Dame i gospodo narodni poslanici, po važećem Zakonu o rešavanju radnih sporova, koji je stupio na snagu 2004. godine, imali smo od tada, odnosno od 2005. godine kada je Agencija za mirno rešavanje sporova počela da radi, 3.600 rešenih individualnih sporova i 42 kolektivna spora. Ovaj zakon je utvrdio način i postupak regulisanja individualnih i kolektivnih radnih sporova, sve sa ciljem da se dođe do kompromisnog rešenja između strana u sporu, da se izbegnu dugotrajni sudski postupci, koji uz to jako puno koštaju. Prema tome, uočene su manjkavosti ovog zakona koje su sprečavale da Agencija bude efikasnija, jer ne možemo biti zadovoljni ni brojem ni obimom rešavanja radnih sporova. Zaista se ukazala potreba za nekim izmenama ovog zakona, kako bi se povećao obim nadležnosti te agencije odnosno mogućnosti da Agencija deluje i, što je posebno važno, kako bi se promenio onaj član zakona, odnosno odredba koja govori o tome ko može da pokrene radni spor. To jeste ključna stvar ovih izmena. Naime, po važećem zakonu radni spor su mogli da pokrenu samo potpisnici kolektivnog ugovora ili, praktičnije rečeno, to su obično bili reprezentativni sindikati. U situaciji kada smo imali obilje štrajkova, ne samo ove godine, već i prošle godine, recimo, štrajkački odbor po zakonu nije mogao da pokrene spor i traži angažovanje Agencije za mirno angažovanje radnih sporova. To nisu mogli da urade ni drugi sindikati koji nisu reprezentativni, ni grupe radnika ili neko ko njih predstavlja. Prema tome, zakon je predvideo mogućnost da samo potpisnici kolektivnih ugovora mogu da traže angažovanje i učešće Agencije, odnosno da budu strane u sporu. To jeste ključna izmena u ovom zakonu. Prema tome, ne samo potpisnici kolektivnih ugovora, ne samo reprezentativni sindikati, to će sada moći da urade i drugi sindikati, grupe radnika, sami radnici koji smatraju da je neko od njihovih individualnih ili kolektivnih prava uskraćeno. Takođe, ovim izmenama proširujemo vrste radnih sporova koji mogu biti predmet rešavanja u okviru Agencije za rešavanje radnih sporova. Praktično, šta to znači? Važeći zakon je predviđao mogućnost da predmet spora mogu biti samo kolektivni ugovori kojima se regulišu odnosi između radnika, odnosno sindikata i poslodavaca, a ne i neki drugi opšti akti. U nekim preduzećima nemamo kolektivne ugovore, ali zato imamo ugovore o radu ili sporazum između sindikata i poslodavaca. I ti opšti akti sada mogu biti predmet spora, a ne samo kolektivni ugovori, kao što je to do sada bio slučaj. To je kada govorimo o kolektivnim radnim sporovima. Što se tiče individualnih radnih sporova, ovim izmenama je predviđeno da se u skladu sa ovim zakonom mogu rešavati sledeći individualni radni sporovi: spor povodom otkaza ugovora o radu, spor povodom ugovaranja isplate minimalne zarade. Međutim, stigao je veliki broj i najveći broj amandmana odnosi se na ovaj član zakona; čini mi se da su te izmene, odnosno ti amandmani smisleni. To su tražili istovremeno i neki predstavnici sindikata. Mislim da najveći deo ovih amandmana treba da bude prihvaćen. Drugim rečima, predmet ovih individualnih sporova treba da budu i sporovi povodom naknada za ishranu tokom rada, naknada troškova za dolazak i odlazak sa rada, isplata jubilarne nagrade, isplata regresa za korišćenje godišnjeg odmora. Ovo su amandmani koji su stigli, mislim, od opozicionih poslanika. Imali smo tumačenje da se Zakon o posredovanju i medijaciji, koji je donet 2005. godine, bavi ovim problemima i to je bio odgovor zašto ti amandmani ne treba da budu prihvaćeni. Međutim, čini mi se puno logičnijim ne samo da ovo bude predmet ovog zakona, već i da ovi individualni sporovi budu u nadležnosti Agencije za mirno rešavanje radnih sporova. Treća izmena odnosi se na propisivanje posebnih uslova za izbor arbitara, kako bi se obezbedila što veća pravna zaštita učesnika u postupku. Naime, kada miritelj donese odluku, ona nije obavezujuća i ima samo snagu preporuke; kada arbitar donese odluku, ona ima snagu pravosnažne sudske odluke, odnosno presude. Prema tome, smatrali smo da treba pooštriti, uslovno rečeno, uslove za izbor arbitara. Pored opštih uslova koji važe i za izbor miritelja, dodali smo kao obavezu da imaju položen pravosudni ispit i da mogu biti redovni profesori fakulteta iz pozitivnopravnih predmeta. To su tri ključne izmene, sa ovim izmenama, odnosno amandmanima koje su predložili poslanici. Ostale izmene odnose se na usklađivanje sa drugim zakonima i pozitivnim propisima i nisu od suštinskog značaja za samu suštinu i duh zakona.
Pre nego što nastavimo sednicu, obaveštavam vas da je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS narodni poslanik Mirko Munjić. Prvi su predali dopis sa ovlašćenjima, a poslednji pročitani. Moje izvinjenje, nije namerna greška. Da li izvestilac Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja narodni poslanik Meho Omerović, predsednik Odbora, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem. Poštovana potpredsednice, poštovani ministre, uvažene dame i gospodo kolege poslanici, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja Skupštine Republike Srbije razmatrao je, na sednici održanoj 9. juna 2009. godine, izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova i tada smo predložili Narodnoj skupštini da prihvati ovaj predlog zakona u načelu. Prilika je da danas, posle četiri godine primene ovog zakona i rada Republičke agencije za mirno rešavanje radnih sporova, kažemo nešto i o efektima rada Agencije i, s tim u vezi, o ostvarivanju glavnih ciljeva zbog kojih je Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova i donesen 2004. godine. Definicija mirenja prema Međunarodnoj organizaciji rada glasi: „Mirenje je praksa sklapanja mira.“ Dakle, to je praksa u kojoj se usluge treće, neutralne strane koriste u sporovima kao sredstvo za pomaganje stranama u sporu da umanje neslaganja koja među njima postoje i da dođu do sporazumnog ili dogovornog rešenja. Mirenje je postupak u kojem se na racionalan i uredan način razgovara o neslaganjima strana u sporu, uz uputstva miritelja. S obzirom na to da pravo i stvarnost često ne mogu i ne moraju da se podudare, ostaje izvestan prostor za njihovo sukobljavanje. U tom prostoru ostvaruju se i štite individualna i kolektivna prava iz radnog odnosa. Ministar Rasim Ljajić je napomenuo da je od 7. oktobra 2004. godine, kada je krenula sa radom ova agencija, bilo rešavano preko 3.600 individualnih sporova; ja bih dodao da su tu bila još 42 kolektivna spora, a 32 su bila od opšteg interesa. Pošto se, čini mi se, jako malo zna u javnosti o radu Agencije za mirno rešavanje radnih sporova, opteretiću vašu pažnju nekim brojkama od trenutka kada je ova agencija počela sa radom: u 2005. godini rešeno je šest kolektivnih i 269 individualnih sporova; u 2006. godini rešeno je deset kolektivnih i 1.659 individualnih sporova; u 2007. godini rešeno je devet kolektivnih i 1.110 individualnih sporova; u 2008. godini rešeno je šest kolektivnih i 305 individualnih sporova i u toku ove, 2009. godine, rešeno je 12 kolektivnih i 259 individualnih sporova. Time su, čini mi se, u potpunosti ostvareni ciljevi zbog kojih je Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova i donesen. Podsetiću vas, to su: rasterećivanje sudova, unapređenje socijalnog dijaloga, smanjenje broja štrajkova. Sledeći ostvareni cilj je takođe bitan, a to je ušteda sredstava iz budžeta Republike Srbije, i to kroz izmene Zakona i donošenjem odgovarajućih pravilnika kojima je predviđeno združivanje predmeta, čime se ostvaruju velike uštede. Prednosti mirnog rešavanja sporova su: brzina, jer je zakonski rok za rešavanje ovih sporova 30 dana; besplatnost, jer strane ne snose nikakve troškove; nepristrasnost, jer arbitre, odnosno miritelje strane biraju sporazumno, a i same učestvuju u postupku, i na kraju, strane imaju zajednički interes – obe štede kako svoje vreme tako i svoj novac. Navešću samo primer da u individualnim sporovima pred sudom zbog zatrpanosti sudova predmetima tokom dugog postupka strane u sporu zapadaju u sve teži materijalni položaj. Da pomenemo i psihičko opterećenje ljudi koji vode dugotrajne postupke za neko svoje pravo, koliko je zapravo značajno da se postupak mirenja brzo okonča. Prosečno rešavanje ovakvih sporova pred sudom traje tri godine, štetu od toga trpe i radnik i poslodavac. Jedan postupak pred Agencijom košta, da se tako izrazim, 2 - 3% troškova koji se naprave pred sudom. Procedura mirnog rešavanja sporova je jednostavna i zato je i efikasna. Dakle, nema nikakve sumnje da je u odnosu na moguće vidove rešavanja sporova, kao što su sudsko rešavanje, rešavanje sporova primenom sile ili, ne daj bože, pretnjom, ovaj način mirnog rešavanja sporova najbolji način da se spor reši. Preduslov za brzo i efikasno mirno rešavanje sporova jeste kvalitet arbitara, odnosno miritelja, koji moraju biti stručni, nepristrasni, fleksibilni, taktični, izdržljivi, strpljivi, disciplinovani i pažljivi. Idealni uslovi za arbitre i miritelje jesu: dobrovoljno učešće obe strane, spremnost na pregovore, otvoreno iznošenje činjenica i prisustvo validnih lica. Čuli smo od ministra Ljajića da postoje primeri dobre prakse koji su proistekli iz primene zakona o mirnom rešavanju, kao i manjkavosti koje su se pojavile u dosadašnjoj praksi kroz rad Republičke agencije za mirno rešavanje sporova. U Predlogu ovoga zakona koji je danas na dnevnom redu predlaže se proširenje vrsta radnih sporova, i kod kolektivnih i kod individualnih, koji se mogu rešavati u skladu sa ovim predloženim izmenama i dopunama Zakona. Kod kolektivnih radnih sporova to su, pored spora u vezi sa zaključenjem, promenom i primenom kolektivnih ugovora, i primena opšteg akta, odnosno pravilnika o radu i sporazuma između poslodavca i sindikata. Zatim, pored dosadašnjih sporova vezanih za sindikalno organizovanje i pravo na štrajk, to su sada i ostvarivanje prava na informisanje, konsultacije i učešće zaposlenih u upravljanju. U individualnim sporovima rešavanje se proširuje, pored otkaza ugovora o radu, i na ugovaranje i isplatu minimalne zarade. Predlogom ovog zakona precizira se dalje da su strane u sporu u delatnostima u kojima postoji obaveza obezbeđivanja minimuma procesa rada, u skladu sa zakonom kojim se uređuje pravo na štrajk, dužne da pristupe mirnom rešavanju kolektivnih sporova. U skladu sa Zakonom o parničnom postupku, podsetiću vas, utvrđeno je da će sud zastati sa postupkom ako među stranama u individualnom sporu teče sudski postupak iz istog činjeničnog i pravnog osnova. Zatim, u skladu sa Zakonom o opštem upravnom postupku, u Predlog zakona uneto je da rešenje arbitra obavezno sadrži uputstvo o pravnom sredstvu. Izmenama i dopunama ovog zakona, čuli smo, pooštreni su uslovi za izbor miritelja, s obzirom na to da arbitar, miritelj donosi rešenje koje je pravosnažno i izvršno, tako da će oni morati da imaju, pored uslova koji su navedeni u članu 38. Zakona, i položeni pravosudni ispit, a takođe je predviđeno da arbitar ili miritelj može biti i redovni profesor fakulteta iz pozitivnopravnih predmeta. Na samom kraju, poštovane dame i gospodo kolege poslanici, u cilju jačanja socijalno-ekonomske saradnje utvrđena je i dužnost Agencije da, na zahtev Socijalno-ekonomskog saveta, dostavlja obaveštenja u vezi sa podacima o kojima se vodi evidencija. Nema sumnje da su ove predložene izmene i dopune takve da idu u pravcu jačanja institucije mirnog rešavanja sporova, jer je postupak mirnog rešavanja sporova od izuzetnog značaja i za zaposlene i za poslodavce, što sam pokušao da vam objasnim u kratkom izlaganju. Kroz prihvaćene amandmane, a čuli smo od ministra Ljajića da postoji namera Vlade da prihvati veliki broj amandmana koji su podneseni, a ja bih podsetio da ih je ukupno 22, verujem da će sve poslaničke grupe u Skupštini Republike Srbije u danu za glasanje podržati ove izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Ja vam se zahvaljujem na pažnji.
Da li žele reč predsednici ili ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa redosledom od najmanje ka najvećoj? Poslanička grupa PUPS, da li neko želi reč? (Ne.) Poslanička grupa manjina? (Ne.) Poslanička grupa Nova Srbija? (Ne.) Poslanička grupa LDP? Ima reč narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici. Pred nama je jedan zakonski predlog koji je u suštini izmena i dopuna postojećeg Zakona iz 2004. godine. Radi se o određenim izmenama koje poboljšavaju postojeći zakon u pogledu mirnog rešavanja radnih sporova. Liberalno-demokratska partija podržava zakon, podržava sve napore izvršne vlasti i Vlade u smislu proevropskih integracija. Dakle, ako pogledamo u tom kontekstu ovaj zakon, onda možemo zaključiti, tu su određeni standardi koji su predviđeni i standardima EU. Prema tome, u danu za glasanje mi ćemo podržati ovaj zakon. Mi inače stojimo na stanovištu da je tolerancija jako bitna za rešavanje bilo kakvih sporova, dakle, ne samo radnih sporova, nego i sporova na nivou države, u samom parlamentu i uopšte sporova koji nastaju u odnosima između partija, u odnosima među ljudima. Ta tolerancija je osnov našeg programa što se tiče saradnje u jednoj državi, što se tiče osnove i baze nekog napretka, dakle, zajedničkog rada u interesu svih građana Srbije. Kada govorimo o ovom zakonskom predlogu, jasno je da je tolerancija u osnovi ovog predloga zakona; tolerancija, načelo dobrovoljnosti, nepristrasnosti. Dobrovoljnost je jako bitna u slučaju da nastane spor u tom smislu što ukoliko strane shvate da je taj spor nerešiv u njihovom međusobnom dogovaranju i odnosu, već da je potrebno da se pojavi treće lice da reši taj spor, onda je jako bitno da strane dobrovoljno prihvate to treće lice, miritelja, odnosno arbitra. Dobro je što se ovim zakonskim predlogom arbitar predviđa i za rešavanje ovih kolektivnih sporova i dogovaranje zato što će arbitar faktički imati autoritet da na kraju kaže svoju reč, koja će biti odlučujuća i koja će taj spor da okonča. Ukoliko postoji ta dobrovoljnost i ako postoji ta nepristrasnost od strane arbitra u odlučivanju, normalno je da će to odlučivanje da bude obavezujuće za sve strane. Mislim da je jako dobro, kada nastane neki spor, da se pokuša rešiti spor na toj dobrovoljnoj bazi, putem arbitra odnosno miritelja, bez da se u istom momentu krene na rešavanje spora sudskim putem. Mi znamo koliko je u Srbiji pravosuđe opterećeno i da imamo dugotrajne sudske postupke. Ti dugotrajni sudski postupci često ne dovedu do željenog efekta, u smislu da neko ostvari neku svoju pravdu, već u krajnjem slučaju i jedna i druga strana ostanu nezadovoljne smatrajući da su na neki način oštećene u tom postupku koji je trajao predugo, koji je bio preskup. Ovo je, u stvari, prilika da se odmah na začetku sukoba, na začetku spora taj spor reši tako što će se izbeći i protek vremena, a i veliki troškovi. Očigledno je da je ovaj zakon pokazao od 2004. godine svoju životnost, pokazao je da daje određene rezultate. Prema tome, normalno je da se u tom proteku vremena iskristališu i neki problemi i potreba u kom smislu da se isti promeni, pa se onda pojavljuje ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama. Mislim da ovaj zakon samo može da da nešto na kvalitetu, pogotovo što se sve više pojavljuju i kolektivni radni sporovi, jer često dolazi do nesporazuma prilikom ugovaranja između poslodavca i sindikata, pa je onda mnogo jednostavnije da se to reši ovim mirnim rešavanjem sporova, umesto da se ulazi u skupo presuđivanje. Srbija je inače poznata po tome da ima preterano veliki broj sporova, između ostalog, i ovih radnih sporova. Ti radni sporovi su često od životnog značaja za pojedine radnike, jer radni sporovi se obično vrte oko egzistencijalnih pitanja, kao što su stanovi, kao što je posao, dakle, svega onoga što čini egzistenciju i život jednog radnika i građanina. Ukoliko se ti sporovi odugovlače u nedogled i ukoliko, na kraju krajeva, taj radnik izgubi spor, ugroženost egzistencije još više izlazi na videlo; pri tom se izgubilo jako puno vremena, da bi došlo do gubitka i tog stana i tog radnog mesta, a o troškovima da ne govorimo. Ukoliko se to još u začetku sukoba reši, mnogo je lakše i za poslodavca i za tog radnika koji je pokrenuo postupak smatrajući da ima određena prava u pogledu stana, odnosno zaposlenja. Mislim da je u situaciji ekonomske krize, kada toliko puno preduzeća ne radi, kada je toliko puno računa preduzeća blokirano, mnogo svrsishodnije da se radnici, odnosno sindikati i poslodavci okrenu mirnom rešavanju tih sporova, umesto skupog i dugotrajnog sudskog postupka. Nažalost, mi smo svedoci da se u poslednje vreme puno priča o tome koliko ima nepovezanog radnog staža zaposlenih. Često su uzročnici tog nepovezanog radnog staža upravo društvena preduzeća, kojima je godinama tolerisano da ne uplaćuju doprinose za penzijsko i invalidsko, pa se zato došlo u situaciju da jako puno radnika, iako ispunjava uslove za penzionisanje, ne može da ostvari svoja prava iz penzijskog osiguranja, jer preduzeća nisu uplaćivala doprinos, na šta su inače zakonom obavezana. Da smo ranije imali ovakvo rešenje u zakonu, dakle, mirno rešavanje tih radnih sporova, možda bismo mnogo lakše došli do povezivanja tog staža. Ne bi se išlo na sud, nego bi se kolektivnim pregovaranjem sindikata i poslodavca, tog društvenog preduzeća, uglavnom društvenog preduzeća, došlo do određenih rešenja i danas ne bismo imali ugrožena prava mnogih radnika. Dakle, to je jedan od tih značajnih razloga zašto je dobro postojanje Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Inače, ti radni sporovi imaju specifičnu prirodu, jer se zaista koncentrišu na sporove koji nastaju u postupku rada, u postupku zapošljavanja, u pogledu svih onih prava koja proističu iz rada u određenom preduzeću, odnosno drugim pravnim licima, tako da je dobro što imamo određene arbitre i izmiritelje koji su stručnjaci u toj grani prava. Ne može se reći da sudovi imaju jednu uhodanu i jasnu praksu u radnim sporovima. Često smo svedoci toga da prilikom donošenja odluka kod opštinskih sudova imamo različite odluke, u zavisnosti od toga koji sudija, pojedinac, odnosno sudsko veće je donelo odluku. Često ni drugostepeni sud ne zna na isti način da presudi u tim parničnim predmetima radnih sporova. Često se dešava da i drugostepeno veće donosi različite odluke, zavisno od veća do veća. Onda imamo situaciju da ne postoje uhodani i jasni pravni stavovi povodom određenih pitanja u ovoj oblasti. To, normalno, rađa nezadovoljstvo i određenu zabunu kod stranaka koje su pokrenule te sporove. Normalno je da u tom slučaju postoji sumnja u postojanje pravnog poretka, u postojanje pravde i primene zakona u Srbiji. Često i Vrhovni sud daje neke kontradiktorne signale; i njihovi stavovi nisu baš usaglašeni sa realnošću i, uopšte, sa pozitivnim pravom. To sve, u stvari, rađa konfuziju. Zato je možda i najbolje da se u postupku neformalne rasprave i neformalnog dogovaranja stranaka u sukobu reši taj spor, na opšte zadovoljstvo. Normalno je da to zadovoljstvo ne može biti u potpunosti na strani jedne stranke. Normalno je da svaka od tih strana mora na neki način da malo ograniči taj svoj zahtev i da popusti drugoj strani, tako da se dolazi do kompromisa. Taj zajednički kompromis, u stvari, može da da rezultat koji je mnogo bolji od toga da se do rezultata dođe nakon višegodišnjeg suđenja, sa velikim troškovima. Mislim da je dobro što se ovim zakonskim predlogom uvodi novina da se pored postojećih sindikata još jedan sindikat, dakle, sindikat koji nije učestvovao u pregovaranju, pojavi kao stranka u tom mirnom rešavanju sporova. Srbija, kao zemlja u tranziciji, inače ima taj problem zaštite radničkih prava. Znamo da su u proteklom periodu, dok je Srbija bila socijalistička zemlja, sindikati imali ulogu u nabavci svinjskih polutki, brašna, šećera itd, a to, dozvolićete, ipak nije način da se zaštite prava radnika, u okviru tog radnog prava. Sindikati su jednostavno u tranziciji i sindikati treba da promene tu svoju ulogu iz nabavke zimnice, namirnica i slično u ulogu zaštitnika prava, to je uloga sindikata, i to zaštitnika prava radnika, ukoliko su to zaista sindikati, a ne zaštitnika poslodavca, države, odnosno državnih ingerencija. Iz tog razloga naši sindikati često su u konfuziji i nisu svesni uloge koja im je data i koju su preuzeli, a da pri tom nisu očekivali da će imati i određenu odgovornost prema onima koji su im tu ulogu, tu funkciju predali i nametnuli, da im se odgovara u smislu zaštite tih prava i da se učini sve da se postigne najviše što je moguće u oblasti zaštite prava radnika. Upravo iz tog razloga ne može nijedan sindikat da preuzme na sebe ekskluzivno pravo zaštite radničkih interesa, pogotovu što do sada nijedan od tih najznačajnijih sindikata, najvećih sindikata, najprepoznatljivijih sindikata nije pokazao da je dorastao svojoj ulozi. Mi smo imali rezultate, u smislu da je jedan od tih sindikata zaista postigao neke značajnije rezultate, jer smo svedoci da su poslodavci ipak u daleko boljem položaju i u prednosti u odnosu na radnike. Ne govorim o nekim graničnim i pojedinačnim slučajevima, ali generalno gledajući jeste tako. Poslodavci su ti koji nameću pravila igre, a radnici su ti koji ta pravila prihvataju ili ne, a najčešće su prinuđeni da ih prihvataju jer im je to izvor egzistencije. Ukoliko je neko prinuđen da prihvati neka pravila, u tom slučaju tu nema neke dobrovoljnosti. Mislim da bismo i taj odnos mogli da nazovemo nekom vrstom ucenjivačkog odnosa, zato što je tržište rada preglomazno, a ponuda poslova je premala. Prema tome, današnja uloga sindikata treba da bude mnogo jasnija, oni treba da budu mnogo realniji, mnogo borbeniji u smislu borbe za radnička prava i za zaštitu tih prava, a ne da se jednostavno priključe mišljenju odbora poverilaca, odnosno državnih institucija. Nije uloga sindikata da smiruje sukobe, nije uloga sindikata da pravi kompromise, nego je uloga sindikata borba i zaštita radnika. Ukoliko budemo imali jasne granice između učesnika na toj sceni, između poslodavaca, države i sindikata, biće mnogo jasnije, transparentnije i efikasnije svako rešavanje tih radnih sporova, da li putem arbitara, miritelja ili na sudu. Sve dotle dok imamo nejasne granice, sve dotle dok imamo situaciju da sindikati često preuzimaju ulogu poslodavca, odnosno zaštitnika države, imaćemo samo jedno fingiranje postupaka u mirovnim sporovima, kao i postupaka pred sudom. Dobro je što je ovaj predlog zakona na današnjem dnevnom redu. Dobro je što uopšte postoji zakon o mirnom rešavanju sporova i LDP će, shodno tom našem stavu da podržavamo sve zakone koji su u funkciji evropskih integracija, u danu za glasanje glasati za ovaj predlog zakona.
Narodna poslanica Judita Popović, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe LDP. Da li narodni poslanik Srđan Spasojević, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani građani Srbije, pred nama je zakon o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Sigurno je da bi ovo moglo da bude prihvatljivo sa aspekta novine koja se primenjuje još od 2004, 2005. godine, sa nekim izmenama ovde, praktično, da se ovaj zakon na neki način popravi, ali bojim se da će i ovaj zakon, kao i mnogi zakoni koji se donose, ostati mrtvo slovo na papiru. Problem je primena mnogih zakona, zakona o državnim službenicima na položaju, ZKP-a i drugih zakona čija se primena stalno prolongira zato što je nemoguće sprovoditi ih u ovakvoj situaciji. Veliki problem predstavlja, gospodine ministre, totalna nezaposlenost u Srbiji. S kim ćete vi da sprovodite ovaj zakon? Ko su ti radnici koji uopšte rade u ovoj Srbiji? Nešto malo, trenutno, po javnim preduzećima i u državnim institucijama. Meni se čini da ćete ovakvim zakonom samo napraviti dodatni haos između onih dobrih poslodavaca, malih i srednjih preduzeća, koji čine napore da opstanu u ovoj teškoj situaciji. Jednostavno, oni koji dobro rade biće prinuđeni da izbegavaju, koliko god mogu, ukoliko dođe do nekih problema, da uopšte zapošljavaju ljude. Mnogo se država umešala kod tih malih i srednjih preduzeća i kod onih ljudi koji dobro posluju. Ne činite nikakav napor da upravo u ovim teškim vremenima pomognete takvim firmama da posluju, da rade, da zapošljavaju, nego ih sa ogromnim doprinosima za zaposlene (koji su verovatno najveći u Evropi) gušite. Naravno da će zbog svega toga doći do ovakvih i sličnih sporova. Ne vidim neki veliki razlog da govorimo o nekom skupom postupku kada su u pitanju radni sporovi. Svima je poznato da nema takse kod suda kod radnih sporova, gospodine ministre. Uvek je, i do revizije, obavezna revizija bila pred Vrhovnim sudom, kod radnih sporova. U čemu je problem ako neko od radnika hoće da ostvari neko svoje individualno pravo? U čemu je problem ako neko hoće da ostvari pravo? Po Ustavu je pravo na rad osnovno pravo. U Srbiji, gospodine ministre, postoji toliko nezaposlenih i sva ona obećanja koja ste davali kada ste bili u izbornoj kampanji... Predsednik države je rekao da će biti 200.000 novih radnih mesta. Kako će ti ljudi kojima je obećano da će biti zaposleni da ostvare neko svoje pravo? To je neka buduća neizvesna okolnost da će 200.000 ljudi da bude zaposleno, a vidimo sada da će doći do masovnih otpuštanja. Evo, ovi zakoni koji su sada na dnevnom redu dovešće do ogromnog otpuštanja ljudi. Sada mi nije jasno, vi ćete zakonom to rešiti, a ko će i na koji način tim ljudima omogućiti da neki miritelj ili arbitar kaže – ljudi, nije trebalo da budete otpušteni. Koji su to kriterijumi po kojima će neko biti otpušten u ovoj zemlji? Predviđaju se neke magle, praktično, nekoliko prosečnih plata, da se zamažu oči, ali nije to suština. Svi ti ljudi će jednog dana doći na biro, svi ti ljudi imaju porodice, imaju decu koju moraju da školuju, da leče, da hrane. Oni će tih stotinak, dvesta, trista hiljada dinara brzo da potroše, i šta ćemo onda da radimo sa tim ljudima? Meni se čini da i ovaj zakon, kao, recimo, Zakon o krivičnom postupku, gde smo uveli institut priznanja krivice i stalno govorimo o tome kako će sudovi biti efikasni... Naravno, ako budemo ovakve institucije imali, pa nemamo radne sporove, pa imamo priznanje krivice, manji broj krivičnih postupaka, sigurno je da će sudovi imati manje posla, manje predmeta. To je upravo odbrambeni mehanizam od onoga što smanjujete 600, 700, 800 sudija u ovoj zemlji, zato što stalno imate neke „štake“ kojima pomažete da se nekako to smanjenje kod sudova, kod preduzeća na ovakvim zakonima ... Eto, to lepo izgleda, mirno rešavanje sporova, arbitri i sve je u redu. Gospodine ministre, evo, pred nama je konkretno štrajk advokata u Srbiji. Mislim da vam je to poznato. Kako ćemo tu da rešimo situaciju? Hoćemo da idemo u Evropu i, naravno, treba da idemo u Evropu, ali u Evropi nigde nema situacije da su fiskalne kase prisutne kod advokata i da oni posluju uz pomoć fiskalnih kasa. Tako nešto, gospodine ministre, ne postoji. Nije mi jasno sada, imate totalni raskol u Vladi – Ministarstvo pravde praktično je na strani advokata kada su u pitanju fiskalne kase, jer kažu da to ne postoji u Evropi. Imate drugo ministarstvo, koje hoće da otme i kaže – moramo da imamo fiskalne kase, mora da bude isti princip za sve. Nije isti princip za sve. Imate situaciju da je u Evropi takav princip. Stalno prihvatamo sve što nam Evropa kaže, pa prihvatite to i u ovoj situaciji. Ne govorim zbog činjenice da sam praktično i ja pripadnik advokata, ali to je totalna nelogičnost. Danas u novinama imamo i izjavu potpredsednika Vlade gospodina Krkobabića. On je verovatno u ovoj zemlji sve rešio kada su u pitanju penzije, sve je živo rešio, i sada je rešio da on rešava situaciju kako će sa advokatima da se pregovara i kaže – molim vas, ako se ovo ne prihvati, imamo i gori sistem od ovog, kada su u pitanju fiskalne kase. Ne mogu da shvatim da u ovoj vladi svako radi šta mu padne na pamet. Imate ministra pravde, koji je verovatno pozvan za ovo, i neko drugo ministarstvo, Ministarstvo finansija, da se ovaj problem reši. Vidite kako je, ne možete vi baš sve da kontrolišete. Kada sedam hiljada ljudi krene u štrajk, parališete sistem. Vidite da sudovi ne rade, a 1. decembra idemo u totalnu reformu sudstva, idemo ka Evropi, biramo sudije, verovatno veliki broj podobnih sudija. Uopšte ne znamo kriterijume, mi kao javnost, o tome kako se oni biraju, a 1. decembar je za 20 dana. Koliko mi je poznato, tu se nije baš daleko otišlo. Ne bi me iznenadilo da ovih dana krenete sa tim da se prolongira izbor sudija, kao što ste radili i prilikom izbora za državne službenike na položaju itd. To govori o jednom velikom problemu – da se u ovoj državi ništa ne zna, da se ovde radi dan za dan, da se preživi, da se zamažu oči itd. Hoće li mi neko objasniti situaciju – među tih pet miliona ljudi koji su stali u red, kada su u pitanju besplatne akcije, sigurno je 500.000 radnika koji nemaju od čega da žive, koji su ostali bez posla i imaju izuzetno male plate, čak i do milion ljudi; ko će tim ljudima, koji arbitar, to da reši? Koji je to čovek koji će sada da kaže – znate šta, vi ste ove ljude oštetili za hiljadu evra, ti ljudi su verovatno tamo glasali, ili većina njih, i prevareni su? Prevareni su, gospodine ministre. Da imate malo sluha, vi biste to javno rekli – tačno je, ova država nije isplatila hiljadu evra. Stanite na stranu radnika. Vi ste ministar koji treba da podrži radnike. Činjenica je da poneki put imate izjave koje mogu da ohrabre, činjenica je da ste dosta prisutni, ali činjenica je da nema nikakvog konkretnog boljitka kada su radnici u pitanju. U ovoj zemlji, gospodine ministre, praktično nijedan veliki sistem ne radi. Pogledajte samo u gradu iz koga dolazim – „Magnohrom“, Fabrika vagona, „Jasen“, to je potpuno stalo. To su možda neki pojedinačni poslići koji se daju da se preživi, da se plate osnovni troškovi, ali tu posla nema. Još gore od svega toga je da su mala i srednja preduzeća u Kraljevu (a kada pričam o Kraljevu pričam praktično o celoj zemlji) potpuno stala, gospodine ministre. Imate odlične firme, neću da pominjem njihova imena, ne bi bilo korektno, koje zapošljavaju po 300, 400, 500 ljudi. Svi ljudi koji su primljeni na određeno vreme otpuštaju se ovih dana. Znači, nema posla. Država ne plaća uopšte obaveze tim firmama, malim i srednjim preduzećima. Vaš je zadatak da podstaknete nadležne u Vladi da podrže takve ljude, jer praktično se zatvara ciklus: ako ti ljudi stanu, staće i radnici, neće imati posla, doći će na biro i vi ćete imati problem. Tu morate da ugasite požar, a ne da donosimo zakon – praktično, kada je sve propalo, kada je sve stalo, mi ćemo mirno da rešavamo sporove, pojaviće se neki arbitri. Postoji jedna potpuna nelogičnost ovde u zakonu, koju moram da vam citiram: „Direktor Agencije pokreće postupak za brisanje iz imenika i donosi odluku“. Molim vas, to je totalno – kadija te tuži, kadija ti sudi. Zar to ne može da bude neko drugi, a ne direktor, koji istovremeno pokreće postupak i donosi odluku? To je nešto, po meni, nezabeleženo, kada se sve ima u vidu, kada je u pitanju bilo kakav pravni osnov da tako nešto može da bude. Gospodine ministre, još nešto ću da vam kažem. Kada sam govorio o sudovima i radnim sporovima, poznato je da nije bilo taksi, kao što sam rekao, ali je velika stvar za građane Srbije i za svakog radnika koji neko drugo pravo hoće da ostvari... Vi ste, ne kažem vi, nego oni koji su bili nadležni, povećali sudske takse 50% pre tri-četiri meseca. Šta je u ovoj zemlji poskupelo 50% kada su u pitanju cene? Dakle, i to je jedan od načina da se zaustave sudski postupci, da se zaustavi parnični postupak, da se zaustave trgovinska potraživanja u trgovinskim sudovima. Onemogućavate potpuni pravni protok, što bi se moglo reći, i informacija, i presuda i ostvarivanje nekog prava. S jedne strane, želite da imate miritelje, a imali ste situaciju da je državni sekretar iz jednog ministarstva pre dva-tri meseca rekao da će on da spreči radne sporove, da ne mogu radni sporovi da se vode. Da li je to poruka građanima Srbije da se tako radi u ovoj zemlji? Povećanje sudskih taksi od 50%... Pa, radnici ne tuže samo zbog takvih odnosa, ima tu i nešto što proizilazi iz naknade štete, iz nekog drugog osnova itd. Zamislite kada nekom podignete nešto sa 20.000 na 30.000, pa su tu raznorazne takse na presudu, pa na žalbe itd, itd.; onda imate situaciju da ispada normalno da se broj sudija u ovoj zemlji smanjuje za 800. Dakle, potpuna inverzija, potpuni raskol, potpuno neprihvatljiv scenario u ovoj državi, koji ova vlada pravi sa bilo kojim zakonima koje donosimo. Pravimo zabunu kod građana Srbije, pretrpavamo sa 250, pa se hvalite 250, 300, 350 zakona, imamo sad i zakon o stečaju posle ovog zakona; građani Srbije više ne znaju ni koji zakon važi. Znate li šta je najgore? Kad donesete zakona pa neko počne da primenjuje taj zakon, a posle samo nekoliko meseci kažete – njegova primena se odlaže iz tih i tih razloga. To Evropa sigurno nikada neće podržati. Možda bi konkretno ovaj zakon i bio dobar da je ovde takva ekonomska situacija, sigurno bi ovaj zakon bio dobar, ali u ovakvoj situaciji u kojoj se Srbija nalazi ovako nešto sigurno neće biti dobro. Tehnička rešenja iz ovog zakona su korektna, ali situacija u kojoj se nalazimo sigurno će odložiti njegovu primenu. Ja toliko, a naravno, Nova Srbija će kroz raspravu u načelu i u pojedinostima pokušati da nešto popravi ovde. Ukazao sam na svoju osnovnu primedbu – direktor Agencije inicira postupak i odlučuje, što je potpuno neprihvatljivo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SPS-JS.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, gospodo iz Ministarstva, poštovani narodni poslanici, Poslanička grupa SPS-JS daje punu podršku Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Podržaćemo ovaj zakon iz sledećih razloga. Prvo, mirno rešavanje radnih sporova podržavamo ne samo zbog toga što je to jedan od načina za smanjivanje broja sudskih postupaka, već pre svega zato što smatramo da mirno rešavanje radnih sporova ima veoma važnu ulogu u razvoju socijalnog dijaloga. Po nama je to ključno pitanje. To je nešto za šta se SPS i JS zalažu. Naime, mi smatramo da ekonomska demokratija podrazumeva u jednakoj meri ekonomska prava i socijalna prava. U jednakoj meri. Socijalna prava, pre svega prava radnika i sindikata na zastupanje i zaštitu svojih prava. Mi smo protiv toga da kršenje zakonskih propisa koji regulišu prava iz radnog odnosa, ili pak sužavanje tih prava, postane nešto normalno, nešto što je prihvatljivo, da, kao što se često obrazlaže, bude nužna pojava u periodu tranzicije, u uslovima ekonomske krize neumitan uslov za napredovanje ekonomije. Mi smo protiv toga. Niti će „pravo“ da se krše prava zaposlenih podstaći i pojačati interes investitora da ulažu, niti principi tržišne ekonomije podrazumevaju pravo poslodavaca da uskraćuje zakonom zagarantovana prava iz rada i po osnovu rada. Zato se zalažemo za poštovanje visokih standarda zaštite prava zaposlenih, ostvarenje sindikalnih i ostalih prava iz kolektivnih ugovora o radu. Došli smo do druge važne tačke – sva ta prava nije moguće ostvariti bez kolektivnih ugovora. Pod jedan, bez obavezne primene kolektivnih ugovora; pod dva, bez socijalnog dijaloga socijalnih partnera. Zato insistiramo na socijalnom partnerstvu radnika, sindikata, poslodavaca i Vlade. Insistiramo na socijalnom dijalogu socijalnih partnera, ali ravnopravnom, u kome nema pobednika i pobeđenih, koji se vodi na ravnopravnim osnovama i čiji rezultat omogućuje, s jedne strane, fleksibilnost kapitalu, a s druge strane, neophodnu sigurnost radnika. To je dijalog koji u jednakoj meri uvažava zakone tržišne ekonomije, ali i štiti socijalne interese radnika i zaposlenih. Dakle, ponavljam, bez kolektivnih ugovora, bez socijalnog dijaloga nema prave zaštite radnika. Imajući u vidu da je mirno rešavanje radnih sporova jedan od važnih faktora, kako bih rekao, ima važnu ulogu u razvoju socijalnog dijaloga, mi ga i iz tih razloga podržavamo. Naravno, mirno rešavanje radnih sporova, kako kolektivnih, između sindikata zaposlenih i poslodavaca, tako i individualnih, između zaposlenih i poslodavaca. Kada je u pitanju sadržaj zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, uz uvažavanje dela zakona koji se odnosi na postupak, na uslove za miritelje i arbitra, na obaveštavanje, obavezu obaveštavanja Socijalno-ekonomskog saveta, ipak je suština promena u ovom zakonu proširivanje vrsta radnih sporova, kao i proširenje strana u radnom sporu. Proširenje vrsta – s pravom je ovde primećeno da se u dosadašnjem zakonu radni spor vodio samo na osnovu utvrđenog kolektivnog ugovora, i samo oni koji su ga utvrdili i potpisali. Naravno, mi podržavamo da pored njih svuda i svi imaju kolektivne ugovore, ali pored njih još uvek postoje i drugi akti: pravilnik o radu, sporazumi između poslodavca i sindikata. Dobro je što je ovde predloženo da se proširi i na te strane i na te sporove. Mislim da tu zaslužuje apsolutnu podršku ova izmena koja se odnosi na kolektivne sporove. Kada su u pitanju individualni sporovi, odnos između zaposlenog i poslodavca, do sada se to odnosilo samo na otkaz ugovora o radu i na isplatu minimalne zarade. Ovde je predloženo i dodavanje i na ugovaranje, pored isplate minimalne zarade. Gospodine ministre, želim javno da pozdravim vašu i nameru Vlade da prihvatite amandmane koji u suštini omogućuju ono što i jeste intencija Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, da se što više sporova rešava mirnim putem, te stoga i predloge koje su dali sindikati – da se to proširi na individualne sporove kada su u pitanju, pored minimalne zarade, i naknada ishrane, troškovi za dolazak i povratak sa rada, jubilarne naknade, regres, da ne nabrajam dalje. Ovo podržavam iz razloga što je to i na talasu naših zalaganja. Naša poslanička grupa često podnosi, u ime sindikata, amandmane; često tu bude nerazumevanja od kolega iz vladajuće koalicije. Podnosimo ih ne dovodeći u pitanje principe na kojima je formirana Vlada, ne dovodeći u pitanje suštinu predloženih zakona, ciljeve koji žele da se postignu tim zakonom, ali smatramo da je interes ove vlade da se dođe do najboljeg rešenja, s jedne strane, kada je u pitanju zakon, i ne treba tu bolovati ni od kakve sujete; s druge strane, dajemo amandmane sindikata iz prostog razloga što na taj način omogućujemo da se socijalni dijalog između Vlade i sindikata nastavi sve do konačnog rešenja, odnosno do konačnog donošenja zakona. Upravo iz tih razloga želim da pozdravim vašu nameru i odlučnost Vlade da i dalje razvija socijalni dijalog sa sindikatima. Pozivamo vas da razmislite, ne znam da li je to u ovom trenutku moguće, imajući u vidu intencije zakona da se što više sporova reši bez suda, da li ima mesta, govorim individualno, da se razmotri mogućnost još većeg proširenja (ako ne sada, onda u budućnosti) povodom dva veoma aktuelna pitanja. Jedno pitanje je diskriminacija na radnom mestu. Drugo pitanje je zlostavljanje zaposlenog na radnom mestu; za to je čak jedan poseban zakon u proceduri. Mislimo da treba razmotriti i te mogućnosti i videti da se omogući kroz ovaj proces mirnog rešavanja radnih sporova da se što veći broj sporova rešava na taj način. Ne samo da nećemo zatrpavati sud, nego ćemo podsticati stalni dijalog između poslodavca i zaposlenih, između poslodavca i predstavnika zaposlenih. Dakle, uz ovih nekoliko napomena, vratiću se na početak, u ime Poslaničke grupe SPS-JS, mi ćemo podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je zakon o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, koji se donosi u vreme koje se sigurno ne može nazvati ni mirnim, ni van sporova, pogotovo u privrednoj i socijalnoj sferi. Ovaj zakon donet je 2004. godine sa ciljem da se što veći broj individualnih i kolektivnih sporova rešava mirnim putem, da se izvan pravosuđa, skupih postupaka dođe do rešenja sporova iz radno-pravnog statusa i primanja i prava zaposlenih. Kao što je neko od kolega rekao, sama Agencija je dala određene rezultate u broju rešenih individualnih i kolektivnih radnih sporova, ali želim da ukažem u ovoj raspravi o ovom zakonu (posle ću se dotaći i nekih konkretnih rešenja i amandmana koje je naša poslanička grupa podnela) u kakvom vremenu i u kakvom stanju se donosi ovaj zakon i kakvi su stvarni efekti ovako ojačane Agencije za mirno rešavanje radnih sporova u situaciji naraslih socijalnih tenzija i problema koje imaju zaposleni u radnom odnosu. Suštinsko pitanje o kome treba da pričamo jeste da li Agencija sa svojim kapacitetima i ovolikim brojem problema koji se odnose na radno-pravni status, na primanja i druga prava, može da rešava i ovako proširena pitanja koja se odnose na kolektivne i individualne sporove. U nekoliko rečenica ću podsetiti šta je ova vlada obećala i šta je uradila i kakvo je stanje stvorila u ovim oblastima, pa da zajedno možda kroz diskusiju vidimo da li Agencija uopšte može te probleme da rešava, da li Agencija uopšte ima volju, da li uopšte kod partnera koji treba da rešavaju problem zaposlenih i poslodavaca ima volje da se uputi predmet na Agenciju, kada ljudi čija su prava obespravljena sebi seku prst. Onaj ko razmišlja da li da odseče prst ili da ide da rešava problem pred Agencijom dao je odgovor građanima – odsekao je sebi prst, jer ne veruje da Agencija može da reši problem. Niz problema u socijalnoj sferi stvorila je Vlada Republike Srbije. Poći ću od prava koja su zaposleni imali pre formiranja ove vlade. Ova vlada je umanjila niz prava, prava na naknadu na zavodu za tržište rada. Slušali smo hvalospeve o Zakonu o zapošljavanju, o velikim podsticajima koji će doći posle tog zakona, kada je u pitanju zapošljavanje. Jedini efekti tog zakona su da građanin koji ode na zavod nema više pravo da dve godine prima naknadu; i kada je prima samo godinu dana, prima je umanjenu, a ta sredstva odlaze famoznim agencijama za zapošljavanje koje će se širiti kao pečurke posle kiše po Srbiji. Nekog podsticaja za zapošljavanje nema. Upravo na ovoj sednici raspravljamo o još jednom umanjenju prava, prava zaposlenih u statusu neraspoređenih. Do sada, do ove vlade to niko nije menjao. To je bio period od šest meseci. Sada se to smanjuje na period od dva meseca, a pričamo o socijalno odgovornoj vladi, koja treba da štiti već stečena prava. Ova Vlada je zatekla određena prava, sama sebe proglasila socijalno odgovornom i onda je u tom svom zvanju socijalno odgovorne počela da ta prava umanjuje. Da li je to socijalno odgovorna vlada? Naravno da nije. Polemika se vodila o naknadi za porodilje. Pričamo o beloj kugi, o hroničnom problemu u Srbiji, a u isto vreme želimo da snizimo prava onima koji treba da daju najveći doprinos u toj borbi. Postavlja se pitanje kakva je to socijalna politika koja se vodi? Sada dolazimo do pitanja, u stvari, šta ova vlada želi da postigne ovim zakonom i šta je do sada, kada je u pitanju rešavanje radnih sporova, rešeno? Prethodno pitanje, da bi ovaj zakon dao efekat, gospodine ministre, jeste da postoji socijalno-ekonomski dijalog u Srbiji. Da li on postoji? Kakav je status kolektivnog ugovora? Da li Ministarstvo ima evidenciju koliko je granskih kolektivnih ugovora zaključeno, gde prava iz Zakona o radu mogu biti proširena u postupku pregovaranja? Da ne govorim da li imate evidenciju o pojedinačnim kolektivnim ugovorima u preduzećima. Ovde se spominju opšti akti koji se donose u preduzećima. Svi koji znaju ulogu sindikata, poziciju zaposlenih u ovoj situaciji u preduzećima, koliko je zaposleni ostavljen sam sebi u direktnom sudaru i raspravi sa poslodavcem, uplašen za svoj posao, prihvata sve, može eventualno da dođe do ostvarivanja nekih širih prava van Zakona o radu... Suština ovog zakona bi trebalo da bude da se podstakne od strane Agencije i miritelja upravo kolektivno pregovaranje. Mi nemamo opšti kolektivni ugovor. To su pitanja o kojima treba da pričamo. Kakav je status socijalnog pregovaranja u Srbiji? Da li je moguće da u ovoj atmosferi masovnih štrajkova po nekoliko osnova - neisplaćivanje zarada, neuplaćivanje doprinosa, neisplaćivanje otpremnine... Sigurno imate statistiku o broju štrajkova i koliki je procenat i udeo svih ovih razloga za štrajkove. Da li je moguće da u takvoj situaciji Vlada ne stane aktivno u procesu pregovaranja? Postavlja se sledeće pitanje: ako Vlada pušta da štrajkovi idu, ne rešava ih, ljudi seku prste, leže na prugama, da li Vlada staje na stranu poslodavaca? I to bi bila nekakva politika; nije socijalno odgovorna, ali bi bila neka politika. Ali, ni to ne vidimo, jer se broj preduzeća koja su pred bankrotom povećava. S jedne strane imate štrajkove, ne isplaćuju se zarade, ne isplaćuju se otpremnine, a s druge strane veliki broj preduzeća koja su pred stečajem. O stečaju ćemo tek da pričamo i to je sledeća tačka. Ova sednica je sednica gde se donose zakoni o otpuštanjima, s jedne strane u državnom sektoru, a s druge strane u realnom sektoru. Videćete šta će izmene Zakona o stečaju da donesu, koliko će masovna otpuštanja da budu u realnom sektoru posle usvajanja Zakona o stečaju. To su problemi. Vlada se nije opredelila koga u situaciji suprotstavljenih interesa poslodavac - zaposleni podržava. Nikoga, jer Vlada neće da se zamera ni zaposlenima, a ni poslodavcima. Jer, u situaciji da je stala na stranu poslodavaca, rekla bi – mi smo umanjili ova prava zbog toga što imamo jasnu ekonomsku politiku podrške preduzećima koja su u problemima. Onda bismo znali da je politika jačanja privrede ta koja će možda dugoročno dovesti do većeg zapošljavanja i tada bismo videli neku politiku i naznaku neke politike. U ovoj situaciji, broj preduzeća koja padaju u stečaj će se povećati i još više ljudi će ostati na ulicama. U toj situaciji pitanje i pozicija ovakvog organa, koji je u periodu pre ovih tenzija imao ulogu i dao rezultat... On možda nije bio onakav kakav je očekivan, jer je nova institucija i u tom smislu je možda bilo potrebno učiniti ovakve promene. Sada, bojim se, u ovako ostrašćenoj atmosferi u privredi i u domenu socijalne politike, teško da će se iko obratiti Agenciji da reši, pogotovo kolektivne, sporove. Ljudi traže druge metode i druge načine, koji su surovi, ali možda će u krajnjoj liniji takvi metodi dati efekat, a ova agencija će, bojim se, doći u situaciju da ostane mrtvo slovo na papiru. Postavilo se pitanje zašto su data prava Agenciji da briše, da pokreće postupak brisanja miritelja i arbitra iz evidencije. Vrlo jednostavna stvar – ne funkcioniše Socijalni savet, koji je do sada imao tu nadležnost. Verovatno su ljudi u Ministarstvu videli – pošto Socijalni savet uopšte ne funkcioniše, dajte da mu skinemo ovo pravo, ionako nema ništa od njega, nego da prenesemo na direktora Agencije, možda će on imati bolji uvid u to koji ljudi više ne zaslužuju da budu miritelji i arbitri. Ima se utisak, i pored dobre volje kada je u pitanju ovaj zakon, da se nisu sagledali realni problemi i da je ovo jedna magla koja se baca u javnost. Kao, sada će miritelji i arbitri rešiti ove nagomilane štrajkove i probleme, ovu surovu stvarnost u socijalnoj politici, umanjena prava i strah svakog čoveka koji je sada u radnom odnosu. Kolektivno pregovaranje, zaključivanje granskih kolektivnih ugovora, opštih kolektivnih ugovora, gde mogu ta prava da se ranije reše, jer tu Vlada učestvuje, to se diže na nacionalni nivo, to jednostavno u ovom trenutku u Srbiji ne postoji. Što se tiče naše poslaničke grupe, vi ste rekli, i to ste u pravu, da postoje tri vrste izmena, mi smo intervenisali u dve. One se odnose na to da se proširi krug pitanja koja se odnose na individualne sporove. Gospodin ministar je rekao da je veći broj poslanika podneo taj amandman i, zaista, ako postoji saglasnost oko tog pitanja, bez obzira na ovu veliku dilemu o poziciji same Agencije, te amandmane bi trebalo usvojiti. Što se tiče našeg drugog amandmana, on se odnosi na pravo ko može biti miritelj ili arbitar. Mislimo da je potrebno, pored ovih uslova, ako se hoće i neko iskustvo u ovim problemima, da to budu lica koja imaju pet godina radnog iskustva iz oblasti radno-pravnih odnosa, pogotovo kada su u pitanju miritelji. U krajnjoj liniji, to nije sudski postupak, oni mogu jasnije i konkretnije sa velikim znanjem koje imaju da sagledaju problem i pitanje koje dođe pred njih u postupku mirnog rešavanja radnih sporova. Bez obzira na ovu tehničku primedbu, za koju vidim da postoji volja da se usvoji, suštinsko pitanje je sagledavanje uloge i značaja ove agencije i otpočinjanje istinskog socijalnog dijaloga, on ne postoji u Srbiji; zaključivanje granskih kolektivnih ugovora, opštih kolektivnih ugovora, rešavanje svih ovih pitanja i, konačno, opredeljenje Vlade da li štiti interes zaposlenih ili poslodavaca, u situaciji naraslih i velikih političkih tenzija. U takvoj atmosferi teško da možemo očekivati bilo kakve efekte ovog zakona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Antić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Dame i gospodo narodni poslanici, za SNS je pitanje položaja zaposlenih, radnog prava, radnih odnosa od izuzetnog značaja. Smatramo da je situacija u kojoj se danas radnici, zaposleni u Srbiji nalaze izuzetno teška, da je to goruće pitanje srpskog društva danas i da je uz ovaj zakon koji je predložen, a o kome ću reći nešto kasnije, kako ga mi iz SNS sagledavamo, trebalo da se na dnevnom redu nađe i niz drugih zakona koji bi pitanja iz oblasti radnih odnosa, položaja zaposlenih popravili i uveli u Srbiju više socijalne pravde i više solidarnosti. Toga, nažalost, nema. Na samom početku želim da kažem da je Srpska napredna stranka jako nezadovoljna radom Vlade, radom Ministarstva, kada su te teme u pitanju. Smatramo da se mnogo toga propušta. Smatramo da se u poslednjih deset godina tranzicije položaj zaposlenih isključivo pogoršavao, da čak ni u medijima nemamo dovoljno informacija o tome koliko je loše stanje, da se mnoge stvari guraju, što bi se reklo, pod tepih. Činjenica je da je rad danas obezvređeniji nego decenijama unazad, da rad danas nije sasvim sigurna garancija da možete da živite jedan pristojan život, da možete da obezbedite egzistenciju sebi i svojoj porodici. Činjenica je da su danas u Srbiji – a to nemate ni u jednoj normalnoj evropskoj zemlji, ni u jednoj zemlji koja je primer, verujem, svim građanima Srbije – primanja zaposlenih u javnom sektoru, znači, u javnoj upravi, veća nego primanja u privatnom sektoru. Radnici koji rade kod preduzetnika, sami preduzetnici koji pune budžet Republike, koji omogućavaju da se izdržava ovako glomazan državni aparat jesu građani drugog reda; niko ih ni za šta ne pita, administracija sama odlučuje kako će da troši i na neki način se izdigla iznad građana Srbije, postali su nedodirljivi. Činjenica je da imamo jako puno problema kada je u pitanju prekovremeni rad, da se ova ekonomska kriza sve više koristi da se radnici primoravaju da rade prekovremeno, da im se taj rad ne plaća. Čak i država daje sebi za pravo da u nekim javnim preduzećima, u državnim ustanovama izbegava Zakon o radu i ne isplaćuje prekovremeni rad. Imamo jako puno problema kada je u pitanju mobing. Mislim da je žalosno što imamo jako mali broj slučajeva, a siguran sam da ih ima jako puno danas u Srbiji, jer je činjenica da smo u procesu tranzicije, da vlasnici kapitala, odnosno kupci kapitala, nakon kupovine tih preduzeća nastoje često da se oslobode viška radnika, pri tom šikanirajući zaposlene i pokušavajući da ih na taj način primoraju da sami odu iz tih preduzeća. Imamo čak i uslovljavanje kada je u pitanju materinstvo, i to jako često kod privatnih poslodavaca, a da Ministarstvo za rad, rekao bih i cela Vlada, nedovoljno reaguje na te slučajeve. Stekao sam utisak da Ministarstvo za rad i socijalnu politiku mnogo više brine o socijalnoj politici, a mnogo manje o radu, da te probleme rada, radnih odnosa prepušta nekim drugim ministarstvima ili izbegava te goruće teme, kojih je sve više danas u Srbiji. Rekao bih, isto tako, da danas zaposleni žive u strahu od gubitka radnog mesta. Mislim da možemo svi da se složimo s tim. Po nekim istraživanjima, čak 60% građana Srbije koji su zaposleni nisu sigurni u svoju egzistenciju. Nauka je već dokazala da je strah od gubitka radnog mesta čak iznad straha od smrti, iznad straha od bolesti, iznad straha od kriminala. Činjenica je da je samim tim ugrožena njihova egzistencija i da se na taj način radnici koji danas ostaju bez posla marginalizuju i ostaju na ivicama nekih društvenih događanja. Deset godina iza nas stvorilo je jako velike socijalne razlike. Vlada i prethodne vlade u ovom procesu tranzicije, kažem, u ovih deset godina ništa nisu uradile da te socijalne razlike budu manje, one se uvećavaju iz dana u dan. Ovoliki broj nezaposlenih pre svega pokazuje da je ova tranzicija jako neuspešna, da sve ono što ste radili u ovom procesu tranzicije nije dalo rezultate, jer osnovno merilo uspešnosti tranzicije mora da bude broj zaposlenih, standard građana. U ovih deset godina neki građani, ima ih jako malo, mere se procentima, postali su jako bogati, uspeli su na raznorazne načine, najčešće nepoštene, da obezbede jako dobru poziciju u društvu, ali većina u Srbiji danas su tranzicioni gubitnici, i to je ono o čemu se jako malo govori danas u našoj javnosti. Blizu milion nezaposlenih, to je danas sumorna činjenica u Srbiji, radna mesta koja se gube svakodnevno, nedostatak bilo kakvih investicija, novih radnih mesta, stranih i direktnih investicija. Sva ona obećanja koja smo imali 2000. godine, nažalost, ne ostvaruju se od strane DOS-a i partija koje su bile uz DOS. Činjenica je da je danas industrijska proizvodnja, znači, mogućnost da se poveća broj zaposlenih, u padu, da nije ni na proseku iz 1998. godine, znači da smo ovih deset godina tranzicije izgubili, da privreda nije krenula ni korak napred. Imamo strahovit spoljni dug, recesiju, rekao bih pre da je to depresija, bez obzira na to što vladina statistika te statističke podatke o BDP-u i te kako uvećava i ulepšava. Kada su u pitanju visina zarada i lakoća dolaska do radnog mesta, imamo velike razlike među regionima; Beograd i Novi Sad imaju znatno manju stopu nezaposlenosti nego unutrašnjost, nego moje Pomoravlje. Plate su u unutrašnjosti u odnosu na plate u Beogradu i Novom Sadu znatno niže. Kada pogledate sve te probleme koje sam nabrojao u ovih par minuta, skoro je neverovatno da Ministarstvo rada ne izlazi sa nekim konkretnim predlozima kako da se socijalni položaj radnika i svih građana Srbije popravi; da se bavi, što bi se reklo, paketićima, da se bavi jednokratnom pomoći, umesto da građanima Srbije omogući da rade i da žive od svog rada, da se aktivno uključi u sve one procese koji dotiču rad i mogućnost zapošljavanja. Ono o čemu nisu govorile moje kolege, a ja koristim ovu priliku da na neki način postavim pitanje ministru i Ministarstvu, to je povezivanje radnog staža, koje je aktuelno ovih dana, koje je trebalo da bude tema još pre mesec-dva, još od 1. jula. Jedan dobar deo radnika, vi kažete oko sto hiljada, čini mi se da ih ima i više, nema overene zdravstvene knjižice, nema povezan radni staž. Konkretno znam, skoro sam razgovarao sa radnicima Fabrike kablova iz Jagodine – njih tridesetak već mesecima čeka da ode u penziju, da im se poveže radni staž. Da ste na neki način ovim predlogom i ovom odlukom Vlade omogućili da se dođe do kredita i do sredstava kojima bi se povezao taj radni staž... Pitanje je – zbog čega su ta preduzeća... Dobar deo njih je u restrukturiranju, pomenuo sam već primer iz opštine iz koje dolazim, iz Jagodine; već godinama nisu uspela da kroz proces privatizacije iznađu mogućnosti da ostvare bilo kakav pristojan lični dohodak, a kamoli da se restrukturiraju, da budu privatizovana. Znači, proces privatizacije u Fabrici kablova iz Jagodine je krenuo još 2002. godine. Sedam godina se čeka. Neka preduzeća, kao što je recimo „Rembas“ iz Resavice, despotovačka opština, žive od subvencija. Oko 160.000.000 dinara Vlada faktički mesečno izdvaja da bi subvencionisala i pomogla ta preduzeća. Ta preduzeća, po ovom zakonu, treba da zalažu svoju imovinu. Da li su ta preduzeća u mogućnosti da dobiju ovaj kredit i da povežu radni staž? Znam da je Ministarstvo intervenisalo kada su radnici, odnosno rudari izašli na ulice, da je to bilo neminovno, ali nam dolazi 1. januar, ističe tih šest meseci. Problem radnika, i Resavice i mnogih drugih javnih preduzeća i te kako je akutan. Vlada mora da reaguje jer je očigledno da je najveći broj tih problema i nastao jednom lošom ekonomskom politikom koja se sprovodi, evo, godinama unazad. Rekao bih još, što se tiče socijalne pravde u ovom društvu, da je Ministarstvo za rad jako malo radilo, da faktički nema nijedan predlog kojim bi se te nejednakosti, koje su jako velike, u Srbiji izjednačile. Mi na ovaj način kroz tranziciju, baš kroz socijalne razlike između građana Srbije, doživljavamo jedan debakl. Ušli smo u jedan kapitalizam koji nisu želeli građani Srbije, to je jedan čist, klasičan liberal-kapitalizam, umesto da smo došli do jednog narodnog kapitalizma koji bi svakom građaninu Srbije omogućio da živi, poštuje zakone, radi i živi od svog rada. Morali smo, ako je već nemoguće obezbediti veći standard za sve građane Srbije, pre svega da brinemo o onima koji su najsiromašniji. U tom smislu, nije mnogo toga urađeno. Svi plaćamo porez, ali svi nemamo isto pravo na rad. Rekao bih da danas pravo na rad, pre svega, određuju političke partije, i u državnoj administraciji, i u javnim preduzećima. Imamo danas niz primera porodica u kojima nema nijednog zaposlenog, da ne kažem da ljudi gladuju, da se deca jako loše i nekvalitetno hrane. S druge strane, zahvaljujući nekim partijskim privilegijama imate porodice u kojima po troje-četvoro rade u državnim institucijama. Partijska pripadnost koristi se da se obezbedi onaj ko vrši i ko je član neke partijske strukture; s druge strane, oni koji ne učestvuju aktivno u partijskom životu građani su drugog reda. Mislim da je jedna od mera koja je u okviru ove ekonomske krize, koja je pred nama u okviru svega onoga što nas tek očekuje... Nažalost, nisam ubeđen da će nam biti mnogo bolje u godini koja je pred nama, bez obzira na obećanja Vlade i aktuelnih ministra. Jedna od mera, pa i u okviru jednog od kriterijuma u okviru ovog zakona o višku zaposlenih u administraciji ili zaposlenih u lokalnoj samoupravi, trebalo bi da bude i broj zaposlenih u pojedinim porodicama. Dovoljno je da imate jednog zaposlenog u državnoj upravi ili lokalnoj samoupravi, da se taj tranzicioni teret raspodeli na sve građane Srbije, da jedni ne budu privilegovani u odnosu na druge. Naravno, kada je u pitanju stručna sprema mogući su izuzeci, ionako imamo nekvalitetnu upravu, ali to je možda jedno rešenje koje bi omogućilo da danas svi u Srbiji imaju utisak da je Srbija njihova država, da nisu građani drugog reda i da u Srbiji ima znatno više socijalne pravde nego što je ima danas. Kada je reč konkretno o zakonu o mirnom rešavanju radnih sporova, kao što rekoh, smatram da on nažalost neće bitno da popravi stanje u Srbiji kada su u pitanju radni sporovi, da ima jako puno ograničenja, koja su generalna: pre svega, veliko nepoverenje građana Srbije u institucije sistema. Imamo utisak da živimo u jednom izuzetno kriminalizovanom društvu. Radnici su stekli utisak, na osnovu represija koje Vlada u poslednjih par meseci sprovodi, da Vlada, da državne institucije nisu na njihovoj strani. Zbog toga se retko odlučuju da kroz Agenciju za mirno rešavanje radnih sporova rešavaju neke probleme koje imaju. Imamo veliki problem kada su u pitanju demokratičnost i transparentnost u našem društvu. To je problem i kod same Agencije za mirno rešavanje radnih sporova. Jako je malo informacija o tome šta je ova agencija u prethodnom periodu učinila. Mislim da ni ministar u svom uvodnom izlaganju nije rekao mnogo toga, a morao je da kaže, o učinku te agencije. Znamo svi da je ona u startu jako lepo krenula, 2005. i 2006. godine, ali je generalno utisak Srpske napredne stranke da imamo veliki zastoj u radu te agencije. To što se nadležnosti Agencije, znači, poslovi koje obavlja, proširuju ovim zakonom, čini mi se da neće biti dovoljno da se stvar popravi. Veliki problem je i spor razvoj kolektivnog pregovaranja. Uopšte, problem je što imamo jako nizak nivo kulture, nizak nivo komunikacije u samom društvu. Socijalno-ekonomski dijalog nije zaživeo, on se vodi u trenucima krize, nije sistematski. To je veliki problem. Pomenuo je jedan moj kolega da je verovatno i to razlog zbog čega smo se odlučili da se neke ingerencije koje je imao Socijalno-ekonomski savet, kada je davao zahteve koji se odnose na brisanje iz imenika, ukinu ovim zakonom. Srpska napredna stranka je nezadovoljna što u opis poslova koje obavlja Agencija ne ulaze oni radni sporovi koji su u procesu privatizacije. Tu imamo jako velike probleme sa samim Zakonom o privatizaciji; ništa faktički nije urađeno da se u toj oblasti stanje popravi poslednjih godina, poslednje zakone imali smo 2005. godine. Generalno, stanje u društvu nije povoljno da bi Agencija imala, po meni, veći broj predmeta, bez obzira na to što su ovi sporovi koji se vode pred Agencijom znatno jeftiniji, bez obzira na to što se relativno brzo završavaju. Konkretno, što se pojedinih članova tiče, kada je profesionalnost miritelja i arbitara u pitanju, mislim da je rešenje koje ste predložili dobro. Mislim da smo se mi iz opozicije za to rešenje zalagali još prilikom donošenja tog zakona, ali da nije bilo dovoljno razumevanja u tadašnjoj vladajućoj većini. Odredba po kojoj direktora postavlja Vlada je loša, stvara nepoverenje, pre svega kod sindikata i zaposlenih u državnoj upravi, jer imate sada situaciju da država postavlja direktora i da direktor utiče indirektno na te radne sporove. To rešenje je neprimereno. Izbor direktora trebalo je da se menja u ovom predlogu zakona. To niste predložili. Činjenica da imamo jednostepenost u postupku. To je na neki način suprotno nekim ustavnim načelima o dvostepenosti, u oblasti rada. To je propust i u tom delu niste intervenisali, kada je u pitanju ovaj zakon. Po nama, trebalo bi da je nešto više urađeno i kada je u pitanju pojašnjenje uloge miritelja prilikom raspuštanja odbora za mirenje. Mislim da su tu njegova ovlašćenja i njegov način rada poprilično nedefinisani, da je i to trebalo da se nađe u okviru ovog zakona. Imamo veliki problem i kod samog Zakona o radu, bez izmene Zakona o radu, dela koji se odnosi na reprezentativni sindikat koji se sa 15% članova od broja zaposlenih pojavljuje kao reprezentativni sindikat. To stvara veliki problem u sprovođenju ovog zakona, Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, jer nam se često dešava da u okviru istog kolektiva imamo po dva-tri sindikata, da se ti sindikati međusobno nadmeću, da problemi zaposlenih i njihova prava dolaze u drugi plan. Rekao bih, pošto mi vreme ističe, da je po nama velika greška u ovom zakonu u odnosu na osnovnu verziju član 34 – predvideli ste da se angažovanje veštaka briše. Po nekim saznanjima koja ima Srpska napredna stranka, imali smo slučajeva gde je veštak bio i te kako potreban. Ne znam zbog čega ste se odlučili na tu soluciju. Kada je u pitanju brisanje iz imenika, pravo direktora da briše iz imenika miritelje i arbitre je i te kako sporno. Mislimo da je prethodno rešenje bilo znatno kvalitetnije, ali je lenjost Vlade da ne ojača ekonomsko-socijalni savet razlog za to rešenje. Vidim da sam prekoračio vreme. Hvala vam za razumevanje.
Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe G17 plus.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama su danas izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova je donet 2004. godine u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Njegova primena je krenula sa formiranjem Agencije za mirno rešavanje radnih sporova, znači, 2005. godine. Ovaj zakon ima važnu ulogu u razvoju socijalnog dijaloga, jer se kroz metode mirnog rešavanja radnih sporova pokušavaju izbeći mnogi problemi koji se danas javljaju u privredi između pojedinaca, odnosno zaposlenih, sindikata i preduzetnika, odnosno privrednika. Definisani su kolektivni i individualni radni sporovi. Kolektivni radni sporovi su između sindikata i poslodavaca. U starom zakonu je bilo definisano da je to spor koji može da se vodi između sindikata koji je potpisao kolektivni ugovor i poslodavca. Individualni radni sporovi su između pojedinaca, odnosno zaposlenih, i poslodavaca. Ono što treba na početku reći jeste da mirno rešavanje radnih sporova podrazumeva dobrovoljnost obe strane u radnom sporu i niko ne može to da nametne. Ako jedna strana ne želi mirno rešavanje, jednostavno nema mirnog rešavanja radnih sporova. S druge strane, čini mi se da je važno reći koje su prednosti mirnog rešavanja radnih sporova. Prva prednost jeste brzina. Ako govorimo o individualnim radnim sporovima, po ovom zakonu, onog trenutka kada se pokrene rad, odnosno otvori rasprava po mirnom radnom sporu između zaposlenog i poslodavca, taj posao treba da se završi za mesec dana, da se donese izvršno rešenje. Ako pogledamo kako to rade sudovi, onda je to nekoliko meseci, možda čak i nekoliko godina. S druge strane, ako govorimo o kolektivnim sporovima, jednostavno nema velikog odugovlačenja na relaciji sindikati - poslovodstvo. Sporazumno se odrede učesnici koji će pregovarati, odnosno razgovarati i postoji ravnopravnost između sindikata i poslovodstva; ako se želi, može se relativno brzo naći rešenje. Druga stvar koja je važna jeste stručnost, iskustvo i nepristrasnost miritelja kod kolektivnih radnih sporova. Njihov zadatak je da se izbegne ono što je najgore u sporovima, a to je da kod kolektivnih radnih sporova dođe do štrajka. Naročito je u ovo vreme važno reći, čini mi se, da su i ti sporovi besplatni. Jednostavno, nijednu stranu u sporu ništa ne košta. Mislim da je to takođe važno reći. Treća stvar, koja je takođe važna – štedi se vreme i novac. Bilo koji individualni radni spor da se pokrene, radnik koji je ušao u neki proces sa poslodavcem, ako je taj proces na sudu, van posla je nekoliko meseci ili nekoliko godina. Za to vreme ne prima platu, njegova materijalna egzistencija je ugrožena, a to sve može da ima jako velike posledice na čoveka, izaziva nervozu, odnosno probleme u porodici. S druge strane, poslodavac može da ima takođe velike štete, jer na kraju, kad se završi sudski spor, mora da isplati sve plate, mora da isplati kamate. Za to vreme mora da angažuje nekog drugog radnika, kojeg mora da plati. Jednostavno, veliki su novci, koji mogu da se izbegnu na taj način da se vode određeni sudski sporovi, a da se ne koristi ova institucija mirnog rešavanja spora. Što se tiče kolektivnih sporova, strašno je važno da se oni rešavaju mirnim putem u državi Srbiji, naročito u vreme tranzicije, ekonomske krize, neuspelih privatizacija, na kraju krajeva i niskog ekonomskog praga tolerancije koji je danas prisutan u Srbiji. Pomoć miritelja može jednostavno da bude važna, da se nađe jedno funkcionalno, dobro i prihvatljivo rešenje za obe strane koje učestvuju u tom sporu. Primena ovog zakona treba da doprinese da imamo bolju saradnju između partnera, znači, radnika i poslodavaca, odnosno sindikata i poslodavaca; da se izvrši rasterećenje sudova, odnosno da imamo manje sudskih sporova koji su vezani za radne sporove; da se smanji broj štrajkova u državi Srbiji; da imamo jeftinije rešavanje tih sporova, ako ima volje, kažem, i na jednoj i na drugoj strani i da jednostavno u narednom periodu bolje funkcioniše privredno biće u Srbiji. Ono što je definisano ovim izmenama i dopunama Zakona vezano je, gospodin ministar je to rekao, i za individualne sporove. Do sada je u ovom zakonu pisalo da se individualni sporovi mogu povesti ako je došlo do otkaza, ili vezano za minimalne zarade radnika. To će se proširiti na osam amandmana, dobrih amandmana, koje su poslanici podržali. Mislim da Vlada i Ministarstvo neće imati ništa protiv. Što se tiče kolektivnih sporova, tu ostaje sve ono što je do sada bilo definisano, a to je da se odnosi na zaključivanje izmena i dopuna kolektivnih ugovora, ostvarivanje prava na sindikalno organizovanje, prava na štrajk. Definišu se još dve važne stvari, po meni, a to je da se može povesti kolektivni radni spor u vezi s primenom opšteg akta kojim se regulišu obaveze, prava i odgovornosti zaposlenih, poslodavaca i sindikata. Druga važna stvar je ostvarivanje prava na informisanje, konsultovanje i učešće zaposlenih u upravljanju, u skladu sa zakonom. U ovom članu dodata je još jedna jako važna činjenica. Ono što se pokazalo kao nešto što je bilo loše do sada – nije se moglo krenuti u postupak mirnog rešavanja sporova zato što je starim zakonom definisano da kod kolektivnih radnih sporova može da se pokrene spor između poslodavca i reprezentativnog sindikata, odnosno sindikata koji je potpisao kolektivni ugovor. Znamo koliko je u Srbiji bilo štrajkova, znamo koliko je bilo štrajkačkih odbora, različitih štrajkačkih odbora. Znamo koliko je u međuvremenu novih sindikata stvoreno. Čini mi se da po ovim izmenama i oni koji nisu potpisali taj kolektivni ugovor, ali je potpisan i na njih se primenjuje, mogu biti ti koji će inicirati da se krene u kolektivni spor, odnosno kolektivno rešavanje radnog spora. Član 4. izmena i dopuna ovog zakona se odnosi na one delatnosti u kojima mora da se obezbedi minimalni proces rada iako je štrajk; to su one delatnosti koje jednostavno mogu da ugroze živote, zdravlje ljudi, mogu da izazovu velike štete. To su, na primer, ne daj bože, štrajkovi elektroprivrede, vodoprivrede, saobraćaja, u upravi i državnim organima, organima lokalne samouprave, komunalnim delatnostima, socijalnoj zaštiti i zdravstvu. Znači, oni su pre stupanja u štrajk dužni da pokrenu postupak mirnog rešavanja spora i to je, čini mi se, u ovom članu, a odnosi se na član 18. starog zakona, bolje definisano nego što je tamo bilo. Član 8. izmene i dopune Zakona takođe definiše jednu stvar koja je važna. Do sada je trebalo, ako se krene u mirno rešavanje, govorimo o individualnom sporu, da se prekida, ako se već nalazi na sudu taj spor. U ovom slučaju je izmenjeno i kaže se da se zastaje sa postupkom, a obe strane, ostalo je staro rešenje, dužne su da obaveste sud da su krenule u mirno rešavanje individualnog radnog spora. Članom 12, kojim se menja član starog zakona, definisano je ko može biti arbitar i ko može biti miritelj. Zašto? Naročito je to važno kod arbitara, jer oni donose konačno i izvršno rešenje. Ti ljudi zaista moraju da budu stručni. Nije tu bitna samo stručnost iz pravnih nauka, ljudi moraju da imaju veliku stručnost što se tiče komunikacije, tolerancije, načina pregovaranja. Tu je, čini mi se, važna uloga Agencije za mirno rešavanje sporova, ona mora permanentno vršiti obuku tih ljudi koji su dobili status arbitara i miritelja. Mislim da je to Agencija u prošlom periodu radila. Siguran sam da će morati i u narednom periodu to raditi. Pored onih stvari koje su bile definisane u starom zakonu, da osoba mora da ima visoku stručnu spremu, pet godina radnog iskustva, da nije osuđivana za krivično delo na bezuslovnu kaznu od najmanje šest meseci ili delo koje je čini nepodobnom za obavljanje poslova, odnosno dužnosti arbitra i miritelja, ovim zakonom je predloženo da ima položen pravosudni ispit ili da bude redovni profesor pravnog fakulteta iz oblasti pozitivno-pravnih predmeta. Mislim da to jeste važno i da je sigurno primena Zakona u praksi dovela do toga da se i ova izmena predloži u ovom zakonu. Ovim izmenama i dopunama Zakona je predloženo da lice može da izgubi status miritelja, odnosno arbitra na osnovu zahteva direktora Agencije za mirno rešavanje radnih sporova. O tome možemo da diskutujemo. Moje mišljenje je da je Agenciji za mirno rešavanje radnih sporova interes (zato je i formirana) da se što više radnih sporova reši. Direktor Agencije je taj koji je najodgovorniji ako ta agencija ne radi dobro, i sve pohvale će imati ako ta agencija radi dobro. On je i najupućeniji i najviše zna koliko arbitri i miritelji dobro rade svoj posao. Ne vidim nekog velikog razloga da postoji bojazan da će direktor ići namerno da nekoga isključi, da mu oduzme dužnost ili pravo da bude arbitar ili miritelj, mada ostaje deo ovog člana koji kaže da se za određene stvari, kada se gubi taj posao, odnosno ta dužnost, može tražiti mišljenje Socijalno-ekonomskog saveta. Ne vidim razlog zašto se tu želi na neki način u stranu gurnuti Socijalno-ekonomski savet. Jednostavno, onaj ko odgovara i ko želi da napravi rezultate zaista mora da ocenjuje one ljude koji te rezultate treba da donesu. Mislim da je rešenje koje je predloženo izmenama i dopunama ovog zakona zaista dobro. Još jedna stvar koja govori takođe u prilog tome jeste da Socijalno-ekonomski savet može tražiti od Agencije za mirno rešavanje radnih sporova izveštaj o radu. Prema tome, nijednog trenutka ne pokušava se gurnuti Socijalno-ekonomski savet u stranu. On može u svakom trenutku imati sve informacije koje su vezane za rad Agencije i za rad svakog miritelja, odnosno arbitra pojedinačno. Na kraju, ministar je rekao da je oko 3.600 individualnih radnih sporova do sada rešeno, 42 kolektivna radna spora. Možemo razgovarati o tome da li je moglo više, da li je moglo manje. Potpuno sam siguran, da u Srbiji ima malo više tolerancije, kako kod zaposlenih tako ikod poslodavaca, više bi se ovakvih stvari moglo rešiti na jedan bezbolniji, jeftiniji i brži način. Ali, znate šta, u procesima tranzicije društvo je u velikoj krizi. Naše društvo je, moramo priznati, u velikoj krizi. Rad Agencije, rad Ministarstva mora biti usmeren na to da se što više ovakvih radnih sporova reši na miran način, a siguran sam, ako budemo imali više međusobne tolerancije, da će taj uspeh biti vidljiviji. Što se tiče G17 plus, podržaćemo izmene i dopune ovog zakona i nadamo se da će one doprineti da Zakon ima bolju primenu u praksi. Hvala.
Da li želi reč narodni poslanik Mirko Munjić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS?
Hvala. Dame i gospodo, gospodine ministre, narednih minuta ću pokušati da vašu pažnju zadržim na predlogu ovog zakona, na Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Prošlo je pet godina od donošenja osnovnog Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova i, evo, posle pet godina imamo mogućnost da razgovaramo o izmenama i dopunama ovog zakona. Na prvi pogled, činilo bi se da to i nije tako loše, s obzirom na to da u ovu skupštinu često dolaze zakoni i posle godinu ili dve, radi njihove izmene ili dopune. Ovde je prošlo pet godina, ali, kažem, samo na prvi pogled to bi izgledalo dobro. Međutim, i ovo, kao i u ostalim situacijama, potvrđuje neke zaključke, neke zajedničke imenitelje za sve zakonske predloge koji dolaze pred ovu skupštinu. Jedan od tih zaključaka bio bi da vi te zakone ne donosite da bi oni trajali, da bi primenom u praksi, doslednom i trajnom primenom uticali na formiranje, kroz duži vremenski period, jedne pravne prakse na koju se tako često pozivate kada je u pitanju npr. anglosaksonsko pravo, pravne prakse koja će eventualno sutra dovesti do jedne mnogo jače i šire pravne sigurnosti u primeni ovih zakona. Naprotiv, mnogi zakonski projekti vaše vlade stižu ovde sa ciljem da se trenutno reše neke ekonomske, društvene ili političke, a prvenstveno dnevno-političke situacije, da se trenutno ugasi neki „požar“ koji nas je zadesio. Zato ovi vaši zakoni vrlo kratko traju u svom prvobitnom, izvornom obliku i vrlo često su podložni izmenama i dopunama, kao što je to slučaj i sa ovim zakonom. Drugi zaključak koji se neminovno nameće u ovom slučaju jeste da vi prilikom donošenja ovih zakona nimalo ili vrlo malo prihvatate dobro sugestije i dobre predloge koji dolaze sa ove strane, pogotovo od strane Srpske radikalne stranke. Mnogo je amandmana koje podnosi SRS, a koji u ovom parlamentu ne bivaju prihvaćeni. Između ostalog, to je jedan od najvažnijih razloga što je Skupština zatrpana predlozima izmena i dopuna već donetih zakona, i to od svog konstituisanja pa sve do danas. Kada je u pitanju Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanja radnih sporova, ne može se tako jednostavno preći preko jedne asocijacije koja se među prvima nameće, asocijacije koja se među prvima ovde pojavljuje, a to je da pored mirnog rešavanja radnih sporova postoje i neki drugi načini rešavanja nagomilanih radnih sporova, nagomilanih problema, koji nikako u sebi ne bi mogli imati karakter mirnog rešavanja, a da se ne bi mogli svrstati u onu kategoriju rešavanja npr. sudskim putem. Zato, u kontekstu sprečavanja nekih neželjenih aktivnosti koje bi imale možda za cilj neke turbulencije na političkoj sceni koje bi mogle dovesti do drmanja i do pada ove vlade, najpre donosite neke mere, kao što su npr. izmene i dopune Zakona o javnom informisanju, mere zabrane okupljanja i javnih protesta ispred Vlade Srbije, a sada, evo, u sličnom ili u istom kontekstu, i izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, koje će pokušati da ublaže neke veće potrese na političkoj sceni. Ovih potresa je zaista mnogo i biće ih mnogo i još više ako se nastavi sa ovako pogubnom politikom sve većeg zaduživanja od strane naše vlade da bi se time pokrile neke potrebe, prvenstveno iz potrošnje. Zaista je mnogo nezadovoljnih, obespravljenih, mnogo je onih koji prosto zapomažu tražeći pomoć za sebe i svoje porodice. Gospodine ministre, siguran sam da jako dobro to znate. Setimo se samo pogubnih činjenica da je u ovoj i ovakvoj državi Srbiji, po zvaničnoj statistici, preko 700.000 gladnih; preko 700.000 građana Srbije nema da potroši danas ni po sto dinara. Zaista, to je tragedija za ovako bogatu zemlju. Vlada bezuspešno pokušava svojom pogrešnom politikom besomučnog zaduživanja, što će vraćati neke naredne generacije, da popuni budžet upravo u onim mestima koja označavaju javnu potrošnju, da tako navodno reši neke nagomilane probleme, da tako reši neke urgentne, navodno, prioritete. Kada bi ova vlada, gospodine ministre, bar rešavala te prioritete kako je to nekada, na primer, rešavao Luj XV. Znate onu priču: za vreme Luja XV bila je isto tako neka ekonomska kriza, vrlo jaka i velika, bilo je mnogo gladnih, obespravljenih, bilo je mnogo siromašnih i mnogo onih sa malim primanjima, čak su i pevači na dvoru kralja Luja XV bili nezadovoljni svojim primanjima, pa su jednom prilikom otišli kod kralja i tražili da im poveća primanja. Znate šta im je on odgovorio – gospodo pevači, najpre moramo da rešimo pitanja onih koji kukaju, pa tek onih koji pevaju. To su bili neki prioriteti koji su rešavani u to vreme. Za razliku od tog vremena, postoji sličnost danas, isto je mnogo gladnih, obespravljenih, jadnih i siromašnih radnika, to znate i vi, gospodine ministre, ali Vlada sistemski ne rešava njihove probleme. Vlada jednostavno ad hok pokušava da reši na neki način one probleme koji se gomilaju svakog momenta i pokušava da ih reši zbrda-zdola, ne sistemski, po nekom unapred predviđenom i planiranom scenariju. Samo, za razliku od tog vremena, bar su danas oni koji su tada kukali, pevači, izgleda zbrinuti, tako da Vlada bar o njima ne mora mnogo da vodi računa. Individualni radni sporovi su najčešći oblik radnih sporova. S obzirom na okolnost da su mnogi radnici ostali bez posla u procesu, često mafijaških, privatizacija, a da pri tom imaju primedbe na određene situacije vezane za otkaz ugovora o radu, zatim na ugovaranje i isplatu minimalne zarade, to oni često potežu za rešavanjem svojih individualnih prava iz radnog odnosa putem sudskih sporova, u sudskim postupcima. Je li tako? Međutim, tamo ih, gospodine ministre, čekaju brojni problemi. Neki od tih problema su čisto objektivne, ali ima i dosta problema koji su čisto subjektivne prirode. Prvi problem koji se može tretirati kao problem objektivne prirode je prenatrpanost osnovnih, odnosno još opštinskih sudova, ovakvim predmetima, dakle sudskim postupcima i postupcima izvršenja. Mogu da vam kažem da samo u Opštinskom sudu u Čačku postoje hiljade predmeta, što sudskih sporova, što postupaka izvršenja koji čekaju na svoje rešenje. Samo uzgred da napomenem da je ova vlada u reformi sudstva, na primer, rešila da u tom istom sudu u Čačku, opštinskom, posle osnovnom, kada dođe na red, ne treba, ili ima viška, blizu 50 sudija. Hoće li, gospodine ministre, 50% sudija manje adekvatno i kvalitetno rešiti te nagomilane probleme, a da to nije moglo da reši na pravi način i adekvatno 50% više sudija? Pa, zaista treba biti ili neki čarobnjak ili baron Minhauzen pa objasniti ljudima da je to moguće. Mislim da to neće biti moguće, ali vreme i praksa će to pokazati. Često su pojedine sudije (zabrinjava ta činjenica, gospodine ministre) vezane političkim i partijskim raljama, gde se pokušavaju zaštititi određeni tajkuni i određeni lokalni moćnici. Zbog toga se ti predmeti često od strane pojedinih sudija svesno i namerno ne rešavaju i ne izvršavaju, ako su u postupku izvršenja. Dakle, nepoštovanje zakona od strane pojedinih sudija je veliki problem. Dalje, ti radnici su često upleteni u mrežu pojedinih nečasnih advokata. Čast onima koji dobro i odgovorno rade svoj posao, ali ima ih mnogo koji u nesreći ovih obespravljenih radnika vide mogućnost za svoju laku zaradu, preko noći. Verujte mi, gospodine ministre, u ovakvim situacijama, kod ovakvih advokata važi ona latinska izreka da dok jedan parničar kravu vuče za rogove, drugi za rep, advokat je muze. Na žalost ovih naših obeshrabljenih radnika. Da bi se rasteretilo sudstvo, ali više iz razloga da bi radnici pre dobili naknadu koju im poslodavac duguje, mi smo pored otkaza ugovora o radu, pored ugovaranja minimalne zarade i isplate minimalne zarade, kako ste vi to predvideli, gospodine ministre, za individualni radni spor predložili još dve situacije: jedna je situacija vezana za isplaćivanje neisplaćene zarade, a druga za neisplaćivanje razlike u isplaćenim zaradama prema ugovoru o radu. Često se događa, gospodine ministre, da poslodavac uopšte ne isplaćuje ugovorenu zaradu ili je isplaćuje u mnogo manjem iznosu od ugovorene, a sve to pravdajući u tim obračunskim listama radnika pojedinim kolektivnim, kao, kažnjavanjima, nekim destimulacijama u radu itd. Verujte, bio sam u prilici da vidim da na obračunskoj listi u jednoj firmi piše da se neko kolektivno kažnjava sa 20% ili 25% od zarade. Kakvo kolektivno kažnjavanje? Ali, ima i toga. Ovim smo pokušali da obuhvatimo i ove slučajeve. Dakle, slučajeve neisplaćene zarade uopšte i slučajeve razlike u isplaćenim zaradama prema ugovoru o radu. Ako je vaša namera da u ovim individualnim sporovima koji se rešavaju na miran način treba da dođe do određenih rezultata iskrena, onda treba prihvatiti i ovaj amandman. Naime, radnici su, gospodine ministre, često spremni da u ovim sporovima, pogotovo u sporovima mirnog rešavanja problema iz radnog odnosa, izvrše i određene ustupke, razumete, da prihvate određene ustupke samo da bi došli do one svoje zarade koju im poslodavac nije isplatio. Kako će da dođu do zarade ukoliko ne sučele ta svoja prava u tom mirnom rešavanju radnih sporova sa svojim poslodavcem? Normalno, tu važi ona izreka – ako se dve situacije ne sučele, ne može se doći do ispravnog rešenja. Mislim da je to svima jasno. Na relativno mali broj članova Predloga ovoga zakona Srpska radikalna stranka je podnela još neke amandmane kojima pokušava da poboljša ne samo tekst, već i suštinu samog zakona. U članu 30, gospodine ministre, predviđate da sud zastane sa postupkom ako su sudski postupak i postupak mirnog rešavanja sporova iz istog činjeničnog stanja i istog pravnog osnova, ali pitanje je do kada treba da zastane. Ovde je nešto nedorečeno i mi smo predvideli da se to oroči. Dakle, da se zakonskim predlogom to oroči. Ili, brišete član 34, gospodine ministre, gde je bio predviđen veštak. Vi smatrate da arbitar može sve probleme da reši. Zna li arbitar baš sve? Nije arbitar neki supermen pa da zna sve probleme iz radnih odnosa. Znate, za arbitra je predviđeno lice koje je državljanin Republike Srbije, koji ima završen fakultet, dakle sedmi stepen stručne spreme i pet godina radnog iskustva. Evo, za arbitra može biti izabrano i lice koje ima, na primer, poljoprivredni fakultet, koje je poljoprivredni inženjer, na primer Srđan Milivojević. Može li gospodin Srđan Milivojević kao arbitar da zna sve ako je, na primer, pitanje spora revalorizacija nekog odnosa, odnosno nekih novčanih sredstava iz nekog ranijeg perioda uz primenu nekih kamatnih stopa? Naravno da ne može. Zbog toga treba predvideti da u ovom sporu postoji veštak koji je stručno lice i koji će sigurno moći da pomogne arbitru, odnosno miritelju u rešavanju ovih problema. Veštak je ovde neophodan i zaista je potrebno da ovaj naš amandman usvojite. Neophodno je, još nešto da kažem, da ova vlada najhitnije upristoji svoje delovanje i ponašanje, kako prema svojim političkim neistomišljenicima, tako i prema građanima Srbije uopšte. Krajnje je vreme za to, da u istoriji ne biste bili upamćeni kao vlada koja je imala neke odlike koje se približavaju odlikama tiranije ili kršenja ljudskih prava itd. Bilo je to, na primer, u ono vreme srpske istorije kada je ovde bila na vlasti Otomanska imperija. Znate li onu priču, kada sam već tu, kada je jedan paša idući iz Stambola u Srbiju svratio u jedan han i pitao handžiju koji je po njegovom mišljenju bio najbolji vladar, a ovaj mu kaže – bio je to onaj vladar koji je isto tako poslat iz Stambola pa negde na putu za Srbiju umro. Takvo mišljenje je imala ondašnja sirotinja raja o tim vlastodršcima. Gospodine ministre, ukoliko vaša vlada nastavi sa rastakanjem Srbije, sa siromašenjem stanovništva Srbije, sa gušenjem svega što je nacionalno, sigurno ćete kroz istoriju, kada siđete sa vlasti (naravno, na drugi način, ne kao ovaj paša), u demokratskim izborima, biti upamćeni kao neko ko zaista nije dobro činio ovom narodu. Dok još nije kasno, prilagodite svoje upravljanje interesima srpske države i srpskog naroda. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, na osnovu člana 100. stav 1.
Podsećam vas, gospođo Čomić, da po članu 98. stav 2. imate pravo da odredite pauzu u radu sednice Narodne skupštine da bi se izvršile potrebne konsultacije ili pribavilo mišljenje. Mi smo sada obavešteni da je ministar Tomica Milosavljević objavio da je Srbija zahvaćena epidemijom i proglasio stanje epidemije na teritoriji cele Republike. Trebalo bi da nam kažete šta su sada uslovi za rad Narodne skupštine Republike Srbije. Da li se ponašamo kao da nema epidemije, da li i dalje održavamo sednice dok ovako po jedan ne budemo bili zahvaćeni virusom, neko pretekne, neko ne pretekne, ili ćemo možda da primenimo odredbe iz vanrednog stanja, ratnog stanja? Interesuje me zaista da li je Skupština spremna, da li ste razgovarali sa predsednicima poslaničkih grupa, da li je Skupština spremna da poštuje mere koje se primenjuju za vreme epidemije, odnosno koje su to mere za nas 250 zaposlenih u jednoj prostoriji u kojoj možemo da budemo zahvaćeni virusom i da taj virus prenesemo kasnije i porodicama i drugim građanima Srbije sa kojima smo u kontaktu? Ako se zabranjuju javni skupovi, da li se zabranjuje i sednica Narodne skupštine? Mislim da bi trebalo da neko preuzme odgovornost za naš dalji rad. Mi iz SNS spremni smo da nastavimo rad na sednicama Narodne skupštine, ali da neko preuzme odgovornost za to što se sednice održavaju. Hvala.
Zahvaljujem. Neće biti određivanja pauze u toku ovog rada, zbog toga što će obaveštenje koje ste nam preneli biti, po zahtevu sekretara, prosleđeno Skupštini. Za rad sednice ja preuzimam odgovornost i nastavljamo rad. Sednica Narodne skupštine nije javni skup. Sednica Narodne skupštine je naše radno mesto, u kući koja pripada svim građanima Srbije. Dakle, onog trenutka kada bude stiglo zvanično obaveštenje, biće, naravno, prosleđeno i vama, kao i predsednici, odnosno nama potpredsednicima i tada ćemo da postupamo eventualno po uputstvima, a dotle ćemo raditi jer smatram da imamo posla, pa da obavimo taj posao. Želite dodatnu povredu Poslovnika? Izvolite.
U vreme onog Luja, u kojem smo živeli i prethodni poslanik i ja, bila je izreka – država, to sam ja. Zato vas molim da ne preuzimate nadležnosti predsednika Narodne skupštine. Vi niste predsednik Narodne skupštine, vi ne možete da kažete – ja odlučujem da se sednica nastavi, da je ovo radno mesto. Ipak, gospođo Čomić, bez obzira na to što vi uglavnom i vodite ovu Narodnu skupštinu i njene sednice, voleo bih da obavestite predsednika Narodne skupštine da sam postavio ovo pitanje predsedniku Narodne skupštine, a ne vama, Gordani Čomić, poslaniku Demokratske stranke. Hvala.
Narodni poslaniče, morate da se odlučite da li hoćete da pitate ko preuzima odgovornost ili nećete da pitate ko preuzima odgovornost. Ako vam odgovor ne odgovara, možemo da glasamo o tome u danu za glasanje. Nastavak rada se obavlja na osnovu toga što o tome, u skladu sa članom 27, donosim odluku i saopštavam je kao odgovor na vaše pitanje iz prethodnog javljanja ko donosi odluku. Narodni poslanik traži da mirno rešimo ovaj spor. Da bismo mogli mirno da rešavamo spor, nedostaju nam dve stvari: arbitar i spor. Nema ni jednog ni drugog. Narodni poslanik Vlatko Ratković, ovlašćeni predstavnik za Poslaničku grupu ZES, želi reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvaženi, ministre Ljajiću, dame i gospodo narodni poslanici, želim da kažem da je socijalni dijalog nešto što je imperativ za svako društvo, naročito tranzicijsko društvo kao što je Srbija. Mi ovim zakonskim projektom upravo institucionalizujemo jedan od segmenata socijalnog dijaloga, a to je, u svakom slučaju, ovaj institut mirnog rešavanja radnih sporova. Ovaj proces smo započeli još 2004. godine kada smo doneli Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova, kada je formirana Agencija, Republička agencija za mirno rešavanje radnih sporova, godinu dana nakon toga. Učinci implementacije ovog zakona i rada Republičke agencije, kao i svih socijalnih partnera su takvi da ne možemo da kažemo da smo prezadovoljni efektima primene Zakona i rada Agencija, ali, u svakom slučaju, veliki pomaci su napravljeni na ovom planu. Kolega Munjić je u svom govoru apsolutno bio u pravu da postoji jedna prilično sumorna i siva statistika koja se tiče efikasnosti našeg pravosuđa, odnosno postupanja sudova u radnim sporovima. Ja kao advokat neposredno znam da radni sporovi predugo traju, da se ročišta zakazuju sa velikim pauzama, da tužioci (u principu, tužilac u radnom sporu je u najvećem broju slučajeva zaposleni, radnik) teško i mukotrpno ostvaruju svoja prava. No, to je jedan segment koji ćemo sigurno popraviti, počev od 1. januara 2010. godine, kada će početi primena čitavog seta pravosudnih zakona i nakon opšteg izbora sudija na teritoriji Republike Srbije. Ovim zakonskim izmenama mi jačamo kapacitete socijalnih partnera u konzumiranju svih onih prava koja oni imaju i koja proističu iz Zakona o radu i drugih zakona, između ostalog i Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Kada kažem – jačamo kapacitete socijalnih partnera, mislim i na poslodavce, ali pre svega mislim na zaposlene, na prvom mestu zaposlene u privrednim društvima, odnosno preduzećima. Jedan od efekata efikasnog okončanja spora, bilo da je on kolektivni ili individualni, između poslodavaca i sindikata, odnosno između poslodavca i zaposlenog jeste da se smanjuje broj sudskih postupaka, ali, kažem, to je samo jedan od efekata. Najvažniji efekat je da se prava učesnika u socijalnom dijalogu, odnosno stranaka u sporu, koji je po prirodi kontradiktorni postupak, efikasno rešavaju. Kao što smo već čuli od ministra i od prethodnih govornika, prava, obaveze, odgovornosti koje propisuje Zakon o radu, koje on normira, konkretizuju se ne samo kolektivnim ugovorom, već i drugim aktima opšteg karaktera. To su, pre svega, pravilnik o radu, razni sporazumi kojima se utvrđuju tehničko-prostorni uslovi za rad sindikata, plaćeno odsustvo predstavnika sindikata itd. Ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona upravo proširuje taj teren i na ovu oblast. Pravo na informisanost sindikata i članova sindikata takođe može biti predmet spora i ovaj zakon normira i rešava i ovu oblast. Ono što je takođe jedan novi kvalitet koji imamo sadržan u ovom projektu jeste da se proširuju strane u kolektivnom ugovoru; primera radi, dakle, ne samo reprezentativni sindikati koji su učestvovali u zaključivanju kolektivnog ugovora, već i sindikati koji nisu učestvovali a koji učestvuju u implementaciji kolektivnih ugovora u kojima nisu bili učesnici u zaključenju. Postoje i određene odredbe koje se tiču usaglašavanja sa Zakonom o parničnom postupku, a to je, primera radi, da će sud zastati sa postupkom u radnom sporu ukoliko se pokrene postupak za mirno rešenje radnog spora, o čemu su stranke dužne da obaveste sud. Važniji od ovog... Ovo je, da kažem, formalno-pravno usaglašavanje sa Zakonom o parničnom postupku, ali jedna suštinska pravna odredba jeste to da su strane u postupku obavezne da pokrenu postupak mirnog rešavanja spora u slučajevima primene kolektivnog ugovora, izmena i dopuna, kao i u slučaju povodom ostvarivanja prava na sindikalno organizovanje i delovanje i štrajka. Dakle, u svim ovim situacijama imamo ovu obavezujuću normu da stranke u postupku pokrenu postupak mirnog rešavanja spora. Što se tiče arbitara, ovo je novi kvalitet i arbitri, s obzirom na to da rešenja koja se donose u ovom postupku imaju karakter pravosnažnih izvršnih naslova, moraju da imaju određene reference. Ovde imamo odlično rešenje, a to je da arbitri, pored opštih uslova koji su predviđeni zakonom, moraju imati završen pravni fakultet, položen pravosudni ispit; arbitar može biti i profesor univerziteta iz oblasti neke od grana pozitivnog prava, kao što je radno pravo, upravno pravo, ustavno itd. Uloga Republičke agencije za mirno rešavanje radnih sporova je ovde daleko veća u odnosu na postojeća rešenja. Sasvim jedno logično rešenje, s obzirom na to da ekonomsko-socijalni savet nema te kapacitete, u smislu informacija o pokretanju i toku postupka, tako da je uloga Agencije ne samo u vođenju imenika i brisanju iz imenika arbitara, već i u vođenju evidencije, kao i u drugim aspektima njenog učešća u mirnom rešavanju radnih sporova. Želim na kraju da kažem da DS podržava ovaj zakon. Na taj način podržavamo i socijalni dijalog, podržavamo jednu ideju, jednu konstantu u našem zalaganju i u ovom parlamentu da se zakoni moraju sprovoditi, na prvom mestu Zakon o radu, podzakonska akta, kolektivni ugovori. U svakom slučaju, institut mirnog rešavanja radnih sporova ide u tom pravcu i zbog toga smatram da je ovo izuzetno važan dokument. Podržaćemo i amandmane u dogovoru sa gospodinom Ljajićem, kao i dogovor sa podnosiocima samih amandmana. Zahvaljujem.
Pre nego što pređemo na rasprave prema prijavama za reč, imam tri obaveštenja. Današnja pauza u radu biće određena nakon zaključenja rasprave u načelu o tački dnevnog reda koju trenutno razmatramo. Na osnovu člana 85. vas obaveštavam da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, po tački dnevnog reda o kojoj u tom trenutku budemo raspravljali. Što se tiče dodatnih informacija o kojima nas je pravovremeno i blagovremeno obavestio narodni poslanik Tomislav Nikolić, ukoliko budu dostavljene bilo kakve informacije koje bi imale uticaj na menjanje toka današnjeg rada, o njima ćete biti obavešteni ili usmeno tokom sednice ili u svojim poslaničkim klubovima, ako takva obaveštenja do Skupštine stignu tokom pauze. Prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnele Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa Napred Srbijo, Poslanička grupa ZES, Poslanička grupa DSS i Poslanička grupa SRS. Prema prijavama narodnih poslanika, prvi prijavljeni za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova je narodni poslanik Kenan Hajdarević. Posle njega reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, poštovane predstavnice Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, LDP ne sumnja u plemenite motive, dobre namere predlagača ovog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, međutim, izrazićemo bojazan da li će ovaj zakon u potpunosti da zaživi. U dosadašnjoj raspravi čuli smo od poslanika, kako opozicije tako i vladajućih stranaka, puno razloga za postojanje Agencije za mirno rešavanje radnih sporova, ali smo, gospodine ministre, to morali da čujemo i od vas u vašem uvodnom izlaganju. Mi iz LDP-a smo takođe očekivali da u uvodnom izlaganju od vas čujemo koliko je do sada koštala Agencija za mirno rešavanje radnih sporova, odnosno koliki je bio budžet te agencije u dosadašnjem periodu, koliko će koštati ubuduće budžet Republike Srbije ova agencija, odnosno koliki je broj zaposlenih u ovoj agenciji, koliki će biti broj zaposlenih u ovoj agenciji u narednom periodu ako se uzmu u obzir nadležnosti kojima će se baviti ova agencija u narednom periodu. Gospodine ministre, trebalo je u uvodnom izlaganju da kažete koje će aktivnosti da preduzme kako Ministarstvo, tako i ova agencija na promociji svojih nadležnosti i svojih rezultata. Za nas iz LDP-a ne može samo statistički broj od preko 3.000 rešenih individualnih sporova i oko četrdesetak rešenih kolektivnih sporova da bude dovoljan razlog za postojanje jedne ovakve agencije. Gospodine ministre, morali smo od vas čujemo u uvodnom izlaganju koji su to najvažniji slučajevi koje je ova agencija rešila u prethodnom periodu. Tu prevashodno mislim na slučajeve kada govorimo o kolektivnom pregovaranju. Gospodine ministre, na ovoj sednici je, između ostalog, i predlog zakona koji govori o smanjenju broja zaposlenih kako u državnoj administraciji, tako i u administraciji na lokalnom nivou, pa se postavlja jedno logično pitanje – da li će službenici koji će po tom zakonu ostati bez posla moći da se obrate Agenciji za mirno rešavanje radnih sporova, odnosno ko će da miri Vladu Republike Srbije i one službenike koji će po tom zakonu ostati bez posla? Postavlja se pitanje, na koje moramo da dobijemo odgovor, šta je po Vladi Republike Srbije nezakonit otkaz, kada govorimo o zakonu o smanjenju broja zaposlenih u republičkoj administraciji i administraciji na lokalnom nivou, odnosno da li je nezakonit onaj otkaz koji službenik dobije zato što je, po tom predlogu zakona, u boljem imovnom stanju od nekog drugog službenika tj. da li je imovno stanje dovoljan razlog da neki službenik može da pokrene spor pred Agencijom za rešavanje mirnih sporova? Takođe, sve odgovore, koje smo očekivali od vas, gospodine ministre, nismo mogli da nađemo ni na sajtu Agencije za mirno rešavanje sporova. Taj sajt je izuzetno siromašan, kada govorimo o informacijama. Na tom sajtu možemo da pronađemo najčešće postavljena pitanja Agenciji i u uvodnom izlaganju smo od vas čuli da će neka od tih pitanja biti rešena kroz amandmane, ali bismo želeli konkretno da nam odgovorite koji su ti amandmani, odnosno koji su to problemi? Samo ću vam reći neke probleme kojima se ta agencija nije bavila, jer nije imala zakonske ingerencije. To se odnosi na pitanje – ako preduzeće duguje 15 zarada i pokrenut je stečajni postupak. Odgovor Agencije je da je tu nadležan Fond za solidarnost. Šta se dešava ako radniku nije isplaćena otpremnina? Šta se dešava ako radniku koji je na dužem bolovanju nije isplaćena nijedna zarada za sve vreme bolovanja? Šta se dešava ako radniku nije isplaćen topli obrok i regres? Sve su to pitanja koja možemo naći na sajtu ove agencije kao pitanja na koja ova agencija do sada nije uticala, odnosno nije ih rešavala, a mi nismo dobili odgovor ni od vas. Kada govorimo o Vladi Republike Srbije, koja je podnosilac ovog predloga zakona, moramo da govorimo i o Vladi RS kao jednom od najvećih poslodavaca u Republici Srbiji. Postavlja se pitanje – kakva ste vi vlada, odnosno kakav ste vi poslodavac ako vršite sada medijsku kampanju protiv svojih zaposlenih, odnosno protiv službenika i njih optužujete za sve efekte ekonomske krize? Bili smo svedoci da je Vlada Srbije prvo godinu dana vršila kampanju protiv svog poslodavca, odnosno protiv Narodne skupštine Republike Srbije, a sada vrši kampanju protiv svojih zaposlenih. Na kraju, želeo bih da kažem da je stav LDP-a da nijedan zakon, nijedna agencija ne može da reši probleme u kojima se nalazi Republika Srbija, govorim o ekonomskim problemima, jer socijalno-ekonomska prava građana do sada su bila samo na papiru, dok u stvarnom životu toga ima veoma malo. Moramo sistemski da reformišemo državu i nadam se da ćemo u narednom periodu mi odlučujuće uticati u tom pravcu. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, uz izvinjenje za pogrešnu akcentuaciju pri prethodnom čitanju. Posle nje narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Rasprava o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova je mene kao poslanika SNS inspirisala da govorim, u principu, o načinu donošenja zakona u ovoj skupštini unazad gotovo čitavu deceniju. Ako treba u jednu rečenicu da sažmem razumevanje ovog zakona, a da ne pristanem na vaš nalog da pričam na zadatu temu onako kako ste vi definisali, već da probleme postavljam u neki pravi, realni vremenski okvir, šta oni znače za građane Srbije, onda bih mogla da kažem da način na koji vlast, u raznim varijantama, od 2000. do danas donosi zakone u stvari jeste jedan trajan pokušaj marginalizacije uticaja države, države kao nacije koja još uvek postoji, ne samo na ovim prostorima nego inače u svetu i pokušaj da se nadležnosti države i odlučivanje države o bitnim temama za život građana, za koje je ona i odgovorna, i nadležna i plaćena, prepusti transnacionalnim organizacijama, multinacionalnim kompanijama, nevladinim organizacijama. U ovom slučaju, i ovo se često ponavlja, prepušta se odlučivanje o nadležnostima države agencijama koje preuzimaju nadležnosti koje su inače definisane kao posao organa uprave u okviru Vlade kao izvršnog organa. Ili, u ovom konkretnom slučaju, u pitanju je prebacivanje dela poslova sa sudske vlasti na nešto što se zove direktni uticaj izvršne vlasti preko Agencije za mirno rešavanje radnih sporova. Hoću, radi građana, da probudim kritičku svest o tome da li osećaju koliko se država istiskuje iz onoga što je po definiciji njen posao i koliko te nadležnosti bivaju prepuštene onom ko za to pokušava da bude nadležan. Način na koji se predlažu ove izmene i dopune u stvari govori vrlo ilustrativno o načinu kako se ovde zakoni predlažu i donose. Mešavina žurbe, lošeg prepisivanja i oskudnog znanja, niste videli znake navoda, ali ja ću reći da postoje znaci navoda u ovoj rečenici, jeste u stvari nešto što je naša stvarnost. Jedan od pravnika, koga ne bih da reklamiram, doslovce kaže da je u našem sistemu pustila korenje praksa koja je u stvari mešavina žurbe, lošeg prepisivanja i oskudnog znanja. Nama se ovde servira po pedesetak zakona na jednom zasedanju i mi smo svedoci šta znači žurba. Gledanje na sat onih koji vode sednicu i onih koji računaju koliko vremena ima poslanička grupa, ovlašćeni predstavnici, govori o tome da je žurba prisutna i kao fizički pojam, da se u jedinici vremena završi što više rasprave, odnosno da se usvoji što više zakona, ali i žurba da se javnost do detalja ne upozna sa zakonskim predlozima koji se ovde usvajaju. Prosto ne mogu da pristanem na vašu prevaru i hoću da građane upozorim. Ja imam snage da radim; nije neodgovorno, kada ste poslanik, i da otkažete sastanak koji ste zakazali u 14 časova, na primer, u vreme redovne rasprave, ali nije u redu poslu ministra i njegovih saradnika, već četvrti put za poslednje dve nedelje, pretpostavljati posao, odgovornost i značaj poslanika, gde se čak i redovna pauza, definisana Poslovnikom, uređuje prema obavezama ministra, i to više nema definiciju vremena. Znači, kada ćete održati sastanak i biti neodgovoran, jer ste kao šef poslaničke grupe ili član nekog odbora zakazali sastanak sa nekim da pričate na ozbiljnu temu, a ne na privatnu temu, to više uopšte nije važno, jer vam ovde trenutno predsedavajući kaže – rasprava će se obaviti po ovoj tački dnevnog reda, završno sa onima koji su prijavljeni za diskusiju, tada ćemo dati pauzu, a onda ćemo završiti rad kada sledeća tačka dođe na dnevni red. Znači, priča o predvidivosti regulative je priča kada pričamo o Evropi. Priča o predvidivosti uslova za investiranje stranih partnera je priča za strane partnere, ali priča o predvidivosti radnog dana onih koji treba da donose zakone, da sa njima budu upoznati, da vam daju osnovane primedbe, to je prosto kao da nemamo prava da budemo u jednoj ravni, iako smo učesnici u jednom te istom procesu. Ne upozoravam vas, vi brinete o svom političkom rejtingu, svaka stranka pojedinačno. Međutim, ne možete se zalagati za predvidivost onda kada prizivate strateške partnere, onda kada navodite vrednosti za koje se zalažemo kao EU, a da tu predvidivost uskraćujete jednoj grani vlasti i konkretno definisanim i ovde prisutnim ljudima. Šta nam još govori iskustvo iz donošenja zakona? Da mnogi zakoni koji su ovde predlagani jesu u stvari rezultat preterane ambicije trenutnog ministra da iza njega ostane zakon za koji će moći da kaže da je donet u vreme njegove vladavine; da su vrlo često odraz političke razmetljivosti stranke koju predstavlja ministar, ali i jednog neveštog podražavanja svetskih iskustava, gde se prenebregavaju naša iskustva, tradicija i načini kako se određeni zakoni prihvataju. Neću da ilustrujem primerima iz nedavne rasprave u ovoj skupštini ko je čiji zakon nasledio, ko je više zaslužan. Ako je zakon dobar, krivicu obično izbegavaju svi i niko neće da prihvati da je kriv kada se neki zakon loše primenjuje. Čak i kada imate neki dobar predlog da se izmeni zakon koji je na snazi, aktuelni ministar kaže – pa, znate, ja to ne bih menjao jer je to doneto za vreme one vlade i onaj ministar je to uradio. Ali, samo u slučaju ako on procenjuje da je to za njega politički korisno ili štetno. Znači, osnovna mera kojom se rukovode predlagači, to jest Vlada, kao isključivi predlagač zakona u ovoj skupštini, čega smo svedoci, jeste politička korist da se predlagači upišu u listu onih za vreme čije vladavine je donet određeni zakon, a da li je on sprovodiv, nesprovodiv, antiustavan, to apsolutno nije važno. Ilustracija od prošle nedelje, kada smo razgovarali o eksproprijaciji zemljišta za postavljanje gasnih instalacija, odnosno ono što zovemo gasni aranžman, govori o tome da smo mi u februaru 2009. godine u ovom sastavu raspravljali o izmenama i dopunama Zakona o eksproprijaciji i da su usvojene zbog političke razmetljivosti, zbog usvajanja na prečac, zbog podražavanja i hitnosti, odredbe koje su u prvim članovima međusobno suprotstavljene, od kojih je jedna protivustavna, jer kaže da Vlada može odlukom ili zakonom da uređuje način eksproprisanja, odnosno da utvrđuje opšti interes, a Ustav zabranjuje da se to radi bilo kojim drugim aktom sem zakonom, znači, u Narodnoj skupštini. Da nije bilo te brzine i da nije bilo te, mogu reći slobodno – površnosti, jer to nije pregruba reč, već ilustracija ponašanja, mi ne bismo došli u situaciju da prošle nedelje raspravljamo o jednom vrlo bitnom projektu, da ga dovodimo u pitanje, samim tim što njegova realizacija zavisi od primene zakona koji je usvojen sa felerima, greškama i nemogućnošću sprovođenja. Ono što jeste još jedna ilustracija načina na koji donosimo ovde zakone, to je da bi mnoge od tih primedaba o kojima sam govorila i ilustrovala ih praktično mogle da budu otkrivene, eliminisane, da ne postoji jedna izuzetna volja za moći koja se ilustruje kroz nastup – samo sam ja u pravu, kad sam vlast samo sam ja u pravu. Neusvajanjem amandmana eliminisanje onog što se zove praktična teškoća u primeni zakona sutra, na koju blagovremeno ukazujemo, prosto se prenebregava, kao da se ima namera da se uopšte zakon i ne primenjuje. Kako se to može ilustrovati? Došli smo u jednu strašnu situaciju da nam je primena, na primer, Zakona o javnom informisanju prošle nedelje bila predmet pitanja čak i od strane potpredsednika Skupštine gospođe Gordane Čomić, koja je pozivajući se na sredstva javnog informisanja pitala da li je moguće da neko ne primenjuje zakon, jer je takva najava bila u štampi. Obaveštavam vas da je na to što je pisalo u novinama odgovor dat kroz informaciju u ministarstvima pravde, kulture, tužilaštva i sudova, gde je, u stvari, izvršen jedan demanti, tako odlučno i tako neubedljivo kako se to obično radi kada iza toga stoji činjenje koje želimo da prikrijemo. Objasnili su da je reč o pokušaju da se ujednači praksa u primeni Zakona o informisanju i rečeno je samo da su ministarstva, znači, kao organi uprave Vlade, kao izvršne grane vlasti, dala preporuku povodom koje još stavovi nisu usaglašeni, pa se organizovao neki visokostručni sastanak (eto, niko ne osporava da je bio sastanak), ali se usaglašavaju stavovi sa preporukama da li ili ne primenjivati zakon. Ne poriče se dogovor, ali se poriče da je bilo takve vrste pritisaka. Ljudi moji, izvršna, sudska i zakonodavna vlast jesu tri grane koje moraju biti podeljene. Uopšte ne može da postoji sporazum sudske i izvršne vlasti o bilo čemu. Zakon se primenjuje ili ne primenjuje. Ne može se primenjivati selektivno, delimično, prema nekom, nekada, kako to odgovara. Zato se vraćam na način predlaganja zakona motivisan političkom korišću ili štetom onog ko ga predlaže. I ne samo u predlaganju, svedoci smo da i u primeni zakona oni koji su dužni da se ne mešaju, da ne daju preporuke, vrše direktan pritisak i uticaj na onu drugu granu vlasti, praktično pokazujući volju za moći motivisanu političkom korišću. Mislim da se u ovoj državi zna da Vrhovni sud može da donosi načelne stavove što se tiče primene zakona, ali sudu niko ne sme da daje preporuke. O pritisku na sud, vezano za stečaj, a povodom poslaničkog pitanja predsednika Poslaničke grupe Napred Srbijo Tomislava Nikolića, govoriću kada bude reč o Zakonu o stečaju; imam direktnu ilustraciju postavljenog pitanja o uticaju na Trgovinski sud povodom stečaja i neveštog odgovora Vlade, odnosno Ministarstva, koje kaže – mi smo zamolili, pa dali preporuku. Znači, nije reč o izolovanom incidentu preporučivanja, sporazumevanja i dogovaranja. Reč je o praksi za koju mi incidentno saznamo, a za koliko uticaja nikada i ne saznamo, pitanje je. Tu nam ne bi mogla pomoći ni statistika, već samo oštećeni slučajevi. Ovo nisu presedani. Namerno govorim povodom ovog Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, odnosno predloga o izmenama i dopunama, jer u delu gde se radi o individualnim pravima koja su dovedena u pitanje ne možete nalaziti surogate za pravdu, ne možete nalaziti surogate organa koji o toj pravdi odlučuju. Zaista mislim da nam pomodarstvo koje pravdamo uštedama nije dovoljno dobar razlog za nastavak ove prakse. Niste ni pokušali da ubedite mene kao poslanika da imate razlog za nastavak ove prakse. Da li je za realizaciju ovog zakona iz njegove dosadašnje realizacije proistekao neki izveštaj, sem onog o brojkama koji je izneo kolega, kakvo je zadovoljstvo oštećenih strana mirnim rešavanjem sporova, koji su rezultati rada i primene ovog zakona? Znači, da li postoji neka vrsta ankete, kao ona kojom anketirate koliko je građana uvereno da će ekonomska aktivnost da poraste, da će živeti bolje, da će putovati itd? Nemate resurse. Je l' nemate para? Niko vam se u to ne meša. Mnogo toga u budžetu ostaje u zbirnim stavkama, kroz mogućnost da upotrebljavate novac, ali vi nas ovde niste uverili da je iz ove prakse proistekla jedna analiza iz koje bi se moglo videti šta su najčešći razlozi za radne sporove, individualno govorim, i da li se izmenama zakonskih propisa moglo na bilo koji način izvršiti ograničenje samovolje direktora, ponašanje radnika, kroz upozoravajuće i preventivne mere, da do takvih kršenja zakona koji dovode do sudskih sporova manje dolazi. Znači, svaki zakon kroz primenu mora da dovede do neke prakse iz koje moraju da proiziđu smernice za poboljšanje zakona, za poboljšanje rada organa ili slično. Takav rezultat iz primene ovog zakona ne vidim. Naprotiv, na ovoj istoj sednici raspravljamo o određivanju maksimalnog broja zaposlenih na nivou republičke administracije i lokalne samouprave i tu imamo čak vrstu neustavne pravne nesigurnosti, gde prilikom uručivanja dokumenta (neću ga nazvati čak ni rešenje) o nedovoljnoj oceni zaposlenog, koja je napravljena za samo mesec dana, zaposleni, radnik dobija papir na koji nema pravo žalbe, gde se upotrebljava termin – konačnost rešenja. Vi u Vladi odlično znate, valjda vas informišu, kolika je šteta države za nezakonito dobijene otkaze, od Narodne banke 2000. godine do Poreske uprave u 2004. godini, gde se stotinama miliona dinara meri isplata štete radnicima koji su nezakonito dobili otkaz. Da li je rešenje predviđeno tim zakonom koji još nije usvojen u stvari jedan pokušaj da se mirnim rešavanjem radnih sporova, pa i u ovom slučaju, izbegnu sudski procesi i štete koje bi imala Vlada za prilično nedefinisane ili gotovo uopšte nedefinisane kriterijume u ovom zakonu o tome kako neko može dobiti otkaz. Da li, gospodo, mislite da će se neko ko ode na mirno rešavanje radnih sporova rukovoditi onom „Savijenu glavu sablja ne seče“? Da li to treba da postane manir ovog društva – da čovek ne traži svoju pravdu, nego da savije glavu i da ćuti, jer će tako preživeti na radnom mestu, na poslu i uopšte u društvu? Da li savijena glava znači samo ispraviti glavu i sačuvati život ili znači sačuvati sopstveno mišljenje, profesionalni integritet i kičmu, koja je od kostiju i primerena čoveku, a nije, u prenosnom smislu, savitljiva, od plastelina ili gume? Kada se donose ovi zakoni, da li se razmišlja o tome da se gradi pristup – tolerancija u zakonima, kompromisi u reklamama, a u stvarnom životu podizanje tenzija do takvih razmera da organi koji bi trebalo da promovišu tolerantnost i kompromis u stvari promovišu mržnju? Kada je dobiju uvećanu kao grudvu snega koja se niz padinu kreće naniže pitaju se ko je uzrok netolerantnosti, nasilja i nepostojanja razgovora u kojima dve strane razgovaraju. Kada vi predlažete zakon, kada ne usvajate amandmane opozicije, vi pričate sami sa sobom. Vi ne razgovarate sa drugom stranom, a pokušavate nekog da naučite da ide na kompromis i mirno rešavanje radnih sporova, na način gde je njemu oštećeno neko zakonom definisano pravo. Kod najvećeg broja sindikata je razvijen sistem potkupljivanja, doslovnog i u prenosnom smislu - privilegijama, odnosno potkupljivanja povlađivanjem raznim vrstama udvaranja, stavova, davanjem prava na javnost, objavljivanjem tekstova itd. Ali, kod pojedinaca, koji sami nisu nikakva snaga, ovo je prosto neka vrsta prinude. Povodom zakona o stečaju ću šire obrazlagati šta znači oštećenost pojedinca za platu, za pravo, za nepovezani radni staž itd. Ne možete pričati o tome da nekome treba omogućiti da se poveže radni staž time što će država da snosi troškove onoga što nije preduzeće uplaćivalo, a trebalo je zakonom da bude obavezno, a u isto vreme hapsite, nije važno koga, jednog vlasnika lista zato što nije uplatio porez. O kakvim je tu dvostrukim standardima reč? Ne može se ovde neko ko vrši vlast ponašati kao nesolidan pop koji kaže – ne gledaj me šta radim, nego me slušaj šta ti govorim, pa se ponašaj po onome kako te upućujem da radiš. Znači, principijelno, ovakvi zakoni koji izmeštaju nadležnost države sa suda na Agenciju ne mogu da budu podržani. Ne samo zato što je to svetska praksa, i moderna, nego zato što reformu sudstva radite na potpuno pogrešan način, gde sudovi postaju pod direktnom kontrolom onoga što vi zovete pravosudnom akademijom, a ja zovem, s pravom, agencijom za pravosuđe, jer je čak i u zakonu o njoj navedeno da će raditi u skladu sa Zakonom o javnim agencijama. Građani moraju da shvate da svi organi koje nazivate ustanovama, organima i organizacijama, kada imaju ovakvu direktnu nadležnost Vlade kao izvršnog organa, jesu pod vašim direktnim uticajem i uplivom i oni nisu doneti i neće biti u interesu građana. Ja se nadam da neće biti ni na štetu, ali vas molim da o ovim generalnim primedbama, koje će dugoročno da se obiju o glavu ovom narodu i svima nama, povedete računa, ne samo u ovom zakonu, nego uopšte kada nam predlažete zakone, kada nam predlažete dnevni red, kada nas prisiljavate da radimo po vašem dnevnom planu, a sve navodno u ime odgovornosti koju ste vi spremni da preuzmete. Znate, postoji jedna odgovornost, a to je – u modernom društvu svaki čovek preuzima odgovornost za sebe i za svoje postupke. Ako želimo da budemo zrelo društvo, dopustite ljudima da imaju mogućnost izbora i da budu zaista zreli ljudi koji o svojim pravima odlučuju na način koji jeste dostignuće savremene države, ali nije gubljenje tradicionalnih svojstava državnih organa, pa i same države. Hvala.
Hvala, gospođo Tabaković. Reč ima gospodin Mirko Čikiriz.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, ja sam do prethodne diskusije bio uverenja da narodni poslanici imaju potrebna saznanja o medijaciji kao pojmu, o uvođenju medijacije u naš pravni sistem, o značaju i ulozi medijacije koju ona ima u razvijenim pravnim sistemima i o izvanrednim rezultatima koje način mirnog rešavanja, sporazumnog rešavanja sporova između sukobljenih strana daje. Pošto to nije slučaj, zarad javnosti ću reći da je, pre svega zahvaljujući velikom angažovanju bivše predsednice Vrhovnog suda Srbije gospođe Leposave Karamarković, organizovan niz seminara, okruglih stolova i debata na temu uvođenja medijacije, odnosno mirnog rešavanja svih sporova, u naš pravni sistem. To je za posledicu imalo uvođenje medijacije u naš pravni sistem. Mi sada imamo jedan poseban zakon koji se bavi rešavanjem samo radnih sporova. Zarad javnosti ovde je potrebno reći da se u građanskim parnicama, recimo, u SAD preko 90% svih sporova rešava sporazumom stranaka, odnosno posredstvom medijacije i da su izvanredni rezultati medijacije u Japanu, Kini i u mnogim uređenim pravnim sistemima. Analize pokazuju da se najveći broj sporova rešava medijacijom. Šta znači medijacija za našeg običnog građanina? To znači, evo, držaću se nekog radno-pravnog spora – radnik koji, recimo, vodi spor za neisplaćenu zaradu naravno nema sredstava i potrebno mu je prvo da ode kod advokata, a naplaćuje se pravni savet, naplaćuje se svaka tužba, naplaćuje se taksa za tužbu, naplaćuje se svako ročište, naplaćuje se veštačenje. Često i sa pravosnažnim presudama u korist radnika nema imovine odakle radnik da naplati ono što mu je sud u dugotrajnom postupku... Evo, imamo podatak da radni sporovi traju tri i više godina u proseku; i posle takvog mučenja, nekoliko godina niste dobili zaradu, tri godine se sudite, imate presudu, ali ne možete da je naplatite. Drugo, mirno rešavanje sporova podrazumeva jedno psihičko rasterećenje i sprečavanje maltretiranja. S jedne strane, radnik je maltretiran od strane poslodavca ili ne može da ostvari neko svoje na zakonu zasnovano pravo, a onda mora da se maltretira i u dokazivanju tog svog prava, koje mu najčešće nesporno pripada. Što se tiče onoga što smo viđali u našoj sudskoj praksi u poslednjih dvadesetak godina, jedno vreme, posebno u vreme tog samoupravnog socijalizma, maltene je bilo nemoguće da radnik izgubi neki radni spor. To je bila jedna druga krajnost i zaista su često i kod najtežih povreda radnih obaveza radnici uspevali, jer je tako bio usvojen pravni sistem, da to svoje pravo ostvare pred sudom. Sada imamo jednu drugu situaciju. Naravno da ni ovaj zakon, ni ovo ministarstvo, koje vrlo korektno radi svoj posao i svakodnevno se suočava sa mnogim nasleđenim problemima, za sada, pre svega, i ministar Ljajić, čini mi se, vrlo korektno radi svoj posao... Ne možemo očekivati od jednog zakona i od jednog ministarstva da reši u jednom mandatu tu široku oblast i problematiku koja se tiče radno-pravnih odnosa. Sama činjenica da je 2004. godine donet Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova bila je veliki napredak u odnosu na to da pre toga uopšte nismo imali takav zakon. Ovaj zakon je veliki napredak u odnosu na prethodno rešenje. Kao predstavnik SPO i desne strane liste ZES, i sam ću izneti neke dileme u pogledu nekih rešenja. Vidim da postoji raspoloženje kod ministra i Vlade Republike Srbije da se prihvate veoma konstruktivni amandmani, što je dobar pokazatelj da ovo nije stranačko pitanje, već da je znatno šire pitanje. Mi, iz Srpskog pokreta obnove možemo da samo izrazimo svoje zadovoljstvo zbog ovakvog pristupa ovog ministarstva. Prednosti koje pruža ovaj zakon su: rasterećenje rada sudova, koji su i ovako pretrpani sudskim predmetima; uspostavljanje socijalnog dijaloga kao načina da se problemi prevaziđu; izbegavanje štrajkova; brzina i efikasnost postupka; besplatnost postupka; nepristrasnost postupka; ušteda vremena, ušteda novca itd. Ovo ministarstvo je pred narodne poslanike u dva dana izašlo sa dva dobra zakona. Jedan je zakon o ravnopravnosti polova, a drugi je zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Naravno, mi koji pratimo rad ministarstava znamo da je u toku i priprema zakona o sprečavanju mobinga, odnosno maltretiranja zaposlenih na poslu. Danas u Srbiji, u uslovima kada su radnici, čini nam se, uz poljoprivrednike najveći gubitnici u tranziciji, imamo različito ponašanje ljudi koji su postali vlasnici preduzeća u procesu privatizacije. Imamo izvanrednih primera vrlo korektnog ponašanja poslodavaca prema zaposlenima, imamo primere uspešnih privatizacija, ali, nažalost, dominira ono što je loše. Dominiraju primeri loše privatizacije i loših odnosa poslodavaca koji nisu džentlmeni, nisu poslodavci zapadnog tipa kakve želimo da vidimo mi iz SPO, već su, pre svega, skorojevići, koji su često u procesu privatizacije legalizovali sumnjivo stečeni kapital, i maltretiranja zaposlenih su zaista bezbrojna. Zbog toga je taj zakon o sprečavanju mobinga na poslu jedan od zakona koji što pre treba da se nađu u skupštinskoj proceduri. Ono što takođe dodatno uznemirava javnost, pored pokazatelja da recimo više od 60% zaposlenih, po anketama, strepi od gubitka svog radnog mesta, to je najava da će se možda te godine za odlazak u penziju povećati naviše. Reakcije nas iz Srpskog pokreta obnove su identične. Smatramo da treba zadržati sadašnje rešenje. Juče smo pričali o zakonu o ravnopravnosti polova. Na osnovu brojnih istraživanja, napravljen je fotorobot savremene žene u Srbiji. U najkraćem, tu se kaže da savremena žena ustaje oko sedam sati ujutru, vodi decu u vrtić, posle čega žuri na posao, kojim nije zadovoljna jer je manje plaćena od kolege koji radi isto što i ona. Posle posla ide ponovo u obdanište, svraća u prodavnicu i sa punim kesama u jednoj i detetom u drugoj ruci dolazi kući. Žuri da spremi ručak, sredi kuću, opere sudove, veš, dočeka muža koji od nje očekuje da bude supruga, majka, da dobro vaspitava dete, da brine o kući, da donosi novac, da dobro izgleda itd. Koliko je ne samo žena, nego i zaposlenih koji odlaze na posao, ne primaju zarade, ne mogu da ostvare elementarna prava iz svog radnog odnosa? Veliki broj. Zbog toga, s obzirom na to da su mnoga dobra rešenja sadržana u ovim izmenama zakona, da se proširuje taj krug prava koja se mogu ostvariti mirnim putem, da će se prihvatiti amandmani koji taj prošireni krug dodatno proširuju, ja ću izneti sada i neke nedoumice. Recimo, nismo dobili obrazloženje zbog čega se briše član 34, u vezi s angažovanjem veštaka i izuzećem sudskog veštaka. U svojoj velikoj praksi postupanja pred sudovima samo jednom sam sreo sudiju (koji nije imao zakonsko ovlašćenje da to radi, koji je to radio u dogovoru sa strankama), koji je znao da računa kamatne stope itd, pre svega u sporovima finansijske prirode. Stranke su to često proveravale kod sudskih veštaka. Ispostavilo se da je taj sudija, iz neke svoje ljubavi prema matematici, aktuarska matematika, zaista dobro znao da radi svoj posao. Sudski veštaci se angažuju za poslove za koje sud nema stručna znanja. Od medijatora, od arbitara, koji su po pravilu ljudi sa položenim pravosudnim ispitom, znači, diplomirani pravnici, ne možemo očekivati da poznaju finansije i aktuarsku matematiku. Očekujemo obrazloženje, ne kažem da postoji loša namera, ali jednostavno nije mi jasno kako će sudija moći, po pravoj meri, koju očekuju sukobljene strane, da predoči strankama precizne podatke o iznosima potraživanja, o kamatnim stopama itd., tako da nijedna stranka u procesu mirenja ne bude nezadovoljna. Što se tiče predloga da direktor Agencije pokreće postupak za brisanje miritelja i arbitara iz imenika i donosi tu odluku, Jovan Hadžić, naš veliki zakonopisac, prilikom pisanja zakona polazio je od tri osnovne pretpostavke: prvo, kakve su društvene okolnosti na koje treba da se primeni taj zakon, kakav je mentalitet naroda i kakve su opšte prilike koje postojeće stanje treba sa zakonima da unaprede. Mi živimo u vremenu kada su zloupotrebe prisutne na svakom koraku i kada građani, izuzev Vojske Srbije, SPC i još nekoliko institucija, nemaju poverenja u punoj i dovoljnoj meri u institucije sistema upravo zbog toga što se mnogi za koje se očekivalo da neće zloupotrebiti poverenje to čine. Zbog toga mislim da ovo rešenje možda... Čuli smo i argumentaciju za, da je direktor najodgovorniji za poslovanje Agencije, da on sam treba da proceni itd. Po nama, može doći u tom delu do zloupotreba i treba čuti argumentaciju za ili protiv. Nisam tvrd u ovom stanovištu, ali bih voleo da čujem argumentaciju za i protiv. Mislim da je i samo donošenje Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova jedan veliki napredak u našem pravnom sistemu, da su svi načelni principi na kojima su zasnovane izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova dobre, da su dobronamerne. Srpski pokret obnove i poslanici Srpskog pokreta obnove sa liste Za evropsku Srbiju će u danu za glasanje sigurno podržati izmene i dopune, a očekujemo od Ministarstava da dileme koje sam izneo u svojoj diskusiji tokom rasprave otklone. Hvala.
Hvala, gospodine Čikiriz. Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Nikolić. Izvolite.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Poštovani ministre, građani Republike Srbije, danas je pred nama izmena Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Nije sporno da su se sve poslaničke grupe, odnosno svi poslanici koji su do sada učestvovali u diskusiji (ne vidim razlog da tako ne bude i kasnije) složili da je ovaj zakon koji je donet 2004. godine bio pravi odgovor na nagomilane probleme koje smo imali u domaćoj privredi i u odnosima između zaposlenih, s jedne strane, i poslodavaca, s druge strne. Dakle, i cifre govore: 3.600 individualnih sporova, 44 kolektivna spora koja su na ovaj način razrešena, što ukazuje na potrebu postojanja ovog zakona i na dobar rezultat ovog zakona. Ove izmene koje su date danas i amandmani koje je, između ostalog, dala i Demokratska stranka Srbije (stekao sam utisak da ste vi te amandmane ozbiljno razmotrili i da ćete ih prihvatiti) jesu u pravcu poboljšanja ovog zakona, u smislu da ovaj zakon efikasnije funkcioniše u ovoj oblasti. Međutim, ono što je vrlo važno istaći, ono što jeste ključ ovog problema jeste da pre svega država u ovom procesu mora da bude odgovorna. Ona to jeste bila i jeste u pojedinim slučajevima, ali pokazuje izuzetnu neodgovornost kada su u pitanju pojedini škakljivi procesi. Navešću jedan primer. Poslanik sam koji dolazi iz Šapca. U Šapcu je poslovao do 2000. godine jedan veliki holding, „Zorka holding“ hemijska industrija, koja je kroz jedan specifični oblik privatizacije (podele holdinga, imovine itd.) sada u vrlo teškoj situaciji. Upravo danas imamo protest 870 radnika firme „Zorka đubriva“, koji imaju sudske presude da im je poslodavac, odnosno bivši vlasnik ostao dužan 16 plata. Ogromna većina, preko 800 radnika, ima sudske presude da im se to duguje. Firma „Zorka đubriva“ je dugo vremena bila pod zakupom; privatizovana je u avgustu mesecu ove godine. Sada tu dolazimo do one poente da li je država odgovorna ili neodgovorna. U ovom slučaju je bila izuzetno neodgovorna. Firma je prodata, iako još kupac nije isplatio svoju ugovornu obavezu, jer se čeka odluka Antimonopolske komisije. Verujte mi, tu se sumnja još povećava; nije mi jasno zašto bi Antimonopolska komisija tu imala bilo kakvog posla, jer je uvoz đubriva slobodan. To nije jedina fabrika koja se bavi proizvodnjom mineralnih đubriva u Srbiji, ih ima još nekoliko, pa ne vidim razlog zašto bi se uopšte tražilo mišljenje Antimonopolske komisije. Ono što je bitno, firma je prodata, i pokretna i nepokretna imovina je prodata toj firmi, neću sada spominjati ime, ali nisu prodate obaveze koje firma ima prema zaposlenima. Na osnovu tih obaveza radnici su tužili firmu, imaju sudske presude i Agencija za privatizaciju prelazi preko toga. Ono što je loše kada je Šabac u pitanju i kada je generalno „Zorka holding“ u pitanju, to je moje mišljenje, jeste to što je bilo veliko mešanje lokalne samouprave od 2000. godine, što se želelo da se ojačaju neki lokalni, regionalni, ako hoćete i republički, privrednici, pa se nije išlo čak ni na međunarodne tendere, iako je to firma „Zorka holding“ po svojoj tehnologiji, tradiciji i mogućnostima zasluživala. Dakle, išlo se na komadanje firme. Između ostalog, jedan veliki deo firme je preuzeo grad Šabac, po proceni Agencije za imovinu u iznosu od šest miliona dinara, pa je to pripojeno sada slobodnoj zoni koja je formirana u ovoj godini. Verovatno je ambicija opštine da napravi jednu respektabilnu slobodnu zonu. To je sve u redu, ali, gle čuda, otprilike šest miliona evra se duguje radnicima. Dakle, ako grad Šabac može da zaštiti svoje interese i štiti svoje interese, mislim da je on u obavezi, ako već rukovodstvo preuzima na sebe ulogu medijatora, da je onda bilo logično da se zaštite prava tih radnika. Sada vam postavljam pitanje – šta ćemo raditi u tom slučaju? Šta uraditi u konkretnom slučaju sa 870 radnika? Gospodin Čikiriz je pomenuo da takvih slučajeva ima širom Srbije, ali ja pominjem ovaj konkretni. Kako ćemo razrešiti taj slučaj i kako će se izvršiti pravedna nadoknada ljudima koji su taj novac zaradili? Šta država planira da uradi povodom toga? Na osnovu ovog zakona teško da će moći nešto da se uradi, zapravo, izražavam sumnju, ali za to nije kriv ni zakon, ni dobre namere onih koji sprovode ovaj zakon, već upravo neodgovornost državnih organa koji su te zaposlene ljude doveli u ovu situaciju. Zanima me zaista i voleo bih da mi vi kao ministar za rad i socijalna pitanja, jer to su sad već ljudi sa ozbiljnim socijalnim problemima, date odgovor šta bi tu moglo da se učini. Evo, ovde javno pozivam da se sazovu Odbor za industriju i Odbor za socijalna pitanja, upravo u Šapcu, vezano za taj problem 870 radnika. Nadam se da ćete kad taj odbor bude sazvan, ili ti odbori, dobiti poziv i da ćete se tom pozivu odazvati i doći u Šabac. Ponoviću još jednom, ako se traži mišljenje Antimonopolske komisije da li tu postoji monopol na proizvodnju đubriva ili već ne znam šta, želim samo još jednom da otvorim jedno pitanje i da obavestim javnost, pre svega poljoprivredne proizvođače, o jednoj volšebnioj uredbi koju je donelo Ministarstvo poljoprivrede, iako ono za to nije nadležno, a to je da se prilikom uvoza mineralnog đubriva u ovoj godini dozvoli povećana radioaktivnost mineralnog đubriva - sa 500 bekerela na 10.000 bekerela. Dakle, vrednosti koje su 20 puta veće! Ta uredba je nestala sa sajta Ministarstva poljoprivrede, ali je de fakto, 14. avgusta, izašlo u „Službenom glasniku“ da se mogu uvoziti mineralna đubriva sa 20 puta većom radioaktivnošću. Tu očigledno neki interesi postoje. Ti interesi nisu u interesu poljoprivrednika jer ako se takvo đubrivo baca u ovoj godini na zemljište, to neće oplemeniti zemljište i neće doprineti boljem rodu, već naprotiv, to zemljište učiniće kontaminiranim. To je jedna ozbiljna industrijska grana, u kojoj monopola nema, ali očigledno ima puno novca. Nije red, a naročito nije fer da se sve prelama preko 870 radnika u firmi „Zorka đubrivo“. Država je na potezu da iz dugoročno neodgovornog pozicioniranja prema zaposlenima proba da pronađe jedno rešenje koje će zadovoljiti, između ostalog, i radnike zaposlene u „Zorka holdingu“. Govorimo o odgovornosti i neodgovornosti države. Ja ne verujem da je ova država odgovorna i da je ova vlada odgovorna, zapravo, nju smatram najneodgovornijom institucijom u ovoj državi. Dokaza zaista ima na pretek i nije čudo što se, nažalost, po Srbiji dešavaju i štrajkovi sa radikalnim potezima od strane ljudi koji ne vide alternativu i koji ne mogu da dođu do pravde. Jedan od krunskih dokaza neodgovornosti ove vlade jeste i realizacija budžeta za 2009. godinu. Kao što znate, a možda i ne znate, ali verovatno ste bili informisani, mi smo početkom oktobra podneli zahtev da nam Ministarstvo finansija da podatke o izvršenju budžeta. Na osnovu prikaza koji je gospođa Dragutinović dala, potpisala, stavila pečat nadležnog ministarstva, videli smo da je budžet na dan 30. septembra prekoračen za 3.733.000.000 dinara, odnosno za 5,3% od dozvoljenog iznosa koji je predviđen Zakonom o budžetskom sistemu. Kada se tako ponaša ministarka finansija, premijer, Vlada, kada javno da dopis da je svesno, možda i nesvesno, ali u krajnjoj liniji onda ne znam kako to da nazovem, ali svakako prekršila Zakon o budžetskom sistemu, najvažniji zakon koji reguliše rad Vlade, onda su i očekivanja od te vlade jako mala. Dakle, predlažem, s ovim završavam, da se Odbor za industriju, Odbor za socijalna pitanja sazove u što kraćem vremenskom periodu, upravo u Šapcu, kako bismo videli kako možemo da razrešimo problem 870 radnika koji su, ni krivi ni dužni, i sa sudskim izvršnim presudama, ostali uskraćeni za svoje plate i za svoj dohodak, kako od njih ne bismo pravili socijalne slučajeve. Insistiram na tome zato što smatram da je upravo lokalna samouprava, koja je napravila čitav ovaj problem, jedna od najodgovornijih institucija, pa je, svakako, učešće i aktivnost skupštinskih odbora moglo da bude od presudnog značaja. Još jednom ponavljam, očekujem da ćete na poziv Odbora za industriju i Odbora za socijalna pitanja doći na tu sednicu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik gospodin Sreto Perić. Izvolite, gospodine Periću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mirno rešavanje sporova, to zaista predivno zvuči. Trebalo bi da čovek da ima malo problema sa mozgom kada bi osporavao to što je određen broj kolega rekao da je dobro pokušati rešavati radne sporove mirnim putem. To uopšte nije sporno i mi iz SRS u obrazlaganju Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova nećemo ići u tom pravcu, mada se može, strogo pravnički posmatrano, postaviti jedno ozbiljno pitanje. Imali smo prethodnog dana Predlog zakona o jedinstvenom biračkom spisku i vidimo da se apsolutno iz nadležnosti ranijih sudova izuzimaju određene radnje, vezano za ostvarivanje biračkog prava. Evo sada pokušaja da se radni sporovi izmeste iz sistema pravosuđa i da se osnuje agencija za mirno rešavanje sporova. To, istina, ne čini ovaj ministar i ovo ministarstvo, nego je to urađeno 2004. godine, sa primenom ovog zakona od 2005. godine. Gospodine ministre, vi ste jedan od ministara u Vladi koji u ovom momentu ima možda najveću odgovornost, zajedno sa ministrom zdravlja zbog specifične situacije sada, ministrom finansija. Zaista, pred vama je jedan delikatan i veliki posao i obaveza. U svojoj diskusiji ću predložiti da probate da se oslobodite nekih poslova koje vi inače obavljate, ne kao ministar za rad i socijalnu politiku, da bi što više vremena ostalo za izvršavanje ovih drugih. Kada govorimo o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, moramo da vidimo na kojoj platformi građani Srbije jesu sad. Neizbežno je izneti činjenicu da u ovom momentu imamo oko 1.800.000 zaposlenih (ne patim od toga da mi podaci budu baš precizni, tačni, u jednog ili u desetinu zaposlenih, mada me raduje kad se zaposli svaki pojedinac, i mene i svakog člana SRS), sa tendencijom stalnog opadanja broja zaposlenih. Dalje, oko 650.000 radnika radi na crno, 150.000 zaposlenih ne prima redovno plate. Oko 200.000 dece živi u siromaštvu, 150.000 dece je neuhranjeno, ovo su podaci koji su vama svakako poznati; 365.000 dece koristi dečije dodatke, koji su u ovom momentu simbolični, s obzirom na njihove potrebe i na ono što njihovi roditelji kao zaposleni ili nezaposleni građani ove države imaju mogućnost da prime. U više od 59 opština u Srbiji rade narodne kuhinje, a postoji tendencija i realna potreba da se one otvore u još opština. Šta je veliki problem u Srbiji? Ovaj zakon ne može da da očekivana rešenja. Gospodin Čikiriz je rekao da se u SAD oko 90% raznih sporova rešava arbitriranjem. Tamo su neki drugi odnosi, neki drugi uslovi i možda to i da određene rezultate. Imamo sporo zapošljavanje, ogromna je razlika između siromašnih i bogatih i kada imamo tu činjenicu u vidu, mirno rešavanje radnih sporova ne može da da očekivane rezultate. Imamo još jedan problem, i skoro svaki poslanik SRS insistira na tome da primena zakona koji se donese u ovom parlamentu bude ozbiljna, da bude podignuta na jedan nivo potreba građana Srbije. Mi nemamo takvu situaciju. Imamo otvorenu izjavu jednog ministra, i to se zove politikanstvo ili populizam: „Naučio sam da zapošljavam, neću da otpuštam“, kojom je navodno slao neku poruku kad je bio u pripremi zakon o ograničenju broja zaposlenih u republičkoj administraciji. Kad ministar pošalje takvu poruku građanima, onda oni zakoni koje donosi Narodna skupština Republike Srbije prestaju da budu obaveza i za njene građane. Ne zalažemo se za to da se zakoni ne primenjuju, naprotiv, i oni za koje ne glasamo i oni na koje iznosimo ozbiljne primedbe i argumentaciju i pokušavamo da ih amandmanskim rešenjima učinimo kvalitetnijim i u praksi primenljivijim treba da se primenjuju, jer to je smisao donošenja zakona. Imali smo situaciju da nam u prethodnim godinama i u godini kada je nastupila svetska ekonomska kriza jačaju finansijski sektor, bankarski sektor, sektor osiguranja, finansijski lizing i dobrovoljni fondovi osiguranja, a realni sektor iz dana u dan gubi na značaju i nema realnu podršku od strane ove vlade. Imali smo nedavno jednu situaciju, podaci su poznati široj javnosti u Srbiji, da je Centar za strna žita u Kragujevcu, koji ima 59 zaposlenih, od čega pet doktora nauka, dva su magistri, dva su doktoranti i osam radnika sa visokom stručnom spremom... To je najstariji centar na Balkanu, koji postoji 111 godina, i 89 vrsta strnih žita je priznato. Uskoro bi trebalo da se priznaju još tri nove vrste. Da bi ukazali na svoje postojanje i na sasvim realne probleme, koje sami ne mogu da reše, a lokalna samouprava nije spremna ili možda nije u ovom momentu u prilici da im pomogne, oni su na simboličan način spaljivali svoje diplome, naučna zvanja i knjige iz kojih su učili, jer nemaju sredstava da plate telefon, i imaju niz drugih problema. Naš ozbiljan resurs, na koji mora da računa svaka vlada i svako ozbiljno i moderno društvo, jeste nauka svakako. Ako imamo takav odnos prema jednoj instituciji gde se najveći broj zaposlenih bavi naučnim radom, šta onda možemo očekivati u nekim drugim gde se za obavljanje određenih poslova podrazumeva niži stepen znanja i stručnosti? Onda zasigurno ne možemo očekivati ozbiljniju pomoć od strane države. Čini mi se, ministre, da je onaj jučerašnji predlog zakona za vas bio mnogo lakši nego što je ovaj danas. Istina, Ustav garantuje ravnopravnost polova. Ne tvrdimo da zloupotrebe u praksi nema, ali mi imamo i pozitivne propise koji su sankcionisali kršenje ustavnih prava određenih osoba i samo insistiramo na tome da se sprovodi zakon. Ali,pitanja iz oblasti radnih odnosa, a tu nije problem samo da li je isplaćen lični dohodak, nego je problem i što ljudi više godina čekaju posao, sa malom šansom i sa malim izgledom da budu zaposleni... U poslednje vreme mnogo vremena ste trošili, gospodine ministre, obilazeći uistinu teške i bolne slučajeve; u zadnjem selu zadnja kuća, gde ljudi nemaju sredstava ni za minimalne, osnovne higijenske uslove... Ali, moja je sugestija, da kažem i molba, jer vi spadate u jednu profesiju gde ste po vokaciji humanista – pošaljite Mehu Omerovića, pošaljite Bajru Šehovića, pošaljite nekog drugog da odnese taj televizor, a vi se malo više bavite problemima stotina hiljada ljudi u Srbiji koji su bez posla. Dakle, ne kažem da ne treba činiti ono gde se vi pojavljujete, ali može gospođa Snežana da ode i odradi taj posao, a vi se bavite ovim problemima. Gospodin Nikolić je ukazao na probleme u Šapcu, a takvih je problema širom cele Srbije bezbroj, kao skorašnji problemi sa zaposlenima u „Futuri plus“, gde oko 3.150 zaposlenih već nekoliko meseci ne prima platu; bez osnovnih su uslova za rad, jer im je isključena struja u oko 1.150 objekata; drže 22% tržišta u distribuciji štampe. To su samo neki od slučajeva, a takvih je mnogo. Videli ste na koji su način u Novom Pazaru u Tekstilnom kombinatu „Raška“ zaposleni morali da skrenu pažnju na sebe. To je nešto što je nedopustivo. Moramo to imati u vidu, a ako nam se to dešava na drugoj strani, onda pokušaj mirnog rešavanja sporova ostaje u senci, ostaje sigurno zasenjen i mali je u odnosu na ovo. Srpska radikalna stranka, a čini mi se da je bilo prostora i za vas kao ministra za rad i socijalnu politiku, podnela je u aprilu mesecu zahtev predsedniku Skupštine da se formira anketni odbor radi utvrđivanja činjenica u vezi s kupoprodajom Poslovnog centra „Ušće“ i izgradnjom multifunkcionalnog centra „Ušće“ na Novom Beogradu. U vreme dok su se izvodili građevinski radovi mogli ste da stavite ono žuto šlemče, da odete tamo i da vidite da li su svi preduslovi za izvođenje tih radova ispunjeni, a ako nisu, da se obaveste drugi državni organi pre nego što se uradi ono što danas imamo, da bi mogli da intervenišu. Ovo su samo neke od stvari u kojima vi morate uzeti maksimalno učešća. Ne tvrdim i ne očekujem da možete da rešite, ali zajedno sa drugima to bi trebalo da se reši. Šta je još veliki problem? Ne možemo očekivati da mirno rešavanje radnih sporova može da dovede do okončanja tog problema. „Veliki brat“, u vidu gradonačelnika Beograda, ode u jednu osnovnu školu; tamo je bio problem, trebalo je razdvojiti određenu decu, pa jedni da idu u jednu osnovnu školu, drugi da idu u drugu. Ćale je stigao i kaže – ne, grad će izdvojiti sredstva, vi ćete i dalje nastaviti da idete zajedno u istu školu. To je dobro, ali šta ćemo za one škole u Novom Pazaru? Šta ćemo za one škole u Ljuboviji, u Arsenovićima gde je pre nekoliko godina bio samo jedan učenik? Koji ćale tu da ode i da reši taj problem? Cela Srbija za ovu vladu mora da bude podjednako značajna i zanimljiva. Ne tvrdim da u Beogradu određene stvari ne treba da se rade, jer ipak je glavni grad i mora da bude reprezentativan kad nam dolaze gosti, sa čim to sve raspolažemo, ali nikad i ni u kom slučaju ne smemo zapostaviti mnoga sela i mnoge male opštine u Srbiji, koje zasigurno svojim sredstvima ne mogu da razreše probleme građana koji se pojavljuju. Da li ima smisla da sad govorim o ovom zakonu? Mi smo to u raspravi kad je on bio predložen prvi put, 2004. godine, govorili. Predloženo je osnivanje Agencije za mirno rešavanje sporova, gde se kaže da direktora imenuje Vlada Republike Srbije i zakonom nisu propisani nikakvi uslovi. Za miritelje i arbitre istim tim zakonom su predviđeni određeni uslovi i to je u redu, samo što je trebalo i za direktora postaviti određene uslove. Da vam kažem šta je bila osnovna intencija prilikom donošenja tog zakona – da se rešavaju kolektivni radni sporovi da bi se izbegli štrajkovi, a individualni nisu bili u tom prvobitnom momentu primarni. Treba ih rešavati, i kad neko kaže – za pet godina ili, da budemo precizniji, za četiri godine i nešto ukupno je rešeno 3.600 sporova, to nije veliki broj kad se podeli brojem godina koliko ova agencija postoji. Vi niste ni rekli da ste zadovoljni brojem rešenih predmeta, ali ono što izostaje jeste činjenica da nemamo podatke koje težine su ti problemi koji su rešeni. Jer, najčešće zaposleni pokušavaju da reše radne sporove kod suda kada to nije moglo ni na jedan drugi način. Siguran sam da nemaju dovoljno poverenja ni u ovaj mirni proces rešavanja sporova, jer pre odlaska kod arbitra ili miritelja potrebno je iscrpsti maksimalno toleranciju i sa jedne i sa druge strane. Vi se tu, bar u načelu ili deklarativno, zalažete. Na kraju moram da vam još jednom podvučem i kažem – manite se Serža Bramerca. Mi iz Srpske radikalne stranke ne sporimo da neko treba da radi s njim, ali vi u ovom momentu, s obzirom na probleme koji postoje nad građanima Srbije, pre svega zaposlenim, odnosno, što je još gore, nezaposlenim, imate mnogo više obaveza u ovom drugom delu. I, mislim da je za čoveka tog kapaciteta i po prirodi humanog dosta jedna stranka, ne morate sad krenuti u kolekciju stranaka. Na samom kraju, u ime Srpske radikalne stranke svim pravoslavnim vernicima želim da čestitam njihovu krsnu slavu Avramija i da u sreći i zdravlju sa svojom porodicom i svojim gostima provedu svoju krsnu slavu. Zahvaljujem se.
Poslaničkoj grupi Napred Srbijo preostalo vreme je minut i 26 sekundi, a reč bi mogao da dobije gospodin Tomislav Nikolić, nije u sali. U tom slučaju, reč ima gospodin Aleksandar Pejčić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, predstavnici Vlade, danas govorimo o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova. Dobro bi bilo da podsetimo građane Srbije kako je došlo do nastanka tog zakona. Naime, prethodna vlada je imala nameru da uspostavi socijalni dijalog kao metod mirnog rešavanja radnih sporova, i individualnih i kolektivnih. Kad je reč o individualnim radnim sporovima, onda moramo reći da je pravilnikom određeno da se rešavaju problemi pre svega otpuštanja, tj. ugovora o radu i minimalnih ličnih dohodaka. Kad je reč o kolektivnim sporovima, tu se radi pre svega o učlanjivanju u sindikate, promenama kolektivnih ugovora i štrajku. Posle toga morala je da se formira jedna institucija, tj. zakon je predvideo jednu instituciju koja se zove Agencija o mirnom rešavanju radnih sporova. Ta agencija je bila arbitar u rešavanju radnih sporova između radnika i poslodavaca. Uz pomoć miritelja, arbitra i određenih principa, ta agencija je profunkcionisala i počela da radi. To su: princip brzine - kada je Agencija detektovala problem, kada je počeo da se rešava taj problem, posle 30 dana je trebalo da se donese pravosnažna i izvršna odluka; zatim, princip besplatnosti - ni jedna ni druga strana nisu morale da daju određena sredstva da bi se rešavao taj spor; princip nepristranosti - i jedna i druga strana dogovarale su se o arbitru koji će predsedavati u tom sporu, i princip zajedničkog interesa - i jedna i druga strana vodile su računa o tome da su uštedeli i novac i vreme što se tiče tog interesa. Na osnovu tih principa i arbitraže rešeno je, kao što smo čuli ovde, a to ste i vi ponovili, preko 3.600 slučajeva, pričam o individualnim sporovima, i 44 kolektivna spora. Međutim, nas plaši druga stvar, da je ambijent koji stvara Vlada u ovom trenutku u stvari kamen spoticanja za zakon i za Agenciju i da ovaj zakon neće moći da se implementira u stvarnosti, u realnom životu i da Agencija neće moći da funkcioniše. U prilog tome govori i to da će ove i iduće godine biti otpuštanja određenog broja radnika. Naime, 115.000 radnika treba da bude otpušteno, a ne, kao što je Boris Tadić najavljivao u predizbornoj kampanji, da se uposli 200.000 radnika. Da je uposleno 200.000 radnika, sigurno danas ne bismo pričali o ovom zakonu i ovoj agenciji. Donosili smo ovde, tj. zakoni su još uvek u proceduri, zakoni o otpuštanju radnika u republičkoj administraciji i lokalnoj administraciji. Što je najgore, svi ti radnici nemaju kolektivni ugovor, zatajio je sindikat, zatajio je socijalni partner i u tom smislu ne znamo kako će rešiti sve te probleme. Ovakvih primera ima na stotine, neke moje kolege su pomenule, recimo, Zoran Nikolić je pričao o Šapcu, ja ću se usredsrediti na grad iz koga dolazim, to je Leskovac, jedan od najsiromašnijih gradova u Srbiji. Naime, znate da je Leskovac nekada bio razvijen tekstilni basen, 12.000 zaposlenih radnika u tom tekstilnom basenu; sada Leskovac ima 35% stopu nezaposlenosti, pošto je ta tekstilna industrija uništena. Nećemo nikoga prozivati ko je to uništio, međutim, ima 35% stopu nezaposlenosti. Kao grom iz vedrog neba u toku kampanje dolazi Boris Tadić sa strateškim partnerom, a strateški partner je „Kloting“, firma sa Kipra, i otvaraju fabriku (inače, firma se bavi lon poslovima) koja je bila u stečaju, država subvencioniše sa 2.800.000 evra da bi se podstakla proizvodnja. Boris Tadić u svom pompeznom govoru govori da je to revitalizacija „malog Mančestera“, kako se ranije nazivao Leskovac, i svi smo bili srećni u tom trenutku. Međutim, posle godinu dana vlasnik, sa svim tim mašinama koje je zatekao, beži iz Leskovca, sa svim parama koje je uzeo od Vlade, ne vraća. Sada se postavlja jedno pitanje. Pošto sindikat, konkretno postavljam vama pitanje, nije potpisao kolektivni ugovor sa tim radnicima, ti radnici prosto ne znaju kako da naplate potraživanja. Radi se o tome da devet meseci lični dohodak nije isplaćivan. To je pitanje na koje želim da mi odgovorite jer imam obavezu prema tim ljudima, prema tim radnicima koji su radili u toj fabrici, kao što rekoh, zvala se „Kloting“. Drago mi je što ste prihvatili određen broj amandmana Demokratske stranke Srbije, jer oni u suštini menjaju tekst zakona i poboljšavaju ga. Međutim, ono što je neophodno Srbiji, ono što je neophodno svima nama, to je sigurno taj socijalni dijalog između Vlade, vašeg resornog ministarstva i socijalnih partnera, sindikata. Završiću, gospodine ministre, a moram jer imam obavezu, imam potrebu, pošto sam non-stop u kontaktu sa tim ljudima... Naime, znate da u Jablaničkom okrugu ima preko 12.600 rezervista, zamolili su me da vas pitam kada će biti te zaostale dnevnice, kada će primiti tu socijalnu pomoć, jer već duže vreme su u pregovorima sa vama. Dobio sam i poslaničko pitanje, međutim, nisu zadovoljni tim odgovorom pa vas pitaju konkretno – kada će dobiti ta određena sredstva, zbog čega su krvarili na Kosovu? Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Pejčiću. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je jedan vrlo bitan zakon, koji definiše pitanje zaštite radnika i njihovih prava. Naime, praksa koju smo imali ovih pet godina, otkako je usvojen materijalni zakon, vrlo je loša, zbog toga što nismo oživotvorili odredbe ovog zakona; instituti koji su predviđeni ovim zakonom nisu u funkciji, a posebno ne subjekti koji su nosioci mirnog rešavanja sporova. Zašto nisu? Zbog toga što je vlast u beznađu. Najveći problemi u ovom periodu od 2005. godine odnose se na privatizaciju i sudbinu radnika, kao i na subjekte koji su ušli u postupak stečaja. Posebno je to aktuelno od 2008. godine, kada je zvanično, po Zakonu o privatizaciji, prestao postupak privatizacije, odnosno sva preduzeća koja nisu ušla u postupak privatizacije do 31. 12. 2008. godine idu u prinudnu likvidaciju. Onda smo pronašli institut koji je samo papirnati institut, a to je institut restrukturiranja. Ogroman broj preduzeća smo prebacili u restrukturiranje, bez mogućnosti da ta preduzeća i te ustanove dovedemo u funkciju u smislu njihovog oživljavanja ili njihove prodaje. O pravima radnika ova vlast ne brine, ni o onima koji su u postupku stečaja, ni o onima koji su u postupku restrukturiranja, ni o onima koji su bili u postupku privatizacije. Sam podatak da smo imali 3.600 mirno rešenih radnih sporova govori da nismo uveli ovaj zakon u život i da je kao takav mrtvo slovo na papiru, a takav će i ostati. Zašto? Zato što aktuelna vlast ne preduzima mere u smislu zaštite državnog sistema. Kao u svim oblastima, ni u radno-pravnoj oblasti nemamo potpunu zaštitu i doslednu primenu zakonskih propisa. Spomenuću i pročitaću određene stavove Evropske komisije koji se odnose na ovu oblast ili srodnu oblast. Naime, Evropska komisija u svom mišljenju za 2009. godinu kaže sledeće: „Pravosudni sistem je najozbiljnija prepreka u privlačenju stranih investicija“. To je njihova konstatacija. „Sporost pravosuđa utiče na ekonomske prilike u zemlji i mnoge firme odlaze u bankrot zbog nemogućnosti naplate potraživanja koja su nesporna. Postoji mogućnost kolapsa pravosudnog sistema“. To su stavovi Evropske komisije. Pravosudni sistem u Srbiji spada među najsporije u Evropi. Trenutno u pravosudnom postupku imamo 400.000 sporova koji danas čekaju na adekvatnu sudsku presudu. Od toga, pola je radno-pravna problematika. To jasno govori o ozbiljnosti sistema. Pravosudni sistem je, nažalost, opterećen zbog toga što nismo stavili u funkciju institut koji se zove mirno rešavanje radnih sporova. Inače, u celokupnom sistemu nam je neophodan sindikat, kolektivno ugovaranje i Agencija za mirno rešavanje radnih sporova. Sindikat nema nikakvu ulogu u pravnom sistemu Republike Srbije, ni u stvarnom životu. Sindikat je na periferiji, samo nam zatreba onda kada uđemo, pred određene izbore, u tzv. kolektivno ugovaranje i pregovaranje, kao što je bilo pred izbore 11. maja 2008. godine kada ste, ministre, bili nosilac tih aktivnosti i potpisali Opšti kolektivni ugovor. Aneks ugovora ste potpisali u novembru 2008. godine. Šta se desilo sa tim Opštim kolektivnim ugovorom? Da li iko u ovoj državi, a posebno vi, ministre, zna šta je sudbina tog ugovora? Niti vi znate, niti zna vlast, zamrznuli ste ga u frižider sa dubokim zamrzavanjem, negde na minus 60 ili minus 160. Prava koja su predviđena Opštim kolektivnim ugovorom, sada ću vam reći, po budžetu za 2009. godinu trebalo je da budu – za državnu administraciju 42.000.000 dinara, za lokalnu samoupravu devet miliona dinara, i organizacije obaveznog socijalnog osiguranja i ostale korisnike 18.000.000.000 dinara, što ukupno čini iznos od 69.000.000.000 dinara. Formalnopravno gledajući, da svako ko uživa određeno pravo, prema odredbama Opšteg kolektivnog ugovora, uputi tužbu, ostvario bi svoje imovinsko pravo. Nažalost, to radnici ne čine. To jasno govori o neozbiljnosti ove vlasti. Potpisali ste samo da biste dobili izbore i izbore ste dobili. Kada je trebalo da oživotvorite ono što ste potpisali u ovom kolektivnom ugovoru, kao i drugim ugovorima, to niste poštovali. Brine pasivnost sindikata, pasivnost građana i vaša neozbiljnost. Dokle to može ići tako? Dokle potpisivati? Dokle ulaziti u obaveze? Jasno ste znali da nemate sredstava u budžetu. Nema finansijskih mogućnosti da se upumpaju adekvatna sredstva iz kojih će se platiti sve ono što je predviđeno Opštim kolektivnim ugovorom. Onda ulazimo u sistem pregovora, dogovora, sindikati, ekonomsko-socijalni saveti i tako dalje, hajde da razvučemo, nekako ćemo iz svega toga izaći. To je slika. Vi to znate i u tome učestvujete. Ono što treba da zabrine, to je opšte stanje preduzeća koja su ušla u stečaj. Spomenuću dva preduzeća čija je krvna slika takva da mora da zabrine, kao i sva ona preduzeća koja će biti likvidirana. Kada će biti likvidirana? Kakva je sudbina radničkih prava? Kakva je sudbina te imovine? To je državna imovina. Ko o tome vodi računa? Ministre, morate izaći ovde i Vlada mora izaći ovde i jasno reći kakva je sudbina državne imovine. Je l' mi znamo kolika je ta imovina? Ne znamo. Pedeset hiljada radnika ima određena prava po osnovi rada u tim preduzećima koja treba da budu likvidirana. Sva prava po tom osnovu preuzima država. Šta država čini da ubrza taj postupak da to zatvori? Zašto to traje godinama? Ovi postupci traju godinama. Evo vam jedan primer: „Janko Lisjak“, preduzeće u restrukturiranju iz Beograda, ušlo je u postupak privatizacije 2000. godine. Ova država nije uspela da proda preduzeće koje ima jako mnogo nekretnina u Beogradu, u nekoliko gradova u Srbiji. Tu je do 1990. godine radilo 2.700 radnika. Do prošle godine je radilo 600 radnika; trenutno radi, kada su ušli u postupak restrukturiranja, odnosno ove godine u osmom mesecu, 150 radnika. Vrednost imovine, ono što je procenjeno od strane Agencije za privatizaciju, iznosi 22,5 miliona evra. To je vrednost iz prošle godine. Ova vlast i Agencija za privatizaciju i Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj nisu uspeli prodati nešto što ima vrednost. Zašto niste? Zbog toga što ima tajkuna koji su otvoreno rekli da ih interesuje to preduzeće. Onda ćemo uništiti to preduzeće, ali kako? Oterati radnike, uskratiti im sva moguća prava, dovesti ih na rub propasti; ljudi ne primaju dva, tri, pet meseci, godinu dana zaradu, odlaze i traže sebi hleb, jer ne mogu u tom preduzeću. Zato je u ovom preduzeću ostalo samo 150 radnika. Da je prodata ta imovina i danas da se proda ta imovina... Njihove obaveze su oko dva miliona evra, a vrednost njihove imovine je 22,5 miliona evra. Zašto to ne činite? Agencija za privatizaciju je verovatno u istoriji najgora institucija koja je ikada postojala. To vam odgovorno tvrdim. Najkriminalnija u srpskom sistemu koja je ikada postojala. To vam odgovorno tvrdim. Sve ovo oni znaju. Sve strukture vlasti od 2000. godine su kroz državne institucije tražile rešenje. Dajte, prodajte nam nešto, dajte omogućite da radimo. Sada smo ušli u postupak, od osmog meseca, restrukturiranja. Država izdvaja. Ti radnici ne rade ništa. Država izdvaja sredstva iz ovako jadnog, nikakvog budžeta, plaća te radnike, koji ne rade ništa. Ne traži se rešenje da počne da radi ovih 150 radnika koji su ostali da rade. Država izdvaja sredstva, daje za nerad, umesto da proda deo imovine i omogući tim radnicima da rade. Poslovodstvo obilazi (juče sam razgovarao sa njima, kao predsednik Odbora za industriju) sve državne organe, traži pomoć i kaže da je to toliko jednostavno – samo deo da se proda i namirićemo sve obaveze koje imamo prema dobavljačima. Među dobavljačima je i država. To je ukupno dva miliona evra, a imamo 22 miliona. Da to prodamo i radimo, imamo posla, imamo ugovorenih i možemo ugovoriti određene poslove, samo nam država ne da. To je ta država i to je ta vlast. Slična je situacija kod „Zorke“, Šabac. Kao predsednik Odbora za industriju bio sam pre dva dana. Takođe restrukturiranje, uništavanje „Zorke“. Sada od Holdinga „Zorka“ nema ništa. U organizacionom delu „Mineralna đubriva“ ostalo je svega šezdesetak radnika, a 870 radnika čeka određenu sudbinu, s obzirom na to da su ušli u postupak restrukturiranja. Bili su u Ministarstvu za ekonomiju i regionalni razvoj, Agenciji za privatizaciju itd. Traže rešenje. Koje rešenje? Koje će rešenje dobiti? Nikakvo. Erozija i propadanje te firme koja je nekada zapošljavala 12.000 radnika je pri kraju. Privatizacijom je ostalo samo 60 radnika. Međutim, ovi radnici neće dozvoliti da se krnji i dovede do kraja ova nekada značajna, od nacionalnog značaja, firma, koja je imala svoju perspektivu. Ovog trenutka ona perspektivu nema, posebno nema u postupku privatizacije, jer je bagatelisana vrednost po kojoj je ona prodata. Radnici su završili u Nacionalnoj službi za zapošljavanje. Koristim ovu priliku, obišao sam ih, razgovarao sam sa njima, u iduću sredu, u 12.00 časova u Šapcu ćemo održati sednicu Odbora za industriju – pozivam predsednika Odbora za socijalna pitanja da zajedno odemo tamo, da porazgovaramo i da probamo da rešimo ono što se sada u ovim uslovima može rešiti. To vam je situacija u društvu, u kojoj najveću odgovornost snosi vlast zato što ne preduzima ono što bi po zakonu morala preduzimati. Najgora situacija je, kažem, kod preduzeća koja su u stečaju, koja su u postupku restrukturiranja. Stvarnog restrukturiranja nema zato što nema sredstava za restrukturiranje. Ali, tim ljudima treba otvoreno reći – nemate perspektivu, tražite svoje. To morate učiniti što pre, a ne razvlačiti taj postupak restrukturiranja, jer vi ne činite ništa da ekonomskim, finansijskim i drugim merama pomognete tom preduzeću da živi i da se privatizuje. Razvlačenje, bez aktivnih radnji, predstavlja propast, propast srpske privrede, koja i sada, u ovakvim razvalinama živi, radi i posluje – oni koji rade, a ovi ne rade. Ovi ne rade, primaju čak određene naknade, određene minimalce od strane države i nemaju nikakvu perspektivu, samo zato što vi nećete da im omogućite perspektivu. Hvala vam.
Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković. Preostalo vreme Poslaničke grupe DSS je šest minuta i pedeset sekundi. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodina ministra ne mogu da pozdravim jer je nestao. Pozdraviću dame koje su juče provele... U stvari, jednu damu koja je juče provela ovde sa nama mnogo vremena.Zakon koji je pred nama su zapravo izmene i dopune Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova, koji je donet 2004. godine. Da podsetim, to je vreme jedine prave socijalno odgovorne vlade, to je vreme prve vlade Vojislava Koštunice, koja od toga što je socijalno odgovorna nije pravila marketing, nego je radila ono što socijalno odgovorne vlade rade, a to je – gradila je socijalni dijalog sa sindikatima i sa zaposlenima i jako mnogo brinula o pravima zaposlenih, koja ova vlada mnogo krši. Ta vlada je tada zaključila da radni sporovi, individualni i kolektivni, traju užasno dugo pred sudovima, i pred narodne poslanike je donela ovaj zakon koji je regulisao način i postupak vođenja individualnih i kolektivnih sporova. Taj zakon se dobro pokazao u ovoj petogodišnjoj praksi. Znam, sećam se, tada sam bila poslanik, dočekan je na nož, da u ovoj državi to nije moguće. No, da se dobro pokazao, govori i podatak da je za ovih pet godina rešeno 3.600 kolektivnih sporova i 44 individualna radna spora. Dakle, moguće je mirnim putem razrešavati. To je mnogo jednostavnije, jeftinije i brže. Nažalost, ova nesposobna vlada je potpuno zaustavila pozitivna ekonomska kretanja, potpuno je umrtvila privredu. Mi ovog trenutka imamo 63.200 firmi, koje imaju oko 150.000 zaposlenih, koje su u blokadi. To je dobrim delom zasluga ove vlade, jer nisu sve firme koje su u blokadi tu svojom krivicom. Neki koji su u ovoj državi postali monopolisti, koje ova vlast jako podržava, jako mnogo su doprineli da ove firme dođu u blokadu. Očigledno je da je Vlada naterala mnoge firme, da bi opstale na tržištu, da krše zakon ili da rade na ivici samog zakona. Zašto da ne krše zakon, ako se državni funkcioneri, pa i neki među nama ovde, hvale tim da, eto, nisu znali da krše neki zakon, ali će ga kršiti i dalje zato što im je on vrlo koristan. S druge strane, država se kao poslodavac ponaša potpuno neodgovorno i tera radnike da pribegavaju ekstremnim slučajevima da bi odbranili svoja prava, kao što je ono nesrećno sečenje prstiju. Pomenuću jedan slučaj. Vidim, poslanici pominju mnoge slučajeve i to je dobro što ih pominju, očigledno je neko stavio te slučajeve pod tepih. Pomenuću slučaj preduzeća „Planum“, koje je juče i danas štrajkovalo jer njihovi radnici četiri meseca nisu primili platu. Da vas podsetim na slike naših funkcionera, predsednika Vlade, predsednika države, obišli su Srbiju u vreme kada je bilo važno da se oni slikaju na obilaznici oko Beograda, a ta firma „Planum“ je (to su ti radnici koji su tada slikani tamo) pogodila posao za 800.000.000 dinara, da gradi dva tunela na ovoj obilaznici. Očigledno, tih 800.000.000 dinara je tada bilo deset miliona evra, a danas je osam miliona evra, i oni ne mogu da ostvare svoja prava. Kako bi napravili projekte, oni su morali da podižu kredite kod banaka, a sada moraju da vrate te kredite, došlo je vreme. Ali, ono što kažu ti radnici i njihovi direktori je najstrašnije, kažu – najteže je to što nam se više niko ne javlja jer su naši zvaničnici posle slikanja povodom presecanja vrpce izgubili svaki interes za tu deonicu. Dakle, ne moraju radnici da primaju plate, ne moraju firme da se vade iz blokada, ne moraju da plaćaju svoje obaveze bankama, važno je da se mi slikamo. Posle toga više ne mora da postoji ni obilaznica, do nekih sledećih izbora. Od tih 800.000.000, Verica Kalanović kaže da će u prvoj polovini sledeće godine platiti 105. O tom potom. Ovaj zakon otvara pitanje socijalnog dijaloga i statusa sindikata u pregovorima. Evo jednostavnog primera kako to izgleda. Na početku ove sednice pred nama su bili zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji i zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Da li je slučajno Vlada Srbije pregovarala sa sindikatima zaposlenih u državnoj administraciji i u lokalnoj administraciji? Da li su se dogovorili o kriterijumima koji će biti poštovani prilikom otpuštanja radnika? Da li su se dogovorili kako će pomoći radnicima koji budu otpušteni? Naravno, odgovor na sva ova pitanja je – ne. Nije bilo socijalnog dijaloga. Izvinjavam se ako ste vi možda pregovarali, ali su ovde sindikati bili i sa nama razgovarali i rekli da tog dogovora nije bilo i da kriterijum ne postoji. Dakle, ako ova vlada ne gradi sve ovo što je pitanje poverenja i civilizacijskog razvoja, pre svega, jedne socijalno odgovorne vlade, kako i pod kojim okolnostima ćemo mi da poverujemo da ćete sada zakon, koji u suštini možemo da kritikujemo i mi smo kao Poslanička grupa DSS dali određen broj amandmana, za koje čujem da će biti prihvaćeni, što je dobro, ali kako mogu da poverujem da je moguće da ćete primenjivati ovaj zakon ako ove elementarne stvari kao poslodavac ne ispunjavate? Hvala vam.
Hvala, gospođo Vojić-Marković. Reč ima gospodin Vladan Jeremić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u obrazloženju Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova koji je danas u skupštinskoj proceduri kao jedan od najvažnijih razloga ističe se upravo ta uloga u razvoju socijalnog dijaloga, odnosno metode mirnog rešavanja radnih sporova, kako kolektivnih, koji nastaju između sindikata i poslodavaca, tako i individualnih, između pojedinih zaposlenih i poslodavaca. U Srbiji, zemlji u kojoj su nevolje radnika iz dana u dan sve teže i veće, a broj zaposlenih sve manji, prilično je nezahvalno govoriti na tu temu, pogotovo ako se ima u vidu činjenica da je ovakav vid rešavanja radnih sporova uveden u pravni sistem države tek 2005. godine, što samo po sebi znači da je Srbija zemlja kojoj tek predstoji zadatak da izgradi svoju pravnu praksu u ovoj oblasti. Treba napomenuti da se pogodno tlo za razvijanje mirnog rešavanja radnih sporova uspostavlja pre svega jednom opštom demokratizacijom društva, naročito na tom ekonomskom planu, što prvenstveno podrazumeva slobodno profesionalno obrazovanje zaposlenih, razvoj i stimulisanje kolektivnog pregovaranja i neometano vršenje prava na štrajk. Želeo bih ovom prilikom da ukažem na nekoliko nedostataka postojećeg zakona. Kada se pođe od toga da je zakonom predviđena jedinstvena lista arbitara, miritelja, dolazi se do prvog pitanja: da li je bilo celihsodnije da postoji posebna lista lica koja će rešavati individualne radne sporove, a posebna za miritelje koji će učestvovati u rešavanju kolektivnih radnih sporova? Naime, u mnogim uporedno-pravnim sistemima arbitri se imenuju iz reda diplomiranih pravnika, sa iskustvom, a miritelji mogu biti i lica koja nisu pravne struke, ali imaju određenih iskustava i sposobnosti koje se stiču edukacijom na raznim specijalističkim kursevima i seminarima. To je neophodno za posredovanje u slučaju nastanka konflikata između poslodavca i organizacije zaposlenih. Kao najveći problem koji se kod nas javlja i u slučaju mirenja i prilikom arbitraže može se oceniti nepoverenje strana u sporu u nepristrasnost postupanja arbitara, odnosno miritelja. Ovde se odmah mora dodati objašnjenje. Naime, ne radi se o nepoverenju u ličnosti, lica sa liste, već, reklo bi se, o sistemskom problemu vezanom za položaj same Agencije za mirno rešavanje radnih sporova. Mi u Poslaničkoj grupi SRS posebno ukazujemo na to, jer činjenica da se prostorije te agencije nalaze u zgradi Vlade, kao i način izbora direktora, koji ima značajnu ulogu u predmetnim postupcima, izaziva, naravno, na prvi pogled sasvim opravdane nedoumice potencijalnih učesnika u mirnom rešavanju radnih sporova. Tu se postavlja i pitanje da li je obezbeđena neutralnost postupanja miritelja, pa i arbitara, kada dođe do spora između države kao poslodavca i zaposlenih, bilo da je reč o sindikatima ili o pojedincima. Stoga smatramo da je neophodno uložiti dodatne napore i od strane rukovodstva Agencije i samih arbitara, miritelja, u smislu objašnjavanja i ubeđivanja zainteresovanih u nepristrasnost postupanja. Ovo bi moglo da bude relativno lako rešeno određenom zakonskom regulativom, da, recimo, direktore imenuju tripartitno sindikati, poslodavci i Vlada, a ne da se ista stvar realizuje kroz prethodni postupak, koji se inače odnosi i na izbor arbitara. Kod rešavanja kolektivnih radnih sporova mirnim putem jedan od uslova, dakle, problema koji se može pojaviti jeste i pitanje reprezentativnosti sindikata. Vi znate da je to uređeno odredbama članova 218 - 220. Zakona o radu. Uslov koji je sadržan u odredbi člana 219. kaže da se reprezentativnim sindikatom kod poslodavca smatra sindikat koji ispunjava uslov člana 218. ovog zakona i u koji je učlanjeno najmanje 15% zaposlenih od ukupnog broja zaposlenih kod poslodavca. Reprezentativnim sindikatom kod poslodavca smatra se i sindikat u grani, grupi, podgrupi ili delatnosti u koji je neposredno učlanjeno najmanje 15% zaposlenih kod tog poslodavca. Upravo je ovakva situacija prouzrokovala da kod istog poslodavca postoje dva, pa i više reprezentativnih sindikata, što u praksi usložnjava pregovaračku poziciju zaposlenih. Naime, u praksi se često dešava da pojedini sindikati unutar određenog poslodavca pružaju otpor mirnom rešavanju radnih sporova posredovanjem miritelja iz čisto konkurentskih i političkih razloga, ne vodeći pri tom računa o interesima zaposlenih, odnosno svojih članova. Tako je došlo do situacije, u slučaju kada postoji više organizacija radnika kod istog poslodavca, da pojedine sindikalne organizacije čak polujavno zauzmu stav da neće da prihvate dogovore poslodavaca i drugog sindikata o povećanju zarada, jer će konkurentski sindikat ostvariti supremaciju, odnosno pridobiti nove članove, s obzirom na to da je isti inicijator povećanja plata. Još je nekoliko pokazatelja koji govore da je ova oblast nedovoljno uređena i samim tim u praksi izaziva dosta problema. Sama činjenica da je postupak pred arbitrom kao subjektom konačnog pravnog rešavanja radnog spora jedna od novina u našem pravnom sistemu izaziva posebnu pažnju kako zaposlenih, tako sindikata i poslodavaca. Može se konstatovati da je to što odluka o mirnom rešavanju radnih sporova ima atribute konačnosti i pravosnažnosti, tj. radi se o jednostepenom postupku, izazvalo mnogo nedoumica u javnosti, pa i određenu skepsu, rekao bih tako, u pogledu odlučivanja da se pokrene, odnosno prihvati pokretanje od strane drugog učesnika ovog postupka. Problemi koji su se javili prilikom mirnog rešavanja radnih sporova se mogu praktično razvrstati u te dve kategorije: problemi koji su uzrokovani legislativnom nedorečenošću, odnosno problemi koji su čisto praktične prirode. Već pomenuti problem nepoverenja zainteresovanih strana u vezi s pokretanjem, odnosno vođenjem samog postupka mogao bi biti smanjen zakonskim potenciranjem tripartitnosti, koja inače praktično postoji u samom postupku izbora arbitara. Naime, ako bi pojedine organizacije sindikata imale u vidu da se arbitri izabrani primenom načela tripartizma, na primer da je njihova centrala učestvovala u izboru svih arbitara, verovatno bi se članovi dotične sindikalne organizacije lakše odlučivali da prihvate učešće u postupku mirnog rešavanja radnog spora i kada je pokretač poslodavac, a ne bi imali odbojan stav po tom pitanju, što je posebno izraženo kada je reč o postupku u slučaju otkaza. Isto se, samo obrnuto, odnosi i na poslodavca. Evo jednog konkretnog primera. Dosadašnjom odredbom člana 34. Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova (čije je brisanje sada predloženo) bilo je propisano da arbitar može da angažuje veštaka. Zatim, odredbama člana 14. Zakona je uređeno da svaka strana u sporu snosi svoje troškove u postupku, osim troškova miritelja, odnosno arbitra. Dakle, gramatičkim tumačenjem predmetnih normi došlo bi se do zaključka da neka od stranaka, ona koja da predlog za izvođenje dokaza, mora snositi troškove, na primer, veštačenja. Pri tome treba imati u vidu da su postojali slučajevi da je veštačenje finansijske struke bilo neophodno. Želimo da istaknemo, kao Poslanička grupa SRS, da bi se prilikom noveliranja Zakona o mirnom rešavanju radnih sporova ta formulacija predmetne norme mogla i morala značajno poboljšati. To ćemo pokušatikroz amandmane da učinimo. Još jedan problem je izuzetno značajan, vezano za zakon o kojem danas govorimo, a to je problem čisto pravne prirode – nedoumica koja postoji u vezi sa supsidijarnom prirodom odredaba Zakona o parničnom postupku. Praktično se iskristalisalo mišljenje da odredbe ovoga zakona samo uslovno treba da nađu svoju primenu u postupku mirnog rešavanja radnih sporova zato što upravo načela efikasnosti i ekonomičnosti arbitražnog postupka, uz uvažavanje činjenice da se radi po svojevoljnom opredeljenju stranaka, znači da često ne moraju, a i ne mogu, da se primenjuju čak ni supsidijarno odredbe ZPP. Takođe, indikativan je i konkretan problem koji se pojavio prilikom izvršenja rešenja arbitara prilikom rešavanja individualnih radnih sporova. Naime, u početku u izreci nije izričito navođeno da je poslodavac dužan da pored neto zarade uplati radniku i kompletan iznos pripadajućih doprinosa. Ovde se pre svega radilo o nerazumevanju pojma zarade od strane izvršnih sudova, pa je u cilju pojednostavljenja rešenja ovog problema uspostavljena praksa da se u izreku unosi i stav da je obaveza poslodavca da uplati i doprinose za socijalno osiguranje. Možda će se nekome učiniti izlišnim da se, polazeći od zakonske koncepcije pojma zarade, izričito navodi obaveza poslodavca, ali praksa o kojoj smo govorili je pokazala da je u interesu pravilnog izvršenja rešenja, i to najčešće zaposlenog. Na kraju, želeo bih da istaknem još nekoliko konstatacija. Pre svega, evidentno je da postoji nepoverenje zaposlenih u sve segmente društva. To je jedna, da tako kažem, dijagnoza, a potreba za „lečenjem“ institucija i vraćanje poverenja zaposlenih je praktično prvorazredni i neodložni zadatak. Problem je što sporovi iz radnog odnosa pred našim sudovima traju tri i više godina, iako je zbog hitnosti u rešavanju radnih sporova članom 195. stav 3. Zakona o radu propisano da se spor pred nadležnim sudom pravosnažno okončava u roku od šest meseci od dana pokretanja spora. Treba takođe, zarad javnosti, istaći da je Srbija kao članica Saveta Evrope prihvatila Konvenciju koja predviđa pravo na dobijanje presude suda u razumnom roku. Kada radnik uspe u sporu pred tim sudom država je dužna da mu plati dosuđeni iznos. To su, naravno, pare svih poreskih obveznika. Tako zaposleni u svojevrsnoj institucionalnoj klopci bezuspešno pokušavaju da reše probleme koje imaju sa poslodavcima, a u privatizovanim preduzećima i u pojedinim preduzećima gde je dodatno uočljiva manjkavost u radu već pominjane Agencije za privatizaciju to je sve često i na jedan neadekvatan način. Na samom kraju, smatramo da je jednostavno neophodno ono što sam istakao i u uvodnoj napomeni, a to je pre svega potreba promene svesti u socijalnom dijalogu. Ako do toga ne dođe, pre svega u sferi izvršne vlasti, gde je neophodno obezbediti kvalitetniji i odgovorniji rad institucija i otkloniti uzroke koji su doveli do marginalizacije sindikata i uopšte situacije u kojoj se nalaze zaposleni u Srbiji... Dakle, neophodno je zarad postizanja uspeha u tom socijalnom dijalogu. To je promena koja mora da počne, pre svega, od predstavnika izvršne vlasti. Ako do toga ne dođe, evidentno je da ćemo imati sijaset problema poput ovih najsvežijih, o kojima je bilo govora, u šabačkoj „Zorki“, u preduzeću „Janko Lisjak“, IMT-u i mnogim drugim preduzećima u Srbiji. Zahvaljujem se na pažnji.
Hvala. Preostalo vreme Poslaničke grupe SRS je 23 minuta i 30 sekundi, a reč ima gospodin Petar Jojić.
Dame i gospodo, gospodine ministre, nije mi jasno da se vi niste setili, ili onaj ko je pripremao izradu ovoga predloga zakona o izmenama i dopunama, da se jedan zakonski akt mora sačiniti tako da je on u praksi primenljiv i, s druge strane, da se obezbede uslovi za njegovo izvršenje i da se predvide sankcije za one koji se ne budu pridržavali ovog zakona. Nije jasno zašto ni u osnovnom tekstu, ni u ovim izmenama i dopunama nema kaznenih sankcija za one koji budu kršili ovaj zakon. Dame i gospodo predlog ovog zakona je američki hibrid. Zašto kažem da je američki hibrid? On je preuzet iz Amerike; naše Ministarstvo pravde uglavnom pokušava da ovu državu pretvori u jednu od gubernija SAD. Mi iz SRS smatramo da ovakvi zakoni ne mogu da nađu primenu, pre svega zato što se pokazalo u praksi da je rešen mali broj sporova, a s druge strane, da su to individualni i kolektivni sporovi. Ovi sporovi nisu delotvorni, jer tradicija i navika u državi Srbiji nije, gledano kroz istoriju, da su neka mirovna veća ili mirovni instituti, kao što je ova Agencija za mirno rešavanje sporova... A da se osvrnem i na Agenciju za privatizaciju, gde je najveća korupcija u državi, jer ova agencija ima velika ovlašćenja u procesu privatizacije, odnosno direktora Agencije za privatizaciju imenuje i postavlja Vlada. Donosi odluke koje imaju izuzetno teške posledice za Srbiju, što se kroz istoriju i kroz primenu njegovu i pokazalo. Gospodine ministre, za ovo bi neko rekao – zanatska rukotvorina za prepoznatljivu mušteriju. Svojevremeno je jedan profesor Pravnog fakulteta u Beogradu rekao da je pravljenje Ustava i zakona posao poput krojenja odela – najpre ključni ljudi u Vladi i vlasti, ili samo jedan moćnik među njima, pojedinac, koji od dokonosti ne zna šta će da radi, prema tome kakav mu Ustav treba angažuje jednog čoveka koji poseduje odgovarajuće pravno-tehničke sposobnosti da po porudžbini pripremi nacrt Ustava ili zakona. Pred nama je ovaj tekst zakona. Gospodine ministre, on ne daje željene rezultate. Naša tradicija je takva i naši građani znaju da rešavaju sporove pred nadležnim sudom. Ono što je najtragičnije jeste što se u ovim agencijama imenuju i postavljaju ljudi koji nemaju ni pravosudni ispit, ni iskustvo u pravosuđu, najmanje deset godina za ovakve funkcije. Zamislite kada neko preuzme da vodi postupak mirenja, a da je vrednost tog postupka mirenja sto miliona dinara, i sada vam odlučuje ili miritelj ili arbitar; taj arbitar nikada nije bio ni sudija za prekršaje, a kamoli da je dostigao nivo sudije opštinskog suda, okružnog suda, Vrhovnog suda itd. Ovaj miritelj ili arbitar je izjednačen sa članovima Gornjeg doma lordova, koji rešavaju najsloženije i najteže predmete u pravnoj praksi Velike Britanije. Naši zakonodavci, inače, može se reći, i dobre zanatlije svoga posla, pod znakom navoda, nisu imali šta da rizikuju. Otuda i njihovo delo nema po čemu da se prepozna, jer, kako je to svojevremeno Ruso govorio i upozorio, ništa snažno, ništa veliko ne može poteći iz pera koje se prodaje. Kada nekome date velike pare da vam pripremi neki tekst, pogotovo ako su pare iz donacija, a niko ne kontroliše i ne zna ko je koliko uzeo para za brojne predloge zakona i nacrte, a da ti predlozi i nacrti nisu videli svetlost dana, niti su stigli pred Narodnu skupštinu... Dame i gospodo, gospodine ministre, ovaj zakon nije u potpunosti rešio brojne probleme; ovo je jedna brošura, i onaj koji je osnovni i ovaj koji je sa izmenama i dopunama. Vi ste pokušali da u članu 2. popunite one greške, tj. da popunite pravnu prazninu ili da upotrebite analogiju. Međutim, ni ovim se ovaj zakon ne popravlja. Drugo, naši građani od toga nemaju nikakve koristi. Gospodine ministre, ako niste znali, na današnji dan u Srbiji ima milion nerešenih sporova. Ko je kriv za to? Kriva je Vlada. Zašto je kriva Vlada? Vlada mora da podigne na viši nivo i stepen odgovornosti one koji rešavaju, pre svega, sudske sporove. U tradiciji srpskog naroda je da pravdu traži pred sudom i da ima odgovarajuće instrumente kako i na koji način da ostvaruje svoja prava, kako Ustav Republike Srbije i predviđa. Želeo bih samo nekoliko stvari da napomenem. U istoriji svakoga naroda susreću se i ukrštaju istorija i pravo, kao najznačajnije oblasti. Pri tome, određene institucije koje se uspostavljaju u odgovarajućem društvu, u pravu, kao i u istoriji, odslikavaju trajanje, kontinuitet i stvarnost tog društva, a njihovo obrazovanje samo po sebi predstavlja osnov društva i osnov države. Pravo predstavlja i odslikava kulturu jednog naroda, a spremnost zakonodavca da obezbedi što širu sliku, a potom i efikasnu zaštitu ljudskih sloboda i ljudskih prava, izraz je zrelosti i sposobnosti tog naroda i njegove države i vlade. Ustavna istorija Srbije kao države je veoma bogata i duga. Njeni koreni sežu duboko u srednji vek. U svojoj istoriji ova, na prvi pogleda mala, država prolazila je kroz zanimljive periode u kojima su se ukrštali njeni usponi i padovi, procvati i društvena posrtanja, sve do gubitka i same državnosti u pojedinim periodima, kao što vam je to poznato. Tako posle zenita na kojem se našla srpska srednjevekovna država, obrazovanja velikog carstva u kome je donet i čuveni Sretenjski ustav, spomenik Dušanovog zakonika... Taj Sretenjski ustav... Gospodine ministre, vi ste u Vladi na čijem se čelu nalazi predsednik Vlade gospodin Cvetković, koji je pre pet-šest dana darovao autonomašima ustav, kao što je na njihov statut... koji se po meni izjednačava sa Ustavom, kada pogledate koja su ovlašćenja AP Vojvodine, sa 150 novih ovlašćenja koja preuzima od države, očerupa Republiku Srbiju sa ovlašćenjima. Tako je i Miloš Obrenović pod pritiskom 1835. godine darovao srpskom narodu Sretenjski ustav. Srećom, on nije dugo trajao, jer su i zapadne sile podržale da se taj Ustav mora staviti van snage, i on nije dobro prošao. Srpska država je nastala, u srpskom narodu su došla tragična vremena koja su dovodila u pitanje i sam njen fizički opstanak. Donošenjem statuta Vojvodine dovodi se u pitanje teritorijalni integritet Republike Srbije i njen suverenitet. Ja imam iskustvo sa autonomašima. Vi se dobro sećate „jogurt“ revolucije, vi znate da onaj ko je došao u Vojvodinu nije mogao da bude biran na određenu funkciju ukoliko nije bio pre svega Vojvođanin, kako su oni to govorili, i da on nije meštanin iz određenog mesta, iz određenog grada. Tako nisu mogle da budu postavljene ni sudije, ni načelnici DB-a, čak ni operativci službe organa unutrašnjih poslova. Sve je to prolazilo kroz filter čuvenih autonomaša u AP Vojvodini. Setite se, gospodine ministre, kada je ubijen turski ambasador sedamdesetih godina (ja sam tada radio u Službi unutrašnjih poslova), da li znate da operativac i načelnik Državne bezbednosti i operativci Republičkog sekretarijata nisu mogli da pređu Tamiš ili Dunav da vode istragu da bi se otkrio ubica turskog ambasadora? Ovo govorim zbog toga što je to sve usko povezano sa pravima i diskriminacijom koja sledi. Razvitak prava i pravosuđa predstavlja najpouzdanije ogledalo društvenih i političkih prilika svake države. To vam je poznato. U tom kontekstu naglašavam posebno da pravosuđe mora da ima svoje nezamenljivo mesto i veliku ulogu. Sada postavljam pitanje i tražim odgovor – da li je Vlada Republike Srbije obezbedila nezavisno pravosuđe i nezavisno sudstvo? Strepim i bojim se da će aktuelna koaliciona vlast da izvrši ovih dana, u toku ovog i narednog meseca, lustraciju dobrih sudija i dobrih tužilaca kao nosilaca pravosudne funkcije, samo ukoliko su nekom otkazali poslušnost, ili putem telefona, ili putem bilo kog dopisa ili da su se neposredno obratili, kakvu presudu po porudžbini treba da donese koji sudija i kakvu funkciju i optužnicu treba da ima javni tužilac kada stavlja zahtev za podizanje istrage ili podiže optužnicu. Šta je uradila dosovska vlast? Da vas podsetim, obećavali ste brda i doline. Narod je poverovao, 5. oktobra preuzeli ste vlast. Ova vlast je obezbedila da u Srbiji žive građani u različitim društvenim sistemima. Sada ću da vam objasnim, ali me pažljivo saslušajte: u komunizmu žive svi oni koji su vlast zauzeli u Srbiji i zaposleni u ministarstvima. To gledam, partije na vlasti, oni žive u komunizmu, jer su zaposleni u ministarstvima, agencijama, direkcijama, javnim preduzećima. Oni imaju prema svojim potrebama, a rade prema svojim mogućnostima. Najvažnije je da ne stvaraju ni dinara nove vrednosti. Rade u toplim kancelarijama. Radni prostor im je udoban i opremljen najsavremenijim nameštajem i tehnikom. Oni imaju topli obrok, naknade za minuli rad, prevoz, primaju na vreme. Što može da uradi jedan, radi njih pet. Zagarantovano im je da za vreme radnog vremena skoknu i na Kalenić pijac ili neki drugi. Ova vlast je formirana na feudalnom sistemu, bez obzira na njihovu stručnost, znanje i poštenje. Oni misle da ih je narod izabrao da vladaju u ime naroda i za narod. Oni su samo izabrali za sebe da bolje žive u komunizmu, zahvaljujući tome što su članovi nekih političkih partija. Koja je druga kategorija, želim da vam kažem. U Srbiji u kapitalizmu živi mali broj građana, to je ova druga klasa. To su uglavnom oni koji su navodno svojim napornim radom uspeli od nule da naprave bogatstvo: Mišković, Peconi, Kole i drugi. Navešću vam primer čuvenog Moldovana; da li se pretrgao stečajni upravnik RK Beograd i da li je tačno da je primio 460.400.000 za vođenje stečaja RK Beograd? Kad podelite, evo, ja sam sa kolegama Perićem i Munjićem podelio, za tih 460.000.000 dinara moglo je da se isplati 25.000 penzija po 20.000 dinara. Evo zašto se obraćam vama i zašto tvrdim da se određene stvari u našem društvu moraju korenito menjati, na radikalan način, kao što smatramo mi iz Srpske radikalne stranke. Treba reći da im je u tome malo pomogla i komunistička vlast. Kao što znate, bogatašima je i komunistička vlast, ova iz prvog ešalona, pomogla, jer je htela da u Srbiji bude i bogatih i da dokaže da su oni za sistem u kome „cveta hiljadu cvetova“, kako je to rekao jedan Kinez. Teško je bilo preko noći napraviti bogate ljude, ali ih je ova vlast napravila bez muke i otela od naroda njihovu imovinu. Ko su robovlasnici, odnosno ko je taj stalež koji živi većinom u robovlasništvu? U robovlasništvu živi najveći deo naših građana. Oni se ne zovu robovi, već građani sa pravom glasa, ali im vlast ne daje ni hleba ni igara, već samo brojna lažna obećanja. Da li je to tačno, gospodine ministre? Jeste, 5. oktobra vlast je obećala da će 6,5 milijardi dolara da stigne brodovima u Beograd. Od toga nema ništa. Narod ostao go i bos. Da li su obećane besplatne akcije, hiljadu evra? Jesu. Da li je neko video da je u Srbiji bilo koji građanin dobio hiljadu evra, ili radnik, kada su u pitanju radnička prava? Nije, bila je to jedna obična obmana. Povoljni krediti od brojnih donatora i obećanja Dinkića i ostalih – boli glava u Srbiji. Belu šengen vizu mogu da vežu mačku o rep, jer bi trebalo prvo građanima Srbije da omoguće da zarade novac sa kojim bi mogli da putuju u inostranstvo. Bez toga nema. Sada se najavljuje da će 50 naših građana o trošku države da putuje. Sada izvršite anketu u Srbiji ko će da stavi u džep i ima li da stavi u džep hiljadu evra i da putuje po belom svetu. Mnogi, većina u Srbiji nema hleba da jede. Zapošljavanje mladih, ali od toga ništa nema. Sve su to bila lažna obećanja. Da li je tako, gospodine ministre? Da li sam slagao nešto što je aktuelna vlast obećala? Mislim da nisam. Ovo su obećanja koja je vlast u prethodnoj izbornoj kampanji i za vreme ove vladavine dala, ali nijedno obećanje nije ispunila. Ovi robovi, kojih je većina u Srbiji, plaćaju porez, vidite, plaćaju prirez, takse i druge dažbine, a posebno velike komunalne usluge, javnim preduzećima i državnim organima. Ovi robovi nemaju zaposlenje, gospodine ministre, to je tačno. Da li obilazite sirotinju po Srbiji? Vidim da imate saznanja o tome. Oni nemaju plate, nemaju plaćen minuli rad, nemaju prevoz, nemaju topli obrok. Ovi robovi ponekad, ponegde rade na crno, zamislite, to vam je dobro poznato, ali nemaju plaćeno socijalno i penzijsko osiguranje. Da li je ovo tačno, gospodine ministre? Mislim da je tačno. Oni nisu spremni da rađaju decu i proširuju svoju porodicu i tako vrše proširenu reprodukciju robova. Zamislite šta se može desiti jednog dana – oni koji žive u komunizmu i kapitalizmu ostaju bez robova. To ću vam sada objasniti. Ko bi onda glasao za vlast da nije sirotinje raje? Robovi treba da rade, da pune džepove; baš tragično što bogati ne mogu da žive bez tih robova, jer neko mora da radi i glasa za vlast, ali najtragičnije je što vlast ponekad mora da raspiše izbore i animira robove da za tu vlast glasaju. Dame i gospodo, gospodine ministre, na osnovu svoje dugogodišnje pravne prakse mogu da vam kažem da ovaj zakon koji je predložen nije delotvoran, ne daje rezultate, niti će davati rezultate. Ono što je bitno, to je da se pravosuđe podigne na viši nivo, da se zaštiti svaki nosilac pravosudne funkcije i da se ne primeni lustracija, koja se i te kako očekuje. Mi imamo stručne ljude, nama ne trebaju američki i engleski savetnici da sede po našim ministarstvima i da pišu brošure i neke njihove zakone. Srbija ima svoju tradiciju, Srbija ima bogato pravno iskustvo. Mnogi profesori iz Srbije su završavali na Sorboni sa desetkama, kao što je završio i poznati Radomir Lukić koji je sa šajkačom i opancima ušao na Sorbonu i završio sa desetkama na tom fakultetu na Sorboni. U svakom slučaju, gospodine ministre, mi moramo više voditi računa o radnicima, penzionerima, poljoprivrednicima. Poljoprivrednici su osakaćeni. Invalidnine kolike su, penzije? Šta ćemo sa onima koji nemaju ni invalidninu, ni penziju, a ostaše na ulici? Pre svega, radi se o ljudima koji imaju i po 30, 35, 37, 38 godina radnog iskustva. Vi ste dozvolili, gospodo, da pojedinci iz firmi mogu da proganjaju radnike, čestite i poštene, kad god hoće. Takvo smo zakonodavstvo doneli. Vi ste krivi zbog ovolikog otpuštanja radnika. Gde je proizvod koji se može proizvesti u Srbiji? Šta Vlada proizvodi? Proizvodi pre svega sirotinju, jer je sirotinje svakim danom sve više i više. Nema više nade u ovoj državi. Ova vlada nema nameru da obezbedi bolji život građanima, što je obećavala. Prema tome, gospodine ministre, mi iz Srpske radikalne stranke se ne možemo složiti sa agencijama, sa tim kako one rade i kako su obogaljile privredu Srbije. Evo samo nekoliko napomena. Gde je u Srbiji korupcija sada najveća? U agencijama. Korupcija je najveća tamo gde su najveća diskreciona ovlašćenja i gde ima najviše novca. Radnici su obespravljeni. Džabe njima da idu sada pred mirovno veće. Molim vas, ovo što ste vi izneli kao rezultate i ovo što sam ja prikupio o mirnom rešavanju sporova, koliko je rešeno sporova, kolektivnih i pojedinačnih, ovo je zaista neprimereno. Koliko ih tamo radi i kolika su im primanja? Korupcija u Trgovinskom sudu u Beogradu – zaboravljena. Šta je sa onima koji su počinili tolika krivična dela? Veterinarski zavod Zemun, „Agroseme“ Sremska Mitrovica, „PKB Transport“ Kragujevac, afera o izvozu šećera, „Jugoremedija“ Zrenjanin, afera vezana za Nacionalnu štedionicu, afera o prodaji „Mobtela“, korupcija u Carini, slučaj „Ce marketa“, slučaj „Putnika“, „Dunav osiguranja“, „Ineks intereksport“, „Robne kuće Beograd“... Molim vas, ja zbog toga i podsećam da je zahvaljujući Zakonu o stečaju i zahvaljujući Agenciji za privatizaciju jedan stečajni upravnik u Beogradu uzeo 460.000.000 dinara! Tražim odgovor, proverite gospodine ministre, to će vam trebati. Podsetiću vas i šta rade u stečajevima, a to će biti u zakonu o stečaju ... (Predsedavajući: Gospodine Jojiću, obaveštavam vas da je vreme predviđeno za diskusiju SRS isteklo još pre 20 sekundi.) Završiću. Hvala najlepše, ali imaćemo vremena i o zakonu o stečaju da govorimo.
Hvala na razumevanju. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? (Da.) Gospodin Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u ime Demohrišćanske stranke Srbije ću podržati predlog ovog zakona, ali mislim da imamo jedan široki segment problema u rešavanju radnih sporova koji nisu obuhvaćeni ovim zakonom, a odnose se na neuspešne privatizacije. To je daleko tragičnije, daleko bolnije, daleko neprijatnije pitanje od onog korpusa pitanja koja se rešavaju ovim zakonom. Možemo nabrojati sijaset konkretnih primera. Na jednoj od sednica Narodne skupštine, gospodine ministre, ja sam, a mislim da je to i za vas veoma interesantno, naveo frapantan podatak: od mora privatizacija koje idu preko Agencije za privatizaciju, znate li da se protiv 21 vlasnika, novog vlasnika firmi koje su privatizovane, vodi krivični postupak pred Specijalnim sudom za organizovani kriminal, da je 16 od njih u pritvoru, a da naravno nema nikakve odgovornosti onih ljudi u Agenciji za privatizaciju koji su omogućili i dozvolili takve nakaradne, kriminalne, nedopuštene privatizacije? Bila su 22 lica, jedan postupak je obustavljen, protiv 21 novog vlasnika privatizovanih preduzeća vodi se postupak pred Specijalnim sudom za organizovani kriminal! To je samo po sebi senzacija, katastrofa. Šta se događa? Privatizuju se firme, ne ispuni se nijedno slovo iz ugovora o privatizaciji, rasproda se imovina preduzeća, ništa se ne realizuje, radnici postanu socijalni slučajevi; taj novi vlasnik ode u zatvor ili u pritvor, i šta onda sa pravima tih ljudi? Neka od tih privatizacija se nekad možda i poništi, ali preduzeća više nema. Sećate se da sam kod vas dovodio jednu delegaciju ljudi iz Drvne industrije „Bora Marković“ u Obrenovcu? Trista trideset radnika, po nekoliko članova porodice, hiljadu ljudi je u pitanju. Vlasnik je u pritvoru. Drvna industrija je pretvorena u šljunkaru, a onda ona afera oko šljunka i tih zloupotreba – vlasnik u pritvoru. Novi vlasnik Trgovinskog preduzeća „Posavina“ u Obrenovcu je u pritvoru. Jedan od novih vlasnika jednog od pogona „Prve iskre“ pravosnažno je osuđen na četiri godine zatvora. Takvih primera imate sijaset. Niko ne snosi odgovornost u Agenciji za privatizaciju, koja bi po definiciji morala da brine ne samo o zaključenju ugovora o privatizaciji, nego i o realizaciji, odnosno ispunjenju tog ugovora, o pokretanju proizvodnje, o socijalnom programu, o ljudima koji treba da rade. Sve ovo je zaraslo u grmlje i korov, izabrali tamo gde ima velikih zaliha na rezervama, dobrih mašina, to lepo otuđili, merkaju, što bi rekao moj kolega Velja Ilić, dobre lokacije i onda nikom ništa. Molio bih vas da se posveti pažnja ovom i te kako značajnom segmentu, jer to ne da nije uspešna privatizacija, to je kriminal, bukvalno. Iz ovih podataka koje sam vam saopštio i sami možete to da vidite. Ne upućujem nikakvu zamerku vama, vi ste bar poznati kao ministar koji želi da se stvari dovedu na pravo mesto, ali ovo je jedan ogroman, stravičan korpus pitanja. Na to sam i premijeru skrenuo pažnju. Hvala.
Hvala. Da li ministar želi reč? (Da.) Izvolite.
Ja ću se vrlo kratko osvrnuti na neke primedbe koje su ovde iznete od strane više poslanika, a tiču se pre svega direktora koji pokreće pitanje brisanja miritelja i arbitara iz imenika i navodno njegovog velikog ovlašćenja, koje nije imao po dosadašnjoj verziji ovog zakona. U članu 45. jasno su precizirani slučajevi, odnosno razlozi kada direktor može da pokrene tu inicijativu. To može da učini i Socijalno-ekonomski savet ili jedan od učesnika ovog saveta. U svakom slučaju, SES, odnosno ovaj savet daje mišljenje ili saglasnost na brisanje iz registra po tačno određenim uslovima koji su predviđeni članom 45. ovog zakona. Takođe, bilo je primedaba vezanih za ulogu i angažovanje veštaka. Naime, tačno je da u dosadašnjem članu 34. piše da arbitar može da angažuje veštaka. Taj član se briše iz prostog razloga što je u članu 33, dakle, u prethodnom članu, arbitru data mogućnost da izvodi sve dokaze i stara se da su u toku rasprave sve činjenice relevantne za odlučivanje, što po Zakonu o parničnom postupku podrazumeva i angažovanje veštaka. Bilo je reči i o izveštaju o radu Agencije. Ja imam taj izveštaj. Mislim da je to pitanje pokrenuo gospodin Hajdarević. To je pitanje vezano za budžet. Za 2008. godinu to je 20.800.000 dinara budžeta Agencije. Agencija, inače, ima sedam zaposlenih. Ove godine će uštedeti nekih pet do šest miliona, što znači da neće potrošiti sva sredstva iz budžeta. Gospodin Perić je rekao, a i mi nismo, naravno, zadovoljni ishodom i dosadašnjim rezultatima Agencije i to je jedan od razloga zašto menjamo ovaj zakon, zato što želimo da tu agenciju osnažimo i da joj dame veće nadležnosti, a samim tim i mogućnosti da deluje i ostvari veće rezultate nego što su do sada postignuti. Moram da naglasim da ova agencija nije supstitucija za sudove. Ovo je jedna mogućnost koju mi dajemo da bismo rasteretili sudove i da se, pre nego što se stvar rešava na sudu, pokuša kompromisom rešiti sukob između poslodavaca i zaposlenih.
Hvala, ministre. Po kom osnovu, gospodine Jojiću? Izvolite, replika.
Gospodine ministre, ja sam govorio o ključnim problemima našega društva, a pre svega radnika. Ova vaša vesela vlast i Vlada nije usrećila radnike koji su ostali bez posla i vi ih nećete usrećiti formiranjem još sto agencija. U ovoj državi ima 111 organa i ministarstava. Ko će to da izdržava? Rusija ima 15 ministarstava, a Srbija ima 25, i još 111 paralelno, ravnih ministarstvima. Problem radničkih prava se neće razrešiti time što ćete vi sada ponuditi jedan tekst izmena i dopuna Zakona, time da će radnici ostvariti svoja prava brže. Verovatno vam je poznato, gospodine ministre, da je došlo do smanjenja broja individualnih sporova za mirno rešavanje. Zašto? Zato što je Vlada rasprodala sva preduzeća, i više nemaju oko čega, oko minimalnih zarada, da se vode postupci. Sada jedino ostaje da se vode sporovi u slučajevima kada je u pitanju kolektivni ugovor. Podsetiću vas da je Pančevo prodato, a imalo je 50 preduzeća. Sada Pančevo ima samo dve fabrike koje nešto rade. Ono je prodato. Pre svega, prodata je Fabrika mineralnih đubriva lopovima koji su uspeli da je kupe džabe, da je dobiju na poklon. Azotara je prodata 2006. godine za trinaest miliona dolara da bi, gospodine ministre, aktuelna vlast dozvolila lopovima da, i pored toga što je u fabrici bilo đubriva u vrednosti od devet miliona dolara, bili su puni magacini... Lopovi iz inostranstva su sa lopovima iz naše države, uz saglasnost države, Vlade i Agencije za privatizaciju, to uradili. Uvažavam neke stvari, gospodine Ljajiću, da se vi zalažete, obilazite, vodite računa gde šta ima, izlažete onako kako izlažete, ali ne možete da rešite probleme. Mirko Cvetković je potpisao ugovor za privatizaciju Azotare, da bi lopovi novu fabriku, koju su izgradili radnici Azotare Pančevo i država, prodali; njena knjigovodstvena vrednost bila je 45.000.000 evra, prodali su je za 32.000.000 evra, uzeli pare u džep i pobegli. Hoće li država sada da tuži one i da nadoknadi štetu od tih lopova… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik gospodin Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pre svega pitanje predsedavajućem, a pozivam vas, kao svedoke, za pitanje koje ću postaviti; četvoro ih ima. Gospodine predsedavajući, vi ste predsedavali sednici na kojoj je razmatran Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o putnim ispravama. Posle izlaganja ministra Ivice Dačića sam tražio pravo na repliku, što mi pripada po Poslovniku. Vi ste odbili da mi date reč, rekli ste da nemam pravo replike na ministrovo izlaganje, na šta sam vas upozorio da imam, da me je pogrešno protumačio itd. Sada postavljam pitanje. Mogu vama lično da budem nesimpatičan, prihvatam, različite smo političke orijentacije, razlikujemo se po svim elementima političkog života, ali ne smete da sprovodite politiku prvog reda i drugog reda. Čak bih i po ovom zakonu koji treba da se usvoji mogao da podnesem... Vi ste advokat, možda biste me posavetovali, ako ne štrajkujete, šta bih mogao da preduzmem u ovom slučaju? Ovo govorim zbog građana Srbije, da vide na koji način predsedavajući zloupotrebljavaju svoje diskreciono pravo. To diskreciono pravo je toliko rastegljivo da nas dovodi u ovakvu situaciju, dolazimo u situaciju da budemo diskriminisani. Stvarno ne znam, gospodine Novakoviću, da li treba da stavim neku traku, ne bih da kažem žute boje, ali, recimo, da stavim plavu traku i da na takav način stavim do znanja građanima Srbije da nemam ista prava kao ostali poslanici.
Vreme predviđeno za reklamiranje povrede Poslovnika je isteklo. Niti ste se pozvali na član, niti je povreda na koju ukazujete uopšte povreda, jer pitate predsedavajućeg, a pogotovo je najmanje sve to zajedno učinjeno neposredno, pošto je povreda učinjena juče. Lično ste mi izuzetno simpatični i mogu da vam kažem da sam puno od vas naučio, a pre svega da se pridržavam Poslovnika. Zbog svega ovoga što sam sada izrekao dužan sam da vam izreknem opomenu na osnovu člana 100, jer da to ne uradim, prekršio bih odredbe ovog poslovnika. Hvala na razumevanju. (Dragan Todorović: Replika.) Replika na šta? Replika na povredu Poslovnika koju ste izvršili ili ...? (Dragan Todorović: Replika na tumačenje.) Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković.
Ja bih da objasnim prvo zašto sam se javila – zbog izjave ministra da smo loše razumeli da su agencije supstituti sudova. Pravo da kažem nešto mi daje to što sam od vremena za obrazlaganje svoje Poslaničke grupe Srpske napredne stranke rezervisala i ostavila dva minuta, jer me tako u više navrata uputila predsednica ovog parlamenta, kada je po članu 144. predlagaču davala završnu reč, na koju nismo imali pravo, ne komentara, nego ovog razjašnjenja, zato što nemamo svoje vreme. Ako dozvoljavate ova dva minuta, bukvalno jednu rečenicu, da kažem ministru da problem nije u tome da se vrši supstituisanje, da je sreća da tamo gde ministarstvo radi posao da ga ne radi agencija. Ako Vlada osnuje agenciju, ona kao osnivač treba da zadrži i pravo nadzora nad njenim radom i kontrolu prihoda. Govorim načelno o agencijama. Da nema dva organa, dve institucije koje dvostruko novca troše za jedan te isti posao. Ono što je najveći problem, Vladu biraju političke stranke, za nju glasaju i odgovorne su narodu. Prenošenjem nekih nadležnosti na agencije, koje nisu vidljive javnosti direktno, koje nisu odgovorne direktno, upravo se ta nit direktne odgovornosti pred javnošću Srbije prekida, tanji i gubi, i to je velika primedba. Kod ove agencije sam izrekla osnovanu sumnju da se izvlače nadležnosti države iz njenih organa, kao što su sudovi, da bi se koristeći sve ono što se zove težak život i ono što se zove prinuda stvari rešavale u Agenciji, a ne na sudovima. Samo radi razjašnjenja.
Zahvaljujem. Zaključujem načelni pretres. U odnosu na član 85, određujem prekid rada na jedan sat. Nastavićemo u 16.10 časova. Prvi na listi biće gospodin Dragan Todorović, koji je upravo reklamirao Poslovnik. Hvala. (Dragan Todorović, sa mesta: Kako tek postupate prema onima koji vam nisu simpatični?)
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 25. i 26. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O STEČAJU I PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O AGENCIJI ZA LICENCIRANjE STEČAJNIH UPRAVNIKA Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, i Jasne Matić, ministarke za telekomunikacije i informaciono društvo, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da sednici prisustvuju i Nebojša Ćirić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja i Luka Andrić, savetnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja. Shodno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o stečaju i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako niste to do sada učinile, da dostave prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Milan Nikolić - Poslanička grupa SPS-JS; narodni poslanik Milorad Buha - Poslanička grupa SRS; narodni poslanik Aleksandar Janković - Poslanička grupa Za evropsku Srbiju; narodna poslanica Jorgovanka Tabaković - Poslanička grupa Napred Srbijo; narodni poslanik Mladen Grujić - Poslanička grupa Nova Srbija. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o stečaju i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Pre nego što nastavimo tok sednice, narodna poslanica Vjerica Radeta je bila u sistemu zabeležena, a sada narodni poslanik Dragan Todorović. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Imam, između ostalog, i obećanje prethodnog predsedavajućeg da ću na početku sednice dobiti reč zato što je povređen član 100. stav 5. Mislim da, nažalost, pojedini predsedavajući, što sam već rekao, široko tumače svoje diskreciono pravo ili ga primenjuju tako da to već postaje stvarno diskriminacija. Imam neki osećaj, možda me osećaj vara, da se to diskreciono pravo posebno primenjuje prema meni, a posebno prema nekim drugim poslanicima. Molio bih da vi učinite napor da precizno definišete obaveze predsedavajućeg ili ono na šta imaju pravo, a na šta nemaju pravo. Doći ćemo u situaciju da će vaša procena biti jedina mogućnost da neko dobije reč, što mislim da nije dobro. Trebalo bi da svi poslanici imaju ista prava. Kad sam se već javio, hteo bih da obavestim i poslanike Skupštine Republike Srbije i javnost, odnosno građane Republike Srbije, da je još jedna sednica Odbora za odbranu i bezbednost odložena zbog nedostatka kvoruma. Već je simptomatično da poslanici vladajuće većine, članovi Odbora za odbranu i bezbednost, ne dolaze na sednice Odbora za bezbednost, iako smo imali zahtev da se hitno zakaže sednica zato što je trebalo odrediti predstavnike naše delegacije za učešće na konferenciji Parlamentarni nadzor sektora bezbednosti. Postavlja pitanje da li uopšte Odbor za odbranu i bezbednost treba ovoj skupštini, da li treba da radi? Ili, ako postoji mogućnost da u vladajućoj većini pogledaju ko su članovi Odbora za odbranu i bezbednost, da li hoće da rade, da li mogu da odgovore ovim obavezama... (Predsedavajuća: Dva minuta, zahvaljujem.) ... i da u skladu sa time Odbor za odbranu i bezbednost krene da radi. Hvala vam veliko i oprostite što sam prekoračio vreme.
Nije povređen član 100. u stavovima koje ste naveli. Da bih dokazala, stav 1. člana 100: „Narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, ukoliko smatra da ono nije u skladu sa odredbama ovog poslovnika, a učinjeno je na sednici Narodne skupštine koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi.“ To je osnov po kojem se dobija reč. Osnov za izricanje kaznenih mera je u stavu 7. člana 100: „Predsednik Narodne skupštine, odnosno predsedavajući, dužan je da narodnom poslaniku koji se ne pridržava odredaba iz stavova 1, 2, 4. i 6. ovog člana ili na drugi očigledan način zloupotrebljava prava predviđena ovim članom, izrekne mere predviđene članovima 105, 106, 107. i 108. ovog poslovnika.“ (Dragan Todorović, s mesta: Nisam se pozvao na to, molim vas.) Mislim da vaše obrazloženje da je u pitanju diskreciono pravo ne stoji zbog toga što ne može jasnije biti rečeno. Da ste rekli da predsedavajući, bez obzira na vrlo očiglednu učinjenu povredu, ne izriču mere, imali biste pravo i ja bih branila i taj stav, jer se tiče atmosfere rada i izgradnje poverenja na sednici Narodne skupštine. Što se tiče vaših primedaba o radu radnih tela, podsećam vas da kako za predsednika Narodne skupštine, predsednicu Narodne skupštine, predsedavajućeg Narodne skupštine, tako i za predsednike radnih tela važi i može da se primenjuje član 27, koji podrazumeva staranje o urednom obavljanju poslova za koje su kao predsednici radnih tela zaduženi. Dakle, ne smatram da su iscrpljene sve mogućnosti da se sednica Odbora kojim predsedavate održi i upućujem vas na odredbe po kojima možete da se obratite predsednici Narodne skupštine, koja će zakazati sednicu Odbora, ali vas istovremeno podsećam da je svaki predsednik svakog radnog tela, kao i svaki predsedavajući, dužan da obezbedi uslove za rad tog tela. To je ne samo praksa, nego i obaveza po odredbama Poslovnika Narodne skupštine, i ta se odgovornost ne može prebacivati ni na koga. Smatrati političkim stavom odluku da se ne prisustvuje sednicama radnih tela je politički stav i ne može biti predmet Poslovnika Narodne skupštine. Kada to kažem ne mislim na to da li poslanik koji odlučuje da svoj politički stav izrazi neprisustvom, odnosno bojkotom radnog tela ili bojkotom nekih obaveza, na osnovu Poslovnika Narodne skupštine, bez obzira na to da li pripada opozicionim poslaničkim grupama ili vladajućim poslaničkim grupama... Dakle, upućujem vas da se obratite predsednici Narodne skupštine, sa ciljem da vam pomogne u normalnom radu sa radnim telom, odnosno odborom kojim predsedavate. Ili, ukoliko smatrate da ne možete, da, opet u dogovoru sa njom, nađete rešenje koje je dobro za radno telo i za Skupštinu u celini. Narodnog poslanika koji dobacuje: „Može još jednom“ podsećam na član koji zabranjuje dobacivanje. Podsećam vas na dvostrukost morala i dvostrukost kredibiliteta nekoga ko smatra da može da traži povrede Poslovnika, po bilo kojoj osnovi, i da mu je u isto vreme dozvoljeno da krši taj poslovnik kad mu se sviđa i kako mu izgleda da je politički zgodno. To neće biti dozvoljeno i to će biti striktnim pridržavanjem člana 100. stav 6... Molim narodnog poslanika Milorada Krstina da nepristojnim gestovima ne komunicira sa predsedavajućim. To kako komunicirate gestovima može na drugim mestima, ali u sali Narodne skupštine ne može. Molim vas da se suzdržite i da se ponašate pristojno u sali za sednice Narodne skupštine. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Član 27. stav 1. tačka 3 – stara se o primeni Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Gospođo Čomić, sve što ste rekli, u pravu ste, ali se uopšte ne odnosi na ono što sam ja reklamirao i ono što sam tražio. Vi čitate stavove na koje se uopšte nisam pozvao. Lepo sam vam rekao da je član 100. stav 6, koji kaže: „Ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, narodni poslanik smatra da je povreda učinjena, može zahtevati, bez prava na obrazlaganje, da se Narodna skupština bez pretresa o tome izjasni u danu za glasanje.“ Ja sam tražio od predsedavajućeg, jer nisam bio zadovoljan ovim objašnjenjem, da mi da reč i da zatražim da se u danu za glasanje Skupština izjasni da li je povredio Poslovnik ili ne. Vi meni čitate nešto na šta se uopšte nisam pozivao, niti tražio. Ovde je star bila vrlo jednostavna: po istom osnovu, predsedavajući gospodin Novaković jednom poslaniku daje pravo na repliku, drugom poslaniku ne daje pravo na repliku. Ja sam se opravdano našao pogođenim, odnosno moje je pravo da pretpostavim da postoje neki lični razlozi zbog kojih meni gospodin Novaković ne daje reč. Nisam bio zadovoljan njegovim objašnjenjem, iako me je uveravao da sam mu ja lično vrlo simpatičan. To pokazuje na vrlo čudan način. Ja ga molim da mu više ne budem simpatičan, nego da se ponaša kao i prema drugim poslanicima. Tražio sam, odnosno hteo sam da zatražim da se Skupština o tome izjasni da li je povredio Poslovnik ili nije, ali sam bio uskraćen. Prema tome, to je bio moj poziv na Poslovnik.
Pravo na repliku nije predmet kršenja Poslovnika. To smo utvrdili onoliko puta koliko postoji volja da se traži pravo na repliku. (Dragan Todorović, s mesta: Ja vas samo molim). Pretpostavljam da gestom koji mi upućujete tražite ovog trenutka od mene da kršim Poslovnik ili da vam ne dam objašnjenje za izrečenu povredu Poslovnika. O pravilima nema pregovora. Ja Poslovnik ne kršim. Možete u svakom trenutku da se izjasnite o tome da li želite da se o povredama koje ste izrekli, a odnose se na član 27. i na član 100, u stavovima, videćemo uvidom u stenogram koje ste spomenuli, Skupština izjasni u danu za glasanje? Želite. Vjerica Radeta želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Upravo je član 100. stav 1. povređen od strane predsedavajućeg u prepodnevnom delu, gospodina Novakovića. Gospodin Dragan Todorović je tražio reč po Poslovniku. Ja sam takođe ubacila karticu i tražila reč po Poslovniku, što uopšte nije, barem ne glasno, konstatovao gospodin Novaković. To što gospodin Todorović, a nakon toga ni ja nismo dobili reč na osnovu člana 100. Poslovnika govori o nekom čudnom tumačenju ovog poslovnika. Pogotovo je čudno kada to radi neko ko je diplomirani pravnik i uz to advokat. Gospodine Novakoviću, ja stvarno ne znam, kada vaši klijenti ovo čuju, da li će potrčati da povuku predmete. Vi niste dozvolili da se govori o povredi Poslovnika, a u ovom članu 100, da ga ne čitam celog, ovo posle zapete kaže... Odnosno, član 100. stav 1. govori i tome da narodni poslanik ima pravo da ukaže na povredu Poslovnika i kaže – a ta povreda učinjena je na sednici Narodne skupštine koja je u toku, i to neposredno po učinjenoj povredi. Ako se neko javi da ukaže na povredu, a predsedavajući, gospodin Novaković konkretno, ne dozvoli da se o tome govori, kada onda može da se govori, ako ne može neposredno po učinjenoj povredi? Da li pauza od sat vremena, koja se u poslednje vreme inače upodobljava potrebama i obavezama ministara, jer bože sačuvaj, ne može ministar i prepodne i popodne da sedi u sali, nego dokle može ministar, dotle traje rasprava... Dakle, nema mogućnosti. Vi ste prekršili Poslovnik zato što ste malopre gospodinu Todoroviću dali reč, jer pauza za ručak nije nešto na čemu se desila povreda. (Predsedavajuća: Dva minuta.) Znači, neposredno posle, odnosno oboje ste učinili povredu ovog člana, gospođo Čomić.
Nema povrede Poslovnika ni u jednom ni u drugom slučaju. Činjenica je da ste govorili da nema povrede Poslovnika. Bili ste prijavljeni u elektronskom sistemu, narodna poslanice Vjerice Radeta, i zato sam vas prozvala. Zatim se u sistem prijavio narodni poslanik Dragan Todorović i dobio je reč. Nema povrede Poslovnika ni u ovom slučaju, a očigledno ni kada ste pre zahtevali da se govori o povredi Poslovnika. Dočim, zloupotrebe prava na reč ima, s vremena na vreme. To sam napomenula u prvom objašnjenju. Držim da je takva tolerantna mera potrebna zbog izgradnje poverenja među pripadnicima opozicije i vladajuće većine. Ne sumnjajući u veštine, zanatstvo i znanje pripadnika opozicije mislim da u pojedinim trenucima svi znamo da niti je povrede Poslovnika bilo, niti se može dobiti pravo na reč, ali se to dozvoljava zato što je u interesu atmosfere rada u Skupštini. Vreme za pauzu je određeno i biće uvek određeno u interesu toka sednice. Dakle, radilo se o tome da se završi pretres u načelu, pošto se vreme koje nam je svima po Poslovniku dato za rad po određenoj tački dnevnog reda može proceniti. Narodni poslanik Nikola Novaković. Povreda Poslovnika ili replika? Replika, izvolite.
Toliko puta je spominjano prezime Novaković da ja moram samo da odgovorim gospođi Radeti vrlo kratko. Na moju žalost, ona ne uživa tolike simpatije kao gospodin Todorović, bar kod mene. (Dragan Todorović, s mesta: Nemoj mene toliko simpatisati.) Neću. (Zvono.) Moram da je razuverim, predmeti stranaka koji se nalaze u mojoj kancelariji su krajnje bezbedni, vrlo ozbiljni i od početka do kraja ispraćeni, bez ikakve sumnje u stručnost, pismenost ili bilo šta drugo. Ja molim da moje prezime gospođo Radeta više ne spominje u ovoj skupštini ni u kom kontekstu. Hvala.
Povreda Poslovnika. U elektronskom sistemu su registrovani Vjerica Radeta i Dragan Todorović. (Dragan Todorović, s mesta: Nisam tražio povredu Poslovnika, već repliku.) Nemate pravo na repliku, već možete da govorite o povredi Poslovnika. Povreda Poslovnika, poslanica Vjerica Radeta, izvolite.
Da li mogu da pitam da li ja imam pravo na repliku?
Možete da pitate.
Da li ja imam pravo na repliku?
Nemate.
Povreda Poslovnika.
Izvolite.
Dame i gospodo i uvaženi građani Srbije koji pratite ovo što bi trebalo da bude ozbiljan rad parlamenta, ovo što gospođa Čomić sada radi zaista nema veze sa ozbiljnim radom. Povređen je član 104. od strane narodnog poslanika Nikole Novakovića. Meni je žao, gospodine Novakoviću, što se vama vaše prezime ne dopada, ali ja zaista drugačije ne mogu da vas oslovim nego – gospodin Novaković. Dakle, gospodin Nikola Novaković skrenuo mi je pažnju da ja njegovo prezime više ne izgovaram. To je zaista najgrublje vređanje dostojanstva Narodne skupštine i mene kao narodnog poslanika. Gospodine Nikola Novakoviću, ja nisam izrazila strah da vaši predmeti, kao advokata, nisu dobro zaključani, nego sam rekla – kada vaši klijenti čuju koliko ste loš pravnik dotrčaće da povuku predmete i, bojim se, uzeće avans, ako ste ga unapred uzeli. Zato sam htela da vam, kao koleginica, skrenem pažnju da vodite računa o tome i da u međuvremenu nabavite fiskalnu kasu, pošto će vaš šef stranke gospodin Mlađan Dinkić da vam zatvori radnju. Tek onda, šta će biti sa predmetima i klijentima?
Nema povrede člana 104. Narodni poslanik u obraćanju tokom replike nije povredio Poslovnik, izrazio je eventualno svoj stav da ne želi da sluša spominjanje svog imena u određenom kontekstu. Vas upozoravam da pri obrazlaganju da je povređen član 104. ne kršite istovremeno član 104. Nema načina, osim ako ne posedujete posebna znanja, da znate išta o poslovnom životu narodnog poslanika Nikole Novakovića, koji je u ovom slučaju njegova privatna stvar. Ne možete da znate nikakve stavove o odnosu između njega i njegovih klijenata, kao što ne možete da znate unapred da li će potpredsednik Vlade Mlađan Dinkić zatvoriti neke radnje ili neće. (Dragan Todorović, s mesta: Nikoli neće.) Da li se ovo dobacivanje računa u kršenje Poslovnika, ili da ga ne računamo u kršenje? (Dragan Todorović, s mesta: Ne, ovo je mala komunikacija između nas. Mala konsultacija.) Sad ga ne računamo. To su interne konsultacije među članovima poslaničke grupe? Tako sam i mislila, interne konsultacije. Zahvaljujem. Da li predstavnik predlagača Mlađan Dinkić, potpredsednik Vlade, ministar ekonomije i regionalnog razvoja, želi reč? (Da.)
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su nacrti dva zakona: Predlog zakona o stečaju, kao i nacrt zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Kao što vidite, zakon o stečaju je potpuno nov zakon. Trenutno je na snazi Zakon o stečaju, koji je Narodna skupština usvojila u julu mesecu 2004. godine. Taj zakon je počeo da se primenjuje početkom 2005. godine. Dosta je unapredio stečajni postupak, međutim, u praksi smo videli da su potrebne dodatne izmene i dodatna unapređenja. Naime, do 2005. godine u Srbiji je stečaj trajao oko sedam godina u proseku. I sada je taj period dugačak, ali je skraćen na period od oko dve godine. Naime, stečajevi u Srbiji traju između 18 i 24 meseca, u zavisnosti od veličine preduzeća. Osnovni kriterijumi i pokazatelji da li je neki stečajni postupak efikasan jeste da se vidi kakav je stepen namirenja poverioca, dužina trajanja postupka i koliki su troškovi postupka. U Srbiji je situacija sledeća: stečajni postupci traju, kao što sam rekao, između 18 i 24 meseca. Primera radi, u zemljama OECD-a je to godinu i sedam meseci, u Nemačkoj, na primer, svega godinu i dva meseca, tako da smo tu duži u odnosu na evropske zemlje i ovaj zakon ima nameru da pomogne da stečajni postupci budu kraći i efikasniji. Takođe, stepen namirenja poverilaca u Srbiji iznosi od 10 do 20% ukupne stečajne mase, što je znatno niže od zemalja OECD-a, gde je taj stepen namirenja poverilaca čak blizu 70%. Zato stečaj i jeste efikasan način restrukturiranja preduzeća, jer se 70% poverilaca namiri iz postupka stečaja, dok u Srbiji svega 10 - 20%, zbog čega se često izbegava. Samim tim i troškovi postupka su u Srbiji čak 23% od ukupne stečajne mase, dok je prosek u zemljama OECD-a oko 8%. Tri puta su niži troškovi stečajnog postupka u razvijenim zemljama nego što su trenutno u Srbiji. Pre pet godina je to bilo mnogo gore, pre ovog novog zakona. Međutim, ne možemo biti zadovoljni ovim sadašnjim zakonom. Razmišljali smo da li da predložimo izmene i dopune, ali s obzirom na to da se maltene 80% materije menja, predložili smo potpuno novi zakon o stečaju. Što se tiče drugih pokazatelja koji karakterišu sadašnje stanje, rekao sam da stečajni postupci traju dugo, od 18 do 24 meseca. Zašto je to tako? Prvi razlog zašto je to tako jeste probijanje rokova od strane nadležnih sudova. Naime, u svega 40% slučajeva prvo poverilačko ročište u trgovinskim sudovima je održano u periodu do 40 dana od momenta otvaranja stečaja, što bi trebalo da bude neki optimalni rok, a čak u 60 % slučajeva u periodu nakon 40 dana, i zbog toga su sami stečajni postupci dugački. Takođe, drugi uzrok koji utiče na dugački postupak stečajeva u Srbiji jeste nejasan sistem pravnih lekova, velika pasivnost poverilaca, velika neefikasnost u izvršenju sudskih naloga, kao i nedovoljan nadzor nad radom samih stečajnih upravnika. Naravno da dužina postupka direktno utiče na visinu troškova i zbog toga su troškovi stečajnog postupka u Srbiji tri puta veći nego u zemljama OECD-a. Takođe, rekao sam da je stepen namirenja poverilaca relativno nizak. Uzroci niskog stepena namirenja poverilaca su takođe višestruki. Naime, poverioci u Srbiji nemaju podsticaja da pokrenu stečajni postupak, jer je reč o dužnicima koji ili nemaju imovinu ili, ako imovina postoji, onda je problem u visini predujma da bi se uopšte pokrenuo stečajni postupak i neizvesnosti kako će ti troškovi predujma biti nadoknađeni. U tom smislu dužnici imaju motiv da prave sve veće dugove, čak i da namerno ulaze u blokade, da na taj način varaju poverioce. Zbog toga imamo ovoliki broj blokiranih firmi u Srbiji. Jedan dobar deo blokada nije rezultat lošeg poslovanja preduzeća, već namernih blokada radi izbegavanja obaveza prema poveriocima. Ovo moramo da promenimo i predlažemo određene promene koje će smanjiti mogućnost zloupotreba u ulasku u blokadu. Takođe, relativno je mala korist od postupka stečaja za preduzeća, jer mali je procenat namirivanja poverilaca. Od ukupno 794 slučaja stečaja koji su otvoreni od 2005. godine do danas po novom zakonu, samo 4% od toga, odnosno 29 slučajeva su bile reorganizacije. Sve ostalo su bila tzv. bankrotstva. U razvijenim zemljama procenat reorganizacije u postupku stečaja je mnogo izraženiji i proces stečaja predstavlja jedan od osnovnih načina da se neka firma koja je u problemima restrukturira i da ponovo počne novi život kroz proces reorganizacije. To, nažalost, u Srbiji nije slučaj. Naravno, pored ovih problema koje sam naveo, postoji niz problema koji su vezani za kvalitet rada samih stečajnih upravnika, za kapacitet sistema trgovinskih sudova, kontrolu tih stečajnih upravnika, koja nije jasno definisana od strane Agencije za licenciranje, što sada želimo da popravimo i promenimo kroz ove izmene. Koje su novine koje donosi ovaj zakon u odnosu na važeći? Šta treba da učinimo? Želimo da napravimo korekcije svih ovih problema o kojima sam govorio, koji su uočeni u praksi. Želimo da napravimo promene kojima se uvode nova rešenja i dodatni podsticaji i mehanizmi za poverioce da se pokrenu stečajni postupci. Takođe, menjaju se i ona rešenja koja treba da unaprede povećanje efikasnosti stečaja. Ključne izmene zakona se odnose na sledećih 12 stvari. Prvo, definišu se načela i ciljevi stečajnog postupka. Sudijama se omogućava da lakše tumače ovaj zakon i daju smernice za primenu zakona, jer smo videli da ovaj postojeći zakon ima i neke pravne praznine, pa je u sudskoj praksi postojala različita primena. Sada smo nastojali da jasnim smernicama otklonimo pravne praznine. Druga stvar je olakšavanje pokretanja postupka. Naime, smanjuje se predujam koji je potreban da bi se uopšte pokrenuo stečajni postupak, kako bi se poverioci lakše odlučili da pokrenu postupak. Jasno se predviđa obaveza povraćaja predujma iz sredstava stečajne mase u najkraćem mogućem roku. To je do sada bio jedan veliki problem i prepreka preduzećima da uopšte krenu u proces stečaja. Prvo, skupo je da se pokrene, drugo, neizvesno je da li će ikada naplatiti to što su predujmili troškove. Sada ovo otklanjamo. Treća stvar je da se pojednostavljuje sam postupak stečaja. Do sada su stečaj vodili stečajni upravnik plus stečajno veće koje je imenovao Trgovinski sud. Sada se ukidaju stečajna veća i samo jedan stečajni sudija kao organ će vršiti postupak stečaja, što mora da ubrza postupak. Takođe, način izbora stečajnih sudija se značajno unapređuje tako što se uvodi slučajni izbor stečajnog upravnika putem kompjutera, tako da sudija Trgovinskog suda ne utiče na izbor stečajnog sudije, već se metodom slučajnog uzorka odgovarajućim kompjuterskim programom bira stečajni upravnik, a to je praksa u razvijenim zemljama. Takođe, biće uveden i imenik stečajnih upravnika i biće podeljeni na aktivne i pasivne stečajne upravnike. Pasivni stečajni upravnici neće moći da preuzimaju slučajeve. Uvodi se obavezno osiguranje od profesionalne odgovornosti, što znači da će svaki stečajni upravnik morati da bude osiguran na iznos koji nije manji od 30.000 evra, tako da u slučaju da on napravi grešku u postupku stečaja, mora da se plati osiguranje poveriocima koji su eventualno izgubili vrednost, pri čemu premija osiguranja iznosi nekoliko stotina evra godišnje po jednom stečajnom sudiji. Podzakonskim aktima menja se i skala nagrada za stečajne upravnike. Drugim rečima, neće biti proporcionalna nagrada, već, u zavisnosti od veličine predmeta i veličine preduzeća, proporcionalno veća nagrada ide, u relativnom iznosu, za mala preduzeća, a taj procenat nagrade se smanjuje kada su u pitanju slučajevi imovine velike vrednosti. Uvodi se čvršći nadzor Agencije za licenciranje stečajnih upravnika nad radom upravnika. Sledeća stvar, koja je novina u zakonu, jeste da se ponovo uvodi prekluzivni rok za prijavu potraživanja u stečaju, sa ciljem da se ispitivanje potraživanja i glavna deoba ubrzaju i smanji odugovlačenje trajanja postupka zbog kasnih prijava. Jasno se definišu uslovi za prebijanje potraživanja u stečaju. Uvodi se mogućnost za brže sprovođenje deobe stečajne mase i raniji prenos viška stečajne mase vlasnicima kapitala. Problem prethodnog zakona bio je što su, bez obzira na jasnu situaciju u nekim slučajevima gde je stečajna masa bila veća od iznosa dugova, sudovi zadržavali taj novac na računima kod banaka, umesto da ga podele vlasnicima kapitala. Sada ovim zakonom to neće moći da urade, već će morati odmah da izvrše raspodelu stečajne mase koja je višak iznad obaveza vlasnicima kapitala. Novina ovog zakona je i novi institut, a to je automatski stečaj za preduzeća koja se duže vreme nalaze u blokadi. Taj institut će se uvoditi postupno. Od Nove godine automatski će se brisati iz Agencije za privredne registre sva pravna lica koja su u blokadi duže od tri godine. Nakon godinu dana taj rok će se smanjiti i brisaće se automatski sva pravna lica koja su u blokadi duže od dve godine, a nakon 2011. godine taj rok će biti godinu dana. Ko je duže u blokadi od godinu dana, automatski se briše iz privrednog registra. Na taj način će se otkloniti sadašnja situacija, u kojoj je od 110.000 pravnih lica 22.000 preduzeća u blokadi. Govorim o pravnim licima, ne preduzetnicima. Najveći broj ovih firmi nije aktivan već dugo; čak 6.000 preduzeća je u blokadi duže od tri godine i potpuno je jasno da oni preko tog računa nikad više neće poslovati. Zato se i predlaže njihovo automatsko brisanje iz privrednog registra. Izuzetak je da se to neće primenjivati na firme koje su u postupku restrukturiranja i na one firme koje u roku od 60 dana od momenta oglašavanja stečaja plate predujam. Ako neko plati predujam za pokretanje stečaja, onda se neće automatski brisati. Naša je pretpostavka da će biti mali broj takvih slučajeva, jer najveći broj ovih firmi će biti brisan iz registra. Uvešće se novi institut reorganizacije koji će omogućiti da se taj postupak završi u kratkom roku od 30 do 60 dana. To je tzv. institut unapred pripremljenog plana reorganizacije, koji je poznat u razvijenim zemljama. Kod nas se do sada nije koristio. Trebalo bi da pomogne da se u okviru ukupnog broja firmi koje se nalaze u procesu stečaja veći deo može restrukturirati kroz reorganizaciju, a ne kroz bankrotstvo. Na taj način se brišu obaveze, a s druge strane, omogućava se da se uposle kapaciteti i da država i radnici imaju od toga koristi. Preciziraju se pravne posledice usvajanja plana reorganizacije vrlo detaljno. Brišu se odredbe o stečaju preduzetnika i stečaju male vrednosti. To su ključne izmene koje ovaj novi zakon donosi. Moram da kažem da u doba ove krize dva najveća problema koja smo uočili, sa kojima se susreće naša privreda, jesu sledeći problemi: jedan je što se vrlo sporo izdaju građevinske dozvole i što postoji velika birokratija u tome, a drugi, ne manji problem, posebno tokom krize, jeste činjenica da se uočilo da neka deoničarska društva namerno izbegavaju da plaćaju svoje poverioce tako što svesno ulaze u blokadu. Na taj način, imajući u vidu da ne postoji mogućnost poverioca, onoga ko daje robu nekome, da vidi kakvo je finansijsko stanje svakog od dobavljača, ne postoji centralni registar finansijskog stanja dobavljača, onda često ljudi nemaju saznanja, daju robu koja im nikad ne bude plaćena i zbog toga trpe velike gubitke. Da bi se to otklonilo, mi ćemo, između ostalog i zbog tog razloga, sledeće godine pripremiti potpuno novi zakon o privrednim društvima, gde će se značajno povećati odgovornost deoničarskih društava, jer je apsurdno da preduzetnici garantuju za svoje obaveze svom svojom imovinom, a deoničarska društva, tzv. d. o. o., ne garantuju time. Imamo, s jedne strane, činjenicu da smo olakšali proces registracije firme. To će tako i ostati, potrebno je samo 500 evra da bi se firma registrovala, ali moramo uvesti daleko veći stepen transparentnosti u poslovanju tako što će poverioci znati kome daju robu, znati s kim prave ugovor, na osnovu adekvatnog registra, u koji će moći da imaju uvid svakog dana, svakog minuta. To će biti obaveza. Sada, nažalost, oni mogu samo jednom godišnje da pogledaju bilanse firme s kojom posluju. To ćemo brisati iz ovog novog zakona o privrednim društvima. Treća stvar, uvešćemo još jedan zakon u ovaj opticaj, a to je zakon o odgovornosti direktora. Razvijene zemlje u EU imaju takve zakone da ako se u sudskom postupku dokaže da je neki direktor namerno odveo firmu u blokadu, odnosno stečaj, da bi izigrao poverioce, da bi ih prevario, onda se izriču stroge zakonske kazne za te koji su napravili fiktivni stečaj. Takođe, daje se zabrana obavljanja delatnosti do 12 godina tim ljudima za koje se dokaže u odgovarajućem sudskom postupku da su namerno prevarili svoje poverioce. Donošenjem ova tri zakona mi ćemo zatvoriti rupe koje danas postoje, nažalost, u našem sistemu. Zakon o stečaju, koji je pred vama, plus zakon o privrednim društvima i zakon o odgovornosti direktora čine ceo taj paket koji bi trebalo da do sredine sledeće godine u potpunosti otkloni anomalije koje smo primetili u sadašnjem sistemu i koje su čak bile veće u uslovima krize, jer su neke firme u borbi za laku zaradu u uslovima krize, a druge primorane da prodaju svima kojima mogu, da bi povećale promet, išle u namerne i fiktivne blokade, a onda su otvarale nova preduzeća i nisu za to imale nikakve sankcije, jer, nažalost, postoji pravna rupa u našem sistemu. Jedini način da se ovo spreči jesu drakonske kazne za one za koje se utvrdi da namerno prave stečaj, odnosno namerno uvode firmu u blokadu kako bi izbegli dugove prema poveriocima. Konačno, pred vama je izmena Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Važeći Zakon o Agenciji je donet 2004. godine, kada je Agencija i osnovana. Osnovni razlog zašto se predlažu izmene jeste činjenica da u sadašnjem zakonu nije dobro regulisano pitanje sprovođenja nadzora nad radom licenciranih stečajnih upravnika. Takođe, postupak u kojem se izriču sankcije i mere prema stečajnom upravniku nije najbolje definisan. Upravo zbog toga, da bi se postigla veća odgovornost licenciranih stečajnih upravnika i da bi mogle da im se oduzmu dozvole ukoliko se utvrde nepravilnosti u njihovom radu, na bazi objektivnih kriterijuma, uvode se promene u ovom zakonu. Dakle, ključne izmene se odnose na jasno navođenje poslova i aktivnosti Agencije, na detaljno regulisanje postupka nadzora, odnosno stručnog nadzora nad stečajnim upravnicima. Takođe, reguliše se detaljno disciplinski postupak protiv stečajnih upravnika ukoliko prekrše odredbe ovog zakona. Naravno, ovaj zakon se usaglašava sa Zakonom o javnim agencijama. Takođe, unapređuje se javnost u radu Agencije za licenciranje stečajnih upravnika, jer je uneta odredba o obavezi Agencije da objavljuje godišnji program rada, finansijski plan, finansijski izveštaj i godišnji izveštaj o radu na internet stranici Agencije, što nije bio slučaj u sadašnjem zakonu. Hvala na pažnji.
Da li želi reč izvestilac nadležnog odbora, Odbora za finansije, narodni poslanik Milan Vučković, član Odbora? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? Po redosledu od najmanje ka najvećoj, s tim što je narodni poslanik Milan Nikolić zamolio, zbog ranije preuzetih obaveza, da mu ovlašćeni predstavnici LDP-a i Nove Srbije prepuste da dobije reč. Dogovor je postignut. Izvolite. Narodni poslanik Milan Nikolić.
Poštovano predsedništvo, uvaženi ministre i predstavniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, potrebu predlagača za donošenjem zakona o stečaju, iako je relativno skoro donet aktuelni Zakon o stečaju, vidim u uočenim nedostacima aktuelnog zakona, pre svega u neefikasnosti u vođenju stečajnog postupka i dosta skupoj proceduri stečajnog procesa, ali i nastalim novim ekonomskim okolnostima. Želim da vas podsetim da je privreda Srbije doživela ogromne teškoće još devedesetih godina prošlog veka, kada je došlo do raspada Jugoslavije i kidanja mnogih reprodukcionih lanaca; mnoga tada uspešna preduzeća dospela su u bankrot, a ona koja su opstala teško su poslovala zbog dugogodišnjih sankcija; onda dolazi period ekonomske krize, koja i te kako pogađa inače krhku privredu Srbije. U periodu od 2000. godine do danas teče proces privatizacije tako da je zaključno sa oktobrom ove godine privatizovano 1.815 firmi, od čega prodajom na tenderu 107, a prodajom putem aukcije 1.700 firmi. Nažalost, od ukupnog broja privatizovanih firmi, u 435 slučajeva došlo je do raskida ugovora o privatizaciji zbog neispunjenja ugovornih obaveza kupaca tih firmi i zbog zaustavljanja proizvodnih delatnosti kojima su se takve firme bavile. Po pravilu su te firme u mnogo goroj situaciji nego u trenutku kada je privatizacija izvršena. Dakle, ove firme, a i mnoge druge, opterećene su ogromnim obavezama prema državi i poveriocima i nisu u stanju da svoje obaveze izmire. Preti opasnost da domino efektom povuku u zonu nelikvidnosti i uspešne firme poverioce. Zbog toga je dobro što se predlagač opredeljuje za novi zakon o stečaju. Novi zakon o stečaju insistira na efikasnosti stečajnog postupka, uz najniže troškove, i što je moguće kraćem roku sprovođenja stečaja. Ključne novine u predlogu novog zakona su u uvođenju načela i cilja stečajnog postupka, preciziranju i uvođenju novih stečajnih razloga, ukidanju stečajnog veća, preciziranju odredaba o statusu i imenovanju stečajnog upravnika, uvođenju mogućnosti prebijanja potraživanja, postojanju unapred pripremljenog plana reorganizacije i brisanju stečaja preduzetnika i stečaja male vrednosti. Uvođenjem mogućnosti reorganizacije, koja, doduše, zakonom nije podrobnije obrazložena, stvara se mogućnost da se kroz proces stečaja firma ne šalje u bankrotstvo. Naprotiv, reorganizacijom se mogu stvoriti uslovi za uspešan nastavak rada firme, ako se iz dela imovine ili uz saglasnost poverioca iz kredita ili prolongiranjem obaveza izmire obaveze prema stečajnim poveriocima. Ovakva mogućnost ishoda stečajnog postupka ili, bolje rečeno, reorganizacija pre stečaja, veoma je važna, jer trenutna dužnička kriza i likvidnost ne mora da znači da nema perspektive opstanka određenih firmi. Od pozitivnog ishoda reorganizacije najviše koristi imaju radnici, jer ne ostaju bez radnog mesta, ali i poverioci, jer nastavljaju kontinuitet poslovanja sa dužnikom, ali i država, jer svaka nova investicija za sličnu vrstu proizvodnje i bilo koje druge delatnosti daleko je skuplja od reorganizacije. Naravno, reorganizacija mora da bude studiozna i da pruža uverenje poverioca, stečajnog sudije i stečajnog upravnika da će se uspešno realizovati. Predlog zakona jasno razgraničava bankrotstvo od reorganizacije. Bankrotstvo podrazumeva namirenje poverioca kroz prodaju celokupne imovine stečajnog dužnika, dok reorganizacija podrazumeva namirenje poverioca prema usvojenom planu reorganizacije, i to definisanjem dužničko-poverilačkih odnosa, sa ciljem očuvanja poslovanja stečajnog dužnika onda kada za to postoje realni ekonomski uslovi. Predlog zakona ističe osam bitnih načela stečajnog postupka koja se moraju poštovati, i to: načelo zaštite stečajnih poverilaca, po kome stečajni postupak omogućava kolektivno i srazmerno namirenje stečajnih poverilaca; načelo jednakog tretmana i ravnopravnosti, po kome se u stečajnom postupku svim poveriocima obezbeđuje jednak tretman i ravnopravan položaj poverilaca istog naplatnog reda; načelo ekonomičnosti, po kome se stečajni postupak sprovodi tako da omogućava ostvarivanje najveće moguće vrednosti imovine stečajnog dužnika i stepena namirenja poverilaca u što kraćem vremenskom periodu i sa što manje troškova; načelo sudskog sprovođenja postupka, po kome otvoreni stečajni postupak sprovodi nadležni sud po službenoj dužnosti; načelo imperativnosti i prekluzivnosti - prednost nad ostalim zakonima; načelo hitnosti, po kome u stečaju nema zastoja i prekida stečaja; načelo dvostepenosti; načelo javnosti i informisanosti. Predlog zakona precizno definiše razloge za pokretanje stečajnog postupka, kako je to i gospodin ministar rekao. To su: trajna nesposobnost izmirenja obaveza plaćanja, preteća nesposobnost plaćanja, prezaduženost, nepostupanje po usvojenom planu reorganizacije i, veoma često, lažna prezaduženost. Ako dužnik ne izmiruje svoje obaveze u roku dužem od 45 dana od dana dospelosti obaveze, ako je došlo do potpune obustave plaćanja u roku dužem od 30 dana, to su dovoljni razlozi za pokretanje stečajnog postupka. Takođe, u slučaju prezaduženosti, odnosno ako su obaveze dužnika veće od imovine poverioca, može se inicirati i pokretanje stečajnog postupka i, naravno, ako dužnik ne iskoristi šansu u doslednom sprovođenju plana reorganizacije. Uslov za pokretanje postupka je i ako dužnik ne izmiruje svoje obaveze prema više poverilaca. Ako se radi o jednom poveriocu, ne postoji razlog za iniciranje stečaja. Predlog zakona definiše organe stečajnog postupka, i to: stečajnog sudiju, stečajnog upravnika, skupštinu poverilaca i odbor poverilaca. Primetno je da je u odnosu na aktuelni zakon došlo do ukidanja stečajnog veća. Mislim da je ovakvo rešenje u redu, jer obezbeđuje efikasnost, a povećava odgovornost stečajnog sudije; ne dupliraju se odluke, a obezbeđuje se dvostepenost u odlučivanju preko Višeg trgovinskog suda. Odgovornost stečajnih sudija se posebno potencira u utvrđivanju stečajnog razloga i pokretanju stečajnog postupka, imenovanju stečajnog upravnika, odobravanju troškova stečajnog postupka, određivanju visine nagrade stečajnog upravnika, praćenju sprovođenja plana reorganizacije, ako je ista unapred utvrđena. Stečajni upravnik se bira sa spiska imenika stečajnih upravnika metodom slučajnog uzorka, uz uslov da kandidat ispunjava neophodne uslove za to: da je državljanin Srbije, da je poslovno sposoban, da ima najmanje tri godine radnog staža, da poseduje visoku školsku spremu, da poseduje licencu koja se izdaje na period od tri godine i da je dostojan poverenja da obavlja poslove stečajnog upravnika. Karakteristično je da se predlagač opredelio da postupak stečaja nad firmama u privatnom vlasništvu poveri stečajnom upravniku, dok se postupak stečaja nad firmama sa većinskim državnim kapitalom poverava organizaciji koja je posebnim zakonom određena da obavlja poslove stečajnog upravnika. Radi se o Agenciji za privatizaciju. O ovakvom rešenju ću dati komentar na kraju svog izlaganja. Inače, kontrolu nad radom stečajnog upravnika pored stečajnog sudije i skupštine i odbora poverilaca vrši Agencija za licenciranje stečajnih upravnika, sa pravom da izriče mere opomene, javne opomene, novčane kazne, do mere oduzimanja licence i smene u slučaju da poverene poslove ne obavlja na pravi način. Predlog zakona je takođe precizno definisao obaveze i postupke u izvršavanju poslova stečajnog upravnika, ali i odredbe koje se odnose na ovlašćenja i rad skupštine poverilaca i odbora poverilaca. Nakon utvrđenog iznosa ukupne stečajne mase pristupa se namirenju poverilaca čija su potraživanja nesporna po isplati redovnoj, i to kako sledi. U prvoj isplati spadaju neisplaćene neto zarade zaposlenih i bivših zaposlenih sa kamatom od dana dospeća do dana otvaranja stečajnog postupka u iznosu minimalnih zarada za poslednjih godinu dana pre otvaranja stečajnog postupka i neisplaćeni doprinosi za penzijsko i invalidsko osiguranje za poslednje dve godine pre otvaranja stečajnog postupka, čiju osnovicu za obračun čini najniža mesečna osnovica doprinosa saglasno propisima o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje na dan otvaranja stečajnog postupka. U drugi isplatni red spadaju potraživanja po osnovu svih javnih prihoda dospelih u poslednja tri meseca pre otvaranja stečajnog postupka, osim doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje. Treći isplatni red su potraživanja ostalih stečajnih poverilaca. Novina u zakonu je da poverioci koji su se pre pokretanja stečajnog postupka izjasnili da mogu biti namireni nakon namirenja svih isplatnih redova, pod posebnim uslovima... Iako zakonodavac naglašava jednakost u namirenju poverilaca, ipak se određuje redosled u prioritetima, o čemu ću na kraju takođe reći nekoliko reči. Inače, stečajni postupak može pokrenuti sam stečajni dužnik ili bilo ko od poverilaca uz plaćanje tzv. predujma, kako bi se izbeglo neopravdano pokretanje stečaja i stvaranje troškova po tom osnovu. Naravno, u prethodnom postupku, pred stečaj, utvrđuju se razlozi za pokretanje stečaja i u slučaja postojanja razloga pristupa se postupku sprovođenja stečajnih radnji, a inicijatoru pokretanja postupka se vraća iznos predujma. Preduzimaju se mere zaštite imovine dužnika od otuđenja i ista se popisuje. Stečajni sudija zakazuje ročište za otvaranje stečajnog postupka i donosi rešenje o stečajnom postupku, prikuplja potraživanja poverilaca koja moraju biti usaglašena u roku ne kraćem od 30 dana i ne dužem od 120 dana. Danom objavljivanja oglasa o otvaranju stečajnog postupka prestaju zastupnička prava direktora, kao i prava organa upravljanja nadzora i ista prelaze na stečajnog upravnika. Radnici se otpuštaju i prestaju svi sudski postupci koji se vode u odnosu na dužnika. Stečajni upravnik, u saradnji sa sudijom, sprovodi sve pravne radnje stečaja, posebno u delu otuđenja imovine dužnika putem prodaje i javnim nadmetanjem, javnim prikupljanjem ponuda, neposredno pogodbom, hitnom prodajom kvarljive robe, sve u dogovoru sa odborom poverilaca, u skladu sa zakonom. Iz naplate se namiruju poverioci po isplatnim redovima nakon donetog rešenja o glavnoj deobi. U slučaju viška deobne mase, stečajni upravnik je dužan da taj višak uplati na račun budžeta Republike Srbije. Nakon unovčenja stečajne mase i posle deobe iste, osim parnica koje su u toku a koje vodi stečajni dužnik kao poverilac, pristupa se donošenju rešenja o zaključenju stečajnog postupka. Poštovane dame i gospodo, smatram da nekoliko predloženih rešenja u novom zakonu o stečaju treba prokomentarisati, jer tekst datih rešenja stvara utisak da odudaraju od proklamovanih ciljeva i načela Zakona o stečaju, i to principa jednakosti pred zakonom. Normalno bi bilo da sva lica, poverioci, dužnici i ostali, svoja prava i obaveze ostvaruju po načelu jednakosti i ravnopravnosti, dakle, pod istim uslovima. Predloženim rešenjem narušava se ovaj princip tako što dužnik ima dva različita tretmana, u zavisnosti od svojine nad stečajnim dužnikom. Ako je dužnik u većinskom privatnom vlasništvu, stečajni upravnik mora imati licencu i ispunjavati niz drugih uslova. Mora biti pod stručnim nadzorom regulatornog tela, mora biti izabran na način predviđen zakonom i mora da odgovara ličnom imovinom za nanetu štetu u stečajnom postupku. Troškovi stečaja su opterećeni tarifom Agencije za licenciranje. Ako je dužnik u većinskoj državnoj svojini, stečajni upravnik je Agencija za privatizaciju, čiji radnici ne moraju imati licencu, niti ispunjavati ostale predviđene uslove. Stečaj vode lica koja nisu pod stručnim nadzorom regulatornog tela. U zakonu ne postoji nijedna odredba kako se ta lica biraju. Organizacija koja sprovodi stečaj ne poseduje ličnu imovinu kojom odgovara za nanetu štetu. Zakon ne sadrži nijednu odredbu kako se biraju lica za sprovođenje stečaja ispred Agencije. Troškovi stečaja nisu opterećeni tarifom Agencije za licenciranje. Aktuelni Zakon o stečaju je predvideo da Agencija za privatizaciju mora imati lica sa licencom stečajnog upravnika i stručni nadzor nad njima vršila je Agencija za licenciranje, kao i nadzor nad stečajem. Sada toga nema. Mislim da bi te odredbe trebalo još jednom razmotriti. Mislim da je bilo bolje rešenje da se zakonom izjednače zahtevani uslovi, kontrola i odgovornost stečajnih upravnika, bez obzira na karakter svojine nad dužnikom. No, bez obzira na ove primedbe, smatramo da je ovakav zakon neophodan jer nudi skraćenje roka sprovođenja postupka stečaja, nudi veću odgovornost, obezbeđuje da se imovina zaštiti, obezbeđuje da se stečajni postupak u prvih 30 dana najvećim delom završi i da se može na taj način daleko veći iznos stečajne mase valorizovati nego što je to bio slučaj do sada, zapravo u procentima koje je gospodin ministar izneo. Zbog toga ćemo, ponavljam, podržati donošenje ovakvog zakona. U Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika bliže se određuje aktivnost te agencije, jer aktuelni zakon je dosta uopšteno odredio prava i obaveze ove agencije. Izmenama Zakona se preciziraju mere koje Agencija može preduzimati u vršenju nadzora nad radom stečajnih upravnika. Propisuju se interna akta i definišu organi Agencije. Predlogom se vrše adekvatna usaglašavanja sa novim zakonom o stečaju. I ovaj predlog zakona, zapravo Predlog izmene i dopune zakona Poslanička grupa SPS-JS će u danu za glasanje podržati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mladen Grujić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovane kolege, gospodine ministre, dozvolite mi da se na početku izlaganja složim sa vama u jednoj stvari, a to je da je situacija što se tiče stečaja u Srbiji katastrofalna. Tu, nažalost, prestaje svaka sličnost u mojim i vašim stavovima. Mi trenutno u Srbiji imamo, ako se ne varam, 60.000 preduzeća koja ispunjavaju uslove za stečaj, po današnjem zakonu. Ima tu dosta firmi koje imaju po jednog zaposlenog, ali ima i preduzeća sa sto ili više zaposlenih. Sa sigurnošću mogu da tvrdim da sudbina barem 200.000 ljudi, 200.000 zaposlenih zavisi od promena o kojima mi danas diskutujemo; 200.000 zaposlenih sa oko 400.000 članova familija, ako računamo da svako ima muža, ženu ili dete. Znači, sudbina 600.000 ljudi je više nego dobar razlog da svi sedimo ovde i probamo da nađemo najbolje rešenje za njih, zajedno. Mi iz Nove Srbije ne bežimo od toga da zajedno sa vama dođemo do zajedničkog, dobrog zakona o stečaju. Pre godinu i po dana, kada smo prešli u opoziciju, rekli smo da nećemo sedeti u ovim klupama i biti apriori protiv svega što predloži Vlada, naprotiv, kada vidimo da ste dali neki predlog koji je smislen i da je interes naroda i interes države očigledan, mi ćemo ga podržati. Lično se ne slažem sa vama da je bilo neophodno donositi novi zakon o stečaju. Mislim da je bilo potrebno da se Zakon o stečaju primenjuje, što se do sada baš nije najčešće dešavalo, ali o tome ne odlučuje Skupština U ovom predlogu zakona ima stvari koje su na mestu, mada mislim da smo to mogli da postignemo izmenama postojećeg zakona, ali hajde da kažemo da je to samo forma. Zakoni su živa stvar i u zavisnosti od razvoja društva treba da se menjaju i zakoni. Mi to prihvatamo. Nažalost, u ovom zakonu, u ovom predlogu zakona postoje dve promene u odnosu na postojeći zakon, koje su izuzetno bitne. Vi ste nabrojali više, ali smatram da su neke tehničke, neke su i u redu. Postoje dve izmene na kojima insistirate koje nisu ni tehničke, niti su izazvane prirodnim društvenim razvojem. Tedve stvari o kojima želim da govorim danas su klasičan primer načina na koji ova vlada, vaša vlada funkcioniše, a to su male, sitne modifikacije koje ubacujete u zakone i koje nemaju drugu funkciju osim da se koriste u momentima kada se razračunavate sa političkim neprijateljima ili nagrađujete političke istomišljenike. To je problem ovog društva. Dajte nam jednom da donesemo svi zajedno jedan zakon koji je jasan, koji je precizan i koji ne ostavlja prostora za manipulacije. Prvi pojam koji ste uveli u ovom zakonu, koji meni smeta, jeste pojam prezaduženosti kao jedan od razloga za stečaj. Dakle, razlog za stečaj nije samo kada je firma blokirana ili ne može da ispunjava svoje obaveze, već i kada neko proceni da preduzeće neće moći da ispunjava svoje obaveze u budućnosti. Za tu procenu ne postoji nikakav egzaktan metod, neka ekonomska definicija, već isključivo osećaj sudije. To sa osećajem u srpskom zakonodavstvu i u srpskoj ekonomiji se uvek svede na neku političku naredbu odozgo. Nažalost, govorim iz iskustva. Nije dobro što ovo predlažete, jer danas, koristeći ovu odrednicu zakona, možete da oterate u stečaj bilo koju firmu u Srbiji koja se bavi nekretninama, na primer. Vrednosti nekretnina su prepolovljene zbog svetske krize, zbog naše krize, zbog takve situacije na tržištu i danas možete slobodno da uđete, govorim o Beogradu jer sam beogradski poslanik, u bilo koju građevinsku firmu u Beogradu i da procenite da je prezadužena. U Beogradu ima više takvih firmi, i baš da vidimo hoće li sud proglasiti stečaj u svima njima ili samo u onoj u kojoj je vlasnik davao najviše izjava protiv vlasti u poslednje vreme. Druga baš loša stvar u ovom predlogu zakona je izvlačenje stečajnog upravnik iz bubnja, metodom slučajnog uzorka. Dozvolite mi da pročitam obrazloženje predlagača zakona: „Imajući u vidu veliki broj stečajnih upravnika i činjenicu da nekima od njih nikada nije dodeljen nijedan stečajni predmet, zakon propisuje da se stečajni upravnik po pravilu bira metodom slučajnog odabira sa liste aktivnih stečajnih upravnika“, verovatno da bi sticali što veće iskustvo. Nema logike. Da li hoćete da dovedete nekog stečajnog upravnika koji nikada nije radio, koji nikada nije imao nijedan slučaj da vežba malo tako što ćete mu dati stečaj neke od beogradskih banaka, a bojim se da ćemo uskoro imati stečajeve beogradskih banaka? Naravno, kao i uvek, zakonodavac ostavlja mogućnost da u komplikovanim slučajevima, bez definicije komplikovanog slučaja, sudija može da postavlja stečajnog upravnika po svom nahođenju. Ovde pravite dve greške. Prvo, suludo biranje metodom slučajnog uzorka stečajnih upravnika, a onda ostavljate prostor da ako vam je baš stalo do tog predmeta postavljate svog čoveka. Gospodine ministre, šta vam je sledeći korak? Isto tako možete da propišete da, na primer, u građanskim parnicama stranke ne mogu da biraju svog advokata nego da ga izvlače iz bubnja, jer ima toliko advokata u Srbiji koji nemaju dovoljno posla a ni prakse, a s druge strane, ima nekih koji imaju previše. Dajte, molim vas, da se uozbiljimo. Ovde smo zajedno, ovde smo da probamo da nađemo neka rešenja. Nova Srbija je podnela desetak amandmana na ovaj zakon i ako ih prihvatite mogu da kažem da ćemo mi vama podržati zakon, jer smo svesni koliko je potrebno da ovaj zakon bude što lakše primenljiv. Spisak naših predloga amandmana je kod vas, pročitajte, razmislite. Nama je najvažnije da prestanemo sa praksom... Rekli ste da prosečni stečaj traje godinu ili dve, a ja ću sada da vam nabrojim desetogodišnje stečajeve, i to je ono što nas boli. Ti desetogodišnji stečajevi nisu desetogodišnji zbog toga što su komplikovani, nego zato što služe da se pune džepovi stečajnim upravnicima, grupi povlašćenih poverilaca i sudijama. Mogu da vam navedem samo neke od primera iz beogradskog okruga: građevinsko preduzeće „Rad“, „Beko“, to su najbolji primeri skandaloznih stečajeva. Ta forma ne postoji u zakonodavstvu, ali postoji u praksi. Do sada je, ako se ne varam, ispravite me, bilo pet stečajnih upravnika građevinskog preduzeća „Rad“ koji su završili ili u zatvoru ili u bekstvu, a stečaj se ne privodi kraju. Očigledno je svima slatko da se bave tim stečajem i nadaju se da neće baš oni da stradaju. Praksa je u Srbiji da se brzo okončaju stečajevi samo u onim firmama gde je sve već pokradeno, pa ni sudiji ni stečajnom upravniku nije interesantno da razvlače predmet. Da li ima boljeg primera od „Beka“? Svi smo u nekoj fazi svog života kupili nešto kod njih. To je bila čuvena konfekcija. Rasprodajom imovine namireni su svi poverioci, ali, nažalost, ostalo je još imovine i to baš, igrom slučaja, u Knez Mihailovoj ulici i u drugim pešačkim ulicama u Srbiji. Da vas podsetim, 60% firme „Beko“ pripada malim akcionarima, a 40% Akcijskom fondu. Nikome se u ovom trenutku ne mili da vrati preduzeće njegovim vlasnicima sada kada su svi poverioci namireni. Zavlače se radnici, zavlače se akcionari, zavlači se i Akcijski fond kojeg vi kao ministar zastupate. Izmišljaju se novi razlozi za odugovlačenje stečaja i samo se traže načini da se imovina istopi. Verujte mi da će se istopiti, jer nema boljeg načina u Srbiji da nešto nestane ili ispari, nego što je to stečaj. Novi zakon o stečaju ne čini ništa da se stečaj pojednostavi ili ubrza, nažalost. Dobar zakon o stečaju služi za to da unese pravnu sigurnost u privredu, tj. da svako preduzeće može da proda robu ili da pruži usluge drugom preduzeću, a da bude sigurno da će tu fakturu naplatiti. Za to služi stečaj. Ovo je samo još jedan primer, od mnogih, da ovoj vladi savršeno nije stalo da se u poslovanje u Srbiji unese sigurnost, jer onda se gubi moć ministara, zamenika ministara i cele armije državnih moćnika. Onog trenutka kada imamo stabilnu i sigurnu privredu, vi gospodine ministre, radite svoj posao, zamenici rade svoj posao, ali ne možete direktno da utičete na privredu. U tome je suština problema. Hvala.
Reč ima potpredsednik Vlade Mlađan Dinkić. Izvolite.
Hvala. Hteo bih da odgovorim na ove tri primedbe koje ste izneli. Najpre, niste istinito izvestili narodne poslanike i javnost vezano za prvi slučaj, a to je slučaj prezaduženosti. Tačno je da se u Zakonu o stečaju predviđa da ukoliko je neko preduzeće prezaduženo, odnosno ukoliko ima veće obaveze nego što mu je vrednost imovine, sam dužnik može da pokrene postupak stečaja. Poverilac ne može. Vi ste sve vreme govorili da poverilac može da pokrene. Zašto bi to radio? Data je mogućnost, tako je u svim stečajnim zakonima u razvijenim zemljama, da sam dužnik, onaj ko duguje, onaj ko je u problemu ima mogućnost da pokrene stečaj ukoliko smatra da je nesolventan, odnosno prezadužen, pre nego što postane nelikvidan, odnosno pre nego što mu se blokira račun. Dakle, imamo dve situacije. Prva faza je nesolventnost – obaveze su veće od imovine, ali još uvek ima novca na računu i rade. Da bi sprečio mogućnost da potpuno propadne i da mu se blokira račun, sam dužnik (samo dužnik, ne poverilac) može po ovom zakonu da pokrene postupak stečaja, a sudija može da angažuje veštaka da proveri da li je takav zahtev opravdan i da ga odobri ili ne. To zakon predviđa i to je u skladu sa rešenjima u svim razvijenim zemljama. Ukoliko je nelikvidan, odnosno blokiran je račun, tek onda u određenom roku, to je rok od 30 dana nakon što je postao nelikvidan, odnosno otkako je račun u blokadi, poverilac, ako nema drugi način da naplati potraživanje, može da pokrene postupak stečaja prema dužniku. Dakle, to je jedna stvar. Niste istinito informisali narodne poslanike. Druga stvar, što se tiče izvlačenja iz bubnja – velika primedba privrednika je bila da nije dobro da sudija istovremeno bira stečajnog upravnika i odobrava mu troškove stečajnog postupka, jer to izaziva sumnju u korupciju. Zbog toga je preuzeto rešenje, koje su neke zemlje sa velikim uspehom uvele, da se iz bubnja, odnosno metodom slučajnog uzorka odabere neko od licenciranih stečajnih upravnika. S druge strane, zakonom smo u Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika pooštrili kontrolu, odnosno nadzor nad tim upravnicima, kako ne bi mogao bilo ko da ima licencu. Dakle, u pravu ste, u smislu da li može neko ko nije imao neki slučaj, a licenciran je, da vodi komplikovani, ali je zato i data u zakonu mogućnost da sudija može u tim komplikovanim slučajevima direktno, ali uz obrazloženje, da izabere. Ali, onda sudija odgovara. Sudija preuzima veliku odgovornost na sebe ako nije slučajno izabrao stečajnog upravnika iz bubnja, nego ga je sam odredio zato što je izuzetno komplikovan slučaj i u želji da izbegne nekog ko nije do tada imao iskustva. Onda on to mora da obrazloži, da potpiše i zna se da ako taj stečaj ne ide kako valja, onda sudija može da bude pozvan na odgovornost. Treća stvar, koja je posebno neistinita, vezana je za ovo što ste rekli da je Vlada odgovorna za ove desetogodišnje stečajeve. Potpuno se slažem sa vama da je neprimereno i loše, u svakom smislu, da se stečajevi, po starom zakonu, koji je prethodio ovom sadašnjem, vrše toliki niz godina. Svi ovi slučajevi o kojima ste pričali, i „Rad“, po osnovu kojih je izneto puno krivičnih prijava i bila su odgovarajuća privođenja, „Beko“ i neki drugi slučajevi, na žalost, i vašu, i moju i svih onih koji žele dobro ovoj privredi, traju mnogo dugo, ali to je po starom zakonu, ne po ovom iz 2004. godine. Nije dobro da se usred slučaja koji traje, recimo, pet-šest godina unazad, prebaci odjednom ingerencija nekom novom stečajnom upravniku koji nema nikakve veze sa onim što se dešavalo u prošlosti. Želim da kažem da Vlada nema nikakvu odgovornost za ove desetogodišnje slučajeve, jer njih vodi sud. Pošto je sudska vlast nezavisna od izvršne, odgovornost za te dugačke slučajeve je isključivo na sudu. Odgovornost Vlade je, po ovom novom zakonu iz 2004. godine, za to što traje 24 meseca, a ne kraće. Tu prihvatam da postoji odgovornost. Zato i menjamo zakon. Za ove stare slučajeve iz devedesetih godina, po starom zakonu, sud je taj koji je odgovoran. U tom smislu sasvim sam ubeđen, kao što i vi verujete, da tu postoji ogroman broj nepravilnosti i tu jedino policijska stvar može da funkcioniše, da se vidi ko tu odugovlači i koji su motivi odugovlačenja, ali napominjem da Vlada ne može da utiče na brzinu tih postupaka, pošto ih vodi sud.
Pravo na repliku, narodni poslanik Mladen Grujić.
Gospodine ministre, meni je žao što se nas dvojica ne slažemo, ne zbog našeg ličnog odnosa, nego zato što ja ostajem da živim u ovoj zemlji i kada vi više ne budete bili na vlasti i ostajem da živim sa ovim zakonima, ovakvim kakvi jesu i kakvi će se, bojim se, doneti. Iz vašeg izlaganja vidim da ste odmah isključili mogućnost da prihvatite sve naše amandmane. Polako, pročitajte, pogledajte, deset ili dvanaest smo podneli; jedan ste odbili, možda ćete ostale prihvatiti. Dozvolite mi da kažem za ovu drugu stvar, što se tiče stečajnih upravnika – vi, bojim se, minimizirate nekompetentnost do koje može da dođe, a to je vrlo opasno jer nekompetentnost je i unesrećila ovu zemlju, što su pogrešni ljudi na pogrešnim mestima. Što se tiče mog pogrešnog shvatanja i toga što ste rekli da iznosim neistine, bojim se da već sada, i pre nego što je donesen zakon, imamo situaciju gde jedan član nije dovoljno jasan: ja ga tumačim ovako, a vi ga tumačite onako. Znači, još nije ni donesen, a već može da se tumači na dva različita načina. Dobro. Takođe, želim da iskreno verujem da ste vi zabrinuti koliko i ja povodom ovih suludih stečajeva koji traju toliko godina, gde se pljačka što državna, što društvena, što privatna imovina, i nadam se samo da će se nešto uraditi u budućnosti. Do sada se nije dešavalo. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Judita Popović, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe LDP.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nažalost, u Srbiji sve reforme idu veoma sporo, korak po korak, eventualno fazno. Slažem se sa ministrom da nije dovoljno da se donese samo zakon o stečaju pa da time završimo unapređenje celog tog postupka stečaja, jer taj zakon, pored ovih izmena i dopuna Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, nije dovoljan da ceo taj postupak unapredi. Pored tog zakona, potrebno je da se donese zakon o odgovornosti direktora preduzeća koja postaju predmet tog stečajnog postupka, a potrebno je da se reformiše i ceo izvršni postupak. Kada bi se taj izvršni postupak reformisao i unapredio, mislim da bi bilo mnogo lakše da se vode postupci stečaja i mnogo bi bila jasnija situacija oko toga koja su preduzeća zrela za stečajne postupke. Nažalost, trenutno je u Srbiji 20.000 preduzeća u blokadi preko mesec dana, 10.000 preduzeća je u blokadi oko dve godine, a preko 6.000 preduzeća je u blokadi preko tri godine. To su velike cifre za ovako oštećenu privredu kao što je privreda u Srbiji. Nažalost, u Srbiji se vode i stečajni postupci, i to otprilike 2.000, a tim stečajnim postupcima pogođeni su radnici, otprilike 400.000 radnika. Jula meseca ove godine 300 preduzeća je ad hok otišlo, likvidirano, nestalo sa mape Agencije za privredne registre, s obzirom na to da su možda čak i 20 godina bila u blokadi. Neko preduzeće, recimo, nije plaćalo radnike od 1995. godine. Kada imamo jednu ovako neveselu sliku onda se radujemo svakoj promeni, jer očekujemo od te promene da se malo ozbiljnije prione na rešavanje svih gorućih problema što se privrede tiče. Pozdravljamo, recimo, načela koja su označena u ovom zakonu, a to je načelo zaštite stečajnih poverilaca, jer poverioci treba da se zaštite, poverioci su oni koji su najviše pogođeni lošim poslovanjem jednog preduzeća. Pozdravljamo načelo jednakog tretmana i ravnopravnosti u stečajnom postupku. To je takođe jako bitno da bismo poslali jednu dobru sliku i dobre signale budućim investitorima. Načelo ekonomičnosti, načelo sudskog sprovođenja postupka, načelo imperativnosti i prekluzivnosti, hitnosti, dvostepenosti, javnosti i informisanosti su načela koja su dostojna i EU i civilizovanog sveta. Dakle, ukoliko se krećemo u okviru tih načela koja se proklamuju u ovom zakonu, onda nećemo imati problema sa sprovođenjem ovog zakona. Mislim da ćemo, ukoliko zaokružimo set zakona, dakle, pored ovog zakona koji je na današnjem dnevnom redu i Predloga za izmene i dopune Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, u tom slučaju moći da napravimo red u privrednom sektoru i da napokon shvatimo šta se to dešava u industriji, u privređivanju, a da se stvari jednostavno ne sklanjaju iz prvog plana, pa da napokon znamo ko je poslovao po zakonu, ko je poslovao u nekoj sivoj zoni, ko je sklanjao novac, a ko je taj novac koristio tako da zaista razvija to svoje poslovanje. Ukoliko pogledamo šta se dešavalo u privredi proteklih dvadeset godina, možemo reći da se jako puno privrednih subjekata jednostavno paralizovalo, da li je likvidirano u stečajnom postupku, u postupku pred sudom, da li je otišlo u stečaj ili je jednostavno prestalo da radi, ali pro forme postoji u Agenciji za privredne registre, svejedno je. Bitno je to da ukoliko bismo mi danas zapalili sveću za svako od tih privrednih preduzeća, za svako od tih pravnih lica u Srbiji, mi bismo danas zaista imali veliko svetlo u mraku, zato što bi te sveće zaista pokazale koliko smo mi uništili našu privredu, koliko smo nazadovali za proteklih dvadeset godina. Dolazim iz Zrenjanina. Zrenjanin je u onoj velikoj Jugoslaviji bio industrijski gigant, a danas je industrijski patuljak u Srbiji. U Zrenjaninu su, recimo, otišla pod stečaj silna preduzeća koja su nekada poslovala veoma dobro. Među poslednjima je pokrenut stečajni postupak protiv Fabrike čarapa „Udarnik“. To je jedno od tih 300 preduzeća koja su jula meseca ove godine jednostavno brisana po nekom automatizmu, jer su toliko dugo u blokadi, toliko dugo ne ispunjavaju svoje zakonske obaveze prema radnicima i uopšte prema državi. U isto vreme, u Srbiji postoji drugo preduzeće koje se bavi istom delatnošću, dakle, proizvodnjom tih čarapa. Onda se postavlja pitanje kako je moguće da jedno renomirano preduzeće, jedna renomirana firma toliko godina ne zna da posluje, ne posluje? Zato je dobro što je najavljeno da će se doneti jedan zakon koji će da reguliše odgovornost direktora koji su doveli do te situacije da jedno dobro preduzeće, dobra firma prestane da posluje i da se pokrene stečajni postupak. Što se tiče ovih stečajnih upravnika, zaista se slažem i pozdravljam rešenje iz ovog zakona o izmenama i dopunama koje predviđa da se stečajni upravnici biraju metodom slučajnog izbora, jer se pretpostavlja, čim su isti dobili licencu da obavljaju taj posao, da su stručni i znaju to da rade. Prema tome, bez obzira na to ko se od tih stečajnih upravnika postavi, on će znati posao da obavi. U krajnjem slučaju, tu je Agencija da kontroliše njihov rad. Sada je slučaj takav da je od 338 licenciranih stečajnih upravnika 235 imenovano bar jednom, a 103 nijednom. Dakle, trećina nije nijednom imala priliku da bude upravnik u stečajnom postupku. Četiri stečajna upravnika su imenovana u deset postupaka. Pretpostavljamo da su ti postupci završeni jedan po jedan, da su išli sukcesivno, međutim, ne znam da li je to baš tako. Onda se postavlja pitanje – kako to da su četiri stečajna upravnika toliko sposobna, toliko nabijena znanjem, toliko stručna da obavljaju, umesto 338 licenciranih stečajnih upravnika, poslove koje bi mogli svi zajedno da rade? Kada se pogleda taj statistički podatak onda se, normalno, pojavi sumnja da li su pojedini stečajni upravnici favorizovani. Normalno je da mi pokušamo da otklonimo svaku mogućnost zloupotrebe, pa i zloupotrebe koja može nastati od strane stečajnih upravnika. U krajnjem slučaju, jako je teško utvrditi da li je stečajni upravnik uradio sve ono što je trebalo da se uradi, da li je sve uradio stručno i odgovorno u tom stečajnom postupku; kada se stečajni postupak završi, da li je zaista postigao onaj cilj zbog kog je stečajni postupak i pokrenut, a to je prvenstveno da se namire poverioci. Recimo, poverioci se do sada namiruju iz tih stečajnih postupaka otprilike sa 25% njihovog potraživanja, a troškovi su oko 24% od stečajne mase. Dakle, kada se procentualno to posmatra, onda se vidi da je to veoma blizu, što se procenata tiče, i namirenje poverilaca, a bogami i troškovi koji postoje u tom stečajnom postupku, a veliki deo tih stečajnih troškova otpada na stečajne upravnike. Pozdravljamo i to što je uveden sistem za automatizovano vođenje stečajeva i elektronsko izveštavanje, koje je uvedeno pre nekoliko meseci i koje je koštalo 420.000 dolara, uz pomoć USAID-a. To je jedan od načina da se ubrza postupak, da se postigne određena efikasnost u stečajnim postupcima. Prema tome, ukoliko se ovaj zakon zaista striktno bude primenjivao, uz ovaj informatički sistem najverovatnije ćemo imati mnogo efikasniji način vođenja postupaka u stečajevima i mnogo, mnogo racionalniji i transparentniji. Prema tome, mi podržavamo svako rešenje u ovim zakonskim predlozima koje vodi ka efikasnosti, odgovornosti i transparentnosti postupka. Dobro rešenje je i to što su u zakonu striktno predviđeni razlozi zbog kojih je moguće da se pokrene postupak stečaja. To je dobro jer više nećemo imati stečajeve koji će se pokretati kada više te firme, ta preduzeća uopšte ne budu mogla da se reorganizuju, nego će to mnogo ranije da se pokrene. Time postižemo mnogo viši cilj u pogledu oživljavanja proizvodnje i očuvanja zdravog dela, zdravog tkiva tog preduzeća. Kada govorimo o dugovima koji su u stvari glavni razlozi (dakle, o nelikvidnosti) za pokretanje stečajnih postupaka, bode oči jedan dug koji se iskristalisao ovih dana, kada se u stvari pojasnilo da je NIS, umesto tri milijarde dobitka, koliko je iskazao krajem 2008. godine, u gubitku od osam milijardi dinara. Podsećam vas da smo mi prošle godine u ovoj skupštini raspravljali o međudržavnom sporazumu Rusije i Srbije u vezi s prodajom 51% NIS-a. Razgovarali smo o tome da je to javno preduzeće. Razgovarali smo o tome da to javno preduzeće ima određene obaveze prema budžetu, prema državi. Očekivali smo da će biti velikog dobitka, s obzirom na to da je iskazan dobitak od tri milijarde dinara. Dakle, tu i država može da očekuje određene iznose. Međutim, na kraju se pokazao gubitak od osam milijardi dinara, gde se izgubio taj novac od plus tri milijarde do minus osam milijardi dinara. Tu možemo da pronađemo elemente nedostatka transparentnosti, odgovornosti i, u svakom slučaju, velike štete po ovu državu. Dakle, ukoliko se stečajni postupak ovim novim rešenjima koja su predložena zaista upristoji, ubrza, ukoliko se smanje troškovi i, na kraju krajeva, postigne rezultat u smislu oživljavanja bar jednog dela preduzeća koja je zadesila nelikvidnost, odnosno stečaj, u tom slučaju postignut je proklamovani cilj iz ovog zakona. Iz tog razloga, dajući šansu Zakonu o stečaju, i zakonu o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, LDP će u danu za glasanje da podrži ove zakonske predloge, normalno, očekujući da se neće stati sa ovim zakonskim rešenjima, da će se raditi i dalje podzakonskim aktima na poboljšanju sprovođenja ovih zakona, da će se u međuvremenu raditi na reformi izvršnog postupka, da će se raditi na donošenju zakona o odgovornosti direktora, tako da se zaokruži ceo proces oživljavanja privrede u Srbiji. Dozvolićete, ako vi imate 20.000 preduzeća koja su u blokadi preko mesec dana, dakle možda i više meseci, u tom slučaju privreda je u nekoj vrsti nelikvidnosti i privreda ne može da funkcioniše zbog toga zbog čega i postoji. Dakle, nema tu proizvodnje, nema tu ozbiljnog rada. Tada se poslovanje sklanja iz javne sfere, sklanja se iz prostora transparentnosti, sklanja se u neku sivu zonu, koja opet dovodi do toga da i država gubi, jer gubi na porezu. Gube, bogami, i građani, jer se otvara prostor za nove monopoliste, a mi imamo i stare monopoliste; ne znamo šta ćemo ni sa ovim starim, tako da nam ne trebaju i novi monopolisti. Dakle, još jednom hoću da potvrdim da LDP jeste za neka rešenja u ovom zakonu o stečajnom postupku. Mi jesmo za rešenja koja će pre svega da smanje troškove. Dužina trajanja stečajnog postupka je već sada smanjena na 2,7, od dve do tri godine, ali ni to nije dovoljno, jer je i to dug period za naplatu potraživanja od strane poverilaca, a znamo da je svaki dan gubitak za onog ko ulaže novac, gubitak je ukoliko mora da čeka taj novac, koji je njegov novac i koji bi on eventualno uložio. Dakle, ovi zakoni su dobra poruka budućim investitorima, a uz ove druge, koje takođe očekujemo, može se očekivati i neki značajan rezultat u poslovanju privrede Srbije.
Zahvaljujem. Samo da vas obavestim da ćemo raditi do završetka ovog dela kada predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa imaju obraćanje, a sutra ćemo dalje nastaviti. Povreda Poslovnika, ko reklamira? (Niko.) Ili reklamira neko? Molim vas, da li neko reklamira povredu? Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč, izvolite.
Poštovani poslanici, poštovani građani, ministre za stečaj, dobro došli. Oni koji kažu da ovaj zakon nije uneo mnogo novina nisu u pravu; ja ću da počnem od člana 20, kojim smo, evo, dobili i ministra za stečaj, to je u ovom trenutku gospodin Mlađan Dinkić. Pitam, šta znači uvođenje ministra za stečaj, imajući u vidu Ustavom propisanu nezavisnost sudstva? Možda će vam gospodin Luka Andrić, koji sedi pored vas, dati neko smisleno objašnjenje i tehnički rešen problem izbora iz bubnja onog upravnika, ali smatram da nije u redu da se, na primer, kolegi Grujiću obraćate na način da kažete da je neistina, dovodeći u pitanje osnovnu logiku stečaja. Osnovni zahtev stečaja, od uvođenja 1515. godine u Antverpenu i 1542. godine kada je u Engleskoj donet prvi zakon, jeste da se namire poverioci, i to srazmerno svojim potraživanjima. Nemojte dovoditi u zabludu javnost i sve nas da se, u stvari, prezaduženost ne može smatrati osnovom i razlogom, a u korist poverioca, kao razlog za pokretanje stečajnog postupka. Član 150, gde vi nastupate po službenoj dužnosti, upravo govori o tome u zadnjem stavu, gde vrlo lepo kaže da se po službenoj dužnosti donosi rešenje o pokretanju prethodnog stečajnog postupka, gde se utvrđuje postojanje pravnog interesa poverilaca. Međutim, koliko je nezakonito da tamo gde poverilac ne traži, gde dužnik ne traži uvođenje ovakvog postupka, vi ga sprovodite, to će biti tema o kojoj ćemo govoriti naknadno. Hoću da kažem da ste ovim zakonom napravili potpun haos u pravnom sistemu. Intencija prenošenja na izvršnu vlast upravljanja stečajevima ide kroz vašu nadležnost da preko stečajnih upravnika vodite stečajeve. Čudi me da niko nije pomenuo da ste stečajnim upravnicima predložili uvođenje zaštite, poput službenog lica, po Zakonu o krivičnom postupku. Sramno je obrazloženje koje dajete u predlogu za ovakvo rešenje i kažete da je njihov rad vrlo odgovoran i u velikom broju slučajeva imali su fizičke napade zbog te odgovornosti, brojne druge neprijatnosti itd.Zašto su imali te i brojne druge neprijatnosti, od kojih pokušavate na ovaj način da ih zaštitite? Je l' zato što su radili dobro, zato što su radili pošteno? Da li je ovaj zakon loš ili se u primeni zloupotrebljava? Gospodine ministre za stečaj, vi ste ovim zakonom dvostepenost propisali kao mogućnost, pa stavili onaj poznati zarez, pa rekli – ako što drugo ili ako drugačije nije regulisano. Ukidate reviziju, što je neverovatno, na primer čak i za utvrđena potraživanja vrednosti preko 100.000 evra. Vama može od vas odabrano lice da donese papir po kojem nema pravnog leka. O kakvom vi poboljšanju zakona govorite kada uvodite potpunu pravnu nesigurnost i brišete pravne lekove propisane Ustavom? Vi ste ovim zakonom propisali da javno preduzeće, kome duguje stečajni dužnik za isporučenu električnu energiju ili neke slične komunalne usluge, ne sme da prestane sa isporučivanjem tih usluga jer je uveden stečaj. Jeste li vi svesni šta ste napisali tim članom zakona? Vi kod tih i takvih preduzeća stvarate mogućnost da nenaplaćivanjem potraživanja i kod njih samih nastane stečajni razlog, a u isto vreme štitite onoga kod koga je uveden stečaj. Šta, treba napraviti stečajnog upravnika sposobnim time što on neće morati da plaća svoje obaveze nastale pre uvođenja stečaja? To nije kontradiktornost, gospodine ministre za stečaj, to je bezobrazluk, to je pravna nebuloza. Ja se čudim članovima Vlade i vašim saradnicima koji su dopustili da ovakav materijal dođe ovde u Skupštinu. Šta ste istovremeno rešili? Da agencije i slični organi, nad kojima kao Vlada nemate kontrolu, nadzor, ni nad sredstvima ni nad ugovorima, budu izuzeti od uvođenja stečaja. Za njih snosite odgovornost, kao osnivači, za preuzete obaveze. Gde to ima, gospodine ministre za stečaj, da za onoga koga ne možete da kontrolišete garantujete obaveze koje on preuzima, još ga štitite od stečaja? Sve te agencije koje su navodno balast... Ne navodno, jesu balast, vi kažete da jesu, a ništa ne radite da se tog balasta otresete, nego ih ovde štite ovim zakonom. U suštini, ništa se ne menja ovim zakonom. Dužina trajanja stečaja dve godine, 2,7 godina, to je priča za javnost. Šta je stvarnost? Ono što se dešavalo i pre 2004. godine, kada je donet prvi zakon, a to je da će se dogovarati i odlučivati na zatvorenim partijskim sastancima, kojima će prisustvovati samo odabrani; ne u sudovima, ne na širim organima i ne u interesu građana, ne u interesu zaposlenih, ne u interesu poverilaca, već tamo gde vlast u uskom krugu zaključi da to treba. Taj prihvaćeni običaj još od 2001. godine je pravilo. Bilo je takvih slučajeva i pre 2000. godine, ali retko, i ne sa ovakvim štetnim posledicama. Da li treba da vas podsetim na „Sartid“? Prodali ste ga za 21,3 miliona dolara, odnosno 16,5 miliona evra, a vredeo je preko petsto miliona evra, odlukama donetim na sednici Vlade od 23. januara 2003. godine i Agencije za sanaciju i stečaj, 28. marta 2003. godine, suprotno odluci Vlade kojom je rukovodio gospodin Zoran Đinđić. Ta odluka, suprotna tim koje pominjem, doneta je 6. marta 2003. godine. Treba li nekog da podsetim šta je bilo 12. marta? Naknadno je odlučeno da se „Sartid“ i DIN prodaju drugačije od onoga što je na toj sednici Vlade utvrđeno, a bilo je utvrđeno - javnim tenderom. Mnogi od vas bi to da zaborave. Pet stečajnih upravnika je promenjeno u „Sartidu“. Prodat je stečajni dužnik. Stečajna masa još nije podeljena, a vi znate ko lobira da se ne podignu optužnice u aferi „Pelikan“. Neki misle da je predmet izgubljen. Ne, nije, i biće procesuiran. Isključiva nadležnost tada je bila Trgovinskog suda. I tada i onda samo menjate, navodni pravni osnov je bila nadležnost Vlade i Agencije faktička, pravna - Trgovinskog suda. Zatvarali ste te ljude, prozivali ste ih. Tada i sada pokušavate da ove i ovakve postupke radite sami. Verovatno je nekima provizija udarila u glavu; šest miliona dolara u slučaju „Sartida“ je dokazana. Ovo nije insinuacija. O ostatku ćemo verovatno slušati. Vi znate da se pred Okružnim sudom, javnim tužilaštvom u Beogradu i dalje vodi krivični postupak. Da li treba da podsetim Vladu da nikakvi zakoni koje ona sama predlaže ne obavezuju vas ministre da ih primenjujete? Da podsetim da je samo u jednom slučaju stečaja država oštećena za preko 13 miliona evra. Da li se neko čudi šta je tih 13 miliona evra? Gospodin Dinkić, ministar za stečaj, zna – Robne kuće „Beograd“. Prvo ste ih namenski gurnuli u stečaj, da biste ih potom prodali italijanskom „Benetonu“, koji je, shvativši da nezakonito postupate, odustao od kupovine; nije želeo da svoj renome i ugled trampi za nešto što je inkriminisano, pa makar s druge strane stajali i Vlada i sud. Robne kuće su, da podsetim, imale imovinu čija je vrednost veća od ukupnih dugova firme. Odlično znate da to ja znam, kao i moj prethodnik, Miša Beko, ministar u Vladi. Na tim istim papirima vi ste dalje gradili kulu troškova i stečajeva, kakve i dalje imate nameru da radite. Ti dugovi su mogli da se isplate prodajom dela imovine, a ne da se uništi cela firma i otpuste radnici. Oštetili ste državu, akcionare i zaposlene u toj firmi, iako ste Robne kuće „Beograd“ u stečaju prodali kao pravno lice za oko 380 miliona evra, iz tih sredstava kako-tako namirili poverioce i radnike, ali da ne zaboravimo, gospodine Dinkiću, po vašoj najavi i metodologiji zvanoj Mlađan Dinkić, iz tih sredstava je bivšim akcionarima isplaćeno oko 13 miliona evra. Pitam gospođu Malović, kao ministra pravde, Vladu i vas, po kom osnovu, na osnovu kog zakona i zakonske odredbe ste to uradili, gospodine Dinkiću? Takva odredba u zakonu ne postoji i predstavlja neoboriv dokaz samovolje i neodgovornosti Vlade. Vaše lične samovolje, čoveka koji se predstavlja nekim ko može sve da reši. Od oktobra 2008. godine potpisan ugovor sa „Fijatom“ danas najavljujete - biće u decembru 2009. godine. Ne može večito to da se radi. Tragovi samovolje ostaju kao trajni trošak države. Imam obavezu da to ponovim. Znači, takva odredba nije postojala. Uradili ste to po sopstvenom nahođenju, vi, kao ekspert koji može sve. To je za mene, pre svega, nezakonit uticaj na sudstvo, što je praksa koja traje do dana današnjeg. Takav nezakonit uticaj na sudstvo ste ostvarili i u jednoj manjoj vrednosti stečaja, pa reorganizacije, gde ste svom drugu Goranu Novakoviću pokušali da skinete sa vrata poverioca koji traži naplatu svog duga u celosti. Sada je pravni problem, mene uopšte vi ne zanimate, apsolutno me ne zanimate, ali problem koji ostavljate državi, gde jedan leks specijalis, kao što je Zakon o privatizaciji... Podzakonska akta, znači, pravilnici te agencije su vam poslužili kao osnov da nekoj firmi kažete – ne, vi nemate prava da otvarate stečaj. Sudu pišete pismo, gde navodno molite da se ne otvara stečaj jer je firma u reorganizaciji. Jedan takav dokument je ovde pokazao gospodin Tomislav Nikolić u ovoj sali. Postavio je pitanje i na njega smo dobili odgovor u kojem se kaže – ne, niste uticali, nego ste zamolili Trgovinski sud. Kako je to kada vlast moli onog kome daje platu? Kako je to kada je taj neko ko je vlast dokazao svoju samovolju da može da donosi zakone koji su neustavni, koji su suprotni svim vrednostima evropskih sudova, ljudskih prava, zakonima ove zemlje, budžetu Srbije? A ko vam ne bi izašao u susret? Kada vam je dojadilo da leks specijalis (Zakon o privatizaciji) i pravilnike koje suprotstavljate nezavisnosti sudstva stavljate iznad zakona, vi onda donosite još jedan leks specijalis, što je ovaj zakon o stečaju, kojim sebi dajete pravo ministra za stečaj koji će propisivati, takođe pravilnicima, način kako će biti angažovani i birani stečajni upravnici. Da kažem kolegi podatak: od 450, 253 ljudi nikada nije dobilo posao, a neki su rekorderi po broju dobijenih stečajeva. Kada pitate radnike šta znači Zakon o stečaju, oni će reći – to je način da nam država, ako je uopšte ima, na zakonit način oduzme pravo na platu, pravo na penziju, da obogati direktore i stečajne upravnike. Kako je to bilo moguće? Tako što ste Zakonom o stečaju, koji sada menjate, uveli preki sud, ali ne dovoljno prek da bi zakon trajao i dalje. Sada imate novi, gde nema revizije, dvostepenosti žalbe, neopozivo je gotovo sve. Samo ćete, kažete, malo da izvršite proveru ovih naknada i pravilnika za stečajne upravnike, koje navodno sada to stečajno veće može da menja. Skupe većinu, pa oni odluče, pa ga kao promene. Ko sme da promeni onog koga ste vi postavili? Recite mi jedan jedini slučaj da je neko išao mimo vaše odluke za poslednjih devet godina. Od otpuštanja radnika, preko ukidanja i zatvaranja novina. Da li vam se neko suprotstavio? Ni vaši koalicioni partneri. Možda nešto za vašu internu trgovinu, ali to javnost nije videla kao korist, kao sukob mišljenja koji je za nju bio pozitivan. Ko je dobio? Stečajni upravnici, koji su (kažu, prema važećem pravilniku), na primer, dobili za samo jedan stečaj 540.256 evra, za slučaj, vrlo indikativan, stečaja „Agrokombinata“ u Subotici, stečaj izvršen prodajom imovine u delovima. Taj najzanimljiviji deo kupila je interesantna firma „Victoria group“, samo da se zapamti, a ovih 540.000 se isplaćuje 75% u 2006. godini, ostatak u izvršenju plana. Predsednik suda pravda ovakvu naknadu pravilnikom, zakonitošću, pa kaže – nije to ni tako mnogo, tu je porez, tu je bruto, pa kad se podeli na 12 meseci, to možda i nije tako strašno. Pitam vas – da li znate, na primer, kada o Subotici govorim, da tamo nekad jesu postojali, a više ne postoje ili su u stanju kliničke smrti: „29. novembar“, „Partizan“, „Kožateks“, „Azotara“, „Panonija“, „Kožara“, „Panonija štamparija“, „Zorka“, DP „Palić“? Mnoga od tih preduzeća prodata su u stečaju po višestruko nižoj ceni od realne, a kao kupci su se pojavljivali i sami poverioci. U Fabrici bicikala „Partizan“ (opet zanimljiv vlasnik kasnije) došlo je do proglašenja stečaja 2005. godine. Evo kako vi sprovodite stečaj, to je za vreme vaše vladavine: dugovi, koji su mogli biti vraćeni u to vreme kada je stečaj otvoren, činjenjem Agencije za privatizaciju, koja je odlagala proveru postupka, rapidno su se povećavali tako da kada je nakon više od godinu dana prodato ono što je nekada bio „Partizan“, po ceni od 65.000.000 dinara, proizvodnja se nije mogla nastaviti, a više od hiljadu radnika je ostalo bez posla. Moj motiv za ovaj visok ton jeste više hiljada otpuštenih radnika. Znači, osnovna definicija uvođenja stečaja je reorganizacija, ozdravljenje, namirenje poverilaca. Ali, kako će stečaj uticati na zaposlenost i na budžet u smislu fiskalnih prihoda? Vi ste to zaboravili. Vi mislite da je jedini smisao uvođenja stečaja ono što vama, ljudima koji stečaj naruče ili ostalima jeste po volji. Na isti takav način ste uveli ovu Agenciju za licenciranje stečajnih upravnika, kojoj sada, iako je ona osnovana i posluje po zakonu, ovim zakonom dajete pravo na dalji život. U stvari, kažete, i to se jasno vidi iz zakona, da će ona dirigovati stečajnim postupcima, i to kroz posebne partijske kadrove, odnosno stečajne upravnike. Ko je to do sada radio, gospodine ministre? Vaša Agencija za privatizaciju, kao da je vaša lično, koja je namernim i nesavesnim propustima i propuštanjem kontrole u izvršenju ugovora od strane kupaca sada društvenog kapitala, jer je ona radila te stečajeve, i te kako odgovorna što je veliki broj privatizovanih firmi otišao u stečaj. Da ponovim samo neke: „Progres“ Arilje, „PKS lateks“ Čačak, „Raška“ Novi Pazar, „Prvi maj“ Bela Palanka, „Šinvoz“ Zrenjanin, PIK Zemun, „IGM Kolubara“ Lajkovac i mnoge druge. Ako vi mislite, gospodine ministre,... (Predsednik: Vreme.) ...da mi ne znamo da čitamo ovaj zakon, varate se. Još mnogo toga ćete čuti u raspravi u daljem toku.
Ministar ima reč. Gospodin Mlađan Dinkić. Izvolite.
Hvala. Iskoristio bih priliku najpre da zahvalim gospođi Juditi Popović i Poslaničkoj grupi LDP, kao i Poslaničkoj grupi SPS, na vrlo konstruktivnoj analizi zakona. Takođe, želeo bih da obratim pažnju na ovo što je malopre govorila poslanica Jorgovanka Tabaković. Od dvadeset minuta koliko ste govorili, svega ste prva dva minuta posvetili samom zakonu. To znači ili da ga niste dobro čitali ili ga niste dobro razumeli. Reći ću vam gde eventualno nije bilo čitanja ili razumevanja sa vaše strane. U ovoj prvoj stvari, kada ste rekli da se po osnovu prezaduženosti može pokrenuti postupak stečaja, citirali ste član 150. Član 150, gospođo Tabaković, apsolutno se ne odnosi na to. Član 150. reguliše proces tzv. automatskog stečaja, dok član 55. zakona reguliše ovo o čemu smo polemisali poslanik Grujić i ja, a to je pokretanje stečajnog postupka od strane dužnika u slučaju prezaduženosti. To govori da ste ili površno to čitali ili da niste razumeli o čemu se radi, pa želim da vam to objasnim. Druga stvar, što se tiče vaše primedbe da u ovom zakonu nema revizije postupka stečaja, u pravu ste, i ne treba da ima. Nije bilo ni u prethodnom zakonu. Ali, niste u pravu kad kažete da je to predviđeno Ustavom. Revizija nije ustavna obaveza, već je to vanredni pravni lek, koji se koristi samo u građanskim parnicama. Nema nikakve logike da se koristi u stečajnom postupku, jer stečajni postupak bi trebalo da bude hitan. Ako biste imali reviziju, to znači da nemate hitan postupak. Možete govoriti krupnim rečima – ustavne obaveze itd. Revizija nije ustavno pravo, niti je predviđena Ustavom, već je to vanredni pravni lek koji se koristi u određenim parnicama, ali nikada u stečajnim zakonima ozbiljnih zemalja, jer usporava proces koji bi trebalo da bude brži. Očito niste razumeli ni ovaj deo koji se odnosi na javna preduzeća. Potpuno je logično da u slučaju da neko preduzeće ode u stečaj i neko drugo preduzeće kupi preduzeće u stečaju novi vlasnik ne može da odgovara za neplaćenu struju koju prethodni vlasnik nije plaćao. Drugim rečima, EPS je dužan da snadbeva uredno strujom novog vlasnika, a da se namiruje iz stečajne mase za ona stara potraživanja. Bilo bi nelogično da nekog potpuno novog vlasnika koji je kupio firmu u stečaju penalizujete tako što mu tražite da plaća dugove starog vlasnika. To nije nimalo logično. To je sve što ste govorili o samom zakonu. Vidi se da to skoro uopšte niste pročitali ili ste nepažljivo pročitali, ili niste razumeli. Što se tiče stvari koje ste govorili van ovog zakona, a koje se odnose na neke primere koje ste navodili, rekli ste, citiram vas – vi ste prvo namerno gurnuli RK „Beograd“ u stečaj. Podsetio bih i poslanike i javnost da su Robne kuće otišle u stečaj 1996. godine. Zaista, u to doba, kao asistent na Ekonomskom fakultetu nisam mogao uticati, niti ma ko od nas koji sedimo sada u ovoj vladi, na pokretanje postupka stečaja u RK „Beograd“. Reći – vi ste ih namerno gurnuli u stečaj... Ne znam ko su to „vi“? Definitivno, ne odnosi se na mene; 1996. godine je pokrenut proces stečaja u RK „Beograd“. Onda kažete da smo navodno oštetili državu u tom postupku. Moram da vam kažem da je ovo najuspešniji postupak završetka stečaja. Ne valja što je to dugo trajalo, jer je, nažalost, 1996. godine pokrenuto, završilo se tek 2007. godine, od momenta kada sam, igrom slučaja, preuzeo da vodim Ministarstvo ekonomije. Robne kuće „Beograd“ su prodate na javnoj licitaciji, koja je bila pred TV kamerama, za sumu od 360.000.000 evra. Ne daj bože da se čekalo još godinu dana, dve, da smo ušli u ovu krizu, ne bismo nikada dobili ni približnu sumu. Inače, želim da kažem da su sa ovih 360.000.000 evra, koliko je ostvareno u postupku prodaje Robnih kuća u stečaju, namireni stoprocentno svi poverioci, što je redak slučaj u Srbiji. Ukupna potraživanja, odnosno obaveze su bile 160.000.000 evra. Od 360.000.000 evra, 160.000.000 je otišlo za stoprocentno namirivanje poverilaca. Takođe, ne mojom voljom, već odlukom Vlade, mi smo odlučili da u slučaju da se dobije cena koja prevazilazi obaveze prema poveriocima isplatimo posebne otpremnine zaposlenima, za 11.000 radnika koji su radili u trenutku stečaja ili prethodno u Robnim kućama „Beograd“. To nije isplata na račun poverilaca, već na račun budžeta Republike Srbije, a na bazi odluke Vlade da se isplate posebne otpremnine iz budžeta. S obzirom na to da je skoro 200.000.000 evra ušlo u budžet Republike Srbije, mi smo odlučili da nekih, čini mi se, 30.000.000 evra isplatimo bivšim zaposlenima i 11.000 radnika je to dobilo. Kamo sreće da u praksi češće imamo ovakve slučajeve kao što je bio slučaj Robnih kuća, da možemo da ostvarimo u procesu aukcije veću cenu od iznosa potraživanja. S druge strane, pominjali ste i slučaj „Sartida“. Ponavljam, kao i u slučaju „Beka“, „Rada“ i svih stečajeva koji su pokrenuti pre 2005. godine, da to nije vršeno po osnovu ovog zakona, gde je Agencija za privatizaciju stečajni upravnik, već su sudovi donosili odluke o tome. Pridružujem se vašem pitanju zašto nije izvršena glavna deoba, ali moram reći još jednom – treba za to pitati sud. Kada god neko iz izvršne vlasti, a i sam spadam u te, kritikujem sud, onda mene kritikuju – zašto ne poštujete nezavisnost sudstva? Ali, zaista moramo da budemo otvoreni, iskreni, u postupku stečaja sud je taj koji vodi postupak. Posebno je sud bio jedini koji je vodio postupak do 2005. godine, kada je ulogu stečajnog upravnika preuzela Agencija za privatizaciju. U slučaju „Sartida“ definitivno je ovo pitanje za sud, odnosno stečajnog upravnika, zašto nije izvršena glavna deoba, jer Vlada nikada ne vodi postupak stečaja, ni po starom, ni po novom zakonu. Takođe ste pomenuli problem visokih nagrada. I sam sam ukazao da su nekada bile visoke nagrade. To je promenjeno pravilnikom iz 2008. godine. Pomenuli ste jedan slučaj iz Subotice. Bilo je mnogo takvih slučajeva. Što se tiče stečajnog veća, nije fer da kažete da ministri ili Vlada imenuju stečajno veće. Vi znate koliku mrežu sudova mi imamo; oni će se sada, srećom, reformisati, smanjiće se mreža sudova. Ali, zaista su sudije te koje imenuju stečajno veće, tako da na promene u određivanju članova stečajnog veća ne može niko iz Vlade uticati. Upravo da ne bismo imali takvu komplikaciju da imamo i sudiju i stečajno veće, ukidamo ovim novim zakonom postojanje stečajnog veća i predlažemo da postoji samo stečajni sudija, koji se izvlači iz bubnja, dakle metodom slučajnog uzorka. Još jednom želim da kažem da smo moji saradnici i ja zaista otvoreni za sve stručne i dobronamerne primedbe u cilju popravljanja ovog zakona, koji je, moram reći, za razliku od mnogih drugih, rađen vrlo temeljno i od marta meseca se nalazio na veb-sajtu našeg ministarstva, doživeo je jednu jako široku i dugačku javnu raspravu. I sami kažite da li često nalazite u zakonima analizu efekata propisa, kao što je priloženo u ovom zakonu. To nije moja zasluga, odmah moram da kažem, već želim da pohvalim i gospodina Luku Andrića, koji je savetnik za ovu problematiku, i čitavu ekipu koja je radila za naše ministarstvo ovaj zakon. Nadam se da će i drugi zakoni koji budu dolazili u Skupštinu imati ovakav kvalitet. Još jednom zahvaljujem i partijama koje nisu u vladajućoj koaliciji, koje objektivno procenjuju ovaj kvalitet i koje će podržati, govorim o LDP-u.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Repliku ima gospođa Jorgovanka Tabaković.
Ne bih da svojim kolegama oduzimam mnogo vremena od današnjeg rada, ali zaista moram da kažem – u pokušaju da se odbranite za RK „Beograd“, vi ste sebe demantovali. Stopostotna naplata i isplata poverilaca i ostatak govori u prilog onome o čemu sam govorila, da su dugovi bili manji od imovine. Gospodine ministre, da li se sećate, za skupštinskom govornicom sam vam iznosila da su dve zgrade zaboravljene u prodaji tih robnih kuća, koje su bile vlasništvo Vlade, a vi ste ih prodavali kao imovinu RK „Beograd“. Znači, nemojte da se hvalite onim što nije za hvaliti se. Vi meni kažete – niste razumeli. Ne mogu da vam zabranim da govorite ovako ili onako, vi možete da se ponašate kao moj profesor u srednjoj školi, ali sam uvek dobijala najbolje ocene i bila sam dokazano uvek najbolji đak. Ali, ja ovde vama nisam đak. Mi ne možemo različito da čitamo zakon. Vi ste napisali da javno preduzeće nema pravo da prekine isporuku usluge koju nije naplatilo. Kragujevac je imao priliku da oseti takvo ponašanje kada mu je isključeno grejanje, struja, šta li već, zbog sukoba vlasti, unutarkoalicionih nerazumevanja itd. Ni takav slučaj ne opravdavam. Ako se zalažemo za tržišnu privredu, za dužničko-poverilačke odnose, za institut suda, za institut da se ono što se proda naplati, ako postoje VIP korisnici telefonskih usluga, grejanja, to mogu biti porodilišta, bolnice itd., ali ne mogu vaši stečajni dužnici koje želite nekome da pripremite, poklonite, prodate, šta li već, jer ima raznih zloupotreba, da tretirate kao VIP korisnike usluga javnih preduzeća, koje mnogi prozivaju za gubitke, slab profit, nekonkurentnost itd. Ne možete da imate dvostruke aršine. Ovde govorimo srpskim jezikom i na moju osnovnu primedbu mi niste odgovorili. Zakon o stečaju ima osnovnu nameru da namiri poverioce. Prezaduženost, gospodine ministre, znači da stečaj ne bi ni postojao kada bi jedni drugima plaćali gotovinom – vi meni robu, ja vama novac. Stečaj i postoji zato što se roba daje na kredit i na odloženo, pa se ne izmiri. Ako niste znali, termin „bankrot“ potiče od reči „bancarotta“, kada su u srednjem veku u Italiji onim prodavcima koji su bežali sa pijace ne izmirujući obaveze ostali prodavci lomili klupe. Znači, precizno definisanje prezaduženosti, kao razloga za nastanak stečaja i otvaranje postupka, nije zakonom izvedeno. Što se tiče toga koliko se ja u ovaj zakon razumem i da li sam čitala, imaćemo prilike da u daljoj raspravi, kada budemo nastavili po govornicima, razmenimo argumente.
Gospodin ministar ima reč.
Vrlo kratko. Dakle, ponavljam ono što sam rekao za Robne kuće. Ako je 1996. godine otvoren stečaj nad Robnim kućama, niti ja mogu znati, niti bilo ko iz naše vlade zašto je to učinjeno, odnosno da li su dugovi bili veći od imovine. Dakle, sama prodaja 2007. godine, 11 godina nakon toga, po ceni koja je namirila stoprocentno poverioce može značiti da ste vi u pravu, ali ne mogu biti odgovoran za ono što je neko stavio u stečaj 1996. godine. Tu niste fer. Dakle, da li je stečaj trebalo da se otvara 1996. godine treba pitati onoga ko je taj stečaj pokrenuo. Ne znam ko je, možete saznati, verovatno to nije tajna. Ali, 1996. godine je Milošević bio na vlasti; ne znam ko je bio u Vladi, ali svakako nema nikakve veze sa mnom. S druge strane, hoću da vam razjasnim ovaj član vezan za javna preduzeća. Ne sme EPS da prekine isporuku novom vlasniku preduzeća koje je kupljeno u stečaju samo zato što nisu namirena potraživanja od bivšeg vlasnika. Ako novi vlasnik uredno izmiruje obaveze, naravno da EPS ne sme da mu naplaćuje nešto što nije njegov dug, inače bi EPS bio u povlašćenom položaju u odnosu na druge poverioce, jer bi naplaćivao od novog vlasnika, a ne iz stečajne mase. Samo to znači taj član. Konačno, kažete da srpskim jezikom nismo dobro objasnili šta znači prezaduženost. Mi smo u zakonu odabrali najjednostavniju definiciju, a to je da su obaveze veće od imovine. U tom slučaju, sam dužnik može da zatraži pokretanje postupka, po članu 55. ovog zakona, a sud može da prihvati, može i da odbije. Sudija ima pravo da, ako nije siguran, angažuje sudskog veštaka. To je objašnjenje i ne treba od toga praviti neku mistifikaciju.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, pred nama je vrlo bitan zakonski projekat, koji je Ministarstvo moralo sagledati daleko dublje, sa daleko više konkretnih rešenja. U ovom zakonu nemamo ništa što će ubrzati postupak, ništa što će omogućiti poveriocima da dobiju što veći iznos sredstava koja potražuju. S druge strane, troškovi postupka, kao treći uslov isplativosti stečajnog postupka, jako su veliki. Pokušaću sada to da pokažem sa podacima koji postoje u našim medijima, koje su mediji objavljivali ovih dana kada se razgovaralo o stečaju. Između ostalog, došli smo do podatka da je brzina stečaja u Republici Srbiji 2,7 godina. Međutim, u ovih 2,7 godina utrpane su i babe i žabe – i jednostavni postupci, koji se završe za dve rasprave, i složeni postupci koji traju godinama. Stečajni postupak protiv „Jugoskandika“ traje još od 1993. godine, znači traje do sada 17 godina, a trajaće 26 godina, dok se god ne završi ovaj postupak, s obzirom na isplatu poverilaca iz ovog postupka. Imamo, recimo, „Kosovsku banku“, čiji postupak traje 19 godina, i mnoge druge. Znači, sve smo to udrobili u jedno pa smo dobili 2,7. Samo ću da kažem koliko je to u našoj okolini, u regionu. U regionu je prosek oko godinu i po, u EU je negde 1,2, u SAD je devet meseci. Što se tiče stepena namirenja, kod nas je 25% od ukupnih potraživanja. U Nemačkoj je 52%, u Hrvatskoj je 30%, u Bugarskoj 32%, u Rumuniji 29%. Znači, otprilike za razvijenim evropskim državama zaostajemo duplo. U pogledu troškova postupka, Srbija troši 23% stečajne mase. U Nemačkoj je to 8%, u Hrvatskoj je 15%, u Bugarskoj i Rumuniji je 9%. Opet u odnosu na region trošimo dva-tri puta više. Ovo su stvarni pokazatelji koji govore o tome šta je stečajni postupak u Srbiji i koliko je on efikasan. S druge strane, ako uzmemo ove eklatantne primere, o njima moramo govoriti, kao što je „Jugoskandik“, kao što su četiri banke i ostale banke koje se nalaze u stečaju, samo da vam kažem da je trenutno u stečaju ukupno 19 banaka, a u postupku likvidacije dve banke. Od osiguravajućih kuća u stečaju je sedam, u likvidaciji dve; štedno-kreditne zadruge dve i jedna u postupku likvidacije. Trenutno se u postupku stečaja nalazi oko 2.000 predmeta, što jasno govori o usporenom postupku, ogromnim troškovima koje „jede“ ovaj postupak; oni koji su učestvovali u finansijskim transakcijama sa firmama i pravnim licima koja su ušla u stečajni postupak nikad videti neće određeni procenat svojih potraživanja. Ono što je problem ovog zakona, to je problem ove vlasti. Ova vlast ne čini ništa da ubrza postupak, a to najbolje pokazuje podatak, koji imate vi u Vladi i svi državni organi, da je Evropska komisija u izveštaju za 2008. godinu, između ostalog, rekla za pravosudni sistem da je najozbiljnija prepreka u privlačenju stranih investicija. Nadalje, Evropska komisija govori o sporosti pravosuđa koja direktno utiče na ekonomske prilike u zemlji; mnoge firme odlaze u bankrot zbog nemogućnosti naplate potraživanja koja su nesporna. To je direktan udarac na pravosudni sistem i Evropska komisija direktno ukazuje na akutni problem države. Najakutniji problem je upravo u oblasti pravosuđa, što ima reperkusije na stečajni postupak, koji ovog trenutka traje onoliko koliko traje. Pored svega ovog što sam naveo, moram napomenuti osnovne probleme u samom postupku koje ste vi ovde probali da korigujete, međutim, ne vidim tu nikakvu korekciju koja je iskazana u članu 11. Predloga zakona gde vi iznosite razloge stečajnog postupka, odnosno razloge stečaja, pa kažete u stavu 1 – razlozi stečaja su trajnija nesposobnost plaćanja, preteća nesposobnost plaćanja, prezaduženost, nepostupanje po usvojenom planu reorganizacije i ako je plan reorganizacije izdejstvovan na nezakonit način. Da se zadržimo na prvom i drugom razlogu, to su trajnija nesposobnost plaćanja i preteća nesposobnost plaćanja. Da sada ne čitam, nemam vremena, odredbe zakona su šture, nepotpune i necelishodne. Iz njih samo može da proistekne voluntarizam, voluntarizam sudija, voluntarizam upravnika, voluntarizam celokupnog sistema koji je morao daleko jednostavnije, sa daleko jednostavnijim merama i propisanim normama stvoriti preduslove za stvarne razloge, koji se ne mogu menjati. Nažalost, vi ovo niste promenili, a istu praksu koju smo imali po onom starom zakonu ste nasledili. Niste hteli da promenite, samo zato što ne želite da se postupak ubrza. Ne želite, to je evidentno kod onih preduzeća koja se godinama nalaze u tom postupku. Ono što je još bitno naglasiti, to je da je vrlo štetno to što u postupku učestvuje Agencija za privatizaciju. Sad ću reći zašto. Agencija za privatizaciju učestvuje u formi stečajnog upravnika i sprovodi postupak. Ta lica koja su u stalnom radnom odnosu u Agenciji učestvuju u ovome i dobijaju naknade. S druge strane, vi ste to izdejstvovali, prevashodno vaše ministarstvo, ista ta lica koja su u radnom odnosu imaju vrlo visoke zarade; zarade za 2008. godinu bile su 87.000, što je skoro dva puta više nego što je prosek privrede, 87.173,36 dinara. Pored toga, kroz nagrade i naknade (vi imate i naknade) lica u Agenciji za privatizaciju ostvaruju enormne svote prihoda i zarada. Ne završava se tu angažovanje radnika Agencije za privatizaciju. Imamo njihovo učešće u upravnim odborima, njihovo učešće u skupštinama pravnih lica. Ne završava se ni tu, oni su čak i vršioci direktora u nekim situacijama, u pravnim licima. Dokle? Uz ovako visoka primanja, uz ovakav angažman itd. Zašto nam postupci, negde 670 postupaka stečaja, traju toliko? Baš zbog toga. Šta ih briga, neka traje koliko traje. Prodajemo malo imovine, namirimo sebe i jako nam je lepo. Koliko društvo tu gubi? Evo koliko društvo gubi: Agencija za privatizaciju u 2007. godini isplatila je na konto bruto zarada 467.000.000, u 2007. godini 653.000.000, u 11 meseci 2008. godine, tada sam dobio odgovor na poslaničko pitanje, 865.000.00 dinara. Gledajte kolika su to sredstva, uz ličnu zaradu od 87.000 (to je prosek u Agenciji za privatizaciju) u odnosu na 31.000 u toku ove godine. To je jasan pokazatelj gde se rasipaju sredstva i zašto ta lica u Agenciji za privatizaciju kojaučestvuju u stečajnom postupku ne završavaju, ne čine ništa da se završi. Niko ih ne opominje. Nema društvene klime, niti inicijative od strane državnih organa da oni preduzmu aktivnosti da se taj postupak ubrza i završava u nekim normalnim okolnostima. Ovo što ste vi potpisali u toku 2008. godine, tačno ću vam sada navesti, Pravilnik o osnovama i merilima za određivanje nagrade za rad i naknade troškova stečajnih upravnika, potpisano sa vaše strane 4. marta 2008. godine, ovo u stvari govori o pravom kriminalu. Vi ste njih doveli u poziciju da mogu da uzmu koliko hoće kroz sistem nagrađivanja. Nažalost, nema vremena i ja ću zaključiti, a preostalih sedam i po minuta iskoristiću u toku sutrašnjeg dana. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Buha. Reč ima ministar gospodin Mlađan Dinkić. Izvolite.
Samo kratko da kažem da je Pravilnikom predviđeno da ako se brže završi postupak stečaja stečajni upravnik dobija veću nagradu; ako sporije radi, ima manju nagradu. Dakle, to je promenjeno u odnosu na prethodni period. Ne postoji motiv stečajnog upravnika da duže radi postupak, jer je novim pravilnikom predviđeno smanjenje nagrade ako duže traje postupak, i obrnuto – veća nagrada ako brže završi. Toliko.
Zahvaljujem. Gospodin Buha ima reč. Javljate se u formi replike? Niste shvaćeni.
Po ovom pravilniku... Ne znam kada ste promenili, na sajtu Agencije za privatizaciju sam pronašao ovaj akt, on je iz marta 2008. godine. Samo bih nekoliko primera da kažem: tamo gde je stečajna masa, koja služi kao osnov za obračun, do 250.000 evra, stečajni upravnik ima pravo na nagradu od 11.100 evra i uvećanje od 3% vrednosti preko 100.000 evra do 250, što može da donese stečajnom upravniku 86.000 evra. Znamo da gotovo nema upravnika, posebno onih koji nešto znače za stečajna veća, danas stečajne sudije, koji nemaju bar sedam-osam stečajeva koje vode paralelno, pa onda vidite koliko stečajni upravnici uzimaju. Ovde smo dobili podatak u vidu poslaničkog pitanja, gospodin Moldovan koji je već dobio nekih 250.000, očekuje ga neka naknada od 750; nismo dobili odgovor i najverovatnije nećemo. To je samo jedan od primera koliki su novčani iznosi koji se daju stečajnim upravnicima, uz vaše znanje, uz vašu podršku, u krajnjem slučaju i uz vašu regulativu koja im je to omogućila.
Zahvaljujem. Gospodin Aleksandar Janković ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želim da dam svoj komentar vezan za Predlog zakona o stečaju. Istovremeno želim da predstavim kako Zakon o stečaju sada izgleda u praksi i da na osnovu tog iskustva sagledam kako će se ovaj novi zakon o stečaju primenjivati i šta će on kvalitativno poboljšati. S obzirom na to da se bavim advokaturom, ali i da posedujem licencu stečajnog upravnika, te da često zastupam stečajne dužnike u sudskim postupcima kao advokat, mogu da kažem da će novi zakon o stečaju doprineti ubrzanju i unapređenju samog stečajnog postupka. Postoji nekoliko preduslova za to. Pre svega, smatram da će ukidanje insitituta stečajnog veća dovesti do većeg ovlašćenja samog stečajnog sudije koji će, s druge strane, uz tako data ovlašćenja brže odlučivati, biće potpuno samostalan u radu i samim tim postojaće manja mogućnost odugovlačenja prilikom izrade samih zaključaka i rešenja, s jedne strane, kao i odlučivanja po eventualnim prigovorima stečajnih poverilaca, s druge strane. Ako pogledamo sam status stečajnog upravnika, vidi se jasno da se promenio, da će se promeniti u odnosu na dosadašnji zakon. Naime, pooštrava se odgovornost u radu, s jedne strane, ali se s druge strane stečajnom upravniku dodeljuje status službenog lica. To je ono što je praksa i tražila. To je vrlo dobra odredba, koja će sigurno doprineti većoj zaštiti integriteta i nezavisnosti u radu samih upravnika, ali i pooštriti njihov položaj u slučaju nekih zloupotreba ovlašćenja. Što se tiče formulacija iz člana 24. vezanih za obnavljanje i oduzimanje licence, smatram da su dobro izbalansirane. Posebno je bitno pitanje mogućnosti obnavljanja licence nakon isteka roka od tri godine, čak i ako upravnik nije obavljao poslove stečajnog upravnika, uz dostavu dokaza da je bio polaznik najmanje tri stručna seminara godišnje. Nekada će licencirani upravnik biti imenovan na neko mesto sa državnim položajem, te zbog toga neće biti u mogućnosti da obavlja svoju delatnost. Na ovaj način ostaje zaštićen da će nakon isteka svog mandata u državnoj ili nekoj drugoj službi moći da se vrati svojoj profesiji stečajnog upravnika. Davanje većih ovlašćenja i samom odboru poverilaca je dobra stvar, ali tu treba biti izuzetno oprezan. Naime, kao što je i normalno, svako kome se duguje odgovarajuća suma novca, koja uz to ne može biti naplaćena, uglavnom i više godina od samog padanja u docnju stečajnog dužnika, može dovesti do situacije da se neke odluke i postupci stečajnih upravnika doživljavaju krajnje subjektivno, što opet može doprineti čestim zahtevima za razrešenje istih. Zato smatram da je dobra formulacija da se krajnja odluka o razrešenju stečajnih upravnika ostavi onome ko je za to stručan, a to je stečajni sudija. Na ovaj način će se smanjiti mogućnost samovolje pojedinih članova odbora poverilaca, koji će, po pravilu, biti oni iz redova najvećih. Dosadašnji najveći problem prilikom pokretanja stečajnog postupka je bio način na koji je neko od poverilaca trebalo da predujmi avans za pokretanje postupka stečaja. Ako uzmemo u obzir činjenicu da je predujam za pokretanje stečajnog postupka u dužniku srednje veličine bio između dvesta i trista hiljada dinara, a nekada i znatno više, te okolnosti da je poverilac po pravilu svoj predujam mogao da dobije nazad tek nakon pravosnažnosti rešenja o glavnoj deobi, to je umnogome otežavalo sam postupak. Stavljanje iznosa predujma za pokretanje stečajnog postupka u prvi isplatni red, kao prioritetnih troškova stečajnog postupka, te promena ovakve prakse za sporo vraćanje predujma sada može umnogome olakšati odluku poverilaca da se odluče da podnesu predlog za pokretanje stečajnog postupka. Jer, kada budu sigurni da će svoj novac dobiti u relativno kratkom roku, a ne u roku, često, i od nekoliko godina, svakako će se lakše odlučiti za polaganje navedenog iznosa novca. Još jedna stvar je ključna za dužinu trajanja samog stečajnog postupka. To je pitanje trajanja sudskih postupaka. Ako uzmemo u obzir relativno kratke rokove u kojima po osporavanju prijavljenog potraživanja dođe do same parnice, kao i činjenicu da se prvostepeni sudski postupak po osnovu tako osporenog potraživanja zaista dosta brzo završi, onda stupa na delo ono što jeste bio veliki problem godinama unazad – to je okolnost da se po osnovu žalbe nezadovoljne stranke u postupku na drugostepenu odluku često čeka i više od godinu dana, s obzirom na veliki broj predmeta koji se nalaze u radu u Višem trgovinskom sudu. Iako su te odluke Višeg trgovinskog suda po žalbama u preko 99% slučajeva pravno perfektne, one su zbog velikog broja predmeta zaista često prespore. Očekivana reforma sudstva i uvođenje drugačijeg sistema apelacionih sudova umnogome će doprineti ubrzanju sudskih postupaka. Uvođenje posebnih veća koja će odlučivati po žalbama na prvostepene odluke u stečajnim predmetima biće, u stvari, onaj ključni činilac koji će ubrzati stečajni postupak. Samim tim dolazak do željenog ročišta za glavnu deobu biće neuporedivo brži, što će ohrabriti poverioce da krenu u proceduru pokretanja stečaja nad insolventnim pravnim licima. U našoj javnosti je vrlo ustaljeno mišljenje da je sam stečaj bauk. Često je pokretanje stečaja nad nekim pravnim licem vrlo teška stvar, kako za zaposlene, tako i za pojedine lokalne sredine u kojima decenijama unazad to pravno lice predstavlja jedinu stvar koja čuva to mesto od zaborava i potpunog izumiranja. Međutim, često je stečaj za insolventna pravna lica jedini spas. Brzo i uspešno okončanje samog stečaja, te prodaja imovine stečajnog dužnika kao pravnog lica, dovodi do otpočinjanja procesa proizvodnje u njima i dovodi do zapošljavanja istih onih radnika koji su često godinama dolazili na posao, a nisu primali nikakvu platu. Taj privid postojanja firme sada se potpuno menja, te kupac kroz preuzetu imovinu bez tereta i dugovanja može mnogo lakše da započne proces proizvodnje. Po pravilu, preko 70% tako novouposlenih radnika spada u grupu radnika iz predstečajnog postupka. Istakao bih i jedan konkretan problem koji se mora rešiti u hodu. To je problem neusklađenosti poreskih zakona sa Zakonom o stečaju. S obzirom na to da je Zakon o stečaju leks specijalis u odnosu na sve druge zakone, to se često javlja problem neusklađenosti. Kao primer navešću praksu poreskih uprava da i nakon prodaje stečajnog dužnika kao pravnog lica nastavljaju da u svojoj evidenciji vode dugovanja iz perioda predstečajnog postupka. Kako novoformirano pravno lice posle prodaje ne dobija novi PIB i matični broj, već zadržava postojeće, teško je razdvojiti ranija dugovanja; kamate i dalje teku i nisu stavljene na nulu, a ono što je procentualno naplaćeno kroz rešenja o glavnoj deobi se računa samo kao delimično naplaćeno potraživanje, odnosno dugovanje. Tu se javlja sumnja kod kupaca da li zaista kupuju pravno lice bez dugovanja. Ova situacija se rešava dosta teško i uglavnom kroz dopise stečajnog veća i stečajnih sudija poreskim upravama, ali se neretko tu ne završava ovaj problem. Ovo je nešto što se zaista hitno mora rešiti i apelujem na sve državne institucije da ovo shvate kao dobronamernu sugestiju i apel. Osvrnuo bih se malo i na sam proces oglašavanja radi prodaje imovine. Smatram da je uvođenje sistema visine vrednosti imovine koja se oglašava za prodaju kao odstupanje od obaveznog pravila, naravno uz saglasnost odbora poverilaca, dobra stvar. Naime, do sada je važila odredba da se svaka prodaja imovine, bila parcijalna ili kompletna, mora oglasiti u tri visokotiražna lista koji izlaze na teritoriji cele zemlje. To je često dovodilo do obesmišljavanja same prodaje, jer je zbog čestih neuspelih prodaja oglas morao biti ponovljen i po nekoliko puta. Na taj način visina troškova oglašavanja bi mogla preći iznos vrednosti imovine ili vrednost koja je dobijena na samom javnom nadmetanju. Ovo smatram posebno dobrom odredbom ovog zakona koji u krajnjoj meri umnogome štiti interese stečajnih poverilaca, kako se novac ne bi uzaludno odlivao iz stečajne mase. Ono na šta bih posebno skrenuo pažnju jeste činjenica da je odredba novog zakona o izboru stečajnog upravnika po sistemu sledećeg sa spiska za teritoriju konkretnog suda umnogome teška odluka. Ona će često biti potpuno opravdana i celishodna, ali će postojati primeri kada takva odredba zakona neće doprineti dobrom i brzom završetku stečaja. Naime, mnogi stečajni upravnici koji će tek steći licencu, kao i oni koji već poseduju licencu nisu imali priliku da vode stečaje nekog velikog privrednog društva. To može biti umnogome otežavajuća okolnost, a njihovo neiskustvo može ugroziti i njih same, u smislu mogućnosti pravljenja greške, ali i poverioce koji od stečaja očekuju namirenje svog potraživanja u što većem procentu. Zato je dobro što je u takvim izuzetnim slučajevima ovim zakonom ostavljena mogućnost da stečajni sudija odstupi od ovog obaveznog principa, uz preuzimanje velike odgovornosti na sebe lično. Gledano s druge strane, uvođenje obaveznog osiguranja za stečajne upravnike od profesionalne odgovornosti prilikom imenovanja za stečajnog upravnika, predviđenog u članu 30, u visini osiguravajuće sume od najmanje 30.000 evra u dinarskoj protivvrednosti, može dodatno zaštititi i stečajne upravnike, ali i stečajne i sve ostale poverioce. Ovu odredbu zakona, koja je takođe usmerena na zaštitu kako samog stečajnog upravnika tako i svih poverilaca, pozdravljam. Institut bankrotstva i reorganizacije stečajnog dužnika ostaje uglavnom nepromenjen, i to je dobro. Sama reorganizacija je često dobar način za oporavak stečajnog dužnika, ali tu postoji i druga stvar, koja se tiče sudstva – zbog prevelikog obima predmeta u Višem trgovinskom sudu, prilikom ulaganja žalbi na donošenje rešenja o usvajanju plana reorganizacije na odluku drugostepenog suda se u praksi često čeka i po nekoliko meseci, pa sve do godinu dana. Za to vreme stečajni postupak stoji; nema ni bankrotstva, a ni reorganizacija ne može da krene sa realizacijom. Ta paraliza u radu umnogome doprinosi nedopustivom produžetku samog stečaja. Ono što sam ranije rekao, a što je vezano za očekivanu novu mrežu sudova, kao i novu nadležnost sudova, te uvođenje posebnih sudskih veća koja će se baviti isključivo rešavanjem predmeta iz oblasti stečaja, umnogome će razrešiti ovu situaciju i ubrzati sam postupak stečaja. Možda deluje da se i suviše osvrćem na sudski postupak, ali verujte, iz prakse, da je njihovo ubrzanje ključ ubrzanja samog stečaja. Odredba iz člana 82. koja se odnosi na mogućnost prebijanja potraživanja poverioca prema stečajnom dužniku, tj. propisivanje da se to pravo ne gubi sa otvaranjem stečajnog postupka (naravno, ukoliko je ovo pravo poverilac stekao pre podnošenja predloga za pokretanje stečajnog postupka), smatram drastično boljom odredbom u odnosu na dosadašnji zakon. Smatram da će ovo umnogome doprineti ubrzanju rešavanja pitanja potraživanja poverilaca, a samim tim i ubrzanju stečaja. Na kraju, ovaj zakon uz pravilnu medijsku prezentaciju može da dovede i do nečega još bitnijeg. Može da dovede do povećanog interesovanja investitora da kroz stečajni postupak kupuju imovinu pravnih lica koja uglavnom godinama ne rade i čiji proizvodni kapaciteti ne proizvode niti jedan jedini dinar. Na ovaj način evo i prave prilike za ulaganja, i to u one privredne subjekte koji su do sada bili samo teret, često i na državnom budžetu. Što se tiče zakona o izmenama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, mogu da kažem da je takođe dobar. Agencija inače dobro radi svoj posao i zaista je pravilno ustrojena. S obzirom na to da je uvedena praksa obaveznog elektronskog izveštavanja o toku stečajnog postupka, te da se svaki dokument koji se u stečajnom postupku mora uraditi sada šalje elektronskim putem u samu agenciju, koja opet, s druge strane, po sistemu nadzora prati rad stečajnih upravnika i zakonitost u postupanju, umnogome se smanjuje mogućnost zloupotreba, jer jednom obrađen i poslat dokument, koji se pošalje elektronskim putem u samu agenciju, više nikada ne može biti promenjen, dodatno ispravljen ili naštelovan. Ovo je još jedan od preduslova za bržu implementaciju samog zakona o stečaju. Agencija za licenciranje stečajnih upravnika u budućnosti treba da se posebno posveti dodatnoj edukaciji licenciranih stečajnih upravnika i organizovanju seminara na kojima će se raspravljati o stvarima iz prakse, kako ne bi izgubila korak sa primenom zakona. Poslanička grupa ZES će podržati oba zakona, jer su ključ ubrzanja stečajnog postupka, veće kontrole u radu stečajnih upravnika i, na kraju, bržeg oživljavanja onih pravnih lica koja često godinama unazad ne rade i ne privređuju. Hvala.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, završili smo sa današnjim radom. Gospodinu ministru Dinkiću, gospodinu Luki Andriću i svima vama zahvaljujem. Nastavljamo rad sutra u 10 časova.