpat, ha mirat cap a una altra banda, ha fet tot allò que vostè acusava als altres de fer en aquest Ple. Ho acaba de fer amb el rei emèrit. La corrupció que pot quedar impune; la corrupció, la de les més altes instàncies, davant la qual la democràcia no es pot defensar; la corrupció que marca l'ADN polític d'una monarquia. No hi ha excuses. Cal que siguem implacables, que siguem també impecables; implacables contra la corrupció i impecables en el nostre dia a dia. Per ètica, per respecte a la ciutadania, per compromís democràtic combatem tota la corrupció, tota, estigui sota la bandera que estigui, s'intenti emparar sota el discurs ideològic que s'intenti emparar, vingui d'on vingui. Precisament, en aquest compromís ens hi va la democràcia i ens hi va la llibertat. Per tant, parlem-ne. I tant, que en parlarem, de la corrupció sistèmica. Tenim tota la tarda i els dies que vulgui, senyor Carrizosa. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats. Té la paraula, amb el permís del president, el conseller Solé. Bona tarda. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Efectivament, ara té la paraula el conseller Solé. Quan vulgui; endavant.
Molt bona tarda, diputats, diputades, president, consellers, vicepresident; bé, en primer lloc, doncs, agrair les mostres de suport. Avui no és un dia fàcil, però és un dia per reivindicar aquells valors que sempre hem defensat. Ho deia el vicepresident, senyors de Ciutadans, quan es denuncia la corrupció es denuncia tota, no només un tros o no només aquella que els interessa. Vostè senyor Carrizosa, ens deia, a l'iniciar la seva intervenció, que podia semblar una anomalia celebrar un ple sobre corrupció en plena pandèmia. Sap quina és la veritable anomalia? És que vostè basi el seu projecte polític únicament en denunciar la corrupció, sense cap tipus de proposta, sense cap tipus de solució davant la pandèmia que estem vivint. Els hi vaig dir l'últim dia i avui els hi reitero. Avui vostès plantegen un debat específic, suposo que per tenir minuts en aquest final de legislatura, concretament, un debat que porta per títol «Situació de corrupció estructural i institucionalitzada en el poder polític que constitueix un frau democràtic, i s'obliden de la gran corrupció sistèmica a la qual el vicepresident feia referència, s'obliden de la monarquia, s'obliden de la Casa Reial, s'obliden de les grans estafes que s'han produït en aquest Estat com si no haguessin existit. Per tant, el seu discurs sobre corrupció té moltes llacunes. De fet, avui això no és un debat sobre corrupció, i per aquest motiu jo després li explicaré totes aquelles mesures que estem prenent des del Govern de la Generalitat. Avui, simplement, vostès això ho aprofiten com fer publicitat del seu projecte polític i com un episodi més d'aquestes clavegueres de l'Estat, d'aquest episodi repressiu i d'aquest episodi antidemocràtic del qual avui hem tingut una prova més. Aquí l'únic frau democràtic és el que li deia abans: cap proposta constructiva, cap impuls polític. No han estat capaços, durant tot aquest temps, de generar cap tipus d'aliança en aquest Parlament; no han estat capaços d'exercir una oposició constructiva, quan vostès s'autoanomenaven el principal grup parlamentari d'aquesta cambra; ni una sola proposta que hagi arribat a bon port, que hagi generat aliances i consens, i, per tant, jo el que demanaria als seus votants o a la ciutadania d'aquest país és que els preguntin de què ha servit tenir trenta-sis diputats en aquest Parlament durant aquesta legislatura. Si ja els hi vaig dir l'altre dia: tenen un discurs buit i populista, i l'únic que fan és atacar el Govern; aquest és el seu projecte polític. I quan algú els fa nosa, els fa nosa perquè no pensen igual que vostès, doncs, llavors és quan utilitzen el discurs de la corrupció, i, per tant, això és una pràctica habitual de tots els règims poc democràtics d'arreu del món. Jo l'hi deia abans, podria entrar en el detall de tot el que vostè ha exposat, però faré un exercici de retiment de comptes, que és el que ens correspon com a govern. I per fer un retiment de comptes li explicaré tota la feina que ha fet aquest Govern durant aquests darrers anys –no només en aquesta darrera legislatura sinó aquests darrers anys– per lluitar de forma real i efectiva contra la corrupció i, per altra banda, per impulsar polítiques de transparència que ens posicionen com a referents internacionals. I no ho dic jo i no ho dic d'aquest faristol, ho diuen les entitats acreditades i de referència a nivell internacional. Anem per parts. Possiblement l'avorriré, perquè vostè potser esperava un altre tipus de discurs. Anem per parts. Any 2018, 27 de març del 2018, el Govern va presentar l'Estratègia de dades obertes de la Generalitat al Mobile World Congress. Juliol del 2018, vam crear el cercador d'acords de govern, on es poden visualitzar encara avui –on es poden visualitzar– tots els acords de govern des de l'any 2014, perquè no tenim res a amagar. I quan vostès ens fan aquesta pila de preguntes d'una forma repetitiva i els adrecem precisament a aquestes eines que hem habilitat és simplement per una qüestió d'eficiència, perquè tenim les eines que garanteixen aquesta transparència. Setembre de 2018. Vam participar a la Conferència Internacional de Dades Obertes, i la Generalitat va entrar a formar part de l'Open Data Charter, un ens internacional de reconegut prestigi i del qual nosaltres en vam formar part; una mostra del compromís en aquest cas de l'obertura de dades, de posar les dades a disposició de la ciutadania. Aquell mateix any vam renovar el portal Participa Gencat, per tal precisament de millorar les polítiques públiques i la qualitat democràtica de les nostres institucions; precisament per fer possible que la ciutadania pugui informar-se, pugui participar i pugui debatre sobre les polítiques impulsades pel Govern. Perquè tenim molt clar que la capacitat de control i de supervisió de la ciutadania és un element essencial en les polítiques d'un govern i és un element essencial per lluitar contra la corrupció. Any 2019; concretament mes de març. Vam presentar un informe sobre l'execució del Pla de govern obert de la Generalitat de Catalunya 2017-2018, amb un grau d'execució del 73 per cent. Què vol dir això? Que vam explicar a la ciutadania en què el Govern de la Generalitat destina els seus recursos, el màxim exercici de transparència. Abril del 2019. Vam publicar la nova eina Pressupostos oberts, per facilitar a la ciutadania la comprensió dels pressupostos de la Generalitat, perquè la ciutadania pugui consultar, pugui entendre en què destina els diners el Govern de la Generalitat. Aquell mateix any també vam crear el Registre de subvencions i ajuts de Catalunya, amb el qual donem publicitat i compliment a les obligacions que tenim en matèria de subvencions establertes per la mateixa Llei de transparència. Quan vostès ens pregunten sobre com destinem els nostres recursos, a qui donem subvencions, doncs és tan senzill com fer consultes en aquest Registre de subvencions i ajuts de Catalunya. En tot cas, em pot dir alguna part, algun territori de l'Estat espanyol que disposi d'un repositori de subvencions amb un cercador com el que té el Govern de la Generalitat? Per tant, li asseguro que és un mecanisme útil i els convido a que el puguin utilitzar quan tenen tants dubtes sobre com destinem els diners el Govern de la Generalitat. Juny del 2019. Vam aprovar el Pla de govern obert 2019-2020. 20 de novembre de 2019. Es va premiar la reutilització de les dades obertes de la Generalitat a l'Smart City Expo. Un altre reconeixement internacional. No ho diem nosaltres, sinó que ho diuen les entitats de referència a nivell internacional. En aquests moments seguim treballant en el projecte de decret pel qual s'aprovarà el reglament de desplegament de la Llei de transparència. De fet, 2018, 2019 i 2020 vam convocar dos procediments de consulta ciutadana així com dues consultes interdepartamentals i dos tràmits d'informació pública, perquè tota la ciutadania, perquè tots els departaments d'aquest Govern poguessin participar en l'elaboració d'aquest reglament. I precisament en aquests moments aquest reglament ja té el vistiplau de la Comissió de Govern Local i del Consell de Treball, Econòmic i Social de Catalunya, i un cop la Comissió Jurídica Assessora n'emeti el seu dictamen el Govern estarà en disposició d'aprovar aquest reglament que permetrà desplegar en la totalitat la Llei de transparència. 2020, 15 de gener de 2020. El Govern va aprovar l'Estratègia de lluita contra la corrupció i l'enfortiment de la integritat pública, una aposta clara, determinada i totalment transparent per minimitzar el risc de corrupció a l'Administració i enfortir la integritat i l'ètica pública. Ho deia abans el vicepresident, totes les administracions són susceptibles de que hi hagi casos de corrupció, però no totes les administracions es doten d'eines com aquesta estratègia, com la que s'ha dotat el Govern de la Generalitat. 7 de febrer de 2020. Aquest mateix Ple va aprovar una resolució sobre la lluita contra la corrupció, amb més de trenta-vuit propostes a les quals ja hem donat compliment. Durant els primers mesos de la pandèmia –entrem ja en temps de pandèmia, en temps de Covid– vam obrir tota la informació referent als efectes de la Covid-19, tant a nivell sanitari, a nivell laboral, a nivell econòmic, a nivell social, com a nivell de mobilitat. També vam crear un espai al portal de transparència amb accés a la informació, amb mesures i recursos en àmbits diversos amb relació a la pandèmia. I que en aquest cas també s'hi inclou un visor sobre la contractació d'emergència, a la qual vostè feia referència. Si té qualsevol dubte, és tan senzill com que consulti aquest visor. I si necessiten ajuda, com els he dit en moltes ocasions, els facilitarem l'ajuda que convingui i els acompanyarem en aquesta cerca. Març del 2020. Vam habilitar un visor de les activitats dels alts càrrecs, on es publica tota la informació relativa a reunions, grups d'interès, obsequis, invitacions, viatges. Espero que vostès també en facin ús i publiquin totes aquelles reunions que fan. Maig del 2020. Vam inaugurar les sessions de l'espai en línia «Jo pregunto, aquell canal corporatiu que permet a la ciutadania plantejar dubtes, preguntes, tot allò que considerin oportú a membres del Govern. És a dir, fèiem possible que la ciutadania formulés preguntes directes a membres del Govern, una iniciativa pionera, una iniciativa atrevida, una iniciativa innovadora. 17 de juliol de 2020. Vam participar..., i no només vam participar sinó que vam donar suport a la iniciativa ciutadana perquè fos possible la I Cimera contra la Corrupció, aquí, al mateix Parlament. I crec recordar que vostès també hi van assistir. 21 de juliol de 2020. El Govern va aprovar l'anonimització de les bústies ètiques. I aprofito per anunciar-los que demà mateix aquestes bústies ètiques, aquestes bústies que han de permetre protegir les persones alertadores, a partir de demà ja estaran habilitades perquè qualsevol ciutadà, qualsevol funcionari públic, pugui posar en coneixement de l'Administració qualsevol mala praxi. Per tant, actuem; som transparents i actuem. Setembre del 2020. El Govern va aprovar el Codi de bones pràctiques tributàries de l'Administració de la Generalitat i del sector públic, i la creació del Comitè per al Seguiment de les Bones Pràctiques Tributàries. 20 d'octubre de 2020. La Generalitat va entrar a ser membre de l'Open Government Partnership, l'entitat de referència a nivell internacional en matèria de dades obertes. I això no és cap competència a l'Estat; en aquesta entitat hi poden participar totes aquelles administracions que siguin exemplars, que siguin referents en matèria de transparència. 23 de novembre de 2020. Es va constituir la comissió executiva per al desplegament del pla de treball de la I Cimera contra la Corrupció amb un objectiu clar: implantar totes aquelles mesures per combatre les causes estructurals que fan possible la lluita contra la corrupció. Ho he dit abans i penso que amb tot allò que els he exposat en aquests moments –i encara aquí podríem llistar moltes altres coses– els puc demostrar que som transparents. I no som transparents perquè ens ho demanin vostès, som transparents perquè ens ho creiem. I no només ens ho creiem, sinó que ho practiquem, ho posem en pràctica. Les nostres polítiques, les polítiques d'aquest Govern, es basen, se sustenten, es basteixen sobre valors republicans i democràtics, perquè precisament tenim aquesta responsabilitat davant la ciutadania del nostre país. Des del Govern de la Generalitat treballem com a govern obert perquè la transparència i el lliure accés a la informació pública són intrínsecs a la democràcia; qualsevol societat que vulgui anomenar-se democràtica ha de ser transparent i ha de disposar de totes les eines que serveixin per lluitar contra la corrupció. I no es pensin que aquestes actuacions que jo ara els he acabat d'anunciar, els he llistat, i a les quals hi podríem afegir un llistat més gran són actuacions aïllades i escollides per avui omplir de contingut aquest debat, no; aquestes actuacions formen part de l'Estratègia de lluita contra la corrupció i l'enfortiment de la integritat pública, aprovada el 15 de gener per aquest Govern, precisament per lluitar contra la corrupció; una estratègia amb vint-i-cinc actuacions concretes a dur a terme en els propers dos anys, moltes de les quals ja estan en funcionament, com són les bústies ètiques, que, com els he dit, a partir de demà estaran habilitades. Un altre exemple de com estem avançant. El juliol del 2020 vam habilitar aquest espai de participació ciutadana, aquest espai encarregat de vetllar i seguir els avenços d'aquesta estratègia, que fes un seguiment d'aquestes vint-i-cinc actuacions, perquè de res serveix fer una cimera en aquest Parlament si tot allò que s'acorda, si tot allò que es posa a disposició del Parlament i de la ciutadania, no s'acaba verificant que es vagi complint. Aquest espai, aquest espai de control, està format per deu persones designades a partir de ciutadans i entitats que van participar precisament en l'elaboració d'aquesta estratègia. Perquè no tenim res a amagar. Comptem amb la ciutadania, comptem amb les entitats pioneres i que sempre han liderat la transparència i la lluita contra la corrupció. I aquí els podria afegir molts altres exemples en els quals, tal com els he dit, som capdavanters. Precisament enguany fa deu anys que aquest Govern és pioner i va habilitar el seu primer portal de dades obertes de la Generalitat de Catalunya. Vam ser de les primeres administracions de l'Estat espanyol a obrir un portal de transparència, un portal de dades obertes, precisament per complir amb dos objectius intrínsecs en els valors republicans: facilitar el retiment de comptes de les polítiques públiques i generar valor econòmic i social, perquè, no en tinguin cap dubte, el valor econòmic i social es construeix a partir de la confiança de la ciutadania en un govern. Vaig acabant. Som transparents i implacables contra la corrupció, perquè creiem que aquest és el millor sistema de govern, d'una gestió pública i transparent, democràtica, útil i propera a la ciutadania. Nosaltres com a govern governem per la ciutadania i governem amb la ciutadania, volem que siguin partícips d'aquesta governança, perquè només entenem la política d'aquesta manera, amb aquesta vocació de servei públic. I, per tant, mai defugirem la nostra feina. I per acabar amb aquest exercici de transparència, vostès que sovint ens diuen que no ens expliquem, que no responem a les seves preguntes, a les seves qüestions, reitero el que he dit en moltes ocasions des del faristol i des de l'escó: hem respost a 331 interpel·lacions, a 431 preguntes orals en aquest mateix Ple; hem comparegut 240 vegades en comissions; hem donat resposta a 1.147 preguntes o iniciatives de grups parlamentaris, siguin escrites o siguin amb sol·licitud d'informació. Per tant, quan vostès ens diuen que no som un govern transparent, el problema no el tenim nosaltres, el problema el tenen vostès. Jo ara, si em permeten, vull acabar amb una reflexió. Aquest matí he estat jutjat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, acusat d'un presumpte delicte de desobediència per haver estat al costat de la ciutadania del meu municipi. Se'm demana un any i mig d'inhabilitació especial i una multa de 24.000 euros per fer allò que van fer la majoria d'alcaldes i alcaldesses d'aquest país: estar al costat de la ciutadania. És evident que aquesta intervenció, doncs, pot tenir un punt emocional. Podria ser –si així ho decideix el Tribunal– que fos la meva última intervenció en seu parlamentària. I, per tant, en aquest cas aquesta petició de condemna només és per ser obedient a la voluntat dels meus conciutadans. Una paradoxa curiosa: quan més la ciutadania ens demana que donem resposta a les seves peticions és quan més es judicialitza aquells representants polítics que donen resposta a les peticions de la ciutadania, que se senten compromesos amb la ciutadania. Els qui em coneixen, els qui em coneixeu sabeu que soc una persona de diàleg, però sobretot una persona d'acords. Estimo el parlamentarisme, perquè entenc que el parlamentarisme és aquella eina que ens ha de permetre arribar a grans acords i a grans consensos, a buscar punts en comú, a contraposar arguments i a construir consensos. I aquest Parlament, aquest Parlament que va estar tants anys tancat, aquest Parlament, ha de ser la màxima expressió de tot això, un espai on es pugui debatre i parlar absolutament de tot, sense encotillaments, sense barreres i sense límits, perquè és a través del diàleg, la negociació i la diversitat política que avancem com a societat. Malauradament, hem vist i veiem que fa molt temps que la lògica que impera és la contrària: la repressió en lloc de la negociació, la judicialització en lloc de la política. El judici d'aquest matí n'és un altre exemple. Una causa contra un conseller d'un govern que ja no té president, que té un president inhabilitat. Per tant, que cadascú reflexioni en quin costat de la democràcia vol situar-se. A mi, em tindran sempre al costat del diàleg, de la negociació i de l'acord. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, conseller. Alguns grups parlamentaris ens han demanat un petit recés ara, entre les intervencions del Govern i el principi dels grups. Per tant, fem deu minuts de recés i prosseguim amb les intervencions dels grups i subgrups parlamentaris. Gràcies.
Bé, reprenem el Ple. I ho fem, com dèiem, amb les intervencions dels grups i subgrups parlamentaris. I, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán. Endavant.
Sí; gràcies, president. Bien, una vez más, venimos a este Parlamento a hablar de corrupción, de esa lacra que corroe nuestro sistema y que mina la confianza de los ciudadanos en nuestras instituciones. Todos sabemos ya lo que ha pasado en esta tierra con la corrupción, cómo aquellos que decían que España nos roba pues resulta que luego se lo llevaban calentito mientras iban dando lecciones de moral a los demás. Todos conocemos esa corrupción ya institucionalizada de Convergencia, no solamente en la época Pujol –acusado, por cierto, de organización criminal junto a su familia–, sino también en la era Mas y en la era Puigdemont. ¿Cuál es la novedad que tenemos ahora? Bueno, pues que resulta que no solamente Convergencia y sus herederos están implicados en esta corrupción institucionalizada, sino que también, parece ser, por esas conversaciones que hemos podido conocer, que también está implicada Esquerra Republicana. Esos que tanto presumían de no tener ni un solo caso de corrupción, pero que no dudaron ni un solo momento en ir de la mano de los que sí la tenían, ahora se ven también señalados en la investigación del caso Volhov por esta presunta corrupción que señala a destacados dirigentes de Esquerra Republicana, como el exconseller señor Vendrell. Y más tarde me referiré a esta investigación, pero antes quiero hablar justamente de la semana pasada. ¿Qué pasó la semana pasada? Concretamente el miércoles. Pues bueno, celebrábamos el Día Internacional de la Lucha contra la Corrupción, una causa que es, o como mínimo debería ser, de todos. Y ¿cómo celebraron los partidos separatistas el Día Internacional contra la Corrupción? Bueno, pues pidiendo una amnistía para personas que están condenadas por malversación de fondos públicos, de dinero que tenía que ir a parar a los servicios sociales. Así decidieron ustedes pasar ese Día Internacional de la Lucha contra la Corrupción, pidiendo que personas condenadas por delitos gravísimos como el delito de malversación pudieran gozar del privilegio del indulto y de la amnistía. Insisto en que era el día internacional. Que es que ustedes parece que están independizándose del mundo y del sentido común. Cataluña del resto de España, no; ahora, del sentido común, ustedes sí que se han independizado, pero bien. Y hablemos de corrupción. Miren, Ciudadanos no es que queramos dar lecciones. Y se lo decía también mi compañero Carlos Carrizosa. No queremos dar lecciones a nadie, pero sí que me van a permitir que reivindiquemos el papel de mi partido en la lucha por la regeneración democrática. Porque en Ciudadanos, por ejemplo, nos hemos quedado solos defendiendo que sean los jueces, y no los políticos, quienes elijan a los jueces que después pues tendrán que juzgar seguramente casos –ojalá que no, pero sí es lo que estamos viendo–..., casos de corrupción de los políticos que lo han puesto ahí. Y esto no es una cosa que pidamos solamente en Ciudadanos; esto también lo piden los propios jueces y lo pide también la Unión Europea. Además, es que es lo que manifiesta el espíritu de nuestra Constitución. Fíjense qué sencillo, señores del Partido Socialista y señores del Partido Popular, esto es una reforma: que los jueces elijan a los propios jueces es una reforma que cuesta cero euros, que abunda en la democracia y en la separación de poderes y que desbloquearía de una vez por todas la renovación del Consejo del Poder Judicial sin tener que depender ni de populistas ni de separatistas. Así que, por favor, les pido que tomen nota y que rectifiquen en este sentido. También les digo que si, a día de hoy, por ejemplo, los políticos corruptos no pueden esconderse detrás del aforamiento en Murcia, en Canarias, en Castilla y León o en Cantabria es también gracias a mi partido, gracias a Ciudadanos. Y lo seguimos también intentando en muchas otras comunidades autónomas como, por ejemplo, aquí en Cataluña. Porque nosotros, en Ciudadanos, trajimos a la política la supresión del privilegio del aforamiento, porque es una cuestión clave para luchar contra la corrupción y contra y por la regeneración democrática. Señores de Catalunya en Comú Podem, señores de Podemos, todos sabemos, por ejemplo, que, de no ser por el aforamiento, pues el señor Pablo Iglesias, el líder de su formación, estaría imputado por presuntos delitos de corrupción, algunos de ellos muy graves, porque además contarían con el agravante por razón de género. ¿Ustedes se acuerdan de cuando decían que el aforamiento era un privilegio decimonónico? ¿Se acuerdan de cuando decía eso el señor Pablo Iglesias? ¿Se acuerdan de que decía que eso era privilegio de la casta que ustedes venían a erradicar? Quién les ha visto y quién les ve, ¿verdad?, señores de Podemos. Claro, eso es lo que pasa cuando se combate la corrupción del rival no por un convencimiento, no por principios, sino para intentar sacar provecho político, como ustedes han demostrado. Miren, hace unos meses los señores de Podemos y también del Partido Socialista votaron en contra de la ley anticorrupción de Ciudadanos en el Congreso. Una ley estricta, garantista y que cumple además con todos los requisitos que nos piden desde Europa. Una ley que, por ejemplo, sí apoyaban cuando estaban en la oposición también los señores de Podemos y los señores del Partido Socialista. ¿Por qué? Porque a ustedes solamente les indigna la corrupción cuando afecta a los demás partidos. Ya cuando les afecta a sí mismos pues entonces calladitos y votando en contra, como han hecho con esta ley de anticorrupción de Ciudadanos. ¿Saben cuál era uno de los puntos principales de nuestra ley anticorrupción? Pues precisamente la protección de los denunciantes. Y en Podemos saben que con nuestra ley no solamente Pablo Iglesias estaría ya imputado, como les comentaba antes, sino que también el abogado de Podemos, que está tirando de la manta en el caso Neurona, no sería un personaje público ni estaría siendo linchado por sus huestes, sino que estaría siendo protegido por el Estado. Les cuento también otra cosa de la semana pasada. Insisto que era el Día Internacional de la Lucha contra la Corrupción. ¿Qué pasó además de eso la semana pasada? Bueno, pues Ciudadanos sometió a votación una iniciativa para que se sancione y se exijan responsabilidades políticas a quienes incumplan con los requerimientos del Consejo de Transparencia y Buen Gobierno. Algo, en definitiva, que yo creo que cualquier demócrata debería compartir. Usted, que es conseller de Transparència... Aunque me parece que no lo cumplen mucho aquí, por no decir nada. Pero bueno ¿qué hicieron en esa ocasión los señores del Partido Popular, del Partido Socialista y de Podemos? Bueno, pues, como siempre, volverse a unir para tumbar esta propuesta. Y el Partido Socialista y Podemos, que hablaban de no sé qué de la dignidad, pues resulta que ellos han vaciado de contenido el Portal de Transparencia conforme han ido descubriendo que es más fácil convertir los escándalos en secretos de estado, ¿no?, como, por ejemplo, pues ese uso indebido del Falcon por parte del señor Sánchez. Ustedes se han acostumbrado a convertir los secretos personales en secretos de estado. Y lo que no entiendo aquí es qué hacía el Partido Popular votando con el Partido Socialista y con Podemos para evitar la transparencia del Gobierno. Sinceramente, no lo entiendo. Y me gustaría que nos lo explicaran los señores del Partido Popular. Porque, claro, ¿podría ser que se unieran ustedes para una causa que pudiera beneficiar a los ciudadanos, en lugar de para tapar estos secretos del Gobierno de Podemos y del Partido Socialista? ¿Podría ser que, por una vez, ustedes sumaran esfuerzos con aquellos que queremos cambiar las cosas, como, por ejemplo, en la oferta que les hicimos de un gran pacto constitucionalista en Cataluña para derrotar de una vez por todas al separatismo y tener un gobierno que esté pensando en otra cosa que no sea la obsesión de separar a Cataluña del resto de España? Nos hubiera gustado, la verdad. Pero, bueno, vuelvo al tema de la corrupción. Mire, la corrupción –y creo que se ha dicho aquí ya esta tarde– no entiende de ideologías. Ahí estamos de acuerdo. Si los ciudadanos quieren un detector infalible de populismo, pues creo que solamente tienen que mirar quién atribuye a quien la corrupción. La corrupción el PP se la atribuye al Partido Socialista, y el Partido Socialista se la atribuye al Partido Popular, y ustedes entre ustedes pues, como siempre, peleándose, uno diciendo que no tiene casos de corrupción y echándoles las culpas al otro. Pero la realidad es muy distinta. La realidad es que la corrupción brota allí donde ha estado el poder. ¿Quién ha tenido, quién ha ostentado el poder en los últimos treinta años en Cataluña? El separatismo. Convergencia, sí. Sus socios, señor Aragonès. Porque usted lleva toda esta legislatura dándonos lecciones de que ustedes no tenían nada que ver con la corrupción. Ustedes han estado gobernando en las dos últimas legislaturas con Convergencia Democrática de Cataluña por mucho cambio de siglas y de nombre que ustedes se hagan. ¿Qué pasa? ¿Que el resto de partidos estamos libres de la sospecha de la corrupción? No, pero sí que tomamos medidas. Nosotros, en Ciudadanos, tenemos un código ético y lo cumplimos. Es verdad que ningún partido está libre de tener casos de corrupción. Ahora, el tema está en cómo se afrontan cuando esos casos de corrupción se descubren, por decirlo de alguna manera. Se puedan tomar medidas y luchar frontalmente contra la corrupción y contra los corruptos, se puede justificar –como han hecho ustedes–, se puede tapar –como por ejemplo el señor Iceta, que parece que no tiene ni idea de lo que ha pasado en L'Hospitalet con la señora..., su compañera Núria Marín–, o se puede defender al compañero simplemente por ser el compañero. Ustedes han elegido, y usted, señor Aragonés, eligió ir de la mano de Convergència, de los más corruptos. Y ahora, cuando se han descubierto y se han destapado estas conversaciones del caso Volhov, usted ha decidido mirar para otro lado y echarle la culpa de nuevo a España, como hacen siempre, en lugar de afrontarlo de frente y darnos explicaciones o pedir al menos explicaciones a esas personas que aparecen en esas conversaciones, como por ejemplo el conseller El Homrani, la consellera Vergés, o también el conseller de Educación, Bargalló. Miren, como les decíamos antes, y les comentaba también el señor Carlos Carrizosa. ¿Por qué nos distinguimos en Ciudadanos de ser los adalides de la lucha contra la corrupción? Porque allí donde vamos, allí donde gobernamos, exigimos en esos pactos de gobierno que se tomen medidas contra la corrupción y que aquellos que están bajo la sospecha de la corrupción no puedan ocupar un cargo público, como en el caso de Andalucía con los señores Chaves y Griñán que estaban vinculados en los casos de los ERE de Andalucía. Bueno, pues estos señores se fueron a su casa y están hoy fuera de la política gracias a Ciudadanos. También otros tantos imputados del Partido Popular. Eso es luchar contra la corrupción. Esto es ponerle freno en cuanto asoma la corrupción. ¿Y saben qué? Que cuando una persona busca un hueco en la política para medrar o para enriquecerse, pues también sabe dónde puede ir y donde no puede y donde no va a hacer negocio. Porque los principios, pues, sirven para algo. Y también evitan estas circunstancias, también sirven como medida disuasoria y en nuestro partido lo tenemos muy claro, y no entra nadie sin firmar esta carta ética. Así que le aseguro que nosotros sí tomamos medidas, eso es luchar contra la corrupción. No podemos evitar que alguien meta la mano en lo que es público, pero sí podemos decidir qué hacemos después de averiguarlo, cosa que ustedes no hacen. Y mire, como les decía, la corrupción no entiende de ideologías, y evidentemente, no es una cosa exclusiva únicamente del nacionalismo ya que estamos aquí en el Parlamento de Cataluña, pero sí que es cierto que el nacionalismo, el separatismo, ha creado un género propio en cuanto a la corrupción que es justificar esta corrupción. Oiga, a ustedes, si se les investiga, si se les pilla y se les condena, es por nacionalistas, no es por corruptos. Es por nacionalistas, es porque les persiguen por su ideología... No tiene nada que ver la malversación de fondos públicos como hemos visto en el caso de los condenados por los hechos de septiembre y octubre del 2017. Vamos a hablar del separatismo, porque insisto que es que ustedes han sido muy, muy, muy salpicados por la corrupción aquí en Cataluña. Vamos a hablar de ese movimiento, que inició el señor Jordi Pujol, conocido como el padrino de su hijo, el señor Oriol Pujol, que lo llamaban ustedes mismos «l'hereu, el príncipe del 3 por ciento, y todo ese clan que, insisto, está siendo investigado por organización criminal. Esto es sin duda la madre del cordero de lo que ha pasado aquí en Cataluña, pero es que el listado de casos de corrupción no solamente queda ahí, y es una losa que debería avergonzar a todos los partidos que han gobernado hasta el momento en Cataluña. Tenemos el caso Banca Catalana, el caso Millet, el caso Palau, el caso ITV, el caso Treball, caso Adigsa, caso Pretoria, Petrum, Mercuri, Innova, caso Hisenda, caso Ferrocarrils, el caso de la señora Laura Borràs y ahora también el caso Volhov, que esto parece, no sé, la carrera de la corrupción aquí en Cataluña. Y ojo, porque parecía que iba a ganar Convergència pero es que en los últimos metros el señor Vendrell ha cogido carrerilla. Veremos a ver cómo termina todo esto. Hemos visto, por ejemplo, al señor Buch investigado por presunta malversación tras haber contratado como asesor a un mosso para que le hiciera de escolta al fugado en Waterloo. Hemos tenido también que soportar cómo se investigaba al señor Figueras, secretari d'Esports de la Generalitat, detenido por una trama de desvío de fondos públicos, que está acusado además por delitos de malversación, de prevaricación y de tráfico de influencias, y aquí nadie ha hecho nada, todo el mundo calladito. Este señor sigue siendo el secretari d'Esports de la Generalitat. Y, como bien decíamos también en la anterior intervención, parece que los catalanes desayunan día sí y día también con noticias relacionadas con la corrupción. La última, pues, relacionada también con la señora Laura Borràs, que no solamente es que se dedicara presuntamente a adjudicar contratos a dedos a sus colegas, sino que también se inventaba concursos literarios en los que –sorpresa– ganaba también el señor Isaías Herrero. La verdad es que tenía un chollo el señor Herrero con la señora Laura Borràs. Ustedes se acordarán de que el propio Herrero hablaba de los «trapis, entre comillas, porque lo decía así, que tenía con la señora Borràs. O sea, es ese mismo señor, insisto, que, pues, también ganaba todos aquellos concursos que la señora Borràs adjudicaba; concursos que, además, parece que eran inexistentes, ya veremos a ver qué determina la justicia, pero es que tenemos e-mails de la señora Borràs donde reconoce abiertamente que se inventaba los conceptos, los precios..., que tenía que cambiar incluso las letras para que no se notara que se lo estaba inventando todo ella. Desde luego que tenía un chollo el señor Herrero con Borràs, que se llevaba contratos públicos y concursos literarios by the face gracias a su amiga. Isaías Herrero, que además está condenado a día de hoy por tráfico de drogas. Desde luego este era una joyita, el señor Herrero. Claro, yo me pregunto como de impune se sentía la señora Borràs que dejaba por escrito en esos e-mails, reconociendo ella allí en esos e-mails como se inventaba esas facturas, que además también en esos e-mails decía que la teníamos frita los de Ciudadanos investigando la corrupción. ¿Por qué? Porque siempre hemos sido nosotros los que hemos estado aquí en Cataluña luchando contra la corrupción del separatismo. Siempre nosotros, y la propia señora Borràs lo reconoce en esos e-mails. Cómo de impune se tenía que sentir la señora Laura Borràs que cuando se entera que parece que la están investigando por este chanchullo con su colega Herrero no se le ocurre otra cosa que llamar al señor Buch, que era el conseller de Interior, a preguntarle a ver cómo estaba lo suyo. ¿Qué es eso de llamar al conseller de Interior para ver cómo anda una investigación? Es que es vergonzoso, pero aquí nadie ha dicho nada y nadie ha asumido responsabilidades de ningún tipo. Y lo cierto es que lo que hemos vivido aquí tiene un nombre: sobornos, blanqueos, cobro de comisiones, falsedad documental, tráfico de influencias, cohecho, prevaricación, malversación... Ese es el pan de cada día de algunos de los dirigentes más destacados de Cataluña. Y eso tiene un nombre, se llama corrupción, de manual, sistémica e institucionalizada, como dice el título de este pleno. Y hemos hablado ya también, en más ocasiones, de esas ya famosas y lamentables palabras del señor Maragall, se lo recordábamos también antes. Y les decía: «Vostès tenen un problema i aquest problema es diu 3 per cent. Claro, algunos... Yo me acuerdo cuando escuché esta frase, estaba en casa, no me dedicaba a la política, y pensé: ¿de qué habla ahora el señor Maragall, a qué se refiere? Pero claro, el señor Mas sabía perfectamente de lo que le estaba hablando el señor Maragall: de un escándalo de corrupción mayúsculo, mayúsculo. Lo que pasa es que, de nuevo, otra vez todos se callaron. ¿Por qué? Porque les venía bien. Les venía bien. Y luego el señor Mas, ya siendo presidente de la Generalitat, intentó taparlo con el uso de la estelada. Intentó taparlo. Lo que pasa que ya era demasiado tarde para parar la maquinaria del estado de derecho y entonces de nuevo tiró de esa cortina de humo que ustedes utilizan siempre y que se llama procés. Aquellos que se decían o que decían que se debían a Cataluña, en realidad únicamente se debían a su cartera. Aquellos que durante tantos años nos dieron lecciones y decían que España nos roba –usted mismo, señor Aragonès, cartelito en mano, «España nos roba– lo que tendrían que hacer es pedir perdón. Pedir perdón y sobre todo devolver hasta el último euro que les robaron a todos los catalanes, un dinero que tenía que estar destinado a dotar de mejores y más servicios a Cataluña, pero que, sin embargo, fue a parar impunemente a los bolsillos de algunos, de algunos para los que su patria siempre fue su cartera, únicamente su cartera. Y yo les quiero recordar como en Ciudadanos hace unos meses aprobamos una ley para que el señor Pujol devolviera hasta el último euro robado a los catalanes. ¿Qué ha pasado con eso? Tanto que ustedes salen aquí a sacar pecho y a hacer gala de cómo luchan ustedes contra la corrupción, ¿por qué no obligan a que ese dinero que se les robó a los catalanes y que ha quedado demostrado además por sentencia judicial sea devuelto, hasta el último céntimo, tal y como pedimos en Ciudadanos y tal y como, por cierto, aprobó este Parlamento? Lo que pasa es que claro, ese mandato a ustedes no les interesa. Solamente les interesan los suyos, los de esta mitad. Los de la otra, que representan a la mayoría de los catalanes, eso nada. Así es como se lucha contra la corrupción, dando ejemplo, no con palabras; con hechos. Así que de nuevo hoy les vuelvo a insistir: si de verdad quieren ustedes hacer ver o demostrar que luchan contra la corrupción, hagan que ese dinero vuelva de nuevo a las arcas públicas y que vaya a parar a aquello que es necesario, sobre todo en un momento como este de plena pandemia, de crisis sanitaria, de crisis económica y de crisis social con tantos y tantos catalanes que lo están pasando muy mal para llegar a final de mes. Porque no solamente es esto, no solamente es que ustedes no luchen para que ahí se devuelva hasta el último euro. No, no. Es que ustedes además tienen a los catalanes asfixiados, literalmente, a impuestos. Y lo hemos hablado muchas veces ya, señor Aragonès. Impuestos que mire, si me dijera que es que van a parar a los servicios públicos, pues aún, pero no: es que esos impuestos van a financiar sus chiringuitos. Para sus amiguetes, para la colocación, para las embajadas del señor Solé... Para eso sí tienen ustedes dinero, para eso sí asfixian ustedes a los catalanes. Para mejores servicios, no; para mejores hospitales, no; para mejores escuelas, no. Para sus chiringuitos, como siempre. Como siempre. Mire, el gasto social ha bajado en Cataluña un 8 por ciento desde que empezó el procés, mientras que la media de España ha subido un 14 por ciento. Esta es la política que han llevado los últimos años los gobiernos separatistas. Y claro, yo me pregunto qué es lo que hacen ustedes al respecto. Usted, señor Aragonès, que además su partido, Esquerra Republicana, está siendo tan decisivo con los Presupuestos Generales del Estado, ¿ustedes han tomado alguna medida, por ejemplo, para rebajar la carga fiscal que sufrimos todos los catalanes? No. Ustedes han ido a hablar de los impuestos de los madrileños. Claro que sí. Tienen que exportar ustedes su modelo de echar a las empresas y de quedarnos en la ruina como nos hemos quedado aquí gracias a su procés. Miren, yo creo que lamentablemente hay quien ha venido a la política a servir a los ciudadanos, que es lo que deberíamos hacer todos, porque para eso somos servidores públicos, y otros que no, otros que han venido a hacer otras cosas. El señor Torra, por ejemplo, ya nos dijo que él no había venido aquí a gestionar una comunidad autónoma y, desde luego, de todas las promesas que hizo, esa fue la única que cumplió. Y otros que han venido aquí a enriquecerse impunemente como durante tantos años ha hecho el separatismo en Cataluña. Miren, decía antes que el señor Artur Mas, en un intento desesperado por desviar la atención de ese tsunami de corrupción que se les venía encima, sacó a ondear la estelada como si con eso ya fuera suficiente. Y ustedes, que son sus sucesores en el Gobierno de la Generalitat, lejos de denunciarlo, lejos de luchar contra la corrupción como les digo, ustedes han subido la apuesta y han acelerado su huida hacia adelante. Ustedes no tenían, por ejemplo, por qué defender, por qué tapar, por qué justificar la corrupción del nacionalismo, pero fue su decisión. Ya les decía antes que se puede hacer como nosotros, que exigimos medidas reales y que personas que se han enriquecido injustamente no estén en un cargo público, o la otra opción, que es la que han elegido ustedes, de tapar y hacer ver que la corrupción no va con ustedes. Tenían la posibilidad de ponerse del lado de los jueces, de la policía que investiga estos casos, de los servidores públicos que son honrados o de aquellos que se lo han llevado crudo, y ustedes han optado por esta última y los catalanes no solamente han sido víctimas de un robo histórico, sino que además están teniendo que soportar el enfrentamiento, la crispación y la división que arroja sobre ellos el procés que ustedes utilizan, insisto, para tapar todo este desvío de dinero que durante tantísimos años los gobiernos separatistas han traído a Cataluña. Mire, hay cosas que, señores de Junts per Catalunya y de Esquerra, solamente pasan en el separatismo catalán. Jordi Pujol, Artur Mas, el señor Puigdemont, Quim Torra y ahora también la señora Borràs y veremos a ver, insisto, qué pasa con esa investigación que se cierne sobre dirigentes destacados de Esquerra Republicana. Parece, al final, que la imputación es el estado natural de algunos líderes separatistas, líderes separatistas que es que encima ustedes no solamente no dicen «oye, vamos a investigar, sino que es que encima les premian, que la señora Borràs es la número uno, la candidata a la presidencia de la Generalitat de Junts per Catalunya. Es que tienen un tino ustedes eligiendo las listas que qué quiere que le diga. El señor Solé, por cierto, que nos recordaba que hoy ya ha ido a declarar al juzgado, también va en una de estas listas y no hablemos ya de otros... –de otras personas, voy a decir–, de otras personas como el señor Canadell, que ayer supimos que había sido elegido en primarias también como número dos en las listas de Junts per Catalunya. Quiero recordar que es ese señor que pronunció la célebre frase: «España es paro y muerte y Cataluña, vida y futuro. A ese señor lo ha colocado, el separatismo, como número dos en las listas de Junts per Catalunya. Pero bueno. Fanatismo puro y duro, pero bueno, voy a volver a la corrupción, que veo a alguno alterado aquí en la bancada de Junts. Miren, decía que se ha demostrado que la corrupción es el estado natural de Convergència, pero a nosotros también nos preocupa la reacción de sus socios, la reacción de los señores de Esquerra Republicana, básicamente porque ahora también son los socios del Partido Socialista del Gobierno en Madrid. Entonces, como podrá usted comprobar, nos preocupa. Nos preocupan esas informaciones que hemos conocido del señor Vendrell, esas conversaciones con la señora Vergés, ese almuerzo que duró no sé cuántas horas. ¿De qué hablaron, en ese almuerzo? Porque es que la señora Vergés está calladita, no ha explicado absolutamente nada. Y lo que se desprende de esas conversaciones es que ahí hubo coacciones para que la señora Vergés acelerara la adjudicación, supuestamente, de unos contratos públicos. Creo que como mínimo –como mínimo– la señora Vergés tendría que venir aquí a dar la cara y si la señora Vergés no lo hace, pues usted, señor Aragonès, como líder de Esquerra Republicana, tendría que haber hecho algo, pero no. ¿Sabe qué hicieron desde Esquerra Republicana? Llamadita al Gobierno advirtiéndoles: «Ojo, que así no vamos bien. Esa es su manera de luchar contra la corrupción, amenazar a los otros: «Ojo, que así no vamos bien. Llamadita que les tendría que dar vergüenza, sinceramente, les tendría que dar vergüenza. Pues, bueno, no sé, ya verá el señor Iceta, los señores del partido Socialista, pues si se les vienen bien estos socios, sinceramente, sinceramente. El señor Aragonés, usted dice que el caso Volhov es un invento del Estado, que es que tiene pánico de que Esquerra Republicana gane las elecciones. Entonces, usted dice que se ataca al independentismo con una nueva operación que quiere dividirnos, empantanar un movimiento democrático y honesto con sospechas de corrupción. Yo no sé a quién se refiere el señor Aragonès. ¿Quién quiere empantanar, dividirnos? ¿Quién hace esta nueva operación, sus socios de gobierno, los señores del Partido Socialista? ¿A quién se están refiriendo ustedes, señor Aragonès? Porque es que la verdad que sería una forma muy original de atacar al independentismo, cuando el partido Socialista no para de comprarles todas sus demandas. La última, por ejemplo, eliminar el castellano, tachar el español como lengua vehicular; sería una manera muy curiosa de atacar al independentismo, porque es que les compran absolutamente todo. Entonces, ¿a qué se refiere, señor Aragonès?, ¿a qué se refiere? Yo creo que es la misma canción de siempre, que cuando ustedes ya se ven acorralados, cuando ustedes ya no saben qué hacer, cuando ustedes no quieren dar la cara ante lo que ha pasado, pues entonces siempre buscamos un enemigo externo. Y ahora resulta que es que «hay aquí una trama de persecución. No, aquí lo que hay són unos señores de los cuales tenemos unas conversaciones telefónicas, donde dejan claro a qué se dedicaban durante la pandemia. El señor Vendrell, que incluso reconoce en esas conversaciones, que parece ser que supuestamente extraviaron o mezclaron a personas que estaban dentro de las residencias que habían sido contagiadas con el Covid de las que no. Eso sale, en esas conversaciones. Ahí no hay ninguna trama ni ninguna persecución ni nada. Ahí lo que hay es una desfachatez como un piano, señor Aragonès. Y como mínimo, como mínimo, creo que tendrían que dar la cara y dejar de poner tantas excusas, de verdad. Escuchábamos también esta... es que no sé..., escuchábamos, por ejemplo, a la señora Capella, que es nada más y nada menos que la consellera de Justicia, cuando hablaban también de estas investigaciones del caso Volhov; decía ella: «Hoy son los independentistas. Mañana puede ser cualquiera. Esto lo dijo la señora Capella comparando la investigación de este caso con la persecución nazi. De verdad que yo no sé si es que no tienen sentido del ridículo o qué otro adjetivo utilizar o qué otra palabra utilizar. Esto lo dijo la señora Capella, que es la consellera de Justicia comparando esa investigación del caso Volhov, llegando a comparar eso con lo que ocurría en Alemania nazi de los años treinta. Mire, no, no. ¿Sabe lo que sí se parece a lo que ocurría en la Alemania nazi de los años treinta? Ese señalamiento y esa persecución que hacen los radicales separatistas en los restaurantes por su ideología o por la lengua que hablan. Eso sí se parece a la Alemania de los años treinta. [[Remor de veus.]] Esas persecuciones y esos señalamientos, instigados, por cierto, por entidades como Plataforma per la Llengua, que ustedes las riegan bien de subvenciones y dinero de todos los catalanes. [[Remor de veus.]] Eso sí que se parece a lo que pasaba en la Alemania de los años treinta. Tengan un poquito de decoro, como mínimo, al hacer según qué tipo de comparaciones. [[Persisteix la remor de veus.]] Miren, insisto, insisto, según las investigaciones, parece que los señores... Yo sé, señora Madaula, que usted está muy nerviosa, porque les da vergüenza, les da vergüenza lo que ustedes están haciendo. Lo puedo entender, pero es que eso es lo que está pasando a día de hoy en Cataluña. [[Veus de fons.]] Miren, insisto, según las investigaciones parece que los señores Vendrell, Madí, Soler y el resto del estado mayor, Soler y el resto del estado mayor del separatismo utilizaban presuntamente, insisto, hasta la pandemia del Covid para hacer negocios y para enriquecerse. Entiendo que esto les altere, señora Madaula, porque es que es para alterarse, de verdad. Imagínese cómo están todos esos catalanes ahí fuera que lo están pasando tan mal y que tienen que ver con vergüenza cómo mercadeaban incluso con la propia pandemia, incluso con el propio drama del Covid-19, sinceramente, sinceramente. Pero no, ustedes quieren decir que aquí hay una trama y una persecución. ¿Cómo explicamos esos cuarenta mil euros en billetes en el despacho de uno de los detenidos, el señor Enric Mir, concejal de urbanismo de Esquerra Republicana en Cabrera de Mar? No sé, oiga, ¿quién no lleva, no, cuarenta mil euros en la cartera, en sobres? ¿Quién no los lleva? Por favor. ¿Cómo lo explican esto, señor Aragonès? ¿Esto también es un invento y una operación fabricada contra el independentismo? Usted, que tanto ha repetido que España nos roba, ¿qué hacía este concejal de Esquerra Republicana con un sobre con cuarenta mil euros? ¿De dónde había salido este dinero? ¿Para qué lo quería, señor Aragonès? Creo que tiene que dar ustedes bastantes explicaciones y no un discurso de cuarto de hora que han hecho aquí en este pleno de la corrupción, que se está haciendo gracias a Ciudadanos, que no se equivoque nadie, que aquí, si se habla de corrupción, es gracias a Ciudadanos. Y ustedes han intentado postergar este Pleno justamente hasta el último día, hasta el último momento y lo han hecho porque no les ha quedado otra opción. Que decía el señor Solé que ¿qué hemos hecho en Ciudadanos con treinta y seis diputados? Pues mire, por ejemplo, hablar de corrupción en este Parlamento, que parecía que estaba vetado, parecía que estaba prohibido. Por ejemplo, también, gracias a los treinta y seis diputados de Ciudadanos hemos aprobado una ley para que ustedes dejen de meter la mano en las pensiones de los huérfanos, que eso estaba pasando aquí en Cataluña. Eso estaba pasando en Cataluña que se quedaban el dinero de las pensiones de los huérfanos. Es lo que ha pasado en Cataluña, no tiene nombre. Lo que ha pasado en Cataluña no tiene nombre. Y ustedes siguen y siguen. La gran medida que ha anunciado hoy, esos buzones para los denunciantes anónimos. ¿Qué pasó con aquella concejala de Esquerra Republicana del Ayuntamiento de Torredembarra, que denunció el 3 per cent? ¿Qué pasó, señores de Esquerra Republicana, que en paz descanse, por cierto? ¿Qué pasó? ¿Cómo la protegieron a su propia compañera de partido por denunciar la corrupción institucionalizada del 3 por ciento? Es que no están para dar lecciones, sinceramente; no están para dar lecciones. Este mismo pleno, traen ustedes aquí una propuesta de resolución para instar al Gobierno o reclamar al Gobierno que cree una ley de amnistía, Esquerra Republicana, Junts per Catalunya y la CUP y dicen, literalmente, que dentro de esa ley de amnistía tiene que entrar también el delito de malversación de caudales públicos, siempre que sirvan para la sedición. Esa es su lucha contra la corrupción...
Diputada, ha acabat el seu temps.
...no vengan aquí a dar lecciones, sin duda. Y creo –y creo– que necesitamos una nueva etapa en Cataluña y, desde luego, no va a venir de la mano de los...
Diputada, ha acabat el seu temps.
...que durante tantos años nos han robado a los catalanes. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Endavant.
President, vicepresident, consellera, conseller, diputades, diputats, la veritat és que quan vam veure que el Grup Parlamentari de Ciutadans proposava aquest debat se'ns va fer un pèl estrany, no? Jo crec que a Ciutadans no li deuen anar bé les enquestes perquè ens plantegi avui aquest debat en seu parlamentària, perquè, miri, en els darrers períodes de sessions al Parlament de Catalunya hem parlat, hem debatut sobradament al voltant de la corrupció, hem aprovat innombrables propostes de resolució, s'han fet cimeres, fins i tot, fa un mes, si no recordo malament, vam estar debatent també una moció respecte a aquesta qüestió plantejada pel mateix Grup Parlamentari de Ciutadans. Hem fet, com els deia, comissions d'investigació, comissions d'estudi, propostes de resolució, mocions, un llistat llarg de propostes per tal de que el Govern de la Generalitat les implementés en allò que són les seves competències. Fins i tot hem fet propostes per traslladar al Congrés de Diputats tot allò que la competència, constitucionalment parlant, correspon al Govern d'Espanya o a la iniciativa legislativa de l'Estat. Fa temps, el periodista José Martí Gómez deia, i ho poso entre cometes: «No hi haurà regeneració política en aquest país fins que no es recuperin valors ètics que avui caminen a la deriva. Faig servir aquesta citació perquè més tard, en la meva intervenció, en tornaré a parlar. Cal que com a societat fem contínuament una reflexió i un canvi en una cultura que, fins fa poc temps, probablement, eren comprensibles corrupcions i corrupteles, perquè això no pot ser així. Nosaltres tornem a afirmar avui aquí, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, diverses coses. Una, el màxim respecte als treballs d'aquelles institucions creades per llei del Parlament per vetllar per la transparència, per la netedat de tots els processos on hi ha recursos públics o decisions polítiques que acaben afectant el conjunt del país, en especial, la Sindicatura de Comptes i l'Oficina Antifrau de Catalunya. Però, mirin, després del conjunt de comissions d'investigació i d'estudi que hem creat en aquest Parlament en els darrers anys, els darrers deu anys, és veritat que segueixen aflorant actituds irregulars d'aprofitament il·legítim de les institucions pel finançament més que dubtós d'alguna formació política, i, de passada, la rapinya particular de recursos públics. No els vull parlar en aquesta intervenció de cap cas concret; n'hem parlat sobrerament des d'aquest faristol en el passat recent. Hem vist triangulacions entre responsables de governs, empreses i tresorers de partit, que, de fet, encara segueixen la seva instrucció en els jutjats corresponents. Jo crec que a la societat catalana i a la societat espanyola hi ha un desig majoritari d'acabar amb aquestes pràctiques. I malgrat tot semblen persistir, i alguns volen seguir sent alumnes aplicats d'aquell seminari, que jo crec que s'anomenava «3 per cent, que tinc la sensació que era d'obligada assistència en la difunta Convergència Democràtica de Catalunya, i que avui té els seus hereus i hereves en diverses formacions del centredreta independentista. La Comissió Europea, en un estudi recent, ha estimat que l'impacte de les males pràctiques en les finances públiques dels vint-i-vuit països de la Unió arribava als 120.000 milions d'euros anuals. És una quantitat estratosfèrica, no? I fins i tot ens deia que el frau fiscal a la Unió Europea, que no deixa de ser una altra forma de corrupció, arriba a l'esgarrifosa xifra d'1 bilió d'euros, eh? També podríem parlar del frau fiscal que es produeix a Catalunya i a Espanya. Sens dubte, des del nostre punt de vista, l'obtenció de beneficis il·lícits sempre és en perjudici dels recursos públics, i, consegüentment, dels ciutadans, que finalment suporten el cost de la corrupció política. La corrupció té un caràcter totalment dissolvent per a la democràcia, i, alhora, una democràcia institucionalment feble resulta un camp especialment adobat perquè la corrupció campi sense obstacles. Per això els deia «el màxim respecte a les institucions creades pel Parlament; fan la seva feina. També a aquelles resolucions que hem aprovat en el Ple del Parlament i que algunes d'elles, no totes, algunes d'elles, el Govern de Catalunya ha anat implementant. Igualment volem expressar de manera clara, de manera nítida, el respecte constitucional i estatutari a la feina de la fiscalia i dels tribunals de justícia en la investigació i posterior judici d'actes que puguin vulnerar la llei. Allà on alguns hi veuen persecució, nosaltres hi veiem defensar i respectar l'estat de dret. Presumpció d'innocència? També, perquè és l'altra pota en què s'assenta l'estat de dret. I és justament per aquests dos principis, presumpció d'innocència, per un costat, i respecte al treball de les jutgesses, dels jutges i de la fiscalia, que avui no entraré a qualificar cap dels darrers casos que hem conegut. Deixem que els tribunals, que la fiscalia, que el jutjat d'instrucció faci la seva feina. Ara bé, i tornant a aquella citació que els feia a l'inici de la meva intervenció, tornant a l'ètica, sí que vull fer unes quantes valoracions polítiques d'allò que hem conegut, a través de filtracions, certament. Les filtracions són denunciables? Sí. Hi estem massa acostumats? També. Hauríem de buscar mecanismes perquè no es produeixin? També. Però el cert és que aquestes filtracions les hem conegut. Jo crec que, malgrat que s'han de denunciar aquestes filtracions que es produeixen constantment a tots els sumaris judicials... –i aquí sí que hauríem de demanar a la fiscalia i als magistrats i magistrades, home, que vetllessin una mica perquè aquestes filtracions, mentre hi ha secret del sumari, no es produeixin–, malgrat això, a algunes i a alguns, des del meu punt de vista, els agradaria a Catalunya una societat anestesiada, no?, al voltant d'uns principis que són legítims, però que s'ha demostrat que no beneficien el conjunt de la ciutadania de Catalunya. I nosaltres no volem una societat anestesiada, volem parlar de les coses com són, o com cada u de nosaltres les veiem. Perquè hi ha la corrupció política, que tracta de treure fons públics en benefici particular o de formacions polítiques, però també hi ha la corrupció de les paraules, dels conceptes, de l'ètica. Ja ho va practicar el president Pujol. Un dia ens va dir: «A partir d'ara, els únics que podrem parlar de moral serem nosaltres, deia. I, carai, un dia el país es va despertar sabent que el que «diuen, diuen, diuen es va transformar en que la família feia negocis –gens clars, per cert–, alguns d'ells encara en procés d'investigació –no, d'investigació, no, perquè la instrucció s'ha acabat–, en procés d'un proper judici. Deia la senyora Marta Ferrusola, quan Convergència Democràtica va sortir del Govern... –no els estic parlant d'arqueologia política, eh?, vostès ara entendran per què els dic tot això–, quan va sortir del Govern Convergència Democràtica de Catalunya, en un programa de televisió, va dir: «És com si ens haguessin entrat a casa..., punts suspensius. La següent..., la frase, tothom la coneix, no la repetiré. Vet aquí el problema, no?, és el problema que segueix vigent a la nostra societat, que algunes i alguns patrimonialitzen el país, se'l creuen seu. I en base a això han passat algunes de les coses que han passat, que nosaltres creiem que no havien d'haver passat a Catalunya. Abans es repartien carnets de bons i mals catalans. Ara hem descobert que també es reparteixen carnets de bons i mals independentistes. Per cert, els bons sempre estaven en el costat de Convergència Democràtica de Catalunya, o com es digui ara. Per cert, als socialistes, d'aquest univers, ja ens n'han expulsat. Però siguin prudents, perquè a Catalunya hi ha la percepció de que Catalunya necessita un canvi després de patir el pitjor govern de la història moderna del país. Ens van prometre un país de Disney. I a les darreres converses conegudes en aquesta instrucció judicial, més enllà de les responsabilitats que hi puguin haver –que això ja seran els tribunals qui les acabin definint, no?, si és que n'hi han–, hem conegut, amb vergonya d'algunes i algunes, que algunes i alguns es passen l'ètica pel «forro. I sort en tenen que el món no ens mira, eh? –sort en tenen que el món no ens mira. Hem tingut més respecte al president Quim Torra el Grup Parlamentari Socialistes, malgrat les profundes discrepàncies amb les seves polítiques, les discrepàncies frontals amb les seves polítiques, que alguns de vostès. Per exemple, el senyor Madí –empresari, polític i assessor lligat a Convergència Democràtica de Catalunya, si no recordo malament, des de l'any 1993, un dels més estrets col·laboradors de l'expresident Artur Mas, impulsor de la candidatura de Junts pel Sí, sempre a l'òrbita de Junts– ens ha deixat peces memorables. I, com que són de públic coneixement, les tornaré a repetir –espero que ningú s'enfadi, no són meves. Diu: «Torra és una cabra boja i ara va per lliure, «és un ignorant, etcètera. «No està preparat; «li va gran al càrrec; «no entén que és un home accidental, que no té cap legitimitat; «suposadament, havia de ser un ximple útil i s'ha cregut el càrrec, el que el fa perillosíssim. «O se'ls... –no repeteixo la paraula, perquè estem encara en horari obert, no?–; diu: «...perquè li han portat la contrària o no li han deixat fer les seves animalades, parlant de la darrera crisi de govern. Tampoc tenen «desperdici les opinions que té sobre el líder d'Esquerra Republicana i vicepresident del Govern de Catalunya, el senyor Junqueras, quan afirma que té un punt de desequilibrat. O del president del PDECAT, el senyor David Bonvehí, que defineix com «un tros de carn –no afegeixo les paraules del darrere per respecte a persones de la nostra societat. I l'afirmació ja coneguda i repetida en comentaris d'altres dirigents independentistes de que ningú té ni punyetera idea de com hem de materialitzar la independència. Sorprenent o no –segurament no, quan constatem que TV3 és la seva, o això creuen i volen algunes i alguns de vostès–, la senyora Rahola, que, segons el CAC, és la tertuliana, opinadora, adoctrinadora que hi té més minuts, encara reclama més minuts perquè, segons ella –en aquestes converses que hem sabut–, és l'única que representa Junts per Catalunya, afirmant, com si fos una comissària del soviet, que quan tornin a guanyar li faran pagar al senyor Sanchis, director de TV3, el que no surti més a la televisió. Podríem parlar de més perles. Però el més sorprenent és el silenci còmplice de Junts. No els hem escoltat cap justificació mínimament crítica respecte a tot el que ha sortit. L'única crítica coneguda és cap al jutjat d'instrucció: «Persecució, persecució!, diuen. Però no es volen adonar, senyores i senyors diputats, que al darrere d'aquestes afirmacions hi ha també una corrupció –des del meu punt de vista– de l'ètica i de les idees. Perquè en el fons es pretenia –o es pretén– fer negocis aprofitant la xarxa d'influències, la xarxa clientelar, o en temes tan crematístics com tenir més minuts a la televisió pública de Catalunya com a tertuliana. «Amb tot el que jo he fet pel país sense demanar res a canvi i m'estan tocant els..., punts suspensius, «...pel tema del concert. M'estan fent perdre el temps. Agilitza-ho una mica, truca la consellera de Salut pel tema dels laboratoris. Truca al Bargalló i truca al Chakir per tot el tema de Villa Bugatti. Que desencallin les subvencions a l'escola i tal, etziba en una trucada a Marta Rovira un alt dirigent d'Esquerra Republicana, el senyor Xavier Vendrell. Jo li he escoltat en aquest Parlament parlar de les mans netes. No als diputats actuals, no. També al senyor Xavier Vendrell. En aquest mateix Parlament, fa prop d'un mes, també hem escoltat –segurament avui ho tornarem a escoltar– això de persecució, persecució contra l'independentisme. Jo els receptaria una mica més de prudència. No em toca a mi ni al meu grup parlamentari la qualificació jurídica i el seu recorregut. Fem presumpció d'innocència. Ara, la impressió política que podem extreure era que s'intentava influir en decisions del Govern a través d'aquells que podien fer-ho. I això se'n diu –o se'n pot dir– tràfic d'influències. Marquin distàncies amb totes aquestes coses que han passat, perquè les preguntes segueixen sense resposta. Per què li van encarregar des de la patronal intercedir en la gestió de la crisi sanitària a les residències de gent gran? Que, per cert –deixi'm obrir un parèntesi–, ha estat un desastre de gestió des de la conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies. Tanco parèntesis. Perquè fins i tot a la comissió que s'ha creat al Parlament per valorar què va i què està passant a les residències de gent gran s'ha estès una boira; una boira baixa al voltant de quina feina li van fer fer, i tampoc s'ha aclarit qui li va fer aquests encàrrecs. O com es van produir aquests encàrrecs. La consellera Vergés –abans s'ha dit, també– tampoc ens ha aclarit si el seu llarg dinar va ser per parlar dels negocis dels laboratoris de biomecànica del senyor Vendrell amb l'Institut Català d'Avaluacions Mèdiques; contractes que segons sembla no són del tot regulars. No s'han donat explicacions. L'únic que coneixem és que el dinar va ser profitós. Se suposa que pels interessos, no per altres raons. Suposo que pels interessos. Home, una explicació de la consellera –encara que estiguem al final d'aquesta legislatura– seria aconsellable, seria desitjable. També podríem parlar de certes modificacions urbanístiques –els he de reconèixer que el nom té el seu què, Villa Bugatti. Hem conegut que per allà hi havia de passar tothom, com si fos la casa nostra. També mereixeria que s'expliqués què ha passat aquí. Per resumir, perquè no vull esgotar els trenta minuts que el Reglament em dona: en moments de grans dificultats, de grans incerteses, d'angoixa per la pandèmia sanitària que vivim, obtenir contractes de l'Administració de la Generalitat aprofitant-se i pressionant els seus contactes per rendibilitzar les seves posicions, des del nostre punt de vista no són ni morals ni ètiques. La pregunta que ens podríem fer i que ens fem nosaltres és si no haguessin estat en la direcció del procés que ens va portar a l'U d'Octubre estarien en aquesta posició de tenir accés directe a consellers del Govern? Una pregunta que deixem oberta. Miri, els hi dic sincerament: desitgem que no hi hagi hagut cap tipus de favoritisme en la contractació en aquest període d'urgència donada la situació de crisi sanitària. Faig meves les paraules, en aquest sentit, del president del meu grup parlamentari, el senyor Miquel Iceta, que el fons de la seva pregunta al vicepresident del Govern, el senyor Aragonès, era deixin treballar en aquest cas el jutge Aguirre i la fiscalia i ja veurem què passarà. Perquè la transparència és sempre la millor eina per garantir un ús correcte dels recursos públics. Per això –em sap greu que ara no hi hagi el conseller– més enllà dels visors que ens parlava fa un moment, ja els anuncio que una de les nostres propostes de resolució serà demanar un informe de la Intervenció General de la Generalitat per conèixer tots els recursos esmerçats en aquest període i la relació de tots els contractistes. Senyores diputades, senyors diputats, deixi'm acabar la meva intervenció fent referència a un llibre que ja fa un cert temps que es va escriure, que té el títol Contra la corrupció, una reflexió sobre el conflicte entre l'ètica i el poder que va escriure el senyor Joan Ridao –no el veig; avui lletrat major del Parlament– que reflexiona sobre la indecència política i la corrupció. Doncs mirin, sí, cal lluitar contra els i les indecents, contra tota corrupció. L'econòmica, però també la de les paraules. Aquesta última frase és meva: la de les paraules, la dels conceptes. És essencial reforçar, diputades i diputats, la confiança pública en les institucions democràtiques, en els servidors públics –siguin electes o funcionaris–, però també ajudar a construir una societat menys comprensiva amb els tripijocs. Gràcies, diputades, diputats.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem té la paraula el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades, conseller. Bé, volia començar la meva intervenció, doncs, amb un fet que avui, òbviament, no podem passar per alt, que és que hem tingut a la banqueta dels acusats, de nou, un conseller de la Generalitat. I, en aquest sentit, doncs, volíem mostrar el suport del nostre grup parlamentari al conseller Solé i a la resta de persones represaliades injustament per un conflicte polític. Bé, entrant en la matèria que ens proposen avui, sincerament, no entenem gaire quin és el propòsit d'aquest Ple, perquè al febrer d'aquest mateix any ja vam celebrar un ple específic sobre aquesta mateixa qüestió, proposat també per Ciutadans. No és que nosaltres no vulguem parlar de corrupció, no és que no creguem que la corrupció sigui un tema important i d'interès públic, que efectivament ho és, però tenim la sensació que aquest Ple només respon a la voluntat propagandística del grup proposant per poder utilitzar els vídeos que es derivin de les seves intervencions per fer campanya electoral. I la veritat és que justament vostès, que porten anys queixant-se de la degradació de les institucions, això que estan fent avui aquí, d'utilitzar el Parlament com si fos el seu plató de televisió particular, doncs, creiem que sí que degrada la dignitat de la institució. Però si volen parlar de corrupció estructural i sistèmica, nosaltres estem disposats a discutir sobre el tema tot el que faci falta, però siguem seriosos, això sí, parlar de corrupció és parlar sobre com resolem el problema de la corrupció, no venir aquí a llançar-nos acusacions els uns als altres, perquè això els servirà segurament a vostès per fer tuits, per fer titulars, però no serveix per solucionar el problema de fons, el problema sistèmic de la corrupció. I, òbviament, aquest problema té efectes sobre la ciutadania. I, precisament, perquè es tracta d'un problema sistèmic, les solucions entenem nosaltres que passen pel compromís de tots els actors polítics que estem aquí representats. Cap de nosaltres no podem afrontar tots sols les causes estructurals de la corrupció. Per tant, crec que aquest debat seria molt més productiu si tots vinguéssim amb més voluntat d'escoltar i de teixir consensos, al final. Però no, vostès venen aquí i disparen contra tot i contra tothom, i s'erigeixen en els més purs i els més avantatjats de la classe, no? Això sí, des de la seva concepció de la corrupció, perquè en tot allò que vostès defensen, sempre hi posen el seu marcat biaix ideològic i anticatalanista; això no s'ho treuen mai de sobre. En qualsevol cas, per la part que em toca i per les acusacions que han fet vostès a Podemos i als seus dirigents, mirin: cap de les acusacions contra el nostre espai polític s'ha provat, cap. No només això, sinó que, de fet, hi ha més de quinze causes que s'han tancat, que s'han arxivat, i en les que la justícia ha dit clarament que les acusacions de corrupció contra el nostre espai no tenien cap fonament. I això té a veure amb el que li deia abans de no utilitzar l'acusació de corrupció com una arma partidista. Miri, cap altre partit, cap, ha estat tan transparent com nosaltres: totes les informacions relatives al nostre espai polític estan disponibles i obertes als espais webs pertinents. En qualsevol cas, la regeneració de les institucions creiem, l'hi deia abans, que vindrà amb el treball de totes i la cooperació entre diferents. Però el primer que ha de ser algú per ser creïble en aquest àmbit és ser exemplar, i sincerament nosaltres creiem que Ciutadans tampoc en això pot donar lliçons, perquè, si volen que ens posem a jugar a citar casos, jo n'hi puc citar uns quants, només cal fer una cerca a internet per veure casos en els que el seu partit està implicat, i surt: cas Cazorla i Espartinas, a Andalusia; cas Logronyo; cas Enredadera; cas Rojo, al País Valencià; cas Soler, a Múrcia. En fi, de casos en podem trobar per totes bandes. Creiem que no es tracta d'això i també sabem a quins partits polítics vostès recolzen en l'àmbit de govern. Suposo que no saben quin és el partit més corrupte d'Europa, i com vostès el recolzen sistemàticament allà on poden per formar governs. En qualsevol cas, deixi'm entrar a parlar de propostes i de mesures contra la corrupció. Miri, el 9 de desembre de 2015, coincidint amb el Dia Internacional de Nacions Unides de la Lluita contra la Corrupció, partits polítics i més de cinquanta entitats procedents de tots els àmbits i sectors socials van signar aquí al Parlament de Catalunya el decàleg del Pacte social contra la corrupció. Un dels compromisos de la signatura d'aquest decàleg va ser el d'impulsar l'Observatori Ciutadà contra la Corrupció i una comissió parlamentària per tractar les mesures. I, mirin, aquí és on està una de les claus, entenem nosaltres, de la lluita contra la corrupció: en la ciutadania. Una ciutadania que, com en tantes altres qüestions, ha passat per davant de les institucions, ha demostrat anar per davant de les institucions també en aquesta matèria. Unes institucions sovint massa reticents a impulsar canvis reals per frenar d'arrel les problemàtiques i les pràctiques corruptes; una ciutadania organitzada que vol auditar, denunciar, proposar canvis legislatius i en les formes de funcionar de les institucions, dels partits i també de les empreses. Aquell, el Pacte social contra la corrupció signat el 2015, va ser un pas important perquè expressava un consens de país que encara avui és vigent, que és que no volem corrupció ni aquí a Catalunya ni enlloc. Des del nostre punt de vista, però, no tots els partits polítics li hem donat la mateixa importància, a aquesta qüestió. Només cal revisar els casos de corrupció destapats des d'aleshores, les respostes o no respostes dels diferents partits, o comprovar quants partits tenen o tenim codis ètics clars en qüestions com els límits retributius, la multiplicitat de càrrecs, les portes giratòries o la limitació de mandats. No tots ho tenim, això. Sabem que la corrupció és un problema que s'ha d'abordar amb un enfocament multidisciplinari i que no hi ha cap solució fàcil ni recepta màgica, però també sabem que aquesta feina és urgent, perquè, tot i que en els últims anys s'han fet passos importants, com els deia, creiem que encara queda molt camí per recórrer. I és una tasca urgent perquè la corrupció és una de les majors amenaces que tenen les societats democràtiques. La corrupció té un impacte clarament negatiu sobre la confiança dels ciutadans en el sistema polític i en les institucions. La corrupció lesiona la democràcia i la seva legitimitat, ja que les institucions i els actors polítics que duen a terme pràctiques corruptes només participen en el procés democràtic per obtenir beneficis privats i no persegueixen l'interès general. La corrupció és el principal enemic del bé comú, que hauria d'orientar l'activitat de tots els actors i de totes les institucions del país. De fet, creiem nosaltres que la corrupció és l'antítesi del republicanisme perquè s'oposa al bé comú, però també perquè es fonamenta en l'abús de poder, en la possibilitat de dominació en benefici propi d'aquells que ocupen una posició de poder que els permet ser corruptes. La corrupció és contrària a la solidaritat, és contrària a la fraternitat, és contrària a la cooperació. És contrària, en definitiva, a la llibertat republicana, aquella llibertat que s'entén com la no dominació. En canvi, la corrupció és fàcilment compatible amb la llibertat liberal, aquella que s'entén com la no interferència de l'Estat en les nostres vides o la no interferència de l'Estat en el mercat; aquella que s'oposa a la regulació del mercat. Aquesta llibertat és compatible amb la corrupció, perquè no oblidem que la corrupció no és només una pràctica instal·lada en els poders públics; és també una pràctica instal·lada en els poders econòmics i financers, claríssimament. En forma d'evasió fiscal, en forma de dúmping, en forma de tràfic d'influències, en forma de pràctiques oligopolístiques per fixar, doncs, preus abusius, per exemple. Tot això són pràctiques també de dubtosa qualitat ètica, de la que ens parlava abans el diputat Terrades. Pràctiques que, efectivament, poden ser legals; moltes d'aquestes pràctiques estan permeses en la nostra legislació, a l'empara, moltes d'elles, de la llibertat de mercat. Però legalitat i ètica no sempre van de la mà. I no per això aquestes pràctiques deixen d'estar inspirades en allò que els deia abans, en allò que mou les pràctiques corruptes, que és l'abús de poder. O no és un abús de poder que les grans indústries de distribució i comercialització agroalimentàries forcin la petita pagesia a vendre per sota del cost de producció? Això no és un abús de poder? O, per exemple, el fet que l'Agència Tributària de Catalunya ja hagi aixecat setanta-tres actes d'infracció per canvis de domicili fiscal ficticis entre 2015 i 2019 per fugir de pagar impostos o per reduir l'import del de successions o del de donacions. Això no és també un abús de poder? O el fet que ens denunciava l'informe publicat al novembre per l'ONG Tax Justice Network, en què estimava en 3.700 milions d'euros la pèrdua d'ingressos a Espanya per l'evasió fiscal. No és això un abús de poder? El primer que cal fer per acabar amb la corrupció és acabar amb els privilegis. Mirin, els pressupostos generals de l'Estat per a l'any vinent, per a l'any 2021, les socimis passaran a pagar impostos augmentant la seva tributació del 0 per cent al 15 per cent, perquè fins ara aquest era un dels principals mètodes per cometre frau fiscal. I vull recordar que les rendes del treball mitjanes tributen un 30 per cent de mitjana, contra les socimis, que tributaven zero. Per tant, aquests mecanismes que són legals són també mecanismes que el que permeten al final són abusos de poder. I és cert que per evitar la corrupció cal que les administracions públiques siguin totalment transparents i molt curoses amb els seus procediments. I la pandèmia no pot ser una excusa per a això. Els ho estan alertant des de l'Oficina Antifrau: el cas dels rastrejadors no s'aguanta per enlloc. El Govern no en va tenir prou amb regalar sense concurs el contracte de rastreig a Ferrovial, sinó que ara l'ha prolongat un any més per 10 milions d'euros, quan és obvi que el rastreig no està funcionant. De fet, ningú té clar ni pot confirmar quants rastrejadors hi ha exactament. Potser això no és el que la majoria de la gent entén per corrupció, però sí que creiem que hauria de ser-ho i sí que demanem al Govern que actuï i que corregeixi, i sobretot, doncs, que revisi també tots aquests procediments que, en el marc de la pandèmia, poden estar-se justificant, quan potser poden incórrer en pràctiques que en un context de normalitat serien inacceptables. Però bé, l'empara sistèmica de les pràctiques de dubtosa qualitat ètica no només es dona en l'àmbit econòmic o financer, es dona en molts altres àmbits. I s'hi dona perquè vivim en un règim caduc i esgotat, que dota d'impunitat determinades pràctiques. Impunitat monàrquica, la dels Borbons, que ens roben a la cara i els fem reverències. Com és que no han fet cap referència vostès, senyors de Ciutadans, ni el senyor Carrizosa –per cert, que ara no hi és– ni la senyora Roldán no han fet cap referència a la corrupció monàrquica, a aquesta impunitat? No són vostès els que miren cap a un altre costat amb aquest tipus de corrupció? El cas de Joan Carles de Borbó..., en aquest cas estem veient clarament una normalització de la corrupció per part de certs partits i mitjans. I això fa que la corrupció de la monarquia ja no sigui notícia, perquè la notícia serà quan puguem passar una setmana sense conèixer cap nou escàndol de l'ex-cap d'estat. Senyors dels partits monàrquics –del PP, de Ciutadans, del PSC–, el règim monàrquic ja no s'aguanta. De debò que no ho veuen? Ve una onada republicana que els passarà per damunt, a Catalunya i al conjunt de l'Estat. No entenc, de veritat, com miren cap a un altre costat. Però la impunitat monàrquica no és l'única. Tenim també impunitat judicial, amb un consell general del poder judicial que abusa de les seves funcions. Un tribunal suprem que dicta sentències manifestament injustes, utilitzant antigalles com el delicte de sedició, i un tribunal constitucional que prohibeix el lliure debat en aquesta cambra i que s'ha convertit de facto en la tercera cambra legislativa. Això no és un abús de poder? Això els sembla normal? Tenim també –i aprofito que tinc el conseller d'Interior aquí– impunitat policial, de cossos que no tenen mecanismes d'avaluació ni interna ni externa, on sovint hi veiem pràctiques de racisme institucional sense conseqüències i on s'abusa de la suposada veracitat policial per encausar manifestants en protestes democràtiques. Per cert, amb la Generalitat actuant com a acusació particular. Tenim també impunitat mediàtica per part de mitjans públics, de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. O, si no, com s'explica que a dia d'avui encara no hagin emès un documental sobre la deixa dels Pujol quan ha estat demanat per activa i per passiva i aprovat en aquesta cambra? Per què els mitjans públics no fan d'aquest tema un documental? Que no és prou rellevant aquesta qüestió per al nostre país? I és que una democràcia sòlida requereix que la ciutadania pugui confiar en les seves institucions i que els abusos de poder amb benefici privat no quedin impunes. Només des de la màxima transparència institucional i l'aplicació de bones pràctiques en l'exercici de poder i dedicant-hi els recursos administratius judicials i institucionals necessaris es podrà solucionar un dels principals problemes per als ciutadans de Catalunya. Per sort, no tothom es ven ni es compra. Hi ha qui defensem els béns comuns, els drets de tothom i el benefici col·lectiu per sobre de l'enriquiment privat. I estic convençut que som la majoria dels que estem aquí avui en aquesta cambra. Segurament tots i totes. La política, la gestió dels béns comuns, pot ser neta, pot ser honesta i pot ser transparent. I ho ha de ser i ho hem de reivindicar. Però hem d'acceptar que la corrupció va arribar a convertir-se en una forma de govern a Catalunya i a l'Estat, i és una de les grans vergonyes d'aquest país, que durant masses anys ha tingut uns governants que no han estat a l'alçada de la gent. En aquest sentit, cal celebrar que aquest estiu, el passat dia 17 de juliol, vam celebrar la I Cimera contra la Corrupció, organitzada pel que els comentava abans, per l'Observatori Ciutadà contra la Corrupció, i que justament, de fet, es va fer en compliment d'una resolució del Ple que també els comentava abans que ja vam fer al mes de febrer. En aquella cimera es van acordar setze mesures, entre les quals, doncs, la necessitat d'aprovar una nova llei de finançament dels partits i reduir les despeses electorals, la qual cosa, ara que s'apropen eleccions, doncs, hauria estat útil si ho haguéssim fet. Però no, de moment encara no ho hem fet. De la mateixa manera, també vam estar tots d'acord en que cal revisar el sistema de control previ dels càrrecs públics i el règim d'incompatibilitats, augmentar la transparència i el control sobre la contractació pública, protegir els alertadors o denunciants, prohibir la contractació pública amb empreses que tenen relació amb paradisos fiscals, incrementar els recursos humans i tecnològics per a la lluita contra la corrupció. En totes aquestes mesures, tots els grups d'aquesta cambra hi estem d'acord. La conclusió d'aquella primera cimera va ser que tots estem d'acord en que la corrupció genera una assignació ineficient de recursos, que genera un clima de clara inseguretat jurídica, que afecta l'economia del país, que mina la confiança col·lectiva de la ciutadania en les seves institucions. En aquest sentit, hi ha diverses mesures que el Govern de la Generalitat ja podria haver impulsat, perquè han sigut aprovades diverses vegades amb diferents propostes de resolució d'aquest Parlament, i que creiem que serien de màxima utilitat. Són sobretot les reformes referents als partits polítics per garantir-ne la transparència. Perquè, si observem el baròmetre que ha elaborat aquest any l'Oficina Antifrau, veurem com un 43 per cent dels catalans i catalanes creu que els partits polítics ens financem de forma il·legal. I xifres com aquesta ens haurien d'interpel·lar i fer-nos conscients de tota la feina que tenim per davant si realment volem, doncs, que la gent confiï en la nostra democràcia. Respecte a les mesures que els comentava. En primer lloc, promoure la publicitat de les webs dels partits polítics, publicitar-hi els deutes totals amb entitats bancàries i les formes de retorn. En segon lloc, establir i impulsar un codi ètic dels càrrecs electes, obligatori, amb un òrgan supervisor i un règim sancionador en cas d'incompliment. És que no estem disposats a aquesta fiscalització? I, per últim, reduir la despesa electoral impulsant un mailing únic de totes les candidatures que es presenten a les eleccions al Parlament de Catalunya, això que sembla ser que podrem fer de cara a aquestes eleccions perquè estem en un context de pandèmia, però que hauria de ser la normalitat i que esperem que arribi a aquestes eleccions per quedar-se. Però també hi ha moltes altres mesures que el Govern de la Generalitat podria haver impulsat durant tota aquesta legislatura, perquè, ho repeteixo, teòricament ja són consensos que aquest Parlament ha adquirit. La primera mesura..., i que és essencial, el conseller Solé ens acaba d'anunciar que serà una realitat a partir de demà, i que, per tant, doncs, celebrem, que és aquesta..., les bústies ètiques que garanteixin l'anonimat de les persones denunciants o alertadores de possibles casos de corrupció. Creiem que és un element que és bàsic. La segona mesura, que també creiem essencial: promoure i consolidar els codis de bon govern local i de conducta per d'aquesta manera contribuir a consolidar les pautes de comportament dels càrrecs electes amb l'objectiu de configurar una ètica pública comuna, la qual cosa és de rabiosa actualitat, malauradament, vist el presumpte cas de corrupció d'aquests dies a l'Hospitalet, al qual després m'hi tornaré a referir. Tercera mesura essencial: reforçar els òrgans de control; una cosa tan bàsica com dotar de recursos suficients l'Oficina Antifrau de Catalunya, la Sindicatura de Comptes, així com reforçar també, doncs, el Cos de Mossos d'Esquadra i l'Agència Tributària de Catalunya en els àmbits de la lluita contra la corrupció, contra la delinqüència econòmica i contra el frau fiscal. I la quarta i última mesura essencial, que també entenem que és tan bàsica que ens sorprèn que encara l'haguem de reclamar, i em refereixo al desplegament efectiu de la Llei de transparència de Catalunya, que esperem, doncs, que es pugui produir efectivament en breu, en la propera legislatura. Com he dit prèviament, la corrupció és un dels principals problemes d'aquest país; és un torpede directe a les bases de la democràcia. Així ho expressen els ciutadans i ciutadanes; el baròmetre de 2020 de l'Oficina Antifrau ens diu que un 79,5 per cent dels enquestats i enquestades considera que la corrupció a Catalunya és un problema greu o bastant greu. Però és que, a més a més, la visió ciutadana sobre la transparència a les institucions és crítica, ja que gairebé un 60 per cent les considera poc o gens transparents. Gairebé un 60 per cent de la ciutadania creu que les institucions són poc o gens transparents. És evident que continuarem tenint un problema. I aquestes xifres ens haurien de fer reflexionar. Ara bé, això tampoc pot ser un motiu, com els deia abans, doncs, per fer servir la corrupció per motivacions polítiques i partidistes. Perquè ho hem vist en aquest país i ho hem tornat a sentir avui: acusacions de corrupció que no se sostenen sobre proves, sinó sobre informes sorgits d'investigacions que com a mínim són estranyes i dubtoses. I crec que quan alguns pretenen utilitzar aquestes investigacions per embrutar el debat públic no fan cap favor a la lluita contra la corrupció, sobretot quan són acusacions de corrupció fetes amb clars interessos partidistes. Ho hem sentit avui, al cas de Volhov, que hem sentit en reiterades ocasions. Estem parlant d'un cas del que no tenim informació suficient com per fer algunes acusacions tan rotundes i tan contundents com les que avui hem vist. I crec que en això tots haurien de ser molt curosos, també, amb d'on provenen les informacions, perquè aquest cas no té res a veure amb altres casos com per exemple el de l'Hospitalet de Llobregat. El cas de l'Hospitalet ve d'una denúncia feta per un membre del mateix equip de govern, i el que hem vist fins fa poc és un cert silenci mediàtic sobre la qüestió. I jo vull recordar que estem parlant de desviació de fons pel valor de de l'ordre de cent mil euros anuals, fons derivats de subvencions de la Secretaria de l'Esport, anualment, des de l'any 2015. Portem sis mesos, des del nostre grup municipal a l'Hospitalet de Llobregat, demanant explicacions sobre aquest cas, i ni l'alcaldessa Marín ni el seu partit han donat explicacions satisfactòries encara. De fet, com que no han volgut actuar sobre aquest tema, com que no hi van voler actuar ja en el seu dia –i els estic parlant de fa sis mesos–, doncs va ser el nostre grup municipal de L'Hospitalet en Comú Podem el que va haver de personar-se com a acusació particular. I, mirin, nosaltres els demanem quatre coses molt senzilles al respecte, en casos com aquest: transparència, explicacions –expliquin-se–, celeritat –actuïn amb celeritat per no afectar més la credibilitat de les nostres institucions– i, sobretot, si aquestes informacions es confirmen, contundència en l'actuació, actuacions contundents. Vaig concloent. Els riscos de corrupció, de frau i d'altres irregularitats en l'exercici de potestats públiques no desapareixeran d'una crisi com la que estem vivint; ben al contrari, les vulnerabilitats inherents a l'exercici del poder públic s'accentuen degut a que als incentius i oportunitats habituals de riscos per a la integritat en les decisions i actuacions públiques ara se n'hi afegeixen de nous o bé s'amplien per la confluència de diversos factors en un context de pandèmia. El substancial volum de recursos públics destinat a frenar la pandèmia de la Covid-19 i alleujar la consegüent crisi social i econòmica pot generar incentius per a persones o organitzacions decidides a extreure'n profit privat d'aquesta situació excepcional i plena d'incerteses. De fet, sembla ser que hi ha investigacions en marxa sobre aquesta mateixa qüestió a Catalunya. La situació actual fa que en pro de l'eficiència els ens públics puguin activar mecanismes i formes de tramitació administrativa excepcionals que també incrementen les oportunitats d'actes irregulars, fraudulents o corruptes. De la mateixa manera, com ja passa en situació de normalitat, les mancances preexistents en la regulació de l'activitat de lobby augmenten les oportunitats d'influència indeguda en les decisions públiques. En particular, les relatives a la nova regulació emesa durant l'estat d'alarma i a les decisions adoptades per la distribució de recursos limitats. Així, l'increment dels incentius i les oportunitats de posar en risc la integritat de les decisions i actuacions públiques en situacions de crisi com l'actual és inqüestionable. Les pèrdues de recursos públics són sempre greus, tant per als governs com per al conjunt de la societat, però en moments com l'actual aquestes pèrdues poden marcar la diferència entre la vida i la mort, aliment sobre la taula o fam, un sostre sota el que aixoplugar o sensellarisme. I acabo com he començat. Si realment volem posar fre a la corrupció i garantir que no tornem a passar vergonya pel comportament d'uns pocs, el que calen són accions decidides, que vagin a l'arrel del problema. Portem molts anys parlant de corrupció. Ara cal que d'una vegada per totes passem definitivament a l'acció, no per acusar-nos els uns als altres, sinó per aportar solucions a un problema que és real. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, i en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent. Endavant.
Gràcies, president. Bé, volia interpel·lar el senyor Carrizosa, però no el veig en aquest Ple tan important de corrupció. Ha parlat, ell, que li recordava això quan s'anava a caçar a cotos privados, no?; potser parla de La Flamenca en Aranjuez. Fa uns dies, o durant aquests dies, la fiscalia ens deia que havia considerat acreditat que l'exalcalde de Tarragona Josep Fèlix Ballesteros va ser cooperador necessari per al desviament de 270.000 euros de l'erari públic vers el PSC. CUP, acusació particular. Crec que ningú negarà el nostre compromís insubornable en la lluita contra la corrupció. També hem escoltat el cas de Núria Marín, que ja s'ha comentat, i el Consell Esportiu de l'Hospitalet. Ferrovial, l'AVE, la línia 9 del metro... Les notícies sobre corrupció són constants. I per això, senyora Roldán, la persecució de la corrupció i, com diuen vostès en la presentació d'aquesta proposta de resolució, de l'endollisme, l'amiguisme, el frau o el clientelisme que vostès plantegen combatre no és possible sense qüestionar els aparells de l'Estat espanyol. Per què? Comencem amb un dels poders o aparells de l'Estat espanyol, el poder judicial. Parlen vostès en la seva proposta de resolució que reclama aquest Ple monogràfic de corrupció del cas Calvo. El coneixem molt bé perquè el vam portar nosaltres a Antifrau conjuntament amb la CGT. El senyor Ricard Calvo, d'Esquerra Republicana, mentre era director general de la DGAIA, s'autoadjudicà contractes per un valor de més d'1 milió d'euros a favor de la seva fundació. La sentència, el 13 de desembre de 2019, va ser molt clara: arxivar el cas a petició de la fiscalia. Avui, Ricard Calvo, absolt, exerceix professionalment com a consultor d'entitats del tercer sector. 29 de setembre de 2020. L'Audiència Nacional absol Rato i els altres trenta-tres acusats pel cas Bankia. El fulletó de sortida a borsa de Bankia, allà on es parlava d'una situació financera solvent, amb més de 300 nous milions de beneficis, només sis mesos després es convertí en una fallida de 3.000 milions d'euros i que finalment va derivar en un rescat públic de 24.000 milions d'euros. Segueixo amb el repàs del poder judicial. 11 de febrer de 2019. L'Audiència de Barcelona absol la cúpula de Catalunya Caixa després d'haver-se concedit desorbitades i immorals retribucions econòmiques mentre l'entitat estava essent rescatada amb diners públics. Recorden, no, els sobresous de Narcís Serra i d'Adolf Todó? La CUP, també personats en aquesta causa. 4 del VI del 2020. Garraf Promocions. Absolt l'exalcalde de Sant Pere de Ribes de prevaricació i malversació per la gestió d'una immobiliària municipal. El tribunal considera que les proves que aporta l'acusació –tornem a ser nosaltres, Unitat Municipal 9 - CUP– no demostren cap delicte i per tant l'audiència no veu cap perjudici per al consistori, però sí irregularitats administratives de José Antonio Blanco. Quina sorpresa, no? Seguim. 13 de l'I del 2015. Arxivat el recurs –que vam presentar també la CUP– contenciós administratiu contra la venda de Catalunya Banc al BBVA. L'Estat compra Catalunya Banc per 12.000 milions d'euros; mesos després, ven aquesta entitat a BBVA per 1.187 milions d'euros. Això sembla ser que per la justícia no és cap estafa. Nosaltres encara ens preguntem com no va ser la Generalitat la que va presentar aquesta denúncia. Catalunya Banc podria haver esdevingut perfectament l'embrió de la futura banca pública catalana. Seguim. Aquesta operació es va tancar per sota del 10 per cent del que li va costar a l'Estat rescatar Catalunya Caixa; una situació per nosaltres intolerable, per la justícia ni tan sols objecte de ser investigada. Un tauró financer, BBVA, que s'ha quedat amb sis de les deu caixes catalanes i que a més a més és l'entitat que més directament implicada està en el cicle bèl·lic, que està afectada per casos de corrupció, que reconeix tenir dipòsits a paradisos fiscals i que ha desnonat milers de famílies i ha estafat també preferentistes. Dos-cents vint-i-set polítics indultats per corrupció. Per la Generalitat de Catalunya? No; pel Consell de Ministres, el poder institucional. Comentava el senyor Carrizosa que amb l'estelada es tapaven les vergonyes, jo crec que és el capitalisme el que tapa determinades vergonyes. Suposo que han sentit, vostès, a parlar dels indults a José Barrionuevo, Rafael Vera, Julián Sancristóbal, Francisco Álvarez, Miguel Planchuelo i, no fa tant, el Govern de l'Estat indultava l'exsecretari general del Departament de Treball en l'època de Pujol, Josep Maria Servitje i a Víctor Manuel Lorenzo Acuña. Suposo que això res a veure té amb el procés independentista. Ambdós condemnats a penes de presó en el cas Treball, quatre anys i mig i dos anys i tres mesos de presó, que van ser commutats per multes de 3.600 euros respectivament. No cal que parlem del que ha significat per a l'erari públic i per a les contribuents el projecte Castor, amb la complicitat de l'Administració autonòmica del País Valencià i també del Govern de l'Estat. Parlem també, si volen, del Hard Rock, del frau que nosaltres considerem que és que aquest Govern posi tots els esforços en rescatar «la Caixa i arribi a transformar la Generalitat en una promotora immobiliària i en creditora alhora; un projecte innecessari i inviable que malmet el territori i un govern que no vol esclarir totes les irregularitats i les opacitats del projecte. La CUP ho portarem a Antifrau. Obres de l'AVE a Sagrera, onze anys, sis vegades més pressupost que el previst, sobrecostos arxivats i encara estan al 40 per cent de l'obra. Sembla que els trens ja circulen, però no paren. Antifrau critica l'elevada contractació a grans empreses com Ferrovial durant la pandèmia; Miguel Ángel Gimeno lamenta que no es fes una auditoria permanent sobre les adjudicacions. Aquest Parlament aprova rescindir el contracte amb Ferrovial i el Govern fa cas omís i menysté aquesta cambra. Tampoc podem fer front a aquesta corrupció, a l'amiguisme de què vostè parlen sense posar en qüestió la monarquia espanyola corrupta. Un rei fugat, vergonyosament, a càrrec de l'erari públic i la sistemàtica negativa per part del Congrés dels Diputats d'investigar la monarquia corrupta espanyola; una institució que el 3 d'octubre fa un discurs absolutament autoritari, en contra del dret a l'autodeterminació dels pobles, perquè saben perfectament que l'exercici del dret a l'autodeterminació, que la construcció nacional i un procés de transformació social és l'única solució a aquestes institucions hereves del franquisme i que són de per sí corruptes. Una institució monàrquica que, igual que la resta dels aparells de l'Estat, està clarament posicionada en el combat contra el dret a l'autodeterminació. Tampoc podrem fer front a la corrupció sense posar en qüestió la Constitució com a marc jurídic que impedeix que el poble tingui sobirania nacional, però també de qualsevol tipus. Podem parlar, per exemple, de la modificació de l'article 135 de la Constitució amb nocturnitat i traïdoria, aquell que posava els interessos dels mercats financers davant dels interessos i els drets de les persones i que es va convertir en unes retallades que majoritàriament vam pagar la majoria treballadora d'aquest país. Uns mitjans de comunicació dedicats al sosteniment del poder i, com no, unes forces i uns cossos de seguretat de l'Estat –i aquí parlo tant de la policia autonòmica com de la policia estatal, la policia espanyola– dedicats a l'odi i a la repressió contra qualsevol classe de dissidència política. I és que, senyors i senyores diputades, Villarejo no actua sol, ni un sol mosso protagonitza espionatge polític contra l'esquerra independentista i els moviments populars. Com diu Marina Garcés, la concentració de casos de corrupció al nostre país és una confluència de tres fenòmens. El primer i més contemporani té a veure amb el caràcter espoliador del capitalisme, que des de fa més de dos segles ha desfermat una competició global per l'acumulació dels recursos i de la riquesa. El segon fenomen té a veure, com s'assenyala, amb els poders institucionals, familiars i empresarials gestats i consolidats durant el franquisme; els beneficiats del règim a qualsevol territori de l'Estat s'han perpetuat a través del sistema de partits creat durant la Transició. El tercer ve de més antic, té a veure amb la construcció d'Espanya com a estat nació. La història d'Espanya com a estat modern és la de la reconquesta d'Al-Andalus i la de la conquesta d'Amèrica. Per tant, és un país fet pels conqueridors, és a dir, comtes i reis rapinyaires, mariners pillastres, inversors, comanadors, negrers. Només excepcionalment ha estat el poble o els pobles el protagonista de la història moderna d'aquesta península i, cada vegada que ho ha estat, la cosa ha acabat malament. Això té dues conseqüències: poder predador i un poble que no ha sentit mai que el país sigui seu. Per tant, cap de les dues bandes no té sentit d'allò públic. Com diu Jordi Muñoz, politòleg i investigador al Departament de Dret Constitucional i Ciència Política de la Universitat de Barcelona, si hi ha corrupció al nostre país és fonamentalment perquè hi ha un sistema institucional que la permet i fomenta la impunitat. I sobretot perquè el model econòmic predominant ha basculat cap a activitats de caràcter especulatiu que afavoreixen la corrupció. Com diu en David Vidal, exregidor de la CUP per Reus que va destapar el cas Innova: «Dins el sistema capitalista no és possible acabar amb la corrupció, hi és intrínseca, en tant que el que predomina és la llibertat de mercat, la lliure competència entre individus, la recerca del màxim benefici, el creixement constant i ampliat, i, sobretot, una fal·laç no intervenció de l'Estat en l'economia, que a la pràctica vol dir que l'Estat només intervé per garantir els interessos i eliminar els riscos del capital privat. O és que el procés de bancarització i de rescat financer no és un cas paradigmàtic de corrupció legal? I per últim, i en paraules de la Isabel Vallet: «El problema és estructural, i la solució, evidentment, també. No n'hi ha prou d'enarborar la transparència a les institucions o una nova ètica política –algú ha parlat d'«ètica política; crec que el diputat Terrades– «per dur a terme autèntiques garanties i desincentivar conductes corruptes, les institucions han de configurar-se de nou. En un repàs ràpid de les pràctiques de corrupció a les institucions autonòmica dels Països Catalans, cal destacar, entre d'altres, el finançament il·legal de partits, el tràfic d'influències, la malversació i l'apropiació de cabdals públics, l'especulació urbanística corrupta, l'abús de la concertació públic i privada com a eina d'endeutament i apropiació, el frau fiscal. Una colla de pràctiques que ens fan veure la diversitat d'estaments i institucions implicats, en definitiva, tot el sistema. Per tant, si considerem que la corrupció ha estat recurrent, habitual, endèmica i impune, però també vinculada, estandarditzada i sostinguda a l'exercici del poder polític, en complicitat connivent amb esferes o entorns de poder econòmic i financer, aleshores és innegable que la solució passa també per canviar el mateix model socioeconòmic. Gràcies, president.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Consellers, vicepresident, diputades, diputats, deia el senyor Carrizosa en la seva primera intervenció per justificar la celebració d'aquest debat sobre la corrupció que enmig d'una pandèmia és greu o és fins i tot anòmal el fet de que haguem de dedicar un debat específic a parlar de la corrupció. I jo crec que la gravetat encara és més perquè en aquest any no és el primer debat sobre corrupció que s'ha hagut de plantejar en aquest Parlament, és a dir, que ja se n'han fet dos: es va fer un altre debat específic al mes de febrer, que, en aquell cas, doncs, era una operació en la que es van posar en relleu sospites sobre subvencions en temes de clubs esportius, de plataformes esportives, d'entitats de cooperació. I ara el que està d'alguna manera sota certa sospita és la gestió de residències, requalificacions urbanístiques, i, fins i tot, el mateix procés, no?, perquè, al final, les investigacions deriven d'una investigació sobre aspectes, diguem-ne, col·laterals del mateix procés. I jo volia fer una primera reflexió –crec que fins i tot el vicepresident en la seva intervenció anava una miqueta per aquí– sobre la relació entre corrupció i democràcia, no? Precisament perquè la democràcia es basa en la confiança que diposita la ciutadania en els seus representants i, indirectament també, en els seus governants. I quan aquesta confiança és traïda, això ens afecta a tots. No afecta només aquells que han comès un determinat acte o activitat de corrupció, sinó que ens afecta a tots, perquè la ciutadania ens qualifica absolutament a tots de la mateixa manera, en aquest sentit, i, per tant, la corrupció ens afecta absolutament a tots. Per cert, siguem del partit que siguem, és a dir, no serveix de gaire sortir aquí a explicar «jo soc el que estic absolutament net, els culpables són els altres, els culpables són els de Madrid. No, perquè al final la ciutadania ens qualifica exactament igual a tots. I, per tant, el que s'instal·la és una important desconfiança en la política, i això el que acaba fent, d'alguna manera, és malferir la mateixa democràcia. Jo ja sé que hi han algunes forces polítiques que això de la democràcia, doncs, els hi fa nosa, voldrien algun altre sistema diferent del de la democràcia, no?, però crec que no és el cas de la majoria, ni dels grups parlamentaris que estem aquí, ni de la majoria de la ciutadania. Per tant, davant dels actes de corrupció hi caben, jo diria, dos tipologies de reaccions. Una és la de dur a terme reformes i prendre mesures que centrin l'acció de Govern en l'interès general, i, que, per tant, permetin el control, i que se centri precisament l'interès general, allunyant els interessos particulars que puguin existir. I, en aquest sentit, els interessos particulars, si m'ho permeten, també els he classificat, d'alguna manera: hi han els interessos particulars individuals orientats a l'enriquiment personal d'algunes persones, però també hi han interessos particulars de grup –de grup. I aquí és on entraríem, segurament, en el capítol de la corrupció sistèmica o institucionalitzada. I els interessos particulars de grup tenen, fins i tot, dos vessants diferents: aquells actes de corrupció que tenen per objecte beneficiar una determinada força política, i, si m'ho permeten, com a exemple, doncs, tenim el cas Millet, jutjat i sentenciat, també investigat en el Parlament de Catalunya i on ha quedat demostrat, i sentenciat i condemnat, que hi va haver una conxorxa per tal de sostreure, d'alguna manera, recursos públics per beneficiar concretament la força política. Però n'hi han d'altres que més que de partits són partidistes –partidistes. I si ho volen més clar jo els diria «de procés, no? De procés. De procés en general; poden entendre-ho particularment amb el seu procés, però també de procés en general, perquè al final dur a terme un referèndum il·legal i fer-ho, d'alguna manera, amb recursos públics també és un acte de corrupció. O dur a terme determinades activitats per afavorir una determinada ideologia o un determinat programa polític o un..., com vostès n'hi vulguin dir, i fer-ho amb l'ús de recursos públics, ni que siguin derivats i amagats, també són actes de corrupció. Doncs el que els deia: reformes, per un costat, i després també calen actituds individuals, però també actituds col·lectives dels partits, no? I en aquest sentit se'ns han citat els codis ètics. Jo crec que la majoria de partits tenim ja codis ètics, amb les peculiaritats de cadascuna de les forces polítiques. Però jo els vull insistir en el que deia al començament: els primers interessats en intentar erradicar la corrupció del món polític som els mateixos partits, perquè no van en benefici dels partits, aquests actes de corrupció, al contrari, ens perjudiquen. Per això, evidentment, som i hem de ser els principals interessats en intentar erradicar aquestes pràctiques. Quan parlem de reformes –ho ha citat el conseller–, la vigília –un mes abans, el 15 de gener– de l'altre Ple que vam tenir sobre la corrupció, es va presentar el Govern, va acordar una estratègia de lluita contra la corrupció que contenia –conté, suposo, encara– vint-i-cinc mesures a implementar en un període de dos anys. A mi m'hagués agradat veure com s'havien implementat aquestes mesures. Jo crec que vostè n'ha citat parcialment alguna, però no en pot citar gaires més, perquè jo crec que no s'ha desenvolupat pràcticament gens –pràcticament gens–, no? I, per tant, bé, està molt bé parlar de transparència, està molt bé parlar d'estratègies contra la corrupció, però després intentem complir amb allò que ens comprometem i amb allò que es demana, no? Per exemple, Llei de transparència. El conseller ens ha explicat el molt transparents que són al Govern, i jo discrepo bastant de la visió optimista que vostè ha donat amb relació a la transparència d'aquest Govern. Però és una llei del 2014, i li dona un manament al Govern de fer un reglament per desenvolupar-la, i el reglament ni està ni se l'espera. Per tant, això també ho han de tenir present. Ara, res, res, res, tampoc es pot dir que no hagin fet. Una cosa sí que han tingut temps de fer-la. Per exemple, amb la llei d'acompanyament als pressupostos –això sí que ho van fer–, vostès van canviar la Llei de serveis jurídics de la Generalitat. Per què? Doncs per aixecar l'impediment que hi havia fins a aquest moment de que els serveis jurídics de la Generalitat defensessin els càrrecs de govern o els alts càrrecs del Govern davant de casos de delictes contra l'Administració. És a dir, davant de casos de possible corrupció o de malversació de fons públics, si un membre del Govern o un alt càrrec del Govern necessitava servei jurídic, fins a la modificació de la llei, anava a compte seu; des de la modificació la llei, ja l'hi paguem entre tots. La qual cosa és, evidentment, una contradicció. És a dir, com poden els serveis jurídics defensar les actuacions d'aquells que han actuat o se'ls acusa d'haver actuat contra la mateixa Administració? I, a la vegada, qui defensa l'Administració, si els serveis jurídics han de defensar el que ha actuat contra l'Administració? Només a títol d'exemple, no?, i sense la voluntat de dir si ha sigut més, ha sigut menys, ha sigut poc –segur que ha sigut poc–, però el darrer Govern del Partit Popular va adoptar mesures –va adoptar mesures–, amb més encert o amb menys encert, això ho podrem discutir. Per exemple, la reforma del Codi penal –on, per cert, ens van deixar sols absolutament tothom, però bé. Vam reformar el Codi penal precisament per possibilitar que els partits polítics poguessin ser directament acusats en casos de corrupció. Vam reformar la Llei d'enjudiciament criminal; vam crear la Llei de l'alt càrrec; vam reformar la Llei general tributària; vam crear l'Oficina de Recuperació d'Actius. És a dir, mesures; mesures concretes. I quant a les actituds, que jo també m'hi he referit, escoltin, consellers, no ens ha passat desapercebut –no ens ha passat desapercebut– que així com en el debat que vam tenir al febrer van intervenir... –i, a més a més, vostès això, des de que no tenen..., no hi ha president i vostè assumeix les funcions de president, ho tenien tot absolutament pactat, que no tingués més protagonisme Esquerra que Junts per Catalunya–, el que els deia, al debat del mes de febrer van intervenir consellers d'Esquerra i de Junts per Catalunya. S'ha adonat, senyor Aragonès, que avui els de Junts per Catalunya els han deixat sols? Han hagut de sortir vostès a defensar-ho. Com a molt tenen la presència testimonial d'algun conseller de Junts per Catalunya, però, en les intervencions d'avui, els han deixat sols, eh? I això que tenien vostès pactat allò que no tingués més protagonisme un conseller d'Esquerra que un de Junts per Catalunya, eh?, per aquest marcatge tan proper que vostès s'estan marcant durant tots aquests dies fins a límits jo crec que absolutament insospitables; però, en qualsevol cas, ja ho tocarem en un altre moment. I també els hem de dir que els veiem a vostès molt bel·ligerants –molt bel·ligerants– amb els casos que afecten altres forces polítiques, especialment els adversaris polítics, no? No cal anar gaire lluny. La mateixa setmana passada, amb relació al cas de l'Hospitalet que ja s'ha citat, de la presidenta de la diputació, a vostès no els ha costat gaire demanar la dimissió immediata, una moció de censura, etcètera, no? Ara, quan els afecta a vostès o afecta els seus socis de govern, llavors treuen el comodí de l'independentisme: és que és una causa contra l'independentisme, clar, i això no té cap base, no té cap mena de fonament. Bé, doncs això és el que fa mal –això és el que fa mal. És a dir, nosaltres podem entendre, i ho compartim, que vostès s'emparin en la presumpció d'innocència, però vostès el que no poden dir és que..., quan enxampen algú, com s'acostuma a dir, no?, con el carrito del helado, diguin: «No, no, escolti'm, és que això és perquè és independentista, no?, que és el discurs que tenen sistemàticament vostès sempre, sempre, sempre que els enganxen o sempre que han d'anar a declarar davant d'un jutjat o sempre que hi ha una determinada sentència, no? Bé, és la forma... Jo crec que això –ja ho ha citat un altre diputat, no?–, fa tants anys que està inventat, que crec que és de l'any 84, no?, que és al més pur estil pujolià, eh? –al més pur estil pujolià–: si m'ataquen a mi, ataquen Catalunya, no? I, per tant, això és absolutament impensable. Amb relació, també, als casos que tenim al damunt de la taula –subvencions d'esport sota investigació, subvencions de cooperació sota investigació–, són coses que a nosaltres ens preocupen. Home, ja és preocupant que diners que han d'anar destinats als esports es desviïn cap a altres usos, o diners que tenen que anar a la cooperació amb el tercer món també es desviïn cap a altres usos. I ara, a més a més, contractes de residència, dinars amb la consellera. Per cert, conseller, teniu un visor magnífic de les activitats dels alts càrrecs, les agendes públiques dels consellers, no sé què, no sé «quantos, però quan es reuneix amb el senyor Vendrell, no apareix. Ah!, aquí passa alguna cosa. Els contractes de l'Institut d'Avaluacions Mèdiques, gestions per requalificar terrenys, compromisos per fer escoles concertades –carai, concertades. Escoltin, doncs, tot això és preocupant. Tota la presumpció d'innocència que vostès vulguin, però la sospita és ben certa. I la seva única resposta és això, és «repressió a l'independentisme. Escoltin, nosaltres no ho podem ni molt menys compartir. Però també hem vist ara una altra variant –també ja coneguda al llarg dels anys–: les intermediacions per aconseguir beneficis. Tot això de la mà de persones que sembla que entraven i sortien de palau com si estiguessin a casa seva durant l'U d'Octubre, sense tenir cap mena de representació. Entraven i sortien del palau com si ho fessin a casa seva, sense cap mena de responsabilitat, com els deia, llavors, escoltin, per més agendes, per més visors d'alts càrrecs, hi han aquests intermediaris, hi han aquests aconseguidors que són els que acaben actuant a l'ombra del Govern. I, per tant, això també ens preocupa. Són persones que van tenir aquest paper durant l'organització del referèndum il·legal i ho han continuat fent després: mantenir aquestes relacions i rebre determinades peticions. Per acabar. Per nosaltres, l'ús de recursos públics per dur a terme activitats il·legals com el referèndum de l'U d'Octubre és malversació de fons públics i, per tant, també és corrupció. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà té la paraula la diputada senyora Marta Vilalta. Endavant.
Bona tarda, diputats i diputades. Gràcies, senyor president. Vicepresident, conseller... Parlava el senyor Carrizosa a la presentació d'aquest Ple monogràfic en la seva primera intervenció inicial..., per cert, en la qual han sortit una altra vegada tots els hits seus; n'he apuntat alguns, eh? Torna a sortir el «xiringuito, la màquina de propaganda de TV3, el procés, la llengua, les ambaixades... Parlava en aquesta intervenció, on han sortit tots els hits, de la gravetat de la situació de corrupció. El curiós, però, és que perden tota la seva credibilitat quan es descuiden de parlar dels casos que els afecten a vostès mateixos, a Ciutadans. Els casos de corrupció del seu partit, de la seva organització política, que només amb els pocs anys que té de vida ja acumula un reguitzell de casos de corrupció i de condemnes i, per tant, millor que no vinguin aquí a donar lliçons. Cas Enredadera, Arroyomolinos; cas El Molar; cas Cazorla, Almeria; cas Espartinas, Sevilla; cas Logronyo; cas Soler, Múrcia. Per tant... [[veus de fons]] , sí, senyora Roldán, i senyor Carrizosa, que no hi és.
Senyora Roldán, no té la paraula ara.
A Esquerra Republicana ens agrada molt dir que no tenim cap cas de corrupció, perquè és veritat, a diferència de vostès. Noranta anys d'història impol·luta i de lluita constant i, sempre, des de tot arreu, contra la corrupció. També se'ls ha oblidat recordar que a part d'aquests casos que ara hem recollit estan donant suport vostès també al Partit Popular, el partit més corrupte d'Europa, condemnat, a més a més, i amb qui governen tant a Madrid com a Andalusia; d'això no se'n recorden. Cas Nóos, cas Gürtel, etcètera, per citar-ne alguns. I abans de seguir, també vull deixar clar que creiem que vostès són uns irresponsables. I aquí, vagi per endavant la nostra queixa –la queixa d'Esquerra Republicana– en aquest plenari; per tant, senyor president, que quedi anotada. Perquè aquí ha vingut Ciutadans en boca de la senyora Roldán a acusar l'independentisme de nazis, de feixistes. Prou. Prou, senyors de Ciutadans. No permetrem aquestes falses acusacions, i molt menys de qui està pactant i té pactes amb Vox. Prou. No ho permetrem. No permetrem que vostès, que flirtegen amb l'extrema dreta, ens donin ni una lliçó als republicans ni facin un atac ni una acusació d'aquestes característiques. L'independentisme és per naturalesa democràtic, republicà, feminista i antifeixista. Per tant, prou. Seguim, si volen, parlant de corrupció. Parlem-ne, perquè nosaltres, des d'Esquerra Republicana, com els deia, ho podem fer amb el cap ben alt. Davant la corrupció som implacables, i no tothom pot dir el mateix. De fet, el vicepresident Aragonès ho ha explicat en la seva intervenció: no tots som iguals. Parlem-ne. Parlem dels casos de corrupció. Parlem de la corrupció sistèmica, parlem de com ens apoderem, com creem les eines necessàries per tal de combatre-la. Parlem també de com s'utilitza la corrupció per perseguir un moviment com l'independentisme i com podem lluitar, per tant, també contra aquesta xacra. Parlem de com afecta econòmicament també la corrupció i com reverteix negativament en els serveis públics cap a la ciutadania. L'FMI estima el cost de la corrupció en un 2 per cent del PIB mundial. La Unió Europea calcula que els danys generats per la corrupció ascendeixen a 120.000 milions d'euros cada any, i un terç d'aquesta xifra –uns 40.000 milions d'euros– són referents a l'Estat espanyol. Parlem de com aquest Parlament, a diferència d'altres –per exemple, el Congrés dels Diputats–, ha fet comissions d'investigació quan ha fet falta: en el cas del 3 per cent, en el cas Pujol, la CIFEF –la Comissió d'Investigació contra el Frau i la Corrupció; la Cemcord, la Comissió d'Estudi de les Mesures de Lluita contra la Corrupció i per la Regeneració Democràtica. Ara bé, a vegades ens hem quedat sols o poc acompanyats –penso sobretot en vostès, senyors de Ciutadans– demanant investigar la monarquia. I aquí el seu no és apoteòsic, com la seva amnèsia de no parlar del rei; després m'hi referiré. Parlem també, si volen, de la corrupció i de la percepció pública que existeix a Catalunya, amb dades del baròmetre, que altres companys abans hi han fet referència, i què podem fer per superar aquestes males dades de percepció, i d'una qüestió que ens interpel·la a tots. Però vostès avui aquí no han vingut a parlar de tot això, no han vingut a parlar de com lluitem contra la corrupció; han vingut a fer de hooligans, a fer «cunyadisme, han vingut a fer una nova utilització de les institucions públiques per al seu propi benefici, un ús electoralista. Amb les seves paraules, hem vist..., i tal com han fet les seves intervencions, hem vist com aquest no és un ple contra la corrupció; aquest és un ple, una altra vegada, per utilitzar les institucions, i, en aquest cas el Parlament, al seu favor, com un aparador polític, com ha dit el mateix conseller d'Exteriors Solé, per fer el seu acte de campanya, l'enèsim acte de campanya, a les institucions catalanes. Venen aquí a utilitzar la corrupció per criminalitzar els seus adversaris polítics. I això el que fa és corrompre les institucions i la democràcia; vostès el que fan és corrompre les institucions i la democràcia, amb aquest ús electoralista i partidista i amb aquesta criminalització dels adversaris polítics amb falses acusacions de corrupció. Vostès el que fan és fer el joc a les clavegueres de l'Estat. Ja els hi vaig dir a l'última moció que vam debatre en aquest Parlament: Ciutadans és el «tonto útil de la injustícia espanyola, és la peça que fa falta perquè l'engranatge de la repressió i la causa general contra l'independentisme funcione. Hi falten vostès, per blanquejar tota la guerra bruta i totes les clavegueres. I aquí estan, aquí arriben; sempre hi cauen, sempre, i a més amb orgull, crec que ho fan. Amb la seva manera de fer, ataquen un govern i els adversaris polítics, atacant-los de corruptes, atacant-nos de corruptes, encara que no sigui veritat, perquè per vostès tot s'hi val quan una cosa els fa nosa, com el moviment independentista. De fet, aquesta és una pràctica habitual dels règims poc democràtics quan ataquen les oposicions polítiques, i és vergonyós. La suposada corrupció que avui vostès porten aquí i que diuen que afecta Esquerra Republicana de Catalunya, l'operació Volhov, no és res més que un muntatge policial, una peça més de la causa general contra l'independentisme, i amb uns objectius molt clars, dels quals vostès se serveixen. De fet, és el modus operandi de Ciutadans de sempre, còmplices polítics necessaris, no és nou, però creiem que igualment és irresponsable, i així ho hem de denunciar. Per això també els diem el que farem nosaltres en aquest Ple: parlarem també dels casos de corrupció, també, però també aprofitarem aquest Ple per destapar les clavegueres que existeixen de l'Estat, la guerra bruta, i totes les males praxis en nom d'un estat, de fet, en nom de la unitat d'un estat, l'Estat espanyol, que de naturalesa, sí, és corrupte. Els ho explicarem. Allò que vostès anomenen corrupció, que els ha servit d'excusa per fer aquest Ple, com els deia, l'operació Volhov, i que ara en fan la seva campanya electoral, en realitat és repressió política, una peça més de la causa general contra l'independentisme. Perquè ja ho han vist, i és notori: a Espanya es paga més car ser demòcrata que ser un lladre. I, si no, mireu els presos i les preses polítiques; només cal comptar els anys de condemna que tenen els lladres havent..., en fi, robat, havent fet corrupció, i els casos que tenen els presos i les preses polítiques independentistes. L'exemple més recent d'aquesta causa general disfressada de corrupció és l'operació Volhov, a què vostès han fet molta referència, que, com els deia, és un nou muntatge de la Guàrdia Civil, avalada per la justícia espanyola, i amb la impunitat habitual; una nova operació liderada per un vell conegut de l'independentisme, el creador de totes les farses del procés, el teniente coronel Baena, altrament conegut com a Tácito, que, per cert, ja va inventar-se la sedició del 20 de setembre o que també estava darrere de les operacions contra la cúpula dels Mossos, que han quedat absolts, o contra la Tamara Carrasco, absolta també. Per això denunciem aquesta onada repressiva, en lloc de l'aposta per fer política i per trobar solucions democràtiques i per resoldre, doncs, el conflicte per la via democràtica. I aquí vull fer una menció especial al conseller Bernat Solé, el conseller d'Exteriors, que justament està patint en pròpia pell aquesta persecució judicial, la repressió, pel simple fet d'haver fet com a alcalde..., haver-se posat al costat de la ciutadania, haver complert el mandat democràtic i deixar i fer que la ciutadania del nostre país, en aquest cas d'Agramunt, pogués també votar. Tenim molt clar, conseller, al costat de qui ens posem, com vostè preguntava al final: al costat de la democràcia, al costat dels drets humans; efectivament, al costat del parlamentarisme i del poder fer política, de construir; al costat del diàleg; al seu costat, conseller; al teu costat, Bernat, sempre. L'objectiu d'aquestes causes, com la de Volhov, maquillades de corrupció, no és esclarir suposats delictes econòmics, sinó dividir, escarmentar, atemorir l'independentisme, i empastifar també i desacreditar i tapar la feina que fa aquest Govern, que és independentista, per ajudar la gent. Davant de tot això, nosaltres sempre responem i respondrem, les vegades que faci falta, i desmuntarem cada un dels muntatges policials i cada una de les falses acusacions que se'ns fa. No n'hi ha prou..., no hi ha..., i que quedi clar, perquè ho he repetit diverses vegades, a més a més, en aquest Parlament mateix: no hi ha cap concert nou a Educació; el concurs de Salut que suposadament es va fer va estar revocat, no va existir mai; no hi ha cap regularització ni cap canvi urbanístic a Cabrera; no hi ha cap relació contractual entre els investigats i el Departament de Treball, Afers Socials i Família. Sí que hi ha, en aquesta operació, Ciutadans aprofitant-se de les clavegueres de l'Estat per esgarrapar quatre vots, i això, com deia abans, és voler corrompre la democràcia a base de guerra bruta i a base de fake news. Ja poden esforçar-s'hi, ja poden, qui sigui, esforçar-se a voler relacionar l'independentisme amb la corrupció, que no se'n sortiran, per molt que ho inventin; ja sabem qui hi ha darrere: són jutges i policies patriòtics, antidemocràtics i corruptes. I ho explicarem les vegades que faci falta: són les clavegueres de l'Estat, les fake news, un sistema que ve de lluny, les raons d'Estat, que ho aguanten tot; d'atacar aquells qui qüestionen l'statu quo, es digui operació Catalunya, Judes o Volhov. Una altra prova clara de tot això que els estic explicant. L'excomissari de la policia espanyola Villarejo va ordir una segona operació Catalunya, no n'hi havia prou amb una, sinó una segona, en aquest cas amb el marit de Cospedal, Ignacio López del Hierro, a qui va dir, obro cometes: «Això és molt important, Ignacio, perquè és acabar amb els independentistes d'una puta vegada per totes. Tanco cometes. Qui és el corrupte aquí? Qui són els corruptes aquí? Un altre exemple, perquè, si no n'hi ha prou amb els casos creats fins ara per perseguir l'independentisme, veiem com el mateix autor material de la persecució sistemàtica contra el moviment independentista, ja m'hi he referit abans, el teniente coronel Baena, Tácito, ara és el responsable de perseguir el Govern de la Generalitat sobre la gestió de la pandèmia. En sentirem a parlar, segurament. És l'últim que ens faltava per veure i per creure. La causa potser més miserable que pot sortir de les clavegueres de l'Estat: una instrucció prospectiva, com està existint ja ara, posant en el punt de mira treballadors i treballadores, servidors i servidores públiques i els membres d'un govern no per a esclarir si s'han fet bé les coses en temps de pandèmia, què s'ha fet bé, què s'ha fet malament, sinó per perseguir un govern perquè és independentista a costa de la pandèmia que estem vivint. Els mateixos mètodes que el 20-S i l'U d'Octubre ara s'estan aplicant per ordir una nova causa contra l'independentisme institucional, amb un agreujant: que ara també volen aprofitar-se del dolor de la gent, del patiment d'una situació d'emergència i de crisi sanitària, a part d'econòmica i social. Ens explicarem sempre, com ho hem fet. La gent d'Esquerra Republicana sempre donem la cara, som transparents. Retrem tots els comptes possibles a tot arreu; serem transparents, com els deia; rectificarem si cal, des de l'honestedat i els valors republicans; però no permetrem ni deixarem –i per això també ho denunciem aquí ja avui preventivament– que la Guàrdia Civil torni a construir una nova causa contra l'independentisme, en aquest cas, en l'àmbit de la gestió de la pandèmia. Qui és el corrupte, preguntava abans? I els ho diré. El règim del 78 és per damunt de tot un sistema corrupte. El pacte de la Transició és un pacte fet pel franquisme i les elits econòmiques que l'imposen amb la força de les armes i la por, i per mantenir uns privilegis. I és un sistema polític corrupte. A l'Estat, la corrupció no és que sigui per sistema, que també, és que és el sistema en si mateix. I prové de les seves bases fundacionals. La Transició no només no va ser modèlica, sinó que va perpetuar els pitjors vicis del règim, i, entre ells, també les corrupteles. I sí, qui és el màxim exponent del règim del 78, la clau de volta on s'aguanta tota l'arquitectura institucional del règim del 78, l'intocable rei Joan Carles, és l'exponent màxim de la corrupció a l'Estat espanyol. I els ho comento també perquè és que se n'han oblidat; han fet molt èmfasi en segons quines causes, però no han parlat de la monarquia. És estrany. Són quaranta anys continuats d'una xarxa clientelar de poder i d'interessos on s'ha ocultat el que estava passant amb la monarquia. Una monarquia corrupta fins a les entranyes, a uns nivells que només es poden entendre perquè aquesta corrupció és estructural. Un escàndol de proporcions descomunals. Aquests darrers mesos la polèmica sobretot s'ha centrat en la figura de Joan Carles de Borbó, el rei emèrit espanyol, però no fem veure que és un fet aïllat, perquè Felip de Borbó, l'actual cap de l'Estat espanyol, té un pare investigat per suposat blanqueig de capital, un cunyat a la presó, uns nebots fent servir targetes black. I això és només el que sabem, el que ha transcendit. Ves a saber què més hi ha, també. Per això ja els avanço que nosaltres, des d'Esquerra Republicana, en aquest Ple portarem una proposta de resolució contra aquesta monarquia corrupta, contra aquest sistema corrupte estructural de la monarquia espanyola. Tres són les investigacions obertes contra Joan Carles actualment: per despeses no declarades, per una fortuna en un paradís fiscal i per la milionada donada també a Corinna Larsen i l'escàndol de les comissions cobrades. Amb la corrupció sempre tolerància zero. I amb la monarquia, també. Perquè nosaltres som republicans en essència i també per convicció, però sobretot som just el contrari de qui protegeix i blinda aquesta mena de pràctiques i corrupteles. Joan Carles de Borbó diu que vol tornar a casa per Nadal, després d'haver fugit als Emirats Àrabs a l'estiu. Nosaltres tenim claríssim qui hauria de tornar a casa per Nadal. I són els demòcrates que van fer possible l'U d'Octubre que estan injustament a la presó o a l'exili; no els lladres, són ells qui haurien de tornar a casa. I malauradament sabrem que probablement no hi tornaran perquè seguirà aquesta injustícia, perquè aquí, en aquest Estat, no és que la justícia a vegades sigui cega, és que a vegades ho és intencionadament i volgudament. Seguim parlant de corrupció. Perquè en aquest sistema podrit de l'Estat, on la corrupció i la crisi és sistèmica, començant pel cap d'estat, com parlàvem ara, hi ha també els puntals d'aquest règim del 78, aquests puntals que s'aprofiten del sistema, i són organitzacions polítiques també, com el PP –ja els ho he comentat abans–, el primer partit líder en la corrupció a Europa; el PSOE, també, que acumula uns quants casos de corrupció –penso, per exemple, en el cas dels EROs a Andalusia–; també Ciutadans, que són els alumnes avantatjats, perquè en pocs anys, no?, ja n'han après ràpid, en això de les corrupteles, encara que se n'obliden quan venen aquí i tenen amnèsia repentina. I a Catalunya també, certament; a Catalunya també hi ha hagut casos de corrupció, i hi ha casos de corrupció, d'aquells partits que han aguantat la «sociovergència al nostre país i que nosaltres sempre hem combatut. Sempre. Perquè malauradament, certament, Catalunya no està immune de la corrupció, cosa que demostra que hem de seguir lluitant per efectivament eliminar aquestes praxis. Casos com: cas Palau, cas Pujol, cas 3 per cent, amb Convergència i Unió de protagonista; o el cas Inipro, cas Mercuri, amb el PSC com a protagonista; o, entre els dos, cas Pretòria. Casos actuals també, malauradament, com el cas del Consell Esportiu de l'Hospitalet, que justament aquest cas porta..., aquest cas, que és el més flagrant dels darrers dies, porta un nom propi, que és el de la Núria Marín, l'alcaldessa de l'Hospitalet de Llobregat i presidenta de la Diputació de Barcelona. Els nostres companys de l'Hospitalet han estat denunciant des del primer dia per activa i per passiva aquest cas; també l'hem portat aquí al Parlament, perquè es puguin donar les explicacions necessàries, perquè les exigències públiques hi han de ser per a tothom. I fa falta la transparència també, en aquest cas, com va denunciar el diputat Jordi Orobitg. Un cas que és flagrant i on no s'estan donant les explicacions. No només vam aprovar que la senyora Marín comparegués al Parlament a proposta d'Esquerra Republicana, sinó que vam demanar-li que vingués a la darrera sessió de la Comissió d'Afers Institucionals, de la CAI. I les excuses van ser de l'alçada d'un campanar. L'endemà d'aquesta comissió, però, ens assabentàvem de la imputació a la senyora Marín per part de la UDEF. Caram també amb els del PSC! Que, per cert, és indecent, senyor Terrades, que suqui pa amb el sumari del Volhov, com ha fet avui aquí, que s'hi ha esplaiat; és indecent. Però, per cert, la detenció de la Marín la setmana passada, de la senyora Marín, sense càmeres, sense policies a casa; exactament igual que quan hi ha operacions contra l'independentisme, exactament igual. En fi, el que és evident és que no podem permetre que hi hagi una ombra de dubte a les institucions del nostre país. I la senyora Marín és presidenta de la Diputació de Barcelona, la tercera institució d'aquest país, i ho és per un acord amb Junts per Catalunya. I per això els ho tornem a dir: aquest pacte és un pacte de la vergonya perquè hi havia alternativa, i ara encara és més vergonyós perquè el que fa és falcar una presidenta de la diputació socialista amb ombres de corrupció. Per això els hi tornem a dir, tornem a dir a Junts per Cat que repensi el seu rol còmplice i silenciós en aquest cas. I no ens serveixen les cortines de fum, que segurament vindran aquí i diran –que estem molt cansats–..., que s'han dit aquests últims dies, que si el pacte de la Diputació de Barcelona és com qualsevol altre pacte en algun altre ajuntament del nostre país. Doncs mirin, no, no és el mateix, perquè el pacte de la Diputació de Barcelona el que fa és blanquejar la corrupció. S'hi és a temps i els hi demanem. Volen construir una alternativa? Som-hi. El debat no és de pactes ni de trencar pactes a la babalà, i menys encara en ciutats on qui governa és l'independentisme i el republicanisme. Per exemple, en llocs on governa el republicanisme o l'independentisme on justament aquests pactes –parlo de Sant Cugat– el que han fet és posar fi a anys de praxis que no agradaven gens ni mica. I que no haurien d'agradar a ningú. Hi insistim, això no va de pactes; això va de qui blanqueja o tolera la corrupció. I nosaltres no ho farem mai. De fet, nosaltres –crec que els hi he dit en diverses ocasions en aquesta intervenció– podem parlar amb el cap ben alt, perquè certament tenim gairebé noranta anys d'història, d'una història impol·luta sense casos de corrupció, una trajectòria que ens avala. I també podem parlar de fets concrets, des del Govern, des de les institucions, des del mateix partit, des de fa anys i des de sempre. Un partit que vam estar lluitant, ja fa anys, i molt sols també, contra el finançament opac dels partits polítics, en contra de les donacions anònimes; que hem desplegat mesures per augmentar el control de les fundacions –ja fa anys, també– i de les entitats receptores de subvencions públiques; que vam impulsar l'Oficina Antifrau en el seu moment; que hem impulsat el govern obert i transparent desenvolupant una estratègia de lluita contra la corrupció –abans ens ho explicava el conseller–; també des dels municipis, amb les bústies anònimes; des del Parlament, treballant conjuntament amb les entitats expertes per la protecció de les persones alertadores, o també en aquesta cimera contra la corrupció. La feina feta també ens avala –la feina feta també ens avala. I, mirin, sí, Esquerra Republicana tenim gent perseguida i condemnada. Per repressió, no per corrupció. I per molt que vomitin avui vostès mentides aquí, no podran associar-nos a corrupció, perquè els fets i les evidències cauen pel seu propi pes. Acabo ja, president, encara que crec que em sobrarà temps. Certament, la corrupció afebleix la confiança i l'autoestima de les persones a nivell individual i també a nivell col·lectiu; desacredita les institucions i deslegitima el sistema, a més, òbviament, de malbaratar recursos públics, recursos imprescindibles, especialment ara en un context de crisi sanitària, de crisi social, de crisi econòmica que estem vivint, un moment absolutament complex. D'aquí que justament la lluita contra la corrupció ha de ser un compromís prioritari, ha de ser la prioritat erradicar les males praxis i els casos de corrupció que puguin existir encara avui. I, per tant, assumir totes les responsabilitats, per tothom. Per nosaltres ho és, aquesta prioritat, ho ha estat sempre, però el que no es pot fer amb la corrupció, el que ens neguem la major de que es pugui fer amb la corrupció, és voler-ne treure rèdit electoral, com fan vostès quan venen aquí, com el Ple d'avui. Ni es pot banalitzar, ni es pot fer veure que no existeix, quan porta la seva bandera; ni fer el joc a les clavegueres, que, com abans deia, utilitza la corrupció per criminalitzar un projecte polític alternatiu al seu. Perquè si fan tot això, i vostès ho estan fent –i no són els únics, Ciutadans, però també ho estan fent–, es converteixen en corruptes de la democràcia i en corruptes de l'estat de dret. [[Remor de veus.]] La prevenció i la lluita contra la corrupció planteja, ens planteja a tots... Ja ho sé que no els agrada –ja ho sé que no els agrada–, perquè se senten, òbviament, plens de contradiccions i incoherències. No pateixin –no pateixin–; nosaltres també hem hagut d'escoltar moltíssimes barbaritats abans. No pateixin. És important això que expliquem. La prevenció i la lluita contra la corrupció planteja una revolta ètica, que segur que ens farà més forts a nivell individual i també a nivell social, com a societat. La nostra aposta, com explica el conseller Raül Romeva, és pel bé comú, pensant en tothom. I en el bé comú no hi cap la corrupció, ni un bri de corrupció, ni una amenaça de corrupció. Perquè justament la corrupció el que fa és perjudicar la ciutadania i, per tant, perjudicar el bé col·lectiu, el bé comú. Això ens explica Raül Romeva, a qui avui volia anomenar en aquest Parlament, perquè ell, com antecessor també de..., com a conseller d'Exteriors, de Transparència i Relacions Institucionals, va ser un dels que va liderar l'inici d'aquesta estratègia contra la corrupció. Així dic que ens ho explica en el seu llibre Ubuntu: La república del bé comú, que els hi recomano, per cert; una paraula, «ubuntu, que expressa la convicció que no té sentit el bé individual si no es produeix en correspondència amb el bé de la comunitat, amb la idea de col·lectivitat, de conjugar un «nosaltres i de pensar en el bé comú, de superar les individualitats i l'individualisme. Aquesta és la idea de república catalana. Per això és tan potent la república catalana per a tothom, pensant en els beneficis per a tothom. Per això ho tenim claríssim i ho repetirem sempre. Davant d'un estat corrupte i fallit, on sí que hi existeix de forma estructural la corrupció, la resposta és república catalana. Davant de la repressió també d'aquest Estat corrupte i fallit, d'aquest Estat amb tics antidemocràtics, la resposta també és república catalana. La solució, la proposta que fem a la ciutadania d'aquest país des d'Esquerra Republicana, és sempre la mateixa: més drets, més llibertats, més transparència, més democràcia. I això és república catalana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Aurora Madaula. Endavant.
Gràcies, president. Consellers, diputats, treballadors del Parlament, moltes gràcies. Avui parlem un cop més d'un debat sobre corrupció. Debatrem, proposarem, votarem propostes de resolució sobre la corrupció i com fer-hi front per acabar amb aquesta xacra que ens afecta a tota la societat. De fet, durant aquesta legislatura s'han debatut i aprovat cinc mocions diferents contra la corrupció. A la comissió de la CAERIT, que jo presideixo, hem debatut a bastament sobre la corrupció, hem aprovat algunes resolucions. I el Grup de Ciutadans, si no vaig errada, ha proposat tres debats monogràfics sobre corrupció. De fet, el juliol del 2019 jo ja vaig ser en aquest faristol en un debat monogràfic sobre corrupció, i els vaig explicar que nosaltres, des de Junts per Catalunya, teníem tolerància zero amb la corrupció; que, evidentment jo havia entrat en política feia molt poquet, no vinc de cap tradició ni convergent, ni postconvergent, ni neoconvergent, ni res de com s'anomeni, però encara que hi fos, evidentment, condemno tot tipus de corrupció, vingui d'on vingui, i els meus companys de Junts per Catalunya també ho fan. Per tant, deixin de referir-se constantment al passat, perquè és veritat que aquí s'ha tornat a sentir, doncs, sí, els grans èxits que repeteixen, es repeteixen, es repeteixen, com un disc ratllat, i que no proposen res de nou: que si el «xiringuito, que si el 3 per cent, que si el Pretòria, que si el cas Palau... Ja els vaig anomenar aquell dia, ja en vaig parlar, ja n'hem parlat en moltes mocions, ja hem fet resolucions contra els casos de corrupció... I ara el que toca és treballar, proposar, debatre, aportar noves idees, però no repetir-nos, perquè crec que estem molt cansats..., no ens cansarem mai de treballar, però cansa una mica que sigui el mateix discurs sempre i que no hi hagi novetats i que sempre ens quedem encallats en això com si no tinguessin una altra cosa. La veritat és que la corrupció i la lluita..., és un dels temes referents a Ciutadans, i és una bona notícia, perquè mentre treballem en aquesta bona causa, contra aquesta mala causa, no ho fan contra la llengua, que és un dels seus altres temes recurrents. Per tant, prefereixo que es centrin a lluitar contra la corrupció que contra la llengua catalana. I dic que és una bona notícia seguir treballant contra la corrupció, tot i que és una mala notícia en si mateix, perquè vol dir que encara tenim corrupció. Però, lluny de voler ser una societat perfecta, sí que podríem fer una reflexió sobre si existeixen societats on no hi hagi corrupció, o si tota corrupció és derivada d'una corrupció moral, humana, i per tant natural, difícil d'erradicar totalment. Tanmateix, sigui la corrupció una condició inherent a l'ésser humà o vinculada a les arrels culturals o religioses com afirmava Max Weber a L'ètica protestant i l'esperit del capitalisme... Weber els recordo que creia que en les societats protestants la corrupció estava menys acceptada socialment que als països de tradició catòlica perquè els protestants no trobaven el confort de la confessió després del delicte, ni per cap altre mecanisme, i aquesta característica els obligava a ser més escrupolosos en les seves obligacions. Weber també aplicava aquesta teoria al triomf desigual de la implantació del capitalisme a les diferents societats, en funció de la seva tradició. Però, sense fugir d'estudi, perquè seria un debat interessant debatre sobre Max Weber, la tradició capitalista, la tradició de la implantació del capitalisme en societats que siguin catòliques o protestants... No ho farem, no fugirem d'estudi, i ens centrarem que resulta interessant analitzar el nivell de corrupció dels diferents països europeus tenint en compte aquesta tradició i aquestes reflexions weberianes. Només els faig una reflexió i una referència a una pàgina web que es diu transparency.org –transparencia.org–, una pàgina web on veuran els diferents tipus de percepció de la corrupció de diferents països i veuran i poden analitzar si les teories weberianes són certes o no, tot i que han passat molts anys i, bé, moltes anàlisis. Tanmateix, i com deia, sigui natural, tradicional o condicionada a un sistema econòmic, el que és ben cert és que la corrupció existeix, i persevera, i és una de les nostres obligacions, com a diputats del Parlament de Catalunya, com a legisladors i protectors del bé públic, que significa l'Estat i els seus poders..., el que hem de fer és controlar la corrupció i crear mecanismes per perseguir-la i fer-la desaparèixer. I això és el que hem intentat fer, com els deia, en totes les mocions. En lloc de debatre i repetir sobre els casos que han passat, el que hem intentat fer..., o com a mínim des del Grup de Junts per Catalunya, en aquests tres anys, hem intentat fer amb les mocions, amb els debats, aprovant les resolucions, és lluitar contra aquesta xacra. En el Ple monogràfic, que ja n'hem parlat abans, contra la corrupció que vam realitzar el febrer del 2020, vàrem aprovar tot un seguit de resolucions que s'han anat posant en marxa per part del Govern i del Parlament, que anaven encaminades –i així ho diu el text que ho va aprovar, i del que n'estic molt orgullosa– a desenvolupar els valors republicans que han de guiar un nou país. Perquè, sí, deixi'm fer un incís aquí, soc independentista, i Junts per Catalunya som independentistes, i sempre hem dit –i jo sempre ho dic, i sempre ho repeteixo– que els independentistes no podem fer que la Catalunya independent sigui una Espanya en petit; no podem repetir els errors d'Espanya, un estat centralista, jacobí i corrupte estructuralment, institucionalment, però també social. Els independentistes hem d'aspirar a la construcció d'un país independent més just i més modern. I aquest no pot ser d'altra manera que un país on la cultura de la transparència, la lluita contra la corrupció, siguin l'estratègia i l'objectiu central de l'acció política del Govern, com seguien en aquestes resolucions aprovades. No un país de Disney, senyor Terrades, com ha fet referència. No volem un país de Disney; volem un estat de debò, i un estat europeu, i un estat transparent, i on la corrupció sigui perseguida. En aquelles resolucions del Parlament de Catalunya també ens vam comprometre a organitzar, juntament amb l'Observatori Ciutadà contra la Corrupció, una cimera, una cimera contra la corrupció, amb la presència dels signants del pacte sorgit contra la corrupció subscrit el desembre del 2015, així com els representants de diferents organismes de control; per exemple, de la Sindicatura de Comptes, Antifrau, Síndic de Greuges, la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, l'Agència Tributària de Catalunya, i fins i tot la Fiscalia Anticorrupció de Catalunya. L'objectiu d'aquesta cimera, que es va realitzar, es va aprovar i es va realitzar..., alguns objectius eren l'avaluació i el seguiment de l'estat d'execució de les mesures consensuades en el Pacte social contra la corrupció i en el si de la Comissió d'Estudi de les Mesures de Lluita contra la corrupció; l'elaboració d'un pla de treball per a la materialització de les mesures més urgents; la lluita contra les causes estructurals de la corrupció, que aquest és un dels problemes, les causes estructurals de la corrupció. Els ho vaig dir també el juliol del 2019: tenim un sistema que és corrupte, un règim del 78 que no va tancar bé la dictadura i que és corrupte estructuralment i Catalunya forma part d'aquest Estat corrupte. És estructural, la corrupció. Es van també fixar les prioritats i un calendari d'aplicació. Com he dit, aquesta cimera ja es va realitzar i s'està seguint..., s'està treballant seguidament per seguir aprovant i treballant en els diferents objectius. En aquell debat monogràfic, vàrem poder fixar diferents àmbits on ens trobem la corrupció. També s'ha comentat en aquest faristol avui. La corrupció és un tema també transversal. No és que toqui només una carpeta, no és que toqui només un departament, no és que toqui només un estament de la societat, sinó que toca molts i diferents llocs de la societat. També recordo les paraules del meu company, Lluís Guinó, que feia esment a la seva intervenció el mes de febrer: «La corrupció segurament és natural i inherent a la condició humana, per això la trobem a diferents llocs de la nostra societat. En aquell debat monogràfic, aleshores, vam aprovar resolucions per desenvolupar en el si del Govern, centrant-nos en diferents àrees que eren: bon govern, treball sobre el bon govern, la gestió pública, el sistema judicial, les subvencions i les contractacions públiques –després m'hi referiré–, la transparència, els alertadors i l'ètica pública, els organismes de control, el frau fiscal, els partits polítics i les entitats jurídiques. Recordem que molts casos de corrupció en aquest país han estat vinculats al mal finançament dels partits polítics, una corrupció evidentment i total política, dels partits polítics, les entitats jurídiques i els mitjans de comunicació públics, dels quals també podríem parlar, no només dels mitjans de comunicació públics, sinó dels mitjans de comunicació en general i de com generen també, cauen també en aquesta lawfare de la que després parlaré. No els faré un relat exhaustiu de tot el que vam aprovar aleshores, perquè també tothom n'ha fet referència ja i el que s'ha estat explicant, el Govern també n'ha fet l'explicació i, per tant, crec que no cal, però, perquè segurament a més seran molt semblant a les que aprovem. Per això, dèiem que, clar, és el tercer debat sobre la corrupció. No crec que hagin canviat tant les coses com per aprovar coses molt diferents per a inventar-nos ara, al final de la legislatura, nous organismes de control o noves mesures que puguem aplicar d'aquí a final de la legislatura. Per tant, suposo que més o menys ja s'han parlat tot el que s'ha fet, el que vam aprovar aleshores. Suposo que s'aprovaran coses molt semblants, però sí que m'agradaria posar de relleu l'esforç que el Govern i, per extensió, els ciutadans estan fent per fer front a aquesta xacra en plena pandèmia. I és que, segurament, una de les primeres reflexions que hem de fer-nos per abordar el tema de la corrupció és el de pensar en la res publica, la cosa pública com a part de la nostra riquesa com a societat del bé comú del que no ens podem lucrar, sinó compartir i treballar per compartir-lo, aquest bé comú. El concepte de res publica, que és un concepte que en el dret romà ja s'utilitzava, en la societat romana, en el món romà, però és que en el dret romà ja apareix com a res publica, definia tot el que no era propietat privada. Després va anar evolucionant i va derivar a referir-se a l'Estat, al Govern, aquesta res publica. Però és que aleshores, en aquell món romà, l'emperador Ciceró afirmava que lucrar-se amb l'Estat no només és immoral, sinó que és criminal i és una infàmia. És a dir, per això els deia allò abans, no?, perquè potser és que és inherent a la capacitat humana, la corrupció. Ve de molt lluny, però això no vol dir que no puguem acabar amb ella, que és el que hauríem de fer. Que vingui de molt lluny no vol dir que no es pugui acabar amb ella i crec que al segle XXI podríem, tenim l'obligació d'acabar amb la corrupció. Moltes de les resolucions que vam aprovar aleshores i que el Govern i el Parlament han estat posant en marxa van encaminades a això mateix, a no lucrar-se amb l'Estat, a no trobar el benefici del bé públic, a ser transparents en la contractació pública, en la contractació de serveis públics, a respectar el principi d'igualtat en tots els processos selectius, a eliminar les portes giratòries que han servit per a tots els partits polítics i de totes les ideologies. Aquí no es salva ningú de les portes giratòries, perquè és un sistema corrupte. I a caminar cap a una administració més transparent, més professional i independent, que ajudi a la reforma del sector públic. Necessitem una reforma del sector públic, evidentment, que millori les condicions dels treballadors del sector públic, però també la dels usuaris, i garantir, en definitiva, que els nostres serveis públics siguin de qualitat i que ningú es beneficiï de la seva gestió. I, en aquest sentit, m'agradaria demanar al Govern que centri els esforços contra la corrupció en aquest punt sobre els serveis públics, sobretot tenint en compte els temps que corren, els temps de la pandèmia que estem vivint: crisi econòmica, social i habitacional, per garantir que tots els habitants de Catalunya, tots els ciutadans de Catalunya rebin els serveis que necessiten i la qualitat que mereixen. L'oficina anticorrupció ha denunciat que s'atorguin contractes a empreses de serveis, grans empreses de serveis, que han obtingut contractes durant la pandèmia que formen els treballadors segons el contracte i això no garanteix el servei públic o com a mínim no garanteix la qualitat que haurien de garantir per als usuaris del servei públic. Això ho ha denunciat l'Oficina Antifrau. Per tant, els prego que posin especial èmfasi en aquest servei públic i la garantia de servei públic durant aquesta pandèmia. Aleshores, en aquell debat contra la corrupció també vam fer esment a la també important i estructural corrupció de l'Estat espanyol. I aquí ve la mare dels ous. Sense perdre la responsabilitat que tenim com a catalans i com a institucions catalanes de la corrupció que hi ha hagut i hi pot haver en les institucions catalanes, però és que vivim en un estat corrupte, en un sistema corrupte que, juntament amb el sistema judicial corrupte espanyol, perjudica greument les llibertats i els drets dels ciutadans de Catalunya. De Catalunya i que vostès especialment, senyors de Ciutadans, sembla que no volen defensar, els ciutadans de Catalunya per als quals vostès han estat escollits diputats, perquè mai denuncien aquesta corrupció espanyola. Sembla que no els afecti, als ciutadans de Catalunya i afecta als ciutadans independentistes, però també els que no són independentistes. Des del Parlament de Catalunya seguim denunciant la corrupció sistèmica i la qualitat, la baixa qualitat democràtica de les institucions de l'Estat, que no garanteixen l'exercici dels drets civils i polítics dels ciutadans de Catalunya; les llibertats, les plenes garanties. I denunciem, evidentment, la utilització de les clavegueres de l'Estat, amb l'ús de fons públics, per atacar les institucions catalanes; per perseguir, espiar, criminalitzar el moviment independentista i els seus líders civils i polítics a l'interior i a l'exterior de Catalunya. Recordin que hi ha hagut casos de punxades de telèfons a persones..., a civils!, a persones que no tenen res a veure amb el món polític, tant a l'interior com a l'exterior, que s'ha perseguit ciutadans a l'exterior de Catalunya perquè eren independentistes. Per descomptat, també denunciàvem l'operació dels poders de l'Estat espanyol per debilitar els serveis públics. Recorden allò de «les hemos destrozado el sistema sanitario? No he vist que vostès protestessin contra això. O desestabilitzar l'economia catalana. Recorden les trucades personals del rei Felip VI a les empreses per afavorir el canvi de seu de les empreses catalanes? No és això corrupció? És això el que ha de fer un monarca espanyol? Tampoc he vist que protestessin sobre això, i això també afecta els ciutadans no independentistes de Catalunya; això afecta l'economia de Catalunya. I no he vist que vostès es queixessin de la monarquia. Però, clar, ara parlarem de la monarquia. I, clar, el que fan és esgrimir un sumari, el cas Volhov, un cas molt curiós, eh?, perquè fins i tot el nom ha sigut objecte, aquí, l'altre dia, de fet, de discussió, no?, perquè en el primer comunicat de premsa que arriba hi surt «Vólkhov, com el riu on hi va haver una batalla a la Segona Guerra Mundial, que els feixistes recorden –els feixistes, els nazis, recorden– moltes vegades, i que és ben coneguda en els circuits nazis. Després, la Guàrdia Civil, en fonts no oficials va desmentir que fos «Vólkhov, i llavors va dir que era «Volhov, no? «Volhov, que es referia a un déu víking. Bé... Però vostès fan referència a això, que és jo diria que està sota secret de sumari i que l'únic que sabem són informacions que han aparegut a la premsa. Per tant, vostès, des d'aquest faristol estan acusant gent amb informacions que han aparegut a la premsa. Però bé... I acusen la gent... Jo crec que és evidentment una causa general contra l'independentisme, que és una operació policial d'estat contra l'independentisme, de les clavegueres de l'Estat, que, precisament, el que fa i el que diuen aquestes informacions, precisament, és alguna cosa de les que no haurien d'estar orgullosos, que és investigar, punxar telèfons, punxar converses de persones, de civils, i vostès ho esgrimeixen com si fos la causa més justa, la prova més certa, perquè segons vostès és un cas de corrupció. Però, és que, clar, el que és un cas de corrupció és que hi hagi la Guàrdia Civil perseguint ciutadans lliures! I punxant els seus telèfons. Però bé... I bé, i què dir, evidentment, de la monarquia espanyola, no?, d'aquest monarca, Felip VI, molt aficionat als cercles de l'extrema dreta. Què dir? Doncs, miri, vostès, ja els ho vaig dir en el passat Ple: no han votat mai contra la corrupció borbònica. Mai! Sembla que no els importi, aquesta corrupció. I no és que no hi hagi proves d'aquesta corrupció, perquè és que fins i tot la Casa Reial i l'Estat espanyol, i el Govern, ho ha reconegut. No és que ho hagi reconegut..., vostès que sempre parlen de «fugados. És que el rei s'ha fugat! El rei emèrit. [[Veus de fons.]] Sí, que ara vol tornar per Nadal. A sobre, no? I que ara a sobre li faran una regularització a Hisenda. No és corrupció, això? [[Veus de fons.]] Provin vostès de no pagar una multa, ja veuran si Hisenda els hi torna per Nadal o no en forma de lot. I això vostès..., mai han votat en contra, mai han votat en contra de res, d'investigar res sobre la monarquia espanyola. Evidentment, van votar en contra de la comissió d'investigació de la corrupció de la monarquia. No els importa, tampoc, que aquesta corrupció. Les targetes black, que no només les feia servir el rei emèrit fugat, sinó, a sobre, els néts. Però no passa res. Es veu que aquesta corrupció, no passa res, eh?, després s'aprova als pressupostos generals de l'Estat una partida amb els diners, amb els milions que diu que deu, que ara regularitzarà amb Hisenda i tot s'ha acabat. Doncs, res, no passa res. Comissions de milers de milions d'euros, targetes black, negocis foscos que farien avergonyir qualsevol persona, qualsevol demòcrata, si no fos perquè una monarquia hereva del franquisme ja els hauria de fer avergonyir, de sèrie i de lluny. Però no, no passa res. Si no fos perquè, a més, una monarquia no és democràtica. En absolut. I bé, i ha lligat, com que el cap de l'Estat també és el cap de l'exèrcit, lligat, i lligat al Volhov, l'exèrcit. Què dir, d'aquest exèrcit espanyol, que no és corrupte, no, i que segurament no els hi sembla en absolut corrupció, que hi hagi tres-cents militars a la reserva que facin una carta on defensen un cop d'estat i acabar amb 26 milions de persones, perquè no els sembla la democràcia espanyola una bona solució als problemes polítics. D'això tampoc en diuen res. Es veu que això no és corrupció. Es veu que tenir un exèrcit franquista, feixista, no passa res, no és corrupció de l'Estat espanyol. Es veu que tenir exèrcits i casernes que voten a Vox –i si no vagin a mirar els resultats de les últimes eleccions– és el més normal del món, en un món democràtic, en un estat democràtic; però no és corrupció, no en diuen res, d'això. I si no s'ho creuen, el tema dels tres-cents, i em diran: «És que són tres-cents militars de la reserva, que hem de fer? Doncs, res. Un vídeo, la setmana passada, d'uns militars fent maniobres cantant una cançó de la División Azul; també, d'allò del Vólkhov. No passa res, ningú n'ha dit res; no s'ha obert cap expedient contra l'exèrcit que canta himnes feixistes en una democràcia. Si això no és corrupció, si això no és tapar les vergonyes de l'Estat, què és això? Jo no vull viure en un estat així. [[Aplaudiments.]] Però bé, el mes de maig passat el Parlament de Catalunya va aprovar una declaració sobre la corrupció de Catalunya, on es posava de manifest el rebuig total i unànime a qualsevol tipus de corrupció institucional, i feia especial referència –ja que els agrada tant– al cas Palau de la Música, perquè havia sortit la sentència que afectava una institució cultural i un partit que tant els preocupa. Vam fer una declaració institucional d'aquest Parlament contra aquest tema. Prou ja de repetir el mateix disc, perquè no anirem enlloc. [[Veus de fons.]] Treballem, fem propostes. Aquella declaració significava la continuació d'aquesta institució i dels seus diputats en la lluita contra la corrupció, així com la resolució durant el debat de política general de setembre del 2020, on s'instava el Govern a desenvolupar polítiques d'integritat per garantir la qualitat institucional als diferents departaments de la Generalitat de Catalunya, pel que hem dit abans, perquè la corrupció és un tema transversal, i s'ha d'aprofitar per treballar transversalment i que hi hagi solucions a tots els departaments de la Generalitat. I és que tant el Parlament com el Govern han seguit treballant contra la corrupció, tot i que el Baròmetre 2020 d'Antifrau, que acaba de sortir, constata la tendència a la baixa de la percepció dels catalans pel que fa a la corrupció. Això no vol dir que no hi hagi corrupció, això vol dir que els catalans perceben que no és tan important la corrupció, segurament perquè hi ha temes que els preocupen més. La tendència a la baixa..., de fet, el baròmetre revela que gairebé un 80 per cent dels enquestats considera que la corrupció és un problema greu o molt greu, tot i que ha baixat uns punts en la seva consideració, però segueixen pensant que és greu o molt greu. I és que és molt greu, la corrupció, evidentment, perquè és allò, és aquell atac a la res publica, a allò que és de tothom, i, per tant, és molt greu, i, sobretot, quan és per a un lucre personal. Tanmateix, la millora de la percepció dels catalans..., pel que fa a la consideració dels partits polítics, millora –tot i que és veritat que el diputat de Catalunya en Comú Podem n'ha fet una lectura diferent–, millora la percepció dels partits polítics i baixa el percentatge d'aquells que creuen que els partits es financen il·legalment, tot i que segueix sent preocupant. S'han fet mesures, hi havia les mesures que els he comentat que es van aprovar al febrer. Hi havien mesures per millorar, evidentment, l'organització de partits polítics, de les fundacions, perquè aquest havia estat un dels problemes importants, de casos lligats a partits polítics, al finançament dels partits polítics, i a través de les fundacions dels partits polítics. I, per tant, s'han pres mesures perquè això no torni a passar. I, pel que fa a les institucions... Bé, aquestes dades del baròmetre són preocupants. Hi ha d'algunes dades, per exemple, com la tendència de la gent jove a tolerar més la corrupció –és preocupant, evidentment, hi hem de fer alguna cosa, pedagogia contra la corrupció–, o la percepció de poca transparència de les institucions. Sí que veuen que els treballadors de les institucions, els funcionaris, no són corruptes o no perceben que hi hagi corrupció, però perceben corrupció a les institucions, poca transparència. Tot i que el departament treballa per la transparència i hi ha una llei, i hi ha tot de mesures per la transparència, com hem, moltes vegades, demostrat, que a la pàgina web hi ha tot el seguit de mesures de transparència, i pel que fa a l'accés dels ciutadans a tota l'agenda i als treballs que es fan, per descomptat, perquè el Govern és un exemple de transparència. Pel que fa a les institucions, deixi'm que faci un esment especial al sistema judicial espanyol. Aquest sí que és un cas de corrupció sistèmica i estructural de l'Estat espanyol. Tenim un sistema judicial ideològic; ideològic sobretot a la seva cúpula, denunciat per diversos estaments europeus amb sentències del Tribunal d'Estrasburg contra la politització i la parcialitat del sistema –recordo l'informe del Greco–, i que se serveix del seu poder per perseguir i empresonar rivals polítics. I és això el que fan, quan no guanyen a les urnes intenten guanyar-ho als tribunals, perseguir l'independentisme, fer la causa general contra l'independentisme. Tenim grans exemples dels seus èxits, i alguns fracassos: de com la judicatura espanyola ha dissolt el Parlament, el Govern; ha inhabilitat presidents; ha perseguit diputats, els membres de la Mesa d'aquest Parlament..., o els alcaldes, com el conseller Solé, han estat jutjats per obeir el poble, i obeir el poble no és un delicte, és una obligació per a un alcalde. [[Adreçant-se al conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència.]] Així que gràcies i tot el suport en aquest calvari que significa la judicatura espanyola, perquè és la persecució, evidentment, d'unes idees, de l'independentisme. Però bé, ja els hi han dit, utilitzen aquests plens, aquests plens monogràfics contra la corrupció no per parlar de corrupció sinó per seguir amb la matraca i seguir tornant als «xiringuitos, als 3 per cents, al disc ratllat de Púnica, del cas Palau, perquè jo torni aquí i els torni a dir que estem en contra de la corrupció i que tolerància zero contra la corrupció, però no aporten re de nou ni aporten cap idea, cap debat que puguem aprovar i que puguem treure d'aquí. Usen, com fa el sistema espanyol, el sistema judicial com a arma llancívola contra els seus adversaris polítics. I aquí ho han tornat a fer. Es passen per tot arreu la presumpció d'innocència. Aquí sembla que no hi hagi presumpció d'innocència. Bé, sí, per al rei, no?, segurament. Per al rei emèrit, per al rei Felip VI i per als seus, dels casos de corrupció que tenen, però per a la resta, no. Tots som ja sospitosos per ser independentistes. I si el jutjat d'instrucció de no sé on de Barcelona inicia una causa sense proves, també ja s'ha d'apartar aquella persona pel que sigui, tot i que encara no hi hagi hagut judici ni sentència. Tots som culpables. Mirin, quines sentències hi ha hagut contra el president Puigdemont o contra el president Torra? Perquè vostè aquí, senyora Roldán, l'ha acusat de corrupció, els ha acusat de corrupció. És greu sortir al faristol del Parlament de Catalunya i fer aquestes acusacions tan greus. I els diré una cosa: aquesta corrupció del sistema judicial espanyol..., bé, aquest sistema corrupte, el març del 2020 inicia una causa d'Aigües de Barcelona contra el president Puigdemont, no? L'acusaven d'haver estat corrupte i haver beneficiat en unes contractacions a Aigües de Barcelona quan era alcalde. I, bé, març del 2020. S'arxiva. S'arxiva al novembre del 2020. No han dit re; vostès no han dit re. Van fer escarafalls aleshores, però quan s'ha arxivat no han dit re, ni vostès ni el sistema judicial ni la premsa que s'hi va abonar. Els ho torno a dir: proposin debats, debatin, votin, no censurin, acusin i no difamin –no difamin–, facin política i no populisme. I després, evidentment, faré referència a la banalització del nazisme que s'ha tornat a fer, i que és molt greu, en aquest Parlament. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. No hi ha rèplica per part del Govern, per tant, s'acaba aquí aquest debat. Els recordo, en tot cas, que la seqüència serà la següent: amb relació a les propostes de resolució, el termini per presentar-les acaba demà, dimarts al matí, a les 9.30; que la qualificació i comunicació als grups i subgrups parlamentaris de les propostes admeses per la Mesa es farà demà mateix en acabar la reunió de la Mesa; que el termini per presentar les propostes transaccionals serà fins dijous a les deu, i que la presentació i votació de les propostes de resolució serà divendres. Sense res més, suspenem el Ple fins demà a les dotze del matí. Gràcies.