Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 91 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Borislav Pelević. Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača, Nebojše Bradića, ministra kulture, i Snežane Malović, ministra pravde, prisustvuju i Nadica Momirov, državna sekretarka u Ministarstvu kulture, Predrag Blagojević, sekretar Ministarstva kulture, Tatjana Bojić-Jurić, šefovica Odseka za pravne poslove u Ministarstvu kulture i Nataša Vučković-Lesendrić, pomoćnica ministra kulture. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: –PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O JAVNOM INFORMISANjU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Aleksandra Janković, Marina Raguš, Mićo Rogović, Vladan Batić, Tomislav Nikolić, Miloš Aligrudić, Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić, Milan Lapčević, Vladimir Milentijević, Zoran Nikolić, Radojko Obradović, Jovan Palalić, Aleksandar Pejčić, Miroslav Petković, Milica Radović, Miloš Radulović, Slobodan Samardžić, Svetlana Stojanović, Željko Tomić, Zoran Šami, Dragan Šormaz, Đura Mučenski, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Veroljub Arsić, Marina Toman, Jorgovanka Tabaković, Dušan Marić, Boris Aleksić, Jelena Trivan, Aleksandar Martinović, Dejan Mirović, Oto Kišmarton, Vladan Jeremić, Zoran Antić, Vjerica Radeta i Zoran Krasić, kao i amandmane koje je podnela Vlada. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, a saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pre što nego pređemo na Poslovnikom uređenu proceduru rasprave u pojedinostima, obaveštavam Narodnu skupštinu, saglasno čl. 27, da je ministar trenutno sprečen da prisustvuje sednici, da je Vlada informisala Skupštinu da će izveštaj o prihvaćenim amandmanima i mišljenje o amandmanima koje su podneli poslanici biti dostavljen do 10.30 časova i da je to razlog da odredimo pauzu, sa upozorenjem Vladi da 250 narodnih poslanika radi i preko 18.00 časova, i preko redovnog radnog vremena Poslovnikom uređenog, da su amandmane dobili Vlada i Ministarstvo kulture 16. jula i da je bilo dovoljno vremena da bez kašnjenja dostavljenog mišljenja Skupština može da nastavlja rad. Određujem pauzu i rad nastavljamo u 11.00 časova, kada će nadam se biti, ako ne već umnožen, a ono dostavljen izveštaj sa mišljenjem Vlade o amandmanima i biti prisutan ministar kulture Nebojša Bradić. Zahvaljujem narodnim poslanicima. [[Posle pauze – 11.10]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, još uvek nije stiglo mišljenje Vlade o podnetim amandmanima, tako da odlažemo nastavak rada do 12.00 časova. Molim vas da ne dobacujete. Na osnovu čl. 27. i 98. predsedavajući se stara o usklađenom radu radnih tela. U ovom slučaju, Vlada je prilično neusklađena i staramo se da poštovanje Poslovnika bude potpuno, da mišljenje Vlade stigne i da u slučaju, kako je Vlada informisala Skupštinu, da je ministar kulture Nebojša Bradić zauzet međunarodnim i spoljnopolitičkim obavezama da u Skupštini u ime predlagača bude predstavnik Vlade. Vlada vam je poslala obaveštenje o imenu drugog ministra, odnosno ministarke koja može da zamenjuje ministra u slučajevima kada zaista ima neodložne spoljnopolitičke obaveze, jer je to jedino što ga opravdava, a da ne bude na sednici Skupštine. Predlozi, odnosno mišljenje Vlade, čim stigne u Skupštinu, možemo da nastavimo rad. Skupštinske službe će mišljenje Vlade štampati i podeliti narodnim poslanicima. Informacija koju imamo je da to sve može da bude urađeno do 12.00 časova, do kada određujem pauzu i nastavak rada u 12.00 časova, uz izvinjenje narodnim poslanicima što bez svoje krivice i odgovornosti Skupština odlaže početak prepodnevnog dela sednice. Nastavljamo rad u raspravi o pojedinostima u 12.00 časova raspravom o amandmanu na član 1, koji su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Marina Raguš, Aleksandra Janković, Mićo Rogović i Vladan Batić. Ujedno vas obaveštavam da je RTS sekretaru, gospodinu Veljku Odaloviću, sekretar generalni RTS-a poslao obaveštenje da danas u sredu direktan prenos sednice se odvija do 16.30 časova, a da će ostatak našeg rada biti emitovan u odloženom prenosu. Zahvaljujem.
Gospođo Čomić, u ovim retkim trenucima, kada je rad ovog parlamenta dostupan javnosti, javnost treba da zna da je u toku povreda člana 149. s vaše strane, jer nismo dobili mišljenje Vlade Republike Srbije o amandmanima koji su podneti na Predlog zakona o izmenama Zakona o javnom informisanju i Predlog zakona o kulturi. Vaše objašnjenje da ćemo u toku dana ili ne znam kada dobiti mišljenje Vlade, ne znači da je zadovoljeno ono što je predviđeno u odredbi člana 149, jer da je to tako onda smo mogli bez ikakvih problema da počnemo da radimo u 10.00 časova, a ne da umesto u 10.00 počinjemo u 12.00 časova. Svesni ste da je Poslovnik prekršen i dva sata ste pokušali da ubedite Vladu da dostave mišljenje koje će verovatno da formiraju u elektronskoj sednici, verovatno ćete sada reći da nemam pravo da iznosim podatke iz privatnog života ministara, ali da, ministri su u dobrom delu na godišnjem odmoru, dobar deo je van Srbije i verovatno će to mišljenje da dostave telefonski. To je njihov problem, ali hoćemo da imamo ovde mišljenje Vlade, pogotovo ako je činjenica da su izmene Zakona o javnom informisanju već danima u žiži javnosti, da smo ovde raspravljali o tom zakonu u odloženom prenosu koji je bio negde posle ponoći tog dana i kada građani nisu mogli direktno da prate šta to narodni poslanici i poslaničke grupe misle o tom vladinom predlogu.
Nema povrede člana 149. i upravo zato što se poštuju odredbe Poslovnika su i određene, na osnovu člana 97. i 98, pauza nakon otvaranja rasprave u pojedinostima i pauza nakon što je u 11.00 časova razmenjena informacija sa Vladom o tome da li će biti prisutan predstavnik ili predstavnica Vlade i da li je završen materijal o mišljenju Vlade. Član 149. kaže da Skupština razmatra amandmane, odnosno vodi raspravu u pojedinostima uz mišljenje Vlade. Na sednici je prisutan i ministar kulture Nebojša Bradić i druga ovlašćena predstavnica predlagača, gospođa Snežana Marković-Samardžić, i ispunjeni su svi uslovi da se rasprava odvija po Poslovniku, a narodni poslanici će, čim se završi štampanje, dobiti mišljenje Vlade i u poslaničke klubove i ovde u sali, kako je to uobičajeno. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Narodni poslanik Jorgovanka Tabaković ukazuje na povredu Poslovnika, a javljam se na osnovu člana 100. stav 1, 3. i 4, a u vezi članova 93. i 94. i smatram da ste povredili, gospođo predsedavajuća, član 27, jer ste u nastavku rada današnje sednice dostavili poslanicima sva potrebna obaveštenja o tome zašto kasnimo sa današnjim radom, iako ste sednicu otvorili, rekli kada ćemo koji materijal dobiti, kada će biti prenosa, a kada ga neće biti, ali sam dužna da vas u ime svoje poslaničke grupe upozorim da niste odgovorili na pismo koje vam je sinoć predsednik poslaničke grupe Tomislav Nikolić dostavio, gde vas je upozorio da ste grubo prekršili Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije... [[Isključen mikrofon.]]
Narodna poslanice, izricanje povrede Poslovnika se može odnositi samo na povrede koje su nastale neposredno u toku sednice. Nikakvo pismo koje je bilo koji predstavnik poslaničke grupe poslao bilo kome ne može biti razlog da dobijete reč na osnovu člana 100. Može biti vaša volja da zloupotrebite pravo na reč na osnovu člana 100, ali mora biti moja obaveza da sprečim zloupotrebu prava poslanika da govori o povredi Poslovnika. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima pravo na reč. Želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1. Izvolite.
Smatram da ste povredili član 27, u kome se kaže, između ostalog, da predsednik Narodne skupštine, a to se odnosi na predsedavajućeg, stara o primeni Poslovnika Narodne skupštine. Staranje o primeni Poslovnika Narodne skupštine podrazumeva, između ostalog, da se obaveštenja koja se daju prilikom protestovanja povodom povrede Poslovnika daju korektno i da ne sadrže dezinformacije o sadržaju Poslovnika i značaja njegovih odredaba. Kada ste dali obaveštenje nakon isticanja povrede Poslovnika gospođe Vjerice Radete, pogrešno ste interpretirali šta stoji u članu 149. ovog poslovnika, da bi oni koji prate ovaj prenos, a imaju prava na to jer su građani koji su nas birali, znali. Pročitaću vam taj član, u tome se sastoji vaša povreda, u interpretaciji, kaže se - predlagač zakona, nadležni odbori i Vlada dužni su da pre sednice Narodne skupštine razmotre amandmane koji su podneti na predlog zakona i da Narodnu skupštinu obaveste koje amandmane predlažu da ih Narodna skupština prihvati, a koje da odbije. Pre sednice, to znači i da obaveste Narodnu skupštinu.
Nema povrede čl. 27. i 149. Molim vas da ne zloupotrebljavate pravo da se dobije reč na osnovu čl. 100. Pre nego što smo započeli raspravu u pojedinostima, Narodna skupština je obaveštena o svemu što se tiče obaveze Vlade da dostavi izveštaj o amandmanima, obaveze Vlade da bude prisutan predstavnik predlagača na sednici i ono što nije poslovnička obaveza, ali jeste dobar običaj koji je ustanovljen, da Narodnu skupštinu obavestimo o toku direktnih prenosa, o vremenu kada će sednica Narodne skupštine biti u direktnom prenosu. To nije obaveza prema Poslovniku, ali predstavlja, smatram, dobar običaj koji smo zajedno ustanovili, tako da nema povrede Poslovnika. Narodni poslanik Mićo Rogović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1. Izvolite.
Javljam se povodom amandmana.
Izvinjavam se narodnom poslaniku Mići Rogoviću, stajalo je ime na panelu kojim se upravlja, pa bolje da sam vas prozvala pogrešno, nego da prekršim Poslovnik, pa da vam ne dam pravo na reč. Narodna poslanica Vjerica Radeta želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Neposredno u toku sednice prekršili ste član 27. stav 1. tačka 5. i član 104. Poslovnika Narodne skupštine, naglašavam neposredno i u toku sednice zato što ovih dana u kontinuitetu i vi i gospođa Đukić-Dejanović kršite Poslovnik i vređate dostojanstvo Narodne skupštine. Nije vaše isključivo pravo da procenjujete da li je dostojanstvo Narode skupštine prekršeno. Svaki narodni poslanik ima pravo da oceni i proceni da je dostojanstvo Narodne skupštine na grub način, kao što to sada radite, ugroženo. Tražiću i po ovom i po prethodnom javljanju da se u danu za glasanje Narodna skupština izjasni da li ste povredili Poslovnik. Gospođo Čomić, ako tvrdite da niste povredili član 149, onda bih vas molila da mi objasnite kako ste to... [[Isključen mikrofon.]]
Narodna poslanice, ne možete dva puta da govorite o istoj povredi na osnovu člana 100, po kojem ste već dobili reč, i o članu 149. i o članu 27. Sada vas upozoravam da ne zloupotrebljavate pravo koje se daje po članu 100. kada se dobija reč da se govori o povredi Poslovnika. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Ja sam Jorgovanka Tàbaković, a ne Tabáković i to kvalitetno menja moje prezime, kada ga vi tako namerno intonirate. Vi ste jedna inteligentna žena, inače proklamovani štreber koji to može da zapamti. Molim vas da evidentirate moje javljanje po Poslovniku, član 103. stav 2. Nije u pitanju nikakvo pismo i bilo kakvo pismo, nego uskraćivanje poslaniku poslaničke grupe Napred Srbijo da govori u okviru član 93. i člana 94. Poslovnika ove skupštine. Najgrublje ste povredili Poslovnik što nam niste dostavili obaveštenje kojim bi se opovrgla neistinita tvrdnja da je to vreme iskorišćeno.
Narodna poslanice, Jorgovanka Tabaković, izvinite zbog akcenta. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković zahteva da se u danu za glasanje izjasnimo o povredi Poslovnika. Član 103. stav. na koji ste se pozvali kaže - niko ne može prekidati govornika, niti ga opominjati osim predsednika Narodne skupštine u slučajevima predviđenim ovim poslovnikom. Slučaj predviđen ovim poslovnikom je da je narodni poslanik ili narodna poslanica u obavezi da poštuje član 100, a da je predsedavajući u obavezi da primenjuje Poslovnik, tako da član 100. bude u primeni tokom sednice Narodne skupštine. Član 100. kaže da se govori o povredi koja je nastala neposredno pre nego što se traži pravo da se o povredi Poslovnika govori i član 100. kaže da se ne može dva puta govoriti o istoj povredi. Svaki je predsedavajući u obavezi, kada u obrazloženju čuje da se ne radi o poštovanju člana 100. nego o zloupotrebi prava na reč, da interveniše po članu 103. stav 2. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Kada sam se javio za reč o povredi Poslovnika, konstatovao sam da ste prekršili član 100. po kojem se javljamo o povredi Poslovnika jer ste loše interpretirali stav 2. i stav 4. tog člana. Naime, u stavu 2. stoji da narodni poslanik ne može da ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, na koji je već ukazano. Tako stoji. Onda ste konstatovali kada se prethodni izlagač, Vjerica Radeta, deskriptivno pozivala na pređašnje izlaganje o povredi člana 149. Vi ste je zatim prekinuli suprotno stavu 4. člana, koji kaže da morate da saslušate onoga koji ima šta da obrazloži za ta dva minuta, pa tek onda kritikovati ono o čemu govori, tumačeći kako govori o istoj povredi Poslovnika. Ne, ona je sve vreme govorila, to smo svi dobro razumeli, o povredi člana 104. i rekla je da ste povredili dostojanstvo Narodne skupštine vašim ponašanjem. Da li je bila u pravu ili ne, to ćete joj vi reći. Ne mogu sad u to da ulazim, ali nepristojno je i svakako suprotno Poslovniku prekinuti je u toku izlaganja i ne saslušati u čemu je smisao navođenja primera koji je ona dala, jer ona je primer navela da bi pokazala kako ste prekršili Poslovnik. Da li jeste ili niste, to je dalje po Poslovniku razrađeno kako se to rešava i šta u tom slučaju kažete i šta mislite.
Narodni poslaniče, i vas upozoravam na zloupotrebu prava na reč. Sadržaj vašeg obrazloženja odnosio se na komentar objašnjenja koje sam kao predsedavajuća dala na kršenje. Molim vas da ne gestikulirate i da se sa pristojnom neverbalnom komunikacijom ophodite u Narodnoj skupštini, jer nepristojna gestikulacija može biti ocenjena kao povreda člana 104, pošto neverbalni gestovi takođe pokazuju pristojnost, nepristojnost, uvredu, omalovažavanje ili već bilo koju od vrsta ponašanja koja je zabranjena tokom sednice Narodne skupštine. Dakle, vaše obrazloženje odnosilo se na komentar izlaganja narodne poslanice koja je dobila reč, s pokušajem da mi objasnite da moje objašnjenje povrede koju je istakla nije u redu. To ne može. Možete da tražite, kao što je tražila narodna poslanica Vjerica Radeta i na to ima pravo, da se o povredi izjasni Narodna skupština. Smatrati moje objašnjenje povredom ne može, kao što ne možete ni pravo na repliku. Pravo na repliku je diskreciono pravo predsedavajućeg, a narodni poslanik ili poslanica, nezadovoljni objašnjenjem, traže da se o povredi izjasni Narodna skupština u danu za glasanje. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Upravo ste povredili Poslovnik, kršeći odredbu stava 2. člana 104, jer ste me povredili. Vaše izlaganje je mene povredilo i moram da vam objasnim u čemu se ta povreda sastoji. Omalovažili ste me tako što se pogrešno interpretirali ono što sam maločas govorio, tako što ste pokušali pred javnošću i pred narodnim poslanicima u ovoj Narodnoj skupštini da vi interpretirate moje stavove objašnjavajući šta znače i kakvo značenje imaju bilo kakvi gestovi dok govorim. I vi dok govorite pravite gestove dizanjem obrva i na drugi način, pa vas niko ne komentariše zbog toga. To je jedna stvar. Druga stvar, kad već govorimo o ovoj povredi Poslovnika člana 104. stav 2. kako omalovažavate one koji govore, ne možete govoriti neistine o onom što sam rekao. Povreda koju sam istakao u kontekstu ove povrede o kojoj sad govorim, a to je objašnjenje, nije se tada sastojala, kako ste pogrešno informisali javnost o tome što sam komentarisao vaš objašnjenje, bože sačuvaj, komentarisao sam činjenicu da ste prekinuli govornika pre isteka od dva minuta, ne saslušavši objašnjenje u čemu se povreda sastoji. Gospođo Čomić, to je bio osnov mog javljanja za reč, a ne ono što ste vi maločas istakli, a to što ste vi rekli je namerno učinjeno da biste mene omalovažili.
Narodni poslaničke, ni jednim jedinim gestom, ni jednom jedinom rečju nikad nisam, niti ću, omalovažiti nijednog narodnog poslanika niti Narodnu skupštinu. Prekidanje narodne poslanice Vjerice Radete bilo je u skladu sa članom 103. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine koji sam dužna da primenjujem. Narodni poslanik Miloš Radulović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo predsedavajuća, reklamiram čl. 27, 100, 104. i 148. Članom 27, citiram i molim da mi ovo vreme ne uzimate…
Narodni poslaniče, obaveštavam vas da odredba o vremenu rezervisanom za citiranje ne postoji u Poslovniku Narodne skupštine od usvajanja izmena i dopuna Poslovnika Narodne skupštine. Ujedno vas podsećam i obaveštavam da pročitamo odredbe Poslovnika Narodne skupštine na koju se pozivamo. Dakle, ne možete da me zamolite da vam ne uračunavam vreme potrebno za citiranje, pošto ta odredba ne postoji u Poslovniku od trenutka stupanja na snagu Poslovnika na koji se trenutno pozivate. Imate svoja dva minuta za obrazlaganje drugih povreda koje ste citirali. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, ukoliko biste vodili više računa o vašem izlaganju, sigurno biste omogućili poslanicima da budu efikasniji i da brže završimo ono što je na dnevnom redu. Vi na svakoj sednici kojom predsedavate bar šezdesetak minuta upotrebite za neka nesuvisla objašnjenja. Hoćete da dokazujete poslanicima da ste vi najpametniji. Vi ste u ovom trenutku samo predsedavajuća i ništa više. Pozvaću se na član 148. koji jasno kaže, podnete amandmane predsednik Narodne skupštine upućuje predlagaču zakona, narodnim poslanicima, nadležnim odborima i Vladi. Član 149. kaže, predlagač zakona, nadležni odbor i Vlada, dužni su da pre sednice Narodne skupštine razmotre amandmane koji su podneti na predlog zakona i da Narodnu skupštinu obaveste za koji amandman predlažu da ih Narodna skupština prihvati, a za koje da ih odbije. Vi to niste uradili. Vi ste nama samo dostavili ovaj papirić na kom piše ko je ovlašćen pored nadležnog ministra da predstavlja vladu. Vi kršite Poslovnik. Ne krše poslanici Poslovnik, nego ga vi uporno kršite i zloupotrebljavate vaše mesto predsedavajućeg. Tražim u danu za glasanje da se Skupština izjasni o povredi Poslovnika od strane predsedavajućeg.
Narodni poslaniče, deo povrede koju ste izneli u pokušaju da obrazložite je ponovljen i već je dva puta istaknut, uz upozorenje da je to kršenje Poslovnika i objašnjenje sam dala i u 10 i u 11 časova, i sada dva puta nakon što narodni poslanici prenebregavaju da postoje odredbe Poslovnika Narodne skupštine koje važe jednako za sve. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković želi da govori o povredi Poslovnika.
Mene ste prekinuli, zato sam i reklamirala član 103. stav 2, ali dozvolićete da ne možete reći da se moja povreda Poslovnika odnosi na neki drugi dan ili rad, a i za to su davane povrede Poslovnika u jučerašnjem radu, već upravo insistiram da ste vi narodni poslanik koji drži do dostojanstva ove skupštine i koji u svojstvu predsedavajućeg mora, uz ostala bitna obaveštenje za današnji rad, da me obavesti, da li poslanički klub Napred Srbijo će imati prava da koristi 15 plus 25 minuta ili ćete nam, kako juče, iz nepoznatih razloga, uskratiti sedam minuta govora kao ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe. Dužni ste da me obavestite da li je to nečija greška, ko je za to odgovoran i da dokažete da se to neće ponoviti na današnjoj sednici, odnosno u današnjem radu. Nije reč o grešci koja se dogodila i ne proizvodi nikakvo dejstvo na današnji rad. Prvo, iz razloga odgovornosti ste dužni da kažete kako je do te greške došlo ili da nas uverite u suprotno, što je nemoguće, i da kažete da se takvim ili ovakvim radom to neće ponoviti, kao što ste juče dali precizniji način tumačenja člana 93, po kojem se vreme ovlašćenog predlagača može koristiti u dva navrata, ali isključivo podeljeno na deset plus deset minuta. To od juče važi i danas.
Dva minuta. Zahvaljujem. Moguće je da niste bili prisutni u sali, ali uvidom u stenogram možete videti da sam pre početka obavestila podsećanjem sve narodne poslanike o tome ko su ovlašćeni predstavnici u raspravi o pojedinostima danas, ne mogu da vam kažem tačno u koliko sati, ali u stenogramu se to može videti, i da sam podsetila sve narodne poslanike o tome koliko je vremena na raspolaganju poslaničkim grupama, ovlašćenim predstavnicima, i da sam podsetila da se radi o zajedničkom načelnom pretresu i da u tom slučaju imamo objedinjeno vreme za raspravu u pojedinostima. Razumljivo mi je ako niste bili u sali, ali vas molim da pre nego što istaknemo povredu Poslovnika, koja se nije dogodila, da onda konsultujemo bar kolege iz svoje poslaničke grupe, pa da zajedno ne trošimo vreme narodnim poslanicima koji su obaveštenje čuli i da ne zloupotrebljavamo pravo na reč kad se daje po povredi Poslovnika. Pismo o kom govorite i dalje stoji, radi se o jučerašnjem događaju i da je komunikacija između predsednice i službi Narodne skupštine i poslaničke grupe koja nema uticaj ne trenutni tok sednice.Želite ponovo da govorite? Izvolite.
Gospođo Čomić, upravo želim da ukažem na povredu Poslovnika, član 105. stav 1, jer on govori, evo da vas podsetim, o redu na sednici Narodne skupštine i vi se u svojstvu trenutno predsedavajućeg starate o tome, a red na sednici podrazumeva pravo poslanika da iskoristi vreme koje mu ovaj poslovnik omogućava. Juče ste vi pročitali koliko vremena ima ova poslanička grupa i ovlašćeni predlagač, a onda ste nam to vreme ukrali. Danas ste pročitali, bila tu i prisutna, ali dok ne utvrdimo ko je odgovoran za jučerašnji problem, imam ne unapred sumnju da ćete kršiti Poslovnik i uskratiti nam vreme, iako ste vi čitanjem rekli ko i koliko vremena ima na raspolaganju. Ne možemo bez utvrđivanja odgovornosti u ovom slučaju i principijelno ništa u ovom društvu da pomerimo i sva nam vaša pamet, i vaša i moja i svih kolega, ništa ne vredi ako ovako u tvrdoglavim iskopanim rovovima nerazumevanja želite da ostanete.
Narodna poslanice, ništa drugo ne radim nego se staram o redu. Jučerašnje čitanje odredaba člana 93. stav 1. alineja 4 nema nikakve veze sa današnjim početkom i mojim staranjem o redu time što sam podsetila sve narodne poslanike koliko vremena ukupno, ko i na koji način ima u raspravi o pojedinostima. Nema povrede člana 105. i može samo da se, uz vaš prethodni zahtev, Skupština o tome izjasni u danu za glasanje. Želite? (Da.) Da se Narodna skupština izjasni o povredi koju je istakla narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Ovaj put nešto sasvim sveže, nije od juče, povreda člana 104. stav 3. sa vaše strane time što ste narodnom poslaniku rekli da je pokušao objašnjenje. On nema pokušaj objašnjenja. Ono objašnjava povredu Poslovnika, pri čemu može ili ne mora biti u pravu, vi ćete svoj stav svakako izneti. Ne možete nekome reći da je u pokušaju objašnjenja. Znate, to je uvredljiv izraz i direktno upućen narodnom poslaniku vašem kolegi i niste fer u pogledu toga.
Narodni poslaniče, upozoreni ste da ne možete objašnjenje koje dajem na povredu Poslovnika da ističete kao povredu Poslovnika. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Ne radi se o objašnjenju.) Objašnjenje se daje narodnom poslaniku koji je tražio da se izjasni opovredi. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Vi mene ne slušate i nikada me niste slušali.) Ako narodni poslanik nije zadovoljan objašnjenjem, može datraži da se u danu za glasanje Skupština o tome izjasni. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Vi ste netolerantni, drski i bezobzirni.) Molim da uz ovo drugo objašnjenje hoćemo zajedno da poštujemo Poslovnik Narodne skupštine. Zahvaljujem. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 166. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, u članu 166. stav 3. kaže se da se o amandmanima izjašnjavaju predlagač zakona, nadležni odbori i Vlada. Hoću da vas podsetim, gospođo Čomić, da su iz ove skupštine u protekla dva dana bukvalno najurena dva ministra kako bi se načelna rasprava okončala do 18.00 časova. Vlada je najavljivala kod svih predloga zakona, odnosno tako piše u obrazloženju, da su u pitanju zakoni koji moraju da se donesu po hitnom postupku zato što postoji opasnost po bezbednost zemlje, rad državnih organa i organizacija, zdravlje ljudi itd. Sada vidimo da to ipak nije tako, da to nisu tako važni i hitni zakoni, čim se Vlada nije udostojila da napiše svoje mišljenje o amandmanima koje su podneli narodni poslanici. Vi ćete danas, gospodine Bradiću, da nam pričate o kulturu, da budete zastupnik odnosno predstavnik Vlade koja se brine o kulturu u Srbijio, a ovo što Vlada Srbije radi i kako se ponaša prema Narodnoj skupštini jeste prvi antipod kulture. Ovde nema ne političke, ovde nema elementarne građanske kulture. Ministru koji se javio da da završnu reč predsednik, odnosno predsedavajući uskraćuje to pravo da bi se rasprava na silu boga iz potpuno iracionalnih razloga mogla okončati do 18.00 časova. Tako se radi u protekla dva dana. Danas je 22. jul 2009. godine, 12.30 časova, Vlada nije blagoizvolela dati svoje mišljenje na amandmane koje su podneli narodni poslanici. Sada se postavlja jedno elementarno logično pitanje – čemu žurba u proteklim danima, čemu ponižavanje ministara, čemu ponižavanje Narodne skupštine i čemu gašenje televizijskih kamera u vreme kada je najveća gledanost Narodne skupštine i kada bi građani Republike Srbije vrlo rado videli i čuli i šta je to tako važno u zakonima, o čijim amandmanima se Vlada nije udostojila da napiše svoje mišljenje evo ima skoro …
Zahvaljujem. Narodni poslaniče, baš zbog želje da se ne prekrši član ni 166, ni član 149. imali smo dva odlaganja i davanje svih potrebnih obaveštenja Narodnoj skupštini. I kao predsedavajuća i kao jedna od 250 mogu sasvim da se složim sa delom vašeg obrazloženja, da je nedopustivo da Vlada ne ispunjava svoje obaveze sasvim na vreme. Zato postoji i odluka Narodna skupština da Vladi da vrlo jasno uputstvo i ona je u obavezi da svoje poslove završi i da trpi kritiku zbog toga što nas 250 možemo da radimo i posle 18.00 časova, a na vreme da se obave poslovi danas do 10.00 treba da bude zadužena Vlada. Biće tokom ovog meseca i sednica posvećena poslaničkim pitanjima. Nadam se da nećemo samo mi iz vladajuće većine postaviti to pitanje Vladi nego i naše kolege iz opozicije. Zahvaljujem. Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite. Molim zamenika sekretara da pomogne narodnom poslaniku da vidi da li je mikrofon u vezi, da li kartica stoji u poslaničkoj jedinici, da bi mogao da se javi za reč. Dešava se da mikrofon izgubi kontakt sa poslaničkom jedinicom i da je onda u nemogućnosti da se da reč. Narodni poslanik Miloš Aligrudić je u pitanju, gospodine Pudar,a ne narodni poslanik Nenad Prokić. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, vašim nejednakim postupanjem prema narodnim poslanicima direktno ste prekršili član 27. i 105. ovog poslovnika, tako što neki od nas imaju pravo da govore preko dva minuta o povredi Poslovnika, što se maločas pokazalo veoma jasno i što se može utvrditi proverom, a neki ne mogu ni 40 sekundi, a da ih ne prekinete nesuvislo, tako da ne mogu da izlože do kraja ono što su naumili da bi vama uopšte objasnili u čemu se povreda sastoji.
Narodni poslaniče, svaki narodni poslanik dobija obaveštenje kad je dva minuta kada govori i obrazlaže povredu Poslovnika u skladu sa članom 100. stav 1. U slučajevima kada narodni poslanik zloupotrebljava pravo da dobije reč o povredi Poslovnika, onda primenjujem član 103. i izričem upozorenja da ne dođe do zloupotrebe. Svi narodni poslanici imaju jednaka prava i svi moramo da znamo kakva su nam prava u Poslovniku Narodne skupštine zapisana. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović. U danu za glasanje da se Skupština izjasni o povredi Poslovnika koju je istakao narodni poslanik Miloš Aligrudić. Narodni poslanik Miroslav Markićević želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu čl. 100. st. 1.
Poštovana predsedavajuća, reklamiram povredu Poslovnika iz člana 148. stav 1 – podnete amandmane predsednik Narodne skupštine upućuje predlagaču zakona, narodnim poslanicima, nadležnim odborima i Vladi. Dakle, iz svega ovoga što sam čuo ovih pola sata prethodne rasprave po Poslovniku, zaključujem da predsednik Narodne skupštine nije ni uputio amandmane o kojima je Vlada trebalo da se izjasni. Da jeste, nema razloga da se Vlada ne izjasni. Kao dokaz kako se radi da vam navedem i pismo koje sam dobio od ministarke koja tu sedi, koja je sa tog mesta dobila javnu opomenu. Tvrdi u pismu koje je meni uputila da njoj niko amandman dostavio prošli put, a znate o kom amandmanu se radi, jer sam mesecima pričao o njemu. Prema tome, da vi nas ovde uverite i izvestite Narodnu skupštinu – da li je uopšte predsednik Narodne skupštine dostavio amandmane Vladi? Naša Vlada je najbolja Vlada na svetu. Kako je moguće da se oni ne izjasne, da su dobili amandmane oni bi se izjasnili. Oni nisu ni dobili amandmane.
Narodni poslaniče, stav 1. člana 148. ne može ni u jednoj verziji biti predmet povrede Poslovnika, apsolutno ni u jednoj verziji to znamo i vi i ja. Molim vas da ne zloupotrebljavam pravo, da koristimo svoje pravo da kažemo svoj stav i da debatu ispunimo dobrim informacijama za sve nas, kroz replike, to je uvek dozvoljeno, ali da ne zloupotrebljavamo jedno proceduralno pravo koje je dobro pravo i za predsedavajuće, bilo ko da predsedava, i za sve narodne poslanike. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč po osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je povređen član 164. stav 2. Po hitnom postupku može da se donese samo zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide, a nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo bi da prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Smatram, gospođo Čomić, da je Vlada Srbije, izbegavanjem svoje obaveze da dostavi Narodnoj skupštini mišljenje o podnetim amandmanima na zakon o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i na zakon o kulturi, grubo povredila član 164. stav 2. i da zbog toga što Vlada Srbije ne radi svoj posao kako valja, u Republici Srbiji su ugroženi život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Ovo su vrlo teške kvalifikacije. Dakle, tražim od vas kao predsedavajućeg da se izjasnite o tome koje mere predlažete Narodnoj skupštini da preduzme u ovim izuzetno teškim okolnostima, kada su u Republici Srbiji ugroženi život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Hoću da vas pitam: kad je to Narodna skupština donela odluku koju vi pominjete da uputi nekakvu preporuku ili uputstvo Vladi da u rokovima koji su propisani Poslovnikom radi svoj posao? Sedim danima u ovoj skupštini, kao i moje kolege, i nisam bio prisutan u tom momentu kada je Skupština glasala o takvoj odluci. Dakle, vaše lično mišljenje i vaš lični stav mogu da pozdravim, ali nije tačno da je Skupština izglasala bilo kakvu odluku u tom pravcu. Tražim od vas kao predsedavajućeg da predložite Narodnojskupštini mere u situaciji kada su ugroženi život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija.
Dva minuta. Zahvaljujem. Vaš predlog bi mogao da bude razmatran da Vlada već nije razmotrila amandmane. Molim narodnu poslanicu Vjericu Radetu da ne dobacuje, pogotovo ne nepristojno, dok dajem objašnjenje, sa podsećanjem da je već upozorena na zloupotrebu člana 100. Dakle, imalo bi smisla da dam na razmatranje, ali sam već informisala Narodnu skupštinu da je Vlada razmotrila i da je u pitanju štampanje mišljenja Vlade koje će biti dostavljeno narodnim poslanicima, a da je na sednici prisutan i ovlašćeni predlagač ministar Nebojša Bradić i ministarka Snežana Samardžić-Marković, tako da će sve potrebne informacije o razmotrenim amandmanima Narodna skupština imati. Vaša druga primedba o davanju uputstva i ideje da je Skupština o tome odlučivala, izvinjavam se Narodnoj skupštini ako je omaškom tako zvučalo ono što sam htela da predstavim kao informaciju, da sam starajući se rimenom člana 27. o redu podsetila Vladu na njihove obaveze. Dakle, ne radi se ni o kakvoj odluci Skupštine, niti je to posao Skupštine, to je posao onog ko predsedava da se stara o tome da svi koji učestvuju u radu Skupštine to rade po Poslovniku Narodne skupštine. Ukoliko je omaškom rečena reč "odluka", u ovom trenutku zaista ne mogu da se setim, izvinjavam se narodnim poslanicima. Ne radi se nikako o odluci Narodne skupštine, nego o primeni člana 27. i primeni člana 98, staranje o dnevnom redu. Narodni poslanik Zoran Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Uvažena predsedavajuća gospođo Čomić, pozivam se na član 234. da narodni poslanik ima pravo da bude obavešten o svim pitanjima potrebnim... [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, upozoravam vas da ne kršite Poslovnik Narodne skupštine. Narodni poslaniče, nemojte da dobacujete. Dakle, član 234. ne može da bude predmet za dobijanje reči na osnovu člana 100. stav 1. Narodni poslanik Dragan Šormaz nepristojno dobacuje, a narodni poslanik Zoran Nikolić mu u nepristojnom dobacivanju pomaže. Molim vas da ili zaista opazite povredu Poslovnika ili da svoju opravdanu želju, koju podržavam, a da iskoristite dva ili tri minuta za izricanje svog stava, smislite tako da ne kršimo Poslovnik, ni vi ni ja. To može da bude i replika na bilo čije izlaganje, može da bude i član Poslovnika koji može da bude predmet povrede, ali član 234. ne može. Drago mi je da ste zadovoljni objašnjenjem. Narodni poslanik Mićo Rogović, želi da govori o amandmanu na član 1. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, još jedna povreda Poslovnika. Podsećam vas da sam vam izrekla dva upozorenja i sada vas, pre nego što ste dobili reč... Narodni poslanik Miloš Aligrudić dobacuje - na šta to liči? Liči na primenu Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, predsedavajući pre izricanja mera, na koje je obavezan članom 100, upozorava narodne poslanike i podseća da ne krše odredbe Poslovnika Narodne skupštine, te vas sada molim da ne kršimo odredbe Poslovnika Narodne skupštine, da me ne primoravate na, svima nama, sasvim nepopularne mere izricanja kazni. Imate reč i molim vas da reč koju dobijate, želeći da govorite o povredi Poslovnika, koristite u skladu sa odredbama Poslovnika.
Vi ste upravo sada povredili Poslovnik. Govorim o dve povrede zaredom, sukcesivno, idem od poslednje pa ka prethodnoj. Znači, sad ste povredili Poslovnik time što ste me izvređali do Boga, maločas. Povreda člana 104. stav 3. Sve što ste maločas izgovorili, a da pri tom niste bili u prilici da čujete šta ću uopšte reći zbog čega se javljam po povredi Poslovnika, zaista je sramota. Onda ste onim građanima koji slušaju prenos još interpretirali o tome šta sam navodno sa mesta dobacio. Znate kako, ta vrsta nepristojnosti ne ide meni na štetu, nego onome ko je čini. Povreda Poslovnika je sledeća, na koju sam hteo da ukažem, na šta vi, opet kažem, možete da kažete da postoji ili da ne postoji, ili da moje objašnjenje nije bilo ispravno, ali ne možete da mi držate moralne lekcije i predavanje, jer vaše mesto vama to ne dopušta. Stav 5. člana 100. ste povredili, jer ne možete vi da se izvinjavate zbog povrede Poslovnika, možete samo da istu otklonite ili da kažete da nije učinjena u vašem objašnjenju kada poslanik na nju ukaže i to je sve. Govorio sam minut i 20 sekundi, čak ni nepuna dva.
Narodni poslaniče, vaše priznanje da dobacujete sa mesta smatraću dobrom komunikacijom, a povrede člana 100. stava 5. nema, naravno. Narodni poslanik Zoran Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Spreman sam da avansiram kaznu. Dakle, nije sporno i insistiram da me kaznite najstrože. Pozivam se na član 235. da narodni poslanika ima pravo... [[Isključen mikrofon.]]
Član 235. u primeni je utorkom i četvrtkom, pre početka sednica, a nakon utvrđivanja kvoruma, i ne može biti predmet povrede u sredu u 12.50 časova. Narodni poslanik Mićo Rogović ima reč kao podnosilac amandmana na član 1. Narodni poslanik Veroljub Arsić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, reklamiram povrede Poslovnika, čl. 27, 169, 170, 171. Vi uporno pokušavate na ovoj sednici da nastavite raspravu Predloga zakona u pojedinostima i sad postavljam pitanje da li vi predsedavate Skupštinom Republike Srbije i predstavljate narodne poslanike ili predstavljate Vladu Republike Srbije? Ova sadnica je zakazana tri dana pre početka sednice dok je prethodna sednica bila u toku, na zahtev Vlade, pa postavljam i drugo pitanje - ako se Vladi toliko žuri da sve ove zakone izglasa sada kada im nije vreme, pogotovo što nikom kruna s glave neće da padne ako se ovi zakoni ne izglasaju, pogotovo ne ovaj, zašto nije na vreme pripremila obrazloženja na amandmane? Jer ako mi zakasnimo jednu sekundu, naš amandman neće da bude prihvaćen i biće odbačen od Zakonodavnog odbora? Ako Vlada nije dostavila amandmane i nisu podeljena poslanicima mišljenja na njihove amandmane, ne može ni jednu sekundu da traje sednica dok se to mišljenje ne dobije. Još nešto, nemojte da krećete sa pričom kako može sednica da radi bez mišljenja Vlade. Ne može, kada je Vlada podnosilac zakona. Može kada je poslanička grupa, pa Vlada hoće da spreči donošenje zakona. Ako je Vlada predlagač, mora da da obrazloženje.
Narodni poslaniče, osim što niste obrazložili u čemu se sastoji povreda članova 169. i što on ne može biti povređen u ovom trenutku, u okviru vašeg obrazloženja za povredu člana 27. nema povrede Poslovnika i obrazložila sam više puta zašto je došlo do toga. Narodni poslanici dobacuju kako Vlada nema mišljenje. Vlada ima mišljenje o amandmanima podnetim na zakone i biće vam dostavljeno, štampaju se. Imate ministra koji će odgovoriti na sve ono što vas zanima. Narodni poslanik Mićo Rogović ima reč kao podnosilac amandmana na član 1, a koji su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Marina Raguš, Aleksandra Janković, Mićo Rogović i Vladan Batić. Mićo Rogović se javio za reč. Izvolite, imate vaša dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, rizikujući, gospođo Čomić, da li sam dobro opazio, kao što vi kažete, povredu Poslovnika, moram da vas pitam u okviru ovog amandmana da li vi kršite Poslovnik time što koristite termine koji u Poslovniku ne postoje, koji ne postoje ni u jednom zakonu, osim u nekakvim preporukama, vašim ličnim stavovima, o tome da nam se obraćate sa narodni poslanik, narodna poslanice i te termine koje upotrebljavate, automatski kršite povredu Poslovnika. Hoću da kažem da kršite Poslovnik time što ste dali obaveštenje nama i predstavnicima biranim od strane naroda da će ovlašćeno lice od strane Vlade biti i gospođa ministar Snežana Samardžić-Marković, a trebalo je verovatno da kažete da će, pored gospodina Bradića, ovoj sednici biti prisutan i pomenuti ministar. To su dve povrede Poslovnika. Sledeća stvar o kojoj hoću da kažem u vremenu predviđenom za amandman je to da je verovatno, možda to učinio gospodin Bradić, obećavajući nam na prethodnoj sednici da će sve naše primedbe uvažiti i onda na osnovu čega da pričam o podnetom amandmanu i o svemu ostalom, kada je gospodin ministar dao takvo obećanje, u kome stoji decidno da će sve naše primedbe ugraditi u predložene izmene i dopune Zakona o javnom informisanju. Čak sam iočekivao da gospodin Bradić neće kvariti svoju reputaciju iz dosadašnjih prethodnih godina baveći se sada kulturom, čak možda da će se i povući u neke oblasti svojih dečačkih snova, u rok muziku, jer ima i vođu grupe. Hvala lepo.
Da li još neko želi reč od podnosilaca amandmana? Pre nego što dam reč narodnoj poslanici Marini Raguš, obaveštavam vas da je poslanička grupa LDP za ovlašćenog predstavnika, a po tačkama 1. i 2, odredila narodnog poslanika Nenada Prokića. Reč ima Marina Raguš.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Bradiću, drago mi što se i danas vidimo na ovom mestu, s obzirom da SRS nastavlja tamo gde smo stali u objedinjenoj raspravi, tako da će ova rasprava u pojedinostima naravno biti samo nastavak one priče koju smo započeli pre izvesnog vremena, pokušavajući konačno da dođemo do određenih odgovora koji su jako bini za celokupni medijski prostor. Ukoliko istekne onih dva minuta za amandman, obaveštavam da ću koristiti vreme za poslaničku grupu. Hvala. Mi smo uložili devet amandmana na ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju zato što smo smatrali neophodnim da kroz amandmane pokažemo naš stav koji je nedvosmisleno na strani slobode izražavanja. Sada će vrlo verovatno mnogi koji pokušavaju da prave paralele sa Zakonom o javnom informisanju iz 99. godine da se osmehnu zašto SRS to na ovaj način brani. Moram sve prisutne kolege i celokupnu srpsku javnost, preciznosti radi, da podsetim: Zakon o javnom informisanju je predložio tadašnji ministar informisanja Aleksandar Vučić. Taj zakon nije Šešeljev zakon, nego Vučićev. Vojislav Šešelj, predsednik SRS u tadašnjoj vladi, bio je zadužen za privredu, a ne za društvene delatnosti, a posebno ne za informisanje. Ta oblast pripadala je Jugoslovenskoj udruženoj levici, odnosno gospodinu Bojiću. Molila bih vas, kao i sve one koji prate ova redovna zasedanja, a u okvirima smo preciznosti izražavanja, da ubuduće ne pravite tako flagrantne greške. Gospodine ministre, mi smo u startu rekli da mislimo da je i ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, mi to smatramo, vrlo loš i da bi trebalo da se povuče iz procedure, jer sve ono što je predvidela SRS kroz amandmane obesmišljava ovaj predlog, kako ste vi nama ovde dostavili. Ali nekako s obzirom da redovno kada poslanici SRS pričaju na ovako osetljive tme koje se bave slobodama generalno i zaštiti slobode izražavanja, najčešće se pozivam na izvore koji su vama bliski i na izvore na koje se vi oslanjate. Dakle, s obzirom da smo svi svedoci vrlo značajne javne rasprave u medijima i na određenim tribinama, među ljudima od struke, onima koji su kvalifikovani da govore o ovom zakonu na poseban način, gospodine Bradiću, čini mi se da bi bilo najbolje da se sačuva vaša reputacija, vašeg ministarstva i zaštiti sloboda izražavanja, da se ovaj predlog zakona povuče. Mi ćemo se potruditi da kroz ovih tek samo devet, ali smatramo suštinskih amandmana, pokušamo da ispravimo nešto za šta cenimo da može da bude pogubno za srpski medijski prostor ili makar ono što bi tar prostor trebalo da bude. Obrazloženje ovog amandmana, mi smo predvideli da se celokupan član 1. briše zato što prvo nije jasan. Član 1, zbog javnosti, predviđa visinu osnovnog kapitala. Mi smo se nešto bavili i matematikom, pa smo proračunali da u Srbiji izlazi negde oko 20 dnevnih i preko hiljadu drugih periodičnih publikacija. Nama je bilo očigledno, a vi ćete, gospodine Bradiću, vrlo verovatno da me ili potvrdite ili demantujete tokom rasprave, da predlagač želi da napuni budžet sa dodatnih najmanje 20 miliona evra u dinarskoj protivvrednosti. Mi znamo dadelegacija MMF dolazi u avgustu, znamo kakvo je stanje kada je reč o našem BDP i znamo da nas vrlo nevesela jesen čeka. Dakle SRS, to je naš politički stav, smatram da ovim članom ste hteli dodatno da napunite budžet, ali ne samo to. Mi u razmišljanju o ovom predloženom zakonu idemo i dalje. Naravno, ono što ste predvideli novčanim iznosom osnovnog kapitala sasvim sigurno neće moći da isprate svi mediji i to će nadalje značiti da mnogi mediji neće moći da uđu u tu trku. Pitanje je - koji mediji i koji vlasnici će moći da isprate ovu priču. Mi ćemo tokom rasprave pokazati ko su pravi vlasnici u srpskom medijskom prostoru i da umesto zaista praznih priča, recimo da govorimo o onome što je započeo gospodin Knežević, a mi ćemo nastaviti obrazlaganjem teme jedne večere u pariskom hotelu "Ric" i ovladavanju medijskog prostora u Srbiji. To je tema koja treba da bude na ovom dnevnom redu, ako ste imali nameru da uvodite red u srpski medijski prostor. Moram da vam kažem, gospodine Bradiću, da je ovo sve manje srpski medijski prostor, a tokom rasprave mi ćemo sasvim sigurno to da vam i dokažemo. Dajem sebi slobodu da razmišljam i na sledeći način, da vi možda ne znate sve, ali kada ste pokrenuli ovu temu, onda vam se zahvaljujem makar na pažnji i mogućnosti da o ovome na otvoren, bez rukavica i do kraja jasan stav iznesemo, a tiče se svega onoga što jeste potpuna okupacija od strane ljudi koji su, najblaže rečeno, vlasnici vrlo sumnjivog kapitala. Tokom rasprave ćemo se vrlo detaljnije baviti time i zahtevaćemo istragu povodom toga. Dakle, ono što smo takođe predvideli, to se vidi u obrazloženju ovog amandman, a tiče se naravno okolnosti u okviru kojih se donosi i predlaže ovakav Predlog zakona o javnom informisanju. Mi mislimo da će ovaj član 1. definitivno mnoge medije da dovede do zatvaranja, onda bih volela da čujem od vas kako mislite da zaštite pravo na rad svih ovih koji žive u okviru tih medija i od medija, zaista je solidan broj ljudi, mislim da sebi niko ne može, pogotovo socijalno odgovorna Vlada ili ona koja pretendujte to da bude da dozvoli da ima još jedan takav problem. Nije jasno, recimo, jedna od tema koja se pojavila u medijima i u određenim novinarskim krugovima, mi smo glasno razmišljali sve ovo vreme pokušavajući da dođemo do preciznijih odgovora, recimo i ko su predstavnici medija s kojima ste vi razgovarali kada ste pravili ovaj predlog zakona, odgovor na to pitanje nismo uspeli da dobijemo. Izvinjavam se ako ste rekli a ja propustila, dakle nisam čula, postavila sam vam konkretno pitanje, mislim u raspravi, jedinstvenoj raspravi. Dakle šta se dešava recimo, ukoliko vlasnik glasila u jednom momentu odluči da obustavi distribuciju svog glasila u nekoliko opština?Da li će to uticati na novčani iznos osnovnog kapitala? Takođe, nije jasno ko će čuvati te novce? Gde se deponuje taj osnovni kapital? Ova predložena zakonska rešenja su tu vrlo neprecizna, a kada se već radi o zakonskim rešenjima, čini se i kada su ovakve stvari u pitanju, da bi trebalo da ostavljaju sve manje i manje prostora za slobodno sudijsko tumačenje. U ovom obrazloženju, javnosti radi, potpuno je nejasno kako će sud za samo 12 sati, koliko je predviđeno, da izrekne osnivaču meru privremene obustave delatnosti izdavanja javnog glasila? I ono što nama nikako nije bilo jasno, kao i svima onima koji su u medijskom prostoru u Srbiji, na koji način to tužilac nalaže sudu da izrekne meru za 12 sati? Onda nama sud ne treba ili bi to, gospodine Bradiću, trebalo da bude samo vaša nadležnost ili se sva koncentracija moći koje će glasilo moći da preživi ili ne stavlja zapravo samo jednom čoveka? Šta sud može da uradi za 12 sati? To su pitanja na koja, nadamo se, da ćemo dobiti odgovore, a mi ćemo i te kako pomoći da ova rasprava bude, neću reći transparentna, ali prozračna za sve one koji prate ovo redovno zasedanje. Čini mi se da ćemo uspeti da dođemo do odgovora na pitanje ko su pravi vlasnici medija u Srbiji, koji je vlasnik, recimo, „Ekonomist grupe“, ko je kupio „Nedeljni telegraf“ i na koji način je Cane Subotić pokušao da zagospodari medijskim prostorom u Srbiji, a država mu to omogućila. Pri tom, vrlo ćemo da podsetimo na radne biografije svih onih tajkuna koji polako, ali sigurno od države Srbije prave privatno vlasništvo.
Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS, od njega sedam minuta i 20 sekundi, od vremena poslaničke grupe? (Vjerica Radeta, sa mesta: Sedam i 43 je potrošila od poslaničke grupe.) Samo da znam da li od vremena poslaničke grupe ili…? Poslaničke grupe. Onda ostaje 59 minuta i 50 sekundi. Da li još neko od podnosilaca amandmana želi reč? (Da.)
Poštovana potpredsednice, moje vreme teče, a vi razgovarate sa Vjericom Radetom. Da li ja vama da izreknem opomenu? Zaustavite vreme i počnite ispočetka. Imala sam 11 sekundi tokom vašeg dijaloga, koji uopšte nije predviđen Poslovnikom, čak ni Čomićkinim. Za ovaj zakon kažu da se zove „Dinkićev“ zakon, a za Poslovnik kažu da je „Čomićkin“ Poslovnik. Zaista se ne sećam da se posle zakona protiv diskriminacije u javnosti podigla tolika medijska prašina, kao u vezi sa ovim predlogom izmena i dopuna Zakona o javnom informisanju. Uprkos medijskom mraku, lažima političara koji su izmislili novu narodnu poslovicu – ko krade taj i laže, Srbi su veliki narod koji i u mraku ume da napipa suštinu. Zato su ovi zakoni nazvani Mlađinim. Mali čovek, kome se novac prosto lepi za prste i koji je u detinjstvu najviše voleo priču o Kralju Midi, to je onaj lik koji sve što dodirne pretvara u zlato, naučio je da su mediji zlatni, pa je krenuo u svoj obračun sa onima koji ga pisanjem, bez prethodno donete presude, opasno ugrožavaju, jer mu zapravo pišu optužnicu. Pa šta što je lagao o besplatnim akcijama, velikom ulaganju Fijata u domaću automobilsku industriju, obećavao da će vratiti kiparske pare, otvoriti stotine hiljada radnih mesta. Nije ni prvi, ni jedini koji laže i krade ovaj narod, a sve u ime naroda. Shvatio je esenciju suštine, što bi rekli neki Mlađino podobni mediji, pa ima dobru impresiju utiska o fabuli radnje. Srpska reč presuda ne podrazumeva pretpostavku nevinosti, već da se sve rešava pre suda ili prekim sudom. Razmahao se ovaj Mlađani Minhauzen, rušilac vlada po hobiju, pa je ušao u klinč ne samo sa medijima, nego i sa savetničkim timom idola, tako i sa njegovim visočanstvom lepim Borom. Kada čovek dugo veruje da je potpuno nedodirljiv, nezamenljiv... (Predsedavajuća: Dva minuta, narodna poslanice.) Koristim vreme poslaničke grupe. Znači, kada čovek dugo veruje da je potpuno nedodirljiv, nezamenljiv i najbolji svetski primerak, polako se odvaja od realnosti, zanemaruje da je on prvo političar, pa tek onda muzičar, što znači da su mu šanse da pobedi bivše muzičare „Maljčike“, aktuelne savetnike Big Bosa, minimalne. On drnda po žicama Maj vej, a oni Plamene zore, bude te iz sna. Ne pomaže mu ni što su se neki iz njegove šifrantske stranke isturili, ni to što su se neki obavezali na uzdržanost kao medijski devstvenici. Julsko pitanje, sa Hamletovskom dilemom, u klinču Mlađe i Bore jeste čiji je veći; mislim, naravno, na uticaj. Ni veliki mag režije Kruševačke provenijencije, otvoren za Kviriju, a zatvoren za Hilandar, teško da je tu išta mogao da učini. Ovo je gora Prokleta avlija od one koje su njegove rediteljske oči ikada videle. Ostaće zapamćen kao čovek koji je zahvalnosti Mlađi izgovorio antologijske rečenice za neku novu pohvalu ludosti – ja sam reditelj, pa sam zato pozvan da zavedem red u medijima; ili – ne smemo dozvoliti devastaciju kulturne supstancije. Ovo razume samo kolega mu u ezoterijskoj šifri Saša Milenić, a vrh je konstatacija – nama je potrebna verbalno i ekološki čista sredina. Ako su moje reči dovoljno reciklirane za ovog redara u kulturi, a ministra ekologije u pokušaju, postavlja se pitanje – o kojim on to valutama ljudskosti govori? Dizelaš bi ga verovatno pitao – brate, jesi li probao sa Mladžom? Mučeni ministar kulture, koji se ponaša kao ministar mornarice u ovoj skraćenoj Srbiji, nije tako namazan kao Mlađa, pa ga odaju nesvesne omaške. Prvo je prepisivao zakon o kulturi od Hrvata, a onda se u Skupštini Srbije, ekspozirajući seriozni zakon, kako bi rekao uvaženi G17 plus potpredsednik parlamenta, poslanicima obratio sa „zastupnici“. Nije morao da doda ni ''Za dom, spremni''. No, da se vratimo na suštinu. U psihoterapiji je poznato da je proces često u dijagnostičkom i terapijskom smislu mnogo važniji nego sadržaj. Recimo, neko vam sa prezrivim izrazom narcističkog gađenja kaže – volim i ja vas. Jasna šifra G17, a plus za dobru dijagnozu. Mlađan protiv Srđana, 0:1 za Šarpea, Mlađa protiv Krleta, 0:1 za doktora idola, Mlađa protiv Borisa, iako je meč namešten, mora da ispadne 100:0 za Boru. U procesu to izgleda ovako: Mlađa kao loš policajac bije medije, umeću se Idoli, pa žuti popravljaju sadržaj zakona amandmanima jer su oni, časna Titova pionirska reč, poslednji koji bi gušili slobodu medija. Vlada ubrzano radi, pa i sama sebe hvata u represija agresija i koriguje sadržaj cenkajući se sa medijima. Dobro, nema lopate po guzici, ali biće šibe po ručicama. Ostaje još samo proces, onaj izdajnički izdanak istine, koji se nikada i nikako ne može ubiti. Sve što je tajno postaće javno - piše u Jevanđelju. Jeste i biće. Mi smo izgubili i vreme i živce i potrošili glasne žice, bar mi iz opozicije. Ovi iz vlasti još samo što dekubitis ne dobiju od slepljenosti za fotelje. Narod se u mudrosti koje je razvio proživljavajući sva iskušenja bedne korumpirane i bahate vlasti zaštitio tako što je isključio televizore, ne kupuje novine, hladi se po stajaćim i tekućim vodama, kašlje u lakat zbog Tomicinog H1N1 i čeka, čeka vlastopadnu jesen. Na kraju, biće u pravu Idoli - plamene zore bude nas iz sna.
Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je još šest minuta i tri sekunde. Da li još neko od podnosilaca amandmana želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela Vlada. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo poslanik Tomislav Nikolić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić, Miloš Radulović, Miroslav Petković, Zoran Šami, Željko Tomić, Milica Vojić-Marković, Zoran Nikolić, Vladimir Milentijević i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre i gospođo ministarko, odmah da kažem da ću posle regularnih dva minuta govoriti u vremenu zastupnika poslaničke grupe. Poslanici DSS su na ovaj zakon koji, podsećam, ima osam članova, odnosno sedam efektivnih članova i osmi kada stupa na snagu, podneli sedam amandmana, u najboljoj nameri da pokušaju da ovaj zakon, mada je ovo sve drugo samo nije zakon, na neki način poprave taj tekst i da se ne brukamo pred samima sobom i pred celim svetom, a da sa druge strane, naravno, ali na neke adekvatnije načine rešimo problem, što u pojedinim medijima ima nesumnjivo prostakluka, kleveta i svega ostalog. Mislim da su svi poslanici u parlamentu apsolutno za to da se takve stvari valjaju sprečiti. Međutim, mogu o ovom amandmanu, ne znam da li je prihvaćen, gospodine ministre, nemam tu informaciju... da li je prihvaćen amandman DSS na član 1. ili nije prihvaćen? (Ne.) To je vrlo interesantno, jer potpuno identičan amandman je podnela Vlada, ali identičan. Tražili smo da se brišu odredbe o depozitu, kao i Vlada, i posle smo samo napisali, ona preostala dva stava doveli u red, ali tehnički doveli u red. Bilo bi idealno da je Vlada i ostale amandmane podnela u skladu sa amandmanima i DSS, a verujem i ostalih poslaničkih grupa, koji su imali istu ideju kao i mi, ali nažalost nije. U raspravi u načelu smo vrlo jasno kazali šta mislimo o ovom zakonu, međutim, mislim da valja to ponoviti. Radi se o jednom zakonu za koga sam kazao da nažalost ostavlja jako ružne tragove u snegu, zakon koji će nesumnjivo ostati upamćen kao Bradićev zakon, zakon koji će nesumnjivo prva sledeća vlast hitno menjati, zakon koji vređa zdrav razum i legitimiše nas, i pred nama samima i pred svetom, u svetlu u kojem ne valja biti legitimisan. Rekao sam i to da smatram DS odgovornom za donošenje ovog zakona. Želeo bih ponovo da ukažem na to da ovde ima i ustavni problem. Naime, mislim da će zakon sigurno biti predmet Ustavnog suda i to po dva osnova. Pokušaću da obrazložim oba osnova. Prvo, u stvari i ne znam šta raspravljamo. Raspravljamo amandmane koje su poslanici podneli na tekst zakona koji im je bio dostavljen. Taj tekst zakona sa zakonom koji će biti usvojen nema nikakve veze. Vlada je podnela šest amandmana na sedam efektivnih članova zakona, onaj osmi nije sporan - stupa na snagu tad i tad. Drugim rečima, 90% zakona je promenjeno i pri tom poslanicima je uskraćeno ustavno pravo da podnese amandmane, jer mi amandmane na amandmane Vlade nismo mogli da podnesemo. Znate, jedan je stvar kada neki zakon ima 200 članova, pa Vlada zbog neke naknadne pameti, nečega, podnese jedan, dva, tri amandman, jasno je da je to isti zakon, eventualno u nekom detalju popravljen. Ali, kada na sedam članova podnesete šest amandmana, onda je jasno da se radi o potpuno novom tekstu zakona i mi nismo mogli da podnosimo amandmane na taj novi tekst zakona. Nismo mogli, podneli bi. Navešću vam konkretno šta bi sigurno podneli. Podneli bi amandman na novi član 2. To ću da obrazložim zašto. Drugim rečima, prekršena je ustavna procedura donošenja zakona. Bilo je, ako ste se naknadno dosetili da bi zakon trebalo drugačije da izgleda, normalno da ga povučete i promenite. Da ne kažem da pokušate da usvojite neke od brojnih primedbi koje su istakli ne samo poslanici, nego i novinarska udruženja, ugledni ljudi itd. Svi smo u toj stvari dobronamerni i varno ovaj monstrum od zakona niste morali da dajete na raspravu. Drugi problem sa Ustavom, oko kojeg će morati Ustavni sud da se izjasni, jesu neke konkretne odredbe u zakonu. Vi ste, podnoseći amandman na član 2, između ostalog, ponovo ću to pročitati, rekli sledeće. "Sud će u roku od 12 sati od podnošenja predloga javnog tužioca, u skladu sa zakonom, izreći osnivaču meru privremene obustave delatnosti izdavanja javnog glasila do pravosnažnog okončanja postupka iz stava 5. ovog člana." Da se razumemo, suđenje u svim instancama, pri tom, predlagač, tužilac kada pokreće postupak tek treba da se izjasni da li će i optužiti nekoga pred sudom, a potom sud sudi, pa se potom strane mogu žaliti višoj instanci itd. Taj postupak može trajati nekoliko godina. Za sve to vreme javno glasilo ne izlazi. Hajde što je kažnjen vlasnik, što je kažnjen možda nesavesni novinar koji je možda nešto objavio, čak i ako je kriv, pretpostavimo da jeste kriv i da će biti kriv, ali ne možete nekome zatvoriti novine, ostaviti 50 ili 100 ljudi potpuno nevinih bez posla zato što je pokrenut postupak koji je pokrenuo tužilac. Pokretanje postupka ne znači ništa. Onaj pomenuti zakon iz 1998. godine jeste predviđao suđenje u roku od 24 sata, ali je predviđao suđenje pred Sudom za prekršaje. Ovde nema suđenja. Ovde se kažnjava bez suđenja. Šta će biti ako se onaj koji je optužen proglasi nevinim? Hoće li država da plati sve troškove koji su nastali neizdavanjem nekih novina, na primer, ili gašenjem neke stanice? Neće platiti država, naravno, platiće poreski obveznici. Radi se očigledno o neustavnoj kategoriji. Mrtvi hladni napišete u zakonu da ćete zatvoriti glasilo samo zato što je neki tužilac pokrenuo postupak. Šta vi radite? Sa jedne strane, imate neustavnu i nedemokratsku proceduru donošenja zakona i mi sada u suštini ne znam zašto uopšte raspravljamo o amandmanima, izvinjavam se svim poslanicima, ali svi su podnosili amandmane na jedan tekst zakona, a pred nama je zapravo potpuno drugi tekst zakona, na koji nismo bili u prilici da podnesemo amandmane. U času kada je otvorena rasprava u načelu dobili smo tekst Vladinih amandmana, tada više nema podnošenja amandmana i završena priča. Ne razumem tvrdoglavost predlagača da ostane na ovom predlogu i poslednji put molim, pre svega DS, kao najveću stranku vladajuće koalicije, da prestane da se bruka i da prestane da bruka državu i da povuče ovaj zakon iz procedure. Problem nesavesnih novinara i svega onoga što hoćemo da proteramo iz našeg medijskog prostora, to je u redu, ali to se ne radi ovakvim zakonom. Rekao sam već, uvedite neka pravila. Postoji opšte usvojeni Novinarski kodeks. Ko više puta prekrši taj kodeks može da mu se oduzme pravo da se bavi medijima. Postoji mnogo načina. Bavite se edukovanjem novinara. Na kraju krajeva, postoje u važećem Krivičnom zakonu i drugim zakonima odredbe gde je zabranjeno da jedni druge vređamo, blatimo, klevećemo itd. Postoje odredbe. Nisam pravnik, ali ovde sede brojni advokati i ljudi koji su se aktivno bavili pravničkim poslovima i mislim da im je jasno da takvih odredaba ima. Dakle, dajte da tako rešavamo problem, a ne - uvređen sam i sada ću da zatvorim sve živo što mi padne na pamet. Doduše, ne znam da li vredi, gospodine Bradiću, da vam pročitam samo jednu rečenicu koja je u suštini razlog za ovakvu medijsku sliku u Srbiji, kad u medijima koje imamo običaj da zovemo ozbiljnim, nema istine istraživačkog novinarstva, kada caruje lakirovka i podilaženje vlastima, tada kolo vode oni koji kleveću, izmišljaju, lažu, prevrću činjenice itd. To je problem. To je uzrok svih ovih stvari. Ne čitaju se tamo neke novine, da ne pominjem imena, zato što se narodu to čita, nego zato što u nekim ozbiljnim novinama ne može ništa da pročita osim kađenja vlastima. U tome je problem. Iskreno rečeno, gospodine Bradiću, ne očekujem da me preterano razumete. Doduše, od vas sam, na vašoj završnoj reči, nešto novo naučio. Naučio sam da biti reditelj, pozorišni ili filmski, znači uvoditi red. Jako me interesuje šta o vašoj izjavi misle vaše kolege koji su, kao i ja, bili u zabludi da biti reditelj znači biti umetnik kreativan, na kreativan način tumačiti neko pozorišno delo ili neki filmski scenario. Ali, dobro, sve u svemu moja poslednja, stvarno poslednja molba, upućena je, ponavljam, pre svega DS, koju smatram apsolutno najodgovornijom za ovaj zakon: povucite ovaj zakon, dajte da sednemo, da napišemo jedan civilizovan zakon koji će rešiti problem, a ovo čudo povlačite, jer je ovo potpuno, potpuno strašno. To je stav DSS. Obrazložićemo sve naše druge amandmane, mada ponavljam, pitanje je koliko to sve zajedno ima smisla, jer raspravljamo o amandmanima na tekst koji praktično više ne postoji.
Od vremena koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenom predstavniku iskoristili ste 12 minuta. Dakle, na raspolaganju vam je još tri minuta kao ovlašćenom predstavniku. Da li još neko želi reč? Miloš Aligrudić, izvolite.
Koristiću vreme na račun poslaničke grupe, trudiću se da ne budem mnogo dugačak u ovom slučaju. Ovaj član 1. o kome se govori je bio ključni član. Da bi Vlada zavarala narodne poslanike i javnost predložila je brisanje onih odredaba, kasnije svojim amandmanom koji nije još postao sastavni deo teksta ali svakako da hoće, tako što je ukinula novčani cenzus koji je neophodan za održavanje javnog glasila, kada je reč o novcu koji ima osnivač na svom računu. To je, naravno, bila skandalozna odredba, ali čini mi se kao da je tu bila jedna taktička igra, da se napravi ultraskandalozna odredba, koja će se kasnije derogirati predloženim amandmanom, kako bi se stekao utisak da je stvar popravljena, da je zakon ublažen i da nakon toga može da se normalno pristupi glasanju i da se, bože moj, donese propis koji je u skladu sa ne znam čime, ali svakako sa demokratskim principima i pravilima uređene demokratske države nije. U ovom konkretnom slučaju namerno ste zaboravili, gospodine ministre, na to da predmet zaštite ovog zakona, a to je povreda ličnosti, na to ste pre svega išli, može i mora da se u društvu ostvari drugim sredstvima. Kako vam nije palo na pamet da vašim kolegama iz Ministarstva pravde skrenete pažnju da bi možda moglo u Zakonu o krivičnom postupku ili Krivičnom zakonu promene odredbe, u Krivičnom zakoniku pre svega, koje govore o načinu sprovođenja krivičnog postupka, kada je reč o uvredi, kleveti ili nanošenju bilo kakve nepravde putem javnih glasila nekom licu. Zašto niste podneli izmenu da je taj postupak hitan? Hitnošću postupka bi se otklonili problemi. Čak ni visina zaprećenih kazni u državama, bilo da je krivično pravo ili prekršajno pravo, nije odlučno za smanjenje stope kriminaliteta ili broj izvršenih prekršaja, nego izvesnost da će neko odgovarati. To je jedino što je u krivičnom pravu relevantno ili u prekršajnom pravu. Vi ste ovde predvideli drakonske prekršajne sankcije za one koji krše vaša pravila, a vaše osnovno pravilo je - ćuti o meni kao političaru, ne smeš ništa o meni kao političaru da kažeš, ako zucneš jednu, nadrljaćeš najstrašnije. Pošto neko prekrši to vaše zlatno pravilo, dobiće drakonsku sankciju koju neće moći po pravilu da plati. Dalje, vi brkate pojam osnivača od uredništva. Osnivač nekog glasila ne mora da ima nikakve veze sa uređivačkom politikom svog glasila, nikakve. Čak i ako suštinski ima veze, čak i ako vi i ja znamo da je neko ko je osnivač nekog glasila svojim novcem može da utiče na uređivačku politiku i po pravilu to čini, zakonski on nema nikakve veze. Vama vaša svaka odredba u ovom zakonu koju utvrđuje kaznu osnivača za uređivanje javnog glasila je besmislena, pravno nemoguća i protivustavna. Sve vi to vrlo dobro znate. Ali ste zakon napravili da zaštitite na primer, Mlađana Dinkića. Zato što Mlađana Dinkića "plete" "Kurir" mesecima. Da li je to u redu? Verovatno da nije. Ali Mlađanu Dinkiću stoje na raspolaganju druga sredstva u ovoj državi, a ne da putem opštih normi satre pola glasila u Srbiji, zbog toga što, bože moj, ima osećaj povređenosti. Onda će javni tužilac da napadne neku novinu, na predlog nekog lica, koje je na primer, silovalo više maloletnih lica, pa kada se u tekstu neke novine objavi naslov "monstrum", a pre toga taj čovek nije pravosnažno osuđen za delo koje je učinio, doviđenja, taj list se može ugasiti. Kako jedno društvo da zauzme stav po nekim pitanjima? Ako taj stav ne kreiraju ljudi od jedne reči? Ako neki put ne upotrebi malo jaču javnu reč od one na koju je trbuh Mlađana Dinkića navikao? Znate, ne znam kojim rečima dalje da vas ubedim da ovo što ste uradili ne samo da nije korektno, nego je duboko suprotno svim demokratskim pravilima ponašanja u društvu. Najbolji način da se reši ovaj problem je da se povuče ovaj predlog zakona. Da ne brukate ni sebe, da ne dovodite u neprijatnu situaciju sve nas. Verujte mi da oni koji stoje, navodno, iza ovog predloga zakona a pripadaju novinarskom svetu, da će ti ljudi kada se prvi od njih suoči sa posledicom otkaza ili gubitka posla u preduzeću ili firmi u kojoj radi, zato što ste je vi likvidirali, odmah promeniti mišljenje o vama, sem ukoliko ne mislite da ih sve zaposlite u Ministarstvu informisanja i uvećate broj zaposlenih u državnoj administraciji tako što ćete im vi dati hleba da jedu. To sigurno nije način na koji se može raditi. Molim vas da povučete ovaj predlog zakona, time biste učinili uslugu i svom narodu i svojoj državi.
Vreme koje iskorišćeno je pet minuta i 30 sekundi, tako da je vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi 19 minuta i 40 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela Vlada. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo poslanik Đura Mučenski. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Đura Mučenski.
Na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju podneo sam sledeći amandman: U članu 2. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, posle uvodne rečenice, u stavu 1. posle reči "izdavanje javnog glasila" tačka se zamenjuje zapetom i dodaju se reči "osim u slučaju kada Republika Srbija, autonomna pokrajina ili jedinaca lokalne samouprave prenosi u celini ili delimično osnivačka prava nad ustanovama koje obavljaju javno informisanje isključivo na jeziku nacionalne manjine", i u stavu 2. posle reči "ništavan je" tačka se zamenjuje zapetom i dodaju se reči "osim u slučaju kada Republika Srbija, autonomna pokrajina ili jedinica lokalne samouprave prenosi u celini ili delimično osnivačka prava nad ustanovama koje obavljaju javno informisanje isključivo na jeziku nacionalne manjine". Prihvatanjem ovog amandmana uredila bi se mogućnost prenosa osnivačkih prava nad ovim ustanovama na nacionalne savete i na taj način bi se omogućilo Vladi Republike Srbije, skupštini autonomnih pokrajina ili jedinicama lokalnih samouprava da prenesu u celini ili delimično osnivačka prava na ustanovama koje se bave javnim informisanjem na jeziku nacionalne manjine. Na taj način bi se uskladila ova dva zakona koja su u proceduri na ovom zasedanju, zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, koji je predvideo takvu mogućnost, i zakona o javnom informisanju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, ili ne? Ne, želite samo da koristite vreme poslaničke grupe. Izvinite. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, da ne bih previše koristio vreme poslaničke grupe i zbog odsutnosti kolege Milete Poskurice, hoću da istaknem da je predviđenim amandmanom u članu 2. sada član 14a, predviđeno da se st. 1, 2. i 5. brišu. Hoću da istaknem da ovo što stoji u predlogu člana 14a, da osnivač javnog glasila ne može preneti niti na drugi način raspolagati pravom na javno glasilo ili pravom na izdavanjem javnog glasila, kao i ugovor ili drugi pravni poslovi koji za predmet imaju prenos, odnosno drugo raspolaganje pravima iz stava 1. ovog člana ništav je, suprotno je, odnosno nije poznato u uporedno-pravnoj praksi te da svrha donošenja ovakve odredbe zaista ne postoji. Posle kazni koje ste predvideli čl. 92a, 92b, 92v i 92g, nije potrebna ovakva klauzula, jer zaista posle tih visina ne može se niko baviti osnivačkom delatnošću, odnosno zaista posle jednog finansijskog bankrota, koji ste predvideli ovim odredbama, nemoguće je dalje baviti se javnim glasilima. Zahvaljujem.
Iskorišćeno vreme poslaničke grupe je minut i 18 sekundi. Da li još neko želi reč? Poslaničkoj grupi Napred Srbijo preostalo je 18 minuta i 22 sekunde. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Gojko Radić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
U okviru vremena poslaničke grupe, a i kao zamenik predsednika poslaničke grupe... [[Ne čuje se, mikrofon nije uključen]] U predlogu teksta u članu 14a definišu se prava prenosa osnivačkih prava i član 83. stav 1. Ustava Republike Srbije... [[ne čuje se]]
Molim vas da se registrujete ponovo. Izvolite.
To je najavljeno vreme da nećemo biti u prenosu. Mene ne čudi, mene ne dekoncentriše ovo krčanje ovde, ali s obzirom na jučerašnji incident sa krađom vremena, mene zaista ništa više ne može da iznenadi, a čime ćete se vi iznenađivati, imaćemo već prilike da vidimo. Samo me zanima sudbina vremena u kojem sam govorila, a nisu me čule kolege. Hoće li propasti svet ako mi dozvolite da kao novo vreme to koristim ili ću na uštrb vremena ovlašćenog?
Svet nikako neće propasti. (Jorgovanka Tabaković, sa mesta: Zbog mene neće, ali zbog vas možda). Vreme koje ste imali pre tehničkih problema bilo je dva minuta i 18 sekundi. Vi samo nastavite. Ako kolege vide drugačije vreme, naravno složiću se sa vašim kolegama, prekidani ste i naravno imate pravo na dodatno vreme zbog teškoća sa tehnikom. Izvolite.
To što trenutno nema prenosa, očekujem da će odloženog prenosa biti. Svrha našeg angažovanja i govorenja u ovoj skupštini jeste upravo da građani čuju ono što nemaju prilike da čuju na drugom mestu. Koliko će to biti otežano usvajanjem ovog zakona ne mogu ni da pretpostavim odgovorno jer nemam tekst koji je Vlada na kraju ovde nama dala kao predlog, jer je on u jednoj meri i nekoliko članova suštinski izmenjen amandmanima Vlade kao predlagača. Takođe ne znam šta je od amandmana ostalih poslanika usvojeno ili odbijeno. Tako da se unapred izvinjavam građanima što možda pričam o nečemu što možda nije predmet zakona, a nije moja krivica, već je dokaz ozbiljnosti tj. neozbiljnosti Vlade kao predlagača. Sve u svemu član 14. tretira prenošenje prava, osnivačkih prava javnih glasila na neka druga lica. Amandman koji je podneo moj kolega Gojko Radić tiče se upisa u registar javnih glasila. Za obaveštenje javnosti, vi ste amandman mog kolege Gojka Radića ugradili u svoj amandman br. 1, i to u stavu 2, gde ste posle toga „da javno glasilo može osnivati domaće pravno lice“ dodali rečenicu „da se javno glasilo upisuje u registar javnih glasila“. To ste bili propustili da rešite zakonom i mogu reći da je ovaj amandman delimično usvojen. Ali, ono što je nezamislivo, zaista moram da ponovim zbog kolega i tehničkih problema u prenosu, neka mi ne zamere što ću opet reći, ali je nezamislivo da vi u Predlogu teksta zakona dajete neustavnu odredbu. Član 83. stav 1. Ustava kaže da se „zabrana prava raspolaganja iz privredne delatnosti ne može se ničim ograničiti“. Vi je kršite, vi zabranjujete prenos osnivačkih prava za javna glasila. Jedini izuzetak koji Ustav predviđa je definisan stavom 2, gde se kaže – da se preduzetništvo zakonom može ograničiti samo radi zaštite zdravlja ljudi, životne sredine i prirodnih bogatstava i radi bezbednosti Republike Srbije. U kojem se od ovih mogućih i Ustavom dozvoljenih slučajeva prepoznao predlagač gospodin Dinkić ili vi koji ga ovde predstavljate, vrlo bih volela da mi neko to objasni. Da li je ugroženo zdravlje čoveka koji sebe smatra čovečanstvom, pa se podvodi pod „ljudi“? Da li je ono što je njegovo okruženje i problem sa percepcijom novinskih tekstova, da li je to ugrožena životna sredina? Kakva su to prirodna bogatstva, da li je gospodin Dinkić neobnovljivo prirodno bogatstvo koje moramo da čuvamo po svaku cenu ovakvog ugrožavanja ljudskih prava ili je njegova lična bezbednost poistovećena sa bezbednošću Republike Srbije? Ovo može ličiti na dovitljivost, ali ovo je ne pretužno, ovo je nezakonito. Znači, u međunarodnim okvirima smo rekli – ako međunarodno pravo i Rezolucija 1244 nije poslednji zid odbrane, a šta nam ostaje? Ako nema Boga, sve je dopustivo, rekao bi Dostojevski, vama gospodine ministre i onome ko je naručio ovaj zakon i odbio da nam da mišljenje po amandmanima, odbio da dođe da ga predstavlja i brani, kažem – ako Ustav nije taj poslednji zid odbrane u ovoj državi, u šta se više možemo pouzdati? Ako ga vi kao Vlada, koja se rukom na zakletvi i glasno izgovorenim tekstom zakletve obavezala na poštovanje Ustava, kršite, šta očekujete od građana – da vam, kao u Iraku, krene da pale i gase električne uređaje i da izazovu pad sistema električnog, da neku takvu dovitljivu dosetku imaju da vas dozovu stvarnosti, jer neću da budem ironična i reći – da vas dozovu pameti. Poslednji apel – povucite Predlog zakona za koji ne znamo kako izgleda, jer sve ono što želite ovim da sakrijete obiće se upravo o glavu onome ko je autor ovoga.
Da li još neko želi reč? Ne. Na član 2. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Da li želi reč? Da. Narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada se pogleda ovaj član 2, odnosno 14v moram da postavim pitanje ili se bar stiče utisak – da li je ovo zakon o privrednim društvima, da li je zakon o Narodnoj banci, da li je zakon o platnom prometu, da li je zakon o likvidaciji i stečaju? Usput da predložim predsedavajućima i pomoćniku sekretara, pošto je dva sata otkako smo dobili mišljenje Vlade, a nije podeljeno narodnim poslanicima zato što se štampa – da angažuju neki od štampanih medija, na primer „Kurir“, „Pravdu“ ili neko drugo štampano glasilo da nam uradi mišljenje Vlade na naše amandmane. Očigledno naše stručne službe za to nisu sposobne. Kada ovaj zakon stupi na snagu, dame i gospodo narodni poslanici, stanje u medijima će biti mnogo gore, nego kada je Dušan Mihajlović rekao novinarima – zašto se vi bavite istraživačkim novinarstvom, vama će sve da spremi, napiše i potpiše Vladimir Popović zvani Beba. Da je to tako možemo da vidimo iz samo nekoliko činjenica. Sve elektronske medije, a tu mislim na radio i televiziju, kontroliše Radiodifuzna agencija. Znači, šta god iskoči iz šablona Vlade Republike Srbije ili nekog pojedinca biće dočekano od Radiodifuzne agencije, tako da se takvim medijima preti ili oduzimanjem licence ili oduzimanjem frekvencije, svejedno je, a posledica je gašenje medija. Šta je još ostalo slobodno? Ostali su slobodni još štampani mediji, koliko-toliko. Neki su pod kontrolom raznih finansijskih lobija koji podržavaju Vladu Republike Srbije, neki pokušavaju da budu nezavisni i da kritikuju rad Vlade ili njenih pojedinaca. Sada se postavlja pitanje zašto je jedan ovakav predlog zakona stavljen u skupštinsku proceduru – kada mu vreme nije, u julu? Sve zbog jednog čoveka. Tvorac ovog zakona je Mlađan Dinkić. To se vidi baš iz samog teksta zakona. U članu 14v vidi se da ovo može samo recimo nepismen čovek da napiše, a Mlađana smatram takvim. Organizacija koja vodi registar javnih glasila jednom mesečno, na zahtev republičkog organa uprave nadležnog za poslove javnog informisanja, dostavlja izvod iz registra. Je li jednom mesečno ili na zahtev? Gospodine ministre, naučite da pišete zakone, nemojte više to da prepuštate Mlađi. Pazite sada ovo, ovo je klasičan Mlađin potpis - organizacija koja sprovodi postupak prinudne naplate, tu se posebno dokazao kao sposoban, pogotovu kada je bio ministar finansija pa je Zakon o poreskom postupku i poreskoj administraciji, kako je sprovodio prinudnu naplatu, da čak poresko rešenje ima veću težinu nego odluka suda. U sledećem stavu kaže: „Ako je osnivaču javnog glasila račun u blokadi duže od 90 dana mora da prestane sa štampanjem“. Gospodine ministre, šta ćemo sa Zakonom o likvidaciji i stečaju? Kako vi možete da stavite u suprotnost ovaj zakon sa već postojećim? Ako ne obustavi, sada idemo na Krivični zakon itd? Sada se postavlja pitanje da li je sve ovo zbog toga što su pojedini štampani mediji pisali o čarapi i Narodnoj banci Republike Srbije 5. oktobra, ili zato što su mediji pisali za Zastavu, ili zato što su mediji pisali za Rudničko-topioničarski basen Bor, ili zato što su mediji pisali za Sartid, ili zato što su pisali za pasoše, ili zato što su pisali za lične karte i afere koje je napravio Mlađan Dinkić zajedno sa guvernerom Jelašićem? Šta je još preostalo slobodno? Jedino još Narodna skupština, ali, kao što vidite, sad su nam prenos ukinuli, više ni parlament, a njegova reč, govornika, ne postoji u pravom smislu reči, puštaćete nas noću, jer kontrolišete RTS, i ne može direktor RTS da kaže – neću da prenosim Skupštinu, jer ga postavlja Vlada, a Vladu mi biramo. Šta je, vršilac dužnosti? U čemu je problem? Hoće li u novom poslovniku, sa kojim nas upozoravate na jesen, da budu uvedene iste ovakve kaznene odredbe ako neko kaže reči – njegovo visočanstvo Mlađan Dinkić? Hoće li narodni poslanici da plaćaju ovakve kazne? Dame i gospodo narodni poslanici, pogotovo vi iz DS, samo se vi držite Mlađana Dinkića, što god ga se vi više držite, veće su šanse da vas na sledećim izborima zbrišemo. Posle tih izbora neke će stranke preći u opoziciju, neke će u istoriju, neki će na robiju, a u Požarevcu vrlo rado ću da sačekam posle tih izbora Mlađana Dinkića i dugo, dugo će Požarevljani da ga čuvaju i da mu ne daju nikuda da ode.
Iskorišćeno je četiri minuta od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Vreme na raspolaganju poslaničke grupe Napred Srbijo je 14 minuta i 20 sekundi. Na član 2. amandman je podnela poslanica Marina Toman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodna Samardžić, Jovan Palalić, Miroslav Petković, Miloš Aligrudić, Miloš Radulović, Milica Vojić-Marković, Zoran Nikolić, Vladimir Milentijević, Željko Tomić, Donka Banović, Milan Lapčević i Zoran Šami. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo podneli amandman na član 2. Nažalost, član 2. sada mnogo drugačije izgleda. Da je u tekstu zakona pisalo ono što piše u amandmanu 2. Vlade, što sam već pročitao, sigurno bi i na to podneli amandman. Nažalost, mi smo onemogućeni da to podnesemo. Međutim, naš amandman koji smo podneli odnosi se srećom na nešto što je ostalo u tekstu, ali, između ostalog, mi tražimo da se brišu u članu 14v stavovi 5. 6. i 7. Pročitaću vam samo stav 5. Pazite šta on kaže: ''Ako je osnivaču javnog glasila račun u blokadi duže od 90 dana u prethodnih godinu dana poslovanja, osnivač javnog glasila dužan je da bez odlaganja obustavi delatnosti izdavanja javnog glasila.'' Znači, da prestane da radi. Znate šta, kad biste ovakvu odredbu napisali da uopšte važi da svako ko je u blokadi duže od 90 dana zatvori firmu, pa u Srbijine znam koliko bi firmi radilo. Bojim se jako malo. Drugo, na koji način tumačite da vlasnike javnih glasila stavljate u drugačiju poziciju u odnosu na ostale privredne subjekte, kad je reč o finansijskoj strani stvari? Da li zatvarate lanac samoposluga ako im gazda ne vrši plaćanja po šest meseci? Neću da pominjem imena. Naravno, ne, naprotiv, samo neka radi. Potpuno je besmisleno uvoditi odredbu zabrane rada zato što je neko blokiran duže od 90 dana. I to vam je neustavno i to će vam pasti na Ustavnom sudu. Na kraju ćemo doći do jednog spiska o jedno desetak neustavnih stvari u ovom zakonu, u ovom zakonu od sedam članova. Još jednom vas molim da povučete zakon. Ako smem, predložio bih predsedavajućoj, s obzirom da opet nemamo prenosa do 14.40 časova, dok se ne završe ne znam koja utakmica, možda bi bilo dobro da u ovom trenutku napravimo pauzu. Govorio sam bez prenosa, ali moje sledeće kolege ne moraju. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman sa ispravkom podnela je narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Već sam se navikla da ne budem u direktnom prenosu, znači, spremni smo za sva moguća dejstva. Dakle, šta se predviđa ovim amandmanom? Ovim amandmanom se u stvari nagoveštava da je u Srbiji prisutna dugotrajna blokada računa jer svako drugo preduzeće u Srbiji praktično jeste u blokadi, a država jeste i jedan od najvećih dužnika. Stoga, zašto vlasnike medija stavljati u nezavidan položaj kad nemaju načina da realizuju naplatu zarade koju su ostvarili? Naravno, i tu postoje dve kategorije medija, mediji koji nisu pod potpunom ili direktnom kontrolom vlasti i koji su u situaciji finansijske blokade, a uz to postoje i tzv. privilegovani mediji, čija bliskost režimu im omogućava da odmah naplate sve. Ovo je svojevrsna diskriminacija medija, pogotovo u periodu kada postoji ozbiljna kriza u Srbiji, a za posledicu ima definitivno finansijsko uništavanje pojedinih medija, pogotovo ako su oni apriori definisani kao nepodobni, znači ponovo se vraća ta kategorija cenzure i podobnosti ili čak kritički nastrojeni u odnosu na aktuelnu vlast. Ovakva vrsta diskriminacije dovodi do ugrožavanja osnovnih ljudskih prava zaposlenih u medijima, prava na rad, ali i gubitka osnovnih izvora prihoda njihovih porodica.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami, Radojko Obradović, Slobodan Samardžić, Jovan Palalić, Miroslav Petković, Miloš Radulović, Milica Vojić-Marković, Miloš Aligrudić, Zoran Nikolić, Vladimir Milentijević, Željko Tomić, Donka Banović i Milan Lapčević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Uzgred budi rečeno, pored onog poslednjeg člana 8. zakona koji definiše kad stupa na snagu, ovaj član 3. je jedini član na koji Vlada nije podnela amandman. Odmah da kažem da je to jedini član koji se i DSS činio suvislim, definiše dosad maglovitu obavezu distributera u odnosu na izdavača javnih glasila. Demokratska stranka Srbije je predložila da se doda novi stav 7. u ovom članu, da žalba na odluku suda, kojom se lice koje se bavi distribucijom javnih glasila obavezuje da obavlja distribuciju javnih glasila, ne odlaženjeno izvršenje. Na neki način pokušavamo da ovim dovedemo u red distributere. Opšte je poznata stvar da distributeri štampe po pravilu jako dugo duguju novac izdavačima i jedan od razloga zbog kojih se novine vrlo često nalaze u blokadi jeste neregulisan odnos vezan za distributere.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Jorgovana Tabaković podnela je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 3a. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Pre svega, u ovom trenutku, dok još uvek nismo dobili to štampano mišljenje koji se amandmani prihvataju a koji odbijaju, pokušavam da shvatim razloge zašto je Mlađan Dinkić započeo ovakvu proceduru, a Vlada pristala na nju. S obzirom da član 149. kaže da su i Vlada i odbori dužni da nas obaveste pre sednice o razmotrenim amandmanima i o tome koji su odbijeni, a koji prihvaćeni, odgovornost je na Skupštini ako kažete da je to dostavljeno, ali da se štampa. Znači, preostaje nam da pokrenemo proceduru odgovornosti sekretara Skupštine i stručnih službi, koji ne uspevaju da to odštampaju, ako je to tehnička stvar. Ali, uverena sam da gospodin Dinkić nije odlučio da na Vladi predloži uredbu kojom će da pozatvara medije koji o njemu pišu raznorazne stvari, neke i mnoge i ne opravdavam, ali one koje se tiču rada u Vladi i zloupotrebe moći sigurno da treba da budu predmet pisanja štampe, ali poštovane moje kolege i predsedavajući, podneti zakon Skupštini na razmatranje, a onda ne dopustiti da se poštuje procedura, to znači javno izložiti poniženju i ruglu čitavu Skupštinu i poslanike. Daću vam samo jedno obrazloženje. Ovim Mlađan Dinkić ne ponižava opoziciju, nego vlast i vladajuće poslanike koji na ovo pristaju, a građani neka zamisle kakav je odgovor na pitanje - čime je Mlađan Dinkić zaslužio da Vlada na ovakav način štiti gospodina Dinkića? Kad je član 37. u pitanju osnovnog zakona, 90% teksta ovih izmena i dopuna se u stvari tiče člana 37. čiju izmenu i predlažem. U osnovnom tekstu član 37. definiše da u javnom glasilu niko ne sme označiti učiniocem kakvog kažnjivog dela, odnosno oglasiti krivim i odgovornim pre pravosnažne odluke suda ili nadležnog organa bilo koga. Draga moja gospodo, onako kako kažnjavanje traži gospodin Dinkić po ovom članu 37, znate šta to znači, da ako neko prikaže snimak tuče na ulici ili na nekom sportskom takmičenju i navede imena ljudi koji su se potukli ili navijača koji su učestvovali, i to objavi neki medij, to može dovesti do ovih drakonskih, nezamislivih i nezakonitih kazni. Predložila sam amandmanom da taj član 3, kojim će se u stvari redefinisati član 37, glasi ovako - u javnom glasilu niko ne sme označiti učiniocem kakvog kažnjivog dela, osim ako se označavanje zasniva na informacijama dobijenim od nadležnih organa, znači MUP, istražni postupci, javno poznatim okolnostima, verodostojnoj dokumentaciji, fotografskom, audio ili vizuelnom snimku ili drugim verodostojnim dokazima, a sud to zna da ceni, na osnovu kojih postoji sumnja da je delo izvršeno od strane određenog lica, a u informaciji su navedeni dokazi na kojima se informacija zasniva i nije sačinjena, molim vas, ono što Mlađi najviše smeta, to smeta svakome s pravom, na način kojim se vređa ličnost označenog lica. Znači, ako se precizira da je nadležni organ dao informaciju, da je ona dokumentovana verodostojnim snimkom, fotografskim materijalom, audio ili bilo kakvim drugim dokazima, pa postoji sumnja, to može biti objavljeno, jer na osnovu ovako navedenih dokaza i radnji, nadležni organi i pokreću postupak za kažnjavanje dela prekršajno-krivičnog ili bilo kojeg. Minimum koji može sačuvati dostojanstvo ove vlade je usvajanje člana 37. Možda je Vlada i usvojila ovaj moj amandman, a ja se za njega zdušno borim kao da on nije usvojen, ne znam. Jeste li vi, gospođo Čomić, pošto imate inače veće privilegije od nas, pročitali, zapamtili, kakvo je mišljenje dala Vlada na moj član? Ne znate. Moraću i obrazloženje dopunsko da dam. Znači, odredba člana 37. Zakona o javnom informisanju sadrži bezuslovnu zabranu označavanja bilo kojeg lica ili učinioca bilo kog kažnjivog dela, ne samo krivičnog, ako to prethodno nije učinjeno pravosnažnom odlukom. Znači, bezuslovno označavanje i bezuslovna zabrana prosto nije dopustiva, zadire u onu definiciju slobode da je meni dozvoljeno sve ono što ne ugrožava tuđu slobodu. Ovakva bezuslovna zabrana ugrožava nedvosmisleno slobodu medija. Doslovnom primenom ove odredbe potpuno bi se onemogućila da informišemo društvo i građane o društveno štetnim pojavama, znači, da ih informišemo i uopšte da ih informišemo o vođenju postupka. Više nema informacija do pravosnažne presude, niko ne sme da objavi postupak vođenja bilo kog u vezi sa krivičnim, prekršajnim ili nekim drugim delom. Sam pojam "kažnjivo delo" je veoma širok i, rekla sam, obuhvata čak i sportske prekršaje. Rekoh da bi doslovna primena dovelo da ovi koji menjaju skupštinske prenose, mislim na ono Tur de Frans i sportska takmičenja, bukvalno ne bi imali materijala za emitovanje, pa vi možda radite nama u korist. Znači, da Tijanić ne emituje sportske prenose jer na njima neko može da se potuče, pa da nam objave ko se potukao, to ne sme da se objavi, prikaže ni u elektronskim, ni u štampanim medijima. Možda je to razlog zašto vi donosite ovaj zakon. Objava hapšenja određenog osumnjičenog za krivično delo po ovoj formulaciji bukvalno ima isti karakter. Potpuno su mediji onemogućeni, ako tako usvojimo član 37. i tako ga sankcionišemo, da informišu o eventualnim, ono kada postoji sumnja, verodostojni dokazi, zloupotrebama vršilaca javnih funkcija, i kritika njihovog rada se onemogućava. A vi morate da priznate, gospodine ministre, da je u civilizovanom svetu to osnovni zadatak medija. Ili to treba da rade nevladine organizacije, ali ne znam kako će to da objavljuju, gde će to da štampaju. Koji li već sektor dobija ulogu kontrole? Ne, vi kontrolu potpuno ukidate. Ustav i međunarodne konvencije garantuju pravo na informisanost. Kako će ta informisanost da bude ostvarena ako se isključi pravo na objavu informacije o mogućim izvršiocima kažnjivih dela i radu organa gonjenja? Volela bih da mi odgovorite na to pitanje. Zaštita od bezrazložnog, a toga smo imali često, i zlonamernog označavanja određenog lica da je nešto učinilo svakako mora da postoji. To niko ne dovodi u pitanje. Mora da postoji i zaštita ove vrste i ona mora da bude i utvrđena, ali je ona – gospodine ministre, nije vaša materija, jer su vam morali reći – i utvrđena i garantovana Krivičnim zakonikom. Što vam to nisu rekli iz Sekretarijata za zakonodavstvo? Vi znate da tu postoji krivično delo klevete koje obuhvata upravo ovakve situacije. Imajući u vidu neophodnost, pravo građana na informisanje, i to posebno o opasnim ponašanjima i kršenjima zakona, nalazimo da se moraju samo utvrditi uslovi pod kojima je dopušteno objavljivanje informacije u kojoj se neko označava kao izvršilac ili kao mogući izvršilac dela. Postojanje dokaza o sumnji, kako mi navodimo u ovom amandmanu, dovoljan je osnov preduzimanja mera krivičnog gonjenja, molim vas, ministre, da saslušate, kao što je i privođenje, i pokretanje istrage i pritvor. Smatramo, ako je to dovoljno da se pokrene ovaj postupak, da to je to dovoljan osnov i da se objavi informacija o mogućem izvršiocu i o mogućem delu, a ne onako kako vi kažete, samo po pravosnažnoj presudi. Smatram da ako ni jedan amandman ne usvojite, sem ako izbacimo neustavne i nezakonite odredbe, da amandman na član 37. može još da vam spasi čast.
Vreme koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenoj predstavnici i zamenici predsednika poslaničke grupe je iskorišćeno. Da li još neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne.) Na član 4. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Jorgovanka Tabaković i Vladan Batić. Da li neko želi reč? Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Da li želite po ovom amandmanu? Imam na panelu zabeleženo. Izvolite.
Amandman na član 4, čije brisanje predlažem, tretira nezakonitu, a po Zakonu o prekršajima i privrednim prestupima, ministre, potpuno nezakonitu visinu kazne određujete. Ne može 20 puta veća kazna od zakonom dozvoljene da bude mera značaja ministra koji ovo predlaže. Nedopustivo je da dođete u Narodnu skupštinu sa ovako određenim kaznama. Ono na šta posebno hoću da ukažem, to je da način kako ste odmerili kazne, preciznost koju ste utvrđivali vrednost tiraža, vrednost prodatog reklamnog prostora koji treba da bude osnov za utvrđivanje kazne da bi one bile što teže i da bi dovele do zatvaranja medija, jeste nešto što je u ovom trenutku neoprostivo. Znači, 25% zaključenih ugovora o privatizaciji je zvanično raskinuto. Koliki je broj utvrđenih nepravilnosti po kojima još nije došlo, a moralo je doći, do raskidanja ugovora o privatizaciji, što je razlog za promenu Zakona o privatizaciji i za primenu kaznenih mera, zbog kojih trpi veliki broj građana i zbog kojih mi kao društvo nemamo ne ekonomsku stagnaciju, nego imamo pad društvenog proizvoda, rast nezaposlenih i povećan broj siromašnih. Umesto da svojom kaznenom politikom, vašom visprenošću, kreativnošću, a vođeni dobrim namerama, utvrđujete strožu kaznenu politiku za kršenje Zakona o privatizaciji koji nam menja privrednu strukturu, vi svoju preciznost i svoje umeće trošite u stvari na potpuno zatvaranje medija koji bi mogli pisati o onome što je predmet lošeg zakona i zloupotrebljenog zakona o privatizaciji.
Da li još neko želi reč? Na član 4. amandman je podnela Vlada. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Petković, Miloš Aligrudić, Jovan Palalić, Miloš Radulović, Zoran Šami, Željko Tomić, Milica Vojić-Marković, Milica Radović, Vladimir Milentijević i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Željko Tomić.
Kao što ste videli u članu 4, članovi 92a, 92b i 92v se brišu i mi predlažemo da se ove drakonske kazne smanje. Vlada je u međuvremenu podnela amandman u kojem ostaju dosta velike cifre i zamolio bih ministra da bar u svojoj završnoj reči kaže gde još u Evropi postoji ovakav model zakona, ovakvo rešenje u nekom od zakona koji se tiču informisanja. S punim pravom smatram da je ovaj zakon, između ostalog zbog ovog člana, i nedemokratski, i neevropski i diskriminatorski. Molim da mi se navede u uporednom pravu bilo koji zakon iz ove oblasti koji ovako drakonski kažnjava osnivače i uopšte medije. Koristim priliku da ukažem na to da je Vlada posle samo sedam dana od podnošenja ovog zakona o javnom informisanju sama podnela amandmane, čime je evidentno i priznala da ovakav predlog zakona jednostavno nije dobar. Ne verujem da je Vlada Republike Srbije podlegla pritisku misleće javnosti koja se brine oko ovog zakona, a koja je vrlo interesantno spojila, odnosno ujedinila i one koji politički vrlo različito razmišljaju i koji su ovaj zakon osudili. Danas smo u štampi mogli da vidimo izjavu predsednika radne grupe za izradu medijskih zakona pri Ministarstvu kulture, pri vašem ministarstvu, koji nije konsultovan u vezi ovog zakona ni jedan jedini put. To je nedopustivo i to, gospodine ministre, vama ostaje na bruku i sramotu, što ste vi potpisali rešenje kojim je formirana ta radna grupa koja se bavi medijskim zakonima, a ona se nije ni pitala i nije intervenisala po pitanju ovog zakona. To je gospodin Veljanovski danas obelodanio u štampi i time vam dao još jedan od mnogih žutih kartona koji ste doživeli ovih dana od stručne javnosti. Toplo se nadam ako ovaj zakon prođe, ne daj bože, u Skupštini Republike Srbije, da ga predsednik Tadić neće potpisati.
Pre nego što pređemo na raspravu u pojedinostima o sledećem amandmanu, obaveštavam Narodnu skupštinu na osnovu člana 85. stav 5. da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, a raspravom o zakonu koji u tom trenutku bude bio na dnevnom redu. S obzirom pitana i za pauzu, a da smo počeli sa dva sata zakašnjenja, radićemo do daljnjeg. Narodni poslanici imaju pravo na jedan sat, koji je po pravilu od 14 do 15. S obzirom da smo danas imali dva sata neradna, uvažavajući i primenjujući član 27, ukoliko bude uopšte bilo potrebno, biće pauze, naravno. Na član 4. amandman, sa ispravkom, podnela je narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Pošto je reč o amandmanima na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, da vas informišem da smo upravo dobili mišljenje Vlade. Možda bi, da smo ovo mišljenje Vlade imali ranije, mogli da znamo o čemu se zapravo radi. Recimo, ovaj amandman na član 4. Predloga zakona koji sam podnela zapravo briše članove 92. i 92b, a član 92g stav 3. menja se i glasi - ako je privredni prestup iz stava 1. ovog člana učinjen putem objavljivanja informacije u elektronskom javnom glasilu u okviru informativnog programa, osnivač javnog glasila kazniće se novčanom kaznom u visini koja odgovara vrednosti prodatog prostora u javnom glasilu u periodu od tri dana, računajući od dana kada je informacija objavljena, a stav 4. briše se. Obrazloženje zašto ovaj amandman nije mogao biti usvojen je da se ne prihvata iz razloga što je Vlada podnela amandman na član 4. Predloga zakona. Definitivno mislim da nije bilo neophodno i da nisu postojali nikakvi razlozi za stavljanje ovog zakona na raspravu po hitnom postupku, jer ne znam koje su to štetne posledice za život i zdravlje ljudi, osim što znam da su i te kako štetne posledice po život, zdravlje i normalnu funkcionalnost nas narodnih poslanika kada vidimo ovakvu vrstu objašnjenja, kada prisustvujemo ovakvoj proceduri i kada Vlada praktično na svaki način pokušava da diskredituje, a bogami izgleda i da ukine srpski parlament. Tek sa odlaganjem od pet sati mi saznajemo šta je Vlada imala da kaže. Zar Vlada nije mogla da uradi nešto što je mnogo časnije, ali što bi, pretpostavljam, dovelo do izvesne narcističke povrede predlagača zakona, a to je da ovaj zakon vrati da ga doradi i da nam ga negde ponovo ljudski izloži, a ne da ulazi u svojevrsnu trgovinu i kalkulacijama sa medijima. Ono što postoji kao nekakva spekulacija je da je ovakva procedura i sprovedena zbog toga što su postojali pokušaji da se nekako napabirči većina bitna za izglasavanje ovog zakona. Očigledno da je u okviru tih trgovina i kalkulacija sa brojem ljudi koji se neće naći u sali za vreme glasanja o ovom zakonu došlo do ovakvog odlaganja. Prvo, nismo znali šta je mišljenje Vlade, onda nas je izvestilac Vlade pojavila, bar na papiru, osoba koja je ministar omladine i sporta. Na volšeban način ipak se pojavio ministar kulture i informisanja, posle pet sati dobili smo mišljenje Vlade i saznali da sve što smo radili, ovi amandmani koje smo mi bukvalno danonoćno i vrlo uporno i studiozno radili, nemaju nikakvog smisla jer se obaraju samo jednom rečenicom, zato što je Vlada podnela amandman na član 4. Predloga zakona. Plašim se onog amandmana koji će na ovu vladu podneti narod.
Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, podneo sam amandman kojim predlažem brisanje novog člana 92a. Vlada je ovaj amandman odbila uz obrazloženje da je sama podnela sadržinski potpuno identičan amandman. Stvar je po meni potpuno apsurdna. Narodni poslanik je podneo amandman Vladi, Vlada je taj amandman prepisala, a onda ga usvojila kao svoj amandman. Ako su podneta dva istovetna amandmana, onda po mom mišljenju postoje samo dva časna rešenja, jedno je rešenje da Vlada prihvati oba amandmana, kao jedinstven amandman, i drugo rešenje da bude prihvaćen onaj amandman koji je ranije podnet, to je u ovom slučaju moj amandman. Bilo bi preterano reći da u Srbiji ne postoji sistem javnog informisanja. Međutim, ovo što se poslednjih nekoliko godina događa u Srbiji u ovoj oblasti, pre bi se moglo nazvati sistemom javnog dezinformisanja. U Srbiji imamo tri vrste medija. Mediji koji zabavljaju i zaglupljuju narod, mediji koji obmanjuju narod i mediji koji rade i jedno i drugo. Umesto za informisanje građana, mediji služe za ostvarivanje određenih interesa, često kriminalnih interesa vlasnika medija, ekonomskih i političkih centara moći koji te medije kontrolišu, pre svega za obračun sa poslovnom konkurencijom i sa političkim neistomišljenicima. Bezbroj je primera zloupotrebe medija u političko-mafijaške svrhe, a jedan od najboljih primera, školski primer, jeste odnos medija prema SRS. U poslednjih deset meseci taj odnos se ogleda ili u potpunoj satanizaciji ili u potpunom ignorisanju. Ako u izjavama funkcionera SRS i u aktivnosti SRS nema elemenata koji se mogu iskoristiti za ocrnjivanje SRS ili tih funkcionera, onda se te izjave i te aktivnosti potpuno ignorišu, kao da ih nije bilo. Ono što je SRS preživela od septembra do današnjeg dana je klasični školski primer političkog linča, koji se može poroditi sa političkim linčom, kojem su nakon posle 5. oktobra2000. godine bili izloženi SRS i SPS. Izveštavanje o aktivnostima SRS je u stvari obračun sa Srpskom radikalnom strankom kao najjačom nacionalnom i opozicionom strankom. Taj obračun je diktiran od strane ujedinjenog trojstva, režima zapada i domaćih tajkuna. Zbog obračuna sa SRS veliku cenu je platio ovaj parlament. Srbija je jedina zemlja u Evropi koja je javno, nekoliko meseci svakodnevno vodila kampanju protiv sopstvenog parlamenta. Mesecima ovaj visoki dom i narodni poslanici su provlačeni kroz medijsko blato i tretirani kao najveće društvo zlo, krivac za sve nedaće u Srbiji. S jedne strane, ta kampanja je odgovarala zato što se uklapala u projekat uništenja SRS, a s druge strane, degradiranjem parlamenta nastojala se smanjiti težina reči koje se izgovaraju sa skupštinske govornice. Zbog čega? Zbog toga što je skupštinska govornica ostala jedino mesto gde su građani Srbije mogli da čuju istinu, da čuju činjenice o lopovskim privatizacijama, da čuju činjenice o pljačkama vrednim stotine miliona evra, o astronomskim platama članova upravnih odbora javnih preduzeća iz vladajućih partija i slično. Pošto je SRS bila ta koja je pokretala, daleko u najvećem obimu, ova neprijatna pitanja po režim, zapad i tajkune, kampanja protiv Narodne skupštine je u stvari postala sastavni deo njihovog obračuna sa SRS. Zanimljivo je da niko od ovih gorljivih branilaca objektivnog informisanja koje slušamo u poslednjih mesec dana za deset meseci nije izgovorio ni jednu jedinu reč osude ove kampanje, ovog linča protiv SRS. Da se takve stvari ne bi događale, Srbiji je potreban dobar zakon o javnom informisanju. Međutim, Srbija taj zakon neće dobiti predloženim izmenama postojećeg zakona o kojima danas raspravljamo. Predlog koji imamo pred sobom i rasprava koju vodimo nisu posledica nastojanja ovde prisutnog ministra i Vlade da Srbija dobije objektivno informisanje, da mediji i novinari dobiju bolje uslove za rad, već posledica međusobnih obračuna medijsko–političkih i mafijaških kartela u Srbiji, pre svega u Beogradu, koji su godinama bili vrlo bliski, zajedno radili, obmanjivali građane Srbije i dobro zarađivali, ali su se sada posvađali oko podele medijskog prostora, oko podele plena. Kao rezultat tih obračuna Srbija mesecima sluša i čita svedočanstva koja sve više podsećaju na romane Agate Kristi i na ove latinoameričke sapunice. Citiram, otprilike, Raja je Čedi obećao 500 miliona, Pera Žiki godinu dana štampao novine besplatno, ovaj mu je obećao da će sve to država da plati dok Perini preuzmu vlast uSrbiji, Janko zavrnuo Manojla za 800 miliona, Gorica potpisala tri menice na 400 miliona, Gaja utajio porez od 600 miliona. Kao posledicu tih obračuna mi imamo ovaj nakaradni Predlog izmena Zakona o javnom informisanju i javnu raspravu u kojoj niko od učesnika više ne vodi računa o opštem interesu, o informisanju, o pravima novinara, već isključivo o svojim ličnim, partijskim i mafijaškim interesima. Da završim, nisu u pravu ni oni koji su predložili ovaj zakon, ali ni oni koji ga najviše napadaju. Ne zna se koji su gori i ni jedni ni drugi ne zaslužuju podršku SRS. Međutim, zbog opšteg društvenog interesa, zbog zaštite novinara, zbog zaštite novinarstva kao profesije, zbog zaštite građana kojima je potrebna tačna i objektivna informacija i zaštita novinara koji tu informaciju treba da saopšte, SRS će glasati protiv ovog predloga zakona.
Od vremena koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi, iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Saša Milenić.
Razlog za ovo obraćanje, a baš povodom amandman na član 4, koji je podneo narodni poslanik Dušan Marić, u velikoj meri je sadržan činjenicom da je u njegovoj odbrani amandmana, osim političkog stava karakterističnog za poslaničku grupu kojoj pripada, bila i izvesna doza stručnosti u tumačenju problema o kojem je reč. Mislim da u takvoj atmosferi onda mogu i određene racionalne poruke da se pošalju, koje se, zapravo, na najveći broj amandmana i odnose kada govorim o stavu poslaničke grupe koju zastupam. Najčešće se manipuliše izrazom „drakonsko kažnjavanje“, sa željom da se amandmanima poništi neskrivena ambicija zakonodavca da insistira na onom elementu norme koji se zaista zove sankcija i koji predstavlja jedan od motiva za društvenu obrazloženost Predloga zakona o izmenama i dopunama. Manipulacije na tu temu pojavljuju se, recimo, u prigovorima da je takav predlog zakona besprimeran, hoće se reći da u civilizovanom svetu ne postoji primer dobre prakse koji u tom duhu reguliše pitanja slobode informisanja. To naprosto nije tačno. Tabloidi postoje svugde u civilizovanom svetu. Oni po pravilu i plaćaju najveće kazne u civilizovanom svetu. Čak je pravilo struke novinarskog rada u tabloidima da se u planiranje projekta uračunavaju visine kazni sa kojima se računa unapred, ali ukoliko projekat u koji se ulazi povećanjem tiraža treba da obezbedi dobit, onda se, uprkos zaprećenoj kazni, on ostvaruje. Ono što se kod nas dešava zapravo je potpuno suprotno praksi tzv. bulevarske žute štampe u civilizovanom svetu. Tamo žuta štampa okleveta ili opanjka nekog zvaničnika i uz to, eventualno, obmane javnost. Kod nas pak nema informacije, pa makar da je lažna, nego najčešće najteže lične uvrede i diskvalifikacije najteže vrste se pojavljuju kao zamena za informaciju. Kao na primer, voleo bih da uspostavite način za kontrolu istinitosti, recimo, informacije koja je izražena u velikom naslovu ispod fotografije gradonačelnika Kragujevca i predsednika moje stranke "Zajedno za Šumadiju" - "Bahata bitanga". Bilo bi vrlo zanimljivo otvoriti raspravu o tome da li je to istinita informacija ili tendenciozna vlast. Zapravo, nemoguće je utvrditi nameru da se neka informacija prenese. Još drastičniji primer, nakon potpisivanja protokola o stabilizaciji i pridruživanju, fotografija predsednika države u društvu najviših evropskih zvaničnika, koji tim povodom nazdravljaju, propraćena je naslovom u jednim novinama "Raduju se svinje". Takav naslov nije moguć ni u jednoj civilizovanoj zemlji Evrope u komentaru fotografije najviših predstavnika države. Radi se o tome ne da se javnost obmanjuje takvim informacijama, već da se sasvim suprotno blokira proces izgradnje javnosti u društvu. Da budem još precizniji, jedno je kada je sporno pitanje istinitosti onoga što mediji prenose, a sasvim je drugo kada i ne postoji pitanje istinitosti, nego kada postoji tendencija poprošćavanja, degradacije same javnosti kojoj se mediji obraćaju. Da budem jasan, i to je ono o čemu je na početku vrlo precizno govorio i gospodin Marić, mediji nisu samo puki prenosioci informacija. Oni, budući da informišu, selektuju, pa samim tim učitavaju vrednosne pretpostavke u poruke koje emituju, samim tim mediji su faktor izgradnje javnosti. Takva masovna pojava, koja se zove ružnom reči tabloidizacija, govori o društvenoj opasnosti sadržanoj u procesu razgradnje građanske javnosti, o procesu izgradnje antigrađanskog u javnosti. To je ono čemu se ovaj predlog zakona suprotstavlja i to je ono zbog čega sankcije ne mogu biti nazvane drakonskim, i tu je suština. Malo je teža tema nego što je parlamentarna diskusija kvalifikovana da u nju zalazi, jer je zaista stručna. Ali, drakonsko kažnjavanje se zapravo tiče teorije kazne. Prema, hajde da kažemo, možda najtemeljnijoj, najučvršćenijoj teoriji kazne, princip svakog kažnjava, ukoliko treba da omogući prisustvo pravednosti, jeste "leks talionis", ma kako on potom bio kvantifikovan, sublimiran u odmeravanju kažnjavanja. Suština kazne je u tome da se izrekne onome ko je počinio prestup, zato i samo zato što je počinio prestup od strane onih koji su ovlašćeni, kvalifikovani da to čine. Drakonsko kažnjavanje počiva na ukidanju ovog koncepta i balansa između prestupa i sankcije. Zato je potpuno neopravdano izgovaranje na nepostojeće u Predlogu zakona drakonsko kažnjavanje, a zapravo zarad prikrivanja političkog interesa da se svako sankcionisanje formiranja antigrađanske javnosti u Srbiji zapreči, a zarad ostvarivanja parcijalnih političkih ciljeva. Kakvi su politički ciljevi onih kojima smeta građanska javnost, kojima treba tiranska pretnja javnosti da ne pomišlja slučajno da bi mogla da se otrgne u pravcu slobodnog građanskog izbora. To je zapravo tabloidna poruka prema malopre pomenutim naslovima da javnost Srbije ne sme ni da pomisli drugačije da se razumeva osim kao bahata, osim kao u brlogu. Jer jedino tako odgovara neprincipijelnoj volji gospodara koji bi ukinuo svaku klicu građanskog u razvoju demokratije u Srbiji i koji bi ukinuo svaku organizovanu mogućnost društva da stane na put takvom degradiranju javnosti, proglašavajući takve namere drakonskim kažnjavanjem. To naprosto nije istina. Zahvaljujem se kolegi Mariću, jer je on sem u političkom delu, u ovom teorijskom delu obrazlaganja svog stava otprilike isto rekao.
Narodni poslanik Saša Milenić od vremena ovlašćenog predstavnika iskoristio je osam minuta. Ostalo je još na raspolaganju šest minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Da.)
Predsedavajuća, mogu li da koristim i vreme grupe po amandmanu?
Da li želite repliku?
Da, želim da odgovorim na ovo. Gospodin Milenić je govorio na jedan način, a malopre ja na drugi način o drakonskim kaznama. Gospodine Mileniću, vi ste, nadam se podsvesno, pokušali da obmanete javnost. Činjenica je da je visoki funkcioner vaše stranke na direktno pitanje - zašto ovaj sistem kazni drakonskih, tu se slažemo, nažalost drakonskih, niste rešili putem izmena Krivičnog zakona ili nekog iz oblasti ministra finansija, odnosno poreskog, rekao je u štampi - pa, to nismo uradili zato što ne kontrolišemo ta ministarstva. Kontrolišemo Ministarstvo kulture, pa zato idemo na ovaj način. Šta ćete veće bruke i sramote? Gde to postoji u Evropi i svetu? Znači, vaš feud je Ministarstvo kulture, pa ćemo preko njega ovakve drakonske kazne da primenjujemo i na novinare, urednike, vlasnike medija. U tom grmu leži zec. Samo budite iskreni i to potvrdite i vi, kao vaš visoki funkcioner stranke, gospodin Vlajko Senić, koji je to rekao u štampi.
Reč ima narodni poslanik Dušan Marić, pravo na repliku. Izvolite.
Prvo, koristim priliku da se zahvalim kolegi Mileniću na određenim pohvalama koje je uputio. Međutim, da ne bi bilo zabune, moram zbog građana Srbije da kažem da u svojoj diskusiji nisam upotrebljavao nikakve izraze drakonsko kažnjavanje, nisam upotrebljavao izraze - neprimeren, nisam govorio o novčanim kaznama. To nisam uradio namerno iz razloga što smatram da novčane kazne, o kojima se istina najviše polemiše u poslednjih mesec dana koliko se vodi polemika o Zakonu o javnom informisanju, nisu suština problema. Suština problema je potreba da Srbija napokon dobije jedan kvalitetan zakon o javnom informisanju koji će obezbediti da Srbija dobije objektivno javno informisanje. Smatram da ona posle usvajanja ovog prijedloga zakona neće imati ni jedno ni drugo. Kao što sam rekao, u ovom prijedlogu zakona imaju dve velike, narodski rečeno, rupe. Nema novinara i nema građana. Oni se u ovom prijedlogu zakona tretiraju, opet narodski rečeno, kao zadnja rupa na svirali. U centru su interesi krupnog kapitala, u centru su vlasnici medija, uglavnom domaći tajkuni, i u centru su političke partije, uglavnom vladajuće političke partije koje ih kontrolišu. Pošto se kolega Milenić slaže s većinom mojih stavova, onda meni ne preostaje ništa drugo nego da mu se još jednom zahvalim i da pozovem njega i članove poslaničkog kluba njegove političke stranke da u danu za glasanje glasaju protiv usvajanja ovog lošeg prijedloga zakona.
Replika? Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, pravo na repliku. Izvolite.
Ne, koristiću vreme od poslaničke grupe, nemam šta da repliciram, ali ću najkraće moguće reći sledeće. Za razliku od jednog broja narodnih poslanika, sa zadovoljstvom slušam kolegu Sašu Milenića. Lepo vi zvučite kada pričate. Ova tema ne zaslužuje izučavanje porekla reči - drakonske kazne, i šta ona u stvari znači. Ovo je mnogo ozbiljnija tema. To znači da kazna koja je odmerena po ovom predlogu o izmenama i dopunama zakona nije u okviru pravnog sistema Republike Srbije. Od sedam do deset puta je veća predviđena kazna od kazni koje su predviđene za prekršaje i privredne prestupe svih vrsta, svih šteta, svake prirode. Morate se složiti sa mnom, jer dolazite iz Kragujevca, grada gde se dobro zna šta znači reč glad i težak život. Da li je trebalo odugovlačiti, kolega Saša Mileniću, u primeni strožih zakonskih kazni za prekršaje ugovora o privatizaciji, gde se namerno ne prikazuje imovina koja se ima nameru kupiti, razrađenim sistemom tzv. tunelovanja, gde se sakrije strani devizni priliv koji ispliva kada dođe novi vlasnik, gde se ne pojave hiljade kvadrata "Komgrapa" npr. prilikom privatizacije, a kasnije kada neskrivenim vezama i sistemom dojavljivanja baš određeni vlasnik dođe, to kupi, uništi državnu, društvenu i nečiju sasvim definisanu imovinu, pa i malih akcionara, i tek kada nema više odakle da se nadoknadi naneta šteta, reaguje država raskidom ugovora. Želim samo da shvatite, a vi za to imate potencijala, međusobnu meru štete i kazne koja treba da se primeri onim što se zove društveno štetna ponašanja i kažnjiva dela.
Dva minuta i 20 sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč u raspravi o pojedinostima na amandman na član 4? Ne. Na član 4. amandman je podneo poslanik Boris Aleksić. Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, amandman je na član 4. i predlog da se novi član 92v briše, koji je sadržan u tom članu. Vlada je podnela besmisleno obrazloženje za odbijanje mog amandmana rekavši da su oni podneli amandman. Otkrili su jednu epohalnu istinu koja ne znači ništa. Što se tiče samog predloga zakona, podsetio bih vas da je svojevremeno Dizraeli izjavio da pomoću reči vladamo ljudima. Nije sporno da Vlada Republike Srbije i predstavnici predlagača uvode jedan novi totalitarni poredak u Republiku Srbiju, između ostalog, i ovakvim zakonskim rešenjima. Prvo što ste uradili, doneli ste Zakon o sudijama koji je ukinuo Ustav Republike Srbije, koji je ukinuo stalnost sudijske funkcije koja je garantovana Ustavom i rešili ste jednostavno da disciplinujete sudije, da negde oko 800 sudija ostavite bez posla. To je direktan udar na demokratiju u ovoj zemlji. To je direktan udar na Ustav Republike Srbije. To je zaista uvođenje totalitarizma. Sudije se sada plaše da li će biti reizabrane ili neće. Sledeće što ste uradili, rešili ste da disciplinujete jedan, takođe stub demokratije i stub koji kontroliše rad i izvršne, i zakonodavne i sudske grane vlasti, a to su mediji. Bez obzira što mi iz SRS možemo da stavimo veliki broj primedbi na rad medija, ovakav rad i uvođenje drakonskih kazni je zaista neprimereno. Vi zaista želite ekonomski da uništite medije u ovoj zemlji. Kao što je gospodin Dinkić uništio srpske banke koje su imale daleko veća potraživanja od dugovanja, tako sada želi da disciplinuje srpske medije i da dovede njihovu egzistenciju u pitanje i da unifikuje javnost u Srbiji. Dakle, samo određene stvari će smeti da se iznose u javnost. Kada govorimo o naslovima u nekim medijima, svakako da određeni naslovi zaslužuju kritiku. Međutim, predstavnici Mlađanog Dinkića zaboravljaju da su upravo vlasnici republičke Vlade koji sede u inostranstvu izgovarali najgore moguće reči na račun srpskog naroda, između ostalog da treba izbrisati srpski virus, pa zatim Džo Bajden koga ste primili toliko širokogrudo kad je došao u Beograd, a on izjavljivao je da sve Srbe treba zatvoriti u koncentracione logore. Bez obzira na to, vi slavite i Bajdena, i američku administraciju, kao ljude koji donose demokratiju i pomažu Republici Srbiji, što je zaista besmisleno. Zbog čegavi, između ostalog, želite da disciplinujete medije. Sećam se da je svojevremeno medijima 2004. godine stiglo jedno cirkularno pismo iz EU u kojem im je preporučeno, a na određeni način i zabranjeno da negativno govore o EU i o Tribunalu u Hagu. Ovde ste ispirali mozak građanima Republike Srbije da slanje misije Euleks ne znači priznanje nezavisnosti Kosova i Metohije. Ispred sebe imam dokument Evropske komisije, Euleksa i Kancelarije Specijalnog predstavnika EU na Kosovu i Metohiji, u kojem se, između ostalog, kaže u jednom od naslova, šta treba Kosovo da učini da bi postalo član EU. To možete da vidite ovde, vidi se naslov i tu su oznake Evropske komisije. To je zvanični dokument Evropske komisije u kojem otvoreno priznaju da čine sve što je u njihovoj moći da Kosovo postane članica EU. Dakle, lagali ste građane Republike Srbije kada ste govorili da slanje misije Euleks neće označiti posredno priznanje nezavisnosti KiM. To je jedna stvar. Druga stvar, videli smo da se u izvesnim medijima pojavljuju promoterski članci vezani za NATO. Američka vlada je svojevremeno objavila jednu informaciju u kojoj obrazlaže kako američka vojska i Pentagon finansiraju u inostranstvu medijsku kampanju kojom se promoviše NATO. Oni su to podveli pod tzv. stratešku komunikaciju i napravili su tako čuvenu mapu puta, koju vi upotrebljavate dosta često u poslednje vreme u medijima. Dakle, u toj strateškoj komunikaciji oni finansiraju medije u inostranstvu, pogađate u onim zemljama u kojima NATO akt treba da osvetla svoj prljav i zločinački obraz, učestvuju u formiranju javnog mnjenja, sprovode, kako sami Amerikanci kažu a prenosi US News, psihološke operacije ili psihološko propagande operacije i naravno zloupotrebljavaju informacije na taj način što sprovode i jednu poznatu vojničku taktiku, taktiku vojne obmane. Nažalost, i to se dešava u srpskim medijima. Alio, to nije opet razlog za drakonske kazne, a pogotovo nije razlog, verovatno vam je promaklo kada je kolega iz G17 to rekao, za uvođenje taliona. Pošto niko nije reagovao na to, evo ja ću - talion znači odmazda. Talion je jedan zaostali koncept koji je napušten još u Rimskom pravu. Dakle, on se svodi na prostu odmazdu - ako je vama neko učinio neko zlo i njemu mora isto takvo zlo da se učini. To je davno napušteno, pre 2.000 godina. Tako da je zaista neprimereno da se neko poziva na talion u Skupštini Republike Srbije u 21. veku. Ko kontroliše medije u Srbiji? Svojevremeno je jedan diplomata izjavio da će Srbi saznati ko ih je okupirao onog trenutka kada budu saznali ko su vlasnici njihovih medija. Nije sporno da veći deo medija, nažalost, u Republici Srbiji kontrolišu SR Nemačka i SAD. Čak i Đerđ Soroš, koji je potpisao peticiju o bombardovanju Republike Srbije, ima negde 39% kapitala u jednom od srpskih medija. Ali, i to nije razlog za drakonsko kažnjavanje medija. To je još jedan razlog da se poradi na slobodi informisanja i da se građanima omogući pravedno i potpuno informisanje. Ko su drugi ljudi koji kontrolišu medije u Republici Srbiji? Nedavno je Ratko Knežević, bivši saradnik Mila Đukanovića i saradnik tužilaštva iz Barija, izneo podatke da Đukanović i Stanko Subotić Cane, dakle, Milo Đukanović i njihov duvanski kartel kontrolišu određene medije u Crnoj Gori i u Srbiji, ali da je takođe odgovoran i za brojna ubistva, između ostalih i Vanje Bokana, Radoslava Stojčića Badže, Jusufa Juse Bulića, Duška Jovanovića i Ive Pukanića. Prosto je neverovatno da su se i nove evroatlantske snage tj. njihovi predstavnici vrlo često susretali sa Stankom Subotićem Canetom i Milom Đukanovićem. To se desilo i gospodi Tomislavu Nikoliću i Aleksandru Vučiću koji su se, zamislite, u pariskom hotelu "Ric", znači ekskluzivnije ne može da bude, susreli sa ovom dvojicom mafijaša. Da podsetim, Milo Đukanović je predvodnik antisrpske kampanje u Crnoj Gori, čovek koji je priznao nezavisnost KiM i koji je, po svim dokazima, između ostalog i onih dokaza koje je iznelo tužilaštvo u Bariju svedoče o tome - mafijaš svetskog kalibra. Nikolić i Vučić su izjavili da je sasvim normalno to što su se oni sastali u hotelu "Ric". Šta je zanimljivo kada je u pitanju hotel "Ric" u Parizu? Evo, mi smo uspeli sa njihovog zvaničnog sajta da preuzmemo cenovnik kada su u pitanju njihove sobe i apartmani. Pogledajte, cene soba se kreću od 2.200 do 13.000 evra, za jedan dan, naravno. Kako bi rekla ličnost iz Alana Forda - cena prava sitnica. Postoje i određene podrumske prostorije, ajde tako da ih nazovemo, koje su ispod nivoa gospodina Nikolića i Vučića, koje mogu da se dobiju u vreme popusta za cenu od 550 do 870 evra dnevno, opet cena prava sitnica. I jedno upozorenje - da kućni ljubimci ispod pet kilograma ne mogu da se unose u hotel. Dakle, sve u skladu sa najvišim evropskim i NATO standardima. Kao što vidite, zaista ne smemo da dozvolimo da medije u našoj zemlji kontrolišu - SAD, SR Nemačka ili mafija. Navešću primer da se ulazak ruskog kapitala u tom smislu blokira. Zbog čega, gospodine ministre? Zbog čega, ako Rusi ovde hoće da ulaže i u bankarstvo i u medije, zbog čega se blokira svaki mogući dolazak Rusa? Između ostalog, jedan od najosnovnijih zahteva gospodina Bajdena kada je ovde došao bio je - da se po svaku cenu spreči novi ulazak ruskog kapitala ovde. Bez obzira na sve to, poštujući značaj koji ima javna reč, mi moramo da se izborimo da mediji u Srbiji budu slobodni. Oni imaju pravo da iznose određene podatke. Ne mogu da budu kažnjavani na taj način da taj medij nestane. Priča o tome da medije koji duguju određenu sumu novca nekim preduzećima treba odmah zatvoriti,a ne uzimati u obzir koliko oni potražuju - zar to ne čini ovaj predlog ovog zakona ovde, to je zaista neprimereno. Dakle, morate da uzmete u obzir i jedno i drugo. To je stara praksa gospodina Dinkića, koji je na isti način zatvorio srpske banke. On je rekao da Beobanka ima velika dugovanja - ima, ali ima daleko veća potraživanja, plus je imala zajedničko preduzeće i u Parizu i u Londonu. Dakle, moramo da se izborimo za slobodu javne reči, ali ne smemo drakonskim kaznama, pogotovo ne kolega talionom da kažnjavamo medije u Republici Srbiji.
Jedanaest minuta i 18 sekundi je vreme koje je potrošeno od vremena koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS, a preostalo je 44 minuta i dve sekunde. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Marina Raguš.
Nekako mi je sasvim logično da se posle kolege Aleksića uključim u ovu raspravu, s obzirom da kao što smo obećali na početku, nažalost, gospodine Bradiću vi niste učinili da se pravi vlasnici medija učine vidljivim za naše društvo i za našu javnost. Naravno, mi se slažemo sa onim delom ovog predloga zakona kada je reč o upisu u registar, ali svakako i nismo amandirali taj član zakona. Naprotiv, vrlo ćemo pomoći da se zaista izgovori svako ime i prezime koje se krije iza of šor kompanija koje su vlasnici medija. Smatram da možda nije loša tema za razmišljanje i zaista bi trebalo javno slušanje na temu vlasništvo u medijima, da se odigra ovde pred očima srpske javnosti i da svi poslanici, oni koji su zainteresovani za celu tu priču, imaju priliku i mogućnost da postave prava pitanja i da dobiju prave odgovore i da to bude zaista dostupno javnosti u realnom vremenu. Kao što ste imali priliku da vidite, nema slučajnosti na ovom balkanskom prostoru. Gospodin Knežević se takođe na određeni način uključio u ovu raspravu. Naravno, ova rasprava nije zaobišla ni crnogorski parlament. Ova rasprava sasvim sigurno neće zaobići ni Hrvatski Sabor, zato što celokupan ovaj prostor preti da postane privatno vlasništvo ljudi, koji su na vrlo sumnjive načine došli u situaciju monopola nad medijima. Bilo je vrlo interesantno, a jeste i neka vrsta eksperimenta, kada smo mi krenuli da pričamo na ovu temu, vrlo otvoreno, sa skinutim rukavicama - samo je jedan nedeljnik objavio imena svih tajkuna koje smo mi pomenuli, dok svi ostali, naravno, objavili su tek poneki, i to je dovoljan odgovor - ko zapravo upravlja medijima u Srbiji. Sa druge strane, vrlo je značajno i kako se učestvuje u ovoj raspravi, ko i na koji način. Ono što je najznačajnije je da ono što je SRS mesecima najavljivala, a desilo se u pariskom hotelu „Ric“, rekao je gospodin Knežević, čini mi se da će tu biti vrlo zanimljivih nastavaka. Ali, ako se naša država i vaše resorno ministarstvo, kao i MUP ogluši o navode koji su izneti, a da vas podsetim, gospodin Knežević je o ovome svedočio u Bariju, svi oni koji su bili predviđeni da svedoče o Canetu Subotiću i njegovim namerama, od Darka Belog Raspopovića, Žugića, gospodina Jovanovića, Ive Pukanića, ubijeni su. Dakle, mi pred sobom imamo osobu koja raspolaže zaista svim sredstvima, ne preza ni od čega, kupuje političare, kupuje medije i utiče na donošenje odluka, a ova država, sasvim sigurno, daje mu apsolutno podršku za to. Mi govorimo o čoveku koji je vlasnik „Future plus“, koji je između ostalog lice sa poternice, koji takođe distributivnu mrežu pokušava da napravi u Crnoj Gori preko svog zaista velikog prijatelja, gospodina Mila Đukanovića. Taj čovek svojim ogromnim dugovanjima drži u svojoj vlasti veliki broj štampanih medija. Vi ništa niste uradili po tom pitanju da kaznite tog čoveka i da stanete na stranu medija koji samo potražuju svoje novce. Što je najgore, vi ništa, najverovatnije, nećete uraditi, zaista bih volela da me demantujete, da se pokrene istraga posle intervjua gospodina Kneževića. Vi ne morate da verujete SRS, mi ćemo se, kao što sam rekla, pozivati na mnogobrojne izvore koje imamo i nije tajna da postoje i neki latinski izvori koje koristimo. Recimo, vrlo je zanimljiva priča i francuska veza Caneta Subotića, i kako je kupio određene hrvatske medije, zašto i na koji način je ubijen Ivo Pukanić. O tome ćemo danas da pričamo. Ono što je takođe vrlo značajno, a čini mi se da nije bilo najjasnije predstavljeno srpskoj javnosti, sada smo u direktnom prenosu, javnost pita i mora da zna, jeste da je gospodin Knežević rekao sledeće: u hotelu „Ric“, kada su se u Parizu susreli Aleksandar Vučić, Tomislav Nikolić, gospodin Đukanović i gospodin Subotić, za jednim stolom, razlog je bio jer su Subotić i Đukanović odavno imali plan da zavladaju medijskim i političkim prostorom bivše Jugoslavije, zarad svojih poslovnih interesa i ilegalnih aktivnosti. Eto, to je bio taj pakleni plan, ovo je najznačajniji deo, koji su Pukanić i njegov „Nacional“ razotkrili i zbog kojeg su Pukanić i Franić poginuli. Nije moje da se bavim tom istragom. Na svu sreću, policija i tužilaštvo Hrvatske i Srbije uglavnom su taj slučaj rešili. Pitam vas da li su? Posle ovakvih navoda, da mi imamo ozbiljnu i pravnu državu i resor koji kaže da hoće da uvede red u medijski prostor, ovi navodi bi bili sasvim dovoljna količina materijalnih dokaza da se pokrenu istrage koje bi, naravno, obuhvatile i pomenuta imena političara. Ono što je takođe vrlo značajno jeste francuska veza Caneta Subotića, naravno, naš latinski izvor. Pominje se gospodin Arnon Danjan ili Danžan, ako dobro izgovaram njegovo prezime, koji je sa Subotićem kontaktirao iz Hrvatske u periodu kada je Cane Subotić pokušavao da izbegne Interpolovu poternicu. Ono što je vrlo značajno jeste da taj čovek jeste visoki funkcioner Francuske obaveštajne službe, član stranke gospodina Sarkozija. Nažalost, u svom okrugu nije pobedio, ali je gospodin koji uvezuje vrlo značajna imena, koja se čak pojavljuju i u ovom parlamentu. Gospodin koji je zakrilio Caneta Subotića svaki put kada je za to bilo potrebe. Gospodin koji takođe ima veze sa gospođom Mirjanom Hrgom. Ona je inače novinarka i urednica Nove televizije. Takođe, na svojoj vezi ima značajna novinarska i urednička imena sa prostora srpskog medijskog prostora. Ono što je takođe bilo značajno, a tiče se gospodina Subotića i njegove francuske veze, koja direktno ima upliva i u srpski medijski prostor i sve ovo što se dešava u poslednje vreme, a treba da podsetimo da je nakon 2000. pomenuti francuski gospodin za svoje špijunske zasluge, sa svega 29 godina, dobio francusko nacionalno odlikovanje za zasluge, postao je poseban savetnik za istočnu i jugoistočnu Evropu francuskog špijunskog stožera, kako navodi izvor, da je bio posebno zadužen za saradnju sa balkanskim državama, da se na toj funkciji zadržao do 2002. godine. Potom se pridružio francuskom ministarstvu inostranih poslova i naredne dve godine je služio u stalnoj francuskoj misiji pri UN u Ženevi. Nakon toga godinu dana je proveo na Kosovu kao stariji savetnik Havijera Solane, bivšeg čelnika NATO i visokog poverenika EU za spoljnu politiku. Takođe, početkom 2005. godine ovaj se gospodin pridružio kabinetu francuskog ministra spoljnih poslova, kao njegov savetnik za jugoistočnu Evropu. Dakle, ono što je takođe izuzetno značajno, a tiče se ovog gospodina, a tu opet dolazimo do veze sa direktno medijskim prostorom u Srbiji, hrvatski „Nacional“ je 2001. godine, samo da vas podsetim, gospodine Bradiću, pisao o tome da se Subotićevi poslovni kanali protežu celim Balkanom, zahvaljujući tajnoj podršci ili zaštiti najviših političkih i policijskih autoriteta u gotovo svim državama bivše Jugoslavije. Neki od tih autoriteta, poput pokojnog gospodina Raspopovića, brutalno su ubijeni da se pošalje poruka svakome ko će se drznuti da o ovim stvarima o kojima mi govorimo priča javno. Dakle, ono što je takođe vrlo značajno, a konačno dolazimo do nečega što ćemo mi, naravno, gledam da maksimalno racionalizujem vreme, da tek dotaknemo, jeste i nemački kapital, jer ako mislite da će se ova rasprava pretvoriti u raspravu o Canetu Subotiću, varate se. Naravno da ćemo govoriti i o gospodinu Đuniću, o „Diloit i Tušu“, o gospodinu Vlahoviću i gospodinu Đeliću, o pravim vlasnicima „Ekonomis grupe“, „Nedeljnog telegrafa“ i o njihovim uplivima, recimo, u mnoge televizijske kuće ovde, ali nećemo izostaviti ni gospodina Beka, ni gospodina Miškovića, a onda se na kraju nadam da ćemo dobiti pravi odgovor od vas na koji način mislite da uredite medijski prostor u državi Srbiji. Konačno, da završim ovaj deo izlaganja, samo sa još jednom informacijom. Na osnovu našeg opet latinskog izvora, Subotić je u saradnji sa nemačkom izdavačkom kućom „Vac“, pretpostavljam da je vrlo poznata svima vama prisutnima, ali retko ko će da govori o tome – jer, kako kažem, to je put kojim se ređe ide i sve ovo može da zvuči kao hronika najavljenih smrti, jer određeni ljudi zaista na svojoj listi za odstrel imaju solidan broj ljudi, a da nikome dlaka sa glave nije falila zbog toga – dakle, u saradnji sa nemačkom izdavačkom kućom „Vac“ Cane Subotić, kroz svoju firmu „Futura plus“ definitivno kontroliše distribuciju i maloprodaju cigareta u Srbiji. Vlasnik je kompanije „Famis“ za proizvodnju suhomesnatih proizvoda, nedavno je kupio i još neke firme, o kojima ćemo malo kasnije. U Francuskoj je suvlasnik dveju vinarija, u Rusiji i Grčkoj ima firme koje se bave distribucijom bezalkoholnih pića, u Danskoj je registrovao „Emi grupu“. Poseduje kompanije na Kipru. Najveći je uvoznik alkoholnih pića za Crnu Goru, gde je takođe kupio hotel „Admiral“ i deo ostrva Sv. Nikola, za koje čujemo, opet iz naših crnogorskih izvora, da će vrlo verovatno da proda. Takođe je planirao da njegova kompanija „Futura montenegro“ kupi jedan deo crnogorske distributivne kuće itd. Dakle, reč je o gospodinu koji očigledno planira da bude vlasnik dobrog dela balkanskog područja. Ukoliko vaša istraga, nadam se, posle našeg insistiranja, mi ćemo se potruditi da držimo ovu tenziju svakodnevno, pokaže pravi monopol, recimo, u distribuciji štampanih medija, recimo, od Caneta Subotića i nemačke izdavačke kuće „Vac“, onda bismo voleli da čujemo na koji način vi mislite da, u okviru predloženih izmena i dopuna Zakona o javnom informisanju u onom delu kojim se odnosi na vlasnika javnog glasila ukoliko postane nelikvidan, rešite ovaj začarani krug? Vlasnici štampanih medija su uglavnom nelikvidni zbog toga što Cane Subotić i veliki distributivni lanci njima duguju pare koje su oni zaradili. Mi ćemo stati ovde, a u nastavku pokušaćemo da prozovemo i Biju, kada je reč o udelu vlasništva gospodina Beka i ove grupe oko Deloitte&touche, s obzirom da smo radili neko malo istraživanje i došli do značajnih podataka. Da vidimo na koji način država zaista planira da se obračuna sa nečim što je toliko dugo zapravo podržavala. Svi ovi ljudi i sve ovo o čemu smo mi govorili ne bi uspeli ovo da naprave da nisu imali zaštitu, nažalost, i države Srbije, odnosno vlasti kojoj vi pripadate.
Od vremena poslaničke grupe SRS iskorišćeno je 13 minuta i 43 sekunde, narodna poslanica je rekla da hoće da troši od vremena poslaničke grupe. Da lijoš neko želi reč? Narodni poslanik Velimir Ilić. Na raspolaganju poslaničke grupe je četiri minuta i 30 sekundi. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se danas da skrenem pažnju da kada raspravljamo o amandmanima na zakon o informisanju i kada smo hteli da popravimo jedan loš zakon vi se pojavljujete bez mišljenja Vlade, poslanici preko dva sata sede na hodnicima, čekaju da li ćete dobiti zeleno svetlo iz nečijeg kabineta da može sednica da krene i bez tog mišljenja, koje za vas možda nije ni važno. Za nas je važno da Vlada naje saglasna oko ovog zakona. Vlada ne zna šta će da radi sa ovim zakonom. Vlada nema većinu za ovako jedan loš zakon, to je sigurno i u to smo ubeđeni.Mnoge poslaničke grupe se hvataju za glavu, kažu – mi ne možemo ništa da uradimo protiv jedne diktatorske ekipe ljudi iz vladajuće koalicije koja nameće sve i svašta. Mi smo imali juče one sramne promene ovde. Parlament radi po ovoj skapsi od 40 stepeni 16, 18, sati. Ni na Golom otoku nisu tako tretirani, a kamoli narodni poslanici. Zašto? Što je vama stalo da danas nekome referišete koliko je zakona prošlo, koliko ste usvojili, šta ste doneli od tih zakona i da se hvalite da 15 zakona pre podne ste usvojili u raspravi u načelu, a ti zakoni ne vrede ničemu. Ovaj zakon o informisanju jednostavno želi da zaštiti određene nesposobne političare s kojima i vi iz Vlade ne znate šta ćete i kud ćete, jer više za njih niko u Srbiji da glasa neće. Oni maltene žare i pale u toj vladi, odlučuju o svemu, vuku glavne konce. Njihovi poslanici ne učestvuju u raspravi niti ih to interesuje. Vladajuća koalicija je raspustila poslanike, ovde vidimo jedno desetak koji dolaze uredno i odspavaju malo tu, meškolje se, šetaju i ne znaju ni oni šta će sa sobom. Opozicija pokušava nešto da učini, ali samim tim učestvuje u nekim nečasnim radnjama koje vi sprovodite i pravite. Meni je bilo žao gledati ministra Dulića kada ste ga išutirali kao zadnju kantu, korpu za smeće. On je hteo nešto, mučenik, da kaže, vi ste rekli, ne vi, vaša predsednica– ajde ministre, doviđenja, hvala, ulazi sledeći ministar da prođete ono vreme. Oduzimate ljudima vreme, oduzimate gospodinu Nikoliću regularno vreme koje ima da govori, oduzimate mnogim poslanicima, tobože ne vidite da su se javili, samo da bi počeli sledeću sednicu pre 18.00 časova i da bi to bilo zakonito. Tako nešto nikad nije zapamćeno. Verujte, poslanik sam od 93. godine u parlamentu. Nikada nisam zapamtio ovakvu diktaturu i ovakvo ponižavanje jedne institucije kao što je srpski parlament. Nikada se nisam osećao toliko kao narodni poslanik poniženo, kada bukvalno radite šta vam padne na pamet. Nemate nimalo stida. Naravno, gospodin Tijanić ugasi kad god je škakljivo, vi znate da bi Tomicu Milosavljevića i zakone o zdravstvu ovde masakrirali poslanici posle njegovog izlaganja koje je imao; naravno, odmah se isključuje prenos i gledamo biciklističku trku. Juče sam govorio ko je normalan da gleda pet sati bicikliste u grupi da voze non-stop bicikle i vi sedite i gledate to, kao – Srbija hoće da posmatra to. Ima sportskih kanala, ima Eurosport, ima niz mogućnosti da se gleda ako to neko hoće. Zakon o informisanju, set zakona, na primer, iz zdravstva usvajali ste u nekim noćnim sednicama, zar to nije sramno za Srbiju? Mi smo razmišljali da Srbija ide ka demokratiji, da se Srbija demokratizuje svakim danom, da Srbija ide ka EU. Međutim, i njima je neprijatno da vam kažu da tamo ne možete da stignete zato što radite ovo što radite. (Predsedavajuća: Četiri minuta i 30 sekundi.) Gospođo, 15 minuta imam kao šef poslaničke grupe.
Narodni poslaniče, ovlašćena predstavnica vaše poslaničke grupe je narodna poslanica Aleksandra Janković. Činjenica da narodna poslanica nije u sali… Narodni poslanikVelimir Ilić dobacuje da pročitam Poslovnik. Sebi ne mogu da dozvolim da vam takvu doskočicu uzvratim, ali mi je u obavezi da vas podsetim kako se primenjuje Poslovnik kada predsednik poslaničke grupe odredi ko će ga predstavljati za neku od tačaka dnevnog reda. Radi se pismeno i mora da bude dostavljeno stolu predsedavajućeg pre početka rasprave u načelu. Predsednik poslaničke grupe ima ista prava kao zamenik ili zamenica predsednika poslaničke grupe u slučajevima kad hoće da učestvuju u raspravi. Tako da sam bila u obavezi da vam dam da koristite vreme poslaničke grupe koje vam je preostalo, a to je 4 minuta i 30 sekundi. Narodni poslanik Miroslav Markićević dobacuje. Molim vas da to ne činite, to je kršenje člana 104. Poslovnika Narodne skupštine. Sada koristite vreme koje vam je na raspolaganju kao predsedniku poslaničke grupe, podrazumevajući se da narodna poslanica Aleksandra Janković više nema ovlašćenje kao ovlašćena predstavnica. Vreme koje vam je na raspolaganju je 15 minuta. Samo se registrujte u elektronski sistem i dobićete reč.
Slušajte, da li može jednom da se u ovoj sali dogodi da nešto kažemo i da ne slušamo komentare? Valjda znamo i toliko smo dugo u Skupštini da možemo da pratimo i da govorimo onako kako Poslovnik predviđa. Prema tome, gospođo Čomić, vi nam očitate lekciju koja je duže trajala od moje diskusije. Uvek nam održite predavanje. Ne mogu da shvatim da ste vi više govorili nego čitava srpska opozicija. Da li vi snimate to? Da li vama neko kaže – gospođo Čomić, vi više govorite nego svi poslanici zajedno? Ne mogu da razumem da li vi toliko volite taj mikrofon, da li toliko obožavate da govorite u parlamentu?
Narodni poslaniče, podsećam vas na član 103. stav 1. i vaša je obaveza da govorite o dnevnom redu. Zahvaljujem. Izvolite i nastavite.
Dobro, nema problema. Prema tome, vi ste ovde donosili zakone ovako kako ste donosili, prekidali, seckali, upropastili jednu raspravu, potpuno uveli Srbiju ponovo u jedan mrak u kome je bila pre puno, puno godina. Vi medijski sve blokirate, ali nadam se da su to vaši zadnji trzaji. Uvek kada je neko pri kraju, on traži onaj poslednji trzaj, a to je da ga medijski štite zakoni. Prema tome, ne možete vi jednog nesposobnog potpredsednika Vlade, gospodina Dinkića, koji kompletno vodi Narodnu banku, Nacionalni investicioni program, koji kompletno vodi ekonomiju jedne države, da jednostavno sakrijete od kritike, da ga zaštitite zakonima. Mi ćemo i dalje nastaviti ono da je on jedno zlo koje je trenutno u Vladi i koga mi kao srpski predstavnici naroda moramo da tražimo da se što pre oslobodimo, jer to za Srbiju nije dobro. Srbija ne može da krene napred sa takvom garniturom koju imamo. Juče je bilo žalosno gledati poslanika koji je govorio o nacionalnim manjinama kako ste ga počistili iz sale da bi uletela gospođa Dragutinović, pa neko joj maše, brže Dragutinovićka, zauzimajte mesto, a onaj mučenik zbunio se i tašnu zaboravio, pošao, ne zna gde se nalazi. Kad vi tako radite sa vašim ministrima, šta ćete sa nama da radite? Zato nama nije to ni čudno. Juče je bilo smešno posmatrati gospodina ministra kako se kupi i u polutrku beži iz ove sale da bi izašao pre 18 časova, da biste vi imali noću sednicu. Zašto vam to treba? Radite subotama, radite nedeljom. Čemu to vodi? Na temperaturi od 40 stepeni, vi hoćete da na brzinu usvojite zakone koji znače za Srbiju izuzetno, potpuno lošu poziciju. Ne možete da objasnite poslanicima da je ova država pred bankrotom, da je punjenje budžeta nikakvo, da se ova država zadužuje četiri milijarde evra u ovoj godini, za šest meseci ste zadužili sa MMF kada saberete to je preko četiri milijarde evra, da ništa ne radi, ništa ne funkcioniše. To hoćete sve medijski da sklonite, da sakrijete od naroda, da seljaci sada ne znaju kud će i šta će. Neće niko ništa da otkupi od poljoprivrednih proizvoda. Kupovna moć stanovništva je opala za preko 50% u odnosu na prošlu godinu. Vidite da je poljoprivreda u opadanju za 24% u odnosu na prošlu godinu. Nema investicija. Vi prikazujete projekte koji su smešni, projekat od milion dinara slika RTS i prikazuje u jutarnjem programu. Kupio čovek kopir mašnu i zaposlio svog sestrića i to je doprinos razvoju male privrede. Molim vas lepo, a niste rekli čiji je on član. Radite ovde potpuno stranački institucije koje samo žive od toga što su članovi pojedinih partija. Vi zapošljavate hiljade ljudi dnevno u raznoraznim administrativnim poslovima. To je za Srbiju neodrživo i nemoguće i ne može više da se održi. Komunalna policija grad Beograd će da košta 8,8 miliona evra godišnje. Od čega to mislite da platite? Novih nameta nema. Go se ne svlači. Sve ste uzeli što je moglo da se uzme i sve je sada stalo. Gde su vam zapošljavanja, gde su onih 200.000 radnih mesta što je Boris obećao? Imate u kontri 200.000 otkaza. Sto hiljada ljudi je izgubilo zadnjih meseci socijalno osiguranje. Ne može da se leči, ono najosnovnije. O čemu mi da razgovaramo danas? Šta može da uradi ministar kulture, ako nema čovek ni za hleb? Ne može da preživi. Koliko hiljada ljudi je pred isključenjem struje, a to ih čeka u septembru? Stižu računi. Evo, prošla vam je druga građevinska sezona. Prolaze godišnji odmori, dolazi jesen, doći će zima. Kako da prezimi Srbija sa ovakvim cenama gasa, sa ovakvim cenama koje ne mogu jednostavno ovi običniji ljudi da prežive? Vi se prosto batrgate, vaši šefovi glavni da uđu u neku istoriju, prave neke nesvrstane. Još nam to samo treba. Hoće da napišu neku stranicu istorije i svi patite od toga da budete nešto veliko. A našem običnom čoveku treba da plati struju, da obuje i obuče najosnovnije svoju porodicu, da školuje decu i da prehrani svoju porodicu. To ne možete da obezbedite. Vi ne shvatate da je obaveza vladajuće koalicije da obezbedi posao za radno sposobno stanovništvo, da radno sposoban čovek, koji uredno ide na posao, može da živi od svoje plate. To ne shvatate. Bavite se visokom politikom, bavite se raznoraznim glupostima i toga je više svima došlo do guše. Ne znamo više kud ćemo sa vama i šta da radimo? Vi samo jurite te zakone. Dajte, usvojite sve u jednom danu, objedinite raspravu i niko vam neće ništa reći, kao što i ovo radite. Nemojte se više brukati, i vas i nas. I nas pita narod kada odemo u svoja mesta, u svoje gradove - šta se to događa tamo, na šta to liči? Ispadate smešni, a mi ispadamo poniženi jer sedimo i moramo da pratimo i slušamo. Nemojte misliti da će opozicija dugo ovo da trpi. Imamo mi i druga rešenja. Izaći ćemo odavde, staćemo ispred, pa ćemo držati svaki dan isti ovaj dnevni red i razgovarati sa narodom. I to je jedan od načina. A nemojte gospođo Čomić da se smejete. Ovo je tužno, ovo je žalosno. Vi ste odgovorni što je ovakvo stanje u parlamentu i to morate da shvatite. Kad-tad neko će vas prozvati, pitati - gospođo, zašto je to ovako? Zar Saša Tijanić može da radi šta god hoće sa Javnim servisom, koji ovaj narod plaća od svoje muke, od svog znoja? Zamislite, sad ste uveli paralelno da plaća i kablovsku televiziju i javni servis. Vi mislite da mi nećemo pokrenuti inicijativu da se ovakav način finansiranje Javnog servisa prekine. Kako može jedan građanin, koji plaća uredno javni servis da bi gledao RTS, da plaća i kablovskom distributeru, koji je nažalost ovde ušao na mala vrata bez dinara obeštećenja ove države? Prirodni resursi se koriste bagatelno. Radite šta god hoćete. Evo, gradovi, govorio sam vam ovih dana - gradovi su u teškoj situacije, opštine u teškoj situaciji. Ne uplaćuju se transferna sredstva. U pojedinim krajevima ne mogu ljudi da prežive. Uzmite Lebane, Kuršumliju, Bojnik; tamo samo opštinari i policija primaju platu, niko više. Ne radi ništa u gradovima. Zašto ne stavite jednom na dnevni red, neka prenose svi mediji, stanje u privredi, da dovedete, što ne privedete ministra ekonomije da da svoj program, da vidimo kud je poveo ovu Srbiju i šta radi s njom? Kako će da objasni građanima pet miliona ljudi je postrojio da se upisuju tamo za neke akcije. Zašto ih ne isplati? Zašto za to ne snosi odgovornost? Da li potpredsednik Vlademože da obmane narod koristeći sredstva informisanja, da ih upisuje danima i satima i da stoji u redovima pet miliona ljudi i da od toga nema ništa? Svi kažete - ekonomska kriza. Uvek je neka kriza u svetu, gospođo Čomić, uvek ima kriza. Krize dolaze i prolaze, a mi stalno tonemo sve niže i niže. Pitaćete me - pa, vi ste bili u Vladi. Jesam, a ta vlada je bila mnogo normalnija od ove sada Vlade. Stanje je bilo normalnije, radilo se, investiralo, gradilo, gde god krenete bilo je gradilište. Šta je danas? Priča o koridorima. To je šuplja priča. Kako vi mislite da izgradite Srbiju? Zašto ste ugasili koncesiju? Znate li da na Ibarskoj magistrali ne može više tehnički da se odvija saobraćaj, jer nema mogućnosti. Sada se hvalite kako pravite auto puteve tamo gde nema saobraćaja. Gde vam je strategija razvoja srpskog saobraćaja, gde vam je prostorni plan Srbije koji je usvojen? Ništa ne poštujete. Samo ko vam naloži šta ovde da stavite i da ubrzate zakone i to pod firmom EU nalaže. Zar je sramota da ne pričamo o zdravstvu javno, da čuje narod probleme? Koliko tamo samo ima problema, a Tomica Milosavljević je pet mandata ministar zdravlja? Da li znate da svi koji su dolazili u ovu državu rekli su da je farmaceutska mafija najveća mafija na svetu, a i kod nas najveća ubedljivo i najjača mafija? Niko ne sme da je takne, kada je pomenete odmah reakcija - sklonite s dnevnog reda. Da li kada raspravljamo o zdravstvu treba da raspravljamo na noćnoj sednici, bez televizijskog prenosa? Da li je to moguće? Narod je izuzetno ugrožen, zdravstveno je ugrožen, nema gde da se leči. Ne mogu svi da dođu do Beograda. Imate par ustanova ovde koje su spremne i sposobne. Nabrajao sam vam ovih dana kako je teška situacija u zdravstvu, da je veliki rizik i operacija krajnika, a kamoli nešto drugo. Prema tome, molim vas, nemojte se igrati sa srpskim parlamentom. Nemojte se tako bahato ponašati. Nemojte koristiti silu većine i zloupotrebljavati vlast, spustite se na zemlju, pustite raspravu onako kako treba da teče i dozvolite medijima da to prate. Nemojte gušiti medijski prostor Srbije. Molim vas, potpuno ste ugušili, napravili ste agencije, sve kontrolišete, vodite. Nećete dugo. To stvara jedan naboj, jedan revolt kod naroda i kod svih nas, svi smo puni gneva. Prema tome, ovde nam pričate da je skup parlament, da je skupo prenošenje sednica. Ovde nam priča čovek koji drži sve bilborde u Srbiji, ovde ga nema u sali, predsednik Administrativnog odbora, samo treba da dođe neku odluku da vam donese. Koristi budžetska sredstva Vlade za mnoge aktivnosti Vlade i radi svoj privatni biznis, a nama priča šta će poslanicima dnevnice, šta će im, to treba sve ukinuti. Treba i plate ukinuti. Ovde sede ljudi koji su veliki budžetski korisnici, koji sišu budžet kao oni krpelji kada se zalepe, koji su se godinama zalepili za budžet Republike Srbije i samo ga sišu. Ne možete da ih amputirate, jer ste svi u jednoj igri. Ako bilo koga pomerite, pade vam Vlada. Prema tome, nećete dugo dogurati sa ovakvom politikom. Pustite slobodu medija. Nemojte ovaj sramni zakon donositi. Nemojte dozvoliti Aleksandru Tijaniću da bukvalno zloupotrebljava i vama čini neke usluge Javni servis Srbije. Javni servis Srbije treba da radi svoj posao i on ne može da bude iznad parlamenta, da on parlamentu određuje termine kada može da se gleda prenos. Noćas ste pustili važnu raspravu u tri oko ponoći. Ko normalan sedi to da gleda? Kažete - udovoljili smo. Prema tome, ovo ništa ne valja i što duže budete sve će nam biti gore. Lepo je i korektno povući se i raspisati izbore. Ovde su izbori neminovni. Ovde mora nešto da se uradi. Ne možete se dodvoravati nacionalnim manjinama i kršeći Ustav, izglasavati neke zakone dodatne, dodvoravati se svakome ko vam smeta da ne padne Vlada, i ko vam ne smeta i ko vam drži Vladu. Trčite i jurite svakoga za rukav, da vam pomogne malo, da trajete jedan dan duže. Prema tome, vama spasa nema. Vi ste skrenuli sa jednog pravog puta, molim vas da se vratite tamo gde srpski parlament treba da bude i demokratizaciju Srbije nemojte kočiti.
Da li se još neko javlja za reč? Ne. Ako ne, na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, Zakonodavni odbor je kao nepotpun odbacio amandman narodne poslanice Jelene Trivan na član 4. sa ispravkom, a prema članu 148. stav 3. Poslovnika odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, suština amandmana na član 4. koji se odnosi na novi član 92g stav 3, jeste u tome da se elektronski mediji dovedu u ravnopravan položaj sa štampanim medijima i da se ublaže posledice jednog drakonskog kažnjavanja elektronskih medija, a suština tog drakonskog kažnjavanja jeste u tome da se dovede do gašenja onih elektronskih medija koji nisu po volji režima. Gospodine ministre, vi ste u načelnoj raspravi istakli da vi kao reditelj imate dužnost i da imate sposobnost da uvedete red u medijski prostor Srbije. Međutim, sem poznavanja umetnosti režiranja, vama će biti potrebna i ogromna podrška pravosudnih i policijskih organa u Republici Srbiji, jer vi izgleda, gospodine ministre, niste do kraja svesni sa kakvim aždajama nameravate da se uhvatite u koštac. Gospođa Marina Raguš i gospodin Boris Aleksić su vam praktično do detalja objasnili kakvi mafijaški klanovi danas vladaju i danas gospodare medijskim prostorom Srbije. Jedan od glavnih mafijaških magnata jeste Stanko Subotić-Cane, o kome je pisao dr Vojislav Šešelj u svojoj čuvenoj knjizi "Stanko Subotić-Cane Žabac, kralj duvanske mafije". U vreme kada je ta knjiga objavljena, mnogi političari u Srbiji su se smejali kako Vojislav Šešelj izmišlja, kako pati od raznih teorija zavere, kako progoni veštice itd., zato što je Stanko Subotić - Cane Žabac, i onda a i sada, bio prijatelj i sponzor snaga koje su same sebe nazivale demokratskim, reformskim i proevropskim. Inače, Stanko Subotić-Cane Žabac je bio vođa, i danas je vođa, tog srpskog dela Đukanovićeve duvanske mafije. Ta duvanska mafija imala je otprilike, a ima još uvek, dva dela. Jedan je italijanski, a drugi je srpski. Italijansko krilo ove mafijevodi izvesni Veselin Barović i o tome je konačno progovorio gospodin Ratko Knežević, šef misije Crne Gore u SAD, čovek kome je sada verovatno i život ugrožen zbog svih onih informacija koje je plasirao u javnost, a koje se tiču kriminalnih afera, vezanih za Mila Đukanovića. Još u novembru 1996. godine italijanski zvaničnici skrenuli su pažnju gospodinu Kneževiću da je Crna Gora postala stecište najgorih mafijaša na Balkanu i da zvanična italijanska Vlada takvo ponašanje neće moći da toleriše. Podignuta je optužnica protiv Mila Đukanovića, koga je tužilaštvo u Napulju ocenilo kao vođu mafijaške mreže na Balkanu, koja se bavila trgovinom duvanom, ali kasnije i trgovinu oružjem, alkoholom i belim robljem, naravno, i narkotičkim sredstvima. Stanko Subotić-Cane Žabac je čovek koji danas suvereno vlada medijskim prostorom Srbije, prijatelj Mila Đukanovića, čovek koji se u oktobru 2007. godine, prema svedočenju Ratka Kneževića, susreo sa Tomislavom Nikolićem i Aleksandrom Vučićem u hotelu "Ric", u Parizu. Ti mafijaši su stajali iza projekta zvanog razbijanje SRS. Samo da vas podsetim, gospodine ministre, nekoliko meseci pre nego što je izvršen pokušaj puča u SRS, izlazio je jedan dnevni list u Beogradu, "Gazeta". Nju je finansirao Mišković, sa jednim jedinim zadatkom, da pripremi građane Srbije i javnost Srbije za rušenje SRS. Posle septembra meseca 2008. godine "Gazeta" je prestala da izlazi zato što je ispunila svoj zadatak. Ovo govorim baš danas, kada u Beograd dolazi Oli Ren visoki predstavnik Evropske unije za proširenje, čovek koji je praktično pravi gospodar ili jedan od gospodara određenih političkih lidera u Srbiji. Sada je potpuno jasno. Sada nema nikakve dileme. Samo slep čovek to ne može da vidi da praktično i Boris Tadić, Mlađan Dinkić i Tomislav Nikolić imaju istog gazdu i da je misija i zadatak tog gazde sledeći – uprkos ponekad zapenušanoj političkoj verbalistici, uprkos ponekad zapenušanim optužbama jednih protiv drugih, Oli Ren ima zadatak da, kada dođu prvi naredni parlamentarni izbori, sve glasove, i one za Borisa Tadića, Dinkića i Tomislava Nikolića, skupi u isti džak. Dakle, to je suština današnjih dešavanjau Srbiji. Inače, danas je sreda, dolazi Oli Ren, verovatno da obavi razgovore sa svojim političkim pulenima ovde u Srbiji, a u petak se, gospodine ministre, izriče presuda Vojislavu Šešelju u Haškom tribunalu zbog tzv. nepoštovanja suda, čoveku kome se sudi, između ostalog, i zbog toga što nije hteo da dozvoli da SRS padne u ruke mafije. To je jedan od najvažnijih razloga zašto je došlo do pokušaja puča u SRS. Dragi građani Srbije, mislim da vam je sada potpuno jasno. Ako ne želite da na sledećim parlamentarnim izborima jedan mafijaški klan bude zamenjen drugim mafijaškim klanom, onda nema druge nego glasajte za SRS, stranku koja nikada nije bila, niti će ikada biti u rukama mafije.
Od vremena poslaničke grupe narodni poslanik je iskoristio pet minuta i 14 sekundi. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Aleksandra Janković, Oto Kišmarton, Vladan Batić i Vladan Jeremić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton.
Podneo sam amandman na član 5. izmena i Dopuna zakona o javnom informisanju. Tim amandmanom predlažem da se ukine član 5, jer se sa tim članom 20 puta povećavaju kazne. Smatram da su to previsoke kazne, da su neprimerene i nehumane. Ovakvim kaznama koje Vlada predlaže mediji u Srbiji bi bili uništeni. Ovaj zakonski predlog predstavlja bahatost Vlade Srbije, tj pojedinih ministara u Vladi. Vlada želi da demonstrira silu usvajanjem zakona, koji je žestoko kritikovan od strane poslanika opozicije, kao i javnost. Od svih poslanika čak ni oni koji su u poziciji, niti ministar, odnosno niko ovaj zakon i ne brani u ovoj skupštini. Za predsednicu Skupštine i za ovu našu Vladu bilo bi, verovatno, najbolje ukidanje TV prenosa, kako se ova bruka koja se ovde dešava ne bi širila dalje. Ovakva Vlada bi da ukine ovakvim zakonom sve medije koji ne informišu građane o velikim uspesima Vlade i uspesima pojedinih ministara, posebno ministara koji vode ekonomiju. Ovaj zakon je toliko loš da se amandmanima ne može popraviti i ovakvim predlogom izmene Zakona o informisanju vodi Srbiju korak unazad u demokratizaciji društva, Srbiju udaljava od EU i vodi Srbiju u mrak.
Da li još neko želi reč od narodnih poslanika koji su podneli amandman? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela Vlada. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Radojko Obradović, Zoran Šami, Nikola Lazić, Milan Lapčević, Miloš Aligrudić, Dragan Šormaz, Svetlana Stojanović, Željko Tomić, Aleksandar Pejčić, Milica Vojić- Marković i Vladimir Milentijević. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Šami.
U međuvremenu smo dobili konačno odgovore Vlade. Ona je naravno odbila sve amandmane. Moram da pročitam obrazloženje i da kažem gospodinu Aleksiću da se ne slažem s njim, ovo je stvarno odlično obrazloženje. Obrazloženje glasi ovako – amandman se ne prihvata iz razloga što je Vlada predložila amandman kojim se menja član 5. Predloga zakona. Obrazloženje je precizno. Podneli smo amandman na tekst zakona, Vlada je potpuno promenila taj tekst zakona i taj amandman ne zna se na šta se odnosi. To je ono o čemu sam pričao. Prema tome, obrazloženje Vlade jeste precizno. Jedino je nevolja u tome što nismo mogli da podnesemo amandman na nov tekst zakona, na nov tekst člana 5, između ostalog. Međutim, vredi nešto napomenuti. Svojim amandmanom Vlada je smanjila gornje granice kazni duplo, ali da ne bi to bilo protumačeno pogrešno u javnosti, moram da kažem da su kazne svejedno uvećane deset puta u odnosu na postojeće kazne. Znate, kada uvećavate kaznu deset puta, to nije dokaz da imate preterano dobre namere. Predložili smo da se te kazne mnogo više smanje i da se dovedu u neku razumnu meru, jer ono što je Vlada predložila svojim amandmanom, da kazne idu od milion do deset miliona dinara, mislimo da je to stvarno nešto što nije primereno. Kazne od deset miliona dinara se ne izriču ni za mnogo teže privredne prekršaje nego što ovaj.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Antić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 6. i potpuno se slažem sa mojim prethodnim kolegom. Kazne su prevelike i SNS je htela da do znanja da se ne slaže sa ovakvom kaznenom politikom. Ovo je neprimeren odnos prema medijima u Srbiji. Mislim da je sasvim jasno… Prozvala me je gospođa Čomić. Da li je tako? Prozvali ste i dali ste mi reč. Imam svojih dva minuta.
Narodni poslaniče, trenutno smo u raspravi amandmana na član 5. Tu ne vidim da ste podneli amandman, a nisam prešla na amandman na član 6.
Izvinjavam se.
Pitam kada završi govornik – da li još neko želi reč kada je reč o amandmanu o kojem se Skupštini obratio podnosilac amandmana. Da li jošneko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Zoran Antić, Vladan Batić, Vjerica Radeta, Aleksandra Janković i zajedno narodni poslanici Željko Tomić, Jovan Palalić, Miloš Radulović, Miroslav Petković, Milica Vojić-Marković, Zoran Nikolić, Miloš Aligrudić, Vladimir Milentijević, Aleksandar Pejčić i Zoran Šami. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 6. Predloga zakona o izmenama Zakona o javnom informisanju zapravo je izmena postojećeg člana 95. Zakona. Obrazloženje Vladino zašto nije prihvaćen amandman koji sam u ime SRS podnela je da se amandman ne prihvata iz razloga što je Vlada podnela amandman kojim se menja član 6. Predloga zakona. Ovo je apsolutna obmana javnosti Srbije od strane Vlade Republike Srbije i resornog ministra, gospodina Bradića, jer se ovih dana, to je opštepoznato, digla velika prašina oko ovog zakona koji predviđa potpunu kontrolu medija, gušenje i gašenje medija, kao što smo ovih dana svedoci gušenja i gašenja demokratije u srpskom parlamentu. I onda ste vi, gospodineBradiću, da biste prevarili javnost Srbije, novinare i urednike medija koji su posebno zainteresovani za ovaj zakon, rekli da je Vlada podnela određene amandmane i da ti amandmani značajno smanjuju one kazne koje su predviđene u Predlogu zakona. Sada ću da vas demantujem, zato što u članu 6. u prvom stavu niste promenili ništa. Zato mi nije jasno zašto niste uzeli u obzir amandman koji sam podnela. U članu 6. predviđeno je da se novčanom kaznom umesto od 30.000 do 200.000 dinara ranije odgovorni urednik, a sada osnivač kažnjava kaznom od milion do 10 miliona dinara. Vi to niste promenili ni u prelogu Vlade i to javnost treba da zna. Dakle, ova drakonska kazna ostaje i dalje na snazi. U drugom stavu ste zaista uneli jednu promenu, a taj drugi stav je novina uopšte u odnosu na član 95. Predvideli ste da se novčanom kaznom od 200.000 do 2.000.000 dinara za prekršaj iz ovog člana kazni i odgovorni urednik javnog glasila. Tačno, Vlada je ovde iznos smanjila, nije više 200.000 do 2.000.000, već je to kazna od 100.000 do 1.000.000 dinara. Ona prethodna kazna do 10.000.000 dinara za osnivača ostaje i dalje. Očigledna je vaša namera, gospodine Bradiću, i namera Vlade Republike Srbije. Bez konačnog stava Vlade Republike Srbije i amina Borisa Tadića svakako da mi danas ne bismo raspravljali o ovom predlogu zakona. Zato mi ne želimo da kritikujemo pojedinačno vas kao ministra ili vašeg nalogodavca i predsednika stranke Mlađana Dinkića, koji je krenuo u hajku protiv novina, odnosno medija, već SRS za ovu hajku protiv medija i za očigledno uvođenje medijskog mraka u Srbiji proziva direktno Borisa Tadića, koji jeste taj koji je formirao ovu vladu, koji jeste taj koji, kao predsednik, može da odbije potpisivanje ovog zakona ako u parlamentu bude usvojen. Ubeđeni smo i mi srpski radikali učinićemo sve što je u našoj moći da ovaj zakon ne bude usvojen. Vama toplo preporučujemo da dok je još vreme povučete ovaj zakon, jer ne daj bože ako bude usvojen, zaista neće biti ništa ni od medija, ni od informisanja, ne samo kada su upitanju vlasnici i odgovorni urednici, govorim pre svega sa aspekta građana Srbije, koji treba da budu obavešteni o svemu što se u zemlji Srbiji dešava i to da budu obaveštavani bez cenzure, onako kako to zaista zaslužuju. Hvala.
Iskorišćeno je dva minuta i 52 sekunde od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić. Izvolite.
Izvinjavam se zbog malopređašnjeg previda. Dakle, i ovaj član 6. definiše kaznene odredbe. Ponovio bih ono što sam malopre rekao, neprihvatljivo je za SNS Tomislava Nikolića da se ovoliko uvećavaju kazne medijima, deset puta veće kazne, to je preveliki iznos kazni i za nas je neprihvatljiv. Mislim da je mnogo važnije da kažem da što se ovog zakona tiče da je on očigledno deo jedne političke platforme G17 plus i da je očigledno na sceni pokušaj da se opere biografija gospodina Mlađana Dinkića, da se on amnestira od odgovornosti za sve ono što je učinio od 2000. godine naovamo kada je u pitanju srpska privreda, srpska ekonomija i da njegova stranka preraste u neku buduću partiju regiona ili eventualno uspe da izbori taj magični cenzus. S tim u vezi očekujem da će pritisci na medije biti još ozbiljniji. Pritiske na ovaj parlament već osećamo i pokušaj da se poslanicima onemogući da govore o kriminalu gospodina Mlađana Dinkića, a biće pritiska i u drugim institucijama. U ovih minut rekao bih da DS nije nevina u celoj priči. Pre godinu dana ukinula je jednu TV Resava iz Svilajnca. Faktički dozvolila je svojim ćutanjem da se jedna televizijaizbaci iz svojih prostorija posle pobede DS u toj opštini. Oštećena je oprema. Ugovor se nije ispoštovao. Sud ne reaguje na sve načine da se ta TV istisne sa prostora Resave. Oni su bukvalno izbačeni iz Svilajnca i trenutno rade u Despotovcu. Ima takvih primera širom Srbije, a nažalost ni prisutni ministar nije reagovao u ovom slučaju. Udruženje novinara je osudilo. Pisalo se predsedniku Vlade, predsedniku Republike, ali očigledno nasilje DS, pre svega resavskih demokrata, učinilo je svoje. U te prostorije useljena je TV Centar, gde majka potpredsednika opštine ima deo vlasništva nad tom televizijom i to je bio uvod i primer kakvih ima širom Srbije, bio je uvod za sve ovo što se dešava trenutno u medijima.
Narodni poslanik Miroslav Petković.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, predsednik Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović nam je više puta u ovoj sali saopštila da Narodna skupština Republike Srbije ne može raspravljati o zakonu o prenosu nadležnosti AP Vojvodini dok ne dobije mišljenje Vlade. Mi na to mišljenje Vlade čekamo mesecima. Pitam vas, gospođo Čomić, kako smo danas počeli raspravu o ovoj tački dnevnog reda bez mišljenja Vlade, koje je stiglo malopre, posle četiri i po sata od početka ove sednice. To je nedopustivo i to je zaista sramota. Ono što je tužno, jeste da kada god vi predsedavate u ovoj sali je napeto kao u fabrici tregera. Mislim da nema potrebe da se time više bavimo nego da radimo svoj posao. Želim da se složim sa teorijom koju je izneo uvaženi kolega Saša Milenić malopre da fundamentalna korespondencija leks talionisa inklinira i inhibira i na određeni način apstrahuje, na eksplicitan i vrlo seriozan način, drakonske kazne u građanskoj državi. Mislim da smo se potpuno razumeli i da oko toga nema dileme. Takođe se slažem da nema dileme oko toga da je nepristojno za gospodina Veroljuba Stevanovića da se napiše u jednim novinama da je bahata bitanga. Svakako da je bilo mnogo opravdanja da se napiše bahati gradonačelnik i bahati narodni poslanik, jer on vršeći obe funkcije direktno krši zakon i oko toga nema dileme. Poslanička grupa DSS predložila je da se član 6. u Predlogu zakona briše, jer predložene izmene zakona ustanovljavaju odgovornost za prekršaje osnivača, za nešto što je isključiva odgovornost uređivačke politike. Smatramo da to nigde u svetu ne postoji da osnivač odgovara za ono za šta treba da bude odgovoran urednik. Takođe, ovaj amandman u obrazloženju Vlade se odbija iz razloga što je Vlada podnela amandman kojim se menja član 6. Predloga zakona. U tome i jeste najveći problem. Teško je raspravljate o zakonu koji je podnela Vlada Republike Srbije, koji ima osam članova i koji je posle par dana izmenjen tako što je ta ista Vlada podnela na njega šest amandmana. Teško da zakon brani ministar kulture, a da su mu zakon pisali u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, uz asistenciju urednika "Večernjih novosti" i "Blica". I teško je kad koleginica Gorica Mojović pročita u ovoj sali 43 imena kulturnih radnika koji su učestvovali u izradi zakona o kulturi, a ministar Bradić nije mogao da navede nijedno ime koje je učestvovalo u izradi zakona o informisanju. Teško je što ne možete da se pozovete ni na jedan evropski zakona u kome se na ovakav način uređuje ova oblast. Teško je kada protiv svakog nakaradnog predloga koji stigne od ove vlade, a pogotovo ovaj koji ste potpisali i predali u Narodnu skupštinu, ustanu urednici, novinari, profesori, ugledni ljudi, intelektualci, udruženja i sindikati. Teško je kada ministar kulture mora da plati podršku za ovakav zakon Nezavisnom udruženju novinara Srbije sa 1.800.000 dinara, koliko ste im obećali da ćete im odobriti za projekat koji je prošle godine glatko odbijen. Nemojte se ministre mrštiti, videćemo u ovoj sali uskoro, imaćemo priliku da vam saopštimo kada ste ta sredstva odobrili. Znate šta nije teško, gospodine ministre? Nije teško da ovaj predlog zakona povučete iz procedure i da vi i vaši saradnici u vašem ministarstvu napišete jedan korektan predlog o kome ćemo raspravljati ovde, a ne da sedite u ovoj sali i gledate u jednu tačku i opravdane kritike trpite od poslanika DSS. U protivnom, budite sigurni da ćete prilikom obeležavanja svetskog dana slobode medija, umesto pet minuta gromoglasne tišine čuti pet sati gromoglasnih zvižduka. Doduše, to je tek 3. maja i iskreno se nadam da vi u maju iduće godine nećete biti ministar i da će ova vlada odavno već otići u prošlost, da ćete se baviti svojim poslom. Do tada vas molim - nemojte od Srbije praviti prokletu avliju, to ste mnogo bolje radili u pozorištu.
Vreme poslaničke grupe koje je iskorišćeno je dva minuta i 20 sekundi. Ima reč narodna poslanica Aleksandra Janković.
Budući da iz ovakvog predloga zakona postaje jasno kako namera zakonodavca nije nikakvo uređivanje medijskog prostora i obezbeđivanje ravnopravnih uslova rada za sve medije, spontano se nameće zaključak da je cilj ovog zakona o informisanju bio zapravo kontrola vlasti nad svim postojećim javnim glasilima. No, u problemu su tzv. nesvrstani novinari koji se neretko optužuju za ratnohuškačke i podstrekačke aktivnosti. Gospođa Raguš je govorila svojevremeno o slučaju gospođe Baletić. Moram da spomenem slučaj gospođe Mile Štule, kojoj nije dosta što je ratna huškačica, nego još piše kod Raje Rodića u "Glasu" i "Gromu". Znači, smatramo neprimerenim profesiji TV novinara da necivilizovanim i nekulturnim obraćanjem predsedniku Republike Hrvatske dr Franji Tuđmanu, poslenik javne reči doprinosi atmosferi linča, a to je uradila gospođa Mila Štula. Uveravamo gledalište da je takav stav potpuno u neskladu sa shvatanjem novinarstva u Informativnoj redakciji Televizije Beograd, 13. aprila 1991. godine - to su potpisali novinari tipa - Gordane Suše, Nadežde Gaće, Mihajla Kovača, Miodraga Popova, Vesne Nešović. E sad, svakako je ovakav stav dotičnu novinarku, kojoj je pred 200 ljudi predsednik Hrvatske Tuđman pretio, jer ga nije ubedila, nego se konfrontirala istinom o genocidnom ponašanju nad Srbima, doveo je u situaciju da svoj, pre svega život svoga sina, spasava tako što dolazi u Srbiju, pokupivši samo stvari neophodne za put. Došla je ovde gde je opet dočekana na nož, zbog nespremnosti da služi tadašnjoj vlasti. Jer na zahtev dr Tuđmana u Karađorđevu Milošević pristaje da Mila Štula bude persona non grata na RTV Beograd. Pravda je spora, ali delimično dostižna, pa je 1996. godine dobila... (Predsedavajuća: Vreme na raspolaganju je iskorišćeno.) nastavak u sledećem amandmanu.
Reč ima narodni poslanik Saša Milenić. Vreme na raspolaganju je šest minuta i 30 sekundi, izvolite.
Repliciram gospodinu koji je, izgovarajući jedan besmisleni niz reči stranog porekla, želeo da parafrazira moje izlaganje, tvrdeći pri tome da smo se oko toga razumeli. Ako ste vi tako razumeli ono što sam govorio, onda nema sumnje da razumem i zašto zastupate stavove koje iznosite. Ali, pri tome razumem i nešto drugo - da upravo ova vrsta omalovažavanja učenosti, koju želite da promovišete kao novi stil DSS, potpuno korespondira sa njenim izbornim rezultatima. Učenost može postati smetnja samo u onoj interpretaciji javnog života gde je ona daleko valjda od naroda, kakav se želi - inferioran, nedotupavan, koji ništa i ne razume, te se njime samo mora i manipulisati. Otuda je ona valjda po definiciji nenarodna, dakle sumnjiva, antinarodna. To je tačno ona misao koju neguju mediji, povodom čije razularenosti postoji neophodnost uređivanja javnog prostora u Srbiji. Uopšte nije slučajno što zastupate političke stavove koje zastupate po ovom predlogu zakona - to ste upravo pomenutom frazom poentirali. Ono što ne uviđate je da, bar na onom prostoru gde ja učestvujem na izborima, kako rekoste "bahati gradonačelnik Stevanović" i Zajedno za Kragujevac, odnosno Zajedno za Šumadiju ostvaruju preko 40% glasova građana, koji nekako za divno čudo odlično razumeju šta mi govorimo, ali tu vašu hinjenu jasnoću su prozreli, tako da izgleda ona metafora o radikalima u fraku jeste uvreda, ali ovoga puta za radikale, jer takvu vrstu mračnjaštva naprosto je kontraproduktivno zastupati, govorim sa stanovišta vaših sopstvenih interesa.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Marinković. Koristi vreme poslaničke grupe kao prvi govornik poslaničke grupe ZES.
Uvažena predsedavajuća, ja samnarodni poslanik iz Svilajnca i gospodin dotični poslanik je u pređašnjem obraćanju izneo više neistina. S obzirom da je na razmatranju zakon o informisanju, to je jedan klasičan primer kako možete dezinformacijom da dovedete u zabludu veliki broj ljudi, znači preko medija i kompletno stanovništvo. Prvo, SO Svilajnac nije prepoznavala Srpsku naprednu stranku o kojoj vi pričate do 1. decembra prošle godine. Znači, prostorije o kojima pričate pripadale su SRS. Drugo, mandati koji su vraćeni SO Svilajnac su vraćeni onome kome su pripadali, znači SRS. Treće, vlasnik televizije nije kako vi kažete, majka nekog tamo funkcionera, jer se uvidom u osnivački akt jasno može videti ko su ti ljudi imenom i prezimenom. Tako mislim da ste svojom raspravom, svojom diskusijom doveli do zablude velikog broja ljudi, naneli štetu opštini Svilajnac, koja je jedna od najdemokratskijih opština u Republici Srbiji.
Pravo na repliku, poslanik Miroslav Petković, a posle njega narodni poslanik Zoran Antić.
Šta reći posle ovog izlaganja kolege Milenića. Zaista ću pokušati da utvrdim sa čim korespondira vaša učenost. Ono sa čime se mi ponosimo i ono što mi govorimo siguran sam da dobro razumeju svi građani Srbije, a vi očigledno u Šumadiji, u kojoj i ja živim, govorite nekim drugim jezikom, pa vas možda bolje razumeju. Da li su to akcije od hiljadu evra, da li je to Fijat koji treba da se proizvodi u Kragujevcu - ponovite 40% sledeći put na izborima, verujte mi nikada vam se više neću obratiti, odnosno neću pominjati ni cirkulacioni žeton, ni sve ono što ste do sada izgovarali u ovoj sali. Verujte mi najiskrenije, mi smo bili u poziciji da čitamo stenografske beleške i da pokušamo da dokučimo šta ste hteli da kažete da bi to razumeli. Nemojte shvatiti to kao uvredu, možda ne mogu da dobacim tako daleko kao vi.
Reč ima narodni poslanik Zoran Antić, pravo na repliku.
Uvaženi kolega, nijednog trenutka nisam pomenuo ni SRS niti SNS u tom kontekstu čiji su mandati ili bilo šta. Govorio sam o činjenici da je jedna televizija, nakon pobede DS pre godinu dana, koja je bila u opštinskim prostorijama, izbačena, izbačena po kiši, oštećena je oprema, isključena je struja. Na to je reagovalo Udruženje novinara Srbije. Imam dopis. Gospodin Nino Brajević je potpisao to saopštenje. To je poslato i medijima. Bilo je više članaka. Niko, nažalost, iz medija ni iz institucija vlasti nije reagovao i tvrdim da je jedan od razloga zbog čega tako olako dolazimo u situaciju da se menja ovaj zakon - jer da se na vreme reagovalo situacija bi bila potpuno drugačija. Što se tiče Agencije za privredni registar, imam podatke o članovima društva u trenutku kada je osnivana Televizija Centar. Svi ti ljudi su bili ili rodbinski vezani za funkcionere DS ili prijateljski. Pod tačkom 4. je tu gospođa po imenu i prezimenu Dobrila Milanović, majka potpredsednika Skupštine opštine gospodina Predraga Milanovića. U ovom dopisu Nina Brajevića vidi se da je i Televizija Centar bila registrovana na adresu na kojoj stanuje potpredsednik opštine trenutno. Može biti da ste vi te podatke u međuvremenu izmenili, jer se radi o očiglednom sukobu javnih interesa, ali u tom trenutku su stvari tako stajale i razlog je očigledan: vi ste nameravali da eliminišete jednu televiziju koja vam se nije svidela, da ostvarite, očigledno, jedan monopol nad informisanjem kad je u pitanju opština Svilajnac, a rekao bih i cela Resava. To nastojite i danas, i danas progonite tu televiziju, moram ovako svima javno da kažem, da javnost bude svega toga svesna i mislim da je obaveza svih poslanika, a posebno nas iz SNS, da stanemo u zaštitu svih televizija. Ovo nije naša televizija. Kao što rekoste, SNS nije ni bila registrovana u trenutku kad je ta televizija počela da radi. Hvala.
Još neko o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Mislim da ćete mi možda danas priznati pravo na vreme koje ima poslanička grupa. Najpre, želim da obavestim narodne poslanike i javnost Srbije da je Narodna skupština utvrdila da je došlo do povrede našeg prava juče na govor, po osnovu predstavljanja poslaničke grupe. Da je narodni poslanik Oto Kišmarton govorio manje od 13 minuta, a ne 20, kako je predsednik Skupštine zaključila, da je to utvrđeno na osnovu pregleda video snimka jučerašnje sednice i da će poslanička grupa Srpske napredne stranke biti zadovoljna velikim izvinjenjem koje ćete nam ovde uputiti jednom i konačno za sve bahatosti koje oni koji vode sednice Narodne skupštine učine tokom vođenja sednice Narodne skupštine. Razumem, ponavljam, deo diskusije od sinoć, razumem vašu potrebu, možda je to i potreba šira, da se jedna sednica završi za još dva ili tri sata rada, da ne počinje novi radni dan zbog jedne tačke dnevnog reda, ali vas molim, manite se toga da pogazite naše dostojanstvo, našu ljudskost, manite se toga da nas bezočno u oči lažete koliko smo dugo govorili, kad je to jedna proveriva činjenica. Dakle, ako već hoćete da nas nekad slažete, slažite na temi koju ne možemo da proverimo, tamo gde nemamo pristupa informacijama. Ovde je toliko očigledno bilo da smo juče uskraćeni da govorimo, zbog vaše želje da u šest sati počne nova sednica i zato vas molim recite gospođi predsedniku Narodne skupštine, mislio sam da ne govorim dok se ona ne izvini, međutim, imam i drugih obaveza danas. Možda ću da putujem i u Pariz, bog zna šta, mene put svuda vodi, i zato ću da govorim po ovoj tački dnevnog reda. Ali, verujte, očekujem kako će, kad se bude pojavila u Skupštini, da reaguje na činjenicu da je nečijim propustom, mislim nenamernim, pošto je utvrđeno da je do njega došlo negde u prepodnevnim satima, kad još nije bilo vreme cajtnota za počinjanje nove tačke dnevnog reda, kada je nečijim nenamernim propustom ona dovedena u situaciju da potom počne da se ponaša osiono, bahato i veoma bezobrazno prema poslanicima, najpre SNS, a onda i drugih poslaničkih grupa koje su na to ukazale. Sada bih želeo da još nešto dodam o zakonu informisanja što nisam uspeo u raspravi u načelu. Vlada je odbacilamoj amandman na član 1, u kome sam predložio da izdavači koji su osnovani i registrovani u Republici Srbiji moraju da objavljuju sadržaje na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu ili da ih na odgovarajući način prevode na srpski jezik, osim kada je sadržaj prvenstveno namenjen čitaocima, slušaocima ili gledaocima neke druge jezičke grupe. Sadržaj namenjen jezičkom obrazovanju izdavači mogu da objavljuju na stranom jeziku. Još jedan zanimljiv stav, ako je sadržaj namenjen pripadnicima nacionalnih manjina, izdavači mogu da objavljuju na jeziku nacionalne manjine. Predstavnik Vlade je na ovako ozbiljan amandman uputio jednu rečenicu obrazloženja zašto ga odbacuje. Moram to da pročitam. Glasi - amandman se ne prihvata iz razloga što pitanje upotrebe jezika nije materija koja se uređuje zakonom o javnom informisanju. Pitam predstavnika Vlade, ako je on to pisao, i ako se u to uopšte razume, kako zna da to nije materija koja se uređuje zakonom o javnom informisanju? Odmah da vam kažem, ako ćete mi reći da je to zakon koji nas vodi u EU, ove odredbe sam doslovce prepisao iz Zakona o informisanju koji važi u Sloveniji i time vam pripremio jednu lepu zamku. Sad mi samo nemojte reći da će Slovenija biti izbačena iz EU pošto je donela zakon koji nije proevropski, ali to poglavlje svog zakona Slovenci su nazvali - zaštita slovenačkog jezika. Dakle, gospodine ministre, u Zakonu o informisanju Slovenci su napisali odeljak koji glasi - zaštita slovenačkog jezika, a vi nama ne dadoste ovde da zaštitimo srpski jezik i ćirilično pismo, pa zato imate sada kakofoniju jezika i pisama, ali je 90% štampe pisano latinicom, a samo nekoliko dnevnih glasila, jedno nedeljno čini mi se, i dalje su usuđuju da budu štampani na srpskom jeziku, ćiriličkim pismom. Zakon ne može da bude usvojen. Ako su časni ljudi koji su rekli da za njega neće da glasaju i ako im je on toliko nepodnošljiv da žele da ne bude izglasan, mi ćemo vam ga oboriti na glasanju, zato što ste se usudili da povredite najfinija, najtananija osećanja u jednom čoveku, njegovo pravo na mišljenje, njegovo pravo na sud, zato što ste slobodu štampe poistovetili sa materijalnim stanjem onoga ko novinu štampa i time opredelili da samo bogati ljudi mogu da finansiraju medije ili da samo iz inostranstva mediji mogu da budu finansirani. Da vas podsetim sad na tu presudu, čuvenu presudu koja je u Austriji doneta protiv novinara Lingensa, koji je optužio kancelara austrijskog Krajskog da sarađuje sa nacistima, da ih podržava, da ih finansira, da je njegovo ponašanje nemoralno i nedolično i da isti demonstrira oportunizam najnižeg ranga. Naravno da ga je austrijski sud osudio, ali je Evropski sud pravde uzeo u razmatranje žalbu Lingensa, saslušao odgovor vlade Austrije, koja je iznela tvrdnju da su sudska zaštita, kazne i mere iz presude doneti u cilju očuvanja ugleda kancelara, da je presuda bila neophodna u demokratskom društvu, a sud je onda rekao ovako - ne isključujemo potrebu da se ugledu političara pruži sudska zaštita. Političari moraju da pokažu visok stepen tolerancije prema kritici u medijima i zahtevi za zaštitu moraju da se odmere sa društvenim interesima otvorene diskusije po političkim pitanjima. Političar neizbežno i svesno izlaže svoje reči i postupke brižljivoj kontroli kako novinara, tako i šire javnosti. Samim tim dužan je da pokaže veći stepen tolerancije. U izbornim kampanjama političari koriste sva oružja koja su im na raspolaganju, pa i izraze koji su predmet spora. Izrečena kazna novinaru predstavlja vrstu cenzure koja će novinara najverovatnije sprečiti da ubuduće daje ovakve i slične komentare. U kontekstu političke debate ova kazna će najverovatnije odvratiti novinare od davanja komentara na političke diskusije u vezi sa pitanjima koja se odnose na život u zajednici. Ovakva kazna najverovatnije će ometati i medije u obavljanju zadataka prenosioca informacija i javnog čuvara. Pri ovakvoj presudi Evropskog suda pravde vaš zakon sada pada u vodu, jer je namenjen da kažnjava one koji bi se usudili da se obračunavaju sa političarima. Pravno ili bolje reći krivično-pravno interesantan je stav suda pravde u odnosu na pristup nacionalnog suda gde je okrivljeni, tj. njegova odbrana dužna, molim vas da ovo saslušate, da kod klevete dokaže istinitost izrečenog i napisanog. Nacionalni sud ne pravi razliku između istinitosti i činjenice i kritičkog suda. Evropski sud pravde smatra da se ne može odrediti, istraživati i dokazivati istinitost kritičkog suda i da bi to bilo postavljanje nemogućeg zadatka pred odbranu. Novinar je imao pravo da pišući o političkom delovanju kancelara formira i poseduje lično mišljenje i pravo da to mišljenje saopšti. Gospodine Bradiću, po pravu kojim se rukovodi EU, ova presuda je izvor prava, ova presuda je zakon. Prema ovoj presudi, vi nikada nećete moći da osudite nekog novinara u Srbiji po zakonu koji ćete možda doneti ili ćete možda Srbiju da izložite velikim troškovima. Najpre, bićemo obrukani pred Evropskim sudom pravde, a potom sudski troškovi odštete koji će građani, novinari ili osnivači medija dobijati po tim sporovima, biće nenormalno visoki. Molim vas još jednom, ako vas vredi moliti, odustanite od ovog predloga zakona. Nije naišao na podršku medija, nije naišao na podršku političara, nije naišao na podršku građana zato što ovim zakonom sprečavate slobodu, a sloboda je bekstvo iz carstva potčinjenosti u carstvo slobode. Dva su carstva u kojima može da se živi: ili ćete biti potčinjeni i beznadežni, ili ćete imati slobodu. Vraćate nas u vreme kada smo donosili ovakve zakone. Možete da se pravdate time da su neki od nas učestvovali u donošenju tih zakona. Budite bolji od nas. Imate mnogo lakše vreme pred sobom. Imate mnogo lakšu političku i medijsku i bilo koje vrste scenu, a vi znate kako se uređuje scena. Ova scena nije za tragedije. Na ovoj sceni možete da nas zaista obradujete slobodoumnim zakonima i to će narod da vam vrati. Ni po onom zakonu se hrabri ljudi nisu ponašali kao potčinjeni, kao robovi, pa neće ni po ovom. Možda je i onaj zakon bio razlog što je došlo do brutalnosti 5. oktobra, nemojte sada vi da pravite alibi za neke nove brutalnosti. Dakle, one narodne poslanike koji ne žele da se vlada nad ljudima, nad mišlju i nad slobodom govora, pozivam da u danu za glasanje oborimo ovaj zakon, da se svi pojavimo u ovoj Narodnoj skupštini, da svi javno svojom karticom donesemo svoj sud o njemu i da sprečimo one koji ionako ništa ne predstavljaju u političkom životu Srbije, one koji su sami svojim ponašanjem izazvali sve one kritike koje im se upućuju, da se manu toga da kažnjavaju narod. Ovde baš niko nema pravo da kažnjava, ali ajde ako nekome ostavljamo pravo da kazni, neka to bude narod, ponovo ne narod na ulici, nego narod kroz svoje institucije. Sve mora da bude u institucijama. Kada ste ulazili u Savet Evropa, a ona Srbija koja je imala onaj Zakon o javnom informisanju nije bila u Savetu Evrope, trebalo je da znate koliko to boli, posebno one koji su na vlasti. Članstvo u Savetu Evrope sprečava one koji su na vlasti da se obračunavaju sa svojim građanima.
Vreme na raspolaganju poslaničke grupe Napred Srbijo je tri minuta. Da li se još neko javlja za reč? Ne. Na član 6. amandman je podnela Vlada. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Koristiću ono malo vremena grupe što je preostalo. Koliko ima vremena grupa? Izvinite, samo tu informaciju ako možete da mi date.
Poslanička grupa Demokratske stranke Srbije ima 21 minut i 30 sekundi, a ovlašćeni predstavnik isto tri minuta.
Koristiću vreme grupe za ovo. Dakle, amandman koji je Vlada podnela menja tekst zakona u potpunosti. Član 7. ovog predloga zakona bio je potpuno drugačiji. Upućivao je na odredbu člana 1, koja je predviđala da osnivač javnog glasila mora imati pedeset hiljada evra na svom računu, kako bi to javno glasilo moglo da se održi. Kako je Vlada kasnije predložila da se to briše, onda su se setili da u član 7, umesto odredbe koja služi onoj pređašnjoj, brisanoj, stave ovu potonju koja govori o obavezi ministra javnog informisanja da u roku od 30 dana od stupanja na snagu zakona uredi pitanje načina vođenja javnog registra, a da su osnivači štampanih i dnevnih javnih glasila dužni da podnesu prijavu za upis u roku od 30 dana od stupanja na snagu propisa iz stava 1, čime se bliže precizira rok od koga osnivač ima određene obaveze po ovom zakonu. Tako sve to lepo zvuči, to sve lepo izgleda kada se pročita, deluje kao jedna pravna polemika. Jedan kasniji amandman, naš ili pređašnji, jer pre svega mi smo ga podneli pre nego što ste vi podneli ikakav amandman na član 7, gospodine Bradiću, mi smo tražili da se član 7. briše, upravo onaj član koji se odnosio posredno na onih 50 hiljada osnivačkog uloga, uloga koji se mora održavati na računu osnivača. Već sam i u ranijem delu rasprave istakao da ste vi brisali tu odredbu u članu 1. samo da zamažete oči javnosti, da ste namerno napisali taj neodrživ uslov za osnivača kako biste ga kasnije izmenili i prikazali sebe kao tolerantnu stranu koja, eto, bože moj, usred javne diskusije, rasprave u Narodnoj skupštini, oglašavanja brojnih udruženja ili novinara u Srbiji ili posrednika javne reči, reaguje time što pozitivnim pristupom utiče na Predlog zakona. To je mimikrija i licemerje. To što ste vi uradili nikakve veze nema ni sa čim dobrim, to ima veze samo sa željom da održite ovu osnovnu motivaciju u igri, kada je reč o donošenju ovog zakona, a to je da raspalite po svim javnim glasilima u Srbiji svom žestinom političke moći koju posedujete, kako bi podjarmili mediji javnu reč i kako bi oni radili samo i isključivo za dobrobit vas političara koji držite vlast u ovom trenutku. Ne sumnjajući da će i moja politička stranka ubrzo biti na vlasti, ali mi tu vrstu kolača koji vi hoćete da kusate nećemo da probamo. Za vreme dok je Vojislav Koštunica imao dva puta Vladu pod sobom kao predsednik te Vlade, nijednog trenutka se nismo zamerili medijima. To nigde nećete naći. Ne postoji nijedan medijski izvor koji vezuje Demokratsku stranku Srbije sa konfrontacijom medijima u Srbiji. Zašto? Zbog toga što su mediji, gospodine Bradiću, slobodno informisanje, slobodni mediji, stub kulture u jednom društvu i demokratiji, stub demokratije. Vi hoćete taj stub demokratije da sasečete. To je ono što vi radite. Tehnički gledano, kada pogledate obrazloženje zbog čega ste odbili amandman Vladana Batića, iako je u krajnjoj liniji istovetan amandmanu Demokratske stranke Srbije da se ovaj član briše, napisali ste – amandman se odbija zato što je Vlada predložila amandman kojim se menja član 7. Svašta. Vi sami, amandmanom koji ste podneli, potpuno derogirate član 7. koji je prethodno predložen. Ovo što ste vi podneli nije tekst Predloga zakona, nego samo amandman na već podneti predlog zakona, pa je logično da se prethodni tekst briše, kao biste nešto drugo napisali. Kako možete da odbijete amandman nekoga ko ga je podneo samo iz razloga što je tražio da se član briše, a delom, u osnovi, u suštini, taj amandman je identičan onome što vi hoćete da uradite. Naš amandman da se član briše ne donosi vaš novi tekst, to je tačno, ali to nije razlog, to nije smisleni razlog odbijanja amandmana onoga ko ga je podneo. Ne vidim šta vi tu zapravo pokušavate da izvedete. Na kraju krajeva, sva vaša obrazloženja za odbijanje amandmanasu krajnje uvredljiva i označavaju vaš krajnje nipodaštavajući odnos prema Skupštini koja je vas birala. Tako nešto se ne radi u demokratskom svetu. Pošto se to ne radi u demokratskom svetu, to kako se vi prema nama ponašate u potpunoj je saglasnosti sa vašim predlogom zakona. Ne možete vi u jednom trenutku da se ponašate kao demokrata, da se ponašate sa dužnim poštovanjem prema predstavničkom domu građana, jer vi niste predstavnik građana, vi ste predstavnik ovog doma, mi smo predstavnici građana, a da sa druge strane donosite ovakav kriminalan predlog pred Narodnu skupštinu, koji poništava osnovne vrednosti demokratskog društva. To je, naravno u saglasnosti, sve što radite je u kompletnoj saglasnosti. Nesposobnost Vlade Republike Srbije da reaguje na svakodnevne izazove, pre svega, socijalne i ekonomske građana Srbije, kompletan kolaps u koji ćete uvući ovu državu, kompletan državni kolaps u koji je već davno uvlačite, ti problemi nemaju odgovore ili će te odgovore građani tražiti kroz slobodno informisanje. Naravno, prirodno je da želite da sasečete taj kanal, prirodno je da želite da odsečete tu vrstu komunikacije. Šta će vama slobodni mediji, šta će vama slobodno informisanje? Zar treba neko da građanima javi šta vi radite? Naravno da ne treba, šta će vam to. Nijedan samodržac, sujetni samodržac kakvi ste vi, ne bi to sebi dopustio. Ovde je makijavelizam u punom uzmahu i na velikom delu. To je ono što vi činite. To što vi radite sa državom u ovom trenutku i podnosite nam amandman kojim utvrđujete nekakav rok za ministra da donese uputstvo vođenja javnih registara i slične gluposti. Ovaj zakon nije trebalo ni da podnesete. Zapravo, ne postoji nijedan amandman koji se može uputiti na ovaj predlog zakona koji bi imao smisla većeg od samog povlačenja Predloga zakona. Sve što ste navodno hteli ovim predlogom zakona može se urediti oblašću krivičnog prava. Mogli ste uticati na to, ali šta imate vi da utičete kada vi niste uticali na sopstveni zakon? Manje bi strašno bilo da ste ga vi izumeli. Lepo bi se mi raspravljali oko toga bez obzira, ali manje bi bilo strašno za vas, nego niste, niste to učinili. To je neko drugi učinio umesto vas, a vi ste to rado prihvatili. To je sramota, to ne treba da činite. To nikada ne bih uradio, ko god da mi naredi u ovoj državi. Ne bih uradio za svoju političku stranku, to otvoreno i javno kažem pred svima. Pamtite moje reči, neka ovo ostane zapisano u zapisniku, a vi radite šta god hoćete i kako god hoćete, ali vam neće služiti na čast.
Vreme iskorišćeno od vremena poslaničke grupe je 8 minuta i 12 sekundi. Da li još neko želi reč? Na član 7. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Aleksandra Janković, Vladan Batić, Zoran Krasić i zajedno Miroslav Petković, Miloš Aligrudić, Jovan Palalić, Miloš Radulović, Zoran Šami, Željko Tomić, Aleksandar Pejčić, Milica Vojić-Marković, Milica Radović i Vladimir Milentijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Pošto mi je vreme više nego ograničeno, samo ću reći da sam predložila brisanje ovog člana, a pošto sam malopre obećala, nastaviću da pričam o kampanji protiv tzv. ratnih huškača i podstrekača koji imaju ulogu saučesnika. Pravda je spora, ali delimično dostižna, pa je spomenuta gospođa nesvrstana novinarka Mila Štula 1996. dobila spor protiv direktora RTV Beograd i to na Vrhovnom sudu. Rešenje je potpisao sudija Zoran Ivošević. Da je došla među svoje, bila bi istinita ona jevanđeljska – doći će među svoje i neće me prepoznati. Mila Štula je u bekstvu od Tuđmana završila među ljudima kojima se zbog njenog ponašanja, kao da je retard, izvinjavaju. Punoletstvo progona krunisano je dosijeom NUNS-a od 28. maja 2009, sa istim kvalifikacijama da je uvredila opoziciju, doduše, ne kaže srpsku opoziciju. Opet, Gordana Suša i Nadežda Gaće, potpisnice prethodnog spisa iz 1991, predvode hajku, u kojoj se pored Hrvoja Hitreca, hrvatskog ministra informisanja, uključuju i predstavnici nevladinog sektora, navodno famozna Sonja Biserko se sada izvinjava Tuđmanu zbog nevaspitane Mile. Bruno Vekarić, odnedavno u posedu srpskog pasoša, ne voli Milu, jer je ni učitelj Tuđman nije voleo. Za informaciju, pošto je već reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, svim ovim progoniteljima bi bilo za informaciju važno da dnevne novine i nedeljnici konačno objave kako je Tuđman umro. Možda njegovi prijatelji u srpskim medijima proglase dan žalosti, a dotle vi pokušajte da nastavljate mrak i represiju prema onima koji su odbili da služe vlasti, jer već služe istini.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Samo formalno-pravno, ovaj član 7. pripada nečemu što su prelazne odredbe i kako treba da se reši pitanje osnivačkog kapitala u skladu sa izmenama i dopunama, ali mi se u stvari moramo vratiti na samu suštinu ovog zakona i pogotovo ovog predlog zakona. Zakon o javnom informisanju reguliše način ostvarivanja jedne slobode, ali reguliše nešto što su i prava, dužnosti i odgovornosti onih koji učestvuju u javnom informisanju, i to pre svega sa gledišta vršenja te delatnosti, a ne poslovanja. Poslovanje je daleko širi pojam, pa se reguliše pre svega privrednim propisima. Sudeći prema članu 1. teksta ovog zakona, ne Predloga, nego zakona, ova ekskurzija koju je preduzela Vlada, predlažući izmene i dopune, jeste nešto što izlazi izvan okvira materije koju mora da reguliše Zakon o javnom informisanju. Naravno, vaša slaba strana jeste Ustav Republike Srbije, onaj deo deklaracije o slobodama, pravima i dužnostima građana. Naravno, vaša slabost su i mnoge druge odredbe Ustava Republike Srbije, ali da bih vam zapržio čorbu, na današnji dan kada vam je došao supervizor Oli Ren, a verovatno je i on dao saglasnost da ovo mišljenje nama dostavite, moram da vas podsetim – ne vas kao predlagače i one koje ćete da glasate za ovo, nemam nameru da vas upozoravam niti da diskutujem o tome da li je bolji ili gori Vučićev ili Dinkićev, da li je bolji ili gori Miloševićev ili Tadićev Predlog zakona, uopšte nemam nameru o tome da pričam, kao što želim samo da vam skrenem pažnju – da preko nekih stvari ne možete da pređete. U potpunosti shvatam onu situaciju koja je poprilično prisutna u radu sredstava javnog informisanja, njihovih glavnih i odgovornih urednika, a ona može i ovako da se opiše – čovek zainteresovan da se objavi neka informacija dođe, glavni i odgovorni urednik kaže da bi se to objavilo moraš da daš toliko i toliko para, on da. Ondaglavnii odgovorni urednik pozove onu stranu suprotnu na koju se odnosi ta informacija, pa kaže – ukoliko ne daš toliko i toliko para, ja ću da objavim tu informaciju i u toj dijalektici i svojevrsnom fluidu novčanih sredstava, jednostavno javno mnjenje može da bude u vrlo neprijatnoj situaciji, pa da kaže – pre godinu dana je neko kačio natpis Bulevar Ratka Mladića, a u susret dragog mu Olija Rena, pre nekoliko dana kaže – ma, hapsite Mladića, baš me briga za njega, i ko je i šta je. Kao što pre tog beše jedna situacija da omraženi Oli Ren bude posećen, ali bude posećen i onaj u susednoj kancelariji koji se zove Havijer Solana koji nas je bombardovao. Sada su njihove investicije mnogo važnije nego ono dugme koje je pritisnuo i toliki broj žrtava izazvao. I jedni i drugi, i vi koji glumite da se svađate, a na istom ste putu, jer je gazda isti, moram samo da skrenem pažnju ne na Međunarodni sud pravde nego Evropski sud za ljudska prava, pošto smo članovi Saveta Evrope, postali smo u vreme vanrednog stanja, a vanredno stanje je dokaz ograničenjademokratije, tada su nas primili, da postoji član 10. Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava, on se zove sloboda izražavanja, jedno pravo, gospodine Bradiću, koje je proisteklo iz slobode misli, a sloboda misli znači i kulturno, i umetničko i naučno stvaralaštvo koje se čuva kao svetinja, koje ne može da se zaustavi. Sledeće što je izašlo iz toga jeste pravo odnosno sloboda izražavanja. U okviru toga u toj evoluciji izašla je sloboda štampe, pa tek u novoj generaciji radio-televizija i sada napokon Internet. Samo da znate, gospodine Bradiću, šta obuhvata to što se zove sloboda izražavanja po mišljenju vaših nalogodavaca, vaših prijatelja iz EU: Svako ima pravo na slobodu izražavanja (svako, znači svako živo ljudsko biće). Ovo pravo uključuje slobodu posedovanja sopstvenog mišljenja, gospodine Bradiću. Svakom čoveku se garantuje da ima svoje mišljenje, pravo primanja i saopštavanja informacija, ideja bez mešanja javne vlasti. Gospodine Bradiću, vi ste javna vlast. Vama je zabranjeno da se mešate. I bez obzira na granice, gospodine Bradiću, ovaj član ne sprečava države da zahtevaju dozvole za rad televizijskih, radio i bioskopskih preduzeća. I 2003, kada je donet ovaj Zakon o javnom informisanju, velika je polemika bila ko, donoseći član 14, ubacuje pravno lice kao osnivača, i ko sme da naruši ljudsko pravo pojedinca, fizičkog lica kao osnivača. Šta vi znate? Stav 2. navedenog člana 10: Povodom člana 10. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava imate preko 250 presuda i odluka Evropskog suda za ljudska prava. Ovo što radite neće se naći ni u jednoj presudi da vam daje za pravo. Ono što je centralno, ne samo za ovu slobodu, nego za sve ono što spada u korpus ljudskih prava, dobro poslušajte. Pošto korišćenje ovih sloboda povlači za sobom dužnosti i odgovornosti, ono se može podvrgnuti formalnostima (to je prijava), uslovima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom i neophodnim u demokratskom društvu u interesu nacionalne bezbednosti (e, vaša ograničenja da li su u interesu nacionalne bezbednosti - nisu, vas ne interesuje nacionalna bezbednost; sve biste prodali samo da ostanete na funkcijama), teritorijalnog integriteta (da li vi znate šta je teritorijalni integritet; pa vi ne znate ni gde je država, gde su granice, vi delite Srbiju na sedam regiona samo da bi dobili pare, pristupne fondove EU, od čega nema ništa) ili javne bezbednosti, (koja javna bezbednost, koje nerede ste sprečili, vi ste neredima došli na vlast). Kriminala; ovo je jedina vlast na kugli zemaljskoj gde mafija ima svoju vlast. Nekada je bila situacija da vlast ima neku svoju mafiju, sada se okrenulo, mafija je postala gazda. Čuli ste šta se piše, i od Mila Đukanovića i od ovih slatkorečivih sa nadimcima. Morala? Vi štite moral? Pa, vi finansirate nešto što je nemoral, da ne pominjem onaj vaš sajt. Zaštite ugleda? Da li ova država ima ugled? Da li ova država ima dostojanstvo otkada ste vi došli na vlast? Prava drugih? Sprečavanje otkrivanja obaveštenja dobijenih u poverenju. Pa, vi ne smete na sednici Vlade da šapnete jedan drugom, jer sutra u novinama izađe. Ili radi očuvanja autoriteta i nepristrasnosti sudstva. Da li vaša intervencija ima za cilj ispunjavanje ovoga što je demokratska vrednost? Ne, očuvanje pozicija. Da vas podsetim, nekada ste rekli ''stručnost ispred politike''. Šta vam je sad, stručnosti nema nigde? Kakva vam je ovo politika? To je skandalozno šta radite. Naravno, Oli Ren je došao da da podršku svojim pulenima. Gazite Srbiju do daske, ne mora ništa da bude u Srbiji, samo završite prljav posao. Vi, što ćete da glasate, znajte, ovo je očigledan primer svih prljavih poslova za koje ste glasali i za koje ćete još nekoliko meseci da glasate.
Od vremena poslaničke grupe narodni poslanik je iskoristio sedam minuta i 57 sekundi. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Šami. Izvolite.
Mi smo amandmanom predložili da se član 7. briše. Više je potpuno i deplasirano govoriti o amandmanima. Zapravo, ovaj zakon, ponoviću još jednom, dopušta samo jedan pravi amandman, a to je da se ceo zakon obriše ili da se poslužim srpskim jezikom - zakon treba pocepati i baciti u đubre. Đubre je jedino prirodno okruženje ovom i ovakvom zakonu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podnela Vlada. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnici predlagača žele završnu reč? (Da.) Reč ima ministar Nebojša Bradić.
Veoma se zahvaljujem svim onim predlozima koji su upućeni ovom predlogu, koji bi mogli zajednički da doprinesu jednom dobrom predlogu i dobrom osnovu za zakon o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Ono je pogotovo važna jedna određujuća stvar oko koje ovde, čini mi se, nije bilo dileme, da su određene potrebe za donošenjem ovakvog zakona uvažene u onoj meri u kojoj se govorilo o sankcijama. Dakle, poslanici su govorili o kaznama, koje su za neke bile previsoke ili neodržive, ali nisu govorili o potrebi da se određene stvari ovim izmenama i dopunama zakona donesu. To je jako važno. U ovom trenutku mi govorimo o tome da postoje određene stvari u našem javnom životu, u našim medijima, koje treba da budu na određeni način sankcionisane, odnosno da postojeći Zakon o javnom informisanju nije efikasan na način na koji treba da bude. U tome i jeste smisao donošenja ovih izmena i dopuna zakona. Ono što je u diskusijama bilo prisutno najčešće i što se na neki način predstavljalo je pitanje da li su sankcije usmerene na svekoliko novinarstvo kao pojam, na gušenje slobode javne reči, a ne na ono što je bilo suština naše namere, da su sankcije usmerene isključivo na prekršaje etičkih i zakonskih normi. Ali, ono što je posebno važno, na očuvanje od posledica tog istog kršenja i moguće njegove žrtve, i šire javnosti, i same profesije. U tom smislu se zahvaljujem svima onima koji su davali doprinos u ovoj diskusiji, uvažavajući tu nameru zakona, odnosno naš predlog. Bilo je, dabome, i razmatranja koja su se ticala slike medija, slike kulture. To je takođe važno zato što smo i na taj način uvažili jednu važnu dimenziju zbog koje i mi kao Ministarstvo kulture stojimo iza predloga, a to je da naši mediji treba da budu slika naše kulture, i utoliko određene stvari koje vidimo u medijima svakodnevno i koje određeni mediji svakodnevno plasiraju sigurno nisu to što bismo želeli da bude i slika naše kulture, odnos prema javnosti, odnos prema nečemu što je društvo i odgovornost s tim u vezi. Bilo je naravno i dobrih primera, s jedne strane, koji su tražili odgovore u tome šta jesu i da li jesu evropske prakse. Jedan od primera ću ovom prilikom da dam, prosto da tu diskusiju malo proširimo, da ne posmatramo isključivo kao neki predmet koji napadamo ili branimo, a u stvari svi zajedno moramo da pokušamo da tu stvar afirmišemo. Bio je taj čuveni slučaj za koji je Evropski sud za ljudska prava doneo presudu u korist princeze Karoline od Monaka. To je "Karolina presuda" čuvena. U nemačkim medijima se danima vršio pritisak na saveznu vladu nemačkog kancelara Gerharda Šredera, da se uloži žalba na presudu Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu, povodom tzv. "Karolina presude". Tu su pisani silni uvodnici, u kojima se govorilo o crnom danu za slobodu štampe, medija uopšte i postojao je apel saveznoj vladi koji je potpisalo 40 glavnih urednika nemačkih medijskih kuća. Šta "Karolina presuda" znači u praksi? Možda danas u Nemačkoj ilustruje najbolje ponašanje medija, tabloida ili tzv. ajde da kažemo voajerske štampe, koja se na neki način razvila. Sada je to, rekli bismo, dosta kontrolisano, iako su u prvi mah protiv "Karolina presude" Evropskog suda za ljudska prava ustali svi mediji, tvrdeći da bez prava na objavljivanje i slika iz privatnog života bi ostali neotkriveni brojni politički i finansijski skandali u Nemačkoj, u međuvremenu je počelo da se piše o posledicama ove značajne presude iz Strazbura, da se govori o tome odmerenije, makar u ozbiljnijim medijima. Ono što je najvažnije, da su gubitnici u "Karolina presudi" samo oni mediji koji su iz jedne vrste voajerizma razvili lukrativne poslove, pri čemu se vrlo često, to znamo, gazilo i po ljudskom dostojanstvu. Dakle, ono što ovde diskutujemo, rekao bih, jeste Predlog zakona koji treba da bude uvažen upravo zbog ovih njegovih ciljeva. U te ciljeve verujem i ovim ciljevima o kojima govorim spreman sam da zajedno sa poslanicima koji u to veruju da i u narednom periodu služim.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O KULTURI Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Branimir Đokić, Saša Dujović, Gordana Pop-Lazić, Gorica Mojović, Marina Raguš, Đorđe Milićević, Svetlana Stojanović, Željko Tomić, Marina Toman, Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić, Aleksandra Janković, Saša Milenić, Aleksandar Martinović, Snežana Stojanović-Plavšić, Riza Halimi, Stojanka Petković, Nenad Prokić, Aleksandra Jerkov, Lidija Vukićević, Dragan Stevanović, Radica Jocić, Zoran Krasić, Miletić Mihajlović, Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Milisav Petronijević, Zoran Nikolić, Nikola Savić, Momo Čolaković, Radiša Ilić, Dejan Radenković, Nataša Jovanović, Zlata Đerić, Aleksandra Ilić, Vjerica Radeta, Vladimir Milentijević, Miloš Radulović, Milan Lapčević, Miroslav Petković, Miloš Aligrudić, Sreto Perić, Marko Milenković, Slađan Mijaljević, Filip Stojanović, Zoran Popović, Milan Škrbić, Milan J. Nikolić, Milorad Buha, Aleksandar Pejčić iMile Ilić. Pre prelaska na pretres Predloga zakona u pojedinostima, podsećam vas da su pisanim putem amandmane povukli narodni poslanici: Saša Milenić na članove 3, 59, 69, 72. i 75. i Aleksandra Janković na član 6. tačka 3, član 6. nova tačka 17a, član 8. stav 2, član 16. tačka 8, član 16. tačka 11. i član 19. stav 2. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pre nego što počnemo raspravu o amandmanu na član 1, podsećam narodne poslanike o vremenu preostalom poslaničkim grupama i predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa: PUPS ima na raspolaganju ukupno vreme i predsednika i poslaničke grupe, Poslanička grupa manjina ima takođe na raspolaganju svo vreme, Nova Srbija je iskoristila i vreme za ovlašćenog predstavnika i vreme poslaničke grupe, LDP ima na raspolaganju i vreme za ovlašćenog predstavnika i vreme poslaničke grupe, kao i SPS-JS. Napred Srbijo ima na raspolaganju tri minuta od vremena poslaničke grupe, poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica ima na raspolaganju tri minuta ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe i 13 minuta i 20 sekundi vreme poslaničke grupe, G17 plus ima na raspolaganju četiri minuta i 10 sekunda za ovlašćenog predstavnika i ukupno vreme od 28 minuta i 48 sekundi za poslaničku grupu, SRS ima na raspolaganju vreme od 15 minuta za ovlašćenu predstavnicu i vreme poslaničke grupe 15 minuta i 15 sekundi, ZES ima na raspolaganju 15 minuta za ovlašćenu predstavnicu i 91 minut od vremena poslaničke grupe. Na član 1. amandman je podneo poslanik Branimir Đokić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić.
Podneo sam amandman na član 1, za koji sam smatrao da treba da se dopuni. Međutim, s obzirom da vidim da je Vlada već to odbila, ne samo taj amandman nego kompletno amandmane koje su podneli predstavnici SRS, biću vrlo kratak, jer mislim da nema svrhe iznositi svoje mišljenje ni u najboljoj nameri. U ovome što smo dobili sada od Vlade smo pre pola sata videli smo na brzinu da su mnogi amandmani određenih naših kolega narodnih poslanika potpuno identični prihvaćeni, a da takvi amandmani SRS su odbijeni. Sada ću da pročitam, da ispoštujem tu proceduru, član 1. mislio sam da se promeni i da glasi: ''Ovim zakonom, zasnovanim na načelu da kultura u svojoj prosvetiteljskoj ulozi ne spada u oblast potrošnje već predstavlja jedan od osnovnih činilaca društvenog razvoja, utvrđuje se opšti interes u kulturi, način ostvarivanja opšteg interesa u kulturi i obavljanje kulturnih delatnosti, prava, obaveze i odgovornosti Republike Srbije, autonomnih pokrajina i opština, gradova i grada Beograda (u daljem tekstu: jedinica lokalne samouprave) u kulturi, kao i uslovi za delovanje svih subjekata u kulturi.'' Mislio sam da je neophodno da se zakonom definiše da kultura ima prosvetiteljsku ulogu i da ne spada u oblast klasične potrošnje, već je osnovni činilac razvoja naroda i države i zaštita njegovih sloboda i kulturnog identiteta. To je bio moj amandman koji je odbijen i ne znam šta bih drugo mogao da dodam s obzirom da su svi amandmani SRS po ovome što smo dobili odbijeni. Verovatno, biće prilike da kasnije pričamo i o tome. Toliko za sada.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Saša Dujović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela poslanik Marina Raguš. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo Đorđe Milićević. Za reč se ne javlja niko. Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela poslanik Marina Toman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, hoću da govorim o amandmanu koji smo nas četvoro iz poslaničke grupe DSS podneli, zato što mislimo da ovaj predlagač zakona, tj. Vlada Srbije nije bila upućena u to da postoji jedan sistemski zakon koji je donet 2006. godine i koji se zove Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Taj zakon ima svoj odeljak koji se zove kulturna delatnost i taj zakon vrlo jasno kaže ko su nosioci kulturne delatnosti za crkvu. Meni je vrlo čudno da Ministarstvo vera odnosno ministar gospodin Bogoljub Šijaković nije upozorio gospodina Bradića, kao nosioca ovog zakona na taj zakon, zato što sve ovo što smo podneli kao poslanička grupa, a tiče se sakralne umetnosti, zapravo proizilazi iz nepoštovanja ovog sistemskog zakona, koji je crkvama i verskim zajednicama dao status pravnih lica, a koji očigledno ovaj zakon ne želi da poštuje i svodi ih na neka druga pravna i fizička lica, ne zove ih svojim imenom. Ono što smo takođe primetili jeste da ovaj zakon, na jedan vrlo posredan način doduše, promoviše jednu monističku kulturnu ideologiju. Zapravo, pokušavate da kulturni monizam afirmišete kao novu sveobuhvatnu i obavezujuću, baš od svih obavezujuću, društvenu ideologiju. Nasuprot tom modelu morate da prihvatite da postoji i ono što je različito, kulturne i istorijske nacionalne modele promovišete pod imenom jednog kulturnog pluralizma koji smo se opredelili da sledimo, i bez toga kulturnog pluralizma nema ni ideološkog pluralizma, a nema ni demokratije. Nažalost, vi predstavljate ono što se danas u Srbiji zove demokratija.
Na član 6. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo poslanik Saša Milenić. Reč ima narodni poslanik Saša Milenić.
Želeći i da dam prilog ekonomičnosti u radu Skupštine u raspravi o zakonu o kulturi, biće bolje da senem, problem je u udaljenosti od mikrofona. Prilog ekonomičnosti u raspravi o zakonu o kulturi u ime poslaničke grupe G17 plus želim da dam jedinstvenim objašnjenjem ne samo ovog mog nego i ostalih mojih amandmana, kao i amandmana koje su podnele koleginice i kolege iz ove poslaničke grupe. Naime, svi do jednog su rezultat diskusije sa predstavnicima civilnog sektora i ustanova kulture koja je organizovana u okviru javnog slušanja zakona o kulturi i rezultat su namere da se javna rasprava pokaže kao značajan izvor informacija relevantan za zakonodavnu volju u procesu donošenja zakona u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Najveći broj ovih amandmana je doslovno prenošenje predloga, ideja, preporuka, razmišljanja koja su se tamo mogla čuti ili uz elementarnu tehničko-pravnu i leksičku redakciju. Ovom prilikom se zahvaljujem još jednom u ime poslanika Narodne skupštine Republike Srbije svim delatnicima u kulturi i predstavnicima civilnog sektora koji su učestvovali u ovoj javnoj raspravi, a posebno se zahvaljujem predstavnicima predlagača koji su uvažili sve ove predloge i ispoljili potpuno očekivanu saradnju na realizaciji zajedničkih ciljeva koje, između ostalog, ovaj zakon proklamuje i štiti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović - Plavšić. Za reč se ne javlja niko. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Riza Halimi. Da li neko želi reč? Izvinite, gospodine Riza, imate reč.
Poštovani gospodine predsedavajući, svojim amandmanom sam pokušao da dopunim neke svoje obaveze koje bi Ministarstvo trebalo da ima prema pitanju u oblasti kulture nacionalnih manjina, obzirom na situaciju koja je trenutno, a ona je veoma nepovoljna. Uvek ukazujem i kada je u pitanju kultura i obrazovanje da ima prilično razlika između trenutne situacije koju u ovoj oblasti imamo u Vojvodini, gde manjine imaju više institucija, ustanova koje se bave tim specifičnim oblastima u okviru tog korpusa kolektivnih prava manjina. Sasvim je drugačija situacija kada su u pitanju manjine u drugim delovima, a naročito ovde kada je u pitanju ipak položaj Albanaca u ove tri opštine Preševske doline, gde sem domova kulture maltene ne postoje druge institucije iz oblasti kulture. Uopšte su aktivnosti kulture veoma reducirane, jer su u dosta dugom periodu predstave različitih udruženja, pozorišta i drugih ustanova kulture dolazile iz Prištine i uglavnom se te potrebe na taj način udovoljavaju. Situacija kakva je od 1999/2000. godine to je sasvim prekinuto i mi smo sada u situaciji da ili su u minimumu ili uopšte nema kulturnih aktivnosti. Taj zahtev da se uradi dopunski napor u sanaciji, rekonstrukciji i zaštiti kulturnih dobara i uopšte institucija kulture manjina u ovom području, i u celini u prostoru van Vojvodine, iziskuju dopunske mere i dopunsko angažovanje koje mora Ministarstvo da ima da bi i ovde zaživela kulturna aktivnost. Trenutna situacija je zaista nepovoljna, da ne kažem katastrofalna. Kažem vam u opštini Preševo skoro i da nema kulturnih aktivnosti. Ona ranija kulturno-umetnička udruženja su u nekom dužem periodu prekinula aktivnosti. U dužem periodu nijedan pozorišni komad se tu ne prikazuje. Ono nečega što ima u amaterskom nivou nema odgovarajući podršku, a da ne govorimo o institucijama koje bi se malo ozbiljnije bavile promovisanjem, očuvanjem ili u neku ruku rekonstruisale tu situaciju koja je pod udarom svih ovih događaja koje smo imali, kako rušenja bivšeg socijalističkog sistema, pa sukoba koji su na tom području bili, to je apsolutno zapušteno i nisu sposobni postojeći domovi kulture u ove tri opštine da se ozbiljnije bave ovom problematikom. Ovim amandmanom, a verovatno i amandmanima koje su kolege iz grupe manjina podnele, smisao je da se ovaj zakon što više usaglašava sa zakonom o nacionalnim savetima, gde se pokušava malo bliže da se utvrđuju obaveze koje se moraju i preko osnovnog zakona o kulturi preuzeti iz zakona o nacionalnim savetima i onoga što je oblast zaštite prava i sloboda nacionalnih manjina. Ne bih dalje dužio na ovu temu. Uglavnom poenta ovog amandmana i amandmana koji slede tamo iz grupe manjina apsolutno su usmereni u pravcu da se osnovni zakon o kulturi što više usaglasi sa zakonom o nacionalnim savetima da bi zaštita prava manjina u oblasti kulture bila na višem nivou nego u dosadašnjem periodu, i kako bi se situacija kakva je trenutna, po meni veoma teška, kod Albanaca na ovom području, konačno počela u novim okolnostima postupno da se promeni i da sve to vodi nekoj normalnoj situaciji.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela poslanik Stojanka Petković. Za reč se nije javio niko. Na član 8. amandman je podnela Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Nenad Prokić. Reč ima poslanik gospodin Nenad Prokić. Izvolite.
Iako je ovaj amandman odbijen, ostaje nelogično zašto se zakonom ustanovljava postojanje knjižarstva, a ne recimo filmarstva - da tako kažem nepravilno, da bi bilo jasnije. Pretpostavljam da je zbog toga što je gospodin Hamović u ministarstvu obratio pažnju na to, jer se time bavi. Pretpostavljam da na kinematografiju i ostale audio-vizuelne delatnosti nije imao ko da obrati pažnju, pa se na taj način u zakonu ne nalazi ništa o pirateriji i ostalim stvarima koje su zaista veliki problem. To ostaje neregulisano zakonom.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela poslanik Aleksandra Jerkov. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Za reč se ne javlja niko. Na član 8. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela Lidija Vukićević. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Lidija Vukićević.
Htela bih, pre nego što obrazložim ovaj amandman koji je podnela Srpska radikalna stranka, da kažem da se u stvari obistinilo ono što smo govorili u načelnoj raspravi Predloga zakona o kulturi. Dakle, one dve sednice koje su održane, koje je trebalo da budu svrsishodne, gde su došli i predstavnici svih udruženja i javnih institucija u Srbiji, sa njih sugestije nisu prihvaćene. Naravno da će vladajuća koalicija da kaže da su prihvaćene, ali opet kao što sam onda rekla, tako i sada sam sigurna u to - prihvaćeno je nešto samo nešto što je minornog značaja za ovaj zakon; prihvaćeni su predlozi manjina i nijedan amandman Srpske radikalne stranke, koji je zaista pokušao da eto na neki način ispravi ovaj predlog zakona o kulturi, nije prihvaćen. To je samo još jednom dokaz da apsolutno ne postoji nikakva saradnja, bez obzira da li je ona dobronamerna, a sigurno je bila dobronamerna. Prosto, iz tog razloga evo sada ću da obrazložim i naravno da kažem šta smo želeli u stvari u članu 8. da ispravimo. Pa neka eto samo javnost zna, znači da to nema odjeka. Kulturni radnici neka se apsolutno pomire s tim - da ovde korenitijih promena, radi poboljšanja Predloga zakona o kulturi, koje treba da se pretoče u Zakon o kulturi, nema. Dakle, s obzirom da se u tački 20) pojavljuju, u Strategiji razvoja kulture Republike Srbije, u tački 2) amaterske delatnosti u kulturi, shodno tome predlažemo da se i u članu 8. posle tačke 8) doda nova tačka 9) koja glasi - amaterske delatnosti u kulturi. Postojeće tačke 9) i 10) postaju tačke 10) i 11). Smatram da i amaterizam u kulturi zaslužuje adekvatnu zastupljenost u ovom zakonu, imajući u vidu da se amaterizam pretače u profesionalizam, a svedoci smo svi koji se bavimo kulturom da je to tačno. Dakle, imajući u vidu da je amaterizam veoma bitan, on u kulturi treba, pošto je u dosadašnjoj Strategiji predložen već kao takav, on takav treba i da ostane. Jer, zbog specifičnosti ove delatnosti u praksi i u primeni određenih odredaba drugih zakona reguliše se pitanje amaterske delatnosti u kulturi, tj. donose se odgovarajuće mere - u oblasti finansiranja i sve ostale mere koje su bitne. Na ovaj način, ako bi amaterizam dobio svoje posebno mesto u ovom zakonu, vrednovalo bi se kulturno-umetničko stvaralaštvo i ono bi se priznalo kao kulturna delatnost, jer je specifičan, u odnosu na druge delatnosti u kulturi, pa tako samim tim naravno treba da ima i tretman u ovom zakonu. Zaista bih apelovala da prihvatite ovo iz prostog razloga što ne mogu svi da budu profesionalci, ne mogu da imaju svi status niti profesionalnih izvođača, niti profesionalnih pozorišta, a s obzirom da sam kroz svoj glumački vek, radni vek, bila mnogo puta predsednik komisije amaterskih pozorišta, nagledala sam se možda mnogo boljih predstava amatera nego čaki profesionalaca. Tako smatram da amateri stvarno treba u ovom zakonu da imaju svoje adekvatno mesto.
Hvala, gospođo Vukićević. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Saša Milenić. Za reč se ne javlja niko. Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Reč ima dr Nikola Lazić, izvolite.
Smatramo da je predlagač zakona prevideo, odnosno zaboravio izuzetno važne poslove koji jesu nesumnjivo kulturna delatnost, a radi se o sakralnoj umetnosti i tradicionalnim umetničkim zanatima. Naravno, ovim amandmanom pokušavamo da ispravimo propust predlagača zakona. Ukoliko ovaj amandman ne bude prihvaćen, zapravo ova vlada će poslati poruku da opšti interes u kulturi nije podsticanje sakralne umetnosti. U tom slučaju se može postaviti jedno veoma važno pitanje, a to je - kakvu argumentaciju Srbija ima kada tražimo da na KiM pravoslavno srpsko nasleđe neko štiti, ukoliko država koja to zahteva ne prepoznaje versko nasleđe kao deo sopstvenog kulturnog identiteta. Zbog toga ovaj amandman ima i znatno širi kontekst od samog zakonskog predloga.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Saša Dujović. Za reč se ne javlja niko. Na član 8. amandman je podneo poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela poslanik Radica Jocić. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Aleksandra Janković podnela je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 8a. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Izvolite, gospođo Mojović.
Govoriću o ovom amandmanu zato što iz izvešata vidim da Vlada nije prihvatila amandman, iz razloga kako kaže - amandman se ne prihvata zato što član 11. Predloga zakona predstavlja odredbu kojom se načelno utvrđuje način vršenja finansiranja ili sufinansiranja kulturnih programa i projekata, a što se detaljnije reguliše odredbama Glave IV Predloga zakona. Naprotiv, mislim suprotno, da se ovim članom 11. kaže - da će se finansiranje ili sufinansiranje kulturnih programa obavljati putem javnih konkursa, i stav 2 – da se konkurs iz stava 1. ovog člana raspisuje za svaku narednu budžetsku godinu, najkasnije do 1. oktobra tekuće godine. U članu 75, koji bi trebalo preciznije da definiše oblast finansiranja, kaže se, stav 1 - najmanje jednog godišnje ministarstvo, odnosno drugi osnivači raspisuju javne konkurse radi prikupljanja predloga za finansiranje ili sufinansiranje projekata u kulturi, kao i projekata umetničkih, odnosno stručnih i naučnih istraživanja u kulturi. Što se mene tiče, utvrđivanje datuma, 1. oktobar je mnogo preciznije od ovoga "najmanje jednom godišnje", a u nekom smislu je i kontradiktorno: ili najmanje jednom godišnje ili je do 1. oktobra. Tako da ni ovo obrazloženje nije tačno, prvo zato što je član 11. precizniji, iako se zaista nalazi u odeljku načelnih, a član 75. u glavi koja treba da reguliše konkretnu oblast finansiranja.
Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo Miletić Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Na član 14. amandman je podnela Aleksandra Janković. Reč ima gospođa Janković.
Suština ovog amandmana je da se praktično u članu 14. stav 3. iza reči "iz stava 1. ovog člana" briše "utvrđuje Vlada" a unosi se "utvrđuje se posebnim zakonom". Budući da se radi o vrlo važnoj novini, koja kao jedan od posebnih načina podsticanja umetničkog stvaralaštva predviđa i dodelu priznanja za vrhunski doprinos nacionalnog kulturi u vidu doživotnog mesečnog novčanog primanja umetniku, odnosno stručnjaku u kulturi, koji se isplaćuje iz budžeta, mišljenja sam da bliži uslovi i načini dodele priznanja moraju biti jasno i transparentno definisani posebnim zakonom, o kome bi prvo trebalo da se izjašnjava vrhovno zakonodavnotelo, dakle Skupština Republike Srbije, a ne organ izvršne vlasti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Željko Tomić, Donka Banović i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Donka Banović.
Poslanici DSS su podneli amandman na član 14, a naslov iznad člana 14. je priznanje za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi. Dakle, ovaj član govori zaista o tome i donekle se i ovaj naš amandman veže na prethodni amandman gospođe Janković, gde mi praktično stav 3, u kome se kaže da bliže uslove i način dodele priznanja iz stava 1. ovog člana utvrđuje Vlada, a naš se amandman sastoji u tome da mi posle reči "Vlada" dodajemo zarez, ali na predlog nacionalnog saveta za kulturu. Smatramo da je dobro da nacionalni savet za kulturu, čije se formiranje i sastav takođe predviđa ovim predlogom zakona, da je to veoma kompetentno telo i da ne bi trebalo ostavitida Vlada donosi tu odluku bez valjanih predloga.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Reč ima gospođa Mojović.
Ako prekoračim vreme dozvoljeno za amandman, molim vas da mi to vreme računate kao predstavniku poslaničke grupe ili kao poslaničkoj grupi. Zašto mislim da ću možda prekoračiti vreme? Zato što smatram da je pitanje formiranje nacionalnog saveta za kulturu je jedno od važnih pitanja ovog zakona i jedno od bitnih novina, inače sistemskog zakona o kulturi. Naravno, podnela sam amandman na tekst koji je predložen u zakonu, ali pošto u izveštaju Vlade vidim da je prihvaćen amandman narodnih poslanika Snežane Stojanović-Plavšić i Saše Milenića, jedino što smatram da je ovim amandmanom mojih kolega, narodnih poslanika, koji je prihvaćen, poboljšano u odnosu na tekst iz osnovnog predloga, to je broj članova nacionalnog saveta. Jer svi učesnici i javnih rasprava i inače u javnosti je zaista bio veliki broj primedbi na broj članova nacionalnog saveta. Sve drugo je ostalo isto kao u osnovnom tekstu Predloga zakona, a po meni je veoma problematično. Zašto? Narodna skupština Republike Srbije je do sada imala prilike da formira tj. izabere više nacionalnih saveta: u oblasti prosvete, u oblasti visokog školstva, sudstva, RRA itd. Nijedan nacionalni savet... [[Žagor u sali.]] Da li ja govorim ili neko drugi ovde govori? Nijedan nacionalni savet nije formiran na predlog isključivo Vlade. Svi nacionalni saveti, pogledajte prosvetni savet, pogledajte savet visokog školstva, sve druge koje sam pomenula i koje nisam, bar smo mi u ovom sazivu glasali za nekoliko tih saveta, formirani su tako što su ovlašćeni predlagači Narodnoj skupštini uputili svoje predloge. Naravno, svojim amandmanom predvidela sam i postupak predlaganja i vreme, i koliko najviše kandidata može da se da za nacionalni savet i naravno o tome bi na kraju odlučila Skupština Srbije. Prema tome, ovom amandmanu, sada bi to trebalo da bude amandman koji je u stvari na predlog Vlade, nedostaje upravo to, ta vrsta demokratičnosti. Dalje, sad moram da govorim u odnosu na amandman koji je Vlada prihvatila, a ne u odnosu na ovaj predlog, iako i moj amandman podrazumeva identične predlagače, samo ne na ovaj način kako je kod mojih kolega poslanika, šta je dalje problematično? Za mene je stvarno problematično ako od 19 članova saveta, izuzimajući naravno predstavnike Srpske akademije nauka, Univerziteta umetnosti i nacionalnih manjina i one koje direktno predlaže Vlada, imamo samo dva predstavnika iz ustanova i šest predstavnika iz udruženja, četiri iz reprezentativnih i dva iz ostalih. Znate šta, ovo je ipak jedno državno ministarstvo. Ono je pre svega i po postojećem, a i po novom zakonu, zaduženo da brine i da ostvaruje javni interes u oblasti kulture, a on se pre svega utvrđuje i definiše kroz rad ustanova kulture koje formira Republika Srbija, autonomna pokrajina ili lokalna jedinica lokalne samouprave. Ne vidim potrebu da se šest predstavnika udruženja, tim pre što gospodin ministar, a i mi svikoji se na bilo koji način bavimo kulturom, znamo vrlo dobro da od osamnaest umetničkih udruženja, ako govorimo o reprezentativnim, koja su regulisana, koja su u stvari predviđena kao reprezentativna postojećim Zakonom o samostalnom obavljanju umetničke delatnosti, bar četrnaest nema ni podršku svojih članova. Šta će se onda desiti ako usvojimo ovaj amandman ovako kako predlaže Vlada? Dobićemo predloge za nacionalni savet od rukovodstva umetničkih udruženja, a ta rukovodstva neretko, rekoh bar u 14 slučajeva od 18, možda i više od 14, izabrao je jako mali broj članova umetničkih udruženja. Da navedem primer, Udruženje likovnih umetnika Srbije ima navodno, prema njihovoj tvrdnji, hiljadu i po članova. U njihovom sopstvenom izveštaju u Biltenu piše da je rukovodstvo udruženja izabralo 80 prisutnih na Skupštini. Udruženje dramskih umetnika Srbije takođe ima nekoliko stotina članova. Nekoliko desetina je izabralo rukovodstvo, evo i gospodin ministar je član tog udruženja, pa bi mogao da kaže kad je poslednji put bio na nekoj skupštini Udruženja dramskih umetnika, pogotovo na izbornoj. Hoću da kažem, ovim zakonom se uvažavaju do te mere umetnička udruženja, a da ih i sami umetnici, svaka čast izuzecima, i rekla sam ima nekoliko pravih izuzetaka kada su umetnička udruženja u pitanju, ali i sami umetnici, koliko istaknutih umetnika, značajnih umetnika za kulturu Srbije, nisu ni članovi udruženja, još manje su angažovani. Mi u stvari tim rukovodstvima, pa da ne budem i pomalo pakosna, njihovim stručnim službama, koje su takođe dobrim delom birokratizovane, prepuštamo da nam predlažu šest članova nacionalnog saveta. Ustanovama kulture, i to ovde ima još jedan problem, piše samo u ovom prihvaćenom amandmanu iz reda direktora. Zašto direktora? Zašto samo direktora? Zašto ne bi neki odličan konzervator, koji nije direktor, bio član Nacionalnog saveta, nije direktor ustanove? Zašto ne bi neki običan reditelj, koji nije direktor, bio u nacionalnom savetu, zašto samo direktor? I to koji direktor, kojih ustanova? Onih čiji je osnivač Republika. A čiji su osnivači neki drugi? Smatram da treba sve ustanove kulture Srbije da daju svoje predloge i da imaju svoje predstavnike u nacionalnom savetu, i to na način kako sam predložila, jedan da bude iz oblasti zaštite kulturnih dobara, jedan iz bibliotečke delatnosti, jedan iz scensko-muzičke, jedan iz kulturno-obrazovne, što su kulturni centri, filmski centri, muzički, galerije itd.
Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić i Saša Milenić. Vlada je prihvatila amandman. Na član 16. amandman je podneo poslanik Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo Milisav Petronijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Izvinjavam se, gospodine Radenkoviću, izvolite.
Osetili smo potrebu kao poslanička grupa da, povodom amandmana koje smo podneli, prosto reagujemo na obrazloženja od strane ministra i Vlade. Smatramo da nemamo svi isti tretman kao poslanici, jer se odbijaju naši amandmani sa jednim jedinim obrazloženjem: da su prihvaćeni isti takvi amandmani od bilo kog drugog poslanika. To je u većini slučajeva tako, verovatno ste imali prilike svi da vidite, jer je logičnije bilo da se prihvati u istovetnom tekstu amandman i naš, a ne da se odbije i da se smatra da je naš amandman odbijen, a da se prihvata amandman nekog drugog poslanika iz neke druge političke stranke, pogotovo kada se radi o članovima stranke iz koje je ministar, čisto iz nekog poštovanja prema svima, jer mi smo ovde svi ravnopravni i smatramo da je to stvarno nedopustivo.
Da, to je ta dilema koja traje i nikako da se reši. Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Reč ima gospođa Vojić-Marković.
Nemam dilemu. Ono što dolazi iz DSS-a neće biti prihvaćeno od G17, pogotovo ono što smo mi predložili što se tiče sakralne umetnosti. Dakle, analizirajući Predlog ovog zakona, ono što smo videli jeste da crkva nije subjekat u kulturi. Crkve i verske zajednice ne spadaju u identifikovane pravne identitete koji mogu osnivati ustanove kulture, one su svrstane u onu kategoriju - druga pravna i fizička lica. To je suprotno odredbama zakona na koji vas mi podsećamo već dugo vremena, Zakona o crkvama i verskim zajednicama. Crkve ne mogu osnivati, prema ovom predlogu zakona, kulturne ustanove, one se ne finansiraju ili ne sufinansiraju iz narodne kase. Neke druge stvari mogu iz budžeta Ministarstva kulture, crkve i sakralna umetnost, dakle, ono što je najvećim delom na Kosovu i Metohiji, ne mogu. Ono što je interesantno i zašto smo mi kao poslanička grupa DSS podneli ovaj amandman, u obrazloženju sam dobila odgovor od ministra da amandman nas iz Demokratske stranke Srbije nije prihvaćen zbog toga što je prihvaćen amandman narodnih poslanika Snežane Jovanović-Plavšić i Saše Milenića na isti ovaj član. Radi se o osnivanju nacionalnih saveta. Kada sam okrenula ovaj amandman, naravno da me to nije iznenadilo, ali ni ovo na šta se naš amandman delimično odnosi, ko sve ulazi u sastav ovog nacionalnog saveta. Videla sam da su oni potpuno izostavili bilo kakve predstavnike i srpske pravoslavne crkve, i drugih crkava i verskih zajednica. Dakle, nemoguće je odbiti amandman koji smo mi predložili, sa obrazloženjem da ste vi napravili amandman koji potpuno briše. Ono što smo mi smatrali jeste da promenimo broj, da tri člana budu iz Srpske pravoslavne crkve, jer se po popisu iz 2002. godine, jedinom važećem poslednjem popisu, 85% građana izjasnilo da su pravoslavne vere, a da ostala dva člana saveta budu iz tradicionalnih crkava i verskih zajednica, što smatramo da je u redu. Međutim, vi ste ih potpuno obrisali. Molim vas, nemote mi reći da je to javni interes zbog koga vi ovde treba da predstavljate narod Srbije, to je naravno, interes G17 plus i onih koji ne žele da Srpska pravoslavna crkva i nijedna druga crkva i verska zajednica postoje i da se bilo gde pominju u kulturi.
Po istom amandmanu, gospođica Raguš.
Gospodine Novakoviću, znate da ne mogu da pričam o tuđem, već samo o svom amandmanu, ali koristim vreme koje imam kao ovlašćeni predstavnik SRS. Zaista, pozabavićemo se sakralnom umetnošću u Srbiji malo više, pokušavajući da izvršimo pritisak upravo na vas, gospodine Bradiću, da odgovorite upravo na ovo pitanje koje vam je malopre postavljeno kroz nešto što nije dilema, već naprosto jedno tužno, glasno izgovaranje užasne istine. Na KiM postoji konkretan materijalni dokaz koliko je ova država stara, kako izgleda kičma ove nacije, odakle se dižemo i gde se vraćamo. Možda će svi koji, uslovno rečeno, žele da se oslanjaju samo na svoj racio, sada da kažu da polako, ali sigurno klizim u ep, ali mislim da posebno vi, gospodine Bradiću, znate šta znači psihološko nasleđe za opstanaka jedne nacije. Mi i te kako pokušavamo da razgolitimo nameru određenog dela međunarodne zajednice, koja na svom dnevnom redu konačno ima i duhovnu okupaciju srpskog naroda, a čini mi se i kroz presude Haškog tribunala i određene ekspertske analize da izvrši i određenu vrstu, uslovno rečeno da kažem, genocida nad razumom. Ono što je takođe vrlo neverovatno jeste pozicija naše države u odnosu na sve to. Recite mi, gospodine ministre, šta je naše kulturno i duhovno nasleđe? Gde se ono i na koji način promoviše? Šta je sa našom srednjevekovnom kulturom i našom srednjevekovnom umetnošću? Gde i na koji način se ona promoviše? Ukoliko gledamo presude Haškog tribunala i određena ročišta, pa čak i čudovišnu presudu, odnosno samo ročište kada je reč o čuvenoj tužbi za genocid, znate šta je najtužnija činjenica, gospodine Bradiću? Naravno, to niste vi potpisali kao svoju grešku, ili svoju krivicu, to je nešto što je nasleđeno, ali ovo što sada radite definitivno ima vaš potpis. Naš stručni, dakle državni tim, a ne bilo koji pravni tim ili tim koji pomaže odbranu nekog ko je osumnjičen za ratne zločine, spremao se da odgovori stručnjaku kojeg dobar deo međunarodne zajednice naziva angažovanim, ali i vrlo moćnim, zato što ima veoma jake veze sa određenim američkim obaveštajnim strukturama. Gospodin se zove Andraš Ridlmajer. Naš državni tim se za uništavanje kulturne baštine spremao samo jednu noć. Znate li, gospodine Bradiću, kako se spremao? Tako što su po Internetu tražili određene podatke s kojima bi mogli da izađu pred gospodina Ridlmajera. Sada bi vrlo verovatno srpska javnost trebalo da zna kuda to ova država ide i čije interese provodi, ali bi na prvom mestu poslanička grupa SRS, a onda na zadnjem mestu ja, želela da znam kako je moguće da se ovakve stvari dešavaju? Kao članovi tima koji pomažu odbranu jednog od osumnjičenih pred tom političkom institucijom kakva je Haški tribunal, takođe imamo iskustva sa gospodinom Andrašom Ridlamejrom. Nijednog momenta nismo imali podršku države, koja bi trebalo da vodi računa o tome da pravo nasleđe, pravu istoriju, onu najgoru moguću, falsifikovanu, jer su je pisali moćni i vlasni, da stave dovoljnu količinu olova na naša krila, da ne uzletimo više sa ovog podneblja, mi nismo niti videli, niti imali. Država je jednostavno u ovom smislu bila potpuno nema, potpuno gluva i potpuno slepa. Za razliku od nas, druge države, ne bih sada da ih pominjem, bile su i te kako prisutne. Timovi najeminentnijih stručnjaka vodili su kampanje pred svim svetskim međunarodnim institucijama. Odgovor sa naše strane je bio identičan odgovoru koji se desio posle 2000. godine, a tiče se agresije 99. godine, takođe se tiče pogroma 2004. godine i nažalost, ticaće se nekih drugih pogroma. Jer kao što imamo prilike da čujemo i da vidimo na osnovu ovih zakonskih predloga, jedini zaključak, gospodine Bradiću, koji može da se izvuče na osnovu svega ovoga jeste da za vas očigledno ne postoji taj deo srpske najponosnije istorije, gde su određene svetorodne dinastije ostavljale zaostavštinu za generacije posle, za one generacije koje će se u ovakvim turobnim vremenima dizati baš na takvom nasleđu. Istorija je prepuna takvih primera, za koje bi verovatno oni koji su se odlučili za zemaljsku, racionalnu Srbiju, rekli da su smešni, ali na osnovu tog nasleđa dobijane su mnoge bitke koje su preokretale istorijski tok. Voleli bismo da znamo, a ne pretendujemo da ulazimo u bilo kakvu krajnost, da odredite šta je to srpska nacionalna i duhovna kultura i na koji način, gospodine Bradiću, vi mislite i vaš resor da je prvo zaštitite, a onda i predstavite svetu.
Gospođice Raguš, to je vreme ovlašćenog predstavnika? (Marina Raguš: Da.) Da li još neko želi reč? Ne. Na član 16. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Aleksandra Janković, koja ima i reč. Izvolite, gospođo Janković.
Samo ne znam zašto se moje kolege iz različitih poslaničkih klubova čude. Čudim se vama, gospodine Dejane Radenkoviću, što se čudite ovome što vam se sada dogodilo sa obrazloženjima na podnete amandmane. Mi smo iz Nove Srbije i DSS i te kako navikli na to, i generalno mi iz opozicije. A onda vas pitam - da li ćete zaista ostati uzdržani? Mislim da nije dobro da ostanete uzdržani prema ovakvom kršenju i izražavanju volje naroda i narodnih poslanika koji vrlo temeljno podnose ove amandmane. Zašto se čudite, koleginice Milice Vojić-Marković? G 17 ima, blago rečeno, animozitet prema svemu što je sakralno i u ovom procesu desakralizacije društva njima nije važno što u Srbiji ima 85% građana koji pripadaju Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Važno je da podrže razne Kvirije, LGBT grupacije, izložbe na kojima je glavno dostignuće, a sve po izboru pomoćnika ministra, gospodina Dimitrijevića, kamenovanje figure patrijarha srpskog gospodina Pavla. Zašto se čudite, gospođo Raguš? G 17 samo izražava uverenje svog lidera, koji je davno rekao da je zalaganje za KiM zapravo izraz kolektivnog ludila. Zašto bi se ovde, na planu donošenja nekakve nacionalne strategije u kulturi, ponašali drukčije nego što se generalno ponašaju? Mi smo pokušali da uložimo razumne amandmane i da praktično ovom nacionalnom savetu za kulturu predvidimo nešto što bi bilo logično u svakoj normalnoj zemlji, a to je da odnos predstavnika crkava i verskih zajednica u nacionalnom savetu mora da odgovara procentu građana Srbije koji se po slobodnoj volji opredeljuju za članstvo u crkvi, odnosno drugoj verskoj zajednici. Svojevremeno sam, doduše u onom starom parlamentu, pitala, odnosno tražila da podignu ruku svi koji su kršteni…
Vreme, gospođo Janković. Dva minuta.
Interesantno je da me prekidate baš oko ovog pitanja, ali dobro.
Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Nikolić, Željko Tomić i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podneo poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? Reč ima gospodin Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 16. Predloga zakona o kulturi i to tako da se u nacionalnom savetu za kulturu jedan član izabere iz redova Saveza amatera Srbije. Naime, Savez amatera Srbije je jedna velika amaterska asocijacija i naprosto strategija razvoja naše kulture ne može se zamisliti bez razvoja i ulaganja u amaterske delatnosti. Svi oni ljudi, vrhunski umetnici, koji su proneli našu kulturu i koji pronose slavu i prezentuju našu kulturu, sami su nekada bili amateri, ali kulturno-amaterska društva kod nas postoje gotovo u svakom selu u Srbiji i smatram da je neophodno, gospodine ministre, da iz redova ove asocijacije bude jedan predstavnik u nacionalnom savetu za kulturu. Svi dobro znamo sa kojim se problemima i teškoćama danas susreću kulturno-umetnička društva na teritoriji cele Srbije. Znamo da imaju problema prilikom odlaska na raznorazne manifestacije, odakle u najvećoj meri dolaze sa velikim nagradama koje su osvajali na raznim takmičenjima i širom naše zemlje, i Evrope i sveta. A da je ova delatnost i te kako važna govori podatak da svaki naš kraj ima svoje određene specifičnosti. Oni pored svega toga neguju i tradicije svog kraja, svog zavičaja, a sve to čini našu kulturu. Još jednom apelujem na vas, gospodine ministre, da razmotrite ovaj amandman i da za člana nacionalnog saveta za kulturu izaberete i jednog predstavnika iz redova Saveza amatera Srbije.
Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Momo Čolaković. Da li neko želi reč? (Da) Gospodin Čolaković.
Gospodine predsedavajući, predsedništvo, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, uvaženi narodni poslanici, u ime PUPS sam podneo četiri amandmana. U vezi sa ovim amandmanom želim da kažem da smo pokušali u tri navrata da stupimo u kontakt sa gospodinom ministrom ili predstavnicima Ministarstva i da se objasnimo u vezi sa ovim, na osnovu uputa koje ste uputili prema poslaničkim grupama. Mi to nismo uspeli, ali ovom prilikom želim da kažem da se s pravom najveći broj amandmana odnosi na nacionalni savet i zbog toga je trebalo naći bolje rešenje nego ovo što ste prihvatili. Mislim da je najbliže rešenje narodnog poslanika gospođe Mojović. Da smo imali taj susret verovatno smo mogli pronaći neko bolje rešenje. Mislimo da je izostao tajkontakt i dogovor koji ste ponudili, ne znam iz kojeg razloga. Zamolio bih još jednu stvar, da imate u vidu kod jednog amandmana da prihvatite predlog Saveza fotoamatera Vojvodine, u vezi sa statusom njihovim da se ugradi u zakon. Mislim da je to pripremljeno i da će to biti prihvaćeno sa vaše strane. Mi se u vezi sa ovim amandmanima koje smo podneli nećemo više javljati. Na kraju moram da kažem da ćemo pored svega podržati zakon o kulturi.
Na član 17. amandman su zajedno podneli poslanici Svetlana Stojanović, Donka Banović i Željko Tomić. Reč ima gospođa Banović.
U članu 17. se govori o poslovima i zadacima nacionalnog saveta za kulturu. Mi smo podneli amandman zato što smatramo da Savet za kulturu treba da ima konkretnije i veće nadležnosti od onih koje predlagač predlaže u ovom članu, pa i da daje mišljenje o kulturnoj politici koju vodi Vlada, da može da naručuje i naučne analize stanja u kulturi, da može da predlaže mere i oblike međuresorne saradnje, da prati i ocenjuje rad stručnih komisija Ministarstva kulture, da daje ocenu nacrta zakona u oblasti kulture pre nego što ti nacrti budu upućeni Vladi. Što se tiče obrazloženja zašto se amandman odbija kaže predlagač da se amandman ne prihvata iz razloga što ne postoji pravni osnov da telo koje formira Narodna skupština daje ocenu nacrta zakona kao obavezujući akt za Vladu pre usvajanja istog. Verovatno je ovo pravnicima jasno, međutim, nisam pravnik i meni nije jasno zašto. Jeste da neko telo može da izabere Skupština, kasnije npr. Nacionalni prosvetni savet jednom godišnje šalje i izveštaj Narodnoj skupštini o svom radu, nekada pozivaju predsednika Odbora za prosvetu da prisustvuje sednicama, ali to u principu jeste samo telo koje formira Skupština. Ne vidim razlog da institucija koja se ovim zakonom formira, taj nacionalni savet za kulturu, ne može da daje svoje mišljenje o nacrtima zakona iz ove oblasti.
Da li još neko želi reč? Na član 17. amandman je podneo poslanik Radiša Ilić. Reč ima gospodin Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 17. Predloga zakona o kulturi. Član 17. odnosi se na zadatke saveta. Amandmanom se predlaže da se posle tačke 3) doda nova tačka 4) koja glasi: „Savet učestvuje u izradi predloga strategije razvoja kulture i daje ocenu njenog sprovođenja“. Zbog čega je neophodno prihvatiti ovaj amandman? Iz prostog razloga što se u nacionalnom savetu nalaze priznati eminentni akademici, umetnici, stručnjaci, profesori univerziteta, zvanični predstavnici udruženja iz oblasti kulture i oni su najpozvaniji da učestvuju u izradi predloga strategije razvoja kulture. Izrada strategije mora se prioritetno staviti u zadatke Saveta, a ne da se taj posao prepušta Vladi Republike Srbije. Vlada može samo dati saglasnost na predlog Saveta. Svako drugo rešenje kojim se izostavlja nacionalni savet za kulturu u izradi strategije naneće smo štetu kulturi u Srbiji, izložiće je eroziji, degradaciji, dovešće je do toga da uskoro u srpskoj kulturi ništa nećemo videti što će ukazivati na nacionalnu tradiciju i nacionalnu kulturu. Nasuprot tome, kulturne vrednosti koje će promovisati i koje nažalost promoviše ova vlada, mimo nacionalnogsaveta za kulturu, biće, između ostalog, i promovisanje gej parade ili „Parade ponosa“,kako su je krstili da se prikriju, da se dokaže Evropi da nismo uzalud dobili Šengen. Svedoci smo koliko im se na medijima daje prostora, dok se recimo o Srbima u Štrpcu, koji su bez struje, bez vode, bez adekvatne zdravstvene zaštite i na ivici života i smrti, može videti prilog od nekih dvadesetak sekundi. Uostalom, ubeđen sam da će Srbija znati da 20. septembra odgovori u centru Beograda.
Po Poslovniku, gospodin Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, javljam se zbog člana 27, da postavim jedno pitanje, pošto nam je ostalo pet minuta do 18.00 časova, a već je došla gospođa Kolundžija, je l' imate nameru da prekinete sednicu, da započnemo sledeću tačku dnevnog reda, zato što nam ovlašćeni predlagač nije tu, pa da bismo znali kako da se pripremimo? Pošto je uobičajeno da vi to radite već u ovo vreme, pretpostavljam da bi bio red da nas obavestite da znamo kako da se ponašamo.
Nema povrede Poslovnika. Predsedavajuća gospođa Čomić je obavestila Skupštinu da ćemo raditi produženo po tački koja se u 18.00 sati bude nalazila na dnevnom redu. Dakle, dolazak gospođe Kolundžije uvek izaziva jednu živost u sali, to nam je drago, i mislim da sam odgovorio, da nema potrebe u dan za glasanje da se izjašnjavamo. Hvala na razumevanju. Na član 17. amandman je podneo poslani Saša Milenić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podnela Aleksandra Janković. Reč ima gospođa Janković.
Ovim amandmanom predviđeno je da u članu 17. stav 1. tačka 4) na početku teksta ispred reči „predlaže“ dodaje se „na osnovu dogovora sa reprezentativnim umetničkim udruženjima“. Budući da su bila organizovana dva velika javna slušanja u okviru sednice Odbora za kulturu i informisanje, nisam ovo smislila zato što mi je palo na pamet da maltretiram Vladu amandmanima ili da ona mene maltretira odbijanjem mojih amandmana, nego u dogovoru sa predstavnicima udruženja, kao što je Udruženje likovnih umetnika Srbije, posebno sa predsednikom Upravnog odbora, Predragom Ćirićem, koji je sam smatrao da je potrebno amandmanom rešiti ovaj problem. Između ostalog, ne znam da li vam je značajno, ali Udruženje likovnih umetnika Srbije osnovano je 1919. godine, okuplja oko 2.200 članova profesionalnih stvaralaca u oblasti likovne umetnosti, a u okviru ULUS-a svoja prava iz penzijskog i zdravstvenog osiguranja ostvaruje oko 600 samostalnih umetnika. Mislim da bi ipak njihove stavove trebalo uzeti u obzir. Ovaj amandman napravljen je u dogovoru sa Unijom sindikata izvođača Srbije, koji okuplja glumce, muzičare i baletske igrače u institucijama kulture, gospodinom Nenadom Marinkovićem i predsednikom Sindikata glumaca Srbije (SINGLUS), gospodinom Vladanom Dujevićem.
Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Radenković. Za reč se ne javlja niko. Na član 17. amandman je podneo poslanik Momo Čolaković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Reč ima gospođa Mojović.
Slušala sam pažljivo, a i iščitala amandmane koje su moje kolege poslanici dali. Žao mi je što više njih nije prihvaćeno, osim amandmana koji je dao gospodin Dejan Radenković, a odnosi se na to da Savet učestvuje u izradi predloga strategije razvoja kulture i daje ocenu izvršenja. Isti ili sličan amandman je dao Radiša Ilić. Koliko znam po Poslovniku, ako su amandmani slični po suštini usvaja se onaj koji je prvi podnet, nisam sigurna, meni se čini da je tako, ili koji najbolje odražava..., tako da mislim da nema razloga ovde da se gleda ko je podneo, nego prosto šta znači. Žao mi je što još neki od ovih predloženih amandmana nisu usvojeni, zato što mi se čini da, ako već formiramo nacionalni savet za kulturu, da treba da mu omogućimo da daje mišljenje, predloge, s obzirom da retko šta on utvrđuje ili odlučuje, na što veći broj onoga što predstavlja suština, što je bitno za rad ustanova i za čitavu kulturnu delatnost. U tom smislu, podnela sam amandman koji od 12 podzakonskih akata koje na osnovu ovog zakona treba da donese ministar, odnosno Ministarstvo, da bar na tri svoje mišljenje, ne da odluči, ne da utvrdi, nego da da mišljenje, da i nacionalni savet. Odnosi se na davanje mišljenja na predlog liste umetničkih, programskih i stručnih poslova koji će se prema ovom zakonu obavljati po ugovoru na tri godine. Reč je o merilima i kriterijumima za izbor projekata koji će se finansirati, ne šta će se finansirati, nego samo kriterijumi i merila. Ono što vidim da je Vlada usvojila, to je da Savet daje mišljenje za sticanje statusa ustanova kulture od nacionalnog značaja, što smatram da je elementarno. Ako već postoji nacionalni savet, da vrlo dobra rešenja ovog zakona koja se odnose na statuse nacionalnih ustanova, da bar u tom pogledu imamo i mišljenje nacionalnog saveta.
Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Momo Čolaković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman je podneo poslanik Nenad Prokić. Reč ima gospodin Prokić.
Predložio sam da se ova strategija produži na 10 godina. To je odbijeno. Prihvaćen je predlog gospodina Čolakovića da se produži na četiri. Četiri je jedan veoma politički broj. Mislim da to bar u kulturi možemo da izbegnemo, pogotovo što smo društvo u tranziciji i mislim da jedna dugoročna strategija, koja odsustvuje u svim ostalim segmentima društva, mogla bi da se pronađe barem u tome da političke partije jesu sposobne, možda jedna od retkih stvari za koju su zajedno sposobne, da se konstruiše strategija ovog društva za 10 godina unapred. Jer krizu u društvu, dvadesetogodišnju, pratila je kriza kulturnog modela, koji na kraju više nije bio ni model kulturni, a ni srpski. Zaista jedna mnogo veća ambicija je bila potrebna, pogotovo kao društvu u tranziciji koje hoće u EU. Trebalo je da formulišemo jasnije, to zakonu o kulturi pripada i to mora da ima, kako bi pozvao i sve ostale učesnike u drugim segmentima društva da tu kulturnu politiku i taj kulturni model prihvate i prate. Mislim da broj četiri nije dobar. Bolji je bio broj tri, jer onda tera jednu nomenklaturu političku, koja ide ponovo na izbore, da vodi računa o tome i da predaje štafetu nekom drugom, a ovako se to nešto poklapa sa Vladom i ima čak kratkoročnije dejstvo nego onaj od tri.
Na član 19. amandman, sa ispravkom, podnela je poslanik Aleksandra Janković. Reč ima gospođa Janković.
U velikoj meri bih mogla da se složim s kolegom Nenadom Prokićem, ali sam išla na nekakav minimalni cilj, pa sam smatrala da bi strategija trebalo da se donese za period od najmanje pet godina. Budući da se ipak radi o ostvarivanju kulturne politike na nekom državnom nivou, neophodno je da strategiju razvoja kulture Republike Srbije donese Skupština, to je prvi deo amandmana, kao najviše zakonodavno telo, a na predlog nadležnog ministarstva za kulturu. Znači jedan obrnut proces od onoga koji sada upravo radite, a to je da izvršna vlast donosi zakone zakonodavnoj vlasti. Jer tek ovakvim postupkom bi se stvarno obezbedilo da strategija razvoja kulture, koja sadrži osnovne postavke kulturnog razvoja, strateške pravce i instrumente kulturnog razvoja, planove realizacije i kriterijume, indikatore i postupke evaluacije, bude stvarno sveobuhvatna, reprezentativna za celu populaciju Srbije i u smislu ostvarivanja opšteg nacionalnog interes u kulturi. Kako se ovim predlogom zakona uvodi ta institucija nacionalnog saveta za kulturu, čija je uloga prevashodno vezana za utvrđivanje kulturne politike u Srbiji u nekom dužem periodu, taj period bi trebalo da bude najmanje pet godina. Zašto? Zato što bi takvo donošenje strategije otklonilo mogućnost da se zbog uskostranačkih interesa napravi kulturna politika po meri jedne ili više stranka, tako da sa prestankom vršenja vlasti od strane jedne stranke ne dolazi do automatskih promena ili zaokreta u strategiji kulturnog razvoja. Donošenje strategije za petogodišnji period omogućilo bi da se prevaziđu, bar ovde, sve stranačke podele i napravi model kulturne politike po meri svih građana Srbije, bez obzira na partijsku pripadnost.
Na član 19. amandman su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Miletić Mihajlović i Nataša Jovanović. Da li neko želi reč? Gospođa Raguš.
Nisam bila dovoljno brza malopre, premda imam malo više sreće nego brzine, htela bih da se samo nadovežem na izlaganje kolega Nenada Prokića i Aleksandre Janković. Više nego preka potreba je, jer mislim da se radi o egzistenciji nečega oko čega bi trebalo da postoji konsenzus, da se konačno izvrši nešto što se zove depolitizacijom u oblasti kakva je kultura, da se na pijadestal kulturnog proživljavanje ili proživljavanja unutar ovako osetljive oblasti stave ljudi koji svojim delom to zaslužuju, a da se stranke negde maknu na margine u smislu ovakvog divergiranja u odnosu na zacrtanu kulturnu politiku ili kulturni razvoj. Zato sam pre izvesnog vremena postavila možda više retoričko pitanje, premda mi je odgovor potpuno jasan. Želela bih da gospodin Bradić sa nama podeli svoje mišljenje - šta je nacionalna kultura i kuda ide srpska kultura, s obzirom na predložena rešenja, a možda još konkretnije, s obzirom da činjenično stanje u kulturnim institucijama u srpskom društvu? Pre izvesnog vremena smo govorili o tome da u nekom momentu su lica i ljudi koji su se svojim delom potvrdili i podneli ostavke na određene pozicije. Konkretno sam pričala o primeru gospodina Tasovca, koji je bio na poziciji šefa Beogradske filharmonije, i iskreno da vam kažem zaista mi je bila nepodnošljiva činjenica da taj čovek nije mogao da se izbori za egzistenciju članova Beogradske filharmonije, i da su ti ljudi zarađivali za svoju egzistenciju tako što su svirali na splavovima i na određenim manifestacijama koje, priznaćete, nisu delovi njihove prve i osnovne oblasti. Takva situacija je i u ostalim institucijama nacionalne kulture koje su , čak i najblaže rečeno, skoro do potpunosti uništene, a da se u nekom daljem periodu čak ne pokazuje ni naznaka nečega što bi trebalo da bude makar dizanje iz tog pepela. Naprotiv, imala sam dovoljno slobode da kažem i izrazim bojazan zbog načina delovanja i vašeg i vašeg resora u ovoj oblasti. Niste nam ulili nadu da će srpska kultura zaista da zauzme onu poziciju i mesto koje joj pripada. Možda nismo najbolji na ovom svetu, ali sasvim sigurno nismo najgori. Možda nemamo puno primera o kojima bi trebalo toliko, samo i jedino pričati, ali imamo zaista solidan broj svetlih primera koji se iz nepoznatih razloga stavljaju na marginu istorijskog, svetskog i srpskog pamćenja. Nije nam jasno zašto i možda nam je jasno, ali želimo konačno da izvučemo taj odgovor od vas. Ono što je potpuno neprimereno, jeste da mi nijednog momenta nismo dobili konkretan odgovor od vas. Mi već nekoliko dana vodimo javnu raspravu i u sredstvima javnog informisanja, gde god stignemo i gde god da je pružena ta mogućnost, pokušavajući da pokrenemo određena razmišljanja i da zaista učinimo one najkonkretnije probleme. Zaista smo bez rukavica govorili o monopolima recimo u medijskom prostoru u Srbiji, o direktnom uplitanju stranih država preko svojih nazovidiplomatskih misija. Ne želim da vređam, ali nazovi kažem zato što se bave svim, samo ne diplomatijom, makar u tom klasičnom smislu te reči. Pa smo navodili najrazličitije primere, recimo primere uplitanja svojevremeno ambasadora SAD Vilijama Montgomerija u kreiranju medijskog prostora. Imamo utisak da sa time nije ni završeno. Takođe imamo utisak da se određene, nama već prepoznatljive sile sa te međunarodne scene, upliću i u našu kulturu. Želimo da čujemo konačno od vas, ali vi se niste ni pri samom kraju rasprave u pojedinostima o zakonu o javnom informisanju, čak ni u jednom segmentu, osvrnuli na sve ono o čemu smo pričali, a jesu uplivi vrlo čudnog kapitala, ne kontraverznih biznismena, ne tajkuna, nego kriminalaca i kriminalnih grupa. Nažalost, tako nešto smo i očekivali od vas, kao što rekoh, jer to bi izgledalo kao hronika najavljene smrti, jer svako ko je javno govorio o tome nije dobro prošao. Postoje neki ljudi koji žele da ostave trag za neke generacije koje dolaze posle nas, jer ovo vreme koje nam je dato, ne bi trebalo da bude vreme koje ćemo monopolisati nego koje ćemo na najbolji mogući način da pripremimo za pokolenja koja će nas naslediti. Recite, gospodine Bradiću, šta ste pripremili za generacije koje će doći u Srbiji kada je reč o kulturi. Volela bih da čujem i za samu oblast informisanja, jer ste mi ostali dužni tog odgovor, očekivala sam od vas da makar jednu rečenicu malo težu kažete. Neću prestajati, to vam obećavam, sve dok ne dobijem konkretne odgovore na ova konkretna pitanja i na konkretne teme koje se očigledno sa namerom izbegavaju, zato što upravo ti centri moći upravljaju Srbijom i Srbija je njihovo privatno vlasništvo. Hajde da idemo korak dalje. Pošto vredno pratim sve ono što radi izvršna vlast u Srbiji, to mi je između ostalog i funkcija narodnog poslanika, a jeste nadzor rada ministarstava. U jednom momentu sam vam postavila jedno konkretno pitanje i zaista bih želela javnost u Srbiji da upoznam sa tim. Radi se o centru za istraživanja ratnih zločina nad srpskim narodom. To je vrlo verovatno centar o kome će se ređe pričati. Sama oblast je oblast o kojoj država verovatno ne želi čak ni da razmišlja, zato što se radi o zločinima nad Srbima. Vrlo verovatno, da bi javnost u Srbiji saznala još jednu činjenicu, a da vi, gospodine Bradiću, recimo, ne znato koliko je nevino postradalih Srba u Srebrenici u periodu 1992-1995. godina. Volela bih da čujem taj podatak od vas. Nažalost, pretpostavljam da neće. Reći ću vam, 3.028. A da ne govorimo o svim onim postradalim Srbima o kojima se ne govori, da ne govorim o tome da u Srbiji, u metropoli, u Beogradu, ne postoji, gospodine Bradiću, nažalost spomen kuća svim nevino postradalim Srbima u periodu poslednjih ratova. Dakle, ne postoji jedno mesto gde će bilo ko od nas ko je gubio, i bez obzira na političku ili drugu boju, da nešto napiše u neku knjigu sećanja, da negde spusti nekakav cvet i da Grcima, Jevrejima i bilo kom drugom narodu koji i te kako čuva svoju žrtvu kao opomenu za budućnost, sa ponosom i bolom kaže da u Beogradu postoji spomen kuća gde smo pobrojali sve nevino postradale. Volela bih da mi sada kažete da će postojati projekat ili da će država da inicira tako nešto. Bojim se da takav odgovor mi od vas nećemo čuti. Centar za istraživanja ratnih zločina nad Srbima je radio nesmetano nekoliko godina. Projekti su uglavnom nažalost bili uvek isti. Uvek se uvećavao taj broj koji se otkrivao, grobnice koje su se otkrivale... (Predsednik: Gospođo Raguš, pošto vam je ovo vreme isteklo, da li možda želite nešto i od vremena poslaničke grupe?) Ovo je moje vreme za ovlašćenog? Još malo vremena, završavam u par rečenica. (Predsednik: Imali ste 8,5 minuta, tako da je taj deo završen, već je deveti minut.) Onda vreme poslaničke grupe, samo da završim misao. Hvala. Ono što smo imali prilike da čujemo, a pretpostavljam da neću imati puno vremena, a želim i kolegama da ostavim prostor da kažu po koju, jeste da je Komisija za arhivsku delatnost, koja je u julu-avgustu 2008. razmatrala projekte koji će biti realizovani u 2009. godini, da se ona nije pozitivno izjasnila o projektu Udruženje Srba iz Bosne i Hercegovine i Centra za istraživanje zločina nad srpskim narodom, i taj centar je ostao bez dovoljnih materijalnih sredstava da nastavi svoju delatnost. Znate šta čudi? Što direktor tog centra, u stvari srpska javnost to treba da zna, gospodin Milivoje Ivanišević, koji je potpisnik najstručnijih publikacija i koga ceni onaj deo međunarodne javnosti koji se potpisuje kao gospodin Čomski i Edvard Herman, određena grupa čeških intelektualaca, nije naišao na dobru ocenu u našem resornom ministarstvu, odnosno u okviru procene rada te komisije. Na isti način, istom metodologijom godinama je radio. Ono što je komisija odgovorila vrlo često je, gospodine Bradiću, to je ono što mene plaši, Haški tribunal umeo da odgovori istom tom gospodinu kada je bilo reči o žrtvama u Srebrenici i o istini u Srebrenici. Ili je možda razlog za odustajanje od projekta to što je gospodin Milivoje Ivanišević šef istražnog tima za odbranu dr Radovana Karadžića. Dakle, javnost u Srbiji ovo mora da zna, da država pravi i te kako razliku, da nema smisla za ono što stoji u presudama. Gospodine Bradiću, to što piše u presudama biće naša istorija i već jeste, nažalost, falsifikovana nacionalna srpska istorija, kroz koju krvnici nas proglašavaju nacistima savremenog doba. Ovo je odgovor države na svaki pokušaj da se stane na put nečemu što se zove prekrajanje srpske istorije i javnost u Srbiji mora da vidi ovo vaše lice.
Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Svetlana Stojanović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? Gospođa Donka Banović.
Poslanici iz različitih poslaničkih grupa su primetili da je ovaj predlog da se strategija donosi za period od tri godine veoma neobičan. Obično projekti ili neki programi i planovi mogu da traju tri godine, ali ne i strategija. Strategija je obično jedan sveobuhvatan dugoročan dokument i obično u strategiji imate određene faze kada se pravi presek i oceni koliko je u kojoj oblasti urađeno. Na primer, 2002. godine usvojena je Strategija za smanjenje siromaštva za Republiku Srbiju. Ni u kom slučaju ta strategija nema rok trajanja, nije ona doneta za rok od tri godine. Zato postoje različiti periodi kada se vrši ocenjivanje ili evaluacija koliko se u kojoj oblasti stiglo ili postiglo. Sada kada pogledam, vidim da su poslanici upali u zamku koja je ovde izražena brojem tri. Dakle, kad sam pisala, odnosno moje kolege kad smo pisali amandman onda smo rekli – jao, tri godine nema smisla, pa barem pet. Ni ovaj moj amandman nije dobar. Nije ni amandman gospodina Čolakovića, gde ste vi za jednu godinu produžili trajanje strategije za kulturu, ni to nije dobro. Pogotovo u ovom obrazloženju koje ste dali. Obrazloženje kaže – amandman se ne prihvata iz razloga što, imajući u vidu da se planira donošenje budžeta na tri godine, da je najracionalnije da se strategija razvoja kulture Republike Srbije donosi za period od tri godine. Pre svega, još će dugo vremena proći kada će Srbija biti u stanju da budžetsko planiranje bude trogodišnje. Imamo mi evropskih zemalja koje donesu budžet za tri godine. Velika Britanija recimo je jedna od takvih zemalja i oni planiraju sve na tri godine. Podsećam vas da smo ove godine imali već dva rebalansa, a planira se opet rebalans u septembru. Dakle, i ovo obrazloženje je čudno. Uostalom, kakvog bi to imalo značaja što bi bilo budžetsko planiranje za tri godine. Opet ponavljam, strategija je jedan dugoročan dokument i ona nema veze sa tim na koliko vi planirate budžet i ne treba da bude vremenski ograničena. Ona kada više nije dobra, ona se menja.
Ima reč gospođa Jorgovanka Tabaković.
Ukazujem na povredu Poslovnika za koju ste nam ostali dužni od juče za – član 27. u vezi člana 93, 94. Iako je gospodin Tomislav Nikolić obavestio javnost o tome koliko je trajalo jučerašnje obraćanje našeg ovlašćenog predstavnika u ime poslaničke grupe Oto Kišmartona i da je to obraćanje trajalo 12 minuta i 21 sekund, najavljeno je da ćete to vi saopštiti javnosti i reći ko je odgovoran za tu grešku, koju je gospodin Nikolić nazvao i prihvatio nenamernom.
Imali smo dogovor da tu informaciju dam kada šef vaše poslaničke grupe bude tu, ali svejedno mogu i sada. Znači, imali smo dogovor da šef poslaničke grupe bude prisutan zbog toga što je on izričito tražio. Imam utisak da bi ona voleo da dam tu informaciju u njegovom prisustvu, a imam informaciju da će doći za nepunih četrdeset pet minuta u Skupštinu. Naravno da sam se interesovala kada će on biti tu, jer smatram da je korektno da on bude prisutan, s obzirom na to da smo mi napravili grešku.
Ako ste tako razumeli gospodina Nikolića, sačekaćemo strpljivo da to uradite kada on bude tu, ali se nadam da će to biti s vaše strane u okviru direktnog televizijskog prenosa.
Da, danas ćemo do kraja dana imati televizijski prenos i javnost će biti naravno obaveštena. Na član 19. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? Gospođa Mojović. Izvolite.
Ovaj član 19. je ujedinio sve poslaničke grupe u smislu da smo svi dali slične amandmane kada je u pitanju trajanje strategije. Nije mi jasno, a sada čujem i koleginicu Donku Banović i Nenada Prokića – da je amandman Mome Čolakovića usvojen. Kolikovidim nije usvojen – u izveštaju piše. U izveštaju koji smo dobili od Vlade, nisam imala priliku da čujem da je ministar nešto drugo rekao, sve vreme sedim ovde i pažljivo slušam, nažalost čak ni amandman poslanika Mome Čolakovića nije usvojen. Interesantno je, odnosno moram da upozorim na obrazloženja koja Vlada daje – zašto ne prihvata ove amandmane vezano za strategiju. Uglavnom se kod svih onih poslanika koji su dali amandmane na član 19. poziva na obrazloženje upravo za neprihvatanje amandmana Mome Čolakovića koji se odnosi na nadležnosti organa. Ne komentariše se rok trajanja strategije. U obrazloženju za odbijanje amandmana koji sam dala stoji sledeće – amandman se ne prihvata iz razloga što je, imajući u vidu da se planira donošenje budžeta na tri godine, najracionalnije da se strategija razvoja kulture Srbije donosi za period od tri godine. Ne računam stvarno sebe u neobaveštene poslanike, ne znam da se planira donošenje budžeta, ali nevezano od budžeta, strategija koja se bavi i koja sadrži analizu postojećeg stanja, osnovne postavke kulturnog razvoja, strateške pravce i instrumente kulturnog razvoja, koja sadrži planove realizacije tih pravaca razvoja, kriterijume, indikatore i postupke evaluacije, ne sadrži u toj meri, znam da je i Ministarstvo finansija imalo izvesne primedbe, ali ne sadrži apsolutno u toj meri finansijske planove da bi bilo smetnji da se donese na period duži od tri godine. Potpuno se slažem sa gospođom Donkom Banović da to nije strategija, već je to onda neki kratkoročni, srednjoročni ili ne znam kakav već plan i onda da je nazovemo pravim imenom u zakonu ili da prihvatimo bar jedan od ovih amandmana koje su očigledno dale sve poslaničke grupe, potpuno svesne da tri godine je potpuno je nedovoljan period za donošenje nečega što se zove strategija.
Ima reč gospođa Donka Banović.
Meni se čini da sam tokom rasprave čula da je ministar prihvatio amandman gospodina Čolakovića – e onda time je onda još gore. Ono tri godine je bilo isto strašno, četiri godine još je strašno, ali se meni čini da je, gospodine Čolakoviću, tako, a ja se izvinjavam ako sam unela zabunu.
Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? Ne. (Odustaje.) Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Aleksandra Ilić. Gospođa Đerić želi reč. Izvolite.
U skladu sa anacionalnom politikom koja se sprovodi u ovom zakonu očekivali smo da ovaj amandman ne bude prihvaćen, a dosledno nekom svom zalaganju iz perioda 2001, kada sam podnela tadašnjem ministru kulture amandman podstaknut ili amandman koji je podnela brojna grupacija umetnika, izvođača narodne muzike i svih onih poslenika koji se bave čuvanjem etnomuzike i etnozvuka na onaj najplemenitiji i najpožrtvovaniji način, podnela sam i ovaj amandman smatrajući da treba izdvojiti etnozvuk, odnosno narodnu muziku kao posebno nacionalno dobro, jer u stvari nijedno nacionalno kulturno dobro nije doživelo takav izgon iz kulturnog miljea, kao što jeste narodna muzika koja je sada upravo na sceni. Najezda kiča i šunda, koja je naravno opravdana tržišnim zakonitostima, uništila je mnoga kulturna dobra. Mi sada imamo neki zvuk koji se vrlo često samo gleda, a usput nas i plaši. Imamo muziku koja je nekih neodređenih grčko-rimskih stilova, vrlo često i bez stila i bez srama, a neke ozbiljne evropske države su zakonom regulisale rad elektronskih medija i obavezale ih koliko moraju u svojim terminima da zastupaju etnozvuk svojih nacionalnih kultura. Zato sam smatrala da je potrebno prihvatiti ovaj amandman i izdvojiti baš taj etnozvuk koji se najlakše devastirao, najbrže upravo u našoj kulturi.
Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nikola Lazić, Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Gospodin Nikola Lazić želi reč.
Poslanička grupa Demokratske stranke Srbije smatra da se među strateškim pravcima i instrumentima kulturnog razvoja obavezno moraju naći unapređenje kulturnog stvaralaštva i kulturnog izraza tradicionalnih crkava i verskih zajednica. Moram da primetim da se prilikom formulisanja ovog zakona o kulturi zapravo uopšte nije obratila pažnja ili je čak ignorisan sistemski Zakon o crkvama i verskim zajednicama koji je usvojen 2006. godine. Samo da podsetim, taj Zakon o crkvama i verskim zajednicama je uveo red u ovu oblast posle 75 godina pravnog vakuuma. U ovom smislu zanemarena je i kulturotvorna uloga crkve u istoriji civilizacije i njene kulturonosna delatnost u modernom društvu. Želeo bih da postavim pitanje da li je predlagač ovog zakona svestan da u Zakonu o crkvama i verskim zajednicama postoji poglavlje koje se zove kulturna delatnost i želeo bih da postavim pitanje gospodinu ministru – da li je Ministarstvo vera imalo bilo kakve primedbe i da li je dalo bilo kakvo mišljenje vezano za ovaj zakon? Ovim predlogom zakona o kulturi zapravo crkve i verske zajednice se guraju u kategoriju - druga pravna i fizička lica. Mislim da je time propust Ministarstva vera veći i da bi zbog toga zaista ministar Šijaković trebalo da podnese ostavku, jer, na kraju krajeva, ukoliko se sakralna umetnost izostavi iz ovog zakona, postavlja se pitanje, kao što sam rekao, srpskog duhovnog i kulturnog nasleđa na Kosovu i Metohiji i legitimiteta naše države u odbrani tog nasleđa i zahtevanju od drugih da to nasleđe na Kosovu i Metohiji zaštite.
Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta, koja želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je potrebno da podsetimo, pre svega zbog javnosti, da smo o predlozima zakona o izmenama Zakona o javnom informisanju i zakona o kulturi raspravljali na nejavnom delu sednice, odnosno na sednici koja je odloženo prenošena na RTS, negde posle jedan sat posle ponoći, i nažalost građani zainteresovani da čuju nešto vezano za ove dve oblasti, pre svega da čuju šta to Vlada Republike Srbije predlaže i šta to zapravo znači za njih, nisu mogli to da čuju. A kada se amandmani obrazlažu u roku od dva minuta, kako ovaj naš nakaradni Poslovnik predviđa, onda je zaista poprilično komplikovano približiti građanima Srbije ono što bi bilo neophodno da znaju o predlogu ne samo ovog, nego o predlogu svakog zakona. Znate, ako vi iz dana u dan, i to je već postala praksa, i očigledno ne slučajna, nego potpuno namerna sa vaše strane, gospođo Đukić-Dejanović, a onda naravno uz saglasnosti skupštinske većine, na koji način vi uopšte mislite da građani Srbije se informišu o tome šta radi ovaj parlament? U kom smislu? U smislu kakve mi to zakone ovde donosimo. Svaki zakon koji se donese u ovom parlamentu na ovaj ili na onaj način dodiruje svakog ili većinu, ili određen broj ili određenu ciljnu grupu građana Srbije. Zbog toga nije dobra praksa koju ste uveli i bilo bi dobro da nas poslušate, da izađemo iz tog začaranog kruga, da počnemo da radimo kao sav normalan svet i da svi budemo pred očima javnosti. Nema razloga da se krije da u ovoj sali kada se raspravlja o ovako važnim pitanjima nema ili gotovo nema poslanika vladajuće koalicije … (Predsednik: Izvinite, pošto govorite duže od dva minuta, da li hoćete da koristite vreme poslaničke grupe?) Da, hvala. Dakle, mi smo u načelnoj raspravi o Predlogu zakona o kulturi mogli da čujemo zaista jedan broj izuzetno kompetentnih ljudi i rasprava koje su vrlo argumentovane. Sa ponosom želim da istaknem da u poslaničkoj grupi SRS imamo dva narodna poslanika, Lidiju Vukićević i Branimira Đokića, koji su ne samo nama ovde, nego celokupnoj srpskoj javnosti poznati kao ljudi koji su se i obrazovali i profesionalno se bave kulturom. Oni su zaista imali značajne primedbe na Predlog ovog zakona i izneli su to u načelnoj raspravi, zato što odlično poznaju i srpsku kulturnu scenu, i sve probleme koji je prate i položaj ljudi koji su na ovaj ili onaj način vezani za kulturu, odnosno na koje se ovaj zakon odnosi. Mi smo, kada smo se dogovarali o amandmanima, vodili računa o tome da, upravo zato što se ovaj zakon pojavljuje posle 18 godina i kulturna javnost Srbije ga jedva čeka, ne opteretimo amandmanima ovaj postojeći tekst, već smo za naše uslove podneli manji broj amandmana, očekujući da će Vlada Republike Srbije i vi gospodine Bradiću da ispravno shvatite našu nameru da ovim amandmanima uredimo ovaj željno čekani Predlog zakona, ali nismo dobili to što smo očekivali. U članu 20. sam predložila, inače član 19. i 20. govore o strategiji razvoja kulture Republike Srbije, da u tom članu 20. koji govori o strategiji, šta strategija sadrži, odnosno šta su osnovne postavke kulturnog razvoja, da je neophodno da se ovde doda da u ovoj oblasti budu obrađena i kapitalna investiciona ulaganja u objekte i opremu nacionalnih i javnih ustanova kulture. Zaista, ništa normalnije od toga, jer kako stoji u obrazloženju - u strategiji razvoja kulture neophodno je u planu realizacije utvrditi pitanja kapitalnih investicionih ulaganja u objekte i opremu ustanova kulture, kako bi se na planski način dugotrajno planirale investicije u delatnostima kulture. Ništa nije bilo normalnije nego da ovaj amandman, ministre, prihvatite. Niti je ideološki, niti je politički, čisto životan. Naravno, vi ste prihvatili amandman gospođe Gorice Mojović. Nemam ništa protiv, njen amandman je sličan, ali nije istovetan kao što je amandman koji sam podnela, ali ono što zaista vređa jeste činjenica, o tome su govorile i kolege iz Socijalističke partije Srbije i DSS, mislim i NS, da vi u obrazloženju zašto ne prihvatate nečiji amandman, konkretno moj amandman, svi su govorili u nekim šiframa, potpuno otvoreno da kažem i da pročitam obrazloženje – amandman se ne prihvata iz razloga što je prihvaćen amandman narodne poslanice Gorice Mojović na član 20. Predloga zakona. Gospodine Bradiću, opšte je poznato da gospođa Gorica Mojović vedri i oblači na beogradskoj kulturnoj sceni već celu deceniju, ali ne zato što se za to obrazovala, što je profesionalno, stručno u toj oblasti, nego to radi po partijskom zadatku. Zato sam rekla vređa ovakvo obrazloženje i ovo govori o vašem odnosu, i vašem ličnom bogami, a i cele Vlade, a i skupštinske većine, prema naporima poslanika opozicije da, koliko god to možemo, a u svakoj oblasti, bar mi iz SRS, možemo sasvim sigurno da pomognemo vama iz vlasti, samo bi trebalo da imate malo više sluha i da nas gledate kao narodne poslanike, a ne da nas delite naše i vaše. I vi i gospođa Mojović ste bili na onom skupu DS ili je to bio već ZES, nemam pojma više, kada je upravo jedna dama iz tog kulturnog vašeg uskog miljea tamo građane pozdravila sa građanima prvog reda i označila sve druge građanima drugog reda. Mi u SRS nikada nismo niti ćemo na taj način deliti građane, ali od vas, kao predstavnika Vlade, očekujem da vam svaki poslanik bude isti i da nikada više sebi ne dozvolite ovaj luksuz ili propust, ili neodgovornost, ili neozbiljnost da jednog poslanika stavite kao etalon za nešto, a svi drugi treba da se prilagođavamo i da sledimo primer, odnosno da nas ubedite da je gospođa Gorica Mojović primer koji treba da sledimo. Mi tako ne mislimo.
Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo poslanik Dejan Radenković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nikola Lazić, Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Gospođa Donka Banović ima reč.
Mi predlažemo da se naprave određene izmene u ovom članu 23. Naime, u članu 23. se govori o tome ko može, odnosno koja pravna i fizička lica mogu da osnuju ustanove. Mi predlažemo da se tu, pored ovih pobrojanih, znači pored Republike Srbije, autonomne pokrajine, jedinice lokalne samouprave, unese i da ustanovu može osnovati i Srpska pravoslavna crkva i tradicionalne crkve i verske zajednice. Naime, 2006. godine je usvojen jedan sistemski i jako značajan zakon, a to je Zakon o crkvama i verskim zajednicama, koji je po prvi put u Srbiji ili u našem zakonodavstvu uveo red u toj oblasti. To je bio veoma veliki pomak, zato što su se do tada crkve, tradicionalne crkve i verske zajednice, uvek svrstavale u kategoriju - i ostala pravna i fizička lica. Gospodine ministre kulture, vi ste u ovom zakonu tradicionalne crkve i sve verske zajednice ponovo vratili u tu kategoriju. Ne znam kako vi sarađujete sa ministrom vera. Prosto ne želim da poverujem da ministar vera nije primetio ono što su mnogi poslanici primetili. Što je najgore, vi u svom obrazloženju i tvrdite ovo što ja tvrdim i zbog čega niste prihvatili ovaj amandman. Sada ću da pročitam obrazloženje: "Amandman se ne prihvata iz razloga što je u članu 23. stav 1. Predloga zakona predviđeno da ustanovu može osnovati i drugo pravno ili fizičko lice pod uslovima propisanim zakonom itd." Dakle, ponavljam, vi ste potpuno prevideli ili zaboravili, ili niste obavešteni da je 2006. godine usvojen Zakon o crkvama i verskim zajednica i da sve tradicionalne crkve i verske zajednice ne spadaju u druga pravna i fizička lica.
Gospodo poslanici, htela bih da vam dam obaveštenje u vezi sa jučerašnjim dijalogom i situacijom koja nije bila prijatna. Naime, narodni poslanik Oto Kišmarton je, u okviru dela koji je predviđen da kao predstavnik poslaničke grupe Napred Srbijo govori, uvidom u video snimak, govorio 12,5 nepunih minuta, što znači da je informacija koju smo mi imali, a koja je proizvod zaista slučajne tehničke greške onih koji su u to vreme vodili sednicu, prosto dovela do zabune. Zaista se izvinjavam i javnosti i vama poslanicima, posebno poslanicima poslaničke grupe Napred Srbijo i gospodinu Oto Kišmartonu. Ako članovi poslaničke grupe Napred Srbijo žele da se zbog povrede poslanika, koja se i tako može shvatiti, u okviru ove zaista nenamerne greške, u danu za glasanje Skupština izjasni o povredi Poslovnika, spremna sam da i sama glasam za povredu Poslovnika. Gospodin Tomislav Nikolić, izvolite.
Mi smo vas juče upozorili da je greška načinjena, a vi ste tvrdoglavo insistirali da nije i pri tom ste se ponašali kako to ne dolikuje i ne priliči u odnosu prema narodnim poslanicima. Znam da vi imate poverenja u svoje osoblje, ali to ne znači da ovde ne postoje preko puta vas i narodni poslanici. Nama je dovoljno vaše izvinjenje, ne morate uopšte da se izlažete tome da se glasa. Šta biste to, da sebe kaznite što ste načinili povredu Poslovnika? Ne treba, mi ne tražimo da to bude u danu za glasanje. Mi samo tražimo malo više tolerancije, malo više ljudskog odnosa, posebno u petnaest do šest uveče, u pet do šest, kada vi gubite živce, hoće li početi nova tačka ili neće ili da li će moći tog dana da se završi dnevni red, da bi sutradan ili dan posle toga počelo glasanje. Dakle, mi ćemo da pokažemo neophodan stepen tolerancije, ali kada osetimo da nam činite nepravdu, bićemo zaista rigorozni u odbrani svojih prava. Vas samo molim da shvatite, sinoć sam vam dobronamerno rekao - na vama se primećuje nekakva promena u poslednje vreme, čini mi se da bi trebalo da se vratite na odnos prema poslanicima kakav ste imali onih dana kada ste izabrani, dok još niste naučili ovaj posao. Hvala vam najlepše.
Zahvaljujem, gospodine Nikoliću. Gospodin Željko Tomić ima reč, izvolite. Povreda Poslovnika, jelte?
U vezi člana 27. i vođenja sednice. Mislim da ovome mora još nešto da se doda. Ta tehnička greška je prouzrokovala jednu neverovatnu stvar, a to je da je ministar Čiplić, koji je bio ovlašćeni predstavnik za zakon o nacionalnim savetima, otišao bez završne reči, bez valjane rasprave. Sećate se da smo ga pitali mnogo stvari u vezi zakona. Taj zakon je ostao nedorečeno branjen od strane Vlade Republike Srbije. Time je ministar iz Vlade Republike Srbije, po mojoj oceni i proceni, potcenio ovaj dom, a podsetiću vas, mi smo njega birali, a ne on nas. On je nama odgovoran, a mi narodnu Republike Srbije koji nas je birao i on je, po meni, omalovažio ovaj dom onom munjevitom brzinom kojom je napustio ovaj dom, bez da nas uvaži i da nam odgovori na naša određena pitanja. Nadam se da će se mnogi poslanici i uopšte javnost složiti, ono juče je bilo najslabije branjenje jednog zakona koje sam imao u svojoj osmogodišnjoj karijeri kao poslanik da vidim.
Do te tehničke greške je došlo u prepodnevnom radu pre 14.00 časova. Zaista nije bilo tendencije, shvatam da je sa reperkusijama bilo u vreme o kome vi govorite, ali nije moglo onda biti nikako tendencije. Samo prosto hoću da kažem da se zaista radi o jednoj apsolutnoj grešci, a ne nameri. Zahvaljujem. Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Gorica Mojović podnela je amandman na član 23a. Izvolite, gospođo Mojović.
Na ovaj zakon sam podnela 23 amandmana. Ako neki od tih 23 amandmana smatra važnim, ključnim i bitnim za ovaj zakon, to je upravo ovaj amandman, jer njime pokušavam, nastojala sam da bar na neki način uspostavimo neki pravni osnov za 45 ustanova zaštite na teritoriji Republike Srbije. Reč je o 12 regionalnih zavoda za zaštitu i 33 arhiva koji pokrivaju teritoriju većeg broja opština, koje ne znaju ko su im osnivači, kakve su im nadležnosti, ko ih finansira itd. Ne smatram da je obrazloženje kojim se obrazlaže zašto je moj amandman odbijen apsolutno relevantno, naprotiv. Kaže se- amandman se ne prihvata iz razloga što Predlog zakona sadrži zajedničke odredbe za sve ustanove kulture. Nije tačno. Za ove ustanove ne sadrži, tim pre što postojeći tekst zakona u članu 23, mislim da je to stav 4, kaže sledeće - zakonom se mogu utvrditi posebni uslovi za osnivanje ustanova u pojedinim delatnostima u kulturi. Upravo sam ovim amandmanom utvrdila posebna četiri uslova za formiranje ustanova u pojedinim delatnostima, to je zaštita kulturnih dobara, takvih ustanova koje nijednim drugim članom zakona nisu predviđene. To su ustanove koje imaju nadležnost na teritoriji većeg broja jedinica lokalne samouprave. Ne mislim da postoje ni pravni, ni finansijski, ni bilokoji drugi razlozi da se ovaj amandman odbije, tim pre što se zakonom samo predviđa donošenje posebnog osnivačkog akta za ove ustanove, e ne bili se tim osnivačkim aktom jednom, posle 20 godina i ne znam koliko one već rade, da im se ne zna da vise ni na nebu ni na zemlji, da bar i posle toliko vremena utvrdimo status. Stvarno ne razumem zašto toliki otpor prema službi zaštite, zašto ostavljamo regionalne zavode, moram sada da navedem primer, ministar je nedavno bio u okviru manifestacije "Noć muzeja" na Kozniku. To je kulturno dobro, tvrđava, koja potiče iz 1381. godine. Nalazi se u opštini Brus. Za opštinu Brus i to kulturno dobro, i to je samo kulturno dobro, iako verujem da kad bi bilo prilike, i para i spremnosti da se istraži, moglo bi da dobije i višu kategoriju, u smislu od velikog značaja. Za to kulturno dobro je nadležan Regionalni zavod za zaštitu spomenika Kraljeva. Stvarno je sad pitanje - da li opština Kraljevo ima interese da finansira stručnjake zavoda Kraljevo da istražuju na Kozniku, da eventualno rade nešto na revitalizaciji, i ministarstvo, ako sada treba za neki projekat da odvoji sredstva za Koznik, ali pitanje je - da li kroz redovnu delatnost, kroz programe ustanova zaštite mogu ovakva kulturna dobra uopšte da se istražuju? Podsećam da ovo kulturno dobro već 20 i nešto godina nikakve vrste istraživanja, nikakvi radovi nisu obavljani, a takvih je još na stotine i hiljade po Srbiji. Koristim vreme poslaničke grupe. Moram da upozorim na još jednu okolnost, bez ikakvih političkih konotacija. Imala sam prilike povodom ovog amandmana i zakona da pogledam registar kulturnih dobara Srbije, pogotovo zbog amandmana koji sam dala na član 6, a koji je, zahvaljujem, usvojen, vezano za kulturna dobra, zato što on ispravlja jednu nepravdu koja je bila predložena, a to je da se opšti interes ostvaruje samo kada su u pitanju kulturna dobra od velikog i izuzetnog značaja. Kada pogledate registar kulturnih dobara Srbije koja su od velikog i izuzetnog značaja, ogroman procenat, mislim negde između 60 i 70% nalazi se na teritorije AP Vojvodina. To ne samo zato što se na teritoriji Pokrajine Vojvodina zaista nalaze i isključivo na toj teritoriji kulturna dobra od velikog i izuzetnog značaja, nego pre svega zato što na toj teritoriji deluju dva zavoda koja imaju jasno definisana osnivačka prava i nadležnosti finansiranja. To je Zavod Novi Sad i to je Pokrajinski zavod za zaštitu spomenika. Od Beograda, pa dole prema jugu Srbije, nijedan drugi zavod za zaštitu spomenika, a ni arhiv nema definisan status. I zato kulturna dobra Srbije u ovom delu Srbije ne mogu da steknu te uslove da dobiju tu višu kategoriju, da budu od velikog i izuzetnog kulturnog značaja, a naravno, da ne govorimo o kulturnoj baštini koja je na listi svetske kulturne baštine, izuzimam Sopoćane i kompleks manastira na Kosovu, koji su 2006. godine tek stavljeni na listu svetske kulturne baštine. U tom smislu ne vidim razloga, to je prosto i moja molba, ako hoćete i neka vrsta, kako bih rekla, pošto sam i ovde navela u obrazloženju da se agonija ovih ustanova prekine, i neka zaista velika molba da bar ovim amandmanom i na ovaj način uvedemo u zakon o kulturi jedan ogroman broj ustanova kulture zaštite Srbije, koje predstavljaju nešto što je temeljno kada je u pitanju ne samo zaštita kulturnih dobara, nego i kultura zemlje uopšte.
Vlada je prihvatila amandman narodnih poslanika Elvire Kovač, Balint Pastora, Lasla Varge, Arpad Fremonda, koji su podneli na član 23, da se doda novi član 23a. Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Donka Banović. Gospođa Vojić-Marković želi reč.
Gospodine ministre, nemam nekog naročitog razloga da branim ovaj amandman, jer on je potpuno u vezi sa članom 23. Kada taj amandman niste prihvatili, logično mi je da ovaj amandman koji smo mi podneli sada zaista nema smisla. Ali, ono što ima smisla i što moram da pitam gospodina ministra, da li on razume šta danas radi kada predstavlja ova dva zakona u toku dana? Negirajući sve ono što je srpsko, ne priznajući postojanje najvećeg dela srpske istorije koja je, moramo da budemo potpuno jasni, iznedrila duhovnu kulturu koja zaustavlja dah ne samo nama, Unesko i svet su prepoznali da je to nešto izuzetno važno, čim ga brane i čim ga štite. Na kraju krajeva, i predsednik Srbije gospodin Tadić se vrlo često poziva upravo na spomenike koji se nalaze na KiM, na kraju i vaše ministarstvo, spotovima koje prikazuje na televiziji, Srbiju predstavlja kroz te spomenike. Zatim, ne prepoznajući versko nasleđe kao deo sopstvenog kulturnog identiteta, vi večeras ne pišete svoju biografiju. To je vaša stvar i preuzmite odgovornost za nju. Vi, nažalost, pišete i biografiju, odnosno istoriju srpskog naroda i srpske kulture, a nažalost ta biografija i ta srpska kultura koju vi hoćete da predstavite treba da odgovori na pitanje kako mi od vas kao člana Vlade i od iste te cele Vlade treba da očekujemo da čuvate i da sačuvate nasleđe srpsko, duhovno i kulturno na KiM? Teška srca mogu da kažem ovo, zato što to smatram vrlo nepristojnim, ali smatram da ne zaslužujete da budete ministar srpske kulture. Mene interesuje sledeća stvar - zbog svega ovog što danas kao poslanici apostrofiramo, potpuno negiranje srpske duhovne i sakralne kulture, da li će Ministarstvo vera reći nešto? Da li će možda ministar vera podneti ostavku zbog toga što Vlada Srbije vrši kulturnu diskriminaciju crkve, vrši kulturnu diskriminaciju sakralne umetnosti i verske kulture u celini? Tako posredno, ali vrlo jasno prepuštate srpsko kulturno i duhovno nasleđe na KiM Albancima. Vi kao ministar srpske kulture znate šta se dešava, kako Albanci na Kosovu svojataju upravo ovo nasleđe i prikazuju ga svojim. Ono što treba da brani srpsko Ministarstvo kulture i srpska Vlada, vi na dlanu izručujete upravo onima koji to hoće da preuzmu. Moje pitanje za večeras, iako vidim da vaš jezik tela pokazuje da se vi vrlo neprijatno osećate i potpuno ste zakočeni, ne govorite ni reč na ovo što vam migovorimo, zaista sam vrlo znatiželjna - kako se vi danas ovde osećate?
Na član 26. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Gospođa Milica Vojić-Marković želi reč.
Nisam mislila da govorim. Slučajno je ostao mikrofon uključen, zato što je moja neprijatnost večeras potencirana time što primećujem da sve ono što ima predznak srpsko jednostavno ne postoji za Ministarstvo srpske kulture.
Na član 27. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nikola Lazić, Donka Banović, Milica Vojić-Marković i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić i Donka Banović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nikola Lazić, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Milica Vojić-Marković. Gospođa Vojić-Marković želi reč.
Samo da ne ostane nejasno građanima Srbije koji gledaju ovaj prenos zbog čega se poslanici DSS u ovom delu ne javljaju kada idu naši amandmani. Mislim da smo ukazali na sve ono što smo želeli da ukažemo. Želeli smo da ukažemo da Ministarstvo kulture ne priznaje jedan sistemski zakon koji je Vlada Srbije donela u jednom periodu, koji su poslanici ovog doma usvojili u jednom periodu i koji se i te kako primenjuje. To je Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Želeli smo da ukažemo da taj zakon ima nekoliko poglavlja, jedno od njih se zove i kulturna delatnost crkve. Apelujem na ministra, njegove pomoćnike i ljude koje je doveo ovde, koji predstavljaju ovaj zakon, da pogledaju taj zakon, da pogledaju šta je u tom zakonu napisano, jer taj zakon je dobrim delom pokriven i oblašću koje ovo ministarstvo pokriva. Za nas kao poslanike DSS je bilo sasvim normalno i prirodno da dva ministra u Vladi koja predstavljaju jednu oblast koja može da se preklopi, sednu i pokušaju da naprave nešto što liči na deo zakona koji pokriva oblast sakralne kulture. Očigledno je da iz nekog razloga vama to nije bilo značajno, vama danas, ministru vera. Voleli bismo da čujemo zbog čega je to i šta se dešavalo u tom usaglašavanju, ako je usaglašavanje uopšte bilo, jer ovo što danas ovde vidimo pokazuje ili vašu nameru da negirate sve što je srpsko, da prepustite kulturno i duhovno nasleđe na Kosovu Albancima, ili vaše neznanje da takav zakon postoji.
Na član 30. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Željko Tomić i Vladimir Milentijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Milica Vojić-Marković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman, sa ispravkom, su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Nikolić, Željko Tomić i Svetlana Stojanović. Reč ima gospodin Željko Tomić.
Naš amandman glasi, vrlo kratko i jasno: ako ministarstvo u slučaju stava 5. ovog člana ne prihvati predlog upravnog odbora i ne dostavi ga Vladi na odlučivanje, dužno je da o razlozima za to obavesti javnost. Mi smo od Vlade Republike Srbije dobili obaveštenje da se amandman ne prihvata, uz jedno vrlo nezgrapno i rogobatno obrazloženje. Citiraću ga gotovo u celosti: "Ne prihvata se iz razloga što svako ima pravo da mu bude saopšteno da li organ vlasti poseduje određenu informaciju od javnog značaja, odnosno da li mu je ona inače dostupna, odnosno svako ima pravo da mu se informacija od javnog značaja učini dostupnom, tako što će mu se omogućiti uvid u dokument koji sadrži informaciju od javnog značaja, pravo na kopiju tog dokumenta, kao i pravo da mu se na zahtev kopija dokumenta uputi poštom, faksom, elektronskom poštom ili na drugi način, shodno Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. S druge strane, u cilju sprečavanja zloupotreba neophodno je da ministarstvo u slučaju, odnosno neprihvatanju predloga upravnog odbora o razlozima za to obavesti Vladu." Naravno, ali onda to napišite. To je smisao našeg amandmana. Što se tiče informacije od javnog značaja, u zakonu o informacijama od javnog značaja stoji definicija te informacije. Šta je informacija od javnog značaja? To je informacija kojom raspolaže organ javne vlasti, nastala u radu ili u vezi sa radom organa javne vlasti, sadržana u određenom dokumentu, a odnosi se na sve ono o čemu javnost ima opravdani interes da zna. Gospodine ministre, moram vas podsetiti, nadam se da se sećate mog poslaničkog pitanja u vezi sa tim da Novi Sad, grad iz kojeg dolazim, nema bioskop. Dostavili ste mi odgovor da ima četiri bioskopa. Taj dokument ću čuvati ceo život. Pitaće me makar moje dete - izvini, tata, da li je moguće da je tebi ministar rekao da tvoj rodni grad ima četiri bioskopa, a u tom trenutku nije imao nijedan? Ja ću to čuvati. To je po meni informacija od javnog značaja. Za vreme ministra Bradića, za vreme vlasti koalicije ZES, koja je imala vlast u gradu Novom Sadu, u Pokrajini Vojvodini i u Republici Srbiji, dogodilo se to da drugi po veličini grad u Srbiji ostane bez bioskopa. Podsetiću vas, grad kulture, grad domaćin velikog filmskog festivala, nema bioskop. Ako vam neko kaže da ima, postoji nešto, jedna kino sala na Spensu, ali moram vam reći, podsetiću vas, oskarovac ''Slumdog milionairre'' ili poslednji domaći veći film "Sveti Georgije ubiva aždahu", nije mogao i nije se prikazivao na bioskopskim platnima u Novom Sadu samo iz jednog razloga, zato što tih bioskopskih platana nema. Vi ste tu informaciju od javnog i važnog značaja prosledili. Nije to vaš odgovor bio, vi ste pitali nadležne iz određenih institucija s pokrajinskog i gradskog nivoa, to znam, ali ste dobili pogrešnu informaciju. Ukoliko mi ne verujete, hajde da prošetamo Novim Sadom, nađite dva bioskopa i uradiću šta god želite, i večeru ću vam platiti, ali ako ne nađete taj drugi bioskop, šta ćete vi meni, odnosno Novosađanima da učinite? Na bruku i sramotu ove vlade, drugi grad po veličini Srbije nema bioskop. To jeste informacija od javnog značaja.
Na član 35. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Nikolić, Miloš Radulović i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 36. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Radulović, Milan Lapčević i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 36. amandman je podnela Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 38. amandman je podneo poslanik Momo Čolaković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 39. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Na član 40. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Vlada je prihvatila amandman. Na član 40. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Milica Vojić-Marković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Zoran Nikolić i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 42. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 42. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 44. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Na član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 45. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Zoran Nikolić i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 46. i na član 46. amandman je podnela narodni poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miroslav Petković i Miloš Aligrudić. Reč želi gospođa Svetlana Stojanović.
Osim ovog amandmana koristiću i vreme preostalo od naše poslaničke grupe. Bilo je veoma teško pisati amandmane na ovaj zakon o kulturi zato što se ovaj zakon jedva može nazvati zakonom, i po svojoj strukturi i po onome što reguliše, više nekom deklaracijom, nekim uopštenim stavovima, od kojih bi neki mogli za nas biti prihvatljivi, neki ne, a iznad svega zato što on niti definiše, niti štiti javni interes u kulturi. Drugi veliki problem je, ovaj nacionalni savet za kulturu je veoma važno telo za čije osnivanje jesmo, ali iz broja amandmana koji su narodni poslanici podneli i nadležnosti nacionalnog saveta za kulturu, šta će on raditi itd, vidi se da u zakonu to nije na valjan način učinjeno. Zatim, imamo strategiju kulturnog razvoja Republike koja nam je zaista neophodna odavno. Ni ona se u zakonu ne vidi, na nju ćemo čekati jako dugo, ne znamo tačno ni ko će je pisati, ni na osnovu čega i tu se najviše razvila diskusija između poslanika o tome da li strategiju treba donositi na tri, četiri, pet i bio je predlog 10 godina. Tri, koliko stoji u zakonu, apsolutno je nedovoljno. Za tri godine ne može da se uradi ništa, ni da se smisli strategija, kamoli da se sprovede. Četiri godine nije dobro zato što se poklapa s mandatom Vlade i nije dobro da strategija traje samo za mandata jedne Vlade, nego da traje preko, dakle, da postoji neki kontinuitet koji preuzima sledeća vlada. Predlog da se strategija donosi na 10 godina po meni je najbolji i najteži, jer to su ozbiljne stvari, ako se Skupština opredeli šta su joj prioriteti. Mislim da bi trebalo da se realizuje 10 godina. Zatim, ustanove kulture koje se navodno definišu u ovom zakonu njime nisu dobile ništa. Neće im od njega biti nimalo lakše, a posebno im neće biti lakše u načinu na koji se finansiraju. Nadležnosti, raspodela odgovornosti i obaveze direktora Upravnog odbora i Nadzornog odbora ostao je jednako konfuzan kao što je i u dosadašnjoj praksi. Zatim, ono što mene najviše boli to su ove ustanove kulture od nacionalnog značaja, koje u zakonu ni na koji način nisu privilegovane, a obavljaju jedan zadatak od prvorazrednog opšteg i javnog značaja. Mi imamo amandman kojim pokušavamo taj problem da rešimo. Privatizacija u kulturi se ni ne pominje, pominje se u nekim amandmanima, nisam stigla da vidim da li je prihvaćena, u kom obliku. Zaštita sakralnih spomenika, o tome su naše koleginice mnogo govorile, osim što je zakon o kulturi izostavljanjem sakralnih objekata u koliziji sa Zakonom o verama, ti naši nepokretni spomenici kulture od izuzetnog, najvećeg i svetskog značaja, kojima se toliko s pravom dičimo, to su spomenici Srpske pravoslavne crkve i, iznad svega, njihovo i vlasništvo, i njihova odgovornost i njihova zasluga za očuvanjem, toga u zakonu nema. Moram da pomenem nešto što me zaista raduje, a to je što je jedan problem u zakonu pomenut i na izvestan način rešen, po mom i po našem mišljenju, mogao je da bude rešen bolje, a to je status samostalnog umetnika. Naše duboko uverenje da čovek koji samostalno obavlja umetničku delatnost, ne bilo koju nego stručnu delatnost vezanu za kulturu, ako to obavlja samostalno, ima pravo da iz budžeta Republike Srbije ima zdravstvenu zaštitu i da mu se uplaćuje penzijsko osiguranje, kao i svakom drugom ko je zaposlen u stalnom radnom odnosu. Način na koji je rešeno u zakonu nismo zadovoljni i o tome ćemo kada dođe na dnevni red. Čini mi se da predlažemo rešenje koje je po umetnike povoljnije. DSS je podnela čak stotinak amandmana na onu prvobitnu verziju, verujući da će zakon o kulturi zavredeti samostalnu raspravu, a ne da će biti spojen sa ovim zakonom o izmenama i dopunama Zakona o informisanju, koji jedino zaslužuje da bude skinut sa dnevnog reda. Međutim, vreme je prepolovljeno, pa smo i mi svoj doprinos u vidu amandmana prepolovili, ali smo ipak intervenisali u nadi da će nešto poslanici usvojiti i prihvatiti. Toliko o načelnom delu. Sada, ako dozvolite, da pređem na ovaj član 48. Tu predlažemo izmenu koja glasi: ''Ustanova kulture za obavljanje umetničkih, programskih ili stručnih poslova može angažovati lice koje samostalno obavlja ove delatnosti ili zaključiti sa njim ugovor o radu na određeno vreme u skladu sa statutom.'' Ono što je značajno u ovom amandmanu je ovo – određeno vreme. U Predlogu zakona se pominje rok od tri godine koji je izazvao veliki otpor među umetnicima i svima koji su bliski kulturi, smatrajući da je to u koliziji i sa Zakonom o radu, i u koliziji sa jednakim pravima svih zaposlenih, pa i umetnika. Nama se činilo da ipak postoje neke, ali zaista samo neke, umetničke delatnosti za koje je opravdano zaključivati ugovor o radu na određeno vreme. Na primer, to su glumci koji se angažuju za sezonu. Tri godine je svakako malo, koji se mogu angažovati za određenu sezonu, kojima se taj ugovor potom može i produžiti ako igraju i dalje. U svakom slučaju, ugovor o radu na određeno vreme koji je izazvao otpor nije toliko neopravdan, jer bi rešio neke ustanove kulture, prvenstveno pozorišta, ogromnog broja zaposlenih koji više nisu u angažmanu, a koje takođe ne bi bilo ni humano ni socijalno opravdano samo izbaciti na ulicu. Sa statusom samostalnog umetnika onda kada on više nema mesta u tom repertoaru iz bilo kojih razloga, on je kroz status samostalnog umetnika i socijalno i penzijski zaštićen, a s druge strane može da se zapošljava tamo gde za njegovim radom ima potrebe. Ne znam da li će time biti zadovoljni umetnici. Naš predlog je da se statutom svake ustanove kulture, koja najbolje zna da li su joj potrebni i koja vrsta radnika na određeno vreme i na koliko vreme, da se to određeno vreme definiše statutom. Svakako da u jednom Arhivu Srbije za takvim nečim nema mesta, u zavodima za zaštitu spomenika kulture nema mesta najverovatnije, osim za ugovor o radu.
Na član 48. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? Gospodin Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovaj zakon meni više liči na zakon o političkim strankama nego na zakon o kulturi i sa aspekta pravničke struke ću pokušati da vam to objasnim i dokažem. Podneo sam amandman na član 48. stav 1, gde ste rekli – lice koje obavlja umetničke, programske ili stručne poslove u ustanovi, zasniva radni odnos ugovorom o radu na period do tri godine. Dakle, ne ni tri godine, nego na period od tri godine. U stavu 4. istog člana ste rekli – izuzetno, ako umetnik ili stručno lice ima 20 godina penzijskog staža ili 17,5 ukoliko se radi o ženi, može zasnovati radni odnos na neodređeno vreme. Ovaj zakon i ova odredba su neustavni. Uslov u pogledu trajanja radnog staža može da bude prilikom zasnivanja odnosa sa posebnim ovlašćenjima i odgovornostima ili na radnim mestima gde je potrebno posebno radno iskustvo. Ovde se radi o licima gde je iskustvo to koje jeste. Dakle, radi se o umetnicima. Sami sebe negirate u obrazloženju ovog zakona. Kažete da se on donosi zbog jednog osnovnog cilja, ne samo tog, ali to je jedan od osnovnih ciljeva, poboljšanja položaja svih subjekata u kulturi. Subjekti u kulturi su svakako umetnici i ljudi koji rade programske ili stručne poslove. Vi ovde imate jedan nekorektan odnos prema zaposlenima u kulturi. Činjenica da niste imali nameru da donesete dobar zakon ukazuje i to što je podneto ukupno 169 amandmana, 29 je prihvaćeno, 140 nije, a svi amandmani su podneti u cilju da se poboljša ovaj tekst zakona. Nadalje, ako se ima u vidu ko može biti osnivač kulturnih ustanova, a zna se da je to Republika, autonomna pokrajina, jedinice lokalne samouprave, onda se daje jasno zaključiti koji vam je bio cilj sa ovakvom odredbom u članu 48. stav 1, i pogotovo ako se ima u vidu da će upravnici ili direktori ustanova kulture moći da odlučuju kada će nekome davati otkaze. Onda se zna šta je krajnji cilj. Krajnji cilj i znamo dobro kako ste došli na vlast, došli ste uz pomoć automatskog naoružanja, a sada pokušavate na jedan perfidan, znam o čemu govorim,način preko Zakona o kulturu obezbedite određeni broj glasača ne bi li bio nešto veći od 1%. Građani Srbije i poslanička grupa SRS je odlično razumela vašeporuke preko zakona o kulturi i sigurno vam to neće proći.
Na član 48. amandman je podneo narodni poslanik Milisav Petronijević, Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman je podneo poslanik Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman je podnela poslanik Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 50. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Milosav Petković i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Došli smo do ove teme koja mene izrazito boli, a to su institucije od nacionalnog značaja. Prvo da vam kažem da se osnovnim tekstom u Predlogu zakona, status ustanove nacionalnog značaja stiče aktom Vlade i da Vlada bliže uređuje uslove, kriterijume i način sticanja, odnosno oduzimanja statusa ustanova kulture od javnog značaja. Apsolutno smatram da je to skandalozno i da jedino zakonom, glasanjem u ovoj Narodnoj skupštini nešto se može proglasiti za ustanovu kulture i taj status se na isti način može oduzeti. Mi smo i da ne čitam sada u ovom amandmanu pobrojali koje ustanove kulture mi smatramo ustanovama od nacionalnog značaja. To su manje-više ove koje su takav status i do sada imale. Ako je taj spisak nepotpun, zakonom se može dopuniti, ako je nešto stavljeno bez razloga, opet je zakonom moglo biti skinuto, ali da o statusu ustanove od nacionalnog značaja odlučuje Vlada i da taj status može da dobije i privatna ustanova, za mene je to apsolutno neprihvatljivo. Dozvolite mi da pročitam jedan citat iz „Politike“, koji govori o odnosu aktuelnom prema ustanovama nacionalnih institucija, sadašnjim, važećim. ''Za sanaciju Narodnog pozorišta u Beogradu predviđeno je 6,5 miliona dinara, a za izgradnju fiskulturnih sala balona u Malošištu, pored Doljevca 6,7 miliona dinara budžetskog novca. Četiri stotine hiljada najdragocenijih eksponata koje poseduje Narodni muzej nije pohranjeno u depou, zato što Ministarstvo ne može da se nagodi koji je depo najpovoljniji, a koji nije. Proces rekonstrukcije Narodnog muzeja nije započeo. Stalna postavka Narodnog muzeja za javnost je zatvorena šest godina. Posle odlaska prvih ljudi Narodnog pozorišta i Filharmonije, ostavku je podneo i UO Narodnog muzeja.'' Da ne bude zabune, ovo nije moj tekst, ovo je citat iz „Politike“od 2. aprila 2009. godine.
Na član 50. amandman je podnela narodni poslanik Gorica Mojović. Vlada je prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 50. amandman je podneo Miletić Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 52. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Željko Tomić i Zoran Nikolić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 52. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Željko Tomić i Milica Vojić-Marković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podneo poslanik Đorđe Milićević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podneo poslanik Branimir Đokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podnela poslanik Zlata Đerić. Vi želite reč.
Na član 54. ovog zakona moja koleginica Aleksandra Janković i ja smo podnele svaka poseban amandman, jer savetujući se sa našim Savetom za kulturu, koji čini veliki broj eminentnih umetnika, došli smo do dve verzije kojim želimo da utičemo na ovaj član zakona, odnosno da onemogućimo privatno, političko, burazersko odlučivanje samog ministra o dva eminentna udruženja, odnosno dva reprezentativna udruženja umetnika. Smatrali smo da iza te reči – ministar ne može da stoji tačka, nego mora da stoji još nešto čime će se i javnost Srbije ili zakonodavstvo na neki način odrediti, prema tome kako se može odrediti koja su to dva udruženja umetnika koja mogu poneti status reprezentativnosti. Još jednom odredbom učinilo bi se to transparentnijim, kako se to obično kaže, a ja kažem vidljivijim, jasnijim i poštenijim, jer kultura jeste lična tekovina, alikulturna dobra ne mogu biti privatna svojina, ona su svakako javna, opšta i ono za šta se mi ovim amandmanom zalažemo je svakako da budu i nacionalno blago, i tako viđena i takoprihvaćena. Nije dobro rešenje da u ovakvoj odluci, pogotovo u oblasti kakva je kultura, izuzetno osetljiva i vrlo suptilna, ministar bude taj koji je i bog i batina, jer batina sa jednim krajem još nije izmišljena.
Na član 54. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podnela Aleksandra Janković, koja želi reč.
Kao što je koleginica Zlata Đerić rekla, ovaj amandman je imao cilj da se smanje ingerencije ministra. No, u obrazloženju piše da se amandman ne prihvata, jer se ne radi o materiji koja može biti predmet posebnog zona. Što da imamo posebne zakona pred očima javnosti kad mogu da se donose podzakonska akta, bar 12 komada, od kojih će polovinu njih ministar da rešava. Ministar će zapravo odlučivati o svemu, kao bog na zemlji, od toga ko će i iz koje stranke biti direktori, koji će opet biti mali bogovi u svojim institucijama kulture. Ministar kulture, uz pomoć lojalnog mu ministarstva, postavlja direktore, direktori odabiraju podobne da budu zaposleni, a tzv. slobodnjaci više neće imati prava ni na sindikalnu borbu za svoja esnafska prava, ni na sindikalnu zaštitu. Trange–frange kombinacije biće i dalje u opticaju, te će biti moguće perfidno zaobići direktan sukob interesa, po principu direktor Beogradskog dramskog režirao u Pozorištu Duško Radaković, a direktorka Duška Radovića režirala u Beogradskom Dramskom. Što da razmatramo sukob interesa kad je sam ministar kulture režirao Vertera u Narodnom pozorištu u oktobru, dakle, kad je već bio ministar. Doduše, i prethodni ministar je pokazivao intenciju da i dalje glumi. Glumio je i u Ministarstvu, ali je imao tendenciju da i dalje glumi u predstavama. Nebojša Bradić je ovo doveo do potpunog paradoksa. Ovaj zakon definitivno ne štiti naročito one ljude i umetnike koji imaju preko 18 godina staža i više. Ko će, recimo, uzeti glumce koji imaju (Predsednik: Vreme.)... Dobro.
Na član 55. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Željko Tomić i Milica Vojić-Marković. Gospođa Stojanović ima reč.
Ovde je reč o statusu samostalnog umetnika koji se u Predlogu zakona rešava preko reprezentativnog udruženja. Smatramo da je to pogrešan put, iako znamo da su ovi članovi zakona usaglašavani sa umetničkim udruženjima, da su oni njima zadovoljni. Po tom predloženom konceptu samostalnim umetnicima će uplaćivati grad Beograd, a istaknutim samostalnim umetnicima i stručnjacima kulture, da ne pominjem, Republika. Po meni, to je jedna velika diskriminacija. Nijedan umetnik ne stvara za građane Beograda, valjda građane sveta, a ne čak ni Srbije. Mislim da seu ovom pojmu reprezentativna udruženja krije velika zamka, jer i da se ograničava sloboda udruživanja umetnika, koja mora biti jednaka za sve građane, pa i za umetnike,umetnici imaju pravo na onoliko udruženja koliko smatraju za shodno, a u Predlogu zakona se priznaju samo dva reprezentativna udruženja, koja su to utvrđuje ministar. Ta dva, a ne jedno ili tri ili pet, dobijaju bogami vrlo velika prava da odlučuju o tome ko zavređuje status samostalnog umetnika, a ko ne. Ovo je znači negativna odrednica. Nemam ništa protiv udruženja. Naprotiv, sama sam član jednog 35 godina. Mislim da treba da imaju drugačiju ulogu. Ali, protiv oblika utvrđivanja reprezentativnosti i protiv davanja nadležnosti takvim udruženjima jesam protiv. Ovo je za šta nisam, a za šta jesam reći ću na amandman na član 56.
Na član 56. amandman su zajedno podneli Svetlana Stojanović, Miroslav Petković i Milan Lapčević.
Znači, amandman 56. menja se i glasi: "Samostalni umetnik je fizičko lice koje u vidu zanimanja obavlja umetničku delatnost. Status samostalnog umetnika dodeljuje komisija Ministarstva na osnovu preciznih kriterijuma, koje utvrdi nacionalni savet za kulturu na predlog registrovanih umetničkih udruženja. Za svaku umetničku i kulturnu delatnost utvrđuju se posebni kriterijumi za sticanje statusa samostalnih umetnika. Umetnik sa zvanjem samostalnog umetnika stiče pravo na uplatu doprinosa za socijalno, zdravstveno, penzijsko i invalidsko osiguranje iz budžeta Republike Srbije.". Znači, osnovna ideja ove drugačije koncepcije je, prvo, da vi nijednog umetnika, pa ni onog koji samostalno obavlja delatnost, Slovenci imaju jedan termin koji se meni vrlo dopada, a to je samozaposlenog umetnika, ne primoravate da se uopšte udružuje, jer umetnici su poznati kao ljudi individualci. Zatim, ako želi da se udružuje, da se udružuje sa onim sa kojim on hoće, sa kojim je blizak, bilo po kom osnovu, umetničkom, socijalnom itd. Treće, da ne određuje ministar koje od tih udruženja umetnika je politički korektno, ono koje nije, kome treba dati tako velika ovlašćenja, kome ne. Dakle, moja ideja je da samostalni umetnik, ponoviću još jednom, ima pravo da direktno konkuriše komisiji ministarstva koja obavlja manje više tehnički zadatak, jer je kriterijume za dodelu statusa utvrdio nacionalni savet za kulturu na predlog registrovanih udruženja. Unapred ću odgovoriti na moguću kritiku da registrovanih udruženja može biti jako mnogo. Može, ali Ministarstvo takođe ima pravo da ne registruje ona za koja smatra da su malobrojna ili po bilo kom drugom osnovu neodgovarajuća.
Na član 56. amandman je podneo narodni poslanik Saša Milenić. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miroslav Petković i Milan Lapčević podneli su amandman kojim predlažu dodavanje člana 56a. Da li neko želi reč? Gospođa Svetlana Stojanović.
To je ista priča o samostalnim umetnicima i kada status samostalnog umetnika dodeljuju pokrajine, gradovi i opštine. To apsolutno ne sporim, jer i pokrajine na osnovu svojih propisa i svojih odgovarajućih tela, i gradovi i opštine su potpuno slobodni da utvrde kriterijume po kojima će davati status samostalnog umetnika i uplaćivati doprinese za socijalno-penzijsko iz svojih budžeta. Ne vidim razloga da građani Beograda budu privilegovani, jeste da većina umetnika živi u Beogradu u odnosu na građane Pirota ili Prokuplja ili ne znam koga, zato što njihove lokalne samouprave nemaju dovoljno novca da uplaćuju doprinose. Znači, svi samostalni umetnici koji ispune iste kriterijume - na republički budžet, a dodatno pokrajine, gradovi i opštine, onda kada to mogu i smatraju da treba.
Na član 57. amandman su zajedno podneli Svetlana Stojanović, Milica Vojić-Marković i Milan Lapčević. Da li neko želi reč? Izvolite, gospođo Stojanović.
Samo za samostalnog stručnog saradnika.
Narodni poslanik Marko Milenković podneo je amandman na naslov iznad člana 58. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Marko Milenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o kulturi zaslužuje svakako mnogo više pažnje od one koju mu je posvetila skupštinska većina, u najmanju ruku zasluživao je posebnu tačku dnevnog reda. Ovako, prošao je u vidu pratećeg zakona jednom nakaradnom, nedemokratskom i negrađanskom predlogu zakona o javnom informisanju. Ni Aleksandar Vučić 1998. godine nije napisao zakonkoji u ovolikoj meri ugrožava slobodu mišljenja i govora i nezavisnost medija, a usko je povezan sa kulturom. To je paradoksalno, jer kulturi i organizovanoj državi u ovim tipovima zakona tragova nema. Amandman koji sam podneo na član 58. Predloga zakona o kulturi odnosi se na naslov, koji ovakav kako ga je Vlada predložila, ne samo da je nejasan, već i kontradiktoran sa spornim pojmom "samostalnih saradnika u kulturi", bez logičkog utemeljenja u praksi, te sam predložio novi pojam "samostalnog izvođača kulturnih programa i umetničkog saradnika". Potrebno je radi regulisanja zakonskih prava preko 8.000 izvođača narodne i zabavne muzike, pop i rok, kao i džez muzike, i artističkih programa i drugih izvođača kulturnih programa prihvatiti preciznije regulisanje prava i obaveza izvođača kulturnih programa u muzičkim i scenskim delatnostima. Navedeni izvođači koji samostalno obavljaju delatnost socijalno su osigurani i iz svojih honorara redovno izmiruju doprinose za socijalno osiguranje, kao i odgovarajuće poreze, gde im treba preciznije omogućiti prihvatanjem ovog amandmana ostvarivanje višedecenijskog kontinuiteta zakonskih prava i obaveza (Predsednik: Vreme.) završavam... po osnovu njihovog izvođenja kulturnih programa, a kako se ne bi morali menjati zakonski propisi iz penzijskog i zdravstvenog osiguranja.
Na naslov iznad člana 58. i na član 58. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Radenković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 58. amandman su zajedno podneli Svetlana Stojanović, Milica Vojić-Marković i Milan Lapčević. Ima reč gospođa Stojanović.
Amandman glasi da se član 58. briše iz razloga što stručno-tehnički poslovi u kulturi ne mogu imati status kulturnih i umetničkih zanimanja. Ovde se velika dilema javila oko vokalnog i instrumentalnog izvođenja kulturnih programa. Ne razumem u čemu je tu uopšte problem, vokalno i instrumentalno izvođenje kulturnih programa je umetnička delatnost koja se rešava članom 56. ovog zakona.
Na član 58. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji želi reč.
Na član 58. dodao sam jedan novi stav i član 58. menja se i glasi, u svrhu preciznosti: ''Samostalni izvođač kulturnih programa u muzičkim i scenskim delatnostima je fizičko lice koje samostalno, u vidu zanimanja, obavlja vokalno-instrumentalno izvođenje ili na drugi način izvodi kulturni program ili artistički program. Umetnički saradnik u kulturi jeste fizičko lice koje samostalno, u vidu zanimanja, obavlja stručno-tehničke poslove u oblasti kulturnih delatnosti, i kome je reprezentativno udruženje u kulturi utvrdilo status lice koje samostalno obavlja umetničku ili drugi delatnost u oblasti kulture.'' Članom 8. zakona, u tački 10), kao delatnost kulture je navedena i ta delatnost - ostala izvođenja kulturnih programa u muzičkim i scenskim delatnostima, ali i u kasnijim odredbama Predloga zakona kao umetnički saradnici u članu 58. samo je pomenuto vokalno-instrumentalno izvođenje kulturnih programa, te se amandmanom koji sam podneo jasnije precizira da se radi i o licima, voditeljima, folklornim igračima, igračima modernih igara, artistima, to su svi drugi izvođači modernih programa. Vlada naravno nije ima sluha, pa je odbila ovo moje obrazloženje i amandman, sa svojim obrazloženjem - amandman se ne prihvata iz razloga što nije u skladu sa konceptom Predloga zakona koji je terminološki usklađen sa Zakonom o doprinosima za obavezno socijalno osiguranje, a u interesu ostvarivanja prava umetnika, stručnjaka u kulturi i saradnika u kulturi utvrđenih navedenim zakonom. Postavljam pitanje - da li određena zanimanja i određene delatnosti, tipa daktilografkinje, koja radi u advokatskoj kancelariji ili u sudu, u izdavačkoj delatnosti ili u pozorištu, koja od njih radi u kulturi, a kojane radi u kulturi? Ili stolar koji radi u fabrici nameštaja ili stolar koji radi u pozorištu, kome se ovde podvodi da radi u kulturi, a kome ne? Mislim da je moj amandman malo precizniji od ovog vašeg člana.
Narodni poslanici Svetlana Stojanović, Milica Vojić-Marković i Milan Lapčević podneli su amandman na naslov iznad člana 59. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 59. amandmane u istovetnom tekstu su podneli narodni poslanici Filip Stojanović i Miletić Mihajlović. Reč ima narodni poslanik Filip Stojanović.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, podneo sam amandman na član 59. Predloga zakona o kulturi, u kojem tražim da se u stavu 1. tačka 2) reč "penzija" zameni rečima "invalidska penzija". Da vas podsetim, član 59. glasi - lice iz članova 56-58. ovog zakona stiče status lica koje samostalno obavlja umetničku ili drugu delatnost u oblasti kulture upisom u evidenciju lica koja samostalno obavljaju umetničku ili drugu delatnost u oblasti kulture, ako ispunjava sledeće uslove: prvo, ako ima poslovnu sposobnost; drugo, ako obavlja delatnosti iz člana 8. ovog zakona kao jedino ili glavno zanimanje, a nije korisnik penzije. Mi tražimo da se položaj i status lica koja obavljaju samostalnu umetničku ili drugu delatnost u oblasti kulture olakša, da se omogući tim licima da dobiju više sredstava i više prava. Vaš režim bespoštedno nameće građanima Srbije američku potkulturu. U isto vreme, Republička vlada sve što je srpsko proglašava zastarelim ili nepoželjnim. Decu primoravate da gledaju televizijsko đubre, poput američkog rvanja koje promoviše nasilje, torture i brutalnost. Od početka emitovanja tog serijala, nad kojim vlasnička prava ima Ted Tarner, gazda SNN, povećan je broj tuča, kao i broj teških i lakih telesnih povreda u srpskim osnovnim i srednjim školama, jer američko rvanje za ciljnu grupu ima upravo osnovce i srednjoškolce. To je nekultura koju vi zastupate i to su vaše evropske integracije kojima ispirate mozak građanima Srbije svaki dan. Pozivam vas da sa tim prestanete i da prihvatite moj amandman.
Na član 59. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 60. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić. Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Izvinjavam se ako moj tekst bude delovao kao ponavljanje, ali za to je kriva neuređenost zakona. Znači, predlog DSS je da se član 60. menja i glasi - zahtev za dodelu statusa lica koje samostalno obavlja umetničku ili stručnu delatnost podnosi Ministarstvu zainteresovano lice. Komisija Ministarstva daje obrazloženu ocenu o ispunjenosti ili o neispunjenosti uslova i o tome izdaje rešenje u roku od 15 dana od dana podnošenja zahteva. Ukoliko komisija u propisanom roku od 15 dana odbije zahtev ili ne izda rešenje o dobijenom statusu, stranka može izjaviti žalbu ministru. Protiv rešenja o odbijanju davanja statusa i nakon odbijanja žalbe koja je upućena ministru, stranka može podneti tužbu nadležnom sudu. Znači, ideja je da je sačuvana trostepenost, da se zahtev podnosi lično, bez posredstva udruženja, da komisija donosi odluku na osnovu utvrđenih kriterijuma u kojima učestvuju udruženja i da se žalba na kraju može podneti i sudu.
Na član 60. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Ponovo, reč je o promeni člana 60. stav 3. gde sam umesto reči "propisuje ministar" unosi reči "utvrđuje posebnim zakonom". Ista meta, isto odstojanje i isto obrazloženje Vlade, kad god se pokuša da se na bilo koji način ograniči ovlašćenje ministra, odgovor je no. Nema diskriminacije ministra i ministarstva, ali ima diskriminacije za nosioca delatnosti u institucijama kulture. Čovek koji je proslavio Beogradsku filharmoniju, gospodin Ivan Tasovac, lepo je na ovom prvom javnom slušanju rekao - ovo nije zakon o kulturi, već zakon o Ministarstvu kulture, i to zakon koji ne samo da nije usklađen sa postojećim Zakonom o radu, već krši i evropske direktive. Evropa ne poznaje ovakvu vrstu diskriminacije i to baš umetnika kao nosilaca delatnosti. Još u ministarstvu prethodnog ministra Kojadinovića je stigao odgovor internacionalnih federacija FIM I FIA da rešenja po kome samo umetnici kao nosioci posla idu na ugovore na određeno vreme nije prihvatljivo sa stanovišta EU. Ako je namera predlagača bila zaista da se donese prvi sistemski zakon o kulturi, usklađen sa evropskim zakonodavstvom, onda je zaista bilo neophodno da se na drugi način reše ugovori o radu na umetničkim, programskim i stručnim poslovima i da na kraju budu usklađeni sa postojećim Zakonom o radu.
Na član 61. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić. Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Poštedeću vas niz amandmana koji samo proističu iz ovog prethodnog što sam rekla, sve do člana 67.
Na član 61. amandman je podneo narodni poslanik Đorđe Milićević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 61. amandman je podneo poslanik Zoran Popović. Reč ima narodni poslanik Zoran Popović.
Dame i gospodo narodni poslanici, svojim amandmanom predlažem da se u članu 61. posle stava 1. doda novi stav 2. koji glasi - u evidenciju iz stava 1. ovog člana upisuju se lica koja, pored svog redovnog zaposlenja, odnosno obavljanja druge profesionalne delatnosti, obavljaju poslove u kulturnim delatnostima, shodno odredbama ovog zakona. Postojeći stav 2. i 3. postaju stavovi 3. i 4. Dame i gospodo, zbog javnosti koja prati ovu sednicu skrenuću pažnju na neke vrlo zanimljive činjenice, od kojih neke zahtevaju i objašnjenja. Prvo, na ovaj predlog zakona podneto je čak 140 amandmana. To je skoro duplo više amandmana nego što Predlog zakona ima članova. Drugo, desetine amandmana, tačnije 61 amandman, skoro svaki drugi, podneli su poslanici vladajuće većine. Samo je Gorica Mojović podnela 23 amandmana. To znači da veliki broj poslanika vladajućih stranaka smatra da ovaj predlog zakona nije dobar, odnosno da ovaj zakon nema većinu. Međutim, u danu za glasanje ovaj predlog zakona će biti usvojen. Dakle, poslanici vladajuće većine glasaće za usvajanje zakona za koji smatraju da nije dobar. Što je najgore, glasaće protiv sopstvenih amandmana. Sve ove činjenice upućuju na samo jedan zaključak – prilikom izjašnjavanja o ovom zakonu, poslanici DS, G17 i SPS glasaće protiv sopstvenih ubeđenja. Neće se rukovoditi ni interesima kulture, ni interesima radnika u kulturi, glasaće isključivo po partijskoj direktivi i to je u redu. Ali to, priznaćete, ima malo veze i sa kulturom i sa evropskim principima, a nimalo veze sa demokratijom i zastupanjem interesa građana. U ovom slučaju, to su interesi desetina hiljada radnika u kulturi koje ste prevarili, kao i sve građane Srbije.
Na član 61. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Opet ista priča. Opet sam pokušavala da zapravo ispoštujem stavove Udruženja likovnih umetnika Srbije, jer oni su se obratili našem poslaničkom klubu, a verovatno i drugim poslaničkim grupama, dostavljajući mišljenje i stavove ULUS-a o rešenjima predviđenim ovim predlogom zakona o kulturi. Imajući u vidu tradiciju ULUS-a, brojnost njegovih članova, kao i značaj koji ovo udruženje ima kao subjekt u kulturi, molili su nas, i ja vas molim, da ponovo razmotrite stavove koje su oni dostavili. Jedan od tih stavova odnosi se upravo opet na ograničavanje ingerencije ministra, jer sam uz konsultaciju sa predsednikom upravnog odbora ULUS-a, Predragom Ćirićem, zapravo došla do ovog amandmana koji bi imao samo jednu funkciju, a to je da se i vaše ingerencije malo smanje, a da se posebnim zakonom utvrđuju. Pošto se radi o veoma važnim oblastima, evidencije lica koja samostalno obavljaju ovu umetničku ili drugu delatnost u oblasti kulture, uz obavezu da podaci budu dostavljeni iz evidencije ovog reprezentativnog udruženja u kulturi nadležnoj organizacionoj jedinici poreske uprave, bilo bi dobro da bar sadržana i način vođenja te evidencije budu jasno i transparentno definisani posebnim zakonom, o kome bi se opet izjašnjavali u vrhovnom zakonodavnom telu, a to je Skupština Republike Srbije svakako, a ne Vlada. Da ljudi ne bi mislili da ovde vodim privatnu prepisku, upravo sam dobila poruku iz ULUS-a. Kaže ovako – republičko Ministarstvo za kulturu je odbilo da prošle godine da bilo kakve pare za programe ULUS-a u Paviljonu „Cvijeta Zuzorić“ i Galeriji ULUS-a u Knez Mihailovoj. U komisiji je glavnu reč vodila Milica Tomić, inače član ULUS-a. Žena nije ni znala kakav je program, jednostavno je sprovodila politiku Ministarstva.
Na član 62. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 63. amandman su zajedno podneli poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić. Želi li neko reč? (Ne) Na član 64. amandman su zajedno podneli poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne) Narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić podneli su amandman na naslov iznad člana 65. i na član 65. Da li neko želi reč? (Ne) Narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miloš Aligrudić i Željko Tomić podneli su amandman na naslov iznad člana 66. i na član 66. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 67. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 67. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miroslav Petković i Željko Tomić. Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Na ovo zaista moram da reagujem. Predlažemo da se član 67. briše. U zakonu stoji da kriterijume za sticanje statusa istaknutog umetnika, odnosno istaknutog stručnjaka u kulturi propisuje ministar. Što je mnogo, mnogo je i za ministra.
Na član 70. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetlana Stojanović, Miroslav Petković i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 71. amandman je podneo narodni poslanik Milan Škrbić. Da li neko želi reč? (Ne) Narodna poslanica Lidija Vukićević. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS je jedan minut i 40 sekundi. Izvolite.
U članu 71. stav 2. reč „udruženja“ zamenjuje se rečima „amaterska kulturno-umetnička društva i njihovi savezi“. To je predlog SRS. Odmah da kažem, jedinice kulturno-umetničkog stvaralaštva su kulturno-umetnička društva i njihovi savezi u koja se uključuju amateri, a ne udruženja amatera. Kako danas utvrđujemo Predlog zakona o kulturi, koji treba da se pretoči u zakon o kulturi, morali bismo da preciziramo i da jasno bude ovo naznačeno, zbog toga što je onda drugačiji tretman kulturno-umetničkih društava. Dakle, u članu 71. dodati novi stav 4. koji glasi: „Jedinica lokalne samouprave posebno obezbeđuje prostorne uslove za rad amaterskih kulturno-umetničkih udruženja i obezbeđuje sredstva (što je veoma bitno) za realizovanje njihovih programa koji su od lokalnog i regionalnog značaja“. Dakle, opštine i gradovi su dužni da obezbede uslove, jer su to jedini oblici kulturno-umetničkih delovanja u tim sredinama. Samo ću vas podsetiti da kompletna Srbija treba da bude u tom kulturnom programu i da odiše kulturom. U poslednje vreme, u poslednjih možda desetak i više godina svedoci smo toga da samo pojedina pozorišta gostuju u velikim gradovima. Nije kultura potrebna samo Nišu, Novom Sadu, Beogradu i ostalim gradovima. Kultura je potrebna i selima i mnogo manjim mestima nego što su ovi gradovi. Nekada je bila praksa, verovatno gospodin ministar to zna, pa se organizovalo selu u pohode, tako da su predstave i sve druge kulturne doživljaje mogli da vide i ljudi po selima. Time smo odvraćali omladinu i od kafića, i od droge i od svih onih stvari koje su danas uzele maha, pa predlažem da opštine i gradovi obezbede sredstva kako bi se kultura širila i van glavnih gradova.
Narodna poslanice, vreme na raspolaganju vaše poslaničke grupe je iskorišćeno. Na član 71. amandman je podneo narodni poslanik Milisav Petronijević. Vlada je prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Na član 72. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Vlada je prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Na član 72. amandman je podnela poslanica Aleksandra Janković. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Ovo je prvi put da mi je drago da me Gorica Mojović pretekne. Njen amandman je prihvaćen, a praktično suština mog amandmana jeste obuhvaćena njenim amandmanom. O čemu se radi? U čl. 72. stav 1. posle tačke 2) mora da se doda tačka 3) koja glasi: „kulturno-prosvetne zajednice“. U poglavlju 4. čl. 72, kao drugi subjekti kulture navode se zadužbine, fondacije, privredna društva, preduzetnici registrovani za obavljanje delatnosti kulture, a izostavljaju se Kulturno-prosvetna zajednica Srbije, Kulturno-prosvetna zajednica Beograda i generalno kulturno-prosvetne zajednice u opštinama, odnosno gradovima Srbije, koje su i te kako važni činioci kulturnog posla. U prošlom zakonu o kulturi, Kulturno-prosvetna zajednica Srbije je bila jedina organizacija koja je navedena poimence, pored nacionalnih ustanova kulture. Još jedan razlog više da i sada ne bude propuštena.
Na član 72. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Milan J. Nikolić i Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 72. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Željko Tomić, Milica Vojić-Marković i Svetlana Stojanović. Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
U članu 72. predlažemo da se doda novi stav koji glasi: „Saradnja javnih ustanova kulture sa privrednim društvima i preduzetnicima registrovanim za obavljanje delatnosti u kulturi neophodna je za uspešno ostvarenje strategije kulturnog razvoja, zbog čega će se posebnim merilima podsticati“. To je naš predlog. U zakonu piše – samo se konstatuje da kao drugi subjekt u kulturi postoje zadužbine, fondacije, privredna društva preduzetnika registrovanih za obavljanje delatnosti itd. Dozvolite mi da navedem iz „Politike“ dva primera. Marketinška firma ''Komunis'', koja promoviše projekat ''Srbija u Srbiji'', od Ministarstva kulture dobila je posao vredan 1.319. 105 dinara. Ministarstvo kulture je moralo u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama da raspiše konkurs za dodelu promovisanje Srbija u Srbiji, umesto da raspiše konkurs na osnovu Zakona o delatnostima od opšteg interesa o kulturi, bez prethodno javno raspisanog konkursa 1,3 miliona dinara dobila je agencija ''Komunis''. Oglasilo se Ministarstvo kulture šturim saopštenjem da je došlo do saradnje sa preduzećem ''Komunis''. Za ceo projekat ''Srbija u Srbiji'' Ministarstvo je predvidelo 62 miliona dinara.“Politika“ 31. maj 2009. Još jedan citat, kratak, iz „Politike“, tačnije dva. ''Izdavači traže hitan sastanak sa ministrom, a ako ne dobiju svoje pare koje im pripadaju po ugovoru o otkupu knjiga tužiće Ministarstvo kulture. Ministarstvo je saopštilo da će isplati određenu sumu novca namenjenu za konkurse za otkup publikacija objavljenih 2008. godine, za javne biblioteke na teritoriji Republike Srbije.'' „Politika“ 17. juli. ''Posle rebalansa budžeta Ministarstvo kulture nema odakle da ispunjava svoje ugovorne obaveze za 2008, ali će zato sa izdavačima razgovarati o strategiji za 2010. godinu.'' I naslov od 22. juna: ''Knjige su poslate, treba ih platiti.'' Toliko o opštem interesu u kulturi i decentralizaciji.
Na član 73. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić–Marković, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Reč ima poslanica Donka Banović.
Mi predlažemo ovim amandmanom da se stav 1. ovoga člana, koji govori o tome kako se finansiraju ustanove kulture, promeni, odnosno zameni drugim, ovim našim predlogom, ali ću da skratim pošto nemam mnogo vremena. Naime, predlagač nije predvideo da se kulturni programi ustanova čiji su osnivači crkve i verske zajednice finansiraju ili sufinansiraju iz budžeta osnivača i drugih izvora predviđenih ovim zakonom. U obrazloženju je predlagač zakona mene uputio na Zakon o crkvama i verskim zajednicama i tvrdi da je to tamo regulisano. Tačno. Međutim, nije moguće da 2009. godine, kada se govori o finansiranju kulturnih programa kulturnih ustanova, nema mesta u zakonu o kulturu za crkve i verske zajednice. To sam već govorila, da ne bih bila dosadna, Zakon o crkvama i verskim zajednicama je po prvi put sistemski rešio položaj, govorim o pravnom položaju, crkava i verskih zajednica u Srbiji. Ovaj zakon se donosi skoro tri godine nakon tog zakona. Bilo je normalno da se rešenja iz tog zakona, kada su u pitanju kulturne ustanove i njihovi kulturni programi, nađu i u zakonu o kulturu, a u ovom članu čak nisu navedeni ni kao ostala druga pravna ili fizička lica.
Na član 73. amandman su zajedno podneli Željko Tomić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 74. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 75. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 75. amandman su zajedno podneli Željko Tomić, Milica Vojić-Marković i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč?
Predlažemo brisanje stavova 4. i 5. u članu 75, gde se dozvoljava finansiranje izuzetno značajnih projekata koji se ne mogu unapred predvideti, i to se dozvoljava da se finansiraju sa 25% budžetskih sredstava. Smatramo da ne postoje izuzetno značajni projekti koji se ne mogu predvideti i koji zavređuju tako veliki novac.
Na član 75. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandman su zajedno podneli Milica Vojić-Marković, Željko Tomić i Svetlana Stojanović. Da li želite reč? (Ne.) Na član 77. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodna poslanica Gorica Mojović podnela je amandman kojim se predlaže dodavanje nove glave 4a i novih članova 77ai 77b. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 79. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 79.amandman su zajedno podneli Željko Tomić, Milica Vojić-Marković i Svetlana Stojanović. Da li želite reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Ovim završavam. Hvala za vaše ljubazno strpljenje. U članu 79. potkrala se jedna greška, pa stoji – na teritoriji autonomne pokrajine i želim da podsetim da Republika Srbija ima dve AP. Molim da se to ispravi.
Na član 80. amandman je podneo narodni poslanik Mile Ilić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 80. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
U članu 80. posle stava 1. dodaje se stav 2. koji glasi: „Postojeća udruženja i savezi iz člana 3. Zakona o samostalnom obavljanju umetničke i druge delatnosti iz oblasti kulture nastavljaju rad kao reprezentativna udruženja u smislu odredbi ovog zakona, pod uslovom da usklade svoju organizaciju, rad i opšte akte sa odredbama ovog zakona najkasnije u roku od godinu dana od dana početka primene ovog zakona.'' Cilj je bio da se ostavi mogućnost onim udruženjima koja su imala atribut reprezentativnosti, pod uslovom da prihvate obaveze koje ovaj zakon predviđa u smislu usklađivanja organizacije, rada i opštih akata sa zakonskim odredbama. Ono što me zaista i nasmejalo je obrazloženje zašto se taj moj amandman ne usvaja. Ovde je Vlada već izgubila strpljenje, pa kaže – amandman se ne prihvata na ovaj član 80. iz razloga navedenih u obrazloženju za neprihvatanje amandmana koje je na član 80. podneo narodni poslanik profesor dr Mile Ilić. Čak ih je mrzelo da dalje govore o ovom amandmanu, nego se osvrću na prethodni tekst. Nije tu, nažalost, kolega Dejan Radenković, koji se malopre začudio ovakvim stavom Ministarstva kulture prema amandmanima poslaničke grupe SPS, verovatno se čudi kolega Zoran Bortić, a u najvećem čudu je profesor dr Mile Ilić. Svoje današnje izlaganje ću zato završiti sa pitanjem za poslaničku grupu SPS – da li ćete zaista ostati uzdržani?
Na član 80. amandman je podneo narodni poslanik Branimir Đokić. Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dokaz koliko vladajuću koaliciju interesuje ovaj zakon o kulturi pokazuju i ove prazne klupe. Koliko vidim, samo dva narodna poslanika iz vladajuće koalicije ovde sede. No, to je tako kako je. Podneo sam amandman na član 80. i smatram da je on identičan amandmanu koleginice Janković i on je odbijen. Evo, vidite, i mi tražimo da postojeća udruženja, koja su ovlašćena po Zakonu o samostalnom obavljanju umetničkih delatnosti, nastave svoj kontinuitet. Ima tu mnogo razloga zbog toga što već imate u Predlogu zakona drugo udruženje. O tome smo već imali raspravu ovde u Skupštini. Prisustvovali ste tome. Dosta naših kolega smatra da smo u pravu i da ne treba to rušiti, a koliko vidim to je već rešeno da se ruši i da se na neki način obrazloženje startuje da sva udruženja imaju istu polaznu tačku. To znači da svi ljudi koji su protokolisani godinama preko ovih udruženja, koji su ostvarivali pravo na socijalno i uplaćivali zdravstveno osiguranje, da će to sada morati sve iz početka da se radi. Verovatno se iza toga kriju neke stvari koje ne bih želeo da tumačim, ali nameće se da mnoga udruženja koja su sada ovlašćena po zakonu nisu po volji Ministarstva kulture i sada ćemo tražiti neke njihove zamene, pa ćemo da vidimo iz početka, nije bitno što će se rušiti ceo sistem, ali ajte da tražimo ispočetka. Druga stvar, žurim zbog vremena, jer je kratko vreme, da što više iznesem svojih stavova. Preskočio se član 61. Predloga zakona koji smo dostavili, nigde se niko nije osvrnuo na lica koja, pored svojih redovnih zaposlenja, obavljaju umetničku i drugu delatnost. Takvih lica je u Srbiji bar 50% u ovoj umetničkoj delatnosti koju obavljaju iz drugih profesija... [[isključen mikrofon]]
Dva minuta. Na član 82. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Željko Tomić, Milica Vojić-Marković i Svetlana Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 83. amandman su zajedno podneli Željko Tomić, Milica Vojić-Marković i Svetlana Stojanović. Da li želite reč? (Ne.) Narodni poslanik Mile Ilić podneo je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 83a. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Branimir Đokić podneo je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 83a. Reč ima poslanik Branimir Đokić.
Podneo sam amandman na član 83. i smatram da treba da se doda član 83a koji bi glasio: "Za kulturnu delatnost zaštite kulturnih dobara, kinematografiju, pozorišnu delatnost, muzičko-scensku delatnosti i delatnost kulturno-umetničkog amaterizma doneće se posebni zakoni koji moraju biti u skladu sa ovim zakonom". Zašto to smatram? Smatram da se moraju doneti posebni zakoni u roku od godinu dana za ove određene delatnosti u kulturi, kao što je kinematografija, pozorište, muzičko-scenske delatnosti, kako bi se tim zakonom razradili svi problemi koji se dešavaju u delatnostima u ovim oblastima kulture, pa smatram da bi ovaj amandman trebalo da bude prihvaćen, jer bi mnoge stvari rešio u neko dogledno vreme.
Na član 84. amandman je podnela narodna poslanica Gorica Mojović. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Na član 84. amandman je podneo poslanik Nenad Prokić. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodna poslanica Gordana Pop-Lazić podnela je amandman kojim predlaže dodavanje novog člana 84a. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 86. amandman je podnela poslanica Gorica Mojović. Vlada je prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, ministar kulture Nebojša Bradić, želi završnu reč? (Da.) Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, danas smo imali jednu veoma intenzivnu raspravu. Ova diskusija je bila jako zanimljiva, bilo je tu tema koje su ponekad izlazile iz domena kulture, ulazile u neke druge oblasti koje nisu predmet ovog zakona, ali prosto moram da kažem da je ovaj predlog zakona osnova za mnoge druge zakone koji će biti donošeni i u oblasti kulture i u nekim drugim oblastima. Tako da je osetljivost ovog zakona, odnosno ovog predloga koji je pred vama, posebno važna zato što je ona važna za društvo i utoliko verujem da ste svi zajedno imali dovoljno dobrih razloga da u ovoj raspravi učestvujete na način na koji ste učestvovali. Ministarstvo kulture je prihvatilo veliki broj amandmana na Predlog zakona o kulturi, koje su podnele gotovo sve parlamentarne stranke. Moram da kažem, čak i neke stranke koje su i rekle da nije njihov predlog amandmana prihvaćen, da jeste bio prihvaćen i da jeste nešto što je ugrađeno već u Predlog teksta zakona o kulturi. Mi smo usvojili amandmane koji su pravno mogući, odnosno one koji nisu u koliziji sa drugim zakonima. Utoliko želim da kažem i poslanicima ono što oni već znaju, da priroda prihvatanja određenog amandmana, ako se radi o sličnim sadržajima, nije bila u vezi sa kvalitetom predloženog amandmana koji je dostavila određena politička stranka, koji je zbog toga na neki način stavljen u drugi odnos prema nekom kvalitetnijem, zato što je drugi dostavila druga politička stranka, već naprotiv zbog određene procedure koju dobro znate, načina na koji se amandmani dostavljaju i koji imaju svoj legitimitet. Bilo je vrlo dobrih amandmana i ono što samspreman da u nekom narednom periodu, u danu za glasanje prihvatim i određene stvari koje su danas iznesene kao predlog, verujući da i te stvari treba da doprinesu kvalitetnijem zakonu o kulturi. Kada to kažem mislim da je donošenje ovog zakona izuzetno važno upravo zbog stanja u kojem se nalazi naša kultura i ovaj zakon treba da bude ta vrsta okvira koja će omogućiti da se mnoge druge stvari u kulturi regulišu. Stanje u kulturi, tu ću se složiti sa ostalim poslanicima koji su o tome govorili, nije sjajno, devastirano je mnogo toga u prethodnim periodima, mnogo toga je započeto. Mnoge dobre ideje su pokrenute, negde se stalo i mi smo tu sada da određene stvari promenimo, i na tome radimo i verujemo da upravo ovaj zakon treba da omogući tu vrstu kvalitetnog skoka, kvalitetne promene ka nekim rešenjima, koja jesu predmet nekog budućeg rada. Koliko da ovaj zakon o kulturi ima primedbi u pojedinostima, njega treba sagledavati u celini i tako o njemu promišljati, a pre svega činiti u njegovoj odrednici i značaju onoga što on jeste u suštini, a to je sistemski zakon. Ovaj zakon svakako ispunjava svoju misiju, da stvara i pospešuje pravni ambijent i konkretne uslove u kojima će se svi osećati sigurno, samo on to nije u mogućnosti da uredi sam. Zato je ovo samo jedan od prvih zakona u nizu akata koji će iz njega proizići. Ovo je zakon koji će pružiti osnov za donošenje čitavog niza zakona o kome su poslanici i poslanice tokom ove rasprave iznosili svoje primedbe, predloge i iskazivali tu vrstu potrebe da je neophodno doneti te zakone i podzakonske akte. Utoliko će i određena podzakonska akta regulisati neke teme koje možda nisu sasvim jasne iz postojećeg teksta zakona, jer on u suštini jeste krovni zakon, jeste sistemski zakon. Da bi se sve ovo desilo, da svi mi kao kultura, svi zajedno, i poslenici kulture i građani i država, dobijemo te zakonske i podzakonske akte, neophodno je da se ovaj zakon usvoji. Verujem da ovaj zakon ukida onu krilaticu koja se često kod nas ponavlja ''kada dođu bolja vremena''. Verujem da i ovaj zakon i neke druge stvari u kulturi svakako mogu da doprinesu činjenici da se bolja vremena stvaraju i da mi to počnemo da radimo danas i ovde. Bilo je nekih izuzetno korisnih predloga i nekih diskusija koje zaslužuju odgovor u ovom kratkom obraćanju. Pitanja u vezi sa članovima nacionalnih saveta i načinom njihovog formiranja. Tu, moram priznati, da su dileme bile značajne i velike zato što su te dileme bile i dileme samih kulturnih poslenika prilikom slušanja Predloga zakona i tu nije bilo jedinstvenog, a verujem da je teško dati predlog koji bi bio najbolji i s kojim bi se svi složili. Ovaj predlog koji smo mi dostavili čini nam se da je najmanje loš. Moguće da u narednom periodu, uz uspostavljanje onoga što nazivamo regulativom koja treba da prati ovaj zakon, uz podzakonske akte je moguće doći do formulisanja tačnog načina kako da se formuliše sastav i članovi nacionalnog saveta. Jedna stvar koja mi se takođe čini zanimljivom u ovoj raspravi i siguran sam biće usvojena od strane našeg parlamenta, jeste ta ideja u vezi sa strategijom kulturnog razvoja. Slažem se sa poslanicima koji su govorili da je strategija od tri godine veoma kratka, da četiri godine ne deluje dovoljno dobro, da je pet godina mera o kojoj bismo mogli razgovarati. Naravno, ima tu i vizionarskih predloga koji govore o kulturi za 10, zašto ne i za 20 godina. Mi ćemo ovaj predlog iz amandmana koji su dostavljeni na neki način pokušati da na dobar način ugradimo u tekst zakona. Bilo je pitanja koja su vrlo specifična, da li i kako tretirati kulturno nasleđe. Pominje se kulturno nasleđe kao sakralno, kao srpsko kulturno nasleđe itd. Kulturno nasleđe jeste deo određene kulture koja se stvara u ovim prostorima i kao takva postaje mnogo više vidljiva, postaje kultura sveta. Ponosni smo što na teritoriji RS u ovom trenutku imamo osam spomenika uvrštenih na listu svetske kulturne baštine. Četiri su na teritoriji Kosova i to je posebna briga našeg Ministarstva. Vrlo odlučno odbacujem bilo kakve insinuacije izrečene prilikom ovog zasedanja u vezi sa idejom da Ministarstvo kulture ne brine o kulturnom nasleđu na Kosovu. Nekoliko puta sam bio na Kosovu u okviru svog mandata. Bio sam u Pećkoj patrijaršiji, zbači i u Metohiji. Razgovarao sam sa predstavnicima SPC, sa narodom koji tamo živi i svesni smo svi zajedno koliko je toga možda trebalo učiniti ranije da se ovo stanje sada učini jednostavnijim i lakšim. No, to ne znači da Ministarstvo kulture preko svojih nadležnih institucija, Zavoda za zaštitu spomenika, republičkog, i u saradnji sa SPC neće učiniti sve u okviru svojih mogućnosti i moći da pomogne zaštitu, da to ugroženo kulturno nasleđe učini vidljivijim i na taj način doprinese i misiji kulture u tim prostorima. U svakom slučaju primedbe koje se odnose na ulogu i mesto crkve u našem zakonu su kod nas tretirane u odnosu na već postojeći Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Zakon o kulturi ne derogira odredbe ovog već postojećeg zakona. U tom postojećem zakonu, u članu 9, crkva se tretira kao pravno lice, te ne vidimo da smo ovim zakonom došli u bilo kakvu koliziju. Uostalom, prihvatam svaku dobru ideju i zamisao koja može da doprinese kvalitetu ovog zakona. Siguran sam da svi zajedno možemo da učinimo da kultura bude bolje uvažena, da bude bolje tretirana u našem društvu. Sa svoje strane ću se, kao i Ministarstvo kulture, uz vašu podršku, nadam se, uz donošenje ovog zakona, bolje osećati kao neko ko može da bude advokat kulture i koji može da se založi za neka rešenja koja će biti bolja u naredom periodu. Svesni smo da nema nijednog savršenog zakona i ovaj zakon će verovatno biti predmet diskusija, kao i u dugom nizu godina. Podsećam da od 2003. godine ide intenzivna diskusija u vezi sa našim zakonom o kulturi, da je prethodni zakon donesen u periodu od 1992. godine. Ako čekamo i dalje, mnoge stvari nećemo uspeti da vratimo u normalno stanje. Pitanje institucija kulture, pitanje stalnog radnog odnosau odnosu na povremeno angažovanje, sve su to teme koje ovaj zakon obuhvata na jedan način koji ne ide nijednog trenutka nasuprot drugim modernim evropskim i referentnim zakonima koji postoje u okolnim zemljama. Poređenje prema drugim zakonima koje imamo u našem društvu govori upravo na usmeravanju prema zajedničkom dobru i prema humanim vrednostima.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Ovim završavamo današnji rad. Sednica se nastavlja sutra, 23. jula, u 10.00 časova. Nakon utvrđivanja kvoruma, tok sednice je uređen članom 235. Poslovnika, zahtevima za objašnjenje i obaveštenje narodnih poslanika, a zatim prelazimo na raspravu u pojedinostima o trećoj tački dnevnog reda - Predlog zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 93 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi potrebni za rad Narodne skupštine. Utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, Skupština radi prema članu 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, kada narodni poslanici koriste pravo na traženje obaveštenja i objašnjenja na osnovu navedenog člana. Pravo da zatraže objašnjenje ili da traže obaveštenje imaju ovlašćeni predstavnici ili predsednici poslaničkih grupa. Molim narodne poslanike koji žele da iskoriste svoje pravo da se prijave u elektronskom sistemu. Reč ima narodni poslanik Đuro Perić. Izvolite.