Molt bon dia. Comencem la sessió. Abans de començar l'ordre del dia, els recordo que la llista de preguntes a respondre oralment en ple està inclosa en el dossier del Ple, i, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària, en la qual hi ha quatre diputats que han delegat el seu vot per a aquesta sessió. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] També, malauradament, el Departament d'Interior ens ha comunicat que s'han trobat les restes òssies d'una nova víctima de violència masclista a Olesa de Montserrat. Corresponen a la Júlia, que va ser donada per desapareguda l'any 2012. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim, i reitero el compromís del Parlament amb l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones i de vetllar pel seu record. D'acord amb el protocol de dol del Parlament de Catalunya contra les violències masclistes aprovat pel Grup de Treball en Equitat de Gènere, aquesta presidència convoca un minut de silenci a l'hora de suspendre la sessió del Ple d'avui, al migdia, davant de la façana del Parlament. [[Compliment de la Moció 111/XII, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants]] D'altra banda, d'acord també amb el que estableix la Moció 111/XII, del Parlament de Catalunya, sobre les operacions de rescat a la Mediterrània i les polítiques d'acollida de migrants, els informo que, segons les dades oficials de l'Organització Internacional per a les Migracions, des de l'inici d'aquest any 2022 ja hi ha un total de 467 víctimes mortes o desaparegudes a la Mediterrània. [[Pregunta al Govern sobre el garantiment dels serveis bàsics a les famílies]] [[310-00247/13]] I passem ja al primer punt de l'ordre del dia, les preguntes amb resposta oral. Comencem amb la pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el garantiment dels serveis bàsics a les famílies. Formula la pregunta la diputada senyora Basha Changue, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Consellera, tenim sobre la taula diversos casos de talls de subministraments energètics a famílies en situació de vulnerabilitat, amb l'actuació de Mossos inclosa, i sense ordres judicials. Li preguntem, consellera, com ha garantit i garanteix en aquests casos el departament l'aplicació de la Llei 24/2015, de mesures urgents per a l'emergència habitacional i contra la pobresa energètica, que precisament prohibeix aquests talls.
Per respondre, té la paraula la senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Diputada, sí, ben bé com vostè diu, la Llei 24/2015, de mesures urgents per afrontar l'emergència habitacional i energètica, el que fa és prohibir els talls de la llum, sempre que tinguin els usuaris els informes dels serveis socials pertinents dels municipis. I, per tant, el que prohibeix la llei són justament aquests talls de llum. El que no fa, tampoc, és condonar aquest deute. Aquest deute es veu condonat gràcies a dos diputats que tenim en aquesta cambra, consellers de l'anterior Govern, que el dia 29 de març van signar un conveni amb una de les principals companyies elèctriques del nostre país, a través del qual, aquest deute d'aquestes companyies..., va poder ajudar 35.000 famílies.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Basha Changue.
Miri, consellera, la garantia de drets no pot excusar-se en la burocràcia. La tasca del departament és garantir drets, no posar pals a les rodes en situacions ja de per si d'extrema vulnerabilitat. La tasca és garantir recursos tècnics als ajuntaments i treballadores per no carregar el pes de la burocratització de l'atenció social sobre les famílies. Perquè si s'excusen amb que falta un paper per poder garantir llum i calefacció a famílies en situació de vulnerabilitat, la mateixa excusa hauria de servir per no executar peticions de tall de subministrament sense ordres judicials o desnonaments de persones en risc d'exclusió com el que s'està produint aquest matí a Casa Àfrica, on més de trenta persones es quedaran al carrer perquè falten papers. I més si això es fa de matinada, com qui amaga coses, com qui fa allò que sap que està malament. Veiem amb cada cop menys sorpresa i cada cop més ràbia com aquest Govern no només no posa tot el que té per vetllar per qui més ho necessita, sinó que ni tan sols ho intenta, coordinant-se entre departaments. O és que no parlen entre vostès, Drets Socials i Interior? Donada l'estreta implicació de Mossos com a garants de la repressió i la persecució de la dissidència a Catalunya, haurien de tenir comunicació fluida, no? O el que és més trist, potser sí que la tenen, però és posar-se al servei de grans tenidors, de les empreses i l'Estat, que provoca aquesta vulnerabilitat. Li preguntem a vostè, consellera, però, de fet, li podríem preguntar també al conseller Elena, perquè, al final, vulnerar drets a través de la repressió és la marca d'aquest Govern. I, pel que estem veient en habitatge, estem veient en garantia de subministraments bàsics, en drets laborals o inclús lingüístics, la transformació grisa, la de tornar al Nodo, els està quedant fantàstica.
Per respondre, té la paraula la consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Miri, li explicaré què és el que està fent aquest Govern, com també el que va fer el Govern anterior. Com li deia, amb el conveni que van signar el conseller Chakir El Homrani i el conseller també Ramon Tremosa, en aquests moments el deute de 35.000 famílies ha quedat condonat, el deute de l'any 2015 a l'any 2020. De l'any 2015 a l'any 2018, Endesa va abonar l'import de més de 23 milions d'euros per poder condonar aquest deute. Durant els anys 2019 i 2020, es van partir aquest deute entre el Departament d'Empresa i la companyia elèctrica. I aquest any 2021, el deute l'assumirem des del Departament de Drets Socials. En aquests moments el que estem fent és aconseguir un acord polític no només entre els diferents departaments de la Generalitat –que, com vostè diu, hi ha diversos departaments implicats en els temes energètics–, sinó també amb el món local, per poder fer un fons d'atenció solidària que ens permeti poder garantir aquests subministraments d'una manera més eficient, i, a més a més, ampliar aquest conveni, que en aquests moments teníem amb una companyia, amb Endesa, que cobreix el trenta-cinc per cent dels subministraments, i també amb altres companyies com Iberdrola i Naturgy, que arribaríem al vuitanta-cinc per cent d'aquests subministraments. Per tant, el que vol fer el Govern de la Generalitat és poder garantir, justament, aquests deutes. Només una premissa: una de les condicions que posàvem en aquest conveni és que les famílies s'havien d'acollir al bo social. En aquests moments només s'hi han acollit el vint per cent de les famílies, la qual cosa fa que, com vostè deia, la burocràcia continua, i hem de treballar perquè aquesta burocràcia acabi. En això és en el que el estem ocupats el Govern de la Generalitat. I, per tant, el que volem fer és fer efectiva la Llei 24/2015. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les novetats amb relació a la possible candidatura per a uns jocs olímpics d'hivern. [[Pregunta al Govern sobre les novetats amb relació a la possible candidatura per a uns jocs olímpics d'hivern]] [[310-00248/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Marta Vilalta, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. Aquesta setmana hem conegut l'anunci del Govern de la data i del procediment per a preguntar la ciutadania del Pirineu sobre el projecte dels Jocs Olímpics d'Hivern de cara al 2030. Amb aquest anunci considerem que es compleix el compromís del Govern, amb aquest Parlament i també amb el país, de que serà la ciutadania de les comarques pirinenques qui decidirà si hi ha d'haver candidatura de Jocs Olímpics o no. Per nosaltres, ja ho saben, la democràcia participativa és un complement necessari de la democràcia representativa. Volem fomentar la participació ciutadana, la complicitat institucions-ciutadania, i també l'empoderament de la gent. Malgrat la demofòbia de l'Estat espanyol i l'al·lèrgia que aquest té a les urnes, nosaltres volem poder decidir directament sobre tot allò que afecta el nostre país, i, especialment, també sobre el futur del nostre país. Radicalitat i transformació democràtica. En el cas dels jocs ens hi vam comprometre, i tant el Govern com aquest Parlament ho fem possible. Vam acordar, a través d'una moció, que faríem una consulta al Pirineu, que la faríem no més enllà del 2022. Fa quinze dies vam modificar en aquesta mateixa cambra, i també convalidar, la llei de consultes populars no referendàries per convocar en una zona determinada aquesta consulta. I aquest febrer, també amb una moció d'aquest Parlament de Catalunya, ens emplaçàvem a buscar el consens sobre l'àmbit de participació definitiu. Consellera, amb la fórmula que han convocat el president de la Generalitat i el Govern, celebrem haver pogut conjugar dos principis importants: la participació de tothom qui ha mostrat la voluntat de poder participar, però també el protagonisme i la veu preponderant de la decisió definitiva de la ciutadania de la vegueria de l'Alt Pirineu i de l'Aran. Però no només a això, al fet de la consulta, sinó que també, en les mocions aprovades en aquest Parlament, ens comprometíem a un altre element bàsic del republicanisme i de la participació, que és la transparència. S'ha demanat fer pública tota la documentació elaborada fins ara amb relació a la candidatura dels Jocs Olímpics d'Hivern del 2030. I sobre això, doncs, li preguntem, consellera, sobre aquest compromís de la transparència, i també sobre com té prevista el Govern la celebració d'aquestes consultes perquè les comarques decideixin sobre la candidatura i la seva implicació en els jocs. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la diputada senyora Laura Vilagrà, consellera de la Presidència.
Sí; gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Bé, com vostè deia, vull posar en valor aquest procés consultiu i aquest procés participatiu d'escolta activa, de parlar absolutament amb tothom, d'escoltar tothom; en segon lloc, d'acostar les decisions al territori, on passen les coses, però, en tercer lloc, també, el que vostè apuntava, el tema de la transparència. I, en aquest sentit, anunciar que en aquests moments ja estan penjats tots els informes de forma completa, i en temps i forma, tal com tocava, i oberts –per tant, tothom hi pot accedir. També dilluns vam poder aclarir els termes de les dues consultes. Ho vàrem fer amb la consellera d'Exteriors i Govern Obert. Aquestes dues consultes, que, en primer lloc, faran referència a les comarques directament impactades territorialment, que, com vostè deia, són les de la vegueria de l'Alt Pirineu i l'Aran, perquè devem convenir que sense aquestes comarques no hi ha candidatura. Per tant, volem aquesta validació territorial de la proposta, però també d'altres comarques del Pirineu, que, en un segon nivell, hi estan, òbviament, també implicades. I, per tant, volem saber fins a quin punt hi volen tenir aquesta implicació. Per tant, la proposta el que farà és explicar la nostra muntanya al món. De fet, tenim els millors actius per poder fer l'esquí alpí, l'snowboard, l'esquí de muntanya i també l'hoquei a Barcelona, amb aquesta disciplina estrella, del gel. I el que fem és, justament, millorar les infraestructures que tenim en aquests moments i no plantejar-ne de noves que no tenen sentit a Catalunya. Aprofitem les places hoteleres que també tenim actualment. I, per tant, aquí no hi ha elements especulatius. I, per tant, la sostenibilitat és l'element principal, treballant amb el territori, també el Berguedà, el Ripollès i el Solsonès, que els hi demanem sobre la possibilitat de que s'hi puguin fer entrenaments, tecnificació o altres activitats complementàries esportives. Per tant, el que pretenem és també fer unes olimpíades culturals, que posem al món la nostra muntanya, la neu, l'esquí. Per tant, serà l'aparador immillorable per a nosaltres, Catalunya, un país esportiu que hem demostrat en moltes ocasions que volem organitzar i que tenim capacitat d'organització. Per tant, no volem qualssevol jocs ni uns jocs qualssevol. Tal com Barcelona 92 varen ser els millors jocs de la història, també volem fer els millors jocs de la història d'hivern. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'impuls a la formació professional per al sector de l'automoció. [[Pregunta al Govern sobre l'impuls a la formació professional per al sector de l'automoció]] [[310-00249/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Jordi Albert, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, bon dia. Conseller, un altre cop, de nou, una vegada més en un ple li formulem una pregunta. Com bé sap, en aquest Parlament ––ja sigui en comissió, ja sigui en aquest Ple– hi ha hagut debat en profunditat sobre el Centre de Formació Professional d'Automoció de Martorell. I aquest debat era pertinent i era necessari, perquè, entre altres qüestions, els processos de transformació en el sector de l'automoció han de liderar també els processos de transformació en l'àmbit industrial. I el sector de l'automoció al nostre país és un sector que té un marcat caràcter de lideratge. A la nostra comarca, el Baix Llobregat, és un dels grans referents, i per a tot el país. Per aquest motiu, el Centre de Formació Professional d'Automoció és necessari, és imprescindible. Ha de ser una baula d'aquestes que permeten avançar amb pas ferm cap als processos de transformació i el compliment dels Objectius de desenvolupament sostenible del 2030. [[L'orador respira amb dificultat.]] En aquest sentit, el dia 15 de febrer es va tancar la convocatòria del SOC, on s'hi van presentar l'empresa MSX, la fundació Eurecat i també la UPC BarcelonaTech. Finalment, es van adjudicar a la UPC BarcelonaTech la gestió i explotació del consorci del Centre de Formació Professional d'Automoció. [[Pausa.]] De debò que m'ofego, eh? [[Rialles.]] Per tant, davant d'aquesta nova concessió, davant d'aquesta gestió i explotació, davant del dinamisme a nivell industrial i a nivell tecnològic que pot implicar aquest Centre de Formació Professional d'Automoció, davant del que implica també per a la qualificació i requalificació dels treballadors i treballadores del nostre país, davant del que implica també per a la millora de la formació professional i de la formació contínua, davant del que implica també per a la millora, per a la generació de llocs de treball i per a l'ocupació, quina és la valoració, conseller, que en fa, d'aquesta concessió? Quina és la valoració que en fa, del Centre de Formació Professional d'Automoció? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Ens ha fet patir una mica, però... [[Veus de fons.]] Efectivament, hem parlat moltes vegades –en comissió, en aquest Ple– de com la transició del sector de la mobilitat i de l'automoció cap al paradigma de la descarbonització, cap al paradigma de l'electrificació, és potser un dels reptes més importants en aquest procés de transformació del model productiu que volem per al nostre país. I hem dit també moltes vegades que això no era possible, que aquesta transició no era possible si no era oferint les noves capacitats i habilitats als treballadors i treballadores del sector perquè puguin fer aquest canvi. Però no n'hi ha prou amb dir-ho, les coses s'han de fer, eh? I, en aquest sentit, òbviament, el desencallament, diguéssim, del centre de formació professional de Martorell és una gran notícia. Des del minut u, al Departament d'Empresa i Treball ens vam proposar desencallar aquest centre, i amb l'anunci del passat 25 de març de l'adjudicació a la Universitat Politècnica de Catalunya per quinze anys, més deu prorrogables, efectivament desencallem aquesta situació. De fet, fa uns mesos, aquí al Parlament, a pregunta d'un grup parlamentari que suposo que el que volia era generar dubtes respecte al procés de licitació, ja vaig dir que seria una realitat i que seria clau. I, efectivament, això és el que està passant. És una realitat, el Centre de Formació Professional d'Automoció a Martorell, on s'impartirà formació inicial, formació professional dirigida a l'ocupació i formació lligada a les necessitats de les empreses del sector –per tant, formació programada per les empreses. Per tant, serà un centre d'excel·lència i de referència clau en aquest procés de transició d'un sector que hem de fer per imperatiu mediambiental, però també per les grans oportunitats econòmiques que genera. I, en aquest sentit, hi insisteixo, això és el que està passant, ho hem desencallat. És una realitat, i això serà clau per al sector i per al país. I no voldria deixar passar l'oportunitat per agrair també la feina feta pels meus predecessors, sobretot la consellera Bassa i el conseller El Homrani, que abans que jo mateix van treballar en aquest projecte, perquè també saben de la importància clau per a la nostra economia, per al nostre teixit empresarial, per a aquesta transformació del model productiu que volem liderar. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i No-discriminació. [[Pregunta al Govern sobre l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i No-discriminació]] [[310-00250/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Najat Driouech, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. Abans de començar, vull felicitar el ramadà a tots els musulmans i musulmanes. Des d'aquí, ramadan mubarak. Entrant ja en matèria, consellera, fa dues setmanes vaig tenir l'oportunitat d'assistir a la presentació que el Departament d'Igualtat i Feminismes feia de l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i No-discriminació, organisme creat per vetllar pel desplegament de la Llei 19/2020, d'igualtat de tracte i no-discriminació, element clau per contribuir a la transformació feminista del país que volem sota el marc de justícia que, en moltes ocasions, hem reivindicat. I és que sense igualtat no hi ha llibertat. Des del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, teníem molt clar que la societat necessitava una llei que desplegués instruments per defensar i protegir els drets humans. I així ho vam fer, amb una alta participació del sector i de la ciutadania, i també amb un ampli consens polític. Una eina indispensable per garantir els drets i llibertats de moltes persones que encara avui en dia pateixen o, millor dit, patim discriminacions pel simple fet de ser com som. Alhora, una eina de reeducació social, de conscienciació i sensibilització col·lectiva, perquè cal que ens impliquem tots i totes en la lluita contra la discriminació per qualsevol raó. Aquest organisme està dirigit per la Manuela Fernández, activista, gitana i feminista que..., en aquest sentit, vull aprofitar i permetin-me felicitar-la per entomar aquesta responsabilitat. Aprofito també l'avinentesa per desitjar salut i llibertat al poble gitano, que aquest divendres commemora el seu dia internacional. No oblidem que el poble gitano ha patit i pateix tot tipus de discriminacions. I és per això que estem compromesos amb la lluita contra el racisme i la xenofòbia..., i evitar qualsevol discriminació que es manifesti com a ideologia de domini i porti a l'exclusió de tots els grups socials. Estem compromeses amb la lluita en la defensa de drets humans i compromeses amb protegir la diversitat del nostre país. I és per tot això, consellera, que li volem preguntar si ens podria explicar quines seria les funcions concretes que tindria aquest organisme i quin serà el seu abast. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, diputada. Hem estat treballant intensament aquests darrers nou mesos per posar en marxa l'Organisme de Protecció i Promoció de la Igualtat de Tracte i No-discriminació, un organisme que, com la seva directora té molt clar, ha de permetre posar les víctimes al centre d'aquest procediment administratiu que garanteix la sanció i la reparació –això és fonamental– de les persones que hagin patit alguna mena de discriminació. Es tracta, doncs, d'humanitzar el procediment administratiu i de fer un acompanyament a les víctimes al llarg de tot el procés. Tenim ja el formulari de denúncia activat a la web del departament, també a l'apartat de tràmits de la web de la Generalitat. Aquesta denúncia és la que permet activar el servei de denúncia i atenció a les víctimes. Properament també el 012 i les oficines d'atenció ciutadana de la Generalitat en proporcionaran informació. I també disposarem d'un espai d'atenció presencial cèntric, al centre de Barcelona, que posarem en marxa, doncs, properament. Deia..., és molt important poder sancionar aquestes situacions de discriminació tan normalitzades que fins ara han estat molt invisibilitzades, també, però són molt importants al mateix temps les mesures de mediació restaurativa, les mesures de reparació i la garantia de no repetició. Som conscients, a més, que, com que hi han molts grups que han patit aquestes discriminacions, les segueixen patint i estan tan naturalitzades, necessitem fer molta difusió –campanyes institucionals, també campanyes informatives arreu del territori, que treballarem i estem començant a planificar amb els ens locals– perquè arribi a totes les ciutats, pobles i barris, perquè el que volem normalitzar és l'exercici de drets. Necessitem també formar tota l'Administració pública, perquè ha de ser la primera garant de no produir discriminacions que sabem que ocorren. Ho hem d'assumir. Hem de treballar per la prevenció, la identificació i la reparació de totes aquestes discriminacions. Hem començat a formar tot el personal dels serveis del nostre departament –volem donar exemple–, però tenim, a finals de mes, una sessió formativa en el marc de l'Escola d'Administració Pública de Catalunya, on s'han apuntat més de quatre-centes persones. Per tant, estem fent molt bona feina en aquest sentit. I, evidentment, passaran més coses. El disseny de la macroenquesta de discriminacions i delictes d'odi, que estem acabant de treballar, perquè necessitem una base d'estudis quantitatius i qualitatius per poder... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, consellera. [[Alguns aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre els ajuts previstos davant la pujada de l'índex de preus de consum]] [[310-00240/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre els ajuts previstos davant la pujada de l'índex de preus de consum. Formula la pregunta el diputat senyor Joan Garriga, en nom del Grup Parlamentari de VOX.
Sí. Señor conseller, ¿cómo piensa ayudar a los catalanes ante la subida del IPC?
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Presidenta... Senyor Garriga, el Departament d'Economia farà tot allò que estigui al seu abast per poder resoldre la crisi social i econòmica que han generat l'IPC i la guerra.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Joan Garriga.
Sí. Señor conseller, tenemos una inflación del 7,4 por ciento y vamos hacia el diez por ciento. Estamos ante un grave problema para los trabajadores, para las empresas, para las familias, para todos los catalanes. Han subido muchísimo los precios: la vivienda, el transporte, el gasoil, los alimentos, la leche, el pan, la fruta. A los catalanes nos cuesta a cada vez más llegar a fin de mes, y muchos ni se atreven a poner la calefacción. La Generalitat debe ser responsable y tomar medidas para paliar este aumento de precios. Ustedes ayer solo anunciaron un tímido..., 120 millones de euros y más déficit. ¿Qué puede hacer la Generalitat? Nosotros se lo vamos a explicar. Primero, reducir el gasto público. Para contener los precios, hay que reducir el gasto superfluo e ideológico, y así poder reducir impuestos, y así liberar renta disponible para las familias y los trabajadores. Le podría poner muchos ejemplos, pero me remito a la propuesta de VOX en el debate de política general, que proponíamos reducir más de 1.500 millones de euros de gasto superfluo e ideológico. Frente a sus 120, nuestros 1.500 millones. Se lo podemos hacer llegar. Segundo, bajar impuestos, eliminar los gastos superfluos; podemos bajar el IRPF autonómico en todos sus tramos, ayudando a tener más poder adquisitivo a trabajadores y familias. Segundo, también bajar el ITP para hacer más asumible el acceso a la vivienda y no gravar ese precio con un diez por ciento que tiene este impuesto. Erradicar impuestos propios que artificialmente suben los precios, al aumentar los costes de producción; muchos de ellos son..., canon de agua, residuos múltiples... Erradicar la multitud de impuestos ecológicos que encarecen las producciones y, en consecuencia, encarecen la vida de los catalanes. Y una vez eliminados gastos superfluos, y tras la bajada de impuestos, entonces podemos hacer un plan de apoyo al tejido económico empresarial y a las familias con medidas de compensación directa a las pérdidas económicas sufridas en sectores estratégicos como agricultura, ganadería, pesca, transporte, industria intensiva..., en el uso de energía. Apoyo a las familias, apoyando también a los autónomos y ayudando a los que no pueden pagar el recibo de la luz. «¿Con qué dinero?, me dirá. Pues se lo vamos a explicar también: con los 1.400 millones de euros anuales del impuesto especial sobre hidrocarburos y con los 200 millones de euros que el Estado cede a Cataluña relativos al impuesto de la luz. Señor conseller, háganos caso. Haga caso a VOX. Cambie de política de gasto, cambie de política fiscal, baje impuestos y ayude a los catalanes a llegar a fin de mes. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda.
Presidenta, senyor Garriga, diputades, diputats... Sap vostè quin és el marge de maniobra que té la conselleria d'Economia per acabar amb la inflació? Sap quin és el marge de maniobra? Cap. El poc marge de maniobra que tenim l'hem utilitzat per posar en marxa una sèrie de mesures econòmiques que puguin mitigar la inflació, però no lluitar contra ella –mitigar-la. Hem congelat l'impost de CO2, del qual en sortiran beneficiats 3 milions de contribuents; hem facilitat una millora de tots els crèdits de l'Institut Català de Finances a les petites i mitjanes empreses; hem suspès les taxes a la pesca... En fi... I, a més a més, hem millorat les contractacions de les obres públiques per poder fer front a l'increment dels preus. A més, ahir mateix vaig enviar una carta a la ministra Montero per demanar-li que incrementi el marge de dèficit de la Generalitat fins a l'u per cent i que ens doti d'un fons extraordinari per afrontar aquesta crisi. Miri, per lluitar contra la inflació, com vostè sap, l'eina principal és la política monetària. La política monetària depèn del Banc Central Europeu i dels bancs centrals estatals, que estan representats en el Banc Central Europeu. De moment, la senyora Christine Lagarde ja ha avisat que deixarà de comprar deute públic dels estats. Per tant, veurem l'Estat espanyol, que té 1,4 bilions de deute –el cent dinou per cent del seu PIB–, com s'ho fa. Vostès, des de VOX, sempre estan en contra de l'autonomia, volen acabar amb l'autonomia, i, al mateix temps, ens reclamen competències d'un estat. Sap què és això, estar en contra de l'autonomia, no trobar-se satisfet amb l'autonomia, i reclamar les competències d'un estat? Sap què és això? Ser independentista. O sigui que vagi amb compte. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la situació de la sanitat pública. [[Pregunta al Govern sobre la situació de la sanitat pública]] [[310-00241/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Alejandro Fernández, en nom del Grup Mixt.
Gracias, presidenta. Señor Argimon, ¿sigue pensando, tal y como señaló el pasado 20 de enero, que el sistema público de sanidad pierde calidad en Cataluña? Gracias.
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut, senyor Josep Maria Argimon.
Bon dia, presidenta. Bon dia, diputat. Des d'aquest punt de vista, el que sí que dic és l'alerta de que podem anar perdent qualitat. Si li dic, per exemple, una dada només..., l'estàndard de qualitat, en aquests moments, d'atenció primària, que és, des d'aquest punt de vista, tot lo que fa referència a indicadors sobre efectivitat diagnòstica, efectivitat de tractaments o seguretat dels pacients, en aquests moments és millor que l'any 19. Però, si vol, després podrem parlar dels dèficits que té la sanitat catalana i que hem d'abordar de manera prioritària perquè realment acabi sent un model d'excel·lència, com ho ha estat durant molts anys i continuï sent-ho.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. El pasado 20 de enero, como le trasladaba, en declaraciones recogidas por el diari El Punt y otros medios, denunciaba usted la preocupación sobre que el sistema público de sanidad en Cataluña perdía calidad. No lo ha desmentido categóricamente, efectivamente. Y yo, antes de profundizar un poco en la cuestión, quisiera poner encima de la mesa una reflexión –también la ha hecho usted. Cataluña y el resto de España han tenido un sistema sanitario de calidad durante los últimos veinticinco años. No es que lo diga yo, sino que es una idea que se desprende de muchísimos indicadores. Yo hablaré de tres. En primer lugar, una buena valoración sostenida por parte de la ciudadanía en todas las encuestas públicas de servicios, algo que es notable, porque la ciudadanía, con razón, debe y suele ser muy exigente en ese tipo de valoraciones. Incluso, en segundo lugar, el turismo sanitario, una práctica a erradicar, por supuesto, sobre todo en esa versión del «todo gratis, pero que al menos planteaba una idea implícita positiva, y es que hasta en los países escandinavos, paradigma de la buena gestión pública, aprovechaban el verano para venir a disfrutar del servicio sanitario de España, prueba de buena calidad. En tercer lugar, buenas experiencias de cooperación público-privada, en las que, por cierto, Cataluña ha sido protagonista durante muchos años. La pandemia lo pone todo patas arriba, y pone encima de la mesa, también, una serie de carencias graves que se sostienen durante mucho tiempo gracias al sacrificio de unos profesionales que lo dan todo a cambio de nada. Pero es evidente que estos profesionales hoy necesitan un clima de trabajo y recursos mucho mejores, y además tienen que hacer frente a unas listas de espera hoy incompatibles con las sociedades avanzadas. Vaya por delante, señor Argimon, mi respeto a su destacada trayectoria profesional previa a la política, pero lleva un año de conseller y el asunto no remonta el vuelo, y esto lo está pagando la ciudadanía. Usted ha sido incapaz de lograr un presupuesto mejor que el del año pasado para sanidad cuando más necesario era; tiene al sector revolucionado con manifestaciones de todo tipo; Marea Blanca denuncia 800.000 personas en listas de espera, un personal saturado y sin expectativas. Carece, además, hoy, de modelo, su Gobierno. Ha conseguido la cuadratura del círculo negativa: no le funciona ni la pública, ni la privada, ni la combinación de ambas. Mire, la cooperación público-privada en sanidad –lo sabe usted mejor que yo– nació, precisamente, para descargar a la pública y que las personas con menos recursos pudieran disfrutar de la misma excel... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, senyor diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Miri, diputat Fernández, la prioritat d'aquest Govern amb la sanitat pública és total i absoluta. I això ho demostren, doncs, els acords de legislatura, ho demostra el pla de govern, ho demostra també el pressupost, que, des d'aquest punt de vista, l'esforç que s'ha fet des de la Generalitat és molt i molt notable. Però també és cert, i això no ho he negat mai, que portem un infrafinançament, un infrafinançament crònic de molts anys enrere, i que no és només únicament i exclusivament de Catalunya, és de tots els territoris –de tots els territoris traient-ne el País Basc, traient-ne Navarra. Escolti, durant aquests dos anys hi ha hagut un tema i un problema que ha trasbalsat la sanitat pública, i això no ho podem obviar. I n'hem sortit gràcies a l'esforç de tothom, i, molt personalment, dels professionals, que en aquests moments requereixen també –requereixen també– una recuperació personal i emocional. Però també hem de dir que, des d'aquest punt de vista, estem recuperant l'activitat de l'any 19 gràcies al seu esforç, estem recuperant la llista d'espera. I després hi haurà una pregunta sobre llistes d'espera on segurament m'hi podré estendre més. Dos: hem incorporat setze mil persones al sistema sanitari –setze mil persones. Hi hem incorporat també nous perfils professionals. Tenim, en aquests moments, 322 persones referents de benestar emocional a l'atenció primària; més de seixanta-set professionals de nutrició, i arribarem a cent cinquanta nutricionistes a l'atenció primària, precisament per donar un tomb a tot lo que és la promoció de la salut i prevenció de la malaltia. Hem donat també un canvi en el món de la salut mental, que es veurà i es traduirà en uns mesos, fonamentalment donant-li molt més pes a l'atenció comunitària. I se m'acaba el temps i no podré continuar, però hem fet més coses. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les llistes d'espera als centres sanitaris. [[Pregunta al Govern sobre les llistes d'espera als centres sanitaris]] [[310-00245/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Anna Grau, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Conseller Argimon, diputats... Què pensen fer vostès perquè Catalunya deixi de ser una de les comunitats líders en llistes d'espera sanitàries?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Bon dia, diputada. En principi, invertir-hi 160 milions, que està en el pressupost, fonamentalment per recuperar activitat diagnòstica i recuperar també activitat terapèutica, bàsicament quirúrgica.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Anna Grau.
Tant de bo ens ho poguéssim creure. Perquè, mirin, la Catalunya processista és un bluff, és una estafa piramidal on ser autònom és una temeritat; posar-se malalt, una aventura, i no tenir una mútua privada, jugar-se el físic. Teníem un dels models sanitaris més reeixits d'aquest país, i vostès se l'han carregat a base de retallades, sobresous inútils de càrrecs inútils posats a dit i que no serveixen ni per dispensar una aspirina, mentre l'autèntic personal sanitari està rebentat per l'esforç i amb prou feines arriba a final de mes, si és que hi arriba. Liciten vostès amb poca transparència. No saben ni volen explicar com es poden gastar 60 milions en mascaretes, que no se sap si els hi ha venut el germà de l'Ayuso o un cosí de l'Alba Vergés, i, en fi, només els faltava, és clar, la pandèmia per acabar de fracassar i de pensar-se que tenen una excusa per fracassar. L'horitzó de millora no ha de ser el 2019, conseller. Ha de ser el 2012, que és quan van començar les megaretallades. Però ja no cola, senyors: ni el senyor Sánchez li pot tirar indefinidament la culpa a Vladímir Putin de la salvatge inflació a Espanya ni vostès poden culpar la covid o l'Estat espanyol de tota la tragèdia de l'atenció primària o les llistes d'espera a Catalunya. Senyor Argimon, ja sap que jo a vostè li tinc més fe que gairebé a tota la resta del seu Govern. Si de mi depengués, el posaria a vostè a dirigir TV3, l'acció exterior, la conselleria de Cultura i la d'Educació. [[Rialles.]] Per cert, vostè és partidari de complir la sentència del vint-i-cinc per cent de classes en castellà? No em contesti ara; després de la publicitat. Soc conscient que aquí de miracles no se'n fan ni el 25 de desembre. Vostè vol millorar el sistema sense qüestionar les misèries del sistema. Vostè vol arreglar les llistes d'espera sense entrar en l'autèntica raó de fons que hi hagi aquestes llistes d'espera, que és la mala gestió dels recursos. La Generalitat, per molt bé que vostè ho intenti fer, es caracteritza per una immensa insensibilitat sanitària i social esgarrifosa. Senyor Argimon, faci números i faci neteja. No es deixi imposar pressupostos trampa. No permeti que la salut dels catalans depengui de si es poden o no es poden pagar una mútua o de si poden emigrar a Madrid perquè els operin en la meitat del temps que aquí. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Gràcies, diputada. Jo només em dedicaré a la salut, i agafaré una paraula seva: miracle. Miracle, miracle. Nosaltres, de llistes d'espera, no estem bé, i això no els hi negaré mai. Ara bé, hi ha un rum-rum... [[L'orador s'acosta al micròfon.]] Perdó. Hi ha un rum-rum, que és aquest de dir si som els que estem a la cua o no. Jo n'hi donaré només algunes dades. Miri, nosaltres fem exactament més del doble, per exemple, d'intervencions quirúrgiques que la Comunitat Valenciana; el doble d'intervencions quirúrgiques programades, el que és llista d'espera –el doble. Som 1 milió més, però no gaire més. En canvi, tenim el trenta per cent més de llistes d'espera. Això no es menja. El mateix passa amb Madrid, o el mateix passa amb Andalusia. Li poso tres comunitats autònomes –tres– que són de la mateixa mida que nosaltres, i això és un milagro. Es el milagro de los panes y les peces. No pots fer més activitat..., no en pots fer més i, a la vegada, tenir més llista d'espera. Llavors, només poden haver-hi tres possibilitats. Una, la primera, que estiguem molt molt molt molt molt malalts. Els catalans i les catalanes estem molt malalts. Escolti, això els indicadors no ens ho diuen. Segona, pot passar, i això sí que passa, passa lleugerament: sobreindicació. Certament, i per això es va posar també en el seu moment un programa, que és l'essencial, que va en la línia del Too much medicine, Less is more, etcètera. Tercera, pot ser que les llistes d'espera... Perquè les dades que jo li dono són públiques, eh?, se'n va al ministeri i les treu. Pot ser que les llistes d'espera a les comunitats no siguin del tot fiables o transparents. Pot ser això perfectament. Catalunya va ser la primera comunitat que va penjar, el 2004, les llistes d'espera. El 2011 va ser la primera comunitat que va donar totes les dades de tots els pacients en llista d'espera, no només dels garantits. Va ser la comunitat, l'any 2015, que fa un primer decret on es garanteixen determinades intervencions com càncer, etcètera, en temps màxim. I, quatre, va ser la primera comunitat, l'any 17, que va fer i va posar totes les llistes d'espera en obert, amb dades obertes, perquè tothom pugui analitzar les dades tal com són. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les mesures per a l'equilibri territorial del Departament de la Vicepresidència, Polítiques Digitals i Territori. [[Pregunta al Govern sobre les mesures per a l'equilibri territorial del Departament de la Vicepresidència, Polítiques Digitals i Territori]] [[310-00251/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Anna Feliu, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Vicepresident, hem estat coneixedors que la setmana passada el Departament de la Vicepresidència, Polítiques Digitals i Territori va presentar a les Garrigues Altes, i, concretament, al municipi de Juncosa, un pla pilot d'equilibri territorial per facilitar l'arrelament de la població. Les Garrigues Altes inclouen set municipis de la comarca de les Garrigues, que, entre tots, no sumen més de 2.500 habitants. Aquests set municipis han perdut gairebé el vint-i-cinc per cent de la població durant els últims vint anys, mentre la resta de Catalunya creixia un vint-i-cinc per cent durant el mateix període. Malauradament, el despoblament d'aquesta comarca no és únic a Catalunya, sinó que és una tendència que es va generalitzant a les comarques més rurals. És per això, vicepresident, que cal que el Govern actuï de manera urgent per revertir aquesta situació. Des del Grup de Junts creiem que tots els ciutadans i ciutadanes han de tenir les mateixes oportunitats laborals, educatives, sanitàries, socials, i també unes bones infraestructures digitals i físiques, independentment d'allà on visquin. Dient-ho d'una altra manera: no podem tenir territoris de primera i de segona. Hem d'aconseguir les mateixes condicions es visqui on visqui. Com a alcaldessa de l'Albi, un poble de les Garrigues de 762 habitants, vull posar en valor les comarques que, com la nostra, malgrat el despoblament, tenen molt potencial i ofereixen una gran qualitat de vida. Per això li agraeixo que el departament tingui aquesta sensibilitat vers els municipis petits, perquè cal posar totes les eines disponibles a favor de la potenciació del món rural i revertir aquesta situació d'envelliment i despoblament, perquè necessitem uns pobles vius, on puguem viure dignament. Vicepresident, per tot l'exposat, des de Junts li volem preguntar: quines són les polítiques que pot impulsar des del seu departament per afavorir el reequilibri territorial? Ens podria donar més detalls sobre aquesta prova pilot de les Garrigues Altes? I quins serien els següents territoris d'actuació? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Jordi Puigneró, vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Bon dia, diputada i alcaldessa. Estic molt content que em faci vostè aquesta pregunta, especialment. Vostè és de les Garrigues i, a més a més, alcaldessa d'un municipi, un micropoble, que en podríem dir; per tant, un exemple del que avui és, sobretot, la gran majoria de Catalunya. I és evident que a mi, quan parlem de repoblar..., a mi m'agrada més parlar d'arrelament i equilibri territorial, perquè, en el fons, el que pretenem amb les polítiques que fem des del departament és fer que la gent tingui oportunitats a tot arreu, que pugui tenir les mateixes oportunitats visqui a una gran ciutat o a un petit municipi com és el seu. I avui una de les grans polítiques d'arrelament, una de les grans polítiques per fixar gent en el territori, és, sobretot –i ens ho diuen molts estudis–..., és que la gent, en primer lloc, pugui tenir-hi feina. Quan som capaços de que la gent tingui feina en els seus pobles, la gent es fixa en el territori, queda arrelada en el territori. I per això el teletreball està sent, en aquests moments, un dels grans repobladors a Catalunya. I hem de continuar insistint en aquesta política. I això passa, evidentment, per la connectivitat sobretot digital, fer possible que des d'aquests municipis s'hi pugui treballar. Però amb això és veritat que no n'hi ha prou. Portem més de cent anys patint el despoblament al nostre país. És veritat que en aquests darrers anys –també l'hi haig de dir– l'hem començat a frenar, i ha estat gràcies, sobretot, a aquest efecte del treball, però també hem de fer altres polítiques. Des de l'urbanisme, per exemple –i en el cas de les Garrigues Altes, i la prova pilot que estem fent en aquests moments...–, estem ajudant des de la perspectiva dels POMs plurimunicipals, facilitant, per exemple, tasques amb relació a l'urbanisme. O, per exemple, també amb el projecte de les Garrigues Altes, en concret, amb la rehabilitació d'habitatge a través de l'Incasòl, d'habitatges d'edificis públics, per facilitar també l'habitatge. O, en l'àmbit del transport, 3 milions d'euros dedicats a aquest projecte. En volem fer més. I, per tant, volem anar a altres comarques a fer possible el que jo sempre dic, que aquest país ha de deixar de ser un país «xupa-xups, allò..., un país amb un cap molt gros i amb un cos molt petit, i equilibrar millor tot el seu territori donant igualtat d'oportunitats, i, per tant, donant oportunitats, sobretot de feina, a la gent dels pobles petits de Catalunya. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les actuacions amb relació al màster universitari de formació del professorat de secundària. [[Pregunta al Govern sobre les actuacions amb relació al màster universitari de formació del professorat de secundària]] [[310-00252/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Sales, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia a tots. Consellera Geis, les universitats catalanes impartixen el Màster Universitari en Formació del Professorat d'Educació Secundària Obligatòria i Batxillerat, Formació Professional i Ensenyament d'Idiomes, conegut com el «màster de secundària, des del curs 2009-2010. Aquest màster professionalitzador, que ha esdevingut necessari, obligatori, per poder accedir a un lloc de professorat d'ensenyament secundari, és, com vostè mateixa explica, un màster de sistema. Ho és perquè és l'únic que s'impartix de manera coordinada i acordada entre totes les universitats del nostre país. I és així perquè aquest màster té una missió clau: formar els seus estudiants de la millor manera i amb ambició positiva perquè Catalunya compti amb uns professionals d'alt nivell. Uns professionals que surten d'aquest programa amb el coneixement necessari per tal de dur a terme la seua tasca en l'àmbit educatiu amb el màxim rigor i el màxim coneixement, perquè el món educatiu és un element vertebrador de la nostra societat i cal accedir-hi a treballar tenint-ho molt present. El màster de secundària és un puntal bàsic i estratègic per a la millora del sistema educatiu de Catalunya. Aquesta millora, que ha de ser constant, ha de provenir, precisament, de l'anàlisi de les seues necessitats. I, en aquest sentit, sabem que s'ha fet una bona faena en el desenvolupament del programa del màster i s'ha pogut treballar amb dades reals sobre la situació del professorat. Així, s'ha posat en relleu la necessitat de reconsiderar l'oferta de places i les especialitats d'aquests estudis entre les universitats del sistema universitari de Catalunya per tal de millorar l'ajustament entre l'oferta establerta i la demanda rebuda. Perquè la realitat és que, malauradament, ara mateix tenim catalans que han de cursar aquest màster en universitats de fora de Catalunya, i això constituïx un entrebanc tant pel seu cost –molt superior al preu públic– com per la diferència entre el pla d'estudis i els elements que demanda el propi sistema educatiu català en el seu rol de vertebrador de la societat catalana que exposàvem abans. Sabem que aquesta qüestió ha estat prioritària per a vostè des de l'inici d'aquesta legislatura. I per tot això, consellera, des de Junts per Catalunya li demanem quina és la contribució que està duent a terme el seu departament en la millora del sistema educatiu a través del màster de secundària. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Gemma Geis, consellera de Recerca i Universitats.
Bon dia, presidenta. Diputats, diputades... Diputada Sales, m'agrada que faci aquesta pregunta, perquè fa referència al moll de l'os de per què existeix el sistema universitari català. El sistema universitari català el que pretén, bàsicament, és contribuir a la millora de la societat. I, en aquest cas, el màster de secundària, com vostè diu, és un màster de país, un màster d'estructura. Nosaltres volem un país on les polítiques d'educació i les polítiques del coneixement estiguin al centre, però també entenc que ser independentista el primer que exigeix és autoexigència. Per tant, aquí teníem un camp de millora. I també, des d'aquest país que volem..., volem un país que respecti els drets i les llibertats. I avui aquí vull donar el meu suport als estudiants de l'Autònoma que van ser condemnats per la crema de banderes, perquè aquesta sentència del Tribunal Superior de Justícia i del Tribunal Suprem va en contra de la jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans. I també vull [[aplaudiments]] ..., i també avui vull donar suport al claustre de la Universitat Politècnica de Catalunya, perquè les universitats no poden ser neutrals. En els seus estatuts han de complir una missió, que és vetllar pels drets i les llibertats fonamentals, vetllar per la llengua catalana, vetllar per un sistema democràtic. I, per tant, tot el suport al claustre de la UPC, perquè no posicionar-se davant la persecució del Tribunal de Comptes al professor Mas-Collell és anar en contra de la pròpia missió de les universitats. I tornant [[aplaudiments]] ..., i tornant a aquest model de país, no ens podem permetre que la pedrera del país, que són els professors que facin el màster de secundària..., que tinguem 1.600 professors fent un màster privat fora de Catalunya pagant vuit mil i deu mil euros. I el que hem fet és pactar amb el sistema universitari un increment de places del 2023 al 2024 de mil places a través de la Universitat Oberta de Catalunya, amb un preu regulat de dos mil euros. Perquè necessitem professors per al sistema educatiu de Catalunya formats a Catalunya, formats en llengua catalana, en immersió lingüística, en la llengua i l'escola catalanes, i amb el sistema pedagògic del sistema educatiu del nostre país. Per tant, estem molt contents, perquè aquesta política el que fa és enfortir el sistema educatiu de Catalunya, el que fa és enfortir el sistema universitari català. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre els incentius per a residents de medicina familiar i comunitària i infermeria en salut mental. [[Pregunta al Govern sobre els incentius per a residents de medicina familiar i comunitària i infermeria en salut mental]] [[310-00253/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Jordi Fàbrega, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, gràcies per posar dades a les intervencions. Sense dades només som una persona més amb una opinió; avui ho diu la diputada Artadi en un article en premsa. Com sap, existeix a Catalunya, com també passa a Espanya, un greu problema de disponibilitat de determinats professionals. Un informe de la Universitat de Las Palmas de Gran Canaria indica que en cinc anys a Espanya faltaran nou mil metges, sobretot de medicina de família i d'urgències. A Catalunya, el Col·legi de Metges de Barcelona ho porta denunciant els darrers anys. Les causes són clares: una oferta de places universitàries, primer, i de places MIR, després, clarament insuficient. I a això cal sumar-hi les jubilacions dels professionals que ja s'estan produint i que es produiran en els propers anys. Un quaranta-tres per cent dels metges en actiu té més de cinquanta anys, i un divuit per cent en té més de seixanta. En algunes especialitats i disciplines no existeix actualment una oferta suficient per poder cobrir les necessitats professionals. Si no hi posem remei ara, en cinc o deu anys no hi haurà solució possible. A aquest problema de demografia professional, s'hi ha de sumar la perspectiva territorial. Si ara ens trobem aquest problema a les àrees metropolitanes, imaginin com estem a les zones rurals. El doctor Benavent, director territorial de Salut de l'Alt Pirineu, ho explica simulant un pantà, on el Pirineu som la cua del pantà: si a la presa, a Barcelona, hi falta aigua, imaginin quant temps fa que al Pirineu ja estem secs. Costa molt cobrir les necessitats de determinats especialistes en zones rurals i aïllades; de fet, en algunes zones com Lleida, com el Pirineu o com les Terres de l'Ebre, és una proesa. És per això que cal fer esforços a diferents nivells: cal ampliar l'oferta formativa de graus i d'especialistes –en aquest punt, és evident que ens condiciona el marc competencial de dependència de l'Estat espanyol–; cal també aconseguir atraure i retenir talent en els nostres centres sanitaris, i cal fer possible una distribució territorial equilibrada d'acord amb les necessitats. El Departament de Salut va anunciar la setmana passada una nova mesura: la introducció d'uns incentius per a residents de medicina familiar i comunitària i d'infermeria en salut mental que triïn centres a Catalunya per a fer la residència. És una mesura que ens ha de permetre avançar en l'atracció de talent, i és una mesura que contempla també incentius de caràcter territorial. És per això, conseller, que des de Junts per Catalunya, on defensem i defensarem sempre l'equilibri territorial del país, voldríem demanar-li que ens expliqués amb més detall en què consisteix aquest programa d'incentius. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. De fet, ja ho ha explicat vostè; per tant, no m'hi estendré molt. Però, des d'aquest punt de vista, el que sí que crec que val la pena recordar és una cosa: el pal de paller del nostre sistema sanitari és l'atenció primària, i això ho diem sempre –sempre. Però també és necessari passar de paraules a fets. Perquè també és veritat..., i aquí ahir teníem una reunió amb diferents persones –tampoc la detallarem–..., però tots estàvem d'alguna manera pensant en un fet que s'està donant, que és..., les persones que estan entrant avui en dia a fer medicina. Estan entrant a fer medicina persones amb una qualitat intel·lectual altíssima, 13,9 de mitjana –13,9 de mitjana–, però la pregunta que ens fèiem és si necessitem persones amb un 13,9. Segurament per fer física i matemàtiques, sí; per fer medicina... Escolti, ho hem fet... Vostè també ho ha fet, diputat Fàbrega, no? [[Remor de veus.]] Escolti, una mica de colzes i una..., no? I es necessiten altres coses que són molt importants. I bàsicament és medicina de família, qui t'està donant això. En canvi, ens emmirallem segurament en la persona que fa l'última recerca punta, no? I això després es tradueix en que la societat ens demana atenció propera, atenció al consultori local, atenció a Terres de l'Ebre, a l'Alt Pirineu, i atenció en medicina de família. I per això, perquè el pal de paller és medicina de família, és pel que vam prendre aquesta decisió que vostè ha explicat molt bé i que jo no repetiré, que és: incentius des d'un punt de vista de discriminació positiva cap a la medicina de família; dos, discriminació positiva cap als territoris –aquells que estan més allunyats de la gran metròpoli són aquells que han de tenir més incentius–; tres, vinguin d'on vinguin les persones. I, després, tenim els incentius en salut mental, per a infermeria en salut mental, perquè és també una de les altres prioritats. I les dos especialitats, la de medicina de família –en aquest cas, amb metges i metgesses– i la de salut mental –amb infermeria–, són aquelles que tenen més renúncies. La gent agafa la plaça i hi renuncia perquè segurament no és el que esperava. Però hem de prestigiar aquestes dues especialitats. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el projecte real dels Jocs Olímpics d'Hivern del 2030. [[Pregunta al Govern sobre el projecte real dels Jocs Olímpics d'Hivern del 2030]] [[310-00246/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Lucas Ferro, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Moltes gràcies, presidenta. El Govern ja anuncia la consulta per als Jocs Olímpics d'Hivern a ple estiu, amb comarques de primera i de segona divisió, i sense vot telemàtic, tot pensat per desmobilitzar els ciutadans i ciutadanes del Pirineu, i dient que el Govern farà campanya neutral, com si no portessin mesos de campanya sostinguda i com si no estigués amagant tots els informes. No sabem ni el projecte olímpic ni els milions que hi haurem de destinar. Suposem que perquè que no passi com a Estocolm, Oslo, Cracòvia, Calgary, Lviv, i podríem seguir, perquè en les dos últimes edicions s'han retirat vuit de les dotze seus que s'hi havien postulat degut als costos econòmics. Tampoc tenim l'informe ambiental. Als Jocs Olímpics del 2014 a Rússia, que no és un país tropical, el vuitanta per cent de la neu era artificial; als del 2018 a Corea, el noranta per cent, i els de Pequín han sigut els primers jocs d'hivern de la història sense neu, el cent per cent neu artificial, quatre-centes piscines olímpiques d'aigua, 1 milió de metres cúbics malbaratats per fabricar neu. Però a Catalunya el Govern no informa de cap previsió ni dels costos. Considera neutral convocar una consulta sense haver fet públic ni el projecte olímpic, ni el pressupost necessari per fer-lo, ni els informes d'impacte ambiental?
Per respondre, té la paraula la senyora Laura Vilagrà, consellera de la Presidència.
Gràcies, presidenta. Diputat... Bé, vostè em pregunta pel projecte real. El projecte real neix de l'Ajuntament de Barcelona, en una oficina tècnica, el 2010. Quan vostès arriben a l'alcaldia el 2015, el seu partit, després de discussions i de plens..., doncs això, amb discussions aferrissades, no enterra el projecte; al contrari, aquesta és la realitat, el traspassa, en traspassa el lideratge a la Generalitat. I, en tot cas, el seu grup polític a l'Ajuntament de Barcelona en diferents ocasions ha dit que la capital està disposada a acompanyar el Pirineu. Aquesta és la realitat actual. [[Alguns aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Lucas Ferro.
Consellera, si considera que l'alcaldessa de Barcelona l'està obligant a convocar-los, desconvoqui'ls, que no és veritat... [[Rialles.]] No tenim cap informe d'impacte ambiental, però el Servei Meteorològic de Catalunya sí que està publicant les previsions ambientals per a l'any 2030 i per a l'any 2050. El Pirineu ja ha perdut entre trenta i cinquanta dies amb mínimes inferiors a zero graus, i se'n preveu perdre'n una setantena; menys dies freds i més sequera, menys dies de neu i menys pluja i reserves d'aigua. I vostès un dia fan una cimera pel clima per explicar els efectes del canvi climàtic i un altre dia presenten un aeroport, Las Vegas a Tarragona i els Jocs Olímpics d'Hivern al Pirineu. Però ni un informe públic de res, ni un informe de l'impacte ambiental de cap proposta. Fins quan amagaran el projecte, el pressupost i l'impacte ambiental dels Jocs Olímpics d'Hivern? [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència.
Gràcies, presidenta. Bé, com he dit abans, els informes estan publicats. Els pot veure, són a la web. Per altra banda, el Govern de la Generalitat ha explicat la proposta de candidatura del Pirineu a les alcaldies, als consells comarcals; ho seguirem fent, a tota la ciutadania, a entitats, a tothom. És una bona proposta tècnica, sostenible en tots els sentits, sense elements especulatius, com també he explicat abans. Evidentment, treballarem tots els aspectes ambientals, que a nosaltres també ens preocupen. En qualsevol cas, tenim molt clar que ho treballarem conjuntament amb els ajuntaments, i així ho estem fent, i tenim molt clar quin és el llegat que volem treure d'aquests jocs, i ho farem acompanyant el Pirineu i amb el protagonisme del Pirineu. I què hi ha més democràtic, transparent i real que consultar directament la ciutadania? I és que l'hi he de dir: vostès no han fet re per donar veu al Pirineu, perquè vostès no van validar aquell decret amb que modificàvem la llei de consultes. I ho tenien fàcil, ho tenien molt fàcil, perquè tant era consultar-ne sis com consultar-ne nou. Necessitàvem aquest canvi. I, de fet, en un debat sobre una moció dels Jocs Olímpics, vostès mateixos deien: «Òbviament, és la gent del Pirineu la que ha de poder decidir sobre el seu futur, i hi afegien: «perquè creiem que hi ha almenys algunes comarques que clarament han dit que sí que volen votar. Per tant, si volen votar, busquin la manera de fer-ho, trobin-la, i, si ho fan, ens tindran al seu costat. Doncs bé, encara els esperem al nostre costat, perquè hem visitat el Berguedà, hem visitat el Ripollès, el Solsonès; hem escoltat, hem consensuat, hem plantejat solucions tècnicament i jurídica viables. I, en tot cas, doncs, deixi'm dir-li que haurien d'estar al nostre costat, perquè vostès no són els del «no a tot, certament, i han dit «sí, amb bon criteri, a la Copa Amèrica. En tot cas, vostès són els de la gestió de les contradiccions. Benvingut al món real. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la gestió dels nous instruments d'accés a l'atenció primària. [[Pregunta al Govern sobre la gestió dels nous instruments d'accés a l'atenció primària]] [[310-00242/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Assumpta Escarp, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Bon dia, conseller. «Medicina propera, ha dit vostè. D'això volíem preguntar, no de la propera, sinó de com s'allunya l'atenció sanitària. Amb la covid vam habilitar molts sistemes i publicitat, molts canals d'accés a l'atenció primària, apps i consultes, La Meva Salut, i ara recuperem la presencialitat. Ens diuen els professionals: «Això no dona. Estem saturats i no tenim cap control sobre la nostra pròpia agenda. I els usuaris més grans es senten abandonats. El sistema i la seva digitalització els deixa de banda, tenen cada vegada més dificultats per accedir al seu metge. Conseller, té prevista una revisió d'aquests sistemes per garantir la seguretat i la igualtat d'accés dels pacients i les garanties deontològiques dels professionals?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Presidenta... Diputada Escarp, vostè ho ha explicat. Durant la pandèmia s'han desenvolupat moltes eines, moltes eines digitals, en aquest cas. També s'han incorporat alguns elements que són –i això sí que ha de quedar molt clar– complementaris d'accés, complementaris per accedir a l'atenció sanitària, mai substitutius. I també és cert, i vostè ho ha explicat, que aquests complementaris han fet també que moltes persones que abans difícilment accedien..., o difícilment consultaven, perquè els mètodes tradicionals no els hi eren, diguéssim, molt atractius, en aquests moments ho estan fent. I això, certament, també pot donar aquesta sensació de poc control de l'agenda als professionals.
Per repreguntar, té la paraula la diputada senyora Assumpta Escarp.
Miri, la realitat és que els telèfons realment no funcionen. Jo no sé si és complementari, però el que és evident és que, quan s'envia una consulta a l'eConsulta, el triatge el fa un administratiu seguint el títol. I, per tant, programen a l'agenda que el seu professional es troba amb visites presencials, visites telefòniques i respostes a l'eConsulta que arriben a les seves mans entre dos i quatre dies més tard, i s'han trobat amb urgències no ateses. La sensació és que vostès han consolidat un sistema passant de l'emergència a la normalitat sense els mitjans adequats –sense els protocols, sense garantir la seguretat del pacient–, i els serveis i els circuits no s'han adaptat. I, sobretot, han generalitzat sense atendre l'especificitat, ni la territorial ni la dels propis usuaris. S'han obert els nous canals a tots. Sap molt greu sentir que un professional diu: «Un diagnòstic per telèfon perd l'essència de l'acte mèdic; en això deu coincidir amb mi. Però aquesta és una realitat que s'està donant, i estem aprofundint les desigualtats no només en la gent gran, que se sent expulsada perquè no pot accedir a la digitalització, sinó també en gent, per exemple, amb dificultats idiomàtiques, on el professional es veu parlant amb el marit –sobretot dones, eh?, que això es dona–, trencant així la confidencialitat metge-pacient. Escolti, la complementarietat hi pot ser, però el que és evident és que en algun moment hi ha la sensació que això allunya l'accessibilitat sobretot de moltes capes de la població. Tornem, de nou, a aprofundir la desigualtat. I deixi'm dir-li, per acabar, conseller, que sentir-lo dir que l'increment del preu de l'energia anirà en detriment de l'atenció sanitària no fa res més que donar-me la raó, en el sentit de que si alguna cosa no és prioritària en aquest Govern és la salut de la seva ciutadania. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Comencem per l'últim, diputada Escarp. Jo no he dit que anirà en detriment de l'atenció sanitària. El que he dit és que pagarem factura energètica, i això ho hem de tenir tots clar. I també, en qualsevol equipament, estarem pagant factura energètica –en qualsevol–, i Salut no és aliena a aquest fet. I no ho és per dos raons: la primera, perquè els equipaments són –vostès ho deuen saber i s'ho poden imaginar– molt grans, per tant, climatitzar determinats hospitals i centres és car, i segona, perquè també som uns grans consumidors d'energia, especialment en els hospitals i especialment en determinades unitats, com les de cures intensives. I això és una cosa que també la ciutadania té de saber, perquè no només serà en salut, passarà a tot arreu –a tot arreu–: a les llars ho estan notant, a les fàbriques ho estan notant i també a Salut ho estem notant. Després, jo també donaria confiança als professionals. És a dir, en aquests moments estem sortint de dos anys de pandèmia. Fa dos mesos, senzillament fa dos mesos, els professionals d'atenció primària estaven fent 200.000 visites/dia –200.000 visites/dia–, quan dos anys abans, previ a la pandèmia, en feien 95.000. Per tant, també és veritat que, des d'aquest punt de vista, ara estem començant també a recuperar aquesta, entre cometes, «certa normalitat. I, per tant, també des d'aquest punt de vista, la presencialitat anirà incrementant-se i anirà donant cada cop el mateix servei..., exactament el que teníem l'any 19. Des d'aquest punt de vista, el que hem dit abans: al taulell, la presència física és complementària. I el fet també de tenir persones que facin un triatge no mèdic és el mateix que tenim en el 061 i el mateix que estan reclamant, eh?, els professionals des de fa molts anys, el que se'n diu la «UBA 1-1-1, que el tercer 1 és aquest administratiu sanitari. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la situació de l'educació. [[Pregunta al Govern sobre la situació de l'educació]] [[310-00243/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Esther Niubó, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Conseller, aquest dilluns compareixia a la Comissió d'Educació, una compareixença on el meu grup li vàrem demanar que reflexionés sobre la situació educativa, que pensés com pot ser que, en un context caracteritzat no per les retallades del 2012, sinó per transferències importants del Govern espanyol i de la Unió Europea, i també veient el final d'una pandèmia que ha absorbit els centres educatius..., en els propers anys..., en un context, per tant, molt més favorable que en altres moments, el malestar educatiu fos tan important, tan compartit i tan unitari en contra seva. Es deu en gran mesura a les seves formes, a voler imposar els canvis educatius sense tenir en compte o fins i tot en contra d'aquells membres que l'han de desplegar –mestres, professorat, direccions–, i també a la improvisació i als recursos insuficients que, malgrat tot, encara arrosseguem en matèria educativa. En el darrer Ple li vam demanar diàleg, li vam demanar que arribés a acords amb la comunitat educativa per donar tranquil·litat als centres i als professionals, que han d'estar centrats en la seva tasca, i que treballés també per garantir un bon curs 22-23. I a dia d'avui no tenim cap acord sobre la taula, i les posicions semblen encara allunyades. I no li volem dir què ha de fer, però sí el que faríem. En primer lloc, per què no escolta el que li ha dit el Consell Escolar de Catalunya, que posposi un any l'avançament d'aquest calendari per fer-ho ben fet? Vostè mateix reconeixia que no té clara quina serà l'oferta que donarà a les tardes de setembre, com ho gestionarà i com garantirà equitat i qualitat. I, en segon lloc, per què no es planteja la recuperació de l'horari lectiu que els mateixos partits que avui són membres d'aquest Govern van acordar el 2017 i no han complert, no el curs 23 o el 24, el proper curs, per a primària i secundària? I, si el pressupost actual no ho permet, facin una aportació extraordinària, que des del meu grup recolzaríem, perquè estaríem parlant d'un pressupost del tres per cent, quan ja sabem què diu la LEC. Però, miri, conseller, des del nostre grup hem demostrat que no fem electoralisme i tenim clar que l'educació ha de ser una prioritat, i li demanem un canvi d'actitud, que sigui flexible i que promogui l'acord. I, a més a més, avui li tendim la mà al seu Govern per a un pla de xoc per l'educació, per la recuperació de les condicions laborals del professorat, pel desplegament del sistema educatiu inclusiu immediatament, per una formació professional a l'alçada del model productiu que volem, que no repeteixi els errors del passat, i, a més a més, que garanteixi el finançament suficient d'aquesta etapa educativa zero-tres i el compromís d'universalitzar. Si de debò creu que l'educació és una prioritat, si comparteix aquests plantejaments, si pensa que podem contribuir a la pau educativa necessària i si podem d'aquesta manera garantir un bon curs 22-23, el meu grup estén la mà al seu Govern, pensant en el millor per a l'educació i en els nostres infants i joves. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputada Niubó, ho he dit en altres ocasions: entenem el malestar. Entenem el malestar perquè venim de dos anys de pandèmia que no han estat gens fàcils i han estat molt complicats als centres educatius. Ho hem aconseguit, hem mantingut les escoles obertes, les escoles segures, però no ha estat fàcil. I també entenem el malestar perquè venim de retallades de fa més de deu anys. Des del Departament d'Educació, sempre diàleg. A la compareixença els hi deia: no trobaran cap exemple... Vostès posen el calendari; nosaltres el que diem és: el calendari... Disposàvem de quatre informes del consell escolar; s'havia fet, els darrers anys, debat pedagògic. No trobaran cap exemple on no haguem estat dialogants i on no haguem buscat el consens. Ho hem fet, durant tots aquests mesos, i ho hem fet més que mai. No ens aixecarem de la taula. No ens hem aixecat ni ens aixecarem de la taula. I en això coincidim –a la compareixença també ho dèiem–, volem un acord. Hem fet propostes d'acord, fins a tres propostes d'acord, i estem convençuts de que arribarem a un acord. Lamentem que els sindicats no s'hagin presentat a les darreres cinc meses. I estem convençuts de que s'hi asseuran al més aviat possible, perquè les coses es fan des del diàleg i es fan des del consens. Vostè deia... Pel que fa a les reclamacions de la convocatòria de vaga, donem resposta, dins d'aquesta legislatura, a deu de les catorze reclamacions, i set d'aquestes reclamacions, al proper curs escolar. Cinc-cents milions d'euros per donar-hi resposta. Estem davant del pressupost d'Educació més alt de la història. De cara a aquesta calendarització que li deia, amb aquestes respostes reduïm les ràtios. Fem un macropla d'estabilització de les plantilles. Convertim els terços en mitjos. O sigui, el que fem és donar resposta a demandes històriques, de fa molts anys, de la comunitat educativa, i començar a revertir les retallades. Reduïm l'hora lectiva dins d'aquesta legislatura. Fem reducció de les dos hores als majors de cinquanta-cinc anys. Incrementem el personal d'atenció directa amb les dotacions que se'ns han sol·licitat des de la representació sindical. Incrementem l'oferta de formació professional. Fem transitorietat amb els currículums. Defensem la immersió lingüística al cent per cent. Com a conseller, he dit que l'òrgan a qui s'han d'adreçar és el Departament d'Educació, a aquest conseller, i despleguem un decret per refermar el model i per fer protecció jurídica als directors i als projectes lingüístics. I fem negociació real. Pel que fa al calendari, és una bona mesura per a l'alumnat. Tots hi estem d'acord. És una bona mesura per a les famílies. Conciliació al cent per cent: mateix horari per als infants al setembre que a l'octubre. I, per tant, benvinguts, i gràcies, al consens, al pla de xoc. Recollim, evidentment, el guant. I seguirem treballant, com sempre hem fet, per prendre les decisions des del màxim consens. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre els incidents amb els equips de respiració autònoma del Cos de Bombers de la Generalitat. [[Pregunta al Govern sobre els incidents amb els equips de respiració autònoma del Cos de Bombers de la Generalitat]] [[310-00244/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Judit Alcalá, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Conseller, volia manifestar-li la preocupació del meu grup parlamentari amb el degoteig de notícies relacionades amb els equips de respiració autònoma del Cos de Bombers. Per aquesta raó, volem saber quin és el capteniment del seu Govern en relació amb els incidents amb aquests equips. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
[[El conseller comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...diputat. En primer lloc, expressar l'agraïment per la pregunta, perquè ens permet explicar una qüestió que, efectivament, també ens ha preocupat, i molt, i ocupat, moltíssim, perquè és un tema que calia resoldre. Efectivament, a primers del mes de desembre es van percebre, es van conèixer uns quants errors, un parell d'errors, en uns dels dispositius d'una marca concreta. I el primer que es va fer va ser retirar, d'aquella marca, tots els equips de respiració assistida. I, naturalment, alhora i paral·lelament, comunicar a tots els parcs, tant voluntaris com professionals, quins eren els instruments, els mecanismes i les maneres per garantir la seguretat, donada aquesta circumstància. Després, posteriorment, es va demanar a tots els parcs que expliquessin quins incidents s'havien produït. I, al detectar que se n'havien produït alguns altres, el que vam decidir és que s'havien de revisar tots, cosa que en poques setmanes estarà resolta, i alhora, naturalment, reiterar sistemàticament aquesta informació i formació a tots els parcs per garantir la seguretat complementària, donada aquesta situació. I tot, fer-ho, naturalment, amb transparència. És a dir, per una banda, comunicant –i, en aquest sentit, des d'aleshores s'han fet quatre reunions amb els representants sindicals per donar a conèixer quina és la situació–, i, per altra banda, ho reitero, informar, informar i informar molt els diferents parcs de la situació.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Judit Alcalá.
Gràcies, presidenta. Agraeixo la seva resposta, conseller, però ens trobem davant d'un tema molt seriós, un tema de vida o mort del cos de bombers i bomberes. De vida o mort, perquè els defectes d'aquests equips poden provocar asfíxia al bomber i a la bombera. I el seu departament ja tenia constància d'aquest fet però ho va amagar, per molt que vostè digui. Un informe tècnic de Bombers del 2020 ja informava dels defectes d'aquests equips, i vostès no diuen re: compren espatlleres i ampolles noves per contractació d'emergència. Conseller, els informes de l'any 2020 i del 2022 es mantenen secrets fins al mes de febrer, que es van filtrar. I li recordo que això surt a la llum gràcies al Cos de Mossos d'Esquadra, que tenen els telèfons punxats perquè estan investigant l'empresa Iturri sobre les possibles irregularitats sobre contractacions de camions, i capta les converses entre comandaments i els equips ERA. I això..., estem parlant del desembre del 2021. Els sindicats són els que han portat a fiscalia aquest cas. Conseller, cal accelerar la revisió de tots els equips. I dic «tots perquè només se n'han retirat una part, i s'han retirat totes les ampolles d'aire..., n'hi ha algunes que no s'han retirat –perdó. Mentrestant, què fem, conseller? Si es dilata en el temps aquesta situació complexa, creuem els dits perquè no passi cap accident mortal? Vostè s'ha informat de si hi ha hagut incidents en relació amb aquests equips de respiració autònoma aquesta setmana? Se n'ha informat, conseller? Conseller, ens agradaria també saber si ha ordenat vostè alguna investigació interna per esclarir què ha succeït amb aquests equips, i, si no és el cas, si pensa fer-ho. Miri, des del respecte més profund que li tinc, vull dir-li que no n'hi ha prou amb retirar uns quants equips ERA i ficar-n'hi de nous. No n'hi ha prou amb dir que ja han ficat mesures correctores i les aplicaran no sé quan. No n'hi ha prou dient que està a fiscalia, perquè estem davant d'un EPI de categoria 3 –categoria 3–, que està dissenyat per protegir-los enfront d'un risc mortal. I és un tema molt greu, conseller, que jo crec que hauríem de compartir tots els d'aquesta cambra. I vostè n'és el màxim responsable, i no hem vist depurar cap mena de responsabilitat política. I en política no n'hi ha prou amb fer grans discursos, com fan; calen accions, i «accions és arribar fins al final. I acabo dient-l'hi, conseller: potser no hi ha res més fosc i conservador que no explicar el que veritablement passa, sobretot quan està en joc la vida dels bombers i bomberes funcionaris i voluntaris de Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
[[El conseller comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] Ara sí? [[Veus de fons.]] Sí. Comparteixo que, efectivament, s'han de fer accions. Quines han estat? En primer lloc, revisar tots els compressors, i això ja ha estat fet. Revisar els equips, tots els equips, la totalitat dels equips, per part dels proveïdors, i alhora contractar la revisió de tots els equips externament, i alhora també el manteniment de tots els equips, incloent-hi també la recàrrega dels equips per garantir tota la traçabilitat, cosa que fins ara no existia. Això estarà resolt a finals del mes de maig. I, alhora, adquirir quatre-centes espatlleres més i set-centes ampolles més, que en quinze dies tindrem la meitat d'elles, i la resta, en les properes setmanes, per anar garantint... Una inversió de 2 milions d'euros que..., en sis setmanes probablement estarà tot resolt. Efectivament, és un tema que ens preocupava. I, com que ens preocupava, ens ocupava amb tota la determinació. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Sí, senyora Vilalta, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta. Li demano la paraula d'acord amb l'article 90, sobre l'observança del Reglament, i en concret amb relació a l'article 14, que regula els principis rectors dels deures dels diputats, i també a l'article 87, en al·lusions a un membre del nostre grup parlamentari durant aquesta sessió de control.
Li dono trenta segons per respondre a les al·lusions que demana.
Moltes gràcies, presidenta. En aquest sentit, li dèiem que l'article 14 del Reglament del Parlament de Catalunya regula els deures dels diputats, i aquests principis rectors..., un dels quals és el respecte, i a la vegada també el codi de conducta. També parla explícitament, el codi de conducta dels diputats, que la conducta ha de ser absolutament respectuosa amb altres diputats d'aquesta cambra. Doncs bé, avui en aquesta sessió de control s'han fet al·lusions directes a una diputada del nostre grup parlamentari, en concret, a la vicepresidenta primera del Parlament de Catalunya, infonent sospites de corrupteles i comparant-la amb la..., en fi, amb l'actitud i amb les actuacions de la presidenta de Madrid, la Isabel Díaz Ayuso, i tacant l'honorabilitat, en aquest sentit. I nosaltres considerem que no tot s'hi val, i per això li voldríem demanar, presidenta, si pot fer possible que es retiri aquest comentari de la diputada Grau. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vilalta. Senyora Grau, se li dona l'oportunitat, si així ho desitja, de retirar aquesta acusació que ha fet del diari de sessions.
Sí, senyora presidenta. Doncs sí, per al·lusions..., jo he fet una figura retòrica. És veritat, no tinc cap constatació de que cap parent de la senyora Vergés hagi comercialitzat amb mascaretes, de moment. També és veritat que no tenim cap informació d'on venen les mascaretes. El que volia subratllar és la falta...
Senyora Grau...
...de transparència [[remor de veus]] d'on venen les mascaretes.
Senyora Grau, si us plau... Senyora Grau, no té la paraula. Només li he demanat... [[Remor de veus.]] Li he demanat no si té o no té informació, sinó que les paraules que han sortit de la seva boca fent una insinuació que va molt més enllà d'una figura retòrica..., vol retirar-les del diari de sessions. Respongui afirmativament o negativament.
Les vull clarificar, com els he explicat a vostès. I que són una insinuació és una opinió de vostè.
No és el moment de la clarificació, només de la retirada o no. Ha quedat clar que no les vol retirar del diari de sessions. Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració de les paraules del president del comitè d'empresa de SEAT relatives a la proposta d'inversió a la planta de Martorell feta pel Govern]] [[317-00138/13]] Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. Formula la pregunta el diputat senyor Alejandro Fernández, en nom del Grup Mixt.
Sí; gracias, presidenta. El presidente del comité de empresa de SEAT ha señalado que las propuestas de la Generalitat para la instalación de la planta de baterías han llegado demasiado tarde. ¿Cómo valora, presidente, estas afirmaciones? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. El Govern de Catalunya, en diverses ocasions, tant en la passada legislatura, pel coneixement que en tinc, com també en aquesta, ha ofert propostes de terreny, propostes d'ubicació i de totes les facilitats administratives. I, en tot cas, finalment hi ha hagut una decisió empresarial en un altre sentit. I seguirem fent propostes a totes les empreses que estiguin en disposició d'invertir a Catalunya.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias. Señalaba que el presidente del comité de empresa de SEAT ha denunciado que las propuestas de la Generalitat de Catalunya en relación con la instalación de la planta de baterías habían llegado demasiado tarde. No son las únicas expresiones en ese sentido: desde UGT de Cataluña se ha mostrado también la decepción. En definitiva, Sagunto ha hecho los deberes y ustedes no. De nada sirven los grandilocuentes discursos sobre reindustrialización, comisiones ad hoc..., si luego no se realiza un clima favorable para la misma. Y, con impuestos altos y trabas burocráticas incomparables, no hay clima favorable que valga. Y hay, además, una cuestión política que sobrevuela el asunto, que son los gestos, la confianza y la fiabilidad institucional. Yo soy incapaz de determinar el porcentaje exacto de responsabilidad que se puede atribuir a esta decisión de SEAT al boicot que ustedes realizaron a la visita a la fábrica del rey, pero ayudar..., ya le digo yo que eso no ayuda. Es más, esos desprecios se pagan, porque la mala educación se paga. Creyendo que boicoteaban al rey de España, ustedes estaban boicoteando realmente a SEAT y, lo que es peor aún, a sus quince mil trabajadores y familias. Es la suya una actitud prejuiciosa, preadolescente e incompatible con el bien común, porque un buen gobernante jamás pone sus prejuicios ideológicos por delante del bien común. Un buen gobernante incluso sacrifica su posición personal al servicio de la comunidad. Los políticos tenemos obligaciones institucionales que van más allá de nuestros partidos. Cuando usted a principio de legislatura me citó a su despacho, acudí. ¿Se cree, acaso, que me hizo mucha gracia acabar posando con usted? Pero es usted el presidente de la Generalitat, aunque a mí no me guste, y por eso fui a cumplir mis obligaciones institucionales. Pues usted, exactamente lo mismo. ¿O se cree distinto? ¿O se cree superior a los demás? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Escolti'm, si li fa tanta cosa venir al despatx, no passa re, m'ho diu i podem trobar un altre lloc. [[Remor de veus.]] L'important és poder escoltar les seves propostes, fins i tot les seves opinions, quan estan equivocades, com és el cas, no? Les decisions d'inversió i de localització d'una inversió es prenen per molts factors. En primer lloc, per exemple, per la proximitat a les qüestions de transport. Vull recordar que una de les qüestions que ha llastrat les inversions del sector de l'automoció ha estat, doncs, per exemple, les dificultats de desenvolupament del Corredor Mediterrani. Aquesta va ser una de les causes que va comportar que en el seu moment Nissan no accelerés el que eren les inversions a la planta i que després, per molts altres factors, també, va acabar provocant el tancament d'aquesta. Després n'hi han d'altres, com per exemple els costos energètics, la proximitat amb els proveïdors o condicions del terreny. Nosaltres hem estat oferint propostes des de les comarques de Lleida fins a municipis del costat de la planta de Martorell o de zones properes al Camp de Tarragona. I aquestes propostes han estat valorades. Les qüestions –i, per tant, és una decisió de la companyia al respecte–, doncs, han estat que hi han altres ubicacions que consideren adequades. El que és rellevant és que hem aconseguit que el que és la fabricació dels vehicles elèctrics es faci a la fàbrica de Martorell, per part de SEAT–això és molt rellevant–, els que seran de mida petita; el que hem d'aconseguir és que també puguin ser els que siguin d'altres volums més importants. Això ho acompanyem amb tota l'aposta per la formació. Hem resolt la qüestió del Centre de Formació Professional d'Automoció de Martorell, i ho seguirem fent. Seguirem col·laborant amb totes les empreses de tots els sectors que vulguin invertir a Catalunya. I la mostra és que els resultats en termes de PIB i d'atur de Catalunya es mantenen per sobre de la mitjana espanyola. I això no és per treure pit, sinó que simplement és per veure que les coses també es fan bé i acceptar quan les coses es fan bé. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'acord i la consulta per a la candidatura als Jocs Olímpics d'Hivern del 2030]] [[317-00137/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor president, ¿se da cuenta usted de que, con sus titubeos y la falta de liderazgo que le caracteriza, y entre consulta y consulta, está poniendo en riesgo un proyecto tan importante para Cataluña como los Juegos Olímpicos de Invierno de 2030?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Primera cosa, nosaltres complim amb el que aquest Parlament planteja. Plantejat en tres vegades, ha aprovat que aquest projecte fos sotmès a consulta, i és el que fem. En segon lloc, hem estat treballant. A mi no m'ha sentit alçar la veu ni contribuir, quan hi han hagut presidents d'altres territoris que ho han fet, amb paraules molt greus..., contra la majoria de diputats d'aquest Parlament. Jo no he entrat en aquesta dinàmica, i el que he fet és treballar per poder arribar a un bon acord. És un acord que, no ho sé, potser resulta que tots som dolents, però el Govern de l'Estat, doncs, participa d'aquest acord de distribució de les proves, el Comitè Olímpic de l'Estat també ho fa, ho fa la Generalitat de Catalunya, ho va fer també el Govern de l'Aragó en el que eren les reunions tècniques –finalment, després ells han decidit, políticament, desmarcar-se'n. Per tant, és un bon acord. És un acord que ens ha de permetre fer la candidatura més competitiva en aquests Jocs Olímpics d'Hivern del 2030 que volem aconseguir per al Pirineu amb el suport i amb l'aval de la ciutadania del Pirineu. Per això, doncs, els consultarem. I uns jocs que clarament han de ser sostenibles, perquè deixin un llegat en forma de diversificació econòmica i d'igualtat d'oportunitats.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Mire, señor Aragonès, a nosotros lo que nos parece es que a usted le da miedo que haya otro éxito en Cataluña como el de Barcelona 92. Parece que les dé miedo el triunfo de la cooperación y de la solidaridad. Y usted es el presidente de la Generalitat de Cataluña, usted debe liderar. Y, en vez de liderar y aunar esfuerzos como hicieron en su día personas tan diferentes, de procedencias tan distintas, como Samaranch y Maragall, que pudieron concitar una alianza entre la sociedad civil y las instituciones en aquella época, como nos explicaba ayer Sergi Doria, y al final resultó de ello, de esas alianzas, una candidatura exitosa para Barcelona, para Cataluña y para toda España, usted, en cambio, está boicoteando la alianza con Aragón y sometiendo la decisión a una consulta a seis comarcas, seis comarcas que tienen la misma población de Castelldefels. ¿Y ustedes se imaginan que a Castelldefels se le hubiera dado el veto sobre los Juegos Olímpicos del 92 porque allí había de construirse el Canal Olímpico? Y lo que pasa es que a ustedes les importan tan poco estos Juegos Olímpicos de Invierno como les importó en su día la Agencia Europea del Medicamento, la segunda pista del Prat de Llobregat o esta fábrica de baterías de Volkswagen de la que hablaban ustedes hace un momento. Y, por otro lado, ustedes han tratado con falta de lealtad, con opacidad y con soberbia a nuestros compatriotas aragoneses, y han suscitado, como no puede ser de otra forma, una respuesta de desconfianza y hartazgo. ¿Tanto cuesta asumir una candidatura conjunta, en pie de igualdad, con Aragón, una comunidad con la que nos unen lazos históricos, sociales, culturales, sentimentales y económicos importantísimos? Yo ya sé que eso rompe los esquemas mentales del separatismo, del «enseñaremos nuestra montaña, de la represión y todas esas hierbas, pero asúmalo usted, señor Aragonès, los catalanes nos entendemos con nuestros conciudadanos aragoneses y con el resto de nuestros compatriotas españoles. Deje de jugar a ser un estado. Asuma la realidad de lo que será Cataluña en el año 2030, una comunidad autónoma española que ustedes están tratando de arrebatarnos y de entrar en decadencia. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Pot tenir una mica de respecte pels ciutadans del Pirineu? I què passa si...? [[Aplaudiments.]] Què passa si són tants habitants com Castelldefels? Tot el respecte per als ciutadans de Castelldefels, també. Què passa si són tants habitants com els de Castelldefels? És que no poden tenir opinió, i manifestar-la, sobre la conveniència o no d'un projecte que tindrà un impacte sobre el seu territori? O és que perquè són pocs, segons vostè, no els hem de tenir en compte? Jo crec que hem de tenir una mica de respecte. I, després, no falti a la veritat. Aquí hi ha un acord que hem subscrit el Govern de l'Estat, el Govern de Catalunya, el Comitè Olímpic Espanyol, i Aragó no l'ha subscrit. Per tant, si això no tira endavant, escolti'm, no demani responsabilitats al Govern de Catalunya, ni al Comitè Olímpic Espanyol, ni al Govern de l'Estat. Que vostè deu suposar que amb aquestes altres institucions no compartim bona part de la ideologia política que pugui haver-hi, especialment amb el Govern de l'Estat, però hem pogut arribar a un acord. Per tant, escolti'm, aquí qui se n'ha desmarcat no hem estat nosaltres; qui ha validat una posició tècnica i després ha canviat políticament no hem estat nosaltres. Per tant, crec que també ha de fer honor a la veritat. Vostè vol aprofitar aquest tema, ho devien tenir..., ja ho sabien des de fa dies, per intentar atacar, però, escolti'm, és inatacable. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la petició de la destitució del conseller d'Educació per la manca d'acords amb la comunitat educativa]] [[317-00141/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. President, el passat 17 de febrer els sindicats educatius del nostre país van fer una tancada al Departament d'Educació per demanar diàleg i acords. I cinquanta dies més tard –cinquanta dies més tard– i cinc jornades de vaga pel mig, doncs, segueix sense arribar aquest diàleg, i, sobretot, sense arribar aquestos acords. I per això, pràcticament després de dos mesos de crisi oberta en l'educació del nostre país, nosaltres volem saber si vostè considera que el conseller Cambray ha de seguir al capdavant del Departament d'Educació. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Albiach.
Doncs president, deu vostè ser l'únic, perquè a la comunitat educativa no li falten raons, no se la pot menystenir. I, sobretot, també un aclariment, i és que, quan ells estan defensant les seues condicions laborals, també estan defensant el benestar de l'alumnat i la qualitat de l'educació pública, per molt discurs pervers que vostè facin. Ara vostè ha dit..., ahir, de fet, va fer una crida per reprendre les negociacions. I nosaltres ho celebrem, ens n'alegrem, però sí que demanaríem que ho feren amb més humilitat que en altres ocasions. Perquè, president, quan jo li vaig preguntar el 23 de febrer en aquest mateix Ple per la crisi educativa, vostè va dir, literalment: «Nosaltres volem treballar amb el màxim consens possible amb tothom, però no tenim por de prendre decisions. Assumim les decisions polítiques. Doncs bé, president, a hores d'ara segueix sense arribar l'acord amb els sindicats i amb les famílies, que ja estan preparant noves accions. N'hi ha diputats de Junts que estan demanant diàleg i acords al conseller d'Educació. El PSC ja ha dit que té una visió crítica de la gestió que està fent el conseller. I la CUP i En Comú Podem estem demanant la dimissió del conseller. Per tant, president, estan vostès sols, estan vostès absolutament sols en aquest tema. I ens agradaria saber fins quan –fins quan–, perquè jo crec que en dos mesos no ens ha faltat paciència al país per resoldre aquesta qüestió, quan, a més, estem parlant d'un col·lectiu que està molt tensionat, que està sostenint un dels pilars més preuats del nostre país, com és el de l'educació, i que ha anat encadenant una crisi darrere l'altra. I per això, president, li demanem dues coses. La primera és que agafi les regnes, que agafi les regnes d'aquesta crisi, que va començar com una crisi educativa i ja s'està convertint gairebé en una crisi de govern. I la segona és que cessi el conseller. I no és res personal amb el conseller, en cap cas, però està clar que o bé per manca de voluntat o per incapacitat no està funcionant, no està solucionant. I el que el nostre país necessita són solucions, respostes i acords. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Hem convocat cinc meses sectorials en l'àmbit educatiu. Cinc meses. En aquestes cinc, la representació sindical ha decidit no participar-hi; esperem que a la propera hi hagi la voluntat de participar-hi. Per part nostra no ens pot dir que no ens hem mogut. Miri, primera reivindicació, sis per cent del PIB en educació com a mínim. És evident que vostès saben, i ho saben perquè fan pressupostos generals de l'Estat i han treballat en els pressupostos de la Generalitat de Catalunya, que això no es fa d'un dia per l'altre, però treballem per avançar en aquest objectiu. I no em diran que el pressupost d'enguany no és el pressupost més alt en matèria educativa. Restabliment de l'horari lectiu, el que hi havia abans del 2012. Té un impacte de 170 milions d'euros. És com construir quaranta instituts. Per tant, no és una decisió per prendre a la valenta. Nosaltres el que proposem és calendaritzar-la –setembre del 23, a infantil i primària; setembre del 24, a secundària– per poder seguir fent les altres actuacions en matèria educativa. Reducció de ràtios. Per primera vegada en la història de l'educació de Catalunya la ràtio de P3, el proper curs, serà de vint alumnes. Quantes vegades aquest Parlament ho ha demanat? Doncs ara és la primera vegada que passa. I ho anirem mantenint cada any perquè a mesura que vagin pujant les cohorts d'alumnes mantinguem ràtios de vint alumnes en el conjunt de l'ensenyament. Conversió dels terços de jornada en mitges jornades. Fet. Començarà al setembre. Retorn al caràcter lectiu de dues hores de reducció per als majors de cinquanta-cinc anys, calendaritzat al setembre del 24. Increment del personal d'atenció directa a l'alumnat per al curs que ve: 216 PAS i 890 docents. El primer estadi de l'àmbit de poder adquisitiu o càlcul del poder adquisitiu de nou a sis anys té un impacte econòmic de 180 milions d'euros; per tant, d'algun altre lloc haurem de treure els recursos. Retirar el decret de plantilles. No ho farem. FP pública i de qualitat. Tenim més dotacions que mai en l'àmbit d'FP, i el curs que ve n'hi haurà més. El calendari és una mesura bona per a l'alumnat i l'hem de mantenir. I, per tant, crec que és absolutament positiu. I m'agradaria considerar que en aquesta mesura..., vaja, m'agradaria saber que l'opinió de les famílies precisament no és la de retirada. L'estabilització del personal interí. Farem més oposicions que mai. I el no al nou currículum... Miri, en bona part el calendari del currículum està marcat per una llei aprovada pel Govern espanyol. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la proposta de modificació de la llei de política lingüística relativa al model d'immersió lingüística en l'educació]] [[317-00142/13]] Formula la pregunta la diputada la senyora Dolors Sabater, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, president. Vostè ahir va dir, i ho cito literalment: «La sentència del vint-i-cinc per cent trenca el consens de la immersió lingüística, i per això el Govern de la Generalitat hi respon renovant el gran consens lingüístic. Alhora, l'endemà que es presentés l'acord entre els grups parlamentaris del Govern i el PSC i els comuns, la portaveu del PSC, la senyora Eva Granados, va assegurar que la proposició presentada dona compliment a la sentència que obliga a oferir un mínim d'un vint-i-cinc per cent de l'ensenyament en castellà. En què quedem, president?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, nosaltres defensarem el model d'escola catalana, un model en què les llengües no van de percentatges, sinó que van de capacitat i aprenentatge; no de percentatges, sinó d'aprenentatge d'aquestes llengües amb totes les eines. I això clarament vol dir reforçar la llengua que es troba en una situació de més debilitat. I, en aquest cas, pel context sociolingüístic, per l'ús social, per la capacitat d'ús i d'aprenentatge, aquesta és la llengua catalana. Aquest és l'objectiu de la modificació de la llei de política lingüística per renovar el consens; un consens que, evidentment, pot ser millorat i ampliat –estem a la seva disposició per parlar-ne. Però també el que els dic és que les mesures que hem de fer han de donar seguretat jurídica als docents. No podem plantejar mesures que sabem que seran anul·lades al cap de dos dies i que no donaran la seguretat jurídica que vostès reclamen i que nosaltres compartim.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Maria Dolors Sabater.
Aquesta proposta, president, s'ha fet d'esquena a tothom i tindrà unes conseqüències nefastes per a la cohesió social, perquè contribuirà a l'augment de la segregació lingüística, agreujarà la ja greu segregació escolar i vulnerarà el dret d'aprendre i usar el català a bona part de la població. Les seves excuses no convencen, per més campanya mediàtica que facin, per més arguments que ens donin. Vostès fan passar com a mesura de protecció el que és una mesura que serà irreversible, un pas enrere irreversible, amb conseqüències que són molt greus tant en clau nacional com en clau social. Perquè, sí, aquesta proposta, aquesta llei pactada entre els grups de govern, el PSC i En Comú Podem, amb Esquerra i Junts per Catalunya, adopta el marc legal del vint-i-cinc per cent. I amb aquesta proposta vostès el que fan és donar rang de llei –rang de llei– a aquesta dèria catalanofòbica de l'espanyolisme que han encarnat el senyor Wert, el PP, les campanyes de Ciutadans, i s'han sumat a la crema VOX i ara el PSC. Fa anys que diem que la immersió és un consens de país i un model pedagògic internacional. Vostès ara es venen la llengua. Estem a l'Any Fuster; no ens cansem de citar allò de que «tota política que no fem ens la faran en contra nostra. Amb el que no comptàvem és que en contra nostra hi serien vostès, participant-hi. Tenim una responsabilitat amb totes les persones avantpassades que ens van salvar la llengua, que ens van salvar els mots; una responsabilitat amb els Països Catalans, que tenim aquesta columna vertebral que compartim per la cohesió social –imprescindible–, i una responsabilitat contra una segregació lingüística que empitjora les desigualtats. Si us plau, retirin aquesta llei i treballem per un consens autèntic. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Diputada, nosaltres no ens venem la llengua. No ens venem la llengua. [[Alguns aplaudiments.]] Puc acceptar discrepàncies, puc acceptar que tinguin una opinió..., puc entendre que tinguin una posició crítica respecte a les propostes, però no ens poden dir que nosaltres ens venem la llengua. Jo no ho diria mai, de vostès, quan discrepo respecte a les seves propostes. Vostès no poden qüestionar això. Crec que si..., és a dir, si partim d'aquí, serà impossible, l'acord. D'on hem de partir? Hem de partir de la defensa del model actual, que és un model que té un ampli consens polític. I «ampli consens polític vol dir que la llengua no ha de ser només de part, ha de ser de tothom. La llengua no és dels independentistes només, és del conjunt de catalans i catalanes. I estic convençut que en això vostè amb mi hi coincideix al cent per cent. Doncs reforcem-ho: consens social, consens pedagògic. I, per tant, quan a la proposició de llei es diu que els projectes lingüístics s'han d'adaptar, entre altres qüestions, al context sociolingüístic, no és per aquells llocs on la llengua catalana està més minoritzada..., estigui minoritzada a l'escola, sinó que és per fer tot el contrari. I, sabent com estan les escoles del nostre país, és evident quina serà la llengua que en sortirà reforçada, que és el català. S'han de fer moltes més qüestions. S'ha de reforçar el model d'aprenentatge de la llengua catalana i en llengua catalana a l'escola. Aleshores, jo ara no parafrasejaré Fuster, però o regulem nosaltres o regularan els tribunals. Per tant, regulem nosaltres, que sempre ho farem a favor del model que hem defensat conjuntament. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el model d'inseguretat i manca de llibertat a les ciutats catalanes]] [[317-00139/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, en nom del Grup Parlamentari de VOX.
Señor Aragonès, ¿piensa hacer algo para evitar que nuestras ciudades acaben como Marsella, una de las ciudades europeas más peligrosas de toda Europa?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Treballarem per la defensa de la seguretat, de la igualtat d'oportunitats, de la lluita contra la pobresa. Primer, perquè ens ho creiem, perquè creiem que la nostra societat s'ho mereix i hem de poder garantir aquests drets per a tots els ciutadans i ciutadanes. I també –potser no és tan important com la primera, perquè la primera és una qüestió de principis, però...– per una qüestió d'oportunitat: sabem que quan hi ha pobresa, quan hi ha desigualtat, i quan això desemboca en situacions d'inseguretat, qui acaba guanyant a Marsella és el Front Nacional. Per tant, també treballarem perquè el Front Nacional d'aquí, dit VOX, no guanyi mai. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Garriga.
Señor Aragonès, un gobierno sometido, unas instituciones derruidas y el futuro de generaciones y generaciones de catalanes hipotecado; ese será su epitafio político. El fracaso de las sociedades multiculturales, palpable ya en toda Europa, señor Aragonès, es una realidad que parecen no dispuestos a asumir, ante la que miran hacia otro lado y que ustedes refuerzan con decisiones que rozan el delirio, como, por ejemplo, la reciente tomada por el Instituto de Seguridad Pública, adaptando el horario a musulmanes que querían vivir el ramadán. Sumisos a los dogmas de lo políticamente correcto, se niegan a ver lo que tienen ante sus ojos y permiten anomalías que atacan directamente al interés general de los catalanes. Eso sí, cuentan con toda la maquinaria mediática de su lado, con el respaldo absoluto de todos los grandes medios de comunicación, y también, ahora, con esos gigantes tecnológicos que han tratado de blanquear y de quitar responsabilidad a esas células terroristas que atacaron hace recientemente poco en nuestras ciudades. Su problema es que la realidad es tozuda, señor Aragonès, y lo que ocurre en nuestras ciudades y en nuestros barrios da para varias temporadas de terror de una de sus superproducciones. La conclusión es evidente: los perjudicados son siempre los catalanes de a pie. Las víctimas de sus políticas suicidas son los trabajadores, las familias y todos aquellos que simplemente quieren vivir libres, seguros y con cierta prosperidad, señor Aragonès. Eso sí, ahora supongo que saldrá usted y nos hablará de que el problema es la integración, ¿verdad? Pues no. No es un problema de integración. No mienta. Es una anomalía tratar de imponer un tipo de sociedades que niega la libertad a miles de personas por su sexo o su orientación sexual. Es un auténtico despropósito alentar con su inacción y sus políticas migratorias la delincuencia en las calles, la violencia y la exclusión social. Es un error, señor Aragonès. Es un gigantesco error al que dentro de muy poco le pondremos fin. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora diputada. Normalment, no agraeixo gaire les preguntes de VOX, però en aquest cas agraeixo que em doni l'oportunitat de felicitar el ramadà a tots els catalans musulmans. [[Alguns aplaudiments.]] I també aprofito, perquè aquest any coincideix en calendari, per felicitar també el Diumenge de Rams i la Pasqua que ve a tota la comunitat cristiana de Catalunya. Això demostra que som un país divers. Suposo que a l'extrema dreta no li agraden les societats diverses culturalment. Quan han intentat «posar remei a aquesta diversitat cultural de les nostres societats, ha anat acompanyat d'autoritarisme, de més segregació, de trencar la cohesió civil i d'absoluta repressió. El que divideix la nostra societat no és la cultura. El que divideix la nostra societat no és la religió –els que en tenen i els que no en tenen, i entre les religions. El que divideix la nostra societat no són les llengües ni és l'origen. El que divideix la nostra societat, i ens hem de conjurar per combatre-ho, és la pobresa, és la desigualtat d'oportunitats. És quan es nega, per les pròpies dinàmiques de la societat, a una persona tenir un projecte de vida de plenitud per ser com és. I, per tant, la nostra obligació és combatre això, és generar una societat amb igualtat d'oportunitats, amb drets per a tothom i amb deures per a tothom, evidentment. Però, si no dones drets, és molt difícil poder exigir deures. I, per tant, nosaltres seguirem compromesos amb això. Malgrat que a determinades minories no els hi agradi, seguirem defensant un país per a tothom, on tothom es pugui expressar, fins i tot aquells que ens voldrien silenciar a tots. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el projecte i la consulta per a la candidatura als Jocs Olímpics d'Hivern del 2030]] [[317-00144/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Albert Batet, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable President, membres del Govern, diputades i diputats... Freedom for Catalonia. Aquesta va ser la pancarta amb la qual fa menys d'un any el conseller Quim Forn i els presos polítics van sortir de la presó de Lledoners. Freedom for Catalonia. Aquest era el mateix missatge de la campanya que molts joves, entre ells Quim Forn, van impulsar amb motiu dels Jocs Olímpics de Barcelona 92. Aquesta iniciativa va ser el primer gran acte d'autoafirmació de consciència nacional de tota una generació, que, en el marc d'un esdeveniment mundial com els jocs, reivindicaven: «Volem ser un país lliure. Ningú no pot dubtar de la projecció internacional dels Jocs del 92, i encara menys qüestionar l'èxit que van representar. Barcelona va transformar-se de dalt a baix com una ciutat moderna, no com ara, amb la Colau, que va en sentit contrari. Ara, amb la candidatura dels Jocs Olímpics dels Pirineus 2030 tenim una nova oportunitat que també hem de saber aprofitar per impulsar en tots els àmbits les comarques del Pirineu, accelerar projectes que millorin la qualitat de vida dels ciutadans, garantir l'equilibri i la cohesió territorial, projectar Catalunya també des de fora de Barcelona, i, sobretot, situar el Pirineu al món. Aquest ha de ser l'esperit dels jocs, organitzats i executats amb criteris sostenibles, de respecte al territori i també democràtics. Per això, com sempre hem defensat, Junts per Catalunya celebrem que la convocatòria de la consulta impulsada pel Govern inclogui les nou comarques implicades. La posició de Junts per Catalunya és pública i notòria. Com és obvi, anunciem en seu parlamentària que farem campanya activa a favor del sí. Diem «sí als jocs, diem «sí als Pirineus, perquè diem «sí a Catalunya. Des de Junts per Catalunya volem reafirmar que seguirem treballant perquè els Jocs d'Hivern dels Pirineus 2030 siguin una realitat i siguin un nou èxit de país, d'orgull de país i d'autoestima col·lectiva. En aquest sentit, president, voldríem saber la seva opinió al respecte. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta –que abans he dit diputada–; diputada i presidenta. Senyor diputat, senyor Batet, li agraeixo el posicionament de Junts per Catalunya al costat de la proposta que ha estat presentada pel Govern, i, de fet, el decret ja ha estat signat per mi mateix, com a president, per tal que es pugui portar a terme aquesta consulta amb una pregunta a les sis comarques del Pirineu i l'Aran, i una pregunta també sobre la involucració dels jocs a les altres tres comarques –el Ripollès, el Berguedà i el Solsonès–, sobre si es volen involucrar o no en aquest projecte. La proposta que fem ens permet consultar la ciutadania. Situar l'Alt Pirineu i l'Aran, que són els protagonistes, els qui també protagonitzaran els jocs, tindran les proves a les seves comarques..., doncs, els pertoca també tenir un pes molt important en la decisió. I, alhora, escoltem l'opinió d'aquestes altres tres comarques que ens ho havien manifestat. I crec que hem trobat una fórmula que ha permès casar totes les voluntats que hi havia sobre la taula. A partir d'aquí, el projecte dels Jocs Olímpics d'Hivern 2030 és un projecte molt important i és una excel·lent oportunitat. A diferència d'edicions anteriors, en aquesta hi ha una clara aposta per la sostenibilitat, perquè ho vol el Govern de Catalunya, perquè ho volen la resta d'actors que hi participen, perquè ho vol el Comitè Olímpic Internacional. Per tant, no anirem a infraestructures que després quedin inservibles, no es va a fer operacions d'especulació urbanística; activitat que afavoreixi el territori i que deixi llegat. Això és important per a la projecció també del Pirineu com un destí important, no només turístic, sinó sobretot per viure-hi i per diversificar la seva economia, que vol dir, al final, portar més oportunitats al territori. Vol dir també un estímul per a aquelles infraestructures que estan pendents de connexió amb el Pirineu i corresponen en bona part a l'Administració general de l'Estat, que hi hagi, doncs, el compromís per accelerar-ne la seva execució. Per tant, celebro el seu suport. Vull agrair a la consellera Vilagrà i a la consellera Alsina, que són les dues conselleres que estan al cap dels dos departaments que pivotaran tota la qüestió de la consulta, la seva implicació. I, per tant, anem a treballar perquè aquest sigui un projecte que es faci realitat i que reverteixi en la qualitat de vida dels ciutadans del Pirineu, que són pocs però són molt importants...
Se li ha acabat el temps...
...encara que alguns no ho sàpiguen. Gràcies.
...president. Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a garantir els drets socials per mitjà de l'escola]] [[317-00143/13]] Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari Socialistes... [[Veus de fons.]] Ai, perdó... Perdoni, senyor Jové... Formula la pregunta el diputat senyor Josep Maria Jové, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Ens entenem, amb el senyor Illa, però no tant, eh? (Rialles). Gràcies, presidenta. President... Que l'educació els primers anys de vida també sigui un dret i gratuït, sobretot per criteris pedagògics, però també per justícia social, perquè és una mesura contra les desigualtats educatives; perquè afavoreix la cohesió social, la conciliació i fins i tot la natalitat, i perquè tocava. Que l'infantil 2, és a dir, el P2, sigui gratuït el proper curs escolar ens satisfà, president. És veritat que els últims dies hi ha hagut molt mar de fons i malestar, que escoltem, que recollim i que volem capgirar, perquè el que volem fer és la transformació educativa que el país necessita; una educació de qualitat que aposti per la creativitat, el coneixement, l'adquisició de les competències bàsiques, de qualitat, i, per tant, pública. Que, al marge de contextos socials, tots els infants d'aquest país visquin l'escola com una eina d'empoderament rellevant per a un projecte vital digne i de benestar. I la gratuïtat de l'I2 és una peça clau per aconseguir aquest objectiu. De fet, seria injust ignorar que per primera vegada revertir les retallades suposa no només recuperar serveis, sinó avançar socialment com a país. I això vol dir reducció de ràtios a les escoles, passant de vint-i-cinc alumnes a vint, però vol dir també que no recaigui en les butxaques de les famílies el cost de dur els més petits a l'escola infantil pública, i que se'n racionalitzi el cost a la resta de places, si no hi arribem amb les places públiques. Els valors republicans són això: fer que les coses passin i transformar la societat per fer-la més justa. La nostra és una cursa de fons a favor de la igualtat d'oportunitats i la justícia social fins a tenir-les totes, fins a tenir-ho tot, que sense drets no hi ha país. Per això estem segurs que aconseguir mesures com la gratuïtat de l'I2 universalitza drets i és un èxit col·lectiu, republicà i de país. Com ho ha de ser també la protecció del català i recuperar-ne l'ús social a l'escola, amb mesures que reforcin i refermin el model educatiu català i que allunyin els tribunals de les aules. Cal reeditar els consensos socials i polítics al voltant de l'escola catalana i el català com a eina de cohesió social, i que aconseguim que la seva implementació i impuls siguin una realitat, i no només una consigna. Per tot plegat, president, quina aposta fa el seu Govern per garantir més drets socials a través de l'escola? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, em vaig comprometre, en el debat d'investidura, que avançaríem en la gratuïtat del zero-tres i ho fem, i ho fem en la primera oportunitat que tenim, que és en el curs 2022-2023. L'I2, doncs, serà gratuït a les escoles públiques; en reduirem el cost de forma molt significativa a les escoles bressol privades. Ens vam comprometre amb aquesta transformació per moltes raons. Per una qüestió d'igualtat d'oportunitats, perquè és una etapa molt important en la formació de les persones i és una etapa en què, si hi ha una intervenció educativa, hi ha una escolarització adequada, el potencial de creixement des del punt de vista intel·lectual d'aprenentatge de llengües, és..., de socialització, és molt i molt gran. I, per tant, en aquests moments això estava limitat per la capacitat econòmica de les famílies. I nosaltres volem construir un país on puguis tenir tot el futur per davant, independentment de si la teva família té recursos econòmics o no en té. I, aquesta discriminació que està havent-hi per raons econòmiques al nostre país, dels més petits, hem de treballar per tirar-la enrere, i amb això ho fem. Però no és l'única mesura que fem. També per als més petits del nostre país, en l'àmbit del P3, un àmbit que necessita cura, que necessita molt de treball de proximitat, necessita treballar molt bé amb l'alumne, amb la seva potencialitat, perquè hi ha potencialitats diverses, hem convingut sempre que la presència de més d'un docent a l'aula o la reducció de ràtios, o les dues sumades, tenen un potencial molt gran. Doncs ho comencem a fer. Ho fem, certament, perquè, des del punt de vista de l'evolució demogràfica..., ens permet fer-ho, però fins i tot amb l'evolució demogràfica actual haguéssim pogut optar per mantenir ràtios a vint-i-cinc i redistribuir aquests docents cap a altres necessitats en l'àmbit de la d'infantil i primària. I vam decidir mantenir les ràtios a vint, i aquesta és una molt bona mesura. El vuitanta-sis per cent de l'oferta estarà a vint, i el noranta-nou per cent, a menys de vint-i-cinc. Per tant, és un pas molt important. Aquest Parlament ha aprovat també moltes vegades deixar de finançar les escoles que segreguen per sexe, i a partir del setembre deixaran d'estar finançades. Són només alguns exemples de la transformació educativa que estem fent, que seguirem fent i que hi estem absolutament compromesos, perquè és la garantia de la igualtat d'oportunitats per a tothom. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I ara sí, pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures adoptades amb motiu de la guerra a Ucraïna i d'oferiment de col·laboració en defensa dels valors europeus pels crims de guerra que s'hi estan cometent]] [[317-00140/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Aragonès... Les imatges que hem vist de Butxa impressionen. Són intolerables. Són crims, són crims de guerra. El relat impactant que en feia ahir Volodímir Zelenski, president d'Ucraïna, al Congrés dels Diputats no deixa indiferent, no pot deixar indiferent, no ha de deixar indiferent ningú. Està en joc la defensa dels valors europeus, dels nostres valors, atacats per Vladímir Putin. Per defensar els valors europeus, el primer que cal és la voluntat, la disposició i la determinació de fer-ho, de defensar-los, de defensar-nos. I, per tant, d'assumir el cost, el preu, d'aquesta defensa, i de repartir-lo equitativament a la nostra societat. Ahir, el seu Govern, fent seguit..., els acords del Consell Europeu dels dies 24 i 25 de març i el pla de resposta del Govern d'Espanya, va prendre mesures en aquest sentit. Són mesures correctes –correctes–, però, penso..., a judici meu, crec que són insuficients. Vull pensar, senyor Aragonès, que són un primer paquet de mesures. Senyor Aragonès, està disposat el seu Govern a aprovar un segon o successius paquets de mesures i a prendre en consideració les propostes del pla de resposta que alguns grups, entre ells, el que jo presideixo, li hem fet arribar?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, coincideixo en que la situació és greu. És greu des del punt de vista humanitari. El que s'està produint a Ucraïna i les conseqüències de les operacions de l'exèrcit rus són extremadament greus. Són crims de guerra, i, per tant, mereixen tota la resposta adequada en aquesta circumstància. Per això reitero una vegada més la solidaritat i el suport, en nom del poble de Catalunya, cap al poble ucraïnès i cap al seu Govern. A partir d'aquí, no hem d'oblidar que també hi ha conseqüències econòmiques i socials derivades de l'augment de preus, de la disrupció de la cadena de subministraments. Per això hem aprovat un primer paquet de mesures. Ahir vaig anunciar que seria un primer paquet de mesures, per import de 120 milions d'euros. Evidentment, volem fer-ne més, perquè cal fer-ne més. És important poder comptar amb recursos. Per això no ahir, sinó ja fa un mes, vaig traslladar al president del Govern de l'Estat la necessitat de poder tenir més marge de despesa a la Generalitat de Catalunya, com està tenint més marge l'Estat, i passar del 0,6 a l'u per cent de dèficit. Això ens permetria tenir 1.000 milions d'euros més per resoldre algunes coses, com la mancança del fons covid per a aquest any, que igualment estem aguantant una major despesa en els àmbits sanitari, educatiu i social, però també per afrontar ajudes a les famílies, a les empreses més afectades per les conseqüències de la guerra. Venen temps d'inflació elevada, durant aquest any. El Banc d'Espanya la xifrava, doncs..., en unes projeccions de més del set per cent d'inflació. Això trastoca tota la dinàmica que hem tingut en els darrers trenta anys. Per tant, és molt important que puguem tenir aquest marge per fer aquestes mesures. Si vostè ens ajuda, podrem portar a terme algunes de les propostes que també ha proposat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Salvador Illa.
Entre abans-d'ahir i ahir, he tingut ocasió de contrastar amb els agents socials i econòmics de Catalunya –amb Comissions Obreres, UGT, Foment, Pimec i la Taula del Tercer Sector– com veuen la situació. Em consta que vostè i altres membres del seu Govern també ho han fet. Jo he vist ganes de consens i d'acord. He vist ganes de participar. Crec –ho dic sincerament– que hi ha condicions en aquest assumpte per construir una majoria parlamentària i social sòlida. Una majoria parlamentària i social sòlida per acordar com respondre de la millor manera possible als efectes econòmics i socials que comporta la necessària defensa dels valors europeus. Vull dir-li tres coses: primera, que aprofiti aquesta predisposició al consens i a l'acord; segona, que el meu grup està en disposició d'ajudar, de sumar i de construir, i tercera, que si calgués fer alguna modificació pressupostària, el meu grup està en disposició, també, d'escoltar, de proposar i d'ajudar. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, si una cosa hem fet, especialment durant aquestes setmanes, ha estat escoltar i reunir-nos amb tothom. Vam fer una primera reunió de grups parlamentaris, en farem una altra la setmana vinent. També amb els agents socials, dues reunions específiques sobre el tema. Hem convocat la Comissió de Seguiment del Consell del Diàleg Social aquesta mateixa setmana per entrar en la concreció d'aquestes mesures. Per tant, celebro la predisposició a l'acord. Crec que és el moment de mesures valentes, de tenir la disponibilitat de recursos. Les modificacions pressupostàries no han de comportar retallades en altres àmbits, sinó que, en moments –i això és una característica dels moments de guerra–..., doncs el que es necessita és ampliar la capacitat del pressupost públic. I per això és important que també es pugui fer en l'àmbit de la Generalitat. Gràcies pel seu suport. [[Alguns aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia, el debat i votació de la proposició de llei de reforma de la Llei 2/2009, del 12 de febrer, del Consell de Garanties Estatutàries. [[Proposicions de llei (continuació)]] [[202-00034/13, 202-00035/13 i 202-00036/13]] D'acord amb l'article 138.3 del Reglament, finit el termini per presentar esmenes, procedirem al debat de les esmenes presentades pels grups parlamentaris en la tramitació en lectura única. Com bé saben, la Junta de Portaveus va acordar que el debat d'aquesta iniciativa se substanciés conjuntament amb les dues iniciatives legislatives de les quals també es va aprovar la tramitació en lectura única en la darrera sessió plenària. Per tant, es farà un debat conjunt amb la proposició de llei de modificació de la Llei del Síndic de Greuges i de l'Oficina Antifrau de Catalunya. I, en acabar el debat, procedirem a fer les votacions. En aquest sentit, també els recordo que l'aprovació d'aquestes proposicions de reforma d'aquestes lleis requereix el vot favorable de la majoria absoluta en una votació final sobre el conjunt del text, atès que es tracta de dues iniciatives legislatives de desenvolupament bàsic de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. En primer lloc, intervindran els grups parlamentaris esmenants, i, posteriorment, ho faran els grups que no han presentat esmenes. I recordin que el temps d'intervenció serà de cinc minuts per grup parlamentari. Per tant, a continuació, per a la defensa de les esmenes a la totalitat amb text alternatiu presentat a les tres iniciatives legislatives, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. President, consellera, senyores i senyors diputats... Debatem la reforma de tres lleis que regulen dues institucions autonòmiques de caràcter estatutari, el Consell de Garanties Estatutàries i el Síndic de Greuges, i una institució adscrita al Parlament, com és l'Oficina Antifrau. Tres institucions relacionades amb aspectes essencials que tenen a veure, sobretot, amb la qualitat democràtica de la governança a Catalunya. Tres institucions que, des del Grup Parlamentari de Ciutadans, considerem necessàries i que, per tant, no en discutim la seva existència, com ho fan altres. El Grup Parlamentari de Ciutadans creiem que el Consell de Garanties Estatutàries i el Síndic de Greuges, en tant que institucions de caràcter estatutari, han de desenvolupar les seves funcions amb totes les garanties democràtiques i conforme a les lleis, com també creiem que l'Oficina Antifrau de Catalunya ha de ser un bon instrument per lluitar contra la corrupció. El fons de la qüestió és per què el Partit dels Socialistes de Catalunya ha pactat amb Esquerra i Junts la renovació d'aquestes tres institucions i per què, un cop tancat l'acord i fet el repartiment dels càrrecs en funció dels interessos partidistes d'aquest tripartit, presenten en aquest Parlament tres proposicions de llei de reforma de les respectives lleis reguladores. Ho han fet per desviar l'atenció dels fets consumats del repartiment partidista d'un seguit d'institucions i organismes diversos. Aquestes proposicions de llei són una cortina de fum. Volen fer veure que el tripartit que impulsa aquestes proposicions de llei ho fa per millorar la qualitat democràtica i garantir que en tot moment estan al servei dels interessos del conjunt de la ciutadania de Catalunya. No, senyores i senyors diputats, no. Això va de repartir-se, com han fet, els càrrecs que conformen les institucions que haurien de garantir una democràcia de qualitat; repartir-se'n els càrrecs sense cap mena de rubor. Aquest tripijoc el coneixem: dir que es fa una cosa per fer tot el contrari del que es diu. Res de nou en el tarannà polític del Partit dels Socialistes de Catalunya, que, en lloc d'encapçalar l'oposició al Govern separatista, fa el que nosaltres ja sabíem que faria: pactar per aconseguir sempre les màximes quotes de poder partidista, deixant de banda els interessos del conjunt de la ciutadania i la millora real de la qualitat democràtica. I aquestes proposicions de llei venen només a intentar tapar les vergonyes d'aquest tripartit d'interès, molt especialment les vergonyes del PSC. Nosaltres hem presentat esmena a la totalitat a les tres proposicions de llei perquè creiem que no cerquen una millora en la gestió d'aquestes tres institucions ni millorar la qualitat democràtica. De fet, aquest acord tripartit promogut pel PSC empitjora la qualitat de la democràcia institucional catalana, feta a mida de l'interès del Govern separatista i de la seva nova comparsa, els Socialistes de Catalunya. Hem presentat les esmenes en el format que exigeix el Reglament del Parlament, com a proposicions de llei alternatives a les proposicions del nou tripartit. Volem que el canvi legislatiu serveixi per millorar la qualitat democràtica i regenerar aquestes institucions. El sistema que se'ns proposa per part del tripartit és un nou tripijoc. Des de Ciutadans plantegem que el procés de renovació d'aquests òrgans sigui un concurs obert en que el Parlament pugui examinar els candidats i realment tingui la possibilitat d'escollir els candidats idonis. La proposta que ens fan és que, després d'un procediment opac, al marge del Parlament, ens presenten tants candidats com llocs a cobrir, i el Parlament no fa res més que beneir la proposta. És un dat i beneït plantejat per la majoria actual, que impulsa aquesta reforma interessada. Les nostres esmenes a la totalitat volen garantir la veritable independència dels candidats respecte als partits polítics, fixant com a requisit l'obligació de no pertànyer a cap partit amb una antelació mínima a la candidatura, i que després de deixar el càrrec no puguin ocupar un lloc de designació política en el termini de dos anys, per tal d'evitar portes giratòries. Plantejar que tot funciona prou bé i que només cal reduir el temps de mandat de nou a sis anys, com plantegen les proposicions de llei, no és el que volem ni el que cal fer. Cal fer molt més, sobretot garantir la independència dels candidats i l'autonomia del Parlament per escollir veritablement els millors. Per això hem plantejat les nostres esmenes de totalitat. I ho hem fet sabent d'antuvi que els interessos partidistes d'aquesta nova majoria tripartida ens les tombaran. Ho hem fet per introduir aquest debat de fons, per donar una oportunitat a la millora de la qualitat democràtica. Una nova oportunitat perduda, sens dubte, però no pas per culpa de Ciutadans. En qualsevol cas, no donarem suport a aquestes proposicions de llei.
Moltes gràcies. A continuació, per defensar l'esmena a l'articulat presentada conjuntament per la proposició de llei de reforma de la Llei 2/2009, del Consell de Garanties Estatutàries, té la paraula en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Riba.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellera... En aquest..., en aquests –de fet– punts, passem al debat i votació de les esmenes presentades a les proposicions de llei ja comentades en el Ple passat, la 2/2009, del Consell de Garanties Estatutàries, la 24/2009, del Síndic de Greuges, i la 14/2008, de l'Oficina Antifrau de Catalunya. L'objecte d'aquestes modificacions, com ja vàrem debatre en el darrer Ple, és la reducció de la durada dels mandats dels responsables d'aquests òrgans estatutaris i de fiscalització, com és l'Oficina Antifrau. Concretament, des dels nou anys que es preveien fins ara a les lleis fins als sis que es proposen, com a criteri general, i també amb el criteri d'unificar la durada dels mandats d'aquests diferents òrgans i amb la impossibilitat de reelecció per a un mandat immediatament posterior de l'exercici d'aquest. Aquestes modificacions, així com la pròpia renovació de càrrecs, respon a la voluntat de donar compliment, a través del pacte i l'acord, al mandat legislatiu i democràtic de dotar les institucions del país de les renovacions que pertoquen i quan pertoquen, i de millorar els seus mecanismes de funcionament. La reducció dels mandats és, doncs, una mesura dirigida en aquest sentit, en la mesura que els mandats de sis anys són un termini suficient que compleixen amb la voluntat de dessincronitzar aquests mandats amb les legislatures, amb la durada de les legislatures del Parlament, i facilitar o, millor dit, contribuir a evitar que es reprodueixin en un futur situacions que condueixin a un bloqueig o impossibilitat de renovar els càrrecs quan pertoca. El Síndic de Greuges i el Consell de Garanties Estatutàries, com a institucions estatutàries, i l'Oficina Antifrau, com a òrgan de control, fiscalització i prevenció de les administracions, són institucions al servei de la ciutadania, i la millora del seu funcionament és també la millora del servei que presten, i, per tant, una qüestió de qualitat democràtica. Des del Grup Socialistes i Units per Avançar, com a primer grup de la cambra, a través de l'exercici del diàleg i la capacitat d'arribar a acords, exercim el nostre paper amb sentit institucional i de país amb aquesta mesura de millora legislativa, així com amb els acords per a la renovació dels càrrecs que s'han produït. Amb relació a les esmenes a la totalitat amb text alternatiu presentades pel Grup Parlamentari de Ciutadans, hi votarem en contra. Hi votarem en contra per diversos motius. Vostès volen convertir els nomenaments d'aquests càrrecs institucionals en poc menys que un procés selectiu a través d'un concurs, com ara ens ha comentat el diputat de Ciutadans, sota el pretext de garantir la independència i la neutralitat dels càrrecs. Aquesta postura denota, al nostre entendre, una profunda desconfiança respecte a la capacitat de les institucions democràtiques, com és el Parlament, de fer la nostra feina, i posa de manifest i fomenta una no menys profunda desconfiança respecte a la política, la política que ha de ser capaç de prendre decisions orientades a uns objectius. Renunciar a exercir aquesta funció que democràticament ens ha encomanat la ciutadania i que també consisteix en prendre decisions sobre els nomenaments de càrrecs i els mecanismes de funcionament d'aquestes institucions és simplement defugir les responsabilitats que tenim, presumint simplement que una majoria qualificada com la que requereix l'elecció dels càrrecs sigui un criteri suficient per garantir la neutralitat i pretenguin convertir-ho tot en una mena de tecnocràcia –per cert, en detriment del control democràtic que s'exerceix en aquest Parlament. Fa uns instants comentava que no podem defugir la responsabilitat, com a representants de la ciutadania, de prendre decisions que ens corresponen i delegar, com plantegen el seu text alternatiu, en una mena de procés selectiu la funció del Parlament de decidir, de nomenar i, com aquestes proposicions, regular el funcionament de les institucions i fer-ne el control, com deia, democràtic a qui pertoca. Però sobretot –sobretot–, des de Ciutadans, després d'haver estat la dotzena legislatura la primera força del Parlament i haver bloquejat sistemàticament la renovació dels càrrecs, en detriment de la qualitat democràtica d'aquestes institucions, per la seva incapacitat de dialogar i arribar a cap mena d'acord amb altres forces polítiques, no poden venir ara a acusar-nos de tripijocs amb aquest text alternatiu, com si vostès acabessin d'arribar a aquest Parlament. Vostès plantegen un sistema d'elecció, millor dit, de selecció, d'un enrevessament que sembla ben bé que vulguin perpetuar una situació de bloqueig en el nomenament dels càrrecs dels òrgans, a banda d'introduir-hi criteris com l'honorabilitat, que vostès mateixos s'encarreguen de definir què consideren «honorabilitat, d'acord amb el seu criteri. I ja posats en aquest argot –permetin-me– arcaic, sembla que també s'hagin oblidat d'afegir una referència a l'arcaisme present en alguns articles del Codi civil, ja, i que en els requisits, eh?, de diligència, es prevegi també i que actuï «con la diligencia propia de un buen padre de familia –per cert, que no passaria cap filtre avui, afortunadament, de polítiques d'igualtat. Per tot això que els he dit, votarem, com deia, en contra de l'esmena a la totalitat del text alternatiu de Ciutadans, i, lògicament, a favor de l'esmena tècnica presentada pel nostre grup, junt amb Esquerra i Junts per Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor David Saldoni.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... De forma molt breu, perquè el diputat ja ha explicat el sentit del que anem a fer, que, en aquest cas, és una modificació per tal de reduir el mandat de nou a sis anys, i, en aquest sentit, de poder adaptar o de posar els mandats d'aquests organismes en uns terminis que sobrepassen la legislatura, de quatre anys, però que queden en un temps més reduït que els nou anys que teníem fins al moment. Un període en el qual el que hem de fer és proposar-nos de poder-ho complir i de poder treballar, com s'està fent justament en aquest moment, de donar compliment a un mandat que tenim en el Parlament i que fins ara no havia estat possible. I, per tant, posar en relleu l'acord. Posar, en aquest cas, en valor el fet de que tres forces polítiques puguin arribar a un acord tant per modificar aquestes lleis com per poder, en aquest cas, tirar endavant els nomenaments és molt important. I les majories qualificades que donen pas a aquest acord s'han de posar en valor. Hem de posar en valor, també, el fet de que aquestes majories qualificades donen la transparència, donen la democràcia a aquests nomenaments, fet que no hem de tindre només pendent de si es fan amb processos selectius, com aquell que diu externs, que proposava el diputat de Ciutadans. Per tant, posar en valor l'acord. Posar en valor, en aquest cas, també, que aquestes majories qualificades donen aquesta transparència i aquesta garantia que ha vingut reforçada –i en parlarem també demà, sobre els hearings, sobre escoltar les persones que n'han de formar part–..., per posar també, en aquest cas, aquesta qualitat en els currículums de totes les persones que hi han. I a nosaltres, en aquest cas, ens agradaria també posar en relleu la importància d'aquestes institucions, perquè són institucions pròpies de Catalunya, que ofereixen un molt bon servei als ciutadans i a les administracions. Perquè no només en el Parlament, en el Govern de la Generalitat, sinó també en els ajuntaments de Catalunya..., també es dona aquest servei a les administracions i als ciutadans, que ho veiem amb l'altíssima feina que s'ha fet, per exemple, des del Síndic de Greuges o des de l'Oficina Antifrau, per posar alguns exemples de recurs als quals la gent es pot adreçar. I, per tant, aquesta bona feina d'aquestes institucions a nosaltres..., quan alguns simplement parlen de «txiringuitos, nosaltres del que sí que parlem, en aquest cas, és d'institucions pròpies de Catalunya, que ens reforcen la nostra identitat i que reforcen, en aquest cas, les nostres estructures de poder, també, del nostre país. Per tant, nosaltres votarem en contra de les esmenes a la totalitat que s'han presentat i posem en valor l'acord al qual hem arribat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Seguidament, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Jordi Orobitg.
Bé; moltes gràcies, senyora presidenta. En lo substancial, al darrer Ple ja vam tenir l'oportunitat de debatre respecte a la modificació d'aquestes tres normes relatives a aquests organismes estatutaris, així com de la direcció de l'Oficina Antifrau. I, per tant, crec que és una mica sobrer que ens hi tornem a referir. Però, en qualsevol cas, el que sí que hem de fer, en aquest torn de defensa d'esmenes, és explicar el perquè de la nostra esmena, que és una esmena de caràcter eminentment tècnic, que té a veure amb l'entrada en vigor de la norma i que té a veure, també, amb el procés de designació dels candidats que s'està emprant ja per aquest Parlament i que va viure aquesta setmana les compareixences en el tràmit davant del Consell de Garanties Estatutàries. I també ens haurem de remetre, en aquest cas, doncs, a tractar, respecte de l'esmena que es planteja pel Grup de Ciutadans..., que, de fet, com bé s'ha explicitat, és una esmena a la totalitat, presenta un text alternatiu que, des del nostre punt de vista, si té quelcom de remarcable és que avala, a contrario sensu, la bondat de la modificació de les lleis que veníem a propugnar els tres grups proposants. Perquè, en definitiva, ni canvien el termini de sis anys, que és aquell que proposem respecte dels càrrecs, i valida no només la pròpia modificació, sinó també totes les disposicions que l'acompanyen respecte a la designació dels membres del Consell de Garanties; no només aquells que siguin de designació del Parlament, sinó aquells que tenen a veure amb la designació que n'ha de fer pròpiament el mateix Govern, no? I també –ho he d'expressar d'aquesta manera–, des del nostre punt de vista, resulta inadmissible no només la proposta en si, perquè entenem que el que es proposa, com bé ja ha apuntat algun dels portaveus, no?, és una mena d'organismes tecnocràtics on no tingui res a veure el component de valoració política que pugui fer una cambra legislativa com és aquesta, que estem aquí per fer política; però és que, a més, respecte a les condicions d'idoneïtat hi han alguns dels apartats que es contraposen a principis essencials del nostre ordenament jurídic, com pugui ser el principi d'igualtat o, ja des de l'esfera de l'àmbit penal, doncs, la pròpia possibilitat de reinserció de les persones. Perquè si bé vostès quan parlen de la idoneïtat fan referència a algun fet que pugui ser lícit, com pugui ser..., home, que no existeixi..., no s'estigui complint una pena de presó, o que no existeixin antecedents penals; el que no pot ser és que, tot i complir les condicions d'idoneïtat, perquè una persona ja ha complert una pena en una institució penitenciària, no pugui optar, pel fet d'haver estat condemnat en el passat, a un càrrec de representació com pugui ser aquest, o de designació. I, des del nostre punt de vista, això és insostenible en dret. I, com li he dit abans, trenca el principi d'igualtat i també trenca principis bàsics en la legislació penal, com pugui ser el de la reinserció. Per a la resta, el propi sistema és ineficaç i ineficient. Perquè, molt bé, aquí es pot fer un sistema de proposició de candidatures que, ja sigui motu proprio o avalades per tercers, hagin de conèixer, en aquest cas, també, al tràmit d'anar a la Comissió d'Afers Institucionals, doncs, la respectiva compareixença d'aquests candidats, però el que també és cert és que a l'hora de fer-ne l'elecció també valdran les majories qualificades. I, per tant, com li deia, aquest sistema esdevé, des del nostre punt de vista, ineficaç i ineficient. No així respecte a la proposta que es coneix, aquestes tres modificacions..., aquestes tres proposicions de llei de modificació de la regulació d'aquests òrgans. Per nosaltres escurçar aquests terminis de nou a sis anys sí que serveix, és més adient a les dinàmiques parlamentàries que està vivint el nostre país, en el que lamentablement..., potser no, però la valoració que en puguin fer pot ser dispar, però la realitat és que difícilment s'exhaureixen els temps de les legislatures. Entenem que, per tant, la conformació en aquet termini de sis anys, també el fet de que no existeixi una sincronia entre les designacions que fa el Parlament i aquelles que pugui fer el propi Govern, que, lògicament, veu reflectida una majoria parlamentària que l'avala..., doncs, el fet, hi insisteixo, que no siguin sincròniques les designacions del Parlament i del Govern ajuda, precisament, a la diversitat de pronunciaments d'òptiques i de perspectives i, per tant, des del nostre punt de vista, contribueixen a la sanitat democràtica d'aquests organismes estatutaris que, per nosaltres –crec que per la gran majoria dels grups parlamentaris que estan aquí representats–, són determinats, no? I per a la resta, home, també incidir en el fet de que en la proposta que se'ns fa en aquesta esmena a la totalitat només els hi ha faltat incloure un terme, i prendré un terme que utilitza moltes vegades el portaveu del Grup Mixt..., en aquest cas, Alejandro Fernández demana que els candidats siguin españolazos, perquè, de fet, és l'únic..., en les compareixences que vam mantenir als hearings, era l'únic retret que els hi podien fer a tots els candidats: el fet de que algun dia s'havien significat per no ser adeptes, en aquest cas, a la causa de l'espanyolisme espanyol. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, després de les defenses a l'articulat, té la paraula per posicionar-se, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Sergio Macián.
Con la venia, presidenta. Seré muy breve, yo, para reiterar la posición de mi grupo parlamentario sobre las tres instituciones que se pretenden modificar y para anunciar nuestro voto en contra de las enmiendas presentadas. Cierto es que las enmiendas que ha presentado el Grupo de Ciudadanos a la totalidad con texto alternativo mejoran determinados aspectos de las referidas instituciones que se pretenden modificar, lo cual no es difícil si atendemos al sectarismo y al sentido de propiedad con que los separatistas tienen las instituciones que son de todos. Pero nosotros vamos a votar en contra de todas estas enmiendas porque entendemos que la única enmienda posible a tales leyes es la supresión de las instituciones que regulan. El estado de las autonomías ha servido, en el caso de Cataluña, para que una Generalidad desleal haya desplegado un aparato institucional paralelo al del Estado con vocación de suplantarlo, atentando contra la igualdad de derechos de todos los españoles. Y para VOX, garantizar la igualdad pasa por derogar todas aquellas leyes que crean diferencias y desigualdades entre los españoles. [[Aplaudiments.]] Desde mi grupo parlamentario denunciamos y denunciaremos siempre esas duplicidades innecesarias y superfluas, que además tienen un coste económico sangrante para el bolsillo de los catalanes. Instituciones que en muchas ocasiones han servido para colocar, además, a los amigos y afines con sueldos desproporcionados; sin ir más lejos, por ejemplo, el síndic de greuges, con una nómina anual de 138.000 euros. Este elevado coste económico, además, de estas instituciones es especialmente sangrante en un momento como el actual de emergencia social que vive Cataluña, con una situación económica agónica. Por eso, en aras a la igualdad de derechos, de deberes y de oportunidades de todos los españoles, y por sentido de responsabilidad, porque con el dinero de los españoles no se engordan organismos innecesarios y no se pagan nóminas millonarias, la posición de VOX va a ser siempre el cierre inmediato de estas tres instituciones superfluas. ¿Por qué? Porque hay que derogar el Consell de Garanties Estatutàries y firmar un convenio con el Consejo de Estado para que asuman su función consultiva en los pocos casos en que esta es preceptiva. Derogar el Síndic de Greuges, porque los españoles ya tenemos un defensor del pueblo con capacidad de actuar frente a cualquier administración y en todo el territorio nacional para garantizar la defensa de los derechos y libertades de todos los españoles. Y derogar la Oficina Antifraude, proponiendo que sus funciones sean asumidas per una oficina nacional o por parte de la estructura de la Alta Inspección del Estado. Cerrarlos supondría un ahorro de 18 millones de euros anuales –repito: 18 millones de euros anuales–, que irían muy bien para las maltrechas arcas catalanas y, sobre todo, los derechos y libertades de los catalanes estarían mejor garantizados por los órganos del Estado en condiciones de igualdad con el resto de españoles. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Fa dues setmanes ja vam fer aquest debat. De fet, fa dues setmanes, fa un mes..., o sigui, hem anat reiterant aquest debat, perquè –ho torno a dir–, com ja vaig dir, ho podem maquillar d'una qüestió formal i tècnica, però aquí, en el fons, no?, hi ha una altra cosa a parlar. Perquè les modificacions de les tres lleis són qüestions tècniques en les que podem convenir que eren en alguns casos fins i tot necessàries o positives –per això ens vam abstenir i avui ens abstindrem; votarem en contra de les esmenes de Ciutadans–, però maquillar-ho en qüestions tècniques no treu que el que hi ha al darrere va molt més enllà. Perquè últimament vostès s'han aficionat a la paraula «consens, i utilitzen el consens per a tot. Tot és fruit d'un consens. Clar, és fruit del consens entre les persones que parlen, perquè amb qui no parlen és impossible que hi hagi un consens. És fruit d'uns acords entre uns partits concrets que decideixen que li diran «consens, però que amb la resta no en parlen, com he dit. I recordo el que ja vaig recordar fa dues setmanes: el mes de setembre, en aquest Parlament hi va haver un acord de cinc grups parlamentaris per abordar la reforma o els canvis a la corporació, per abordar els canvis de la Sindicatura de Comptes, per abordar els canvis al Síndic de Greuges, però és que resulta que després, a l'hora de la veritat, aquests acords es fan entre tres grups, ignorant els altres dos, tant en els canvis com en les modificacions legislatives, i llavors venen i en diuen «consens. Bé, crec que els números, com vaig dir, no donen. Cinc grups són més que tres. I són tres perquè van decidir no parlar amb els altres dos, així de senzill; però sí, clar, és un consens entre tres grups. Així és molt senzill arribar a un consens per repartir-se el país i fer el mateix que s'ha fet sempre, que és repartir, en base als interessos partidistes, aquells òrgans necessaris de fiscalització de l'Administració pública, com pot ser el Síndic de Greuges, per garantir com o per vetllar per com es respecten els drets de les persones, o la Sindicatura de Comptes, per garantir com..., la fiscalització de com es gasta els diners l'Administració pública. Està molt bé fer-ho com s'ha fet sempre, en base a interessos partidistes. D'això nosaltres al desembre en dèiem «"sociovergència" republicana. A alguns els posava nerviosos. Doncs repetirem també un altre terme que potser els agrada més: tripartit a l'ombra. Sigui com sigui, és: Esquerra, Junts i PSC van decidir repartir-se aquests càrrecs i després van decidir adaptar, ells tres directament, qüestions que podien ser de molt més consens o de molta més majoria, abordar la reforma necessària d'aquests organismes. I la podíem haver abordat amb molta més profunditat, però van decidir fer lo just i necessari perquè, si no, sí que tocàvem els fonaments d'aquest tripartit a l'ombra o d'aquesta voluntat de repartir-se, com s'ha fet sempre, els càrrecs de fiscalització, de vetllar per la qualitat democràtica de les administracions públiques. Com he dit a l'inici, votarem en contra de les esmenes de Ciutadans, perquè entenem que no deixen de ser la seva retòrica de sempre, que aporta poc al debat. I ens abstindrem, perquè, malgrat que entenguem que és positiu reduir de nou a sis els anys d'aquests càrrecs, entenem que les formes sí que fan la cosa i expliquen com funcionen les coses actualment en aquest país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Gràcies. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, jo suposo que també seré breu, tot i que després, a vegades, una no compleix el que es proposa, perquè bàsicament és un debat que ja és com tan reiteratiu que estic segura que fins i tot la majoria dels diputats i les diputades que estem aquí estem una mica cansats de sentir-nos-ho dir. Perquè al final, efectivament i com ja s'ha dit, el que avui es porta a votació és la culminació d'aquest pacte famós a tres. I és tan evident el que els diferents grups diran, que tots els grups que defensen les proposicions de llei que avui es voten ja han sortit completament a la defensiva a justificar que aquest pacte de repartiment de cadires entre tres partits és un pacte de consens i és un pacte que té tota l'aparença de transparència i de pluralitat i de neutralitat. Doncs mirin, no. O sigui, és un pacte que compleix la llei, sí; que té els vots suficients per aprovar el nomenament d'aquestes persones per a aquests òrgans, sí. Ara, és un pacte que garanteix la neutralitat? No. I, si no, ja ho estem veient amb les baralles que està havent-hi dintre del consell de la corporació, acabat d'escollir, per veure si segueixen o no segueixen els directors que hi ha ara, per veure si en posen uns o no en posen uns de tramitació. I les baralles s'estan fent entre partits, entre Junts per Catalunya i el PSC, per una banda, i Esquerra Republicana, per una altra. Per tant, no ha passat ni un mes des que vam nomenar el consell de la corporació i ja hi ha baralles partidistes. Per tant, potser té una mica a veure el fet de que la majoria dels càrrecs que estan –per no dir tots– dintre del consell de la corporació, tots estaven vinculats a partits polítics, la majoria. La majoria, d'una manera o una altra, o han sigut càrrecs públics vinculats al Govern quan hi havia Esquerra Republicana, o han sigut càrrecs del PSC, fins i tot molts d'ells com a responsables de premsa, o són diputats que eren en actiu a Junts per Catalunya fins al moment del nomenament. Per tant, repartiment amb criteris de partits. Podrien haver fet un acord a tres? Ja no els hi dic el que ja els hi hem dit moltes vegades de la possibilitat i el repte que teníem totes de regeneració democràtica, d'aconseguir un acord que superés la majoria necessària mínima i que fos realment un acord de país. Això és evident que els tres grups que han fet aquest acord no ho han volgut, perquè, evidentment, com que el criteri era «com ens ho repartim?...: «Tu et quedes el síndic; tu, la mitat del Consell de Garanties Estatutàries; tu, la presidència de la “corpo”; tu, la presidència del CAC, i tu, aquest. Com que aquest era el criteri, no han tingut cap mena d'interès en fer un acord més ampli, perquè llavors es pensaven que haurien de repartir més, tot i que no era la lògica que plantejàvem la resta de grups que hi havia. Ara bé, podien haver fet un esforç petit de buscar professionals –en el cas especialment de la corporació i del CAC, que és el més flagrant de tot– que no tinguessin aquesta vinculació partidista. És que podrien haver fet un mínim d'esforç. És que no tenen propostes de professionals del món de la comunicació que no tinguin vinculació amb un partit, que, a més a més, és el que vam escoltar dir per activa i per passiva a tot el sector durant mesos en compareixences a la comissió de la «corpo? El que ens porten avui és la culminació d'aquest pacte. També s'han posat d'acord per reduir els mandats i intentar vestir que el seu acord és una cosa de regeneració democràtica. Doncs no, no és suficient, perquè el que vostès acaben de fer, després de tant de temps de retard en la renovació d'aquestes persones... Perquè tenien un mandat de nou, però és que la majoria hi han estat molt més temps per la incapacitat dels grups polítics de posar-se d'acord. El que han acabat fent era el mateix de sempre. Per tant, per fer el mateix de sempre ja ho podien haver fet abans també, segurament, eh? I aquí Ciutadans..., i vull recordar que la passada legislatura també ho va intentar fer d'aquesta manera amb un preacord per a la renovació de la «corpo. El que passa és que després van veure que el tema «indepe estava massa tal i es van tirar cap enrere perquè no els hi acabaven de sortir els números. Però també ho van intentar fer a la passada legislatura, que tots ho tenim bastant present. Per tant, nosaltres ens abstindrem en aquestes modificacions, perquè entenem que sí que és un pas endavant, aquesta reducció de mandats, que segurament és necessari, tot i que, efectivament, la reducció de mandats no servirà de gaire si d'aquí a sis anys tornem a estar en la mateixa situació d'incapacitat de trobar aquests consensos que són necessaris. Però haig de dir que també ens abstindrem en les esmenes a la totalitat presentades per Ciutadans, perquè ens sembla que, dintre del que és el seu relat i que a l'exposició de motius hi han moltes coses que no hi estaríem d'acord, creiem que alguna de les propostes que es fan són interessants i són necessàries i que s'haurien de poder debatre. Si volem entomar realment una reflexió sobre com estan funcionant aquests òrgans, com s'està garantint la transparència, la independència, la neutralitat, l'eficiència que tenen, segurament necessitem fer un debat més profund. Per això no les votarem a favor, perquè, a més a més, n'hi ha algunes que no compartim tal com estan fetes; però ens abstindrem perquè entenem que apunten coses que són constructives i que podrien ajudar a avançar en aquest debat de regeneració democràtica. Gràcies.
Moltes gràcies. Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. ¿Es positiva la reducción de mandatos en el asunto que nos ocupa? Desde luego que sí. Pero le tenemos que decir claramente que ese maquillaje puntual no sirve para tapar el hecho de que asistimos a un acuerdo que no contribuye a la regeneración democrática, que no contribuye a la calidad democrática y que, como ya habíamos denunciado en anteriores plenos, no cuenta con nuestro apoyo en absoluto. Pero es cierto que la reducción de mandatos es positiva; en ese sentido, nos abstendremos en la propuesta. Nos vamos a abstener también en el conjunto de enmiendas, porque hay algunos matices en cada una de ellas que no compartimos. Y sí que votaremos favorablemente a la enmienda de Ciudadanos que se refiere explícitamente al Síndic de Greuges. Creemos que es la que está mejor redactada, la que es más urgente y la que, además, responde más a unas prácticas y a unas gravísimas irregularidades, tanto desde el punto de vista ético como político, que se han ido desarrollando en esa institución a lo largo de los últimos tiempos, y que con esa enmienda creemos que podrían corregirse de manera substancial. Gracias.
Acabades les intervencions, procedim a la votació de les esmenes presentades a cadascuna de les tres iniciatives legislatives. En primer lloc, en la proposició de llei de reforma de la Llei 2/2009, del 12 de febrer, del Consell de Garanties Estatutàries, votem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. L'esmena a la totalitat no ha estat aprovada, amb 5 vots a favor, 118 vots en contra i 8 abstencions. A continuació, votem ara l'esmena d'addició d'una nova disposició final, presentada conjuntament pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Comença la votació. L'esmena d'addició ha quedat aprovada, amb 98 vots a favor, 16 vots en contra i 17 abstencions. Votem ara la resta de la proposició de llei. Comença la votació. La resta de la proposició de llei ha quedat aprovada, amb 98 vots a favor, 16 vots en contra i 17 abstencions. A continuació, d'acord amb l'article 130 del Reglament, procedim a la votació final sobre el conjunt del text. Comença la votació. La votació final sobre el conjunt del text ha obtingut 99 vots a favor, 16 vots en contra i 16 abstencions. Seguidament, en relació amb la proposició de llei de modificació de la Llei 24/2009, del 23 de desembre, del Síndic de Greuges, votem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. L'esmena a la totalitat no ha quedat aprovada, amb 6 vots a favor, 118 vots en contra i 7 abstencions. A continuació, d'acord amb l'article 130 del Reglament, i atès que no hi ha esmenes presentades a l'articulat, procedim a la votació final sobre el conjunt del text. Comença la votació. La votació final sobre el conjunt del text ha obtingut 98 vots a favor, 16 vots en contra i 17 abstencions. A continuació, amb relació a la proposició de llei de modificació de la Llei 14/2008, del 5 de novembre, de l'Oficina Antifrau de Catalunya, votem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu que ha presentat el Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. L'esmena a la totalitat no ha quedat aprovada, amb 5 vots a favor, 118 vots en contra i 8 abstencions. Seguidament, d'acord amb l'article 130 del Reglament, i atès que no hi ha esmenes a l'articulat, procedim a la votació sobre el conjunt del text presentat. Comença la votació. El conjunt del text presentat ha obtingut 98 vots a favor, 16 vots en contra i 17 abstencions. [[Decret llei 3/2022, del 29 de març, d'accés a dades dels ens locals i del Departament d'Educació per a l'aplicació de mesures destinades a la detecció i distribució equilibrada de l'alumnat amb necessitats educatives específiques]] [[203-000021/13]] Passem ara al cinquè punt de l'ordre del dia, el debat i votació sobre la validació del Decret llei 3/2022, d'accés a dades dels ens locals i del Departament d'Educació per a l'aplicació de mesures destinades a la detecció i distribució equilibrada de l'alumnat amb necessitats educatives especials. En primer lloc, i d'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller d'Educació per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té la paraula, conseller.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, avui presentem, per a la seva convalidació, el decret llei d'accés a dades dels ens locals i del Departament d'Educació per a l'aplicació de mesures destinades a la detecció i distribució equilibrada de l'alumnat amb necessitats educatives específiques. Aquest decret respon a la necessitat d'habilitar el Departament d'Educació per poder obtenir dades i la informació dels ens locals per atendre necessitats educatives i d'orientació als alumnes. Concretament, per orientar la detecció de l'alumnat amb necessitats educatives específiques derivades de situacions socioeconòmiques i socioculturals. Moltes d'aquestes situacions tenen una relació directa amb la nacionalitat, la composició de la llar, l'activitat econòmica, l'accés a l'habitatge i els ajuts a béns bàsics. Sense el coneixement d'aquestes dades no es pot tenir una aproximació de la situació real del risc d'exclusió al dret a l'educació dels infants de cadascun dels municipis del nostre país. Com vostès saben, el proper curs serà el primer en el que començarem a implementar algunes de les mesures que recull el decret de programació de l'oferta educativa i del procediment d'admissió en els centres del Servei Educatiu de Catalunya, conegut com el «decret d'admissió, que va néixer amb consens en el pacte contra la segregació del síndic. Un dels elements principals per poder implementar aquest pacte és eliminar la segregació a l'entrada del sistema educatiu. L'altre dia ho comentava també en la compareixença. Un cop tenim els centres segregats, hi destinem el màxim de recursos possibles per atendre el millor possible a aquest alumnat, però els centres continuen segregats i, per tant, hem de canviar la mirada i hem de distribuir equilibradament l'alumnat a l'entrada del sistema. I per tirar endavant aquest procés, cal identificar l'alumnat abans de que entri al sistema educatiu, abans de que s'incorpori a l'infantil 3, per preservar les places en funció de cada zona, assignar plaça i fer una distribució equilibrada d'aquest alumnat en tots els centres finançats amb fons públics, i aquest alumnat, per tant, arribi a l'escola pública i a l'escola concertada amb tots els recursos econòmics necessaris associats al seu dia a dia, amb tots els recursos econòmics necessaris associats a les colònies, les sortides, les activitats, el material, les complementàries i, evidentment, també les beques menjador. I, en aquesta línia, el curs vinent per primera vegada aquest alumnat en situació de vulnerabilitat, des del primer alumne, arribarà a infantil 3 i primer d'ESO amb un acompanyament econòmic. Aquesta quantia, identificada a les diferents memòries econòmiques de treballs que s'han fet amb el síndic, serà de 384 euros a l'escola pública i 988 euros a l'escola concertada. I, tal com deia, ha de cobrir tots els recursos necessaris associats al seu dia a dia a l'escola. I, per tant, la detecció prèvia és la clau. No comptar amb aquest decret llei impossibilitaria l'obtenció de la informació adequada per poder donar una resposta òptima a les necessitats educatives específiques de l'alumnat en situació de vulnerabilitat. És per això que el Departament d'Educació, a través de les taules locals de Planificació, les comissions de garanties d'admissió i les unitats de detecció, ha de poder tenir accés a les dades dels ens locals de les famílies amb fills en edat d'escolarització i en situació de vulnerabilitat. L'intercanvi bidireccional d'informació entre administracions amb competències educatives millora, sens dubte, i agilita els processos. I això té un clar benefici sobre els infants i joves, especialment si són persones vulnerables, perquè permet assignar-los els recursos necessaris que els garanteixin un millor desenvolupament personal en condicions d'equitat i d'inclusió. Aquest decret permet al Departament d'Educació accedir a les dades dels ens locals de Catalunya, del país, de les famílies amb fills en edat d'escolarització obligatòria. Aquest accés es vehicularà a través dels òrgans de participació en la programació de l'oferta educativa i en el procés d'admissió, així com en les diferents unitats de detecció. Però també és important, en aquest decret, que el decret habilita el Departament d'Educació per lliurar dades als ens locals. Les competències dels ens locals que la normativa els atorga..., i justifica la necessitat de que el Departament d'Educació lliuri les dades necessàries del registre d'alumnes de Catalunya per a l'exercici de les competències en matèria de planificació i prevenció de la segregació escolar. Per tant, ens trobem davant d'una col·laboració interadministrativa bidireccional que beneficia totes les parts, i, sobretot, el més important, beneficia l'alumnat, perquè permet donar resposta a les seves necessitats de manera més efectiva i més preventiva. I, en aquest sentit, voldria posar en relleu que aquest sistema de detecció de l'alumnat vulnerable previ a l'entrada al sistema ja s'ha posat en pràctica amb èxit a la ciutat de Barcelona. I això ha estat possible perquè del Consorci d'Educació de Barcelona en formem part tant l'Ajuntament de Barcelona –el món local– com el Departament d'Educació, fet que ha facilitat enormement aquesta compartició d'informació. A més, aquesta col·laboració ve avalada tant per la llei orgànica d'educació com per la llei d'educació de Catalunya. Ambdues normatives habiliten l'Administració educativa per a disposar de dades de l'alumnat i de les seves famílies, necessàries per fer efectiu el dret a l'educació dels infants i joves, així com per poder dur a terme l'orientació de l'alumnat en el seu procés d'escolarització. Existeix una base de legitimació per al tractament de dades personals, emparada en la missió d'interès públic que recull el mandat legal que fan les diferents lleis educatives pel que fa al Departament d'Educació i a les administracions locals, i pel que fa a que prenguin mesures necessàries per evitar la segregació en l'exercici de les seves competències en el procés d'escolarització de l'alumnat. Un tret important d'aquest decret, també, és el fet que, atès el caràcter sensible de la informació, regula que l'accés de les dades personals es farà garantint en tot moment la confidencialitat, la integritat, la traçabilitat, la disponibilitat i l'autenticitat de la informació, i també l'exercici de drets i del deure d'informar les persones interessades. El tractament de les dades esmentades és du a terme dins de les comissions de garantia d'alumnat i en les diferents unitats de detecció de l'alumnat amb necessitats educatives específiques per raons socioeconòmiques que puguin crear les taules locals de planificació educativa. I, per tant –vaig acabant–, és urgent, és necessari poder accedir al més aviat possible a aquestes dades, coincidint amb el període de preinscripció i matrícula per al curs vinent dels propers mesos, atès que no es pot deixar perdre cap ni una de les oportunitats que la programació de l'oferta educativa i del procés d'admissió amb criteris d'equitat i inclusió poden fer, poden oferir, per lluitar contra la segregació escolar. Enguany són més de quaranta mil els infants que s'escolaritzaran a infantil 3, a l'entrada del sistema educatiu, i és el moment principal d'entrada dels infants al sistema educatiu. Qualsevol mesura per a la distribució equilibrada d'aquest alumnat ha d'aplicar-se en aquest moment. Un cop iniciada l'escolarització, ja no és possible canviar els alumnes dels centres per motius de segregació. És imprescindible aprovar i publicar aquest decret amb caràcter d'urgència, perquè durant el procés de preinscripció i matrícula del curs vinent es puguin tenir les eines necessàries per fer front a la segregació escolar amb la màxima informació i amb la informació més adequada per fer-ho. A més, aquesta mesura que els proposo no genera cap despesa econòmica. No genera cap despesa extra. Ens trobem davant d'una oportunitat històrica per fer front a la situació de segregació escolar que viuen milers d'alumnes catalans. Està a les nostres mans impulsar una solució que doni resposta a aquesta problemàtica, i amb aquest decret podem aconseguir-ho. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. A continuació intervindran els grups parlamentaris per fixar la seva posició. Saben que aquest torn de paraula serà de cinc minuts, com vam acordar a la darrera Junta de Portaveus. Té, en primer lloc, la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per avançar, la diputada senyora Esther Niubó.
Bé, bon dia de nou. Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, avui correspon a aquest Parlament convalidar un decret llei aprovat pel Govern que, almenys amb el nostre grup, no s'ha compartit ni informat prèviament. Un decret que es justifica per la necessitat de disposar, per part del Departament d'Educació, de dades relatives a l'alumnat vulnerable o amb necessitats educatives específiques derivades de situacions socioeconòmiques o socioculturals, per tal de poder fer una detecció de necessitats més acurada de manera precoç, prèvia a l'escolarització, i contribuir així a una distribució més equitativa de l'alumnat entre centres i, per tant, amb l'objectiu de reduir la segregació escolar, tan important, malauradament, encara avui a Catalunya. De fet, el 3 de març el síndic presentava el seu informe de seguiment del pacte contra la segregació, on alertava que els nivells, tres anys després de la signatura del pacte, tan sols havien disminuït en un deu per cent i no hi havia una reducció estructural perquè no s'aplicaven els principals instruments d'aquest acord, a banda de faltar recursos i determinació. Tots coneixem exemples d'escoles de màxima complexitat que, pel fet de ser-ho, es converteixen en les principals acollidores de matrícula viva d'aquells nens i nenes, normalment d'origen estranger, que arriben durant el curs. O alumnat que, amb necessitats específiques de suport educatiu, estan escolaritzats molt majoritàriament a l'escola pública en un vuitanta per cent, o que quan ho fan a la concertada ho fan sense cap recurs addicional per part del departament per poder rebre l'adequada atenció o garantir els serveis educatius, amb el que suposa per a les famílies. Doncs bé, aquest seria un instrument necessari, i per això compartim l'objectiu d'aquest decret, perquè, sense aquesta detecció prèvia a l'entrada del sistema educatiu, difícilment es pot tenir el mapa real d'alumnat amb necessitats específiques de suport educatiu per raons socioeconòmiques, ni es poden prendre mesures o assignar recursos específics amb l'objectiu de millorar la inclusió i la cohesió social. Ara bé, ha mancat aquesta decisió durant molts anys, perquè han estat els ajuntaments que, amb iniciatives com els plans educatius d'entorn, els plans d'èxit educatiu i la lluita contra l'abandonament, feien el que podien, normalment molt mancats de recursos econòmics i humans, sense unitats de detecció amb OMEs sense dotació econòmica i, en definitiva, s'han trobat sense el suport del departament competent per fer front a aquest fenomen. Però, en tot cas, com deia, per bé que arribi tard, em sembla un pas necessari i encertat. Ara bé, hem trobat a faltar que l'accés que s'habilita al Departament d'Educació a les dades de serveis socials municipals no sigui bidireccional, en el sentit que no es permeti als ens locals accedir al Ralc. És a dir, en l'acció de molts municipis per combatre l'absentisme, l'abandonament, el fracàs escolar, hi ha dades que serien molt necessàries, que són pràcticament impossibles d'obtenir si no és a través de les direccions que es mostren disposades a col·laborar, però normalment mai a través de serveis territorials; dades bàsiques d'escolarització, de graduació, d'abandonament, per poder gestionar bé aquestes OMEs, els plans educatius d'entorn, aquests serveis d'orientació i transició i totes les competències que s'estableix pels ajuntaments a la LEC. I és una llàstima que aquest decret no ho tingui en compte, perquè hagués estat una gran oportunitat per assegurar aquests fluxos d'informació d'anada i de tornada que revertirien únicament en una millora del sistema educatiu, de la planificació de l'oferta, de la distribució de l'alumnat i dels recursos en termes d'equitat i de qualitat, així com també en una millora de l'acció comunitària a favor de l'èxit educatiu que tan sovint impulsen els ajuntaments. I, després, també discrepem del com. Jurídicament, ens sembla un decret molt millorable que no s'acaba d'ajustar a la normativa; de fet, tenim dubtes que compleixi la llei de protecció de dades. És un decret llei que, en principi, hauria de ser per a casos d'urgència. Ja sabem que els processos de preinscripció, de matriculació, són anuals, són ordinaris. Segurament, es deu a que no van fer la feina quan tocava, que van tard. I, efectivament, eviten un decret que requeriria exposició pública. I, per tant, entenem que s'hauria pogut fer millor i, de fet, molt millor. Ara bé, com deia, tot i posar de manifest –perquè ens sembla que ho hem de fer constar si creiem, com fem, en la corresponsabilitat, en la col·laboració, la cooperació imprescindible entre ajuntaments i Educació– que no estem d'acord amb el com i amb part del què, perquè hi falta permetre aquest accés al Ralc per part dels ajuntaments, no ens hi oposarem perquè ho llegim com un primer pas endavant en l'objectiu de la lluita contra la segregació. Esperem, doncs, que aquest decret llei vagi acompanyat de determinació política, de recursos, de moltes altres mesures necessàries que han de permetre desplegar un pacte que una gran majoria de la comunitat educativa va signar i amb el qual està compromès, però que cal començar a aplicar. Moltes gràcies. I, per tant, nosaltres votarem abstenció.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula el diputat Manuel Jesús Acosta.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor conseller, senyors diputats, molt bon dia. Senyors del Govern, un cop més ens trobem aquí debatent, votant un decret llei, un més dels trenta que ja ens han presentat durant només un any de legislatura. Sembla que no són vostès tan democràtics, tan dialogants, tan defensors de les institucions catalanes, quan governen a cop de decret llei. Només ens donen l'opció de votar a favor o en contra, sense la possibilitat de millorar el text, com és habitual en qualsevol òrgan legislatiu normal. Els recordo que només s'ha de recórrer a la figura del decret llei en casos d'urgent i extraordinària necessitat, com bé indica la Constitució espanyola, l'Estatut d'autonomia i el Tribunal Constitucional. Té una aplicació extraordinària i, per tant, és d'un caràcter restrictiu. I, en aquest cas, la justificació que fan per tal d'aprovar aquest decret llei és més que insuficient. Llegeixo: «Només una regulació amb caràcter urgent permet que, en el pròxim curs 22-23, es pugui reduir la segregació escolar i millorar el foment de l'equitat escolar i la cohesió social mitjançant la col·laboració que es proposa. Bé, tracten de fer-nos creure que, per tal de reduir la segregació escolar que vostès, vergonyosament, és una realitat que han fet créixer –vostès i els seus predecessors en el Govern–, només tenim una eina, que és el decret, un nou decret llei. Això és posar un pegat –poner un parche. El contingut del decret, a més a més, pot ser altament lesiu, perquè jugaran a l'intercanvi de dades personals de famílies vulnerables entre les administracions, sense el seu consentiment –el consentiment d'aquestes famílies– i sense garantir als ciutadans el control sobre les seves dades personals, com si els nens i les famílies fossin simples xifres, estadístiques, nombres. La protecció de les persones físiques amb relació al tractament de les seves dades personals és un dret fonamental que està garantit per la Constitució espanyola en l'article 18.4. En primer lloc, pot ser lesiu, perquè el seu contingut, que s'emmarca en el Decret 11/2021, del 16 de febrer, va en la línia del que són vostès realment: sectaris i totalitaristes. Volen acabar amb la llibertat educativa intervenint sense que els pares pintin res per decidir on s'ha d'escolaritzar un nen. L'intervencionisme per part del Govern, i en concret per part del Departament d'Educació, és marca de la casa –oi, senyor Gonzàlez-Cambray?–, amb l'adoctrinament a les aules, mitjançant la llengua d'aprenentatge, amb els inspectors d'Educació..., i ara dient que uns alumnes, uns infants vulnerables s'han de matricular en unes escoles i no pas en unes altres. En segon lloc, intercanviar dades entre administracions i tractar de distribuir els infants vulnerables no sols pot soscavar la llibertat educativa, sinó que no ataca el problema d'arrel. El que cal és un entramat de prestacions socials adequat, ampli, per a les famílies. I necessitem també un model d'escola catalana que deixi de banda, d'arrossegar ja el crònic infrafinançament. I per molt que hi hagi bones intencions darrere, com millorar la condició de vida d'aquests infants vulnerables, el que no podem fer en cap cas és subvertir la llibertat de les famílies per decidir quina escola volen triar o desitgen per als seus fills. Ofertin en funció de la demanda dels pares i no a l'inrevés. I si volen acabar realment amb la segregació escolar, el que han de fer és obrir, vostès, el districte únic i acabar amb la zonificació. Senyor Gonzàlez-Cambray, ja li vaig demanar fa quinze dies la seva dimissió davant la seva incapacitat per gestionar adequadament, atenent la realitat de les coses, per actuar caciquilment. Hem de denunciar una altra arbitrarietat seva, en aquesta ocasió, amb aquest decret llei. Si us plau, sense faltar-li al respecte en absolut, senyor Gonzàlez-Cambray, si s'estima l'educació, si s'estima Catalunya, dimiteixi ja, si us plau. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, avui estem aquí per posicionar-nos sobre el decret llei que autoritzarà els ens locals a accedir a la informació de les famílies per tal de garantir, segons afirma el Govern, el repartiment equitatiu de l'alumnat NESE. El problema és que estem aquí per parlar sobre un decret llei sobre el que tenim veu, però no gaire marge de vot, perquè el context d'urgència i de vulneració de drets dels infants que s'està produint en el nostre sistema educatiu ens hi obliga. Un decret llei que, com el seu propi nom indica, va ser aprovat pel Govern el passat 29 de març. Amb això no vull dir que estiguem en contra d'aquest decret, sinó que caldria reflexionar sobre el mecanisme que ha estat necessari emprar per poder garantir la inclusió i lluitar contra la segregació de forma immediata i efectiva. I caldria reflexionar també sobre el context actual, que és el resultat directe de la manca de planificació i interès per la matèria en els darrers vint anys. El nostre sistema compta ja amb dues lleis, una d'estatal –la Llei Orgànica 2/2012 d'Educació– i una de catalana –la Llei 12/2009, de 10 de juliol, d'Educació, la LEC–, que en els seus articles ja estableixen i ja reconeixen el dret a l'educació i l'accés a l'educació en igualtat d'oportunitats per a tot l'alumnat i la lluita contra la segregació. A més, també tenim la convenció dels drets dels infants de les Nacions Unides. Però han estat necessaris dos decrets posteriors per intentar garantir aquesta aplicació del repartiment equitatiu de l'alumnat: el Decret 150/2007 d'inclusió i el Decret 11/2021, de 16 de febrer, del procediment d'admissió. I com que fins i tot tenim les lleis ja esmenades i aquests decrets a sobre la taula, un del 2017 i l'altre del 2021, i el seu Govern ha estat incapaç de garantir la inclusió, avui estem aquí amb un nou decret llei que amplia les mesures. Esperem que aquest sigui, d'una vegada per totes, el definitiu. Ara m'agradaria fer algunes reflexions sobre el decret llei que ens ocupa. Al decret que vostès avui presenten reconeixen la segregació escolar com una realitat innegable de la nostra societat que es converteix en un factor clar de desigualtat sobre els infants més vulnerables i evidencien la necessitat extraordinària de combatre la segregació escolar al més aviat possible, abans que l'alumnat estigui en situació de desavantatge educatiu i en el moment de l'entrada al sistema educatiu. Doncs si tant és així, i aquest fet és el que realment els preocupa, garanteixin la gratuïtat de tota l'etapa de zero a tres anys per garantir-ne la detecció precoç abans de l'escolarització definitiva, no només a infantil 2. Les baixes de maternitat i paternitat, com li deia l'altre dia, no s'allarguen fins que els infants arriben a P2. I, de fet, garantir l'accés de totes les famílies a aquesta etapa educativa garantiria la detecció d'aquest alumnat NESE en espais educatius que no són els definitius. Perquè un cop a P3, l'escolarització ja és en els centres d'educació primària. I un cop aquí, la tria del centre ja està feta i, per tant, la segregació ja està sentenciada. Un altre aspecte en què m'agradaria aturar-me és sobre les dades que s'obtindran sense el consentiment de les persones interessades, sense el consentiment de les famílies. D'aquest aspecte, comentar-ne dues coses. Primer: exigim que des del seu govern es vetlli de forma eficaç pel compliment dels tres punts referents a la confidencialitat i seguretat de les dades. Però vetllar vol dir assegurar-ne el compliment. I número dos: quant a les dades recollides en els ens locals, vostès inclouen un apartat que diu: «Famílies amb fills en edat d'escolarització obligatòria sense permís de residència. I la meva pregunta és: com pretenen vostès detectar aquestes famílies? Perquè la majoria d'indicadors estan relacionats amb serveis socials, atenció i ajudes. Les persones i les famílies sense permís de residència sovint no són detectades pel sistema perquè no hi poden accedir. Les famílies en situació administrativa irregular sovint no arriben a serveis socials, i una manera de garantir aquest accés seria aquesta gratuïtat de tota l'etapa de zero a tres, on es podrien detectar. I l'última pregunta seria: si és així i volen incloure aquestes famílies en situació administrativa irregular, ara sí que el seu Govern vetllarà per l'empadronament de totes aquestes famílies, que és el que els garanteix l'accés al nostre sistema? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jéssica Albiach. [[Veus de fons.]] Ah, doncs està equivocat. Jessica González.
Gràcies, presidenta. Efectivament, aquesta intervenció l'havia de fer el Jordi Jordan, però no ha pogut assistir, avui. En tot cas, avui estem debatent aquest decret, que, bé, ja es contempla al pacte contra la segregació escolar. Ja el 2019 es feia palesa, en aquest pacte, la convicció compartida de que cal posar tots els nostres esforços a combatre la segregació escolar. Però sembla que fins ara la feina no s'ha fet prou bé. La segregació escolar d'alumnat estranger o estrangeritzat –que per cert és l'únic barem del qual disposem, tot i que altres països utilitzen altres factors com la renda també per determinar-ho– ha baixat només un deu per cent en tres anys i això és bastant poc, conseller. Decrets com el que porta el Govern avui creiem que poden ajudar, i això ho estableix el pacte contra la segregació. Un dels esculls més importants a l'hora d'apropar-nos a l'equitat que tan lluny ens queda encara: la detecció de l'alumnat en situació de vulnerabilitat. I en tot el que sigui crear eines per millorar la detecció d'alumnes en situació de vulnerabilitat, ens hi trobarà. Si, a més, la Generalitat tendeix ponts amb els municipis per fer un front comú en aquesta problemàtica, ens hi trobarà. Però hi ha problemes... I és que no podem garantir què passa amb la protecció de dades, no podem garantir què passa amb aquesta eina i com s'utilitzarà només exclusivament per combatre la segregació escolar. No sabem què passarà amb l'autorització de les famílies. No sabem què passa amb la bidireccionalitat d'aquestes dades i com això pot acabar sent una eina de fiscalització, també, d'estigmatització de la pobresa. I, tot i això, les dades també ens indiquen que existeixen grans diferències entre els municipis catalans. I potser també caldria posar els esforços en aquells municipis que més ho necessiten. No només hi ha condicionants socials, educatius o de polítiques particulars, sinó que hi ha una part de responsabilitat molt clara per part del Govern, i és el desplegament desigual de polítiques educatives. I és que les xifres ens apunten a conèixer el problema, però no podem perdre mai la perspectiva real. Cada estudiant que pateix alguna mena de segregació és una vulneració del dret a l'educació de forma continuada a Catalunya. I hi ha molts peròs, senyor conseller. Un és que el Departament s'apliqui de valent a destinar els recursos necessaris especialment als centres públics d'alta complexitat. I no només es tracta d'un repartiment de l'alumnat, que també, sinó que es tracta d'una garantia, ara i sempre, d'una educació pública, equitativa, inclusiva i de qualitat. I faci's un favor a vostè, al seu Departament i al Govern, i també al país, per descomptat: escolti la comunitat educativa, la que trepitja l'aula cada dia. Ella hi té molt a dir, especialment quan ara mateix la té farta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats, és reconfortant veure com aquest Govern, malgrat els escarafalls i el menyspreu, malgrat els reiterats esforços per menystenir el cap de l'Estat –recordin-ho: Catalunya té un estat propi, que és l'Estat espanyol, l'estat social i democràtic de dret que ens hem donat entre tots–, és reconfortant, deia, que el Govern de la Generalitat ens presenti a convalidació un nou decret llei que, com tots, promulga el president Aragonès en nom del rei d'Espanya. Cal recordar al Govern de la Generalitat que ha de governar per a tots els catalans, també per a la majoria de catalans que, a més de ser-ho com ho som tots, també se senten espanyols en major o menor grau. Per tant, vull començar aquesta intervenció en aquest debat tornant a demanar al president de la Generalitat i a tots els membres del seu Govern que deixin de fer el ridícul i que siguin coherents amb el paper institucional que els pertoca. Com a membres que són d'un govern que és part de l'Estat, respectin a totes i cadascuna de les institucions de l'Estat, començant pel rei. Dit això, aquest Decret llei 3/2022, del 29 de març, d'accés a dades dels ens locals i del Departament d'Educació per a l'aplicació de mesures destinades a la detecció i distribució equilibrada de l'alumnat amb necessitats educatives específiques se'ns presenta avui a convalidació per part del Govern per tal que pugui continuar vigent i complir així els seus objectius. Des del punt de vista del contingut específic d'aquest decret llei, dues consideracions: la primera, que efectivament correspon a l'Administració educativa, al Departament d'Educació de la Generalitat, assegurar una actuació preventiva i compensatòria que garanteixi les condicions més favorables per a l'escolarització de tots els infants, les condicions personals i socials dels quals suposin una desigualtat inicial per accedir a les diferents etapes de l'educació, de conformitat amb el que recull la Llei Orgànica 2/2006, del 3 de maig, d'educació. La segona, que aquesta obligació ve de lluny. De fet, la Llei 12/2009, del 10 de juliol, d'educació, la llei d'educació de Catalunya, que té entre els seus principis generals la inclusió escolar i la cohesió social i contempla, entre els principis organitzatius, la col·laboració, la cooperació i la corresponsabilitat amb els ajuntaments i altres administracions públiques, fa uns quants anys que és plenament vigent. Per tant, no acaba d'encaixar la justificació de regular aquesta qüestió ara, amb caràcter extraordinari i urgent, per tal de garantir que el proper curs, 22-23, es pugui millorar el foment de l'equitat i la cohesió social mitjançant les mesures que proposa aquest decret llei. El Govern, aquest i els seus predecessors –perquè, recordem-ho, han canviat les cares, però no els partits d'aquesta qüestió, els responsables d'aquesta qüestió en si dins del Govern– han tingut temps sobrat de regular aquesta qüestió seguint un procediment més adequat, des del punt de vista de la potestat legislativa del propi Govern. La urgència és que arriba, un cop més, un procés de preparació per al curs vinent i el Govern no ha fet la feina. La manca de planificació d'aquest Govern, com la dels seus predecessors en aquesta qüestió, que no és gens ni mica menor, és la causa real de la urgència. Ara toca anar a correcuita, perquè cal fer efectiva la cessió de dades que planteja aquest decret llei per poder preparar adequadament les matriculacions del proper curs; urgència per manca de planificació i de no haver fet la feina quan tocava, que, ho torno a repetir, fa uns quants anys que tocava. Entrant en la matèria específica i en com es regula, estem d'acord amb l'objecte que planteja l'article 1 del decret llei. El que ens preocupa especialment són les garanties de confidencialitat i seguretat de les dades, el bon ús que se'n faci, de les dades. Aquest accés i compartició de les dades personals i, per tant, sensibles de moltes famílies i infants en edat d'escolarització obligatòria ens preocupa, perquè el Govern ja ha donat mostres, a bastament, de que no sempre és capaç de garantir la confidencialitat. Aquest tractament de dades personals sensibles fa necessària una planificació adequada i una implementació de sistemes i procediments de gestió que garanteixin, en tot moment, la seguretat i la confidencialitat de les dades; una planificació i una implementació de sistemes que no són compatibles amb la urgència i la improvisació. No ens hi oposarem, però no donarem suport a la convalidació del decret llei. En qualsevol cas, demanarem que es tramiti com a projecte de llei per tal de garantir que els procediments i els sistemes d'informació que es facin servir en aquest tractament de dades personals siguin conformes amb els millors estàndards de seguretat i amb la normativa d'aplicació en la protecció de dades.
Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidenta. Nosotros vamos a votar que no. Y vamos a votar que no por dos motivos. El primero reconozco que es puramente ideológico, de modelo, de visión de la educación. A nuestro entender, hay en su propuesta un claro ramalazo de ingeniería social, estas historias de poner siempre el entorno social por encima del alumnado. Hay una visión colectivista de la educación en la que se aparca siempre el esfuerzo individual en la adquisición de conocimientos y se basa siempre todo en la educación orientada a la socialización del conjunto del alumnado, que son cosas muy diferentes. Ustedes jamás priorizan la batalla individual contra la pereza. La pereza es el enemigo más terrible al que se enfrenta un alumno, al que nos hemos enfrentado todos cuando éramos alumnos porque éramos jóvenes. Si hacen un poquito de examen de conciencia, sabrán que eso es cierto, que no tiene nada que ver con el entorno social, que no tiene que ver nada con la clase social. Y todos los que hemos sido profesores –yo lo fui durante diez años– sabemos perfectamente que ese es el gran problema. Y ustedes, en lugar de centrarse en las necesidades del alumno para derrotar a ese terrible enemigo, siempre priorizan otra historia: es que los alumnos se quieran, que sean felices, aunque no sepan un pimiento de nada y salgan del itinerario escolar si los instrumentos necesarios para enfrentarse a esa jungla en la que a veces se convierte la vida. Por lo tanto, no compartimos ese uso para la generación –cito textualmente su terminología– de entornos sociales favorables, porque sabemos que eso no sirve absolutamente para nada. La segunda razón ya no es de orden ideológico de gestión, es de confianza. En el caso que nos ocupa, de desconfianza hacia ustedes; no hacia la comunidad educativa, hacia ustedes. Y es que, cuando se habla del tratamiento de datos y se une esa frase a «Generalitat de Catalunya, hay que echarse a temblar en los últimos años. Los precedentes son absolutamente espeluznantes. Y podrían decirnos: «No, esta vez lo haremos bien y lo haremos de manera legal. Bueno, pues permítanme que lo dude al menos y que por eso vote que no a su propuesta. Gracias.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc Ten.
Gràcies, presidenta. Certament, portem a validar aquest decret, que és un decret importantíssim, perquè, organitzativament, ha de col·laborar en la detecció precoç de la diversitat i aquest fet afavorirà l'aplicació de suports educatius inclusius en etapes primerenques i, evidentment, en etapes posteriors. És important, perquè justament en la detecció tenen un paper rellevant els ajuntaments, els ens locals, que, gràcies a la seva proximitat amb els ciutadans, amb les famílies, amb els serveis socials, amb la petita infància, amb les llars d'infants, disposen de dades de matrícula i de dades educatives i de dades sobre necessitats específiques de suport educatiu relacionades amb situacions familiars, socials, culturals, econòmiques de desavantatge social. I aquest coneixement, aquestes dades, si es traspassa a l'Administració educativa posterior, al Departament d'Educació –entengui's els òrgans de participació en la programació de l'oferta educativa i en el procés d'admissió, així com les unitats de detecció–, és un quadre valuosíssim per a la bona continuïtat educativa i formativa de l'infant i per al desplegament del sistema inclusiu. Un desplegament que aquests dies demanen associacions i que és importantíssim per als nens i nenes, per als nois i noies i per al sistema justament educatiu a casa nostra. A més de l'interès del Govern en aquest decret, tenim la lluminosa coincidència que així ens ho han explicat i corroborat expertes a la Comissió d'Estudi sobre el Desplegament d'un Sistema Educatiu Inclusiu. Expertes com la senyora Cesena del Consorci d'Educació de Barcelona, o la senyora Ortoll i la senyora Esteve, que eren redactores justament del decret d'inclusió, que posaven en relleu la importància de la detecció precoç i la importància que l'escola no pot fer sola justament aquesta feina, aquest canvi ingent, conceptual, respecte a l'educació inclusiva. Defensaven que cal fer xarxa, treballar com a peces d'un engranatge relacionat entre els ens locals, les entitats i el Departament d'Educació, i altres departaments si és el cas, com pot ser el Departament de Drets Socials i de Salut. Aquest decret, per tant, afavorirà una feina organitzativa i de criteris que ajudin a l'organització dels centres educatius des de la petita infància o la llar d'infants, passant per infantil, per primària, fins a la transició a la vida adulta. És important, doncs, per als nens i nenes, i també per al seu entorn, òbviament amb l'objectiu de treballar, com ja s'ha dit, a favor de l'equitat i en contra de la segregació. Així, el Departament d'Educació considera necessari que per mitjà d'una figura de rang de llei, com és el decret llei proposat, es concreti i es doni seguretat jurídica, confidencialitat, a la possibilitat que en el si dels òrgans que participen en el procés d'escolarització es puguin tractar i comunicar la informació i les dades necessàries per poder dur a terme la funció que tenen encomanada, de manera conforme amb el que estableix el Reglament General de Protecció de Dades. Òbviament, Junts donarem suport a aquest decret. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. Diputats, diputades, des del republicanisme creiem en una escola inclusiva que garanteixi l'èxit de tots els alumnes. I això és inherent a l'existència d'una equitat real en el sistema educatiu. Volem un sistema lliure de segregació escolar, amb un repartiment equilibrat dels alumnes en aquest. I això ha d'anar acompanyat de recursos i d'una reducció de ràtios al conjunt del sistema. I això..., sabem, conseller, que el Govern hi està treballant. La transformació republicana, doncs, es va produint. Segur que no tan ràpid com a molts ens agradaria, però amb pas ferm, amb eficàcia i amb eficiència. Fem política transformadora, com la gratuïtat a infantil 2, o la reducció de ràtios, com dèiem, a infantil 3 el curs vinent. amb la convicció que anem pel bon camí; per tant, apuntant bé els pocs recursos de què disposem com a autonomia per aconseguir que l'alumnat estigui ben atès. És precisament per això, per la qualitat educativa dels alumnes, que hem d'aconseguir que aquests disposin de tots els recursos econòmics necessaris per a la seva escolarització, i que ho facin en un context en el que el sistema prèviament els hagi reservat places en funció de la realitat de cada zona, per garantir l'equilibri just d'escolarització abans que entrin en el sistema, tant a infantil 3 com al primer curs de la secundària obligatòria, per tal que els recursos vagin a un nou alumnat prèviament ben distribuït. Per tot això, cal que la Generalitat disposi de les dades que actualment no té per poder actuar, i fer-ho garantint l'eficàcia de recursos destinats als alumnes. I sí, aquest sistema, aquest decret, planteja la bidireccionalitat, i ho fa dins del marc legal. Es compartiran dades concretes, necessàries per planificar, amb protecció jurídica. I és per això..., es mencionava que no s'incorpora l'intercanvi del Ralc, perquè en aquest hi han dades que jurídicament s'han de protegir. I quan la majoria dels dubtes dels grups parlamentaris o crítiques al decret són respecte a la gestió d'aquestes dades, nosaltres, el nostre grup parlamentari, tenim la confiança en els professionals que precisament a les diferents administracions gestionen aquestes dades i, per tant, no posem en dubte la feina de tants professionals de l'àmbit de l'Administració. Volem, doncs, com ja anunciava el conseller, que el departament, a través de les taules locals de planificació, les comissions de garantia d'admissió i les unitats de detecció, pugui disposar de les dades dels ens locals de les famílies amb fills en edat d'escolarització i situació de vulnerabilitat; una col·laboració entre administracions que, en definitiva, busca acabar amb la segregació per atendre les necessitats educatives i d'orientació dels alumnes, que moltes vegades tenen situacions socioeconòmiques i socioculturals difícils, ja sigui per la nacionalitat, la composició de la llar, activitat econòmica, accés a habitatge, etcètera. Perquè si no detectem la vulnerabilitat abans de l'entrada..., podem anar invertint-hi molts recursos, però la realitat als centres ara, malauradament, segueix presentant segregació, i la detecció prèvia ens ajuda a evitar concentracions d'alumnat vulnerable al mateix centre. Perquè som aquí per transformar, per no mirar cap a una altra banda, per millorar aquells aspectes que no generen les mateixes oportunitats per a tothom. De manera que és imprescindible aquest intercanvi de dades entre administracions per poder tenir una aproximació de la situació real de risc d'exclusió al dret d'educació dels infants a cada municipi, i actuar abans per tal de destinar els recursos a un alumnat prèviament distribuït. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
Un cop més, posar en valor la tasca del món local i com, des del seu coneixement dels seus veïns i veïnes i la col·laboració amb les altres administracions, són el garant d'una millor qualitat de vida. Així doncs, considerem necessàries, per seguir combatent la segregació, les dues mesures que comportaran la convalidació d'aquest decret. Per una banda, una distribució més equitativa i justa a l'inici de l'entrada al sistema educatiu, i per l'altra, que tot l'alumnat que estigui identificat com a vulnerable anirà acompanyat d'una quantia econòmica necessària perquè tots els alumnes de l'escola pública i la concertada disposin dels recursos necessaris. Cal seguir avançant contra la segregació escolar a través de la detecció prèvia, de les necessitats educatives específiques, atenent les situacions, com dèiem, socioeconòmiques i socioculturals, amb aquest intercanvi bidireccional de dades, amb un clar benefici per als infants i joves. És per això que reiterem el vot favorable a la convalidació d'aquest decret que estem debatent avui per començar el curs 22-23. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, procedirem ara a la votació. I, d'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei, i els vots negatius són favorables a la seva derogació. Votem ara la validació del Decret llei 3/2022. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, el decret llei ha estat validat amb 81 vots a favor, 12 vots en contra i 38 abstencions. També d'acord amb l'article 158.4 del Reglament, un cop validat el decret llei, pregunto a la cambra si hi ha algun grup parlamentari que vulgui que es tramiti com a projecte de llei. [[Pausa.]] Com que hi ha diverses peticions formulades, ho sotmetrem a votació, si aquest decret llei s'ha de tramitar com a projecte de llei o no. S'entén també que els vots afirmatius són favorables a la seva tramitació, i els vots negatius són favorables a la seva derogació, en sentit contrari. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, s'entén que el decret llei no es tramitarà com a projecte de llei, amb 26 vots a favor i 105 vots en contra. [[Proposició de llei de rebaixa de l'impost sobre la renda de les persones físiques (debat de totalitat)]] [[202-00001/13]] Passem al sisè punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre la proposició de llei de rebaixa de l'impost de la renda de les persones físiques. Aquesta iniciativa legislativa ha estat presentada pel Grup Mixt, i per presentar-la té la paraula, per un temps màxim de deu minuts, el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Catalunya lidera el rànquing de comunitats autònomes amb major pressió fiscal, i no només pel fet de ser la comunitat autònoma amb més impostos i taxes propis, sinó també perquè en el cas dels impostos estatals, sobre aquells en els que la pròpia Generalitat de Catalunya té competència, els tipus impositius són els més alts de tot Espanya. La recuperació econòmica iniciada l'any 2013, i que representava la fi de la crisi iniciada l'any 2007, va portar a moltes comunitats una rebaixa d'impostos, sobretot, la més significativa de totes, la que afectava més la gent, que era la referida a la renda de les persones físiques. No va ser així en el cas de Catalunya, no va ser així en el cas dels catalans. El Govern de Catalunya, lluny de seguir l'exemple d'altres governs autonòmics, va persistir en l'error de continuar perpetuant el càstig als contribuents de Catalunya, incrementant cada vegada més l'impost de l'IRPF. L'aprovació de la Llei 24/2010, de 22 de juliol, aprovava una escala autonòmica de l'impost sobre la renda de les persones físiques que penalitzava fiscalment les rendes de fins a trenta mil euros. L'aparició de nous trams de rendes..., els imports en els que es fixaven eren clarament perjudicials per a la ciutadania. Des de l'aprovació d'aquesta llei, els successius governs de la Generalitat han persistit en aquesta erràtica política, mantenint elevats tipus impositius a les rendes de les persones físiques i amb unes limitades i tímides deduccions, quan es feien, que eren en pocs casos, i bonificacions, que fan que poquíssims contribuents, com deia fa un moment, se'n puguin beneficiar, a diferència de deduccions i bonificacions d'altres comunitats autònomes, que són molt més extenses i molt més generoses. L'esclat de la pandèmia i les conseqüències derivades d'aquesta han generat una situació que no només no ha provocat que el Govern de Catalunya hagi rectificat, sinó que, tot el contrari, lluny d'alleugerir la pressió fiscal cap a la ciutadania de Catalunya, s'ha anat incrementant progressivament, traient alguna mesura puntual recent, que, com hem dit algunes vegades en aquest plenari, és clarament insuficient; clarament insuficient i que s'ha volgut vendre a la ciutadania de Catalunya com una..., pràcticament una revolució, quan continuàvem sent, amb moltíssima diferència, la comunitat autònoma amb l'IRPF més alt de tot Espanya. En definitiva, amb tot aquest panorama, amb tota aquesta conjuntura, milers de famílies catalanes han vist reduïts els seus ingressos a causa de la crisi sanitària, ara la inflació i, en canvi, han de suportar unes càrregues fiscals absolutament desbordades. Coincidint amb la pandèmia, amb l'activitat econòmica paralitzada i a conseqüència del confinament domiciliari decretat per l'estat d'alarma, va ser quan el Govern de Catalunya va aprovar una modificació de l'escala autonòmica de la renda de les persones físiques que no respon a les necessitats –ho deia també fa un moment– de la nostra societat ni a les necessitats de les famílies a Catalunya. La Llei 5/2020, de 29 d'abril, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic, el que plantejava era un increment del tipus impositiu en determinats trams, però no van aprofitar la reforma per reduir impostos que suporten especialment les rendes baixes i mitjanes, que han estat i continuen sent les més afectades per la crisi que estem vivint. Per part seva, el Decret 36/2020, de 3 de novembre, de mesures urgents en l'àmbit de l'impost sobre les estades a establiments turístics i de l'impost sobre la renda de les persones físiques, ha anat creant una nova deducció en la quota de l'impost aplicable per obligació a presentar a la declaració com a conseqüència de tenir dos o més pagadors. A aquesta deducció es podrien acollir també –era la reforma que s'aprovava– molts treballadors afectats per un ERTO en la seva efectivitat, que acabaria sent absolutament nul·la. La situació econòmica, laboral i social de Catalunya exigeix una veritable reforma fiscal. Tot el que s'ha fet fins ara han sigut o increments inacceptables o maquillatges amb l'única pretensió per part del conseller de traslladar un missatge de baixada d'impostos que no es corresponia amb la realitat. Han sigut, hi insisteixo, mesures molt puntuals que no han servit absolutament per a re. I el que nosaltres presentem avui aquí és una reforma fiscal; una reforma fiscal que pot agradar més o menys, però sí que respon a la necessitat de traslladar un missatge ferm a la societat catalana, i és: quan pitjor ho estan passant, més s'implica el Govern de Catalunya a l'hora d'abaixar els impostos. Creiem també que és una proposta raonable. Nosaltres som plenament conscients de les necessitats recaptatòries que té ara mateix el Govern de Catalunya, però també som conscients que s'ha d'equilibrar. No podem tenir una comunitat autònoma cada vegada amb més recursos i, en canvi, les famílies cada vegada més pobres, que és la situació que s'ha anat vivint a Catalunya en els darrers temps. L'articulat de la proposició de llei que presentem modifica el nombre de trams en l'escala autonòmica de l'impost, que es va aprovar en la llei a la que feia referència anteriorment, 21/2010, de 22 de juliol, i fa coincidir els cinc primers trams amb els estatals. D'aquesta forma i amb aquesta combinació, es dona una simplificació que també entenem que contribueix a reduir la complexitat de l'impost. Vostès tenen al seu abast, en l'escrit –m'allargaria massa–, el detall tècnic de la proposta que nosaltres fem arribar i que sotmetem al seu criteri i a la seva aprovació. Gràcies.
Moltes gràcies. A continuació, per a la defensa de les esmenes a la totalitat presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé; gràcies, presidenta. Conseller... Senyor Fernández, vostès avui han presentat la seva típica proposició de llei amb la que busquen amagar allò que realment volen i pensen. Perquè, sota la seva aparent preocupació per les rendes baixes i la classe mitjana, obvien la seva voluntat de preservar la injusta distribució de renda i el seu menysteniment per l'augment de les desigualtats. Amb el suport de l'extrema dreta i la dreta extrema, busquen sistemàticament impulsar la desregulació d'aquelles poques coses que anys de polítiques neoliberals han mantingut regulades; busquen conservar l'imperi de la meritocràcia, l'odi profund al pobre, les retallades fiscals, el desmantellament de l'Estat i l'individualisme extrem. La seva proposta fiscal amb relació a l'IRPF beneficia les rendes altes, molt poc les mitjanes, i, malgrat els seus discursos, a qui perjudica és a les rendes baixes. I permetin-me ser més clara i senzilla, en paraules del mestre, l'amic i company que avui fa un any que va marxar, l'Arcadi: «La dreta només té la butxaca com a ideologia. I això és el que avui vostès presenten aquí. Perquè, si mirem una mica el país que tenim, veiem aquesta injusta distribució de renda. Segons l'informe de Foessa presentat fa dos dies, a l'àrea de Barcelona hi ha 885.000 persones que es troben en exclusió social, 300.000 més que l'any 2018. Noranta-set mil llars tenen tots els seus membres actius a l'atur –167.000 es troben en inestabilitat laboral greu– i 77.000 llars no disposen de cap ingrés periòdic. Més d'1 milió de persones viuen en exclusió residencial. Un 26,2 per cent de la població, 725.000 persones, paga una despesa excessiva en habitatge, que implica que es queda en pobresa severa un cop ha fet front a les despeses d'habitatge i subministraments; això les col·loca en una situació d'incertesa i patiment constant, ja que no saben si el mes vinent podran pagar totes les despeses de lloguer o si més endavant els apujaran el lloguer. És molt complicat, per a centenars de milers de persones, construir una vida en aquestes condicions. I això conviu alhora amb els 289,9 milions d'euros que la cúpula de l'IBEX 35 va guanyar el 2021, un vint més que aquestes mateixes companyies van guanyar el 2020. De fet, els consellers del Banc de Sabadell, per exemple, van percebre un total de 44,6 milions d'euros, quasi un 560 per cent més que el 2020. Però, de fet, el podi de 2021 l'encapçala el president executiu d'Iberdrola, que, enmig de l'escalada del preu de la llum –i encara no estàvem en la situació actual–, es va embutxacar 13,2 milions d'euros; 13,2 milions d'euros el 2021 i 9,4 el 2017. Com a exemple del que és l'explotació i la despossessió de les classes treballadores: entre 2018 i 2021 augmenta un trenta-quatre per cent les persones en exclusió social i una única persona entre 2017 i 2021 augmenta un trenta per cent els seus beneficis. Despossessió de les classes treballadores. Perquè tota política econòmica –i vaig a la seva proposició i a les seves propostes– és, primer, política i, després, econòmica, tal com el seu nom indica. No hi ha res més constatablement fals que la cançoneta repetida per quasi tots els governs referida a les mesures econòmiques que s'adopten: «Són les mesures que el país necessita; tota la població en sortirà beneficiada. Ni una mesura de política econòmica mínimament important és neutral; és a dir, ni una mesura beneficia o perjudica a tothom per igual. Tota mesura de política econòmica perjudica uns sectors socials i en beneficia uns altres. Volen exemples? Abaixar o apujar impostos als més rics, abaixar o apujar les pensions, abaratir o encarir els acomiadaments laborals. No és difícil descobrir, en funció de quin verb utilitzem, qui hi guanya i qui hi perd. Primer, es decideix quin sector social s'afavorirà i, després, es creen els instruments i mitjans econòmics que ho faran possible. I en això el Govern té la possibilitat i la facultat de redistribuir o traslladar el diner de la part superior a la inferior, o viceversa. I aquí pren una decisió. I amb la seva proposta vostès ja han pres una decisió. Vostès diuen que l'actual situació econòmica laboral i social de Catalunya exigeix una vertadera reforma fiscal. És molt probablement l'única frase que compartim de tota la seva proposició de llei. Cal una reforma fiscal que eviti grans acumulacions de poder econòmic, retallant directament la gamma..., o sigui, retallant directament la gamma de desigualtats econòmiques per mitjà d'una política de renda màxima, d'una política de renda màxima i de programes d'impostos i transferències. Una renda màxima a l'estela de la taxa marginal impositiva d'un cent per cent a qui tingués rendes superiors a 25.000 dòlars, que Roosevelt –Roosevelt, no la CUP– va proposar l'any 1942 –gens sospitós de ser comunista. Cal intervenir activament per impedir que els grans poders privats com l'IBEX 35 imposin la seva voluntat privada a l'Estat, amb l'atac a la llibertat de la majoria no rica que això suposa. Perquè això és la neutralitat republicana. Com a mínim, és la neutralitat republicana que se li pressuposa a l'Estat, si es defensa la llibertat republicana. Però bé, ja sabem que vostès són monàrquics, monàrquics d'aquella monarquia corrupta i hereva del franquisme, d'aquella que acceptava la legitimitat del cop d'estat del 36. Però alguns que diuen treballar per la república catalana es podrien aplicar el principi de llibertat i neutralitat republicana, intervenció activa i no tolerància passiva perquè guanyi el més fort. I si la renda màxima és el sostre, un sostre, ens cal un terra. Ens cal un terra substancial, una renda bàsica universal, una assignació monetària individual, incondicional i universal, no només per alleugerir la pobresa, sinó per alliberar-nos a tots; és a dir, per garantir l'existència material pel mer fet de ser ciutadans i ciutadanes. En el debat públic de les idees, tothom sembla estar d'acord en la necessitat de treballar per una societat justa, però si ara vostès contestessin què és una societat justa, segurament dirien que és aquella en la qual tothom és igual davant la llei. Però sabem que això és fals. Sabem que un pobre no té les mateixes condicions que les elits. Sabem que les condicions materials de vida condicionen la interpretació d'aquestes lleis. Això és una constatació clara: per parlar realment de societat justa, cal garantir que la població sigui materialment independent, o, dit d'una altra manera, que tingui una base per a l'autonomia. Per això un terra, renda bàsica universal, i un sostre, la renda màxima. Vostès, senyor Fernández, en la seva proposició de llei afirmen «molts catalans i moltes famílies catalanes han vist reduït els seus ingressos a causa de la crisi sanitària, com si això fos una fatalitat. Va arribar la crisi sanitària i aquestes famílies han vist reduïts els seus ingressos. Però ja hem vist abans quins són els que han vist reduïts els seus ingressos i qui els han vist augmentats. I això no és una fatalitat, això té a veure amb que l'economia i el model productiu que vostès defensen es desenvolupen a partir de les expectatives del benefici privat. I, davant la injusta distribució de renda i l'augment de les desigualtats, cal una reforma fiscal progressiva; una reforma fiscal progressiva que incorpori la renda bàsica i la renda màxima. Però cal, també, i això no es pot obviar, una participació del sector públic més activa i un nou model de distribució de la renda, perquè, si no, de res serveix tocar tipus impositius. Però cal anar més enllà, partint del que deia: el model productiu es desenvolupa a partir de les expectatives del benefici privat; per tant, cal intervenció pública en la producció i en les relacions socials que l'envolten. Si estan preocupats per les rendes baixes i per tota aquesta gent que té problemes per arribar a final de mes, posin-se a això i deixin de treballar perquè les transferències econòmiques vagin de baix cap a dalt en lloc de dalt cap a baix, que és el que la gent d'aquest país necessita. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Riba.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, ens trobem de nou amb aquesta proposició de llei del Partit Popular, amb una proposta de rebaixa fiscal. Una proposta de modificació de l'escala autonòmica de l'IRPF, plantejada, cal dir-ho, sobre l'escala de l'IRPF vigent en el moment en què es va presentar la proposició, l'abril del 2021, i que es va modificar al desembre passat mitjançant la llei de mesures; modificació, aquesta darrera, acordada entre el Govern i el Grup d'En Comú Podem, que, com varen manifestar en aquell moment –i coincidint amb les paraules de Javier Pacheco, secretari general de Comissions Obreres– «no incrementa els ingressos i penalitza les rendes mitjanes a canvi d'una reducció de l'IRPF per a les rendes més baixes. I convé recordar-ho. No podem dir, tornant a la proposició, que ens sorprengui que el Partit Popular presenti una proposició amb aquest objectiu: la rebaixa d'impostos. De fet, com va dir fa uns dies el president del Govern, el president Sánchez, vostès són especialistes en abaixar impostos, sobretot quan estan a l'oposició. Mirin, el Grup Socialistes i Units per Avançar som el primer grup de la cambra. Tot i això, com és evident, no tenim responsabilitats de govern. Som l'alternativa al Govern de Catalunya, Govern que creiem que pot i hauria de fer-ho millor, molt millor del que ho està fent. I tenim la voluntat i la vocació de governar més aviat que tard. No tenim responsabilitat de govern, però sí que tenim la responsabilitat d'actuar conseqüentment i coherent, estiguem al Govern o a l'oposició, i no dir una cosa i fer la contrària. Aquesta proposició és una perfecta manifestació de la màxima «haz lo que yo diga, pero no lo que yo haga. Sentència convertida en emblema oral de la hipocresia i el resum més precís del doble discurs, que és el que fan en aquesta proposició. Com deia, vostès demanen i proposen recurrentment rebaixes fiscals. «Abaixin els impostos, clamen des de l'oposició, però quan tenen responsabilitats de govern –i em refereixo a la seva actuació al Govern d'Espanya–, fan el contrari. Mirin, no crec que pugui dir-ho millor que com ho va dir la diputada del PSC al Congrés Montse Mínguez, la setmana passada, i que posa en evidència aquest doble discurs. Saben qui va aprovar l'impost del set per cent sobre la producció de l'energia elèctrica? El PP. Saben qui va aprovar, el 2013, l'impost especial de l'electricitat, del 5,11 per cent? El Partit Popular. Saben qui va aprovar l'impost al sòl? El Partit Popular. Saben qui va augmentar l'IVA de l'electricitat al vint-i-u per cent –al vint-i-u! El Partit Popular. Qui va apujar cinc vegades l'IRPF? El Partit Popular. Qui va apujar quatre vegades l'impost de societats? Oh, sorpresa!, el Partit Popular. Qui va apujar dues vegades l'IVA? El Partit Popular. Qui va apujar l'impost de patrimoni? El Partit Popular. I ara venen amb aquesta proposició de llei a proposar una rebaixa de l'IRPF en l'escala autonòmica. Creiem que una alternativa de govern s'ha de fonamentar en el rigor i no per fer el que fan vostès avui amb aquesta proposició, just el contrari del que han fet quan han governat i on han governat. Rigor també pel que fa als efectes de la reforma que plantegen. Podem calcular l'efecte individual d'aquesta proposta, però quin és l'impacte en els ingressos de la Generalitat i, per tant, quin és l'efecte en menys prestació de serveis als ciutadans, que són també rendes indirectes que percep la ciutadania? Això sí, aquestes amb efectes redistribuïdors de la riquesa. Això no ens ho diuen i no els preocupa. Efectivament, com deia el senyor Fernández, en el moment en què van fer vostès la proposició, de la mateixa manera que ara, eren moments greus, en plena pandèmia a l'abril del 21, i amb la crisi provocada per la invasió d'Ucraïna en aquests moments. Però la seva única proposta és rebaixar impostos? És una fórmula que no va funcionar a Espanya davant la crisi d'inflació i energètica provocada per la crisi del petroli del 73, i no és ara la solució. És imprescindible l'equilibri entre una fiscalitat justa, progressiva i equitativa, amb la cobertura de les necessitats de finançament dels serveis públics, i més ara que, amb tota seguretat, les necessitats socials augmentaran. Feliçment, ha passat a la història el paradigma de les retallades de serveis, de la reducció del sector públic, davant la constatació general a tot Europa i també als Estats Units del fracàs estrepitós d'aquesta política com a recepta per fer front a la crisi iniciada el 2007, i a la que ens abocaria de nou l'aplicació del seu model. Des del nostre grup defensem –ho hem manifestat en reiteradíssimes ocasions– la necessitat d'una reforma fiscal en profunditat a Catalunya, per fer-la més justa, equitativa i progressiva i també eficient. Creiem que hem crescut en figures fiscals de manera desordenada, sense una visió de conjunt amb perspectiva social, ecològica i econòmica; que cal endreçar i ordenar el sistema fiscal, que ha evolucionat a cop d'iniciatives –segur que ben intencionades, però disperses–, amb una proliferació de figures fiscals en els impostos propis que en alguns casos es posa més que en qüestió l'eficiència d'aquestes figures fiscals; també, cop de negociació a darrera hora per aprovar pressupostos. Tot això fa indispensable, al nostre entendre, afrontar aquesta reforma garantint la suficiència d'ingressos fiscals propis, però millorant en l'ús de la política fiscal, al servei, en primer lloc, dels objectius de redistribució de la renda i la garantia de la igualtat d'oportunitats a través dels serveis públics. Però també al servei dels objectius de dinamització econòmica, dels objectius de reindustrialització del país, de la retenció, repatriació i captació de talent, que ens aportin creixement i, per tant, millores en benestar, i contribueixin a la transició energètica. Però la seva proposta, fins i tot quan s'ha referit a la necessària reforma fiscal, no va en aquest sentit: és una modificació..., una proposició puntual de modificació de reforma únicament i exclusivament de l'IRPF de l'escala autonòmica. És o seria un pedaç més que peca del mateix mal de manca de visió global del model fiscal de Catalunya. Per tots aquests motius, el nostre vot, com he dit i es dona a entendre, serà contrari. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades, diputats, conseller Giró. Bé, en aquest cas, amb aquesta proposició de llei podríem estar d'acord, gairebé, si canviéssim algun paràgraf, no? Diu: «Any rere any, Catalunya lidera el rànquing de comunitats autònomes amb major pressió fiscal. Nosaltres hi haguéssim posat: «Any rere any, Catalunya lidera el rànquing de comunitats amb el major dèficit fiscal. També podríem dir: «Any rere any, Catalunya lidera el rànquing del major incompliment sistemàtic del compromís estatutari d'equiparar les inversions de l'Estat amb el PIB de Catalunya, el dinou per cent o 19,9 per cent. O podríem fins i tot afegir-hi: «Any rere any, Catalunya lidera el rànquing de la menor execució de la inversió que compromet l'Estat a casa nostra. [[Aplaudiments.]] El 2020, l'any a què fa referència al diputat Fernández, un vint-i-tres per cent d'execució per part de l'Estat; el 2021, l'any que podríem pensar de la represa, un trenta-u per cent. I podríem seguir analitzant anys anteriors i podríem fer fins i tot una aposta per a l'any 22. De fet, podríem recuperar l'informe de Foment del Treball en què es xifrava en gairebé 40.000 milions el dèficit d'inversions en estructures de l'Estat. I això sí que segurament ajudaria a reduir, doncs, els impactes de la crisi del 2008-2009, els impactes de l'aplicació del 155, els impactes de la pandèmia, de ben segur. També ens parlen que Catalunya és el lloc amb la major pressió fiscal. Però tot és relatiu, fa poques setmanes el Registro de Economistas Asesores Fiscales, el REAF, publicava el seu informe anual. Diu: «Catalunya l'any 21, certament –i possiblement hauríem de dir «tristament–, «es presenta la comunitat amb l'impost sobre la renda més car per als contribuents bruts entre vint mil i trenta mil, però no així per a altres trams. En els trams..., per exemple, Euskadi o Extremadura o Navarra, en els trams més alts, i, per a rendes superiors als 110.000, qui despunta és la Comunitat Valenciana. Per tant, aquesta afirmació absoluta no és veritat; és relativa. I també, com ja s'ha dit, la proposta que presenta el Partit Popular, el Grup Mixt, beneficiaria en aquest cas les rendes més altes, no les que sí que tenen la pressió fiscal més elevada, que serien, com dèiem, les més baixes i mitjanes. També es fa esment de la modificació del 2010 de l'escala autonòmica, però crec que no es parla de la que es va introduir amb la llei de mesures del 2020, en aquest cas, amb l'acord fet, en aquest cas, amb el partit dels comuns, per millorar precisament les rendes més baixes. Tampoc es parla de que va ser el Tribunal Constitucional qui va suspendre aquesta aplicació. Ni tampoc s'esmenta que justament fa pocs mesos, a proposta de la conselleria d'Economia i el conseller Giró vàrem fer un sorpasso d'aquesta sentència del Constitucional, posant una rebaixa en els trams baixos de l'IRPF que beneficiava pràcticament el vuitanta per cent dels catalans. O, per exemple, introduir també noves mesures –també en aquest cas amb el pacte amb els comuns– com la deducció, per exemple, per al lloguer habitual, que s'amplia a les famílies monoparentals. Però sempre pensant en la fiscalitat per a aquelles famílies, aquelles persones més sensibles, més vulnerables; no, així, la proposta que ens presenta el Grup Mixt. També jo crec que és molt demagògic relacionar la situació de pandèmia i l'afectació a Catalunya pel que fa al nombre d'aturats o persones afectades per ERTOs amb l'IRPF. Sí que és cert que Catalunya, el 2020, va pujar en 131.000 aturats, un 32,5 per cent; però també és cert que Madrid, que no és un exemple, precisament, d'alta fiscalitat –precisament és justament al revés, la comunitat amb menys pressió fiscal–, va créixer en 127.700 aturats, xifra similar a Catalunya, però que és un trenta-sis per cent –un quatre per cent superior. Per tant, té relació la suposada pressió fiscal o major pressió fiscal en algun tram amb la influència sobre els ERTOs o sobre l'atur? Gens ni mica. Té relació amb la recuperació econòmica? Gens ni mica. De fet, publicat per El Periódico –un mitjà no necessàriament, doncs, proindependentista–..., ens posa com s'ha recuperat la contractació, és a dir, l'ocupació, al llarg del 2021, i no tenen res a veure, les set comunitats o províncies que incrementen l'ocupació, amb l'IRPF. De fet, la que té l'IRPF més baix, que és Madrid, no és precisament la que creix més en ocupació, eh? I, per tant, no té res a veure una cosa amb l'altra. També es parla del 2020, però no es parla del 2021, i no es parla de la represa o la recuperació econòmica. I, per tant, tampoc s'esmenta que, el 2021, Catalunya, conjuntament amb Balears, lideren la creació d'ocupació i la reducció de l'atur, no encara igual que..., anterior al 2019, però sí per sobre de la mitjana estatal i per sobre de la resta de comunitats, i també sense cap..., no té res a veure amb l'IRPF, perquè justament comunitats que tenen l'IRPF més baix no són les que lideren ni la creació d'ocupació ni la reducció de l'atur. Per tant, una altra mostra més de demagògia política. Tampoc ens parla de les seves conseqüències econòmiques. És una proposició que entraria en vigor el 2023 a efectes de l'IRPF; per tant, recaptació, 2024, per tant..., o sigui, aplicació a la renda del 24, i, per tant, al pressupost de 2025. Quin impacte té? Uns menys 702 milions d'euros, i, com dèiem, afavorint les rendes superiors i no les més vulnerables. De fet, com el conseller Giró ha dit ja repetides vegades, a Catalunya hem de defensar el model de progressivitat fiscal i combatre altres fenòmens, eh?, tots els altres fenòmens com els paradisos fiscals, no?, el dúmping fiscal d'altres comunitats. En els estats, precisament, en els que ens emmirallem, la competitivitat i la..., tot es basa molt en la progressivitat, la justícia social i la solidaritat; aquest és el camí que hauríem d'emprendre amb l'IRPF a Catalunya. Aquests 702 milions d'euros de menys, de fet, no resolen ni l'incompliment de la disposició addicional de l'Estatut ni resolen tampoc l'incompliment de l'Estat pel que fa a inversions a Catalunya, que sí que de ben segur tindrien impacte directe en la creació d'ocupació, en la millora social i econòmica i, per tant, en la reducció d'atur. Això sí que seria una veritable aplicació, però no veiem que en parlin en cap moment des del Grup Mixt. Finalment, com ja s'ha dit també, s'esmenta que és necessària una reforma fiscal. O sigui, la reforma fiscal que fa falta és tenir una fiscalitat pròpia; la reforma fiscal que fa falta, la millor reforma fiscal –penso que ja vaig dir-ho un altre dia, però ho reitero– seria la independència econòmica i financera, la independència fiscal, sobretot seria la independència com a país, perquè podríem aplicar el model de país que defensem, com he dit, amb la progressivitat més justa, sense la incidència de l'Estat, sense haver de pensar que un tribunal constitucional ens pot tombar normes o modificacions que aprovem en aquest Parlament. I, per tant, aquesta seria la millor reforma fiscal per al nostre país: la independència. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. I, finalment, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, presidenta. Jo crec que el puc entendre, senyor Fernández, no? Des de la seva representació avui minoritària en aquest Parlament, vostè intenta ser vist, sobreviure, gesticular, que algú cregui que existeix. De fet, amb aquesta proposta el que fa és competir –exacte, sí– directament amb els seus companys de VOX, no?, per demostrar que el PP està igual o més disposat que VOX a anorrear l'autogovern català –i «anorrear, com vostè sap perfectament, vol dir reduir al no-res, eliminar, suprimir, esborrar. Avui ho fan usant la via tradicional de les forces conservadores: reduir impostos als nivells de renda més elevats i, al mateix temps, reduir la nostra capacitat de prestació de serveis públics; és a dir, la magnífica combinació que el PP català sembla haver adoptat: Ayuso més VOX –fantàstic. I avui el Partit Popular, doncs, posa damunt la taula una de les pedres de toc del seu model: el privilegi fiscal d'uns quants, dels pocs i rics, carregat sobre les esquenes dels que menys tenen. La seva proposta –ho sap perfectament– suposa una pèrdua de recaptació de 702,1 milions d'euros; és a dir, més que tot el marge de maniobra del que disposem en el territori d'impostos cedits i propis, que són 588 milions, una mica més que això. Per fer realitat la seva proposta, doncs, hauríem..., què podem fer? Reduir, prescindir dels 90 milions per fer gratuïta la infantil 2? Dels 291 milions d'inversió addicional en educació? Dels 585 d'inversió addicional en salut? De quin d'aquests hauríem de prescindir, segons vostè? Però, en fi, parlem també de la qüestió de fons, eh?, que, naturalment, no apareix en la seva proposta. Què més hem de saber –ens podem preguntar– per confirmar el desequilibri estructural d'un model que ens atorga quasi zero responsabilitat sobre política fiscal i ingressos i recaptació i, simultàniament, plena responsabilitat en la inevitablement creixent despesa pública, social, educativa i sanitària? Els ingressos propis i cedits, aquests 588 milions, representen només un 2,15 per cent dels ingressos de la Generalitat, dels totals –un u i mig si hi comptem, si hi incloem la despesa financera. A mi em sembla que és molt evident que això no és la situació que podem acceptar. La seva proposta, a més, és altament regressiva. Beneficia molt més l'u per cent més ric, aproximadament nou-cents euros per capita –amb una rebaixa de nou-cents euros per capita–, que no pas el vint per cent amb el més baix nivell de renda –que precisament per això no tributa– i, per tant, no podria rebre els beneficis d'aquesta proposta, en canvi, sí que patiria, evidentment, la pèrdua de serveis públics que suposarien. Continuen sense entendre que el problema principal de la nostra fiscalitat global a l'Estat espanyol, i encara més a Catalunya, és el pes insuficient dels recursos públics –el pes insuficient dels recursos públics en el seu conjunt. Els que més tenen paguen massa poc i gaudeixen de massa privilegis fiscals. Els que menys treballen, els rendistes o amb beneficis de capital, paguen massa poc en comparació amb aquells que depenen del treball per sobreviure; és a dir, assalariats i autònoms. Aquesta és la situació, aquest és l'status quo. És una diagnosi compartida per economistes i acadèmics i institucions d'arreu del món. Els hi diu el Banco de España, que apunta que la recaptació sobre PIB a l'Estat espanyol està per sota de la mitjana dels vint-i-vuit països de la Unió Europea i per sota de la mitjana de l'OCDE. Els hi diu el Fons Monetari Internacional quan apunta que és necessari augmentar les bases impositives i impulsar la fiscalitat verda per apropar la ràtio de recaptació sobre PIB a la mitjana europea. Els hi diu l'OCDE, que en el seu últim informe apuntava que la ràtio d'impost sobre PIB està per darrere de Dinamarca, de França, d'Alemanya, d'Itàlia, inclús de Luxemburg, i que estava per sota de la mitjana de l'OCDE pel que fa a la imposició de renda o, especialment, sobre el benefici empresarial. I, per cert, els investigadors, aquells mateixos de l'OCDE, no han tingut pèls a les llengües a l'hora de descriure a Madrid com funciona com a paradís fiscal intern. La conclusió és clara: hi ha una necessitat urgent de consolidar els ingressos del sector públic al conjunt de l'Estat, no només a Catalunya –especialment a Catalunya, donat les dades de dèficit que ens acaben de recordar. Però davant d'aquesta necessitat, nosaltres sí que hem fet els deures; primer, en l'etapa del vicepresident Junqueras; després, amb el vicepresident Aragonès, i ara amb el president Aragonès i el conseller Giró. I amb aquests primers pressupostos del nou Govern republicà, estem impulsant efectivament una fiscalitat de progrés i verda. Un bloc impulsat des de 2017 –estades a establiments turístics, emissió de gasos, òxids de nitrogen, de diòxid de carboni–, sobre instal·lacions que afecten el medi ambient. Un bloc ambiciós de fiscalitat de progrés, també: reformes de l'IRPF del 2017, el 2020 i el 2022, de successions i donacions, de grans establiments comercials, o sobre, per cert, habitatges buits, que vam reformar per incloure-hi també els grans tenidors. Feina feta per assegurar-nos que qui més guanya més té, més hereta i més contamina també contribueix més i millor al bé comú. I a l'altra banda ens trobarem amb aquest fals liberalisme del Partit Popular –una còpia mal digerida del thatcherisme, per cert–, que ignora que el fonament del liberalisme genuí autèntic hauria de ser la igualtat d'oportunitats, com sempre ens recordava Adam Smith, que deia allò de que és molt raonable que els rics contribueixin a la despesa pública, no només en proporció als seus ingressos, sinó més que en aquesta proporció. Però vostès fan el contrari. Vostès proposen que els rics paguin no ja una mica menys, sinó tan poc com puguin. I ho aconsegueixen, ho han aconseguit històricament. La seva no és una aposta pel lliure mercat, és una aposta per la desigualtat. No és liberalisme genuí, és una política dissenyada per mantenir els privilegis d'uns quants. Per cert, és una política en què el seu màxim exponent, el Madrid que fa vint anys que governa el Partit Popular, només és sostenible amb la connivència de l'Estat i de l'Administració central. És l'efecte capitalitat el que permet el dúmping fiscal i és la inacció, per cert, de l'actual Govern progressista, que és incapaç de legislar per posar-hi límit. S'han preguntat per què és present Madrid i només Madrid l'única comunitat autònoma que gosa exercir de paradís fiscal? Per què a Andalusia, el Govern, o Galícia, que tenen governs del PP i en part de VOX, no fan el mateix, i en canvi sí que en són víctimes d'aquest paradís fiscal Madrid? Encara fan veure que no saben que el cas de Madrid no és un exemple de política liberal de baixa fiscalitat, sinó la mostra explícita d'una política de centralització creixent i de capital d'estat convertida en forat negre que buida economies i benestar a la resta de l'Estat. Ho saben o no ho saben? Una il·lustració, de totes maneres, de la disfunció del sistema actual en els nostres ingressos: si depenguessin només dels ingressos cedits, dels ingressos procedents del model de..., no «els ingressos cedits –perdó–, els ingressos procedents del model de finançament, el 2022, aquest any, tindríem a deure 978 milions respecte de l'Estat, si no haguéssim fet el que deia abans, una política raonable, progressiva i verda d'ingressos propis i cedits. Encara sort que ho hem fet, eh?, i encara sort que hem fet valdre a l'Estat una determinada força negociadora per obtenir millores o compromisos o recuperació de compromisos sobre inversions, sobre Mossos, sobre altres sectors. Molt bé. En conclusió, senyor Fernández: l'ascens del populisme antiimpostos antipúblic no se'l combat des del manteniment i consolidació de l'status quo, sinó amb un compromís públic i decidit per una fiscalitat justa i republicana. Però constatem, això sí, que un dia i un altre, el Gobierno más progresista de la història és incapaç de sortir d'aquest marc mental, del marc mental que va instaurar la dreta, i que ha oblidat d'utilitzar la política fiscal com a eina de solidaritat i justícia social. Qualsevol excusa és bona avui, sembla, per no afrontar els deures pendents des del Govern central. Per les involucions que arriben en aquesta legislatura, el Govern més progressista de la història té bones intencions –em temo que d'aquestes de les que l'infern està empedrat– per continuar treballant amb la reforma fiscal, eh?, per obtenir més informes, per anar discutint, per anar valorant, per... Escoltin, cap previsió de que això tingui la més mínima possibilitat de convertir-se en decisió efectiva. Avui mateix, en aquest mateix Ple tindrem un exemple amb la moció del PSC, que compra el discurs fals de la fuga d'empreses per justificar una cursa cap al no-res en matèria fiscal i en regulacions ambientals. Ahir la portaveu del PSC, mentre el president reclamava legítimament major marge de dèficit per al nostre pressupost, ella proposava..., no se li acudia res més que demanar menys estímul fiscal. És clara, claríssima, quina és la situació. No cal dir, doncs, que votarem l'esmena a la totalitat presentada en aquesta cambra, perquè no perdem més el temps i no repetim altres debats, com aquest, inútils, amb una proposta que no contribueix a fer una Catalunya ni més justa, ni més propera, ni més pròspera ni més lliure. Nosaltres volem un estat propi per poder abordar aquesta feina, per impulsar una fiscalitat de progrés, per protegir l'accés a l'habitatge, per limitar l'acumulació dels rendistes. Però mentre les eines estiguin en mans de l'Estat, no deixarem de reivindicar el que ens correspon en dret i en justícia. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per expressar el seu posicionament després de la defensa de les esmenes a la totalitat presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Antonio Gallego.
Muchas gracias, señora presidenta. Hoy hay demasiadas familias que no llegan a fin de mes –demasiadas. Muchos autónomos y muchas empresas están sufriendo verdaderos problemas para poder cuadrar sus cuentas. Mucha gente necesita poder aumentar su renta disponible. Mucha gente, muchas familias no saben cómo van a pagar el alquiler a final de mes, no saben si van a poder encender la calefacción y no saben si van a poder pagar la factura de la luz. Esa es la fotografía de la Cataluña de este 2022, de abril de 2022. Esa es la situación. En ese contexto, que vengan aquí unos cuantos políticos a decir que «oye, que es que esto de los impuestos elevados, excesivos..., y si subimos los impuestos, que esto es estupendo, que hay que seguir machacando a impuestos a esas personas que no saben cómo van a poder pagar el recibo a final de mes, pues, hombre, me parece algo irresponsable. Al menos poco sensible [[aplaudiments]] ; poco sensible con la situación de tanta gente. La inflación está disparada: 9,8. El sistema político, absolutamente atrofiado y sobredimensionado. La energía, a precio de oro. El déficit de la deuda en Cataluña y en España, también, elevadísima. Y hay una presión fiscal imponente. Hay diferentes estudios que así lo afirman, que, en Cataluña, la presión fiscal normativa es la más alta de España. Y lo han dicho diferentes estudios. Entonces, nosotros no es que vengamos aquí... Porque ya se lo hemos dicho muchas veces: no venimos aquí a inventarnos unos datos, es que venimos con esos estudios y se puede demostrar perfectamente. Y todos esos impuestos de esa altísima presión fiscal ¿para qué se usan? «No, para educación y para sanidad. Ya, ya, sí, sí... Una parte. Y otra parte muy importante, que nosotros hemos cuantificado en más de 1.000 millones de euros, a mantener chiringuitos separatistas. Eso lo sabemos todos. Hasta el PSC nos ha dado la razón con esa cifra y con ese hecho. Por tanto, no solamente es para sanidad y educación. «Es que tenemos que elevar los impuestos, porque, si no, no hay sanidad y educación. Oiga, no nos traten como si estuviéramos en el parvulario, que sabemos perfectamente a qué se gasta el dinero esta región. Fomento del Trabajo lo ha dicho, que esto es un auténtico infierno fiscal. ¿Y por qué lo dice? ¿También se lo inventa? Miren, el año pasado, quince impuestos propios. Este año, como vimos en los presupuestos, crean tres o cuatro más –es que he perdido la cuenta–: el de las emisiones de CO2 de los barcos, el destinado a gravar los alimentos ultraprocesados, el de emisiones de CO2 contra las industrias –lo quieren subir, leí ayer, también con el de las nucleares, también lo quieren subir–, y ahora también..., ah!, también leí el otro día que estaban trabajando en crear un nuevo impuesto para gravar el comercio online. No paran. Tienen una imaginación terrible. Los clásicos; los impuestos, los clásicos. Impuesto sobre transmisiones patrimoniales: según todos esos servicios de estudios, los terceros de España. Ídem para el impuesto de sucesiones y donaciones, figura que, por cierto, ayer VOX pidió la supresión en el Congreso de los Diputados. Ídem para el impuesto de patrimonio, figura que también amenaza en consumir a las empresas familiares, según vimos en su momento, en su propuesta que enviaron a la comisión de expertos para la reforma fiscal. IRPF, lo que nos ocupa. Lo ha reconocido el portavoz de Junts: las rentas de treinta mil euros, de veinte a treinta mil euros, son las que más pagan de España. También son las mayoritarias. ¿Y están satisfechos de ese dato? ¿Están satisfechos de que, en el debate presupuestario, ustedes plantearon, vendieron a bombo y platillo, una roñosa reforma fiscal con un impacto de 25 millones de euros? ¿Y están orgullosos de que las rentas más bajas sean las que más pagan de España? ¿Y eso consideran que es una política..., oye, que al menos no se puede debatir en este Parlamento? Oye, pues hay algunos que decimos: «Oye, pues tampoco queremos ser los campeones de esta supermegapresión fiscal ni tampoco tenemos la voluntad de ser los campeones de España a la hora de pagar IRPF. Vamos a ver, yo creo que todo esto lo sabe cualquiera que haya leído algo de economía. Un exceso de presión fiscal tiene un efecto clarísimo sobre la economía desde el punto de vista macro: reduce competitividad, espanta inversores, reduce ahorro, reduce –a la larga– las bases imponibles, espanta la inversión empresarial, se deslocalizan empresas. Creo que hay una moción que hoy se debate sobre por qué se van un montón de empresas de Lérida a Aragón. Pues tiene que ver con esto también. ¡Pues claro que tiene que ver con eso! Entonces, no podemos eludir la influencia de la presión fiscal sobre el buen funcionamiento de la economía en la región. Nosotros, a ver, hay algunas cosas de la moción... La filosofía. Estamos de acuerdo con la filosofía que plantea el Grupo Mixto: se tiene que tender a bajar el IRPF, la escala autonómica. Hay algunas cuestiones que creo que, en fin, yo creo que ahí se podrían haber corregido, se podrían haber planteado mejor. Sobre deducciones fiscales, no hace mucha referencia, la propuesta. Lo hemos defendido en comisión: pensamos que se pueden introducir deducciones fiscales, cuestión en la que también estamos a la cola de España. Por ejemplo, gastos educativos. Aquí no se pueden deducir gastos educativos. Es la única comunidad autónoma de España en la que uno no se puede deducir los gastos educativos. Ahí se puede mejorar, por ejemplo, no? Y luego hay una cuestión..., hombre, que yo creo que si quieres abordar una reforma de IRPF tienes que tener en cuenta el contexto. ¿Y el contexto cuál es? Inflación 9,8. Entonces, hay que deflactar las tarifas. Yo creo que para hacer bien esto, para no hacer un churro de reforma, lógicamente tienes que deflactar tarifas, estudiar qué impacto macro va a tener sobre la propuesta inicial, y luego jugar un poquito con los mínimos exentos y las deducciones. Yo creo que hay mucho margen para cambiar la política económica de Cataluña. Se puede y se debe aliviar la carga fiscal en Cataluña. Se puede y se debe reducir el gasto político superfluo, impulsar reformas estructurales que doten a nuestra economía de más competitividad, más capacidad de atraer empresas para crear un empleo digno y de calidad. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, bon dia. No compartim el contingut ni els objectius de la proposició de llei per rebaixar l'IRPF. Ni compartim la proposició de llei, ni compartim la intervenció del senyor Fernández, ni tampoc, evidentment, la del diputat que m'ha precedit, que coincideix en els plantejaments amb la posició del senyor Fernández, perquè no compartim els principis en què fonamenta aquesta proposició de llei, discrepem de la valoració que expliciten en el preàmbul i no considerem que modificar l'escala autonòmica de l'impost sobre la renda de les persones físiques en els termes que es planteja contribueixi ni a fer que el sistema fiscal sigui més progressiu ni més suficient ni més just. El que no m'agrada tampoc és que es vulguin justificar polítiques en base a mentides, que és el que fa aquesta proposició de llei malauradament. Si vols fer una política, la pots argumentar, pots buscar les raons, pots, fins i tot, tenir una argumentació basada en els teus principis, però el que no pots fer és sustentar-la en mentides. I, malauradament, en la proposició de llei, en el preàmbul, s'estipulen un seguit de mentides. Comença dient que Catalunya lidera el rànquing de comunitats autònomes amb major pressió fiscal de l'Estat. No és cert –no és cert–, som els tercers. Amb el trenta-quatre per cent de pressió fiscal, estem després de Cantàbria i després de les Illes. No som els que liderem, som els tercers, no som els primers. I, en qualsevol cas, és millor que no obviem que el nostre trenta-quatre per cent està lluny del 39,4 per cent de pressió fiscal de mitjana de la Unió Europea, més lluny encara del 40,1 per cent d'Alemanya, del quaranta-quatre per cent de Bèlgica o del quaranta-sis per cent de França. I obvio parlar de Finlàndia, de Dinamarca o de Noruega. És cert també que no parlo de Bulgària ni de Romania, que estan al vint-i-cinc, vint-i-sis per cent. Però, en qualsevol cas, el que és evident és que la nostra pressió fiscal està per sota de la mitjana europea i molt per sota dels països més avançats del conjunt de la Unió Europea. I aquesta bretxa fiscal que tenim amb la Unió Europea, aquest gap fiscal, el seixanta-vuit per cent de la bretxa s'explica fonamentalment en cotitzacions socials, en IRPF i en impost de successions. Això explica aquesta bretxa fiscal fonamentalment. I deixo de banda temes com frau fiscal o altres qüestions. Segona mentida que situen. Diuen que és el tipus impositiu més alt de l'Estat. No és cert, som els quarts. Estem lluny del 45,5 de Madrid, és cert. També estem lluny del 54 per cent del País Valencià. No és el tipus impositiu més alt el de Catalunya, és, si de cas, una altra comunitat autònoma. Som els quarts, no els primers. Situa també que es castiga els contribuents de Catalunya. No és cert –no és cert. La fiscalitat no finança governs, finança polítiques, polítiques socials. Potser valdria la pena que comencéssim a fer pedagogia. Perquè la política fiscal no castiga, perquè no són càrregues, són contribucions fiscals. Potser convindria que comencéssim a explicar que els impostos no són una càrrega fiscal, sinó que són una contribució fiscal al benestar de la ciutadania. Com deia un jutge del Tribunal Suprem dels Estats Units de Nord-amèrica, que li agradava pagar impostos, perquè pagar impostos era comprar civilització. Valdria la pena que féssim pedagogia amb les polítiques fiscals. Situa també que hi ha un impacte de la desocupació per la pandèmia, que 1 milió i mig de ciutadans i ciutadanes de Catalunya han estat en els ERTOs. I és cert. Però com es paguen els ERTOs? Com podem situar rebaixes fiscals quan reconeixem que, precisament, les crisis generen més necessitats que s'han de cobrir, precisament, amb ingressos públics, amb suficiència fiscal? Per tant, no considerem que aquesta proposició de llei tingui cap element positiu. És cert que situa una cosa en què coincidim: que necessitem una veritable reforma fiscal que redueixi –i aquí és on no coincidim– de forma notable i generalitzada la càrrega fiscal dels contribuents catalans. Necessitem una reforma fiscal, és necessària, però no en els supòsits que vostè planteja o que vostès plantegen. Perquè si ens cal una reforma fiscal és, precisament, per apropar-nos a Europa, per construir un veritable estat del benestar. No podem oblidar que avui a Catalunya el vint-i-cinc per cent de la població està en situació de risc de pobresa. Ni podem oblidar que el dinou per cent dels nois i les noies són d'abandonament escolar prematur. Ni podem oblidar les 771.000 persones avui estan en llistes d'espera o que encara estem lluny del vint-i-cinc per cent de despesa sanitària en atenció primària. I si volem cobrir aquests elements, necessitem una reforma fiscal que doni més suficiència d'ingressos. I, per tant, la reforma fiscal necessàriament haurà d'acabar augmentant la pressió fiscal per cobrir aquest gap de sis punts en ingressos, que, conseqüentment, també es traslladen a un gap en bretxa, en definitiva, sobre despesa. I això passarà per actuar sobre l'IRPF, a banda d'altres possibles mesures impositives. Per això no compartim l'objectiu que vostès plantegen en la seva proposta de reduir el tipus impositiu de l'IRPF a Catalunya per situar la pressió fiscal a la mitjana del conjunt d'Espanya. Perquè, precisament, aquest no és el problema, sinó que és just el contrari de la solució que necessitem. Nosaltres considerem que els ingressos fiscals no financen governs, financen polítiques públiques, fonamentalment polítiques socials. Si recaptem poc, la capacitat de despesa és poca. Un sistema tributari just ha d'assegurar la igualtat d'oportunitats. I això implica, per exemple, tenir un impost de successions en la línia de l'accés a una herència universal. Un sistema tributari just implica suportar-se sobre els principis de beneficis, de capacitat econòmica, de generalitat, de progressivitat i de justícia. I amb la covid ho hem tingut claríssim. Tothom hem coincidit que el sistema sanitari era un tresor a protegir. I això només ho podem fer amb un sistema tributari just i suficient. Sembla que ens hem oblidat ràpidament ara que ens dediquem a parlar d'abaixar impostos. D'aquesta crisi només en sortirem amb una reforma fiscal que permeti augmentar els ingressos públics i construir un veritable estat del benestar i fer front al triple repte que tenim d'inflació, creixement i deute, però necessàriament amb una reforma fiscal que garanteixi la suficiència d'ingressos. Per això, estem en contra de la seva proposta de llei. Res més i gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Diputats, diputades, conseller... Doncs jo crec que Catalunya sí que necessita una revolució fiscal. El problema és quina i de quina mida, però crec que ho és. Es parlava ara mateix d'Europa. Senyor Gallego, els liberals alemanys acaben d'entrar al Govern amb els ecosocialistes, amb els verds i amb els socialdemòcrates alemanys, i el primer que han fet és abaixar els impostos. Per tant, sí que es pot. I crec que aquell és un govern de progrés. Potser per a vostès, no, però sí que ho és. Per tant, possiblement Europa també està caminant cap a un altre lloc, cap a un altre camí. I han sigut, evidentment, els liberals alemanys els que han pogut propiciar aquesta baixada d'impostos a Alemanya. I això ho saben i ho saben tots. Però Catalunya necessita canvis estructurals en matèria fiscal –ho necessita–, que acabi amb unes polítiques erràtiques que han creat un sistema impositiu fet a la carta pel populisme i l'intervencionisme més radical. I ho podríem denominar amb molts altres adjectius, però ho posaré i ho deixaré amb aquest adjectiu, que crec que és més o menys ambigu i inclús diplomàtic. I ho fa en una comunitat que necessita tot el contrari, i on podria, de fet, fer tot el contrari. Així ens trobem amb una definició de trams i tipus d'IRPF actual on Catalunya..., i sí, és veritat, Catalunya té el dubtós honor de ser la comunitat autònoma que aplica la major pressió fiscal de tot Espanya als contribuents que es troben als trams mitjans –ja ho hem dit, i ho ha dit el senyor Munell–: trenta mil i vint mil. Ho diu el REAF; ho ha comentat i és així. De fet, la comunitat autònoma que aplica els impostos més baixos a les rendes més altes és la Comunitat Valenciana; això també és cert. Però nosaltres tenim la pressió fiscal més alta sobre aquests trams, que són el vuitanta per cent de la població que contribueix als impostos a Catalunya. Crec que ningú pot dubtar que reduir la capacitat de renda té conseqüències sobre bona part de la població, especialment sobre aquesta població, aquesta població majoritària; i encara ho és més en una situació econòmica i social complexa després de la pandèmia. I és així. I amb una creiem que dolenta gestió de les polítiques socials que s'han fet a Catalunya. Perquè també liderem altres rànquings. També liderem els rànquings, per exemple, de llistes d'espera en dependència o, dissortadament, també liderem rànquings com el de creixement de la pobresa a tot Espanya. Per tant, tampoc ha servit de molt la política fiscal que hem fet fins ara. Almenys no ha servit per reduir la pobresa a Catalunya. Alguna cosa estem fent malament. Però, bé, aquí el debat sempre és el mateix i sempre ho hem fet tot bé i ningú aquí assumeix cap tipus de responsabilitat. Jo crec, sincerament, que aquesta realitat, a més –i ho sabem–, vulnera o almenys afecta col·lectius vulnerables, com són pensionistes, i que un canvi, un canvi en aquesta política, suposaria una contribució important a la reactivació econòmica i una capacitat d'estalvi, augmentant el poder adquisitiu dels ciutadans. Vaja, jo crec que unes conseqüències evidentment positives. Es pot actuar sobre l'IRPF, per exemple –i així ho hem fet i ho hem demanat i ho hem proposat al Congrés dels Diputats–, amb la deflactació d'aquest IRPF, perquè els trams es puguin adaptar a la inflació, perquè un ciutadà no acabi pagant per una capacitat adquisitiva que ja no posseeix per complir el mandat constitucional, de fet, que disposa que el sistema tributari ha d'atendre el principi de capacitat econòmica. Però la realitat és que l'IRPF acaba castigant els trams més baixos i la inflació encara ho fa tot més dramàtic. Per tant, l'increment de la pressió fiscal els últims anys ha fet –crec que això és una conclusió– que aquestes rendes més baixes ho acabin pagant i que la renda real amb què compten sigui més baixa. Els poders públics haurien de fer tot el possible per evitar precisament aquesta situació i que aquestes rendes puguin mantenir o hagin de mantenir els seus llindars de capacitat adquisitiva. I aquest Parlament creiem que no ho està fent. Hi ha altres mesures, evidentment, com s'ha parlat aquí. S'ha parlat... El senyor Gallego parlava abans, també, del que utilitzem d'aquest malbaratament de 1.000 milions d'euros, que, de fet, Ciutadans ja va calcular la legislatura passada i que alguns aquí, ningú..., alguns partits aquí no acabaven de creure-s'ho. Al final s'hi han sumat. S'hi va sumar, és veritat, el Grup Socialistes amb una suma molt semblant que va treure durant la campanya electoral. No sé si..., una mica, doncs, estem contents d'haver propiciat aquest càlcul, i també ara sembla, doncs, que VOX ha fet aquest càlcul. És evident que hem gastat diners allà on no hauríem de gastar diners. Però nosaltres proposem que aquesta realitat o que aquesta proposició de llei, com a mínim, es pugui debatre. Nosaltres no bloquejarem el debat d'aquesta proposició de llei i, per tant, permetrem la seva tramitació. Creiem que es pot fer d'una altra manera –i això també ho hem dit. Creiem que no només s'han de tocar les rendes, en aquest cas, dels trams més baixos, sinó també als més alts, per equilibrar les rebaixes que es puguin fer en els trams més baixos. Per tant, la nostra proposta seria, potser, diferent. Creiem que seria més equilibrada. Creiem que, d'alguna forma, seria també més justa i equitativa. Però aquesta proposta, com a mínim, s'hauria de poder debatre. I hauríem de sumar a aquesta reforma també la deflactació de què hem parlat; jo crec que es podria realitzar i que es podria fer. Per tant, nosaltres tornem a dir que defensem o creiem que aquesta revolució fiscal és possible, que s'està fent a altres països d'Europa, a aquells països que per a molts són referents; que els liberals l'hem portat a altres llocs d'Europa també, i que, en aquest cas, tot i que no coincidim amb la proposta exactament que defensa el PP, nosaltres no hi votarem en contra, perquè crec que aquest tema s'ha de poder parlar. I, senyor Maragall, s'ha de poder parlar..., senyor Maragall, s'ha de poder parlar de tot en aquest Parlament –de tot. Vostès, que sempre parlen de radicalitat republicana..., de tot, i inclús ho poden fer partits que, segons vostès, no tenen una gran representació, però després –després–, senyor Maragall, vostès diuen que és molt important la població que hi ha a una comarca o no. Clar que ho és; tothom és important per opinar. I aquest debat s'ha de poder fer aquí, ho proposi qui ho proposi. Gràcies.
Acabat, doncs, el debat, procedirem a la votació conjunta de les tres esmenes a la totalitat de retorn de la proposició de llei. Comença la votació. Vist el resultat, atès que les esmenes a la totalitat han obtingut un total de 114 vots a favor i 17 vots en contra, aquesta iniciativa resta rebutjada. Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre. Gràcies.
Reprenem la sessió. [[Proposició de llei de mesures transitòries i urgents per a fer front i erradicar el sensellarisme (debat de totalitat)]] [[202-00029/13]] I ho fem amb el setè punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre la proposició de llei de mesures transitòries i urgents per a fer front i erradicar el sensellarisme. Com bé saben, aquesta iniciativa ha estat presentada per set grups parlamentaris: el Grup Socialistes i Units per Avançar, el Grup d'Esquerra Republicana, el Grup de Junts per Catalunya, la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el Grup Parlamentari d'En Comú Podem, Ciutadans i el Grup Mixt, que, alhora, han presentat una esmena a la totalitat amb text alternatiu. Per tant, en primer lloc, i per presentar la iniciativa i defensar l'esmena a la totalitat, intervindrà un representant de cada grup per un temps màxim de set minuts. Començarà, en primer lloc, el diputat senyor Raúl Moreno, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellera... Voldria saludar els representants de les cinc entitats socials que han estat impulsors i impulsores d'aquesta llei de mesures transitòries i urgents per fer front i erradicar el sensellarisme. Parlo d'Assís Centre d'Acollida, Fundació Arrels, Càritas Catalunya, Comunitat de Sant'Egidio i Sant Joan de Déu Serveis Socials. Saludar, també, la presència del professor Antoni Milian i Massana, catedràtic de dret administratiu de la Universitat Autònoma de Barcelona, que, amb altres catedràtics, ha dirigit aquest text legislatiu que avui posem a consideració de la cambra. El Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar vol fer un pas endavant en el reconeixement dels invisibles de la nostra societat. Normalment estan a les places, als carrers; els veiem, però no els mirem. I el sensellarisme és, probablement, l'expressió més crua de les desigualtats, de la pobresa i de l'exclusió de les nostres societats. Som, vivim en societats desiguals, molt desiguals. Hi ha qui mira una persona que és al carrer, en una situació de sensellarisme, i pensa què és el que ha fet malament perquè aquesta persona es trobi en aquesta situació. I nosaltres, que som responsables polítics i som persones compromeses amb el progrés social, hem de fer una altra mirada: hem de pensar què ha fet malament el nostre sistema, què estem fent malament, per fer que hi hagi gent que es trobi en una situació de viure al ras durant anys; què és el que ens està fallant. I jo crec que aquest text legislatiu ens ajuda a fer aquest canvi de mirada, de persones invisibles a «dejarse ver y ser vistos, com diu l'antropòloga tarragonina Marta Allué. El sensellarisme és un fenomen molt complex. És un fenomen clarament urbà, que afecta al voltant de divuit mil persones a Catalunya. No només és un problema d'habitatge, però és fonamentalment un problema d'habitatge. I porta associats, sovint, problemes d'addicions, problemes d'alcoholisme, de salut mental, d'una manca de xarxa social; evidentment, d'una incorporació al món laboral, de patologies cròniques, de manca de recursos. I són tots aquests problemes els que cal que siguin tractats de manera integral. En definitiva, podríem parlar d'una pluricausalitat, que es podria resumir en tres factors fonamentals: factors individuals, factors estructurals i factors socials. I la necessitat d'actuar per erradicar el sensellarisme..., no només com a grup parlamentari –que la tenim perquè considerem que és una lluita contra aquesta societat desigual–, sinó perquè també ens ho diuen la Carta social europea, els objectius de l'agenda 2030, el pla contra el sensellarisme del Govern d'Espanya i també el pla contra el sensellarisme de Catalunya, que es va posar en marxa l'any 2016 i que cinc anys després –cinc anys després–, coincidint amb l'entrada a l'ordre del dia d'aquest Ple d'aquest text legislatiu, el Govern la setmana passada va presentar, cinc anys després d'haver-se posat en marxa, l'any 2016. Bé està el que bé acaba, però, hi insisteixo, cinc anys després. La proposició de llei que avui presentem ens convida a fer aquesta anàlisi, aquest canvi de mirada, com deia. I aquesta llei va dirigida a aquells que viuen al ras o que pernocten en pensions, en habitacions, en establiments residencials. Vol incidir per afavorir la seva protecció; la promoció, la integració, la inserció i l'emancipació de les persones en situació de sensellarisme. Haurem de parlar del seu dret a l'empadronament, de fer ús d'un espai residencial digne, d'un títol de transport, de consigna, de bugaderia, de dutxa, del dret a vot, del dret a tenir una sala de vetlla el dia que morin. En aquests moments, la gran majoria d'ells són directament enterrats. Estem parlant de coses tan senzilles i tan importants, des del punt de vista de la dignitat, com tenir una sala de vetlla o un oratori. Haurem de parlar sobre el dret a romandre a l'espai públic, sobre perseguir qualsevol tipus de discriminació que es pugui produir vers les persones en situació de sensellarisme; de garantir el seu dret a una assistència sanitària. I també es parla, en aquesta llei, dels òrgans de coordinació i de govern que l'han de fer possible. Caldrà, per altra banda, comptar quantes persones es troben al carrer. En això ens hi han ajudat les entitats del tercer sector i ens hi ajudat, també, molts ajuntaments. La gran majoria d'ajuntaments –deixo a banda els més grans, per una qüestió de volum– coneixen quantes persones estan vivint al ras. Els serveis socials fins i tot coneixen els noms de les persones, i molts d'ells i moltes d'elles tenen els serveis, alguns dels quals reconeix aquesta llei, serveis bàsics. Això, aquesta experiència del món local, cal tenir-la com un factor positiu a l'hora de poder enriquir el text legislatiu que avui entra en aquest Parlament. No partim de zero. Per tant, la intervenció social dels ajuntaments l'hem de posar en valor i l'hem d'aprofitar com una experiència acumulada que també ens servirà. Ara bé, a priori tenim tres aspectes que el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar posarà a discussió durant la ponència. En primer lloc, no es pot carregar sobre les esquenes dels municipis, el cost d'aquesta llei. Si no hi han recursos econòmics que suportin aquesta llei, no es podrà fer. Podrem tenir, com tenim, moltes altres lleis fantàstiques, superpioneres, si volen vostès, però no donarem solució als problemes si no hi ha un increment del pressupost dels serveis socials. Serà impossible que, a més a més, posem a les esquenes dels municipis i a les mans dels professionals noves actuacions per tal d'intentar reduir el sensellarisme. En segon lloc, el principal recurs contra el sensellarisme és un dels principals problemes socials de Catalunya. L'habitatge o, millor dit, la manca d'habitatge social és un problema per al conjunt de la ciutadania; també, i especialment, per a les persones sense llar. I tercer, cal escalar els recursos no tant en funció del volum de la població –de si té deu, vint o cinquanta mil habitants–, sinó de la presència de persones sense llar. I cal, a més a més, que aquests recursos residencials puguin ser mancomunats, puguin ser compartits amb altres municipis, perquè el que cal fer és una llei que sigui eficaç. I, en aquesta línia, nosaltres farem les nostres aportacions durant el procés de discussió. Compartim bona part del text legislatiu. Per això l'hem recolzat des del primer dia que ens vam reunir amb les entitats. Cal donar un pas endavant. Cal ser valents. Cal, també, ser pioners en lleis d'aquestes característiques. I, per tant, agrair l'empenta de la societat civil organitzada. I ara el que cal és estar a l'altura de la proposta feta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta, diputats, diputades, i també, per descomptat, a les entitats impulsores d'aquest text legal que ens acompanyen avui i veuen, per fi, el fruit de tant de temps, tant de temps de feina –molt ben feta, hem de dir també. Avui ens trobem davant de l'abordatge des d'aquesta cambra, per fi, d'un text de llei per abordar la problemàtica tan greu que tenim en aquest país, amb la situació de sensellarisme de moltíssims veïns i veïnes arreu de diversos municipis. Sí que és cert que el sensellarisme és una problemàtica que principalment es concentra en zones urbanes, i d'aquí, de les principals anàlisis de les principals ciutats del país, doncs, n'extraiem dades orientatives sempre, entenem..., per l'antiguitat que tenen, per la metodologia que han fet servir, diem que són orientatives, però sí que ens poden donar una mica de llum per entendre l'abast de la problemàtica. Com bé indicava el diputat Moreno en la seva intervenció, té un abast aproximat d'unes divuit mil persones, que sí que m'agradaria desgranar una miqueta..., entenent les diferents tipologies de situacions de sensellarisme. Perquè sí que és cert que..., des de persones que dormen al ras –que seria la situació més identificable per tots i totes nosaltres–, persones que estan vivint en assentaments, persones que estan pernoctant únicament en albergs destinats a aquesta problemàtica o persones que viuen d'una manera regular en equipaments públics o publicoprivats destinats a la gestió de la seva situació..., però parlaríem dels casos més greus, aproximadament, d'unes quatre mil persones, que cada dia estan o bé dormint al ras o pernoctant en albergs diàriament. Volem destacar algunes coses d'aquest text, que, com deia, ha sigut una feina àrdua de les entitats impulsores i de negociacions entre els diferents grups parlamentaris. Però nosaltres hi posem en valor sobretot certes coses, com, per exemple, els drets de les persones sense llar. Trobem específicament interessant que es parli d'espais dignes i es faci referència a l'arquitectura hostil que tenim en moltes de les ciutats del país; l'accés a serveis de dutxa, bugaderia i consigna; l'accés a centres de baixa exigència, entenent que això ajuda a la recuperació de la dignitat que aquestes persones tant necessiten. I, des d'un no «tutelatge, des d'una recuperació d'aquesta dignitat i aquest empoderament com a persones autònomes..., el títol de transport gratuït, el dret a tenir una mort digna –a través del servei de tanatori–, el dret a l'espai públic –que nosaltres considerem cabdal per a la prevenció de la violència. I, per descomptat, destaquem la referència que es fa a l'accés al padró com a porta d'entrada a drets socials bàsics. També tenim, en aquest imaginari col·lectiu, molt tipificat què entenem o què podem percebre com a persona en situació de sensellarisme. I sempre pensem que són persones amb un perfil molt concret –persones grans, amb un aspecte insalubre–, que fins i tot podem arribar a pensar que són culpables de la seva situació, etcètera, però no veiem els invisibilitzats dintre dels invisibilitzats que són les persones sense llar, com poden ser els joves tutelats i extutelats, que s'escapen o surten dels centres i no tenen una alternativa habitacional, i, per tant, en gran mesura estan dormint als carrers; les persones migrades, que, per tenir una situació administrativa irregular o una irregularitat administrativa sobrevinguda, també acaben al carrer, i, sobretot, les grans invisibilitzades dintre de la problemàtica del sensellarisme, com són les dones. El sensellarisme de gènere és una qüestió importantíssima que nosaltres destaquem molt en aquest text legal. Com dèiem, dintre d'aquesta classificació de persones sense llar, seguint la classificació de la Federació Europea d'Entitats Nacionals, hi ha tretze classificacions. I aquesta llei aborda les primeres tres, que entendríem que són les més greus, no menystenint, en cap cas, les següents. Però per, com bé diu el text, coherència en l'abordatge de la problemàtica, doncs, ens centrem en aquestes tres, que són: persones que estan al ras, persones que pernocten en albergs i persones residents en equipaments. Celebrem especialment que sigui una mesura transitòria i no permanent, perquè una de les concessions que nosaltres, com a grup parlamentari, hem fet en aquest text de llei és l'acceptació del model publicoprivat, que permet a entitats i fundacions privades gestionar un servei públic. Ho hem fet justament per aquesta voluntat i compromís de transitorietat expressada i explicitada en la llei, que ens permet, com a Candidatura d'Unitat Popular, acompanyar les entitats especialitzades que estan impulsant aquest text. Ara bé, no podem deixar d'incidir en que la professionalització de l'atenció social a través de fundacions i entitats del tercer sector té el perill de cronificar aquest model, i que l'existència d'acords i convenis amb aquestes entitats i fundacions ha de ser imprescindiblement temporal per no dissuadir les administracions públiques del camí cap a la internalització dels serveis socials públics, que, com ja és per totes sabut, és la nostra aposta sempre. Perquè, per garantir la universalitat dels serveis d'atenció social i que arribin a tota la població i en tot el territori, els serveis han de ser de provisió, gestió i titularitat públiques. Serveis com l'atenció a persones en situació d'extrema vulnerabilitat, com són les persones sense llar, no poden dependre de la sort de l'existència d'entitats al territori, entitats que no volem en cap cas invalidar, perquè sobretot són resolutives de la problemàtica urgent que és l'atenció a persones sense llar, però que, en definitiva, cobreixen una necessitat social bàsica que l'Administració no està cobrint. Molt important: el recolzament col·lectiu en processos de denúncia i judicials envers la violència aporofòbica, racista, patriarcal i xenòfoba, que és el principal factor de violència contra les persones sense llar. Esperem que en principi aquesta llei sigui una porta d'entrada per apoderar les persones afectades [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , com per exemple a través del Sindicat Sense Llar –i ja acabo, presidenta–, que haurien de ser sempre les protagonistes de la gestió dels problemes que els afecten. En definitiva, fem un balanç positiu d'aquest text legal. Animem a tota la cambra, no pot ser d'una altra manera, a aprovar aquest text i que comenci a caminar. I estarem molt atentes al desplegament d'aquesta llei, que ha de dialogar amb altres marcs legals en matèria d'habitatge. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, i nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. I els hi donem la benvinguda novament a les entitats que han treballat aquesta proposició de llei que, finalment, debatem avui i que ens posa una part del problema del sensellarisme sobre la taula, una proposta que fa molt que va ser treballada. I nosaltres, des d'En Comú Podem, aprofitem per parlar de la perspectiva des de la qual entenem aquesta problemàtica, que és l'expressió local d'un problema global que té a veure amb tres aspectes principals: en primer lloc, l'habitatge –com ja s'ha esmentat–, la precarietat laboral i també la llei d'estrangeria. La manca d'habitatge assequible, l'extracció de rendes als grups més empobrits de la població per polítiques neoliberals, la creixent precarització de les condicions laborals i, hi insistim, la llei d'estrangeria, malauradament, són factors que deixen persones al carrer. I tot indica que aquesta tendència va a l'alça. I la proposició de llei inclou propostes interessants en els dos primers àmbits, que són l'habitatge i les rendes, i també posa de manifest i posa sobre la taula aspectes claus i assignatures pendents que tenim, com pot ser la vulneració del dret a l'empadronament que pateixen les persones sense llar que no poden acreditar domicili fix a determinats municipis de Catalunya, amb la conseqüència d'accés a serveis, a recursos, que això implica. I aquesta llei, que ha estat treballada per diverses entitats, el món social i institucions coordinades també pel catedràtic Antoni Milian, ens sembla molt rellevant, ja que el que pretén és generar un marc legislatiu que reguli les actuacions i serveis que les administracions públiques haurien de portar a terme per garantir els drets de les persones sense llar i per erradicar aquesta situació. Erradicar és un repte important, tant de bo ho aconseguim, i els emplacem a fer-ho, però és un repte ambiciós que no tenim més opció que entomar com a societat. Llavors, des d'En Comú Podem, tot el suport a aquest procés legislatiu. I, en aquest cas, no és un suport de paraules buides, sinó que ve recolzat per tota l'acció que ha fet l'Ajuntament de Barcelona, que ha duplicat el pressupost de sensellarisme, però necessitem que encara més municipis doblin aquests recursos, i, per això..., la importància de destinar-n'hi. Per una altra banda –i amb relació no a aquesta proposició de llei, però haurem de veure com encaixen–, celebrem que s'hagi fet pública, fa uns dies, la posada en marxa del marc d'acció per a l'abordatge del sensellarisme i que bona part de les accions plantejades estiguin enfocades en habitatge. Celebrem que en els pressupostos s'hagi destinat una partida per començar a treballar-hi, però som conscients de que aquests pressupostos no són suficients, no? I això no ho sabem des de l'oposició, sinó que també, per descomptat, ho sap el Govern, però sobretot ho saben els ajuntaments, que, tot i tenir les competències en aquesta matèria, no compten amb els recursos suficients ni, fins ara, amb un lideratge clar d'una Generalitat que tingui una perspectiva catalana del sensellarisme. Al marc d'acció presentat veiem com s'ha ampliat el focus a totes les categories d'exclusió residencial. Llavors, passem d'aquests divuit mil que hem sentit en les darreres intervencions a més de seixanta mil persones. I això ens sembla positiu, però després veiem que les actuacions que es volen impulsar s'enfoquen essencialment al sensellarisme de carrer, així que haurem de veure com el model català d'atenció a les persones sense llar pot fer un abordatge integral que realment ens ajudi a avançar. Però sobretot recordem que hi ha unes causes estructurals i que, per tant, cal cobrir línies de treball a llarg termini. Quan parlem d'estratègies a llarg termini, ens referim a trencar la idea de que són els serveis socials o les entitats qui ha de fer tota la feina amb relació al sensellarisme. Les persones sense llar tenen molts drets vulnerats –dret a l'habitatge, drets de ciutadania, nacionalitat..., ingressos que els permetin tenir un projecte de vida digna–, i la feina dels serveis socials és, en tot cas, acompanyar persones que veuen els seus drets vulnerats, però moltes vegades no els podran garantir. De fet, una cosa que ens ha de fer pensar aquesta llei és que contempla la garantia de drets que estan, a la majoria de persones, que no són sense llar..., o sigui, reconèixer els drets que qualsevol persona ja té reconeguts. I ens fa pensar si de veritat no som capaços, com a administració i com a societat, de garantir-los fins ara. Llavors, hem de ser proactives i posar en marxa accions per tal de que això sigui efectiu. Per això creiem que no només créixer en serveis socials i allotjaments és un carreró sense sortida, si no es connecta amb les polítiques d'habitatge. I no es tracta de proveir habitatge a qui ja s'ha quedat sense llar, sinó de garantir-ne l'accés a tothom. Sense accés a l'habitatge, l'allotjament d'emergència es converteix en un àmbit dels serveis socials molt sobredimensionat i cada cop més difícil de gestionar. I, ojo, perquè la resposta institucional a l'exclusió residencial severa té dues línies d'actuació. Per una banda, podem proveir habitatge o proveir allotjaments. I, a grans trets, habitatge proveeix solucions que poden arribar a ser definitives i serveis socials proveeix solucions que són provisionals. I la temptació de construir respostes assistencialistes prendrà més força que mai. Així que compte, perquè una persona allotjada en un centre residencial continua sent una persona sense llar. Sense un gir radical en les polítiques d'habitatge i de garantia de rendes que freni la caiguda en la pobresa extrema a la qual s'enfronten tantes persones i famílies en els propers mesos, i que passa també per modificar la renda garantida de ciutadania, com hem repetit i insistit en diverses ocasions, i ser conscients dels efectes de la llei d'estrangeria..., que la llei d'estrangeria aboca al carrer milers de persones, i per això també la iniciativa legislativa popular de regularització també és cabdal. Sense tot això, els serveis socials i les entitats es desbordaran, tancant una hemorràgia amb tiretes. Des d'En Comú Podem estem convençudes –hi ha evidència empírica que així ho corrobora– que molta gent sense llar, en cas de comptar amb uns ingressos que poden ser a través de la renda garantida, a través d'una renda bàsica universal, no tornaria a trepitjar el carrer. Perquè és una realitat que hi ha persones i perfils que necessiten una intervenció molt intensa, però hi ha gent que té un clar problema econòmic. I la protecció social no pot dependre únicament de les teves cotitzacions a la seguretat social, i l'ocupació no pot ser, per una altra banda, l'única manera de tenir protecció social. En definitiva, donem suport a aquest procés legislatiu. Farem les nostres aportacions per complementar-lo. I la idea és veure també com aquest procés legislatiu s'encaixa amb l'estratègia que actualment s'està engegant des de la Generalitat. Moltes gràcies a les entitats novament per la feina. I esperem que aquest procés pugui sortir endavant. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas... Quería, primero..., creo que se ha hecho, pero, desde nuestro grupo, también agradecer el magnífico trabajo que han hecho las entidades que han impulsado esta ley, y este texto, al grupo impulsor, sobretodo porque esto es el fruto de un trabajo de muchos años. No es, precisamente, una de esas iniciativas que respondan a un problema circunstancial. Al revés, precisamente este es uno de los problemas con los que se encuentra esta sociedad, posiblemente de los más permanentes y que menos hemos sabido afrontar legislativamente en los últimos años; posiblemente nunca, posiblemente nunca lo hemos sabido afrontar. Como mínimo, se va a poder trabajar un texto que, además, tiene, digamos, la ventaja y el beneficio de ser un texto impulsado por diferentes grupos parlamentarios, alejadísimos, muchos de ellos, ideológicamente: desde una visión liberal, como podemos dar nosotros, hasta visiones muy alejadas y mucho más enconadas en la izquierda, como hemos escuchado tanto a la CUP como a los comunes, y también al PSC, y posiblemente habrá otras visiones, todas ellas con sus matices, que escuchamos hoy. Creo que se puede obtener una ley útil, si nos proponemos que eso sea así. Y aquí quiero hacer una reflexión, pues, a lo mejor, fruto de llevar unos años aquí metido, y es que creo que he aprendido que muchas veces se elaboran textos magníficos en este Parlamento –otros no tanto, pero algunos sí–, pero que nunca se pueden..., o que por lo menos no se dotan de las herramientas adecuadas para poderlos implementar. Y el listado de leyes magníficas que pueden ser colgadas en el museo de las legislaciones perfectas posiblemente es inacabable, con lo cual... Espero que esta no sea una de esas propuestas nuevamente perdidas en el tiempo. Yo creo que lo podemos conseguir. Desde nuestro grupo, vamos a hacer mucho hincapié en uno de los problemas que creo que hemos tenido ya hoy, y es saber realmente definir qué es el sinhogarismo, qué es una persona sin hogar. Creo que para muchos está claro, pero no está tan claro, porque hay diferentes grados y seguramente situaciones y fases previas a la situación de sinhogarismo que tienen muchos catalanes. Se ha hablado de cifras cercanas a los dieciocho mil, tenemos cifras de más de veinte mil; las cifras de aquellos que están realmente sin un hogar, en la calle, son más de cinco mil, según algunas entidades. Posiblemente todo eso nos lleve a hacer una reflexión, y posiblemente sea una de las primeras medidas que debamos tomar, y, por lo menos, tener incluidas de forma adecuada en la ley. La situación en Cataluña, en toda España –de hecho, en Europa, pero bueno, voy a hablar de Cataluña–, es muy dura, y especialmente dura para aquellos que son –se ha hablado de la palabra «invisible– «invisibles e invisibles, y lo podríamos decir de forma exponencial: aquellos que jamás –jamás– cuentan para nada. De hecho, la situación es tan terrible que ni siquiera están empadronados. Es decir, es que es algo básico para acceder a cualquier servicio mínimo, cualquier derecho mínimo que pueda tener un ciudadano en Cataluña. Me gusta hablar muchas veces de que son –y por eso creo que tenemos que trabajar en esa línea– conciudadanos. No son gente sin hogar, son conciudadanos que no tienen acceso a un derecho constitucional como es la vivienda. Y nosotros, que somos grandes defensores, evidentemente, de la Constitución, también creemos que se tienen que poner en valor algunos de esos derechos. Y uno de ellos, precisamente, es la vivienda. Y ese marco en el que nosotros vivimos nos lo garantiza. Trabajemos para ello. Ese es uno de los problemas o una de las situaciones de la que nosotros creemos que debemos alertar. Otra es recuperar en parte la excelente experiencia –y entiéndanme– que supuso la respuesta a la situación de las personas sin hogar que hubo durante la pandemia. Hay una cierta, digamos, iniciativa, incluso de colaboración público-privada, de hoteles que ofrecieron habitaciones, alojamiento, a personas sin hogar, y otras entidades también públicas en este caso ofrecieron..., no me gusta hablar de la palabra «albergue, pero sí espacios donde poder temporalmente ofrecer un techo a aquellas personas que no lo tenían. Buena parte de todas esas experiencias que se han ido perdiendo deberíamos poder recuperarlas en esta ley, igual que iniciativas –que estas ya se han hablado y creo que las voy a repetir– como el «Housing first o el «Housing led, que son, al final, fórmulas para hacer ese tránsito de inclusión, que ha de ser la otra palabra para mí esencial en todo este proceso. La situación de sin hogar ha de ser temporal, ha de ser un tránsito. Ha de ser un tránsito. Y se llega a esa situación desde diferentes puntos de vista, desde diferentes causas, todas ellas muy duras, que, además, se han comentado algunas de ellas aquí: desde situaciones de pobreza extrema, simplemente, a violencia de género, a situaciones, pues, de personas que están en centros de acogida que tienen que salir de ese centro de acogida. Diferentes lugares, diferentes puntos de vista que nos llevan, precisamente, a esa situación. Nosotros lo queremos reforzar. ¿Y en qué nos vamos a basar? O ¿en qué nos vamos a centrar en esta ley? Algunas de esas cosas se han dicho. Creo que no se habla adecuadamente..., o no se sabe cómo se va a pagar o se va a financiar esta ley. Creo que se están..., y aquí se ha dicho, lo ha dicho el diputado Moreno, y creo que tiene razón: se están dando o se están cediendo demasiadas responsabilidades al mundo municipal, al mundo local. Está bien que nosotros legislemos, pero si legislamos algo, paguémoslo; o sea, si legislamos, que el ejecutivo sea quien se encargue por lo menos de buena parte de lo que nosotros legislemos. Por lo tanto, esto va a ser una de nuestras líneas esenciales durante la tramitación que vamos a defender, así como la defensa de esa colaboración público-privada. Pero aquí, y, aunque parezca extraño a nuestra posición, normalmente, creo que debemos desarrollarla, pero no debemos tampoco convertirlo en una fórmula de extensión de responsabilidades por parte del ejecutivo o, en este caso, por parte del Govern de la Generalitat. Por lo tanto, debe ser el Govern de Generalitat quien se ocupe de esto. Debemos saber cómo financiarlo, y hacer una ley realista, implementable y, por favor, útil –útil. Gracias, diputados y diputadas.
Moltes gràcies. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Titon Laïlla.
Gràcies, presidenta. Consellera... Deia Goethe que l'home feliç és aquell que, sent rei o pagès, troba la pau a casa seva. I Goethe parlava de la casa, de la llar, com un lloc segur, estable, protector, que per a la persona és fortalesa, és certesa, et permet construir una vida digna i et permet ser tractat amb respecte i alhora ser cuidat. També la Declaració universal dels drets humans reconeix en tots i cadascun dels seus articles uns drets que en molts casos es vulneren en les persones que viuen al carrer, segurament com a conseqüència d'una acció o, millor dit, una inacció primària, que és per part nostra, de tota la comunitat, que és precisament la invisibilitat, els prejudicis amb els que tractem i pateixen les persones sense llar. Persones que no són, podríem dir, reconegudes, persones que estan desprotegides, que no participen de la vida comunitària, que no tenen feina, que tampoc tenen lleure, etcètera, no? I revertir això, en la mesura del possible i sent molt conscients de les limitacions que tenim, crec que és la voluntat, però m'atreviria a dir també l'obligació, d'aquesta llei, perquè és una llei que el que vol és cuidar. No puc començar aquesta intervenció sense donar les gràcies a les persones que avui ens acompanyen aquí, entre el públic, i que a la vegada són les responsables de que avui en aquest faristol estiguem parlant del sensellarisme, que són la Comunitat de Sant Egidi, la Fundació Arrels, Serveis Socials de Sant Joan de Déu, Càritas Diocesana de Barcelona i Assís Centre d'Acollida. Són entitats referents, malauradament, en el món de l'atenció social i també en l'atenció al sensellarisme. I dic «malauradament perquè estic convençuda que el que voldrien és que aquesta atenció a les persones sense llar fos residual, no?, en les nostres comunitats, en els nostres barris. Aquesta llei, deia, és una llei que parla de cuidar i que parla de vida, perquè, segons la Fundació Arrels, a Catalunya hi ha a la vora d'unes sis mil persones en situació de sense llar –amb dades antigues, del 2017–, de les quals 2.347 viuen directament al carrer. Com saben, quan es parla de les persones sense llar s'utilitza una classificació que divideix aquesta situació de sensellarisme en tretze categories. I en aquesta llei el que es vol és aprofundir i posar el focus sobretot en les tres primeres, que són les persones que viuen al ras, persones que pernocten en allotjaments d'emergència i persones que resideixen en serveis temporals. Com deia abans, aquestes són dades que ens han de fer reflexionar i actuar. Entenem que les causes són diverses, que hem de poder detectar-les i combatre-les per tal de disminuir i, òbviament, com a gran objectiu, reduir o eliminar aquestes xifres, perquè són xifres, són números..., en fred són números, però al darrere són vides, són persones, són famílies, són diferents situacions que el que demanen són accions transversals i accions continuades en el temps. Perquè parlar de sensellarisme vol dir parlar d'habitatge o, més ben dit, parlar de la manca d'habitatge, d'ajudar aquelles persones que necessiten ajudes, per exemple, per mantenir un lloguer, com sé que ja està fent el Govern. Crec que –si no, la consellera que em corregeixi– hi dediquen gairebé 140 milions d'euros. Però també aquelles que no tenen accés al lloguer, que no tenen accés a l'habitatge, i per a les quals hem de treballar també per poder facilitar-los aquest habitatge digne, no? Però són..., hem d'anar més enllà, hem de fer propostes que no siguin conjunturals, puntuals o fins i tot diria sectoritzades, sinó que hem d'anar a l'arrel del problema, obrir la perspectiva i anar a mesures que toquin molt més la seva transversalitat, perquè la causa també és variada i és transversal. Per tant, hem de poder parlar de polítiques socials àmplies, hem de poder parlar de famílies, hem de poder parlar de salut, sobretot, i bàsicament de salut mental, però hem de parlar, sobretot, de vincles. Perquè del que tracta aquesta llei també és d'oferir i treballar els vincles, perquè, si volem revertir aquesta situació, el que hem de poder garantir són certeses, hem de poder ser àncores. Si bé les causes, com deia, de que una persona visqui al carrer són diverses, sempre hi han causes que hi afegeixen més vulnerabilitat, com poden ser, per exemple, les dones, com poden ser les persones migrants, com poden ser les persones amb trastorns mentals. Però, centrant-nos en els tres punts que abasta aquesta llei, crec que cal dir que el primer que hem de fer és tenir les dades reals de quantes persones viuen als nostres carrers per tal de poder oferir, certament i en realitat..., i sabent també de què disposem, quins recursos tenim centrant-nos en les persones que necessiten aquesta ajuda. I un cop tinguem i puguem garantir el vincle –per exemple, d'entrada, el vincle administratiu amb el padró per garantir drets socials, com els deia abans–, doncs, també caldrà aprofundir i treballar moltíssim precisament des de la proximitat amb el món municipal. Crec que és una llei que obligarà a tots plegats a parlar molt, moltíssim, i dialogar i fer consensos amb el món municipal. Perquè és precisament de la mà del món municipal que podrem acotar amb concreció què necessiten les persones sense llar que viuen en cadascun dels municipis, entenent que les necessitats i també la resposta que se'ls hi pot donar, precisament des d'aquesta proximitat, és diferent, per exemple, a les grans ciutats o en altres municipis més petits. I això ho puntualitzava el diputat Moreno, i crec que, certament, és una de les coses que haurem de posar-li el focus en aquesta llei. Així com també cal reconèixer les entitats i conèixer la feina que fan i la que han de seguir fent d'una manera col·laborativa, cooperativa, i, a més a més, precisament pel coneixement que tenen elles de quin és el paper que han de tenir i com han de coordinar aquesta feina, doncs, tan necessària que fan. Però aquesta no vol ser una llei de despatxos, una llei tècnica, una llei administrativa, sinó que ens obliga a tots a arremangar-nos i baixar al detall del dia a dia, perquè és una llei que també parla, per exemple, de la bugaderia, del servei de consigna; parla de la dutxa, del servei d'alimentació; però també parla, per exemple, de què fem amb una persona sense llar quan se li dona l'alta, doncs, d'un centre hospitalari; o també quan traspassa, no?, perquè tampoc aquí tenen dret a tenir una mort digna. De fet, el Govern és conscient d'aquest tema i fa poc va aprovar el marc d'acció per a l'abordatge del sensellarisme a Catalunya, dels anys 22-25, que crec que ha de treballar conjuntament amb el text resultant d'aquesta llei i precisament des d'aquesta proximitat. Deia a l'inici que aquesta llei el que vol és cuidar, el que vol és parlar de vida. I, per acabar, m'agradaria citar en Francesc Torralba, un filòsof que és expert en el món del cuidar, en el món de l'acompanyament sobretot hospitalari, però crec que també en aquest tema la cita ens serveix. Diu que cuidar d'una persona és acompanyar-la a viure el seu procés de reestructuració, de restabliment; però en aquest procés d'acompanyament el centre és la persona, no la seva malaltia. Per tant, cuidem-nos i fem visibles les persones, totes. Gràcies, presidenta, consellers. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, la diputada senyora Maria Jesús Viña.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputats, diputades... En primer lloc, vull saludar els representants de les entitats impulsores d'esta llei que avui mos acompanyen i aprofitar també per agrair-los novament la seua feina i implicació per haver pogut arribar fins aquí. Avui presentem esta esmena a la totalitat amb text alternatiu a la proposició de llei de mesures transitòries i urgents per fer front i erradicar el sensellarisme amb l'objectiu d'incorporar un nou text que fa referència a la versió definitiva, i, per tant, actualitzada d'aquest. En esta nova versió, hi incorporem les addicions, modificacions i supressions que a la inicial, en la versió pròpiament d'entrada, no hi constaven, de manera que es tracta d'un text totalment congruent amb l'objecte material de la iniciativa i que no introduïx cap canvi de contingut polític per part de cap dels grups parlamentaris que ho presentem. Així, l'objectiu consensuat és el d'aprovar en esta sessió plenària esta esmena a la totalitat, de la que proposem este text alternatiu i que la presidenta n'ordena la publicació com a proposició de llei per seguir-hi treballant en ponència. Aprofitaré estos minuts per reafirmar la postura d'Esquerra Republicana davant d'esta proposta presentada. El sensellarisme és, sense cap mena de dubte, la forma més extrema de vulnerabilitat i d'exclusió social que pot patir una persona en la nostra societat. I, per tant, l'objectiu no ha de ser gestionar-lo, ha de ser erradicar-lo. Actualment, el sensellarisme, com a conseqüència de les circumstàncies econòmiques i socials que estem vivint, ha adquirit més protagonisme en l'agenda política i mediàtica del nostre país. Ens trobem enfront d'un fet –i no d'un fenomen nou ni esporàdic en el temps–..., una situació que malauradament a vegades sembla que es troba amagada en la nostra quotidianitat. I, davant d'esta situació, cal desplegar tots els mecanismes legals adients per acabar amb esta greu problemàtica. Per això celebrem que el dia 29 de març el Govern de la Generalitat aprovés el marc d'acció per a l'abordatge del sensellarisme a Catalunya del 2022 al 2025, una eina que ha de permetre construir un model d'abordatge integral i consensuat per donar resposta a les persones que es troben en esta situació. Celebrem que el Departament de Drets Socials destini gairebé 98 milions d'euros a l'abordatge del sensellarisme fins al 2025, apostant pels models com el «Housing first o el «Housing led, models que des d'Esquerra Republicana sempre hem defensat, representant dos dels nostres objectius clars per a aquesta legislatura. Breument, també, volem comentar que per a l'elaboració d'este marc es va dur a terme un procés participatiu amb molts agents i experts involucrats en este camp d'estudi, sumant les dades obtingudes durant la campanya de la vacunació de la covid-19. La finalitat d'esta estratègia és també vincular el sensellarisme amb la resta de polítiques d'accés a l'habitatge i, en especial, amb les polítiques preventives. I des del Parlament hi estem treballant i hi seguirem treballant, tot i els entrebancs que ens puguin posar des dels despatxos de Madrid. Des del Parlament, tirem endavant lleis com la llei antidesnonaments, oferint mesures que representen una aposta valenta i que donen el suport necessari per a aquelles persones que es troben en risc d'exclusió habitacional. De manera simultània, volem expressar la importància de continuar desplegant iniciatives com el projecte 360°, que dona suport a molts joves majors d'edat que es troben sense llar. Proporcionar un sostre digne a totes les persones del país esdevé un deure evident i inqüestionable, que no s'ha de negociar, i on la responsabilitat recau, en primera instància, en les polítiques públiques i socials. Treballem mitjançant totes les eines parlamentàries de les que ens dotem amb l'objectiu de legislar. I legislem, legislem per donar un marc normatiu de garantia del que és intocable: tota persona té dret a un habitatge digne, i el nostre deure polític és garantir-lo. Avui aprofito també per recordar que des del Govern s'iniciarà el pla pilot per implementar la renda bàsica universal a Catalunya, un pla que s'ha dut a terme en diferents països i que es tracta d'una prestació monetària individual –per a cada persona–, universal –per a tots los ciutadans i ciutadanes– i incondicional –independent de tota condició i requisit. Bé, anant al quid de la qüestió, des d'Esquerra Republicana podem concloure que la llei de mesures transitòries i urgents per erradicar el sensellarisme, a més de ser necessària, comporta noves especificitats contextuals per atendre les persones que estan patint esta situació. Per este motiu, des del nostre grup parlamentari considerem esta llei com una oportunitat per treballar noves fórmules. I cal fer-ho des d'una perspectiva de gènere, fent especial èmfasi en la situació en què es troben les dones sense llar, que les fa encara més fràgils i vulnerables, i que habitualment es veuen submergides en altres problemàtiques socials al mateix temps. Cal donar suport i també atenció i acompanyament, de manera integral, a la salut mental..., en la que es troben moltes persones que es veuen endinsades en esta situació, incidint en la societat i combatent de manera contundent l'aporofòbia. Tot això, tenint en compte, com ja s'ha esmentat, que aquesta llei només aborda los tres primers nivells de classificació Ethos del sensellarisme. Per tant, la resta de situacions caldrà que les abordem des d'altres perspectives. I, ja per anar acabant, en esta legislatura ho tenim clar: objectius clars i diàfans per afrontar amb total determinació les urgències i desigualtats socials que sorgixen i que molts cops queden latents en la nostra societat. Necessitem tota la voluntat de canvi per millorar les nostres polítiques socials, que garanteixin una igualtat d'oportunitats per a tothom. I des d'Esquerra Republicana actuarem amb compromís ferm: la república, el camí per garantir unes polítiques socials reals i en sintonia amb la societat catalana, una societat justa per a tothom. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Després d'aquesta defensa de l'esmena a la totalitat per part dels grups, té la paraula ara, per fixar el seu posicionament, en nom del Grup Parlamentari de VOX, la diputada senyora María Elisa García.
Gracias, señora presidente. Dar la bienvenida a las entidades que hoy nos acompañan. Compartimos su preocupación, pero no la solución. Hace unos días, la consejera de Derechos Sociales nos dio una terrible noticia: 58.930 catalanes malviven en infraviviendas o son usuarios de albergues o directamente viven en la calle. Ahora les voy a dar yo una muy buena. Esta cámara tiene en su mano poder poner fin a esta situación que padecen 59.000 personas. Un ejemplo: cerremos esa macroagencia de colocación de afines, amigos y familiares de Junts, Esquerra Republicana y el PSC que son los consejos comarcales. Con esos 643 millones de euros que costaron en el 2020 podemos erradicar de un solo plumazo este problema. Podría decir esto... [[Alguns aplaudiments.]] Podría decir esto y volverme a mi sitio sin más, porque ustedes conocen la realidad y la solución, igual que nosotros. Miren, el veintiséis por ciento de la población se encuentra al borde de la exclusión social; 462.000 niños y adolescentes catalanes, en riesgo de pobreza extrema; 90.664 personas, a la espera de vivienda social; 17.500 mayores, pendientes de una residencia geriátrica. Y ahora conocemos que 59.000 catalanes viven en la calle o malviven en albergues o infraviviendas, con un riesgo grande de acabar también en la calle. La obviedad de la situación de pobreza extrema en Cataluña aplasta cualquier posible divagación sobre el momento al que ustedes, sus políticas feministas radicales, de fanatismo climático o proseparatistas, nos han llevado. Lo lamentable es que, ante este panorama descorazonador, solo se les ocurre presentar una octavilla ideológica a modo de panacea social que acaba explotando en una de sus muchas falsas catarsis progresistas. Solo que aquí, señores socialistas, no existe el efecto purificador que ustedes buscan en la tragedia que acompaña a las personas que viven sin un techo. Y la solución ni se acerca a esta ley, que solo es un parche con un claro fin de silenciar las consecuencias que tiene su ausencia de políticas sociales, sello de esta casa, es decir, de los diferentes gobiernos separatistas y de izquierdas que han gobernado. El camino que marca esta propuesta no va orientado a prevenir las circunstancias que llevan a una persona a vivir en la calle, ni siquiera a paliarlas. Va encaminada a proporcionar a la sociedad catalana una falsa sensación de limpieza de las fatales políticas públicas que los distintos grupos gubernamentales llevan instaurando en Cataluña desde hace décadas, tanto separatistas como PSC. Esta iniciativa no viene a mejorar las condiciones de las personas sin hogar, sino a consolidar un modus vivendi, un modelo que no se merece nadie y que ustedes buscan normalizar. Como no puede ser de otra manera, debemos defender que se ayude a todas estas personas que están en estado de vulnerabilidad, y aún más si viven en la calle, pero de ninguna manera legislar convirtiendo en norma el sinhogarismo, que debería ser una excepción y no un precepto. Las políticas para terminar con la complicada situación de estas personas deben estar encaminadas en la prevención y en terminar con su complicada situación. No es perpetuar un patrón que indudablemente es perjudicial para estas personas. [[Veus de fons.]] Gracias, señor Cid. [[David Cid diu: «De nada.]] Cuando pueda... Gracias. Es perjudicial para estas personas, pero es que también esta situación es bastante perjudicial para el conjunto de la sociedad. Lo cierto es que no todo puede ser regulado. Y regular una realidad que no debería existir, y que en el peor de los casos debería ser excepcional, provoca el desentendimiento del problema por parte del Govern y el abandono por completo de estos catalanes. El articulado solo habla del buque clásico progresista, la cansina y ridícula perspectiva de género, cuando, por ejemplo, el ochenta y cinco por ciento de las personas sin techo que habitan en las calles de Barcelona son hombres, según la Fundación Arrels. O de crear un registro de entidades y organizaciones acreditadas por la Generalitat; es decir, más chiringuitos regulados, supervisados y controlados por el Govern donde colocar a sus afines y amigos –a los pocos que les queden aún por colocar, claro. Y ni que hablar de todos esos artículos que hablan de dar continuidad indefinida a las ayudas con el fin de perpetuar el problema. Lo lamentable de toda esta ley es que no hay ni una sola propuesta de prevención. Ni una sola, señores socialistas. Acabaré como he empezado. Todos conocemos la solución, igual que ustedes. Construyan vivienda social para estas personas; cierren TV3, los consejos comarcales, la consejería de Acción Exterior, y eliminen todas esas subvenciones a entes separatistas con cero retorno social. Conocen la solución igual que nosotros, solo que nosotros queremos llevarla a cabo y ustedes no. Fomenten el trabajo, creen empleo, mejoren el acceso a centros de rehabilitación de adicciones, inviertan en el bienestar de la sociedad catalana, y déjense de leyes limosna minadas de ideología progresista. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Acabat el debat, procedirem a la votació a l'esmena a la totalitat amb text alternatiu. Comença la votació. El resultat de la votació són 118 vots a favor, 9 vots en contra i 2 persones que no voten. Atès que l'esmena a la totalitat amb text alternatiu ha estat aprovada, tal com estableix l'article 116.7 del Reglament, s'ordena la publicació d'aquest text articulat alternatiu i es transmetrà a la comissió corresponent. Aquesta proposició de llei no pot ser objecte, doncs, ja d'esmenes a la totalitat. [[Interpel·lació al Govern sobre el personal sanitari]] [[300-00148/13]] Passem al proper punt de l'ordre del dia, que és el vuitè punt, la interpel·lació al Govern sobre el personal sanitari. L'ha presentat el Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. I té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Laia Estrada.
Bé; gràcies, presidenta. Conseller Argimon, tenim el nostre sistema sanitari a l'UCI, almenys així ho veiem des de la CUP. Tenim un problema greu, que ve de lluny, en un dels serveis més essencials. Podem dir que és dels més essencials que tenim, perquè, quan parlem de sanitat, estem parlant de la vida de la població. I, per tant, quan tenim un sistema sanitari públic profundament, seriosament malmès, del que estem parlant és de que el benestar de la població, la vida de la nostra població, doncs, corre cert perill. Li dic que ve de lluny, aquest problema, perquè, per nosaltres, el pecat original el trobem en el model de concertació publicoprivat, i vostè ho sap perquè ja l'hi he comentat moltíssimes vegades. És un model que està pensat i gestat per afavorir el lucre a costa de la salut o, el que és pitjor, per afavorir el lucre a costa de la malaltia. I un model que, a més a més, permet, doncs, que hi hagi classisme entre el conjunt de la població. Així, tenim un sistema en el que en cap cas podem garantir que la totalitat dels recursos públics que hi destinem s'utilitzen exclusivament, íntegrament, per tenir cura del benestar de la població; un sistema que està ferit per les retallades que van començar el darrer any de tripartit i que van trobar el seu auge de la mà del mercenari de la patronal sanitària, el senyor Boi Ruiz, i un sistema que està totalment estabornit per la brutalitat d'una pandèmia que ja dura més de dos anys. I la pitjor part, sense cap mena de dubte, se l'ha endut l'atenció primària, que va camí de convertir-se en una atenció de beneficència; una atenció primària que podem dir que està pràcticament desmantellada. No ho diem només la CUP; ho diuen les usuàries, ho diuen les professionals i ho diu fins i tot un organisme com, per exemple, Amnistia Internacional. Els efectes d'aquest deteriorament del nostre sistema sanitari públic estan fent veritables estralls entre el conjunt de la població, i especialment entre aquella població més vulnerable. Vostè sap que, arran de la covid i la consegüent pèrdua de visites presencials, hem perdut..., o ha fet reduir els diagnòstics de malalties greus, ha fet reduir el seguiment de malalties cròniques, amb tot el que això comporta. Però també hem de parlar d'un increment notable de llistes d'espera, tant pel que fa a intervencions quirúrgiques com a proves diagnòstiques o a visites a especialistes. Hem de parlar de la dificultat d'accedir a l'atenció primària: cues a les portes dels CAPs; dificultats per ser ateses per la nostra metgessa o infermera de referència i que ho facin de manera presencial; pèrdua de serveis i especialitats o especialistes, que obliguen les usuàries, a vegades, a desplaçar-se a altres municipis, amb el que això comporta d'iniquitat per a les persones que no tenen cotxe –per exemple, parlem de població gran, a la que això li repercuteix molt negativament. I, de fet, a la Comissió de Salut contínuament estem aprovant acords per unanimitat relatius a les mancances que cal solucionar dels CAPs d'arreu del territori, i les companyes i companys que formen part de la Comissió de Salut ho saben perfectament. Què comporta tot això en el conjunt de la població? Un creixement de les mútues. Si el 2010 un vint-i-cinc per cent de la població de Catalunya tenia contractat el servei d'una mútua, ara, amb les darreres dades que a nosaltres ens consten, hem passat a un trenta-dos per cent el passat 2021. I això vol dir més triples llistes d'espera: qui hi va amb el carnet del CatSalut, qui hi va amb el carnet de la mútua o qui s'ho paga directament de la seva butxaca –i això també succeeix. I es dona una situació tan perversa com que hi ha una major celeritat per atendre la usuària en funció de si paga directament o si hi va per mútua, i a vegades això succeeix en un mateix centre sanitari, finançat o pagat amb diners públics, i fins i tot sent ateses per les mateixes professionals, la qual cosa, com li dic, per nosaltres és una perversió absoluta. I, darrere d'aquest patiment de les usuàries, què hi trobem? Doncs més patiment, però per part d'unes professionals desbordades, cremades i totalment esgotades, també especialment a l'atenció primària, però pràcticament a tot el sistema. Unes professionals que, després de dos anys de pandèmia, després d'haver tingut cura de totes nosaltres pràcticament desprotegides –allà han quedat les imatges que van fer que la comunitat internacional o que la premsa internacional titllés el personal sanitari de l'Estat espanyol de kamikazes–..., doncs, després de tot això, la meitat del personal sanitari català està en risc de patir un problema de salut mental, segons Galatea. Els professionals de la salut acumulen nivells de malestar físic i mental elevadíssims –estrès, ansietat, sobrecàrrega de treball, esgotament físic... Tant és així que un de cada cinc d'aquests professionals sanitaris s'ha plantejat deixar la professió. Una de cada cinc persones que van tenir cura de nosaltres, de les que aplaudíem, a les que lloàvem, a les que agraíem la seva tasca totes nosaltres en campanya electoral, avui vol deixar la seva feina, o s'ho planteja, perquè no pot més. I no només estan desbordades, cremades i esgotades, sinó que, a més, han de fer front a la ràbia, la impotència, el malestar de la població, de les usuàries, que canalitzen cap a elles, cap a qui tenen davant, tot aquest malestar, i no el canalitzen cap als veritables responsables, que estan protegidets per les parets dels seus despatxos. Això explica les protestes de les treballadores dels hospitals del Siscat, les recents protestes, però també les protestes que hem vist al llarg del darrer any per part del col·lectiu d'infermeria, del col·lectiu de medicina, per part dels MIR, per part de la vaga del 061, i fins i tot vam veure, fa poc més d'un any, una vaga històrica de totes les treballadores de l'àmbit de la salut. En aquest sentit, volem destacar la importància de tot el personal que treballa als centres sanitaris, perquè totes les funcions i tasques són claus perquè el sistema funcioni, des de qui opera fins a qui ens porta a la porta de l'hospital en ambulància, qui ens atén al taulell o qui neteja les instal·lacions per garantir que no es produeixen infeccions, però avui ens volem centrar en les mancances i greuges que acumula el personal sanitari i la necessitat d'aportar-hi solucions a curt termini i a mitjà termini; solucions que s'han de materialitzar i que han de ser tangibles. Què denunciem? Denunciem, recollim les denúncies que ens estan traslladant contínuament aquestes professionals. Excés de burocràcia. Gran part de les energies de les professionals van destinades a feines i tasques burocràtiques que van en detriment de l'atenció dels pacients. Vostè mateix lamentava fa un parell d'anys que una de cada quatre visites als CAPs era per fer gestions burocràtiques, i que no pertocaven al col·lectiu, doncs, de metges o d'infermeres. Parlem de ràtios elevadíssimes. Com a conseqüència de la manca de professionals, el que tenim és un personal que ha de fer front a ràtios cada cop més elevades, i en ocasions s'amplia la població de referència sense que no tan sols no s'incrementi la plantilla, sinó que fins i tot queda reduïda, perquè no es cobreixen les baixes, etcètera. Per posar un exemple de barbaritat de ràtio que tenim: en el cas del col·lectiu d'infermeria, estem molt lluny de les 9,5 professionals per cada mil habitants de mitjana europea; en tenim només sis per cada mil habitants. Salaris. No només perceben retribucions molt per sota del que perceben a altres països europeus, sinó que, a més a més, se'ls hi va retallar el cinc per cent i no se'ls hi ha volgut retornar. No se'ls hi ha volgut –perquè és una qüestió de voluntat política– retornar. O podem parlar de les DPOs, que, segons nosaltres, no haurien d'existir, i que en molts casos no es paguen al·legant equilibris pressupostaris, que, en canvi, mai no són obstacle per abonar els quantiosos honoraris de les direccions. Parlem de precarietat laboral. Tenim un personal sanitari doblant torns, i, al mateix temps, aquest personal molts cops, doncs, té contractes precaris, temporals o a temps parcial. Les dades que tenim ens diuen que a l'ICS la inestabilitat contractual afecta dos terços de la plantilla: professionals contractades per setmanes, dies o fins i tot hores, sense dret a vacances ni a descansos reglats. Greuges comparatius en funció del prestador per al qual desenvolupen les funcions: professionals que duen a terme les mateixes tasques i que tenen condicions significativament diferents, simplement, doncs, perquè treballen per a diferents prestadors. I el pitjor està per arribar, perquè ens falten professionals. Fa uns mesos, vostè calculava que a Catalunya falten entre vuit mil i deu mil professionals d'infermeria. El Col·legi d'Infermeres i Infermers de Barcelona duplica la xifra, i parla d'onze mil i 25.000 infermers i infermeres, que són les que falten. Metges de Catalunya parla d'entre sis-cents i vuit-cents metges de capçalera com a xifra per quantificar els metges que ens falten de medicina de família. I per què ens falten? I aquí està el quid de la qüestió. D'una banda, per una injustificable manca de planificació, que, a més a més, s'agreujarà, perquè en cinc anys, segons el Col·legi de Metges, es jubilarà el vint per cent de metges en actiu i no hi haurà prou relleu, cosa que encara és més dramàtica en el món rural, on la manca de metges i metgesses d'atenció primària pot deixar els centres de salut totalment afonats –i després ens sorprenem del despoblament en les zones rurals del país. Però, després, ens falten professionals per les pèssimes condicions laborals, per la creixent precarietat laboral que hem detallat –que he detallat– només posant-ne alguns exemples, perquè en podem posar molts més, i que fa que aquestes treballadores, que les nostres treballadores, hagin de marxar fora per poder exercir en condicions dignes la seva professió, o que directament es plantegin plegar o que pleguin perquè no poden més. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, té la paraula conseller de Salut, senyor Josep Maria Argimon.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Diputada Estrada, molt bona tarda. Miri, una de les coses que sí que reconec, no?, i que m'agrada, és que l'argument de les mútues, que el vaig posar jo aquí, en aquest mateix faristol, el vaig posar precisament per alertar de que nosaltres tenim un sistema sanitari públic que, o invertim en ell, o tindrem un problema. Perquè aquest increment del vint-i-cinc al trenta-dos no es produeix en sis mesos, es produeix en els últims cinc anys. I si nosaltres continuem en aquesta situació, ens podem trobar amb un sistema sanitari públic dual, que també l'he posat aquí a sobre de la taula, i en alguna entrevista, que també, doncs, agraeixo..., bé, «agraeixo en el sentit –ja ens entenem– que vostès també l'hagin fet servir, i la pròpia diputada Escarp també; en el sentit de que, d'alguna manera, almenys el que és el perill que tenim el compartim. El compartim, i, per tant, hi hem de començar també a posar solucions plegats. Hi han algunes coses, de tota manera, que sí que m'agradaria comentar aquí. La primera de totes és que la millora de les condicions laborals dels professionals és una prioritat del Departament de Salut, però no només del Departament de Salut, sinó del Govern. I jo voldria aquí, doncs, agafar les paraules del president de la Generalitat durant el passat debat de política general, quan ens diuen..., ens diu, el propi president va dir: «Calen més recursos per al sistema de salut. Calen recursos per continuar afrontant la pandèmia, per recuperar l'activitat d'atenció a altres patologies, per fer front a l'obsolescència tecnològica, per atendre la salut mental, el benestar emocional, i també per millorar les condicions laborals dels professionals. Vostè ha comentat algunes coses que són també clarament certes. És a dir, un dels altres problemes, el segon problema estructural que té la nostra sanitat... El primer ja l'hi he dit, aquest infrafinançament crònic, que no ve d'enguany, no ve d'ara, ve de molts anys enrere; que s'agreuja amb les retallades, sí, retallades que comencen l'any 2010, recordem-ho: aquell cinc per cent que es retalla del salari dels professionals, doncs, durant el Govern tripartit. Perquè nosaltres hem de recordar que això va ser una mesura del president Zapatero, però també hem de recordar que nosaltres, a Catalunya..., la mesura del president Zapatero afectava només el que són els funcionaris directament –per tant, el personal estatutari de l'ICS–, però com que la majoria del nostre personal –parlem de l'Hospital Clínic, o de Sant Pau, o d'hospitals públics– és laboral, el que es va fer va ser un decret. Un decret on el que es feia era reduir la contraprestació, el que es paga per la contraprestació a les entitats públiques, a les entitats del Siscat, perquè ho repercutissin sobre els salaris dels professionals. És a dir, un decret que signa Esquerra Republicana, que signa el PSC i que signa comuns... –perdó–, Iniciativa –disculpeu, no volia... Però, des d'aquest punt de vista, aquest és el primer punt d'inflexió, que encara agreuja molt més això, certament, i, després, tots aquests anys d'insuficiència pressupostària. I, a partir d'aquí, el segon problema estructural vostè també l'ha comentat, el de demografia sanitària, per una manca de planificació que no ve d'ara, que ve de molt lluny. Vostè ha citat un estudi del Col·legi de Metges. Aquest estudi del Col·legi de Metges és de l'any 2010. Si vostè recupera alguns dels titulars de l'any 2010 –recordo El País o la premsa més especialitzada–..., parlen precisament de l'any 2025, i hem de posar-hi ara remei. I la demografia sanitària..., bàsicament és amb dos grans professions: la d'infermeria, que és cert que jo vaig dir aquella xifra, i és cert el que diu el col·legi d'infermeria, perquè jo aquí –i reconec que va ser un error meu– vaig calcular la part pública, i jo soc conseller de la part pública i de la part privada, i, per tant, també... –privada i de residències–, no en soc el conseller, però sí que hi ha infermeria a les residències... Evidentment, aquesta xifra que donen els col·legis d'infermeria, el Consell de Col·legis, és més acurada; però de professionals sanitaris, també. Però hi ha una cosa que sí que no és exactament certa, o que jo crec que hi han dades que ho rebaten, que és el fet de que la gent marxi a l'estranger, especialment en medicina. No marxen a l'estranger. Les condicions laborals no són les millors, certament, però no marxen a l'estranger. I la manca de professionals..., les possibles solucions són multifactorials. Una d'elles pot ser entrar més personal, més persones. Avui m'hi he referit, aquest matí. Certament. Dos: incrementar l'oferta de formació postgraduada. En aquests moments estem oferint tot allò que està acreditat, tot lo que tenim acreditat està ofert. Tercer element: hi ha una manca clara de professionals, o, per dir-ho d'alguna manera..., podríem parlar més de vocació clara cap a la medicina de família. I prestigiar-la és una cosa que és necessària; és necessària, perquè és el pal de paller del nostre sistema sanitari. I en aquest sentit també m'he referit aquest matí a una iniciativa, que pot ser, si vostès volen, insuficient –no dic que no–, que pot ser parcial –no dic que no–, però que és un primer camí: fer una discriminació positiva cap a la medicina de família –per tant, cap a la residència de medicina família– incentivant aquelles persones que estudien medicina de família, vinguin d'on vinguin; discriminant també de manera molt diferent la part metropolitana de la gran metròpoli de Barcelona de lo més allunyat, dels punts més allunyats de la nostra geografia. Jo crec que això també és una direcció..., de dir: «Escolti, medicina de família és molt i molt important. Dos: és tan important treballar aquí com a Terres de l'Ebre o com a l'Alt Pirineu o com a..., on vulguem. Són dos elements prou importants. També hem parlat aquí de l'esforç que estan fent els professionals, i l'hem d'agrair –i l'hem d'agrair. I jo també dic una cosa: els professionals ens han tret de la pandèmia. També els hi hem de donar ara aquest vot de confiança d'aquesta recuperació, i parlo ara també dels professionals d'atenció primària. I, per tant, també... Vostè ha citat un altre element que a mi em preocupa, i em preocupa molt, que és aquesta..., vostè n'ha dit «ràbia, no? A vegades, més que ràbia, és aquest malestar; ha dit la paraula..., però jo crec que és més el malestar que té la gent, que tenim tots, i que també tenen els professionals sanitaris. I per tant, també els hem de cuidar –també els hem de cuidar. I jo soc el primer que els haig de cuidar, ja ho sé; però tots, en principi, la societat en conjunt, els hem de cuidar. I aquest és un element, també, que hem de tenir present. Hem dit també alguns elements com la salut mental. Sí; sí, sí. I, des d'aquest punt de vista, vostè ha citat l'estudi de Galatea. I per això també estem començant, a part de que cada institució està donant també aquesta atenció a la salut mental en els seus propis personals..., també amb els referents de benestar emocional que hem incorporat en els equips d'atenció primària, també treballen amb les persones dels equips. Perquè hi ha aquest malestar, clarament. I també hem de donar les gràcies a la gent..., i personalment i professionalment a la gent d'atenció primària, que en aquests moments... Vostè parlava d'aquells diagnòstics lleus que s'han anat perdent. Aquests diagnòstics lleus s'estan recuperant. S'estan recuperant. I els propis..., bé, hi ha el propi estudi que s'ha fet des de l'ICS i que s'ha publicat, on estem recuperant els nivells de l'any 19. Segurament encara caldrà més, perquè lo que ens trobarem ara, el que ens trobem ara és que aquells diagnòstics, per exemple, de càncer, que aniran apareixent i que anem recuperant, estaran en un estadiatge segurament –o sense el «segurament, ja els hi dic ara– superior al que hauríem trobat si no haguéssim tingut dos anys de pandèmia. Però és que no podem esborrar aquesta pandèmia, no la podem esborrar. Ha passat, i haurem de gestionar tots els efectes d'aquesta pandèmia en els propers temps. Ha comentat també elements com, per exemple, l'atenció primària. Estem intentant reforçar i estem reforçant l'atenció primària. Parla de la burocràcia. Home, hem incorporat 2.500 professionals en l'àmbit administratiu que han fet de referents covid, que han fet de referents d'escola, amb un èxit absolut. I els hem incorporat ja com a plantilla, en el sentit de, per exemple, poder ajudar a tot lo que és la desburocratització d'algunes d'aquelles feines que pot fer infermeria –burocràtiques– i que no necessàriament les ha de fer infermeria, o que fa medicina i que no necessàriament ha de fer medicina, perquè precisament els metges i metgesses es dediquin a fer més de metges i metgesses, i les infermeres i infermers, més infermeria, i, per tant, poder treballar plegats. I també l'estem reforçant amb els referents de benestar emocional. N'hem posat 322 en pràcticament quatre mesos que portem de programa. A més, ja està començant a donar els seus fruits. I hi hem posat més de setanta nutricionistes. Perquè el que estem fent en l'atenció primària també és donar un tomb: aprofundim molt més en lo que és la promoció de la salut, en lo que és la prevenció de la malaltia, perquè aquesta també és una part important de l'atenció primària. Hem de recordar que és atenció primària i comunitària. I, per tant, des d'aquest punt de vista, estem reforçant aquestes plantilles, i, a partir del segon semestre, incorporarem també fisioterapeutes en els equips precisament en la mateixa vessant, en la vessant de prevenció i en la vessant de promoció de la salut. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Laia Estrada.
Gràcies, presidenta. Darrere de les mancances i greuges que arrosseguem, certament, tenim una sanitat infrafinançada. Això no ho qüestionem. Però, en part, és –i ho diem nosaltres, sense cap mena de complex– per un espoli fiscal claríssim i real, malgrat que hi hagi qui s'entesti a negar-lo, però també, com deia anteriorment, és conseqüència d'una nefasta gestió dels recursos de la que ha estat gairebé sempre una de les principals partides pressupostàries de la Generalitat. Els diners públics, des del nostre punt de vista, s'escolen amb massa facilitat, doncs, per aquest model de concertació publicoprivat que fa que tinguem un sistema sanitari cada cop més esquarterat, simplement perquè tots aquests voltors disfressats d'empreses, consorcis o fundacions a l'empara de la llei mercantil en puguin treure el major profit. I, per tant, això també s'ha de denunciar. O almenys nosaltres pensem que no es pot denunciar l'espoli fiscal i alhora no denunciar que també hi ha una part d'infrafinançament gran per culpa de que no tenim una correcta fiscalització d'on van a parar tots aquests diners. Per nosaltres..., sabem que estan desenvolupant una sèrie de mesures, però són clarament insuficients, i, a més a més, no van a l'arrel del problema ni el solucionen. I a la vista estan totes les protestes que estem veient d'aquests professionals. Nosaltres pensem que el problema el tenim fonamentalment en la manca de personal, i, si no som capaces de revertir la manca de planificació i de revertir les males condicions laborals, això no ho solucionarem. Tenen voluntat? Això és una prioritat del seu Govern? Demostrin-ho. Demostrin-ho. De moment, el vint-i-cinc per cent d'atenció primària no és una realitat –no és una realitat. L'increment de pressupost que han destinat a atenció primària tampoc no ha anat a parar a augmentar les plantilles dels equips d'atenció primària. Vostès hi poden posar nutricionistes. Vostès hi poden posar, doncs, aquests psicòlegs que no poden exercir, però no estem parlant d'incrementar personal assistencial: necessitem més metges i necessitem més infermeres. Quan parlem d'aquestes ampliacions de plantilles, de professionals assistencials per reduir ràtios i cobrir baixes i vacances..., denunciem que la nova incorporació d'aquests nous perfils professionals no està solucionant aquest problema. I, en aquest sentit, això és gravíssim, perquè qui hi surt perdent és el conjunt de la població, però també tots els professionals, que no poden amb la sobrecàrrega de treball que estan acumulant. Quan parlem de millora salarial..., doncs facin-ho, facin que recuperin el cinc per cent retallat; eliminin les DPOs o com a mínim no les facin avaluables, facin-les de manera que s'incrementin les retribucions en total. Quan parlen de millorar les condicions laborals i que això és una prioritat..., estabilitzin el conjunt de professionals, posin solució a la contractació precària en forma de contractes parcials, temporals o eventuals –i els hi recordem que tenim sobre la taula una proposta de resolució per estabilitzar el conjunt de treballadores públiques. Redueixin la jornada laboral i facilitin que aquestes professionals puguin conciliar amb les seves vides familiars, o com a mínim que no tinguin l'obligació de treballar més hores que la resta de treballadores públiques, i com a mínim que se'ls hi respectin els descansos. Equiparin les condicions laborals que tenen les diferents treballadores. Per nosaltres la solució és fàcil: eliminar aquest sistema de concertació publicoprivada, que totes estiguem sota un mateix paraigua, que seria l'Institut Català de la Salut. Si no volen fer això, si volen continuar permetent que hi hagi qui es lucri a costa de la sanitat pública, com a mínim equiparin les condicions laborals, un únic conveni per al conjunt de les professionals. I, si no volen fer-ho, com a mínim, com a mínim dels mínims, permetin que negociïn les treballadores de la xarxa Siscat directament amb el CatSalut i no amb les patronals sanitàries, que abusen i imposen condicions de flexibilitat extremes que obliguen, pràcticament, a realitzar hores extres, etcètera. Garanteixin que les professionals poden prestar el temps que necessiten per atendre les seves pacients. Redueixin d'una vegada tota aquesta burocràcia, que és totalment un excés de feina que no es tradueix en una millora assistencial. Mirin, la situació és greu. Ja n'hi ha prou, de promeses i de paraules que se les emporta el vent. Jo no sé què votaran a la moció que es derivi d'aquesta interpel·lació, però el que està clar és que necessitem que reverteixin aquesta situació. El problema és que nosaltres no tenim massa confiança en que ho facin. I, malauradament, hem d'esperar que sigui la població, de la mà de les treballadores i de la mà de les usuàries..., qui comencin, qui engeguin una mobilització sostinguda i contundent per garantir que la sanitat que tenim és la sanitat que necessitem, que mereixem i que cal que disposem totes d'ella, perquè, si no, doncs..., si ens retallen la sanitat, ens hi va la vida, i ho hem dit moltíssimes vegades. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller de Salut.
Presidenta... Diputada Estrada, vostè ha parlat de l'espoli, de l'espoli fiscal. Certament, amb els recursos que es generen a Catalunya nosaltres podríem tenir un pressupost avui en dia, ara, avui, després de la solidaritat que s'ha de tenir amb tothom i amb tots els territoris, d'aproximadament uns 15.500 milions, és a dir, més o menys, uns 3.000 milions o 2.500 milions més del que gastarem enguany. I això és cert. Segon element: gestió pública. Miri, el finançament de la sanitat és públic, cent per cent públic. Ho paguem a través d'impostos. I nosaltres anem a qualsevol centre a partir de la nostra targeta, de la targeta sanitària individual. I aquest, clarament, és un element que, si nosaltres mirem –i això passa aquí a Catalunya i passa a Espanya–..., si nosaltres mirem qualsevol altre país europeu, li puc ben assegurar que els nivells d'accés, que els nivells de lo que és cartera de salut, de lo que és també copagaments –pràcticament només tenim un copagament en farmàcia, que també tenim pràcticament mig milió de persones amb farmàcia gratuïta–..., no té punt de comparació a Europa, també l'hi dic. I això és una cosa que hem de preservar. Certament, ho hem de preservar i ho hem d'enfortir. Copagament. Per cert, una de les coses que hem portat aquí, ho vam portar la consellera Cervera i jo mateix..., un decret llei, i és, precisament, per eliminar un copagament. Per tant, escolti, públic cent per cent. Quan parlem d'un consorci hem de recordar que un consorci, normalment..., no, sense el «normalment –perdó–, són dos institucions públiques –dos institucions públiques–: normalment, un ajuntament i la Generalitat, o, en alguns casos, ajuntament, universitat i Generalitat, o universitat i Generalitat. Per tant, cent per cent públic. Cent per cent públic, quan parlem d'un consorci. Fiscalització. Totes les entitats estan sotmeses a fiscalització. Totes. Totes. I a vegades tenim una idea equivocada de l'ICS. Jo he treballat a l'ICS. Equivocada en el sentit de que hi han més controls. No, no té un control fiscalitzador ante i post. Tenim el post; el mateix –el mateix. Vint-i-cinc per cent de «p. Jo aquí sí que convido, i ho dic sincerament, la Comissió de Salut a treballar què entenem pel vint-i-cinc per cent. Què entenem? I això és important. Això alguna vegada ho hem parlat amb el diputat Cid, en el sentit de treballar què volem dir. És a dir, què li posem al denominador? Els 11.200 milions que tenim de pressupost? O què hi posem? I això és important, perquè segurament no tot hauria d'anar-hi a dintre. Parlo ara del denominador, per poder comparar realment què gastem o què destinem, més ben dit, o què invertim en hospitals i què invertim en atenció primària. Únic conveni. Miri, hi han dues realitats clares a Catalunya, que és el Siscat, per un cantó, que inclou l'ICS, però després tenim..., el que és ICS té uns elements, perquè és un personal estatutari i tenim lo que se'n diu un «acord de mesa, i al ser una empresa pública és conveni..., i després tenim entitats que tenen conveni propi de fa molt de temps, molt de temps, molt abans de que hi haguessin transferències. Estem parlant de Sant Pau, del Mar o del Clínic. I després hi ha el conveni el Siscat. Jo, com a conseller, una de les coses per les que sí que treballaré és perquè hi hagi un acord, primer, sindical, amb la part social, i, a la vegada, que els sindicats també es posin d'acord, sempre amb els matisos que hi han en cadascun dels règims laborals, en unes condicions semblants. Perquè moltes vegades es diu: «Escolti, les condicions de l'ICS són millors. O a vegades: «Les condicions del Siscat són millors. Depèn del que nosaltres mirem. Per tant, que hi hagi, des d'aquest punt de vista, no tant un conveni únic com un conveni homogeni. Hi estem també cent per cent d'acord. I jo li puc assegurar que aquest Govern treballa i treballarà per una sanitat pública de qualitat, una sanitat pública enfortida. I, escolti, pel que jo estic treballant és, precisament, per un pressupost cada vegada més consolidat perquè pugui revertir en tota la ciutadania. Perquè això ho hem dit des del primer dia: invertir en salut és invertir també en revertir desigualtats, perquè nosaltres redistribuïm renda, igual que ho fa Educació, igual que ho fa Drets Socials. Redistribuïm renda. I, per tant, això ho tenim molt present i ho tenim molt clar. I moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de mobilitat en el context de crisi]] [[300-00145/13]] Passem al novè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de mobilitat en un context de crisi, presentada pel Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, diputades, vicepresident. Bé, deuran coincidir amb mi que estem al mig d'una crisi energètica enorme, d'unes dimensions brutals, i que cal abordar-la també des del Govern de la Generalitat. La mobilitat és una peça essencial, i no podem mirar cap a una altra banda. I és per això que, amb aquesta interpel·lació i amb els arguments que intentaré desgranar, doncs, conseller, li formulo bàsicament una pregunta, que és què pensa fer el Govern de la Generalitat en matèria de polítiques de mobilitat per combatre aquesta crisi. Ja li avanço que per nosaltres la clau està en el transport públic, i no en posar pedaços o ampliar la capacitat dels sistemes de transport privat. I és per això que li preguntem, més concretament, si pensen impulsar alguna mesura d'urgència en la conjuntura actual per afavorir l'ús del transport públic, i –més important encara– si tenen algun pla per transformar estructuralment la mobilitat d'aquest país en clau de sostenibilitat ambiental, de sostenibilitat econòmica i de sostenibilitat social. Bé, miro d'argumentar per què nosaltres creiem que la clau està en el transport públic. En primer lloc, és evident que el que ha fet saltar totes les alarmes aquestes últimes setmanes ha estat l'augment del preu dels carburants derivat de la invasió a Ucraïna. I, davant d'això, calien mesures d'urgència especialment adreçades al sector més afectat, que és el sector del transport. Ara bé, tots sabem que estem en una situació d'escassetat d'oferta de combustibles fòssils provocada pel peak oil, i no només per la guerra a Ucraïna, i en aquest context l'augment de preus és inevitable. Per tant, calen altres solucions estructurals, de fons, de model. Cal seguir insistint en nous camins, perquè, si continuem en aquest model de transport de vehicle privat, que és el més dependent dels combustibles fòssils i que, a més a més, funciona en clau essencialment individual i només serveix a aquells que se'l poden pagar, per nosaltres el que farem és cometre un greu error. Per tant, primer element, la crisi de preus de carburants. Però segon element: l'emergència climàtica. Hem conegut aquesta setmana el sisè informe de l'IPCC de Nacions Unides, on se'ns diu que les polítiques dels propers tres anys són determinants si volem assolir els objectius de reducció d'emissions el 2030 i la neutralitat en carboni el 2050. El transport és responsable aproximadament del trenta per cent de les emissions de gasos d'efecte hivernacle, i sabem que a Catalunya la gran majoria del transport es produeix en vehicle privat. És evident que és aquí on tenim l'epicentre del problema, i és aquí on cal actuar amb urgència. No utilitzem, conseller, l'actual crisi com a excusa per no fer els deures pendents en aquesta matèria. I tercer element que li volia situar: les afectacions de la mobilitat sobre la salut. Fa una mica més d'un any que es va publicar un estudi liderat pel Barcelona Institute for Global Health en què s'estimava per primera vegada la càrrega de mortalitat atribuïble a la contaminació de l'aire. L'àrea metropolitana de Barcelona és la sisena d'Europa pel que fa als nivells de contaminació per diòxid de nitrogen, que és un dels principals contaminants, com saben, generat pel trànsit rodat. Estem, a l'àrea metropolitana, a 38,9 micrograms per metre cúbic, quan la recomanació de l'OMS és deu micrograms per metre cúbic –és a dir, gairebé quadrupliquem la recomanació de l'OMS. El mateix estudi, a més a més, determinava que a l'àrea metropolitana de Barcelona la contaminació atmosfèrica està provocant 3.769 morts l'any que es podrien evitar. Saben quina és la mortalitat per accidents de trànsit a l'àrea metropolitana de Barcelona? Seixanta-set morts a l'any. Seixanta-set morts a l'any per accidents de trànsit, 3.769 derivats de la contaminació atmosfèrica. Crec que les xifres parlen per si soles. Per tant, crisi de preus, emergència climàtica i afectacions de la mobilitat sobre la salut. És aquí on som, i és des d'aquí des d'on creiem que cal pensar les respostes. Però no només això: sortim d'una pandèmia i fa pocs mesos es van alliberar bona part dels peatges del país, dos elements que entenem que no són menors. Amb la pandèmia creiem nosaltres que hauríem d'haver après que és possible fer el mateix movent-nos menys, i això ens hauria d'haver portat a apostar decididament pel teletreball. Per contra, sembla que hem tornat als mateixos nivells de mobilitat en vehicle privat en que estàvem abans de la pandèmia, i, en canvi, hem perdut el vint per cent d'usuaris del transport públic. Per tant, alguna cosa no estem fent bé. I li dic això perquè crec que correm el risc de perdre una oportunitat d'or per accelerar canvis de fons en els hàbits de mobilitat de la ciutadania. Si no és ara, quan podrem avançar en transferir viatgers del cotxe al transport públic? Però, perquè això passi, cal acompanyar-ho amb polítiques públiques i inversions que ho facin possible. Si no ho fem, quedarem atrapats en el cercle viciós on som ara, en què ajornem determinades decisions perquè ara no toquen o perquè encara no tenim un sistema de transport públic com cal, i a la vegada no impulsem les inversions que són necessàries i que mereix el transport públic perquè no tenim finançament, que ens podria venir d'algunes d'aquestes decisions que no ens atrevim a prendre. Ens cal valentia, conseller, i apostes decidides. En el pla de mesures per fer front als efectes de la guerra a Ucraïna que el Govern va aprovar i presentar ahir mateix, el seu departament proposa, en matèria de mobilitat, bàsicament, dues qüestions –i corregeixi'm si m'equivoco–: el lliurament de títols integrats per als dispositius d'acollida i, per descomptat, reclamar a l'Estat un fons econòmic per ajudar el sector del transport de viatgers. Nosaltres creiem que això és poc, que és insuficient. Que vostè té a les seves mans les polítiques digitals i les polítiques de mobilitat, i el que diem és que ho aprofiti. I esperaríem de vostè polítiques adreçades, per exemple, a disminuir la necessitat de mobilitat obligada, fixant-se com a objectiu l'augment de les taxes d'autocontenció arreu. Ho deia vostè mateix aquest matí, que la connectivitat és essencial, però que no és..., la connectivitat digital, que és essencial per a aquest objectiu, però que amb això no n'hi ha prou. Calen també mesures específiques de promoció del transport públic, especialment fora de l'àmbit metropolità, i cal també fixar-se com a objectiu la reducció dels cotxes a les nostres ciutats. No només no veiem res de tot això en el seu departament, sinó que creiem que estem perdent oportunitats a marxes forçades. El nyap de la T-Mobilitat n'és l'exemple més flagrant. Com pot ser que costi tant desplegar un sistema tarifari just i integrat per al conjunt del país en aquest moment? En qualsevol cas, nosaltres volem ser constructius i li volem formular algunes propostes, propostes conjunturals i d'urgència per al moment actual, però també propostes estructurals que donin resposta a les diferents dimensions de les crisis a les que abans m'he referit; propostes que al mateix temps volem que siguin justes des d'un punt de vista social, ambiental i territorial, perquè hi ha grans desigualtats tant en qui ocasiona la contaminació atmosfèrica i el canvi climàtic com en qui la pateix, i les polítiques públiques no poden reproduir aquestes desigualtats. L'any passat, les grans empreses elèctriques van augmentar en un 226 per cent els seus beneficis: Repsol, Endesa, Iberdrola i Naturgy van tancar el 2021 amb un benefici net d'11.000 milions d'euros. Mentrestant, la factura de la llum, com saben, i el preu de l'electricitat no han parat de créixer. Mirin, ara fa un any, el mes de març de l'any passat, el preu mitjà del megawatt/hora era de quaranta-cinc euros, i aquest mateix mes de març, un any després, es va registrar un pic de 545 euros per megawatt/hora de preu mitjà diari. Això és multiplicar per dotze el preu respecte a fa un any. Sincerament, és una vergonya. Celebrem, en aquest sentit, que el Govern hagi aprovat l'augment del trenta-tres per cent del gravamen sobre la producció d'energia elèctrica que vam proposar des d'En Comú Podem, tot i que, si només incideix en les nuclears, creiem que és clarament insuficient, i sí que li demanaríem si ens ho pot aclarir, si això és així o no. I, en qualsevol cas, creiem que destinar els recursos addicionals d'aquest impost a cobrir el que es deixarà d'ingressar amb la no aplicació de l'impost del CO2 és fer-se trampes al solitari. És per això que li diem, li demanem que destinin aquests recursos a rebaixar el cinquanta per cent durant tres anys del cost del títol de la T-usual, la rebaixa generalitzada..., tres mesos –perdó–; la rebaixa generalitzada –també ho podrien fer, si apliquen l'impost–..., la rebaixa generalitzada, li deia, d'un cinquanta per cent dels preus del metro, bus, ferrocarrils i Renfe a tota l'ATM costaria a la Generalitat 14,5 milions d'euros mensuals. Utilitzi els recursos d'aquest impost que li comentava per fer-ho, i no ens digui que no hi ha diners. Aquesta seria una mesura de clara justícia social i ambiental. Creiem que aquesta és una mesura conjuntural clau. Ho estan fent altres països –per exemple, Alemanya. Incentivaria l'ús del transport públic, permetria reduir el pes del cotxe, i, per tant, permetria fer aquest canvi. I beneficiaria el conjunt de la població, perquè el transport públic beneficia tothom, mentre que el vehicle privat, com saben, no beneficia tothom, no només perquè no tothom pot tenir cotxe, sinó..., de fet, perquè ni la meitat de la població té el carnet. Bé. Som conscients que aquesta hauria de ser una mesura temporal, que ni molt menys resol el problema. I és per això que li volem plantejar també tota una sèrie de mesures estructurals i de fons a les quals em referiré en la segona part de la intervenció. Però li avanço quatre reptes que li vull plantejar, per si me'n volgués dir alguna cosa: garantir el desplegament de la zona de baixes emissions arreu del país, desplegar nous mecanismes de finançament del transport públic, prioritzar la inversió en ferrocarril des de la Generalitat i impulsar un nou model de gestió de transport col·lectiu per al conjunt del país. En tot cas, en la segona part de la intervenció li desplegaré aquestes propostes estructurals. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori, senyor Jordi Puigneró.
Moltes gràcies, presidenta. Diputat, se'm fa difícil mirar-lo, aquí al costat...; miraré de fer un esforç. En tot cas, bona tarda a tots els diputats i diputades. Sovint dic que aquest és un país..., un país heterogeni. És un país, en fi, que ha de conjuminar zones amb una gran densitat de població i zones amb..., molt disseminades o poc poblades. I això comporta que, evidentment, les polítiques que haguem d'impulsar, ja sigui en els àmbits digital, urbanístic..., també, evidentment, en el que avui ens ocupa, l'àmbit de la mobilitat, doncs, hagin de ser inequívocament pensades segons les necessitats específiques que té cada territori i que no puguem aplicar una recepta de «cafè per a tothom. Ho dic perquè a vegades tinc la sensació que, quan els sento a vostès parlar de polítiques concretes, pensen molt sempre en l'àrea metropolitana, eh?, i tenim també, evidentment, afectacions en aquest sentit en l'àmbit de mobilitat a tot el país. Ho dic perquè no hi ha fet masses referències. En aquest sentit, quan pensem en l'àmbit de la mobilitat..., o quan pensem en qualsevol política avui, crec, hem de tenir present sempre dos vectors molt importants. Un és el vector, evidentment, de la lluita contra el canvi climàtic; penso que aquí devem estar d'acord que qualsevol política ha de portar darrere una política verda. I la segona, crec que, clarament, tot el que fa referència a la transformació digital que implica aquella política, i, per tant, com utilitzem la digitalització per aplicar aquella política. I això s'ha d'incorporar a qualsevol política. En l'àmbit de la mobilitat, evidentment, quan parlem de sostenibilitat, no?, també hem de pensar en dues variants: una, evidentment, la que fa referència, doncs, a com descarbonitzem, a com lluitem, precisament, per fer aquest país més sostenible ambientalment, però també hem de pensar en la sostenibilitat econòmica. Qualsevol mesura que proposem, crec que, si vol ser realista i vol poder ser aplicada, ha de portar darrere una proposta de finançament realista i realitzable. I, per tant, i començant per aquí, és evident que amb una interpel·lació que específicament es titula, doncs, de polítiques de mobilitat en el context de crisi, inequívocament, aquestes dues variables s'han de contemplar. La de la descarbonització crec que té una solució, en el marc general, de fàcil aplicació –i seria clarament que hi hagués una aposta clara i sincera; sé que vostès la tenen, però no sé si el Govern en el qual vostès participen a Madrid ho tenen tan clar–, que és el traspàs integral de rodalies. Ho dic perquè rodalies és el que ens genera moltes d'aquestes problemàtiques avui, de molta gent que ha d'agafar el vehicle; no per un problema del cost del bitllet, sinó per un problema de que no té ni la possibilitat de poder venir en transport públic a l'àrea metropolitana, en aquest cas, i en concret a la ciutat de Barcelona. I, per tant, una bona política de rodalies ens ajudaria en aquest objectiu, evidentment, de millorar la descarbonització del país i també a millorar la situació econòmica de les famílies, que o per falta d'accés o perquè evidentment el cost que significa des de la perspectiva d'agafar el cotxe és molt superior a la d'agafar el transport públic. Per tant, aquí els hi demano que, en aquest àmbit, facin tots els esforços possibles per convèncer el Govern de l'Estat, perquè aquest traspàs sigui una realitat com més aviat millor. Mentre això no passi, evidentment, no ens hem de quedar quiets i no ho farem. En aquests moments, ens estem centrant en l'augment de freqüències de diferents línies de transport públic –tot, allà on té capacitat la Generalitat per fer-ho–, en implantació de nous serveis, la mateixa digitalització d'aquests, i ho estem fent també en detriment del vehicle privat i, per tant, per un transport col·lectiu i suficient per tot el territori, hi insisteixo, no només per l'àrea metropolitana. En concret, vostè m'ha parlat també de les mesures relacionades amb la crisi que estem vivint, la crisi d'Ucraïna. Suposo que està al corrent de que dimarts passat el Govern va presentar tota una sèrie d'informes específics en l'àmbit i en matèria de donar, diguéssim, doncs, suport, en aquest sentit, tant econòmic com també social, a la situació que s'està generant com a conseqüència de la crisi a Ucraïna al nostre país. I, en concret, el meu departament en portàvem unes quantes. No li llegiré tot el reguitzell de mesures, però n'hi diré algunes, perquè només n'ha mencionat vostè una, eh?, que era la que feia referència, en aquest cas, al lliurament de títols integrats per a persones refugiades, que és veritat que hem fet una cessió i una donació, diguéssim, de títols gratuïts a aquestes persones. Però també, evidentment, aquest departament ha fet una reclamació a l'Estat per demanar ajudes en el sector del transport, en aquest cas en el seu conjunt. Jo mateix vaig enviar una carta..., bé, el meu departament vam enviar una carta al ministeri reclamant aquestes mesures molt abans, eh?, de que l'Estat les prengués. O, per exemple, també –no n'ha fet referència i no és menys important, eh?; ja sé que no és transport de viatgers, però és transport en l'àmbit de la pesca i, per tant, un sector que és també important per al nostre país–, doncs, amb mesures econòmiques de suport al sector pesquer, en aquest cas pel que fa a les taxes portuàries d'ocupació, no aplicació de coeficients de repercussió en la tarifa de subministraments, l'exhibició de condicions en acords per atracament a ports. Vull dir que el Govern ha anat prenent algunes decisions en aquest sentit. Com també hem fet un avançament de bestretes a operadors de transport públic, en aquest cas, per ajudar en aquest objectiu. I el que no hem vist, en canvi, en aquest sentit, és, pel que fa al cas de l'Estat –i aquí, doncs, fer-ne esment–, malgrat les ajudes que s'han fet per al sector de transport de viatgers contemplades al reial decret llei, el departament, en aquest cas el Mitma –i això és una opinió compartida per moltes comunitats autònomes–..., no s'ha recuperat en aquests moments encara l'ocupació del transport públic com a conseqüència de la covid-19, i, per tant... Venim ja d'un dèficit en aquest sentit, no?, que pateix el sector del transport públic a tot el país. Per tant, encara no ens hem recuperat, eh?, de la covid-19 pel que fa al transport públic, i, en canvi, les mesures que ara ens venen no contemplen cap ajuda en el cas dels costos, degut a l'increment de cost d'energia elèctrica, i que afecta determinats..., autobusos, metro, ferrocarrils, o també, en aquest cas, bé, evidentment, a TMB. Per tant, creiem que aquí l'Estat pot fer molt més, amb els fons que en podríem dir, no?, com a conseqüència de la crisi d'Ucraïna, en l'ajuda i el suport en les polítiques de transport públic. I, en aquest sentit, el que no s'hi val, per tant –i aquí els emplaço, el seu grup–..., vostès han fet una proposta, que la van llançar públicament ara fa uns dies, relativa al cinquanta per cent, no?, de rebaixa, en aquest cas, de la T-usual durant tres mesos. Jo el primer que els hi voldria preguntar és si aquesta proposta està consensuada en el si de l'Ajuntament de Barcelona, o és només una proposta que fa, en aquest cas, l'alcaldessa. Perquè jo he preguntat, en aquest cas, a qui té la responsabilitat sobre la mobilitat a l'Ajuntament de Barcelona, i em sembla que no és una proposta..., si més no, no la coneixien. Se'n van assabentar per la premsa, com me'n vaig assabentar jo, cosa que crec que no s'hauria de fer així. Crec que aquest tipus de propostes en les quals es llança, doncs, una política i no s'acompanya amb el xec al darrere..., sí, sí, som molt valentes, però, en fi, crec que també quan parlem de valentia hem de, també, parlar de posar-hi els quartos; això també és ser valents, eh? I, per tant, esperem que aquest fons que vostès proposen de rebaixa del cinquanta per cent de la T-usual a Barcelona, doncs, a l'àrea metropolitana aportin el que això significa. A més a més, hem de tenir en compte una altra qüestió: que això també afectaria les ATMs de la resta del territori. I, per tant, crec que aquests tipus de propostes s'han de portar i s'haurien de portar allà on pertoca, que és en el si del Consell d'Administració de l'ATM, com després van fer, eh?, evidentment, i que això ara ha entrat en la comissió de finançament, que, evidentment, nosaltres estem disposats a estudiar-ho i a mirar-ho. Però hi insisteixo, crec que aquest tipus de propostes, en primer lloc, perquè siguin més efectives i no siguin, en aquest sentit, tan irresponsables, cal, en primer lloc, consensuar-les i cal també, sobretot, ja dir d'on es trauran els recursos, per part, en aquest cas, de l'ajuntament, per fer-ho possible. I no m'allargaré més en aquesta primera intervenció i, en tot cas, per a la següent, miraré de respondre a les altres qüestions. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula, en el torn de rèplica, el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. Bé, vicepresident, no esperava menys de vostè: l'Estat no fa prou i l'Ajuntament de Barcelona ho fa tot malament. Però, en tot cas [[l'orador riu]] , si ens podem centrar en veure què fa el Govern o què ens proposa el Govern de la Generalitat què és el que hauríem de fer des del Parlament de Catalunya... I, en tot cas, nosaltres li formulem les propostes que li estic formulant com a grup parlamentari d'aquesta cambra, i entenc que la senyora Ada Colau ho fa com a alcaldessa de Barcelona, i com a alcaldessa parla en nom de tot el Govern, com suposo que el president Aragonès també ho fa quan parla en nom del Govern de la Generalitat. En qualsevol cas, vostè ens deia, efectivament, en transport públic no ens hem recuperat de l'impacte de la covid-19 a nivell financer, però tampoc a nivell de viatgers, i, per tant, justament el que li estem plantejant és això: fem alguna cosa per recuperar els nivells de transport de viatgers en transport públic previs a la pandèmia, i augmentar-los substituint els viatgers per transport privat. Per tant, aquest és el repte, i creiem que ara tenim una oportunitat, que amb una rebaixa durant tres mesos del cinquanta per cent de la tarifa de la T-usual creiem que afavoriríem aquest canvi d'hàbits. Creiem que estem en un bon moment per accelerar aquest canvi d'hàbits que és tan necessari. Em diu vostè: «Les seves propostes tenen una mirada molt metropolitana. Miri, no hi estic en absolut d'acord. Ara li'n detallaré algunes més, però li hem parlat en repetides ocasions, per exemple, de fer de Catalunya un país de trens, i li hem proposat el tren tram de la Costa Brava, el tren tram del Bages, el tren tram del Camp de Tarragona, la connexió Olot-Banyoles-Girona, el ferrocarril del Pirineu. Per tant, tot això són inversions que li estem proposant fora de l'àrea metropolitana de Barcelona. També en l'àmbit d'autobús, que és una altra de les qüestions que li volia plantejar. Creiem que un dels reptes que tenim és la gestió del transport col·lectiu ferroviari – que li vull recordar que vostès tenen competència per gestionar horaris i freqüències–, però també transport de viatgers per carretera. I aquí tenim un gran repte, perquè saben vostès que els propers anys vencen tota una sèrie de concessions de transport interurbà en autobús i que se'ns obre aquí una gran oportunitat per replantejar el model, especialment fora de les àrees metropolitanes. I fer-ho..., doncs, un model plenament integrat a nivell operatiu, informatiu i tarifari, amb una xarxa potent, amb un servei adaptat a les necessitats quotidianes de mobilitat, coordinat amb el tren i desplegant sistemes innovadors en l'àmbit rural, com és el transport a la demanda. Per tant, aquí el repte és majúscul. I els demanem que es posin a treballar, preparant aquest escenari que se'ns ve al damunt. Li deia, també, fer de Catalunya un país de trens. I aquí és on cal prioritzar recursos. I això ho ha de fer el Govern de la Generalitat. Vostès han de decidir si prioritzen la inversió en variants, com la variant de les Preses i Olot, o si prioritzen, per exemple, la connexió amb tren tram Olot-Banyoles-Girona, que és el que nosaltres li estem proposant com a alternativa. Així és com es defineix el model de mobilitat del país: prioritzant. Em deia, també, l'àmbit de la mobilitat i la qüestió digital. Aquí també creiem que hi ha un gran camp per recórrer. I nosaltres creiem que el que hem d'anar és avançant, moure'ns menys. I moure's menys, també, en tots els àmbits del país. I, per tant, poder treballar des de casa i poder treballar a prop del lloc on vius. Per tant, polítiques, en definitiva, perquè anem cap a moure'ns menys. I em deia vostè –i estem d'acord en això, també– la lògica de la descarbonització. I és en aquest sentit quan nosaltres li plantegem, doncs, que la crisi actual no ens faci perdre de vista el context en el que estem i, per tant, que mantenim –i entenem que vostè ho assumeix– el compromís del Govern de la Generalitat per desplegar la zona de baixes emissions a tots els municipis de més de dos mil habitants del país per a l'any 2025. Ja sé que ara em dirà que això és competència de... [[Veus de fons.]] Vint mil, sí. Vint mil –perdó. [[Rialles.]] Vint mil habitants abans de l'any 2025. En qualsevol cas, ja sé que la senyora Jordà..., això és competència seva, però el que nosaltres..., pel que el volíem interpel·lar a vostè sobre aquesta qüestió és perquè el CAC, el seu departament, faci els deures. Perquè, per fer possible aquesta mesura, nosaltres entenem que cal garantir el transport públic al conjunt d'aquests municipis. I, per tant, que cal garantir, doncs, que aquests municipis tinguin la mobilitat garantida i assequible, no? I això entenem que és competència seva. I acabo, conseller. La darrera qüestió que li volíem plantejar, que per a nosaltres és la mare dels ous del transport públic a Catalunya, és el seu finançament. Nosaltres aquí creiem que cal pensar mecanismes per garantir el finançament del transport públic al país. Entenem que la vinyeta ha de ser un mecanisme que vagi més enllà de finançar el manteniment de les carreteres i que ens contribueixi també a finançar el transport públic. Però també creiem que potser hem de començar a pensar en altres mecanismes, doncs, que ens facin també veure com financem no només el manteniment i la sostenibilitat del transport públic a Catalunya, sinó també totes les inversions que en aquest sentit són necessàries. I per últim, quan li plantegem la proposta de reduir el cinquanta per cent de la T-usual, nosaltres portem una proposta de finançament d'això, que és l'augment del trenta-tres per cent, justament, de l'impost sobre els beneficis de les elèctriques. Aquest és el mecanisme que nosaltres li proposem per fer possible aquesta mesura durant tres mesos. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I finalment, en el torn de rèplica, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori, el senyor Jordi Puigneró.
Sí; diputat, miri, portem crec que són dos anys amb les tarifes congelades. Per tant, és una aposta inequívoca, amb lo que està creixent també, doncs, l'IPC, d'afavorir la política de l'ús del transport públic. Per tant, crec que aquest Govern, en aquest sentit, en l'àmbit tarifari – en l'àmbit tarifari–, jo crec que està complint. Com també podríem parlar, evidentment, de la substancial rebaixa que ja vam fer a la T-mes que va passar, diguéssim, en aquest cas, de cinquanta-quatre a quaranta euros. Però, en tot cas, clar, el que vostè proposa de la rebaixa del cinquanta per cent i que diu que ho finançarà, doncs, amb aquest impost a les elèctriques, ja m'explicarà com ho farem o com ho faria, perquè, en tot cas, està molt bé llançar la idea, però després s'ha de veure com això es pot realitzar des de la perspectiva de les competències de la Generalitat de Catalunya. En tot cas, dir-li també que això està més o menys valoritzat al voltant d'uns 50 milions d'euros. Però vostè aquí no hi suma –que és el que li he dit abans, per això li he dit que té una visió més aviat metropolitana sobre aquesta mesura– els costos que també se'n derivaran a les ATMs del Camp de Tarragona, de Girona o de Lleida. O és que no els hi hem de fer també la rebaixa a aquests ciutadans del cinquanta per cent? No els hi hem de fer? Només els hi hem de fer els de l'àrea metropolitana? Aquests, tots plegats, també sumen al voltant d'1,5 milions d'euros, que també els haurem de treure d'algun lloc, eh? Ho dic perquè sumem-ho tot i, en tot cas, crec que cal ser, en aquest sentit, doncs, responsable, quan ja patim el dèficit covid amb el que està significant, doncs, al transport, aquests darrers anys, pel que fa al seu pagament. Com també, evidentment, ara estem patint el dèficit com a conseqüència de la pujada de tarifa energètica en el transport. Crec que no és la millor mesura ara proposar una rebaixa en aquest sentit. Podem buscar altres mesures per fer-ho possible. Dit això, dir-li... Vostè abans ha mencionat també la T-Mobilitat. Vostè sap que avui..., perdó, ahir, hi van haver 150.000 usuaris amb la T-Mobilitat? Ho sap o no?, que la van utilitzar amb normalitat? Vostè sap que està funcionant amb normalitat la T-Mobilitat? No, li ho pregunto. Ho dic, perquè crec que no se n'ha assabentat, eh? I, per tant, la T-Mobilitat ja és una realitat. Està funcionant, evidentment, amb la seva targeta més habitual, i cada dia l'utilitzen milers i milers de persones. Ho dic perquè aquest mantra de la T-Mobilitat, doncs, en fi, ja cansa, perquè està, diguéssim, en ple funcionament. Dir-li també que sí que estarem d'acord en una cosa, i és amb aquesta voluntat de fer d'aquest país un país on el ferrocarril, doncs, sigui més utilitzat. Miri, jo, des de que soc conseller de Territori, li puc dir en tots els projectes que estem o avançant o que ja, diguéssim, hem posat en marxa: quatre estacions de metro només en aquest primer any de legislatura –quatre–; li puc dir que la tuneladora de la línia 9 aviat entrarà en funcionament per continuar avançant en la línia 9; aviat presentarem també el projecte d'unió de Ferrocarrils de la línia de Baix Llobregat amb la línia Vallès; li puc dir també que vam presentar l'altre dia el soterrament de la línia de Ferrocarrils a Manresa; li puc també dir que la línia de Ferrocarrils Lleida - la Pobla incrementa amb un tram més, i que el posarem en marxa ben aviat; li puc dir també que ens hem fet càrrec..., hem decidit fer-nos càrrec de les rodalies de Lleida, amb una aposta amb Ferrocarrils; o el projecte del tren tram Tarragona, que ja estem en una fase, doncs, evidentment, de fer-se realitat en els propers anys. En canvi, hi ha una qüestió en la qual no avancem –hi ha una qüestió en la qual no avancem–, eh? [[Veus de fons.]] Saben quina és, no? No cal que els sorprengui, no? Per tant, escolti, allà on vostès ens poden ajudar, per què no s'hi posen, eh? –per què no s'hi posen? Perquè amb rodalies, si poguéssim fer aquesta gestió integral de rodalies a Catalunya, segur que aconseguiríem molts dels propòsits que vostès ens demanen i ens insten. I vostès tenen una responsabilitat ara en el Govern de l'Estat. –vostès tenen una responsabilitat al Govern de l'Estat. Fa molts anys que parlem d'aquest traspàs i sabem quina és la situació que pateix rodalies. Crec que, en aquest sentit, rodalies ha de ser la gran política del país de trens a què vostès, erre que erre, en cada Ple del Parlament m'insten, i no hi puc estar més d'acord. Per tant, escolti, posin-se les piles, facin que el seu Govern a l'Estat..., en fi, ens ajudi a fer aquest objectiu factible i, per tant, no haguem de dir allò de «rodalies, ¿podemos o no podemos? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Passem, seguidament, al desè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les afectacions i les mesures en l'àmbit energètic, que ha presentat el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. [[Interpel·lació al Govern sobre les afectacions i les mesures en l'àmbit energètic]] [[300-00147/13]] Té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, el diputat senyor Eugeni Villalbí.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades... Per començar, i abans d'entrar en matèria, voldria posar en context parlant de dos documents diferents: el primer, l'informe de l'IPCC, l'organisme intergovernamental sobre el canvi climàtic de les Nacions Unides, per avaluar la ciència relacionada amb el canvi climàtic. Aquest organisme ha publicat recentment un tercer informe, el tercer durant el darrer any, que segurament és el més contundent que s'ha publicat fins ara. La contundència li ve donada, com bé sap, consellera, perquè ens fixa un límit temporal, ens fixa un deadline, una data de no retorn: ens diu que com a molt tenim tres anys per assolir el pic en els gasos d'efecte hivernacle i reduir-ne un quaranta-cinc per cent fins al 2030. Diu: «Només així podrem limitar a 1,5 graus l'augment de temperatura global. Si no ho fem, entrarem en un terreny de desastre climàtic, superant els dos graus que es va marcar com a límit l'acord de París, amb unes conseqüències irreparables per al planeta i les generacions futures. De fet, l'informe ha tingut una molt bona acollida als mitjans i algun dels mitjans ho ha resumit possiblement amb un dels millors titulars que es podien trobar, que era «O ara o mai. I és que el model actual és insostenible: consumim més del que el planeta genera. De fet, el 2020 de mitjana vam començar a consumir les reserves a finals del mes de juliol, i en el cas de l'Estat espanyol, estem parlant de mitjans del mes de maig. El model de creixement és un model que any rere any continua acumulant aquest CO2 que en teoria hem de reduir. La NASA, de fet, l'any 1988 ens alertava quan arribàvem a 350 parts per milió de CO2 a l'atmosfera; avui, el 2022, malgrat aquest objectiu de reducció, estem a 420 ppm. Un model de creixement que es continua basant principalment en uns combustibles fòssils, l'escassetat dels quals provoca un creixement de preus en el mercat de l'energia, segons la mateixa Agència Internacional de l'Energia anunciava en el seu darrer informe anual de l'estat de l'energia al món. És a dir, ens alertava que l'actual model, més enllà de ser insostenible mediambientalment, és insostenible econòmicament, almenys per als més febles, perquè ens porta un increment estructural i permanent dels preus de l'energia. Unes conseqüències a les quals ara hem de sumar els efectes de la invasió russa a Ucraïna; un conflicte bèl·lic que estem veient com ens està afectant i ens està portant conseqüències en molts àmbits, com l'alimentació, l'abastiment, la distribució, l'àmbit energètic, sense oblidar, òbviament, el drama de cadascuna de les víctimes innocents i les conseqüències de la nova crisi migratòria. Lligat a les conseqüències energètiques, hi ha un segon document al qual els volia fer referència, un document el qual totes i tots tenim a casa nostra: és la factura de la llum. Incomprensible, insostenible, insuportable per a l'economia de la gran majoria de famílies d'aquest país, però també per a moltíssimes activitats i negocis que han vist com el preu de la llum s'ha disparat i així, d'aquesta manera, està disparant els seus costos fixos per culpa de la factura energètica. En el darrer any, hem vist com en el millor dels casos les factures mostraven com es multiplicava per més de dos el preu del quilowatt/hora o el metre cúbic de gas. Una situació insostenible que necessita accions urgents per acompanyar l'economia i sobretot les persones que més ho necessiten. I si és cert –i ho és– que la crisi energètica s'ha vist agreujada per la invasió d'Ucraïna, el problema també és cert que ve de lluny. És evident que el drama del preu de l'energia actual prové d'un patiment injust per un sistema marginalista de preus, de pagar totes les energies al preu de la més cara: el preu del gas. I el preu del gas porta pujant de manera descontrolada els darrers temps i actualment s'ha agreujat. Un sistema marginalista acompanyat de polítiques opaques. Sense anar més lluny, hem vist com aquest mateix cap de setmana, a la mateixa hora del dissabte que es bombava 2.200 megawatts/hora d'aigua en centrals hidroelèctriques reversibles –és a dir, es portava aigua d'un embassament inferior a un embassament superior–, es va forçar al mateix temps la necessitat d'entrar en subhasta marginal 2.200 megawatts/hora dels cicles combinats de gas i tèrmica de carbó. Quina necessitat hi havia de fer això? De fet, només una: forçar cremar gas que d'altra forma no hagués estat necessari i els preus del mercat, amb un setanta per cent en funcionament de renovables, s'haguessin apropat als zero euros megawatt/hora. És evident que l'economia dels combustibles fòssils ha protegit els grans oligopolis, i els grans oligopolis protegiran l'economia dels combustibles fòssils fins al final. I tot això, de fet, ha passat amb la complicitat del sistema. Ha estat l'espai idoni per a portes giratòries. Des de José María Aznar a Felipe González i trenta exministres del Govern espanyol han estat als consells d'administració de les principals empreses. Uns consells d'administració que només han buscat beneficis, en comptes de garantir als ciutadans i ciutadanes un dret essencial com l'energia. Ara, malgrat que arriba tard, el Govern de l'Estat ens anuncia mesures urgents via decret. Cal dir que en algunes qüestions són mesures positives, perquè van més enllà, fins i tot, dels mateixos combustibles d'energia i aporten una perspectiva social, mirant l'ingrés mínim vital o la limitació dels lloguers. Però tot plegat ens sona a pedaç, quan tenim davant la gran oportunitat de canviar d'arrel el model i atacar el focus del problema. Potser vostè, consellera –i l'hi demanem–, que ho coneix millor, amb més detall, ens pot explicar si realment aquesta bateria de mesures són estructurals o són estètiques, o senzillament resoldran durant un temps aquest problema fins que torni a esclatar. Per nosaltres, és evident que cal treballar per resoldre tot allò urgent, però, a la vegada, cal canviar tot allò que s'ha de canviar d'arrel. I només hi ha una manera: avançant cap a la sobirania energètica i trencant, directament trencant, amb l'oligopoli que ens ha imposat, fins a dia d'avui, el sistema elèctric actual, i que ha demostrat ser una estafa, una estafa tan flagrant i tan gran que ja ningú la pot tapar ni mirar de dissimular; una estafa estructural, amb uns preus desorbitats i injustos que paguem entre tots i totes i que ha generat una situació sense precedents. El Govern de l'Estat té l'oportunitat de canviar el model, de trencar amb els oligopolis. I si amb la tensió de preus i d'abastiments, si amb la tensió social que tenim sobre la taula, el Govern més progressista de la història no ho fa, no trenca amb els oligopolis, una conclusió a la qual lícitament podem arribar és que possiblement ells i elles també en formen part. En definitiva, cal liderar, des de l'àmbit públic, un sistema just que garanteixi la sobirania energètica a tota la ciutadania. I això, com ja li he dit altres cops, passa per compaginar mesures a curt i a llarg termini, mesures urgents; i si volem canvis reals, a mitjà i llarg termini, hem d'apostar per canvis del model energètic i per un desenvolupament decidit de les energies renovables. En aquest sentit, consellera, sabem perfectament, perquè ho hem vist en aquest Parlament, en aquest hemicicle i a la Comissió d'Acció Climàtica, que el Govern, amb el lideratge del seu departament, està fent feina, està fent feina a llarg termini, una feina de fons; un canvi de model, de transformació; amb la definició d'un model d'implantació d'energies renovables, en el marc de la transició energètica, i basat en l'eficiència, en la generació renovable, distribuïda, democràtica, participada, inclusiva i de proximitat, que mira la ciutadania i la comunitat no només com a consumidors, sinó també com a potencials generadors d'energia. Una transició que la volem justa i que o incorpora la perspectiva social i territorial o no serà. La primera prioritat va ser la modificació del decret de renovables, un pas necessari per cohesionar territorialment el model i garantir-ne la participació i la democratització. El següent pas en el full de ruta ha estat el desenvolupament de les oficines comarcals per a la transició energètica, necessàries per donar suport als municipis i al territori en el desenvolupament d'aquests projectes d'energies renovables i que serà el punt de palanca en el pla territorial d'energies renovables. Seguirà amb la llei de transició energètica, que serà la palanca i la cobertura en aquest model de transició energètica, fruit del que ens encomana la llei de canvi climàtic. Així mateix, i com parlàvem en l'anterior moció sobre concessions a les hidroelèctriques, l'impuls i la creació d'una energètica pública, o entre d'altres mesures, per citar-ne algunes i anar tancant, l'acord amb l'horitzó que ens dibuixa el Proencat de l'impuls d'una estratègia en bioenergia aconseguirà el màxim aprofitament amb biomassa i biogàs, una estratègia amb els objectius d'arrelament i associada al món rural. Per tant, i per acabar, consellera, creiem que el Govern està fent la feina per assolir els objectius el 2030 i el 2050, i ho està fent amb una voluntat transformadora, definint un nou model energètic. El Govern, però, més enllà de la feina de mitjà i llarg termini, també ha de respondre a la immediatesa i a curt termini, i per això el Govern aprovava unes mesures, fa pocs dies, concretes, per fer front a l'escalada de preus estructurals de l'energia i als sobreincrements causats pel conflicte bèl·lic que també agrairia que ens pogués detallar. I això és el que li volem demanar: que segueixi treballant i que actuï amb concreció i ambició per la nostra sobirania i per la nostra seguretat energètica, per l'estabilitat del preu de l'energia i, evidentment, per consolidar aquesta transformació verda que ara que per fi es mou ho ha de fer amb més urgència que mai. Com li deia abans, és ara o mai, i amb totes les dificultats, que sabem que s'hi troba, sabem que vostè treballa perquè sigui un «ara o ara. Moltes gràcies. Bona tarda. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, té la paraula la consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural, la senyora Teresa Jordà.
Gràcies, presidenta. Molt bona tarda, diputades, diputats. Permetin-me que les meves primeres paraules avui en el Ple d'aquesta setmana siguin, evidentment, de suport, de solidaritat, d'ajut amb el sector de la fruita de llavor, amb el sector de la fruita de pinyol, amb el sector de la fruita seca del país, sobretot de la plana de Lleida, però també de molts altres indrets del país que han patit, sens dubte, una de les pitjors gelades dels últims anys. El Govern i el departament hi som, sens dubte. Aquests dies, aquesta setmana, doncs, estem ja treballant al costat del propi sector, també de les cooperatives, de les centrals, per veure exactament els números i com ens podem plantejar aquesta propera campanya. Demà una servidora serà al Segrià, però, sens dubte, convençuda que entre totes i tots ens en sortirem. Moltes gràcies, diputat, per aquesta interpel·lació. De fet, comparteixo plenament el plantejament que ha fet sobre el model energètic català i que, evidentment, ha de tirar endavant per avançar, però per avançar, també, sobretot socialment, és molt important no deixar ningú enrere. Com sap, el passat mes d'octubre, el Govern va presentar el full de ruta per accelerar la transició energètica a casa nostra, amb aquest compromís 2030, però també amb aquest horitzó 2050. Ara, avui, malauradament, veiem com aquesta invasió de Rússia a Ucraïna ha trencat el miratge de la seguretat energètica, un tema molt important que fins ara n'havíem parlat poc. I l'ha trencat dels estats de la Unió Europea també, eh?, amb uns recursos energètics fòssils, val a dir, que depenen en un vuitanta per cent, aproximadament, de països tercers. Observem que això, al final, ens porta a molta vulnerabilitat. Catalunya i la resta dels estats de la Unió Europea no disposen ni de petroli, ni disposen de gas natural. Per contra, Catalunya, els nostres recursos són l'aigua, són el sol, és el vent, és també la biomassa. Per tant, la resposta necessària passa, si em permet, per accelerar el pas cap a una Unió Europea autosuficient energèticament –molt important–, i amb unes bones infraestructures que ens interconnectin –també molt important. El repte avui ja no és només la crisi climàtica –que també, sens dubte–, ho és també la seguretat energètica i els preus també, sens dubte, de l'energia. I és evident, diputat, que el sistema energètic ara s'ha tensat encara més, eh? Si semblava que no era possible, però encara s'ha tensat més. Si m'ho permet, era la crònica, una mica, d'una morta anunciada, que diria que no ha sorprès massa a ningú. La guerra només ha accelerat aquesta insostenibilitat que ja coneixíem d'un sistema, com bé deia vostè, marginalista de preus. Per això també ens cal accelerar la modificació del disseny del mercat elèctric per aprofitar els baixos preus de les energies renovables, així com els preus de les tecnologies que ja estan amortitzades –també n'ha parlat–, com les centrals nuclears i les centrals hidroelèctriques. De fet, la ley del cambio climático contempla que, abans del 21 de maig d'enguany, el Gobierno i la Comisión Nacional de Mercados y de la Competencia han de presentar una proposta de reforma del sector elèctric, i aquesta, si em permet, crec que és la clau, eh? –21 de maig; falta poc però encara hi ha temps. Aquest compromís legal va venir forçat, val a dir, també, per la tempesta Filomena del passat mes de gener. Una tempesta que també, si em permet, va tenir una part política, també va ser una tempesta política. En aquell moment els preus de l'electricitat, en plena onada de fred, van assolir els valors més alts dels darrers vint anys, en aquell moment. El preu es va situar a 94,99. Allò ens va esparverar a tots. Fixin-s'hi, eh?, 94'99. Doncs bé, a partir de la primavera del 21 ja vam veure com, de manera continuada, el preu de l'energia elèctrica en el mercat marginalista s'incrementava. Cal, cal, em sembla, que entre totes i tots també siguem conscients que mentre no canviem les regles de configuració dels preus, fins i tot amb el desacoblament del preu del gas de l'electricitat –molt molt molt important–, totes les opcions que s'estan posant damunt la taula ens porten, avui, en el millor dels casos, a pagar el megawatt/hora entre cent deu i cent vint euros megawatt/hora. Aquesta és la realitat. I això què vol dir? Doncs això suposa, sens dubte, multiplicar per dos el preu mitjà més alt dels darrers vint anys. És així: multiplicar per dos. Evidentment, no és un bon preu. Unes regles que, de moment permeten utilitzar el bombament d'aigua –l'emmagatzematge, em refereixo– per afavorir la crema de gas per fer pujar el preu. Això és, en majúscules, un autèntic despropòsit. L'emmagatzematge d'aigua hauria de servir per fer abaixar els preus i no al revés, com molt bé ha explicat vostè. Per això demanàvem fa uns dies que l'Estat assumís el control i la gestió de les hidroelèctriques. El resultat, en definitiva, ha estat un preu que potser ens sembla, com deia, molt baix, venint d'on venim en els darrers mesos, però que hi torno, és un preu elevadíssim, eh?, fruit també del moment de la tempesta del Filomena. I això no és culpa de les tensions del mercat del gas, és culpa del disseny del mercat, que, val a dir-ho, ho permet. Això ens demostra que no n'hi haurà prou amb posar moltes més renovables en el sistema elèctric per tenir un preu assequible de l'electricitat –que també, també ho hem de fer, evidentment–, és imprescindible canviar les regles del joc. I em preguntava quina era la resposta de les altres administracions. Bé, l'Estat espanyol, vull dir que jo crec que està fent una mica tard, eh? Però hi ha coses que van pel bon camí i n'hi ha d'altres que encara ens ho han de demostrar; així de clar. Hi ha mesures que no veiem amb mals ulls, però encara són poc agosarades. Són mesures que potser ens treuen d'aquesta situació, és veritat, aquesta situació puntual, però no canvien estructuralment el sector, i, per tant, ens abocaran en un període –val a dir, en un temps breu– en la mateixa situació en la que ens trobem ara, o potser pitjor. No només cal un control dels preus d'avui, sinó que cal canviar radicalment el sistema des de l'arrel. Això és importantíssim. En aquest sentit, el passat 8 de març, la Comissió Europea va presentar un paquet, un paquet d'accions, per una energia més assequible, segura i sostenible. Es reconeixia –es reconeixia, cosa important– una evidència, que és que les empreses elèctriques amb centrals de generació inframarginals han tingut uns beneficis imprevistos –sort que eren imprevistos– quantificats en 200.000 milions d'euros. Per això proposa la Comissió Europea que els estats membres puguin adoptar mesures fiscals sobre aquests beneficis per tal de compensar les pujades del rebut. No ens consta encara que el Govern de l'Estat hagi presentat cap mesura fiscal sobre les empreses que han ingressat aquests beneficis, deixi-m'ho dir així, caiguts del cel, per reduir el rebut, de moment. Segon exemple. El passat mes de setembre, el Govern espanyol aprovava un reial decret on aprovava també la necessitat d'una subhasta d'energia contractada a llarg termini procedent de les centrals en preu inframarginals. És un mecanisme bo, és un mecanisme que ens sembla interessant per aconseguir un preu just d'energia per als consumidors, sobretot, evidentment, per als més vulnerables i per a les comercialitzadores també independents, en aquest cas, alhora que permet també reduir aquests escandalosos ingressos imprevistos de les grans elèctriques. Però aquí també estem esperant, perquè sis mesos després justament de l'aprovació d'aquest decret, encara no es coneix l'esborrany d'aquest procediment. De moment, tampoc s'està inventant massa res. És a dir, no hauria de ser molt difícil perquè ja en tenim exemples, eh? França, per exemple, ja fa servir aquesta fórmula. I un tercer exemple, de manera molt ràpida és: aquesta mateixa setmana ens trobem amb un decret amb una àmplia bateria de mesures per garantir la seguretat energètica i l'estabilitat dels preus, eh? Però altra vegada creiem que s'han perdut algunes oportunitats, tot i que hi ha algunes mesures que també són interessants. No entenem per què no hem passat de 500 metres a 501 metres la distància en la proximitat entre generació i consum –encara no ho entenem–, perquè aquí no hauria de patir ningú, tothom s'hi guanya molt bé la vida; és a dir, que jo crec que, sens dubte, aquesta hagués pogut ser una mesura, però bé, en qualsevol cas, estem en aquests moments analitzant-ho. Amb el que encara no creiem que ha obert els ulls l'Estat és en la necessitat de reglamentar el dret de les comunitats de regants –molt molt molt importants– a disposar de dos termes de potència al llarg de l'any; és a dir, que no sempre s'hagi de pagar el mateix, evidentment. I des del país també tenim deures, evidentment, i també hi som, eh? Ho ha explicat vostè, tot el que hem estat fent per avançar en la transició energètica, perquè ens hi juguem molt, cal que ho tinguem clar. La seguretat energètica també és molt important. A Catalunya tenim molt sol, tenim vent, tenim aigua, tenim biomassa. Cal que tots hi estiguem a sobre, que hi posem tot el talent públic i privat i que entenguem que estem davant d'una missió de país. Per això, el Govern també ha aprovat aquesta setmana incrementar l'impost a les nuclears, generant un fons que serà destinat íntegrament a polítiques d'acceleració de la transició energètica; 20 milions d'euros que destinarem íntegrament a incrementar notablement el nombre de parcs fotovoltaics en edificis i infraestructures de titularitat pública –cal que nosaltres donem exemple, només faltaria. Ajuts també –molt important– a la connexió a la xarxa de gas de les plantes de biogàs, i també completar encara amb més múscul el desplegament de l'energètica pública. Ens cal, doncs, prendre decisions importants i ràpides. Estem convençuts –i acabo, presidenta– que la resposta passa per reforçar les polítiques; també, que accelerin de forma radical la transició cap a les energies renovables; l'eficiència, com deia vostè, energètica, i fer un ús racional de l'energia. Són, en definitiva, les úniques que ens apropen a la independència energètica, una independència que és alhora, també, una seguretat de subministrament i alhora, també, l'oportunitat per tenir uns preus realment assequibles. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la incorporació dels joves al món agrari i el desenvolupament de la Llei 3/2019, dels espais agraris]] [[300-00150/13]] Passem a l'onzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la incorporació dels joves al món agrari i el desenvolupament de la Llei 3/2019, dels espais agraris. L'ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i té la paraula, per fer-ne l'exposició, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, deixin-me que, en primer lloc, m'afegeixi a les paraules de la consellera respecte als danys que han patit moltes explotacions per les gelades dels últims dies. Tot el recolzament i tot l'escalf des del Grup Socialistes i Units per Avançar. Bé, al juny del 2019 es va publicar la llei d'espais agraris, una llei que preveia una sèrie d'accions: el pla territorial sectorial agrari i el sistema d'informació i vigilància de l'estat dels espais agraris; el pla de seguiment, caracterització, avaluació i control i inspecció de l'estat dels espais agraris; l'inventari dels camins rurals; identificació i limitació de les zones d'activitat periurbana, i l'inventari i el registre de parcel·les en desús. Han passat tres anys, gairebé, des de la seva aprovació i no s'ha portat a terme cap dels punts que la llei encomanava al departament –cap. I la veritat és que ja comencem a estar acostumats a l'incompliment d'aquest Govern –i també del seu departament, si m'ho permet, consellera. Els ho dèiem fa unes setmanes amb la fauna salvatge, eh? Dèiem que teníem una llei de caça de l'any 70, que encara no havien modificat; un pla de prevenció dels danys de la fauna salvatge, de fa cinc anys, que no s'havia desplegat; un grup d'agents rurals que s'havia creat fa set anys, però que tampoc no s'havia desplegat, i, per tant, consellera, està molt bé legislar, està molt bé fer plans, crear instruments, però si no els portem a terme, si no els acabem d'implementar, de poc ens serveixen. I, mirin, el desplegament de la llei d'espais agraris és especialment necessari en aquest moment, perquè la llei recull la possibilitat d'actuar sobre les parcel·les en desús. I això és fonamental per a la prevenció d'incendis, però també pot suposar una gran oportunitat per al relleu generacional agrari. Entraré en el detall. En la compareixença de presentació del pla de prevenció d'incendis que va fer, fa unes setmanes, la directora general d'Ecosistemes Forestals i Gestió del Medi, s'apuntava que es pretenia potenciar la recuperació dels conreus com un instrument per prevenir els incendis forestals i que es treballava en el marc de la llei d'espais agraris. Doncs anem tard. Han passat tres anys, gairebé, de la seva aprovació i no s'ha desplegat. La mateixa directora general exposava la perillositat dels possibles incendis que es puguin produir en un país en el que el bosc avança i en el que les terres ermes poden actuar de conductors d'aquests grans incendis. Per tant, encara que només fos per a la prevenció d'incendis, ja seria necessari desplegar aquesta llei. Però és que no només hi ha aquesta necessitat. Deia a l'inici que el desenvolupament d'aquesta llei podria ser l'oportunitat per al relleu generacional en el món agrari. Hem parlat en diverses ocasions sobre la situació que viu el món rural, la pèrdua de població que tenen els pobles més petits, i algunes comarques de Catalunya en general –deu en concret–, i, a més a més, la diferència entre el que passa en els nuclis més grans i en les capitals de comarca i els pobles, doncs, més petits, no?, en què, majoritàriament, la gent es dedica a l'agricultura o a la ramaderia. Hem parlat moltes vegades de la necessitat que els joves tinguin oportunitats en el món agrari, que puguin agafar el relleu de les explotacions familiars i ho vulguin fer, perquè els garanteixen rendes dignes per guanyar-se la vida. Però també la possibilitat de que joves que no tenen tradició agrària familiar i vulguin dedicar-se a l'agricultura i a la ramaderia ho puguin fer. Per facilitar aquestes incorporacions, són importants les ajudes econòmiques, és evident. I, en aquest sentit, el departament té ajuts per a la primera instal·lació de joves agricultors. Per posar dades –que sempre va bé tenir dades per saber del que estem parlant–, del 2015 al 2020, es van tramitar 2.260 ajuts de primera instal·lació. Si analitzem, però, aquestes dades, que ens poden donar, doncs, una informació que està molt bé, veurem que l'evolució de la incorporació de joves en els anys va decreixent, no? Veiem que, dels 675 expedients de l'any 2015, es va passar als 232 l'any 2020. Per tant, veiem que cada vegada hi ha menys incorporacions al món agrari. I si fem una mirada de gènere, el setanta-tres per cent són homes i només el vint-i-set per cent són dones. Per tant, tot i que hi ha ajuts econòmics per a aquestes incorporacions, a la llum de les dades, aquests ajuts no són suficients. I no volem dir que no siguin suficients quant a quantia –evidentment, no serem nosaltres qui no demani més recursos; sempre està bé, no?, que s'hi destinin més recursos–; però al que ens referim és que no són suficients quant a que aquesta no pot ser l'única eina, l'únic instrument per incentivar que els joves s'incorporin a aquest món agrari. És a dir, aquesta eina econòmica, que és fonamental, és molt útil per a aquells joves que agafen el relleu a les explotacions familiars, que, a més, tenen dimensions adequades perquè es puguin guanyar bé la vida, no ho és per a aquells que vulguin dedicar-se a la pagesia sense aquest referent o sense que les explotacions familiars, diguéssim, tinguin una dimensió suficient. I, en aquests casos, la possibilitat d'accés a la terra és també necessària. I aquí és on el desplegament de la llei d'espais agraris és fonamental. L'article 25 de la llei parla de crear el registre de parcel·les agrícoles i ramaderes en desús i estableix que el departament ha de crear mecanismes d'intermediació per afavorir la continuïtat de l'activitat agrària a les parcel·les que deixen d'estar explotades pel seu titular. I s'han d'impulsar fórmules de cessió per a l'ús d'aquestes parcel·les i promoure'n el lloguer salvaguardant-ne la propietat. Per tant, tenim una eina que ens pot servir, una eina que vostès no utilitzen. I encara una altra eina que hem de tenir en compte en aquesta voluntat d'afavorir la incorporació dels joves i les joves al món agrari: el banc de terres. Si ho recorden, vam aprovar amb força consens, després de treballar el text, una moció de la CUP sobre el banc de terres, que el que pretenia era que no hi hagués una acumulació de terres, especialment les més fèrtils, en poques mans, en grans empreses, en fons d'inversió, sinó que fossin una oportunitat per a dones i homes joves que volguessin dedicar-se al món agrari. Per tant, s'hauria de treballar per complir allò que vam aprovar. I, en qualsevol cas, hauríem de trobar un instrument d'actuació, d'intermediació entre qui vol vendre o posar en lloguer la seva propietat i qui vol comprar o llogar una finca. I en aquest sentit ens podríem mirar què s'està fent en altres indrets. Per exemple, podríem mirar què existeix a França. Allà tenen un instrument útil des del 1960, que es diu SAFER. La llei que crea aquest instrument determina les finalitats que persegueix i que justifiquen l'interès públic d'aquest instrument. I els objectius estem segurs que els podem compartir: instal·lació i reinstal·lació o el manteniment dels agricultors, el creixement de la mida de les explotacions existents, la preservació de l'equilibri de les explotacions quan està compromesa per a la realització d'inversions d'interès públic, la protecció del caràcter familiar de la unitat de producció, la lluita contra l'especulació. Per tant, jo crec que tots hi podíem –o gairebé tots– estar a favor. I en aquesta tasca la SAFER té la complicitat de la banca de crèdit agrícola francesa, que facilita préstecs perquè pugui operar la societat pública, però també per a aquells que volen comprar aquestes finques, no? Per tant, instruments i recursos. Per tant, no cal que inventem res. Estudiem el que fan a altres llocs i valorem què podem aplicar aquí, o busquem un altre mecanisme. Mirin, a Catalunya tenim l'Incasòl en clau urbana i industrial, que ha servit per dinamitzar sòl industrial i per crear habitatge de protecció, crear sòl per a habitatge de protecció oficial. Segur que en podríem millorar algunes de les actuacions, però en qualsevol cas ha estat una eina vàlida per a la funció que es pretenia, no? Per tant, podríem fer, doncs, el mateix, però en l'àmbit rural. Per cert, quan deia que podríem millorar algunes accions de l'Incasòl, també podríem revisar les finques de la seva propietat que es van adquirir per mobilitzar sòls industrials i que no s'han desenvolupat i que potser podríem tornar a que fossin conreades, no? Però, en qualsevol cas, si tenim una eina vàlida, com deia abans, en l'àmbit urbà, per què no ens dotem d'una eina també vàlida en l'àmbit rural, que ens ajudi a incorporar gent jove al món agrari i que ens permeti mantenir les finques agràries en conreu i, per tant, que ens ajudi a prevenir incendis? De fet, la pròpia llei d'espais agraris ja parlava de buscar aquest mecanisme d'intermediació. I, consellera, afegim un altre argument que creiem que avui té més sentit que mai exposar-lo, per la necessitat de recuperar aquestes finques per al conreu. I em refereixo al moment que vivim i que vostè parlava ara fa un moment, no?, de la guerra de Rússia contra Ucraïna. Aquesta guerra ha posat sobre la taula, més que mai, la sobirania i la seguretat alimentària. De cop hem estat conscients, potser més que mai o més que en els últims temps, no solament a Catalunya, sinó a Espanya i a la resta de la Unió Europea, de la dependència que tenim d'altres països quant a matèries primeres; la dependència d'Ucraïna o de Rússia, especialment en cereals i lleguminoses. És tan preocupant la situació que fins i tot s'ha autoritzat, per part de la Unió Europea, que les finques que estan en guaret es puguin sembrar per obtenir cereals i compensar mínimament el que no vindrà d'Ucraïna. I aquesta situació pot ser que s'allargui. Tant de bo no sigui així. No ho voldríem pas, però pot ser que s'allargui. Si això passa i les collites no arriben, haurem de buscar produir més i també produir més a Catalunya. No serà la solució definitiva, ho sabem, ho tenim clar, però serà un pas important. Per tant, com a país no ens podem permetre el luxe de tenir camps de conreu que no es conreïn per falta de relleu generacional. En definitiva, no serveix per a res fer lleis que no es despleguen. No serveix per a res omplir-se la boca d'arribar a grans consensos per després no utilitzar-los per a les polítiques útils. No serveix per a res crear instruments, projectar plans, planificar accions que després queden en paper mullat perquè no es porten a la pràctica. El sector agrari i el món rural tenen problemes de relleu generacional, és cert, però no ens podem resignar, consellera. Apliquin els instruments que ja existeixin. Busquin en d'altres àmbits territorials el que estan fent. Adaptin allò que funciona. En definitiva, governi. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula la consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural, la senyora Teresa Jordà.
Gràcies una altra vegada, presidenta. Diputada, també deixi'm que li agraeixi la interpel·lació. De resignació res, eh? Si no, no seríem aquí, espero, ni vostè ni jo. En qualsevol cas, sempre és important parlar de joves i parlar de món agrari. I en aquest sentit, si m'ho permet, en la meva primera intervenció m'agradaria explicar, també responent d'alguna manera a les preguntes que ha fet, però en tindrem una segona ocasió, doncs, quines són les actuacions del departament que tinc l'honor d'encapçalar. Deixi'm parlar de diferents eixos, eh? Jo crec que, per una banda, sens dubte, hi ha la incorporació dels joves al sector agrari; però, per una altra, el retorn també del jovent al món urbà. Són dues realitats, i en les dues hem d'estar-hi compromesos i lluitar. I per què faig aquesta distinció –que no deixa de ser complementària, també, si m'ho permeten. Doncs perquè creiem que és rellevant i que no poden esperar ni demanar que els joves i les joves que volen viure fora dels espais urbans amb alta densitat de població, allò que anomenem «el món rural, s'hagin de dedicar exclusivament a l'activitat agrària. Aquesta és una primera consideració que moltes vegades l'hem d'explicar massa sovint. És veritat que en el món rural hi ha moltes persones que es dediquen al món agrari, però n'hi ha d'altres que no. I hem de poder fer que sigui compatible. Així, tot i la tasca imprescindible que porten a terme les persones que treballen i viuen a la terra o tenen cura del territori i dels animals, l'equilibri, sens dubte, del país també passa per la diversificació econòmica de tots aquests espais, eh?, també al món rural. I, per tant, volem i lluitem perquè el jovent del nostre país, en present i en un futur..., perquè moltes vegades parlem del jovent en futur; no, no, en present, però, de fet, totes les persones en general tinguin, sens dubte, oportunitats en els diferents sectors professionals, en un espai que ofereixi oportunitats de generació econòmica sobre la base de la diversificació. Feta aquesta reflexió, li explico les actuacions que el departament porta a terme per impulsar i facilitar la incorporació de joves al món agrari. El primer dels dos eixos, més o menys l'hi he comentat, eh? Els ajuts a la incorporació de joves –també n'ha parlat vostè. La base per facilitar la incorporació dels joves al món agrari són els ajuts de la incorporació de joves a l'activitat agrària del pla de desenvolupament rural, que és el que coneixem com el PDR, dins del segon pilar de la política agrària comuna de la Unió Europea, en aquest cas. Com sap, aquests són ajuts cofinançats amb el fons Feader i la Generalitat de Catalunya. Aquesta línia té per objectiu fomentar la creació d'empreses agràries per part de persones joves amb capacitat i competències professionals. S'han de donar uns requisits, eh?, que no m'estendré a explicar-los, però bàsicament es compleixen uns requisits senzills i, a partir d'aquí, hi poden accedir. L'ajut que es concedeix per a les incorporacions consisteix en una prima que comprèn dos conceptes: la primera base i els increments. La suma d'aquests dos conceptes mai pot superar els setanta mil euros –mai. I el pagament es fa en dos trams: a l'inici i a l'execució final del pla d'empresa, evidentment, doncs, seguint aquests requisits que li deia. La primera base és un import de 22.000 euros, determinat per la necessitat de despeses mínimes i l'actiu també circulant requerit per a la posada en funcionament d'una explotació. I aquesta prima es pot veure augmentada, en aquest cas, en funció del grau compromès amb l'activitat agrària fins, com deia, un màxim de setanta mil euros. Gràcies a aquests ajuts, en cinc anys, si m'ha semblat escoltar-la bé –vostè ho ha comentat–, del 2015 al 2020 hem ajudat a més de 2.500 joves per crear-se un futur. Hem invertit més de 43 milions, perquè aquest jovent pugui tirar endavant el seu projecte, també, de vida. Per altra banda –i n'ha parlat i també és fruit d'aquesta interpel·lació–, hi ha la llei dels espais agraris. Per nosaltres, és una llei imprescindible, aprovada amb una gran majoria, grandíssima majoria, d'aquest Parlament, que va arribar molt tard. Perquè llavors, en la segona part, li parlaré de les polítiques que ens vam trobar en aquest departament, les polítiques valentes, les polítiques dedicades a l'agricultura quan hi vam arribar, eh?, que tendien a zero per no dir a menys vuit. Llei dels espais agraris. Com deia, un dels eixos importants és, d'aquesta llei, el registre de terres en desús. El que planteja és recuperar –ho parlava també vostè– terres de conreu abandonades i posar-les justament a disposició, a través del lloguer, a empreses agràries que comencin o que necessitin créixer, perquè és evident que tenim un problema arreu, eh? –això no passa a aquest país només– amb l'accés a la terra. L'adjudicació d'aquestes finques està previst que es faci a través d'una convocatòria en concurrència competitiva amb la priorització, i crec que té importància explicar-ho avui. Evidentment, tot això ho hem hagut de començar de zero; hem hagut de fer un reglament, que després, si tinc temps, m'estendré una mica, i li posaré també calendarització, que sempre és el més important i que m'agrada molt fer-ho, eh? I parlem també de joves i de dones. Es preveu que amb aquesta mesura podrem oferir terra als i les joves que es vulguin dedicar a l'activitat agrària i vulguin alhora també iniciar, doncs, de nou una empresa o, com deia abans, vulguin fer créixer la que ja tenen. En segon lloc, des de la complementarietat que he avançat i des del departament en concret, però també des de la resta de departaments del Govern en general, es treballa per facilitar també el retorn dels joves, eh? Aquí podríem parlar de l'agenda rural, però d'això, evidentment, en parlarem d'aquí molt poques setmanes, perquè no és que estigui al forn, diguéssim, ja fa oloreta; per tant, d'aquí a poques setmanes, ho podrem explicar molt millor. Però sí que hi ha projectes que treballem de manera interdepartamental i que estan funcionant molt bé i que moltes vegades ens oblidem d'explicar-los. A banda de l'agenda rural, jo voldria destacar el projecte Odisseu. Aquest projecte és un dels que s'està desenvolupant en l'àmbit Leader, per nosaltres molt important, i també dins el programa del PDR, del desenvolupament rural. És un projecte de cooperació que engloba els onze grups d'acció local del nostre país i que es planteja donar resposta a la migració juvenil, com dèiem, aquesta migració juvenil rural urbana, i aportar-hi possibles solucions. L'objectiu és incentivar –és un objectiu molt diàfan, eh?– el retorn de joves cap al medi rural a partir de facilitar la seva inserció laboral i promoure alhora l'arrelament dels i de les joves amb el seu territori rural d'origen; el retorn del talent també. Per assolir aquest objectiu, és necessari treballar transversalment. Si no ho fem així és com molt difícil. Jo, la setmana passada o l'altre, era a Vinaixa justament i vaig aprofitar per ser allà per inaugurar una biblioteca. I la sorpresa agradable era just que, gràcies a recuperar aquesta biblioteca, la bibliotecària que havia vingut era una filla de Vinaixa, una noia de vint-i-cinc anys, que havia hagut de marxar i que l'oportunitat de treball de reobrir en aquest poble tan petit aquesta biblioteca li permetia tornar. Això, evidentment, també és agenda rural; això és tornar gent al territori. Per assolir aquest objectiu és necessari, com deia, treballar transversalment i en això estem. Altres tipus també de programes que, evidentment, avui no en toca parlar. En conclusió –i per anar acabant aquesta primera part–, absolutament d'acord amb vostè de l'eina que representa la llei dels espais agraris. Després, no s'amoïni que li detallaré més on som, però volia fer aquesta exposició, perquè em sembla important i que falca molt bé el que estem parlant. I per al departament i per al Govern és una prioritat, com no pot ser d'altra manera, la incorporació de joves al món agrari. I no tan sols donant continuïtat a les explotacions existents, sinó també emprenent nous projectes empresarials. És cert que sense futur per als joves no n'hi ha tampoc per a ningú, és a dir, que és primordial lluitar-hi. Però, miri, al final és molt important la llei dels espais agraris. És molt important moltes altres polítiques que ho han de complementar. És molt important l'agenda rural. És molt important la transversalitat del Govern, perquè no tot en el món rural es comença i s'acaba amb l'agricultura –que també–, i amb la ramaderia –que també–, però no tot. Però el més important perquè els nostres joves s'incorporin al camp..., a banda de la formació que estem desenvolupant molt bé des de les escoles agràries i amb molt d'èxit –amb molt d'èxit–, i amb la innovació i amb la tecnologia i, en fi, amb totes les novetats que podem aportar en aquest sentit, el més important és que els nostres joves s'hi puguin guanyar la vida dignament. I això passa per no percebre allò que produeixen per sota el preu que els costa produir-ho. Això és la clau. I això, malauradament, no és un problema només del nostre país sinó que passa al llarg i ample del territori. Hi ha una eina important –n'hem parlat més d'una vegada–, que és la llei de la cadena alimentària. Aquesta llei, aprovada a finals d'any, no és la llei que haguéssim volgut; la volíem molt més valenta, molt més agosarada. Però és una eina –és una eina. Ara el que hem de fer és exprimir-la, perquè exprimint aquesta eina també tindrem un motiu més, deixi-m'ho dir, molt important, que complementat amb l'accés a la terra, que complementat amb ajudes d'incorporació dels joves, que complementat amb polítiques transversals, sens dubte faran que tinguem molt més joves no només arrelats al territori i al medi rural, sinó també a una professió tan extremadament imprescindible com és la pagesia i la ramaderia del nostre país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Començaré pel final, consellera. La llei de la cadena alimentària evidentment que és una llei importantíssima; importantíssima per a tot el sector agrari i ramader –importantíssima. I un altre dia en farem un altre debat, perquè, evidentment, això dona per a molt, i també del paper que hi ha de tenir la Generalitat en la posada en funcionament d'aquesta llei de la cadena alimentària. Però avui això no toca, com diria aquell. És veritat, com deia vostè, que no tothom qui viu en el món rural es dedica a la pagesia i es dedica a la ramaderia, és evident; però una gran part, la immensa majoria s'hi dediquen. I, de fet, aquesta interpel·lació que avui li feia realment incideix en això, perquè si garantim que els joves poden i volen quedar-se als pobles per desenvolupar activitats relacionades amb l'agricultura i la ramaderia, doncs, no només tindrem un país equilibrat territorialment, sinó que ens garantirem la producció d'aliments, tindrem seguretat alimentària quant a la qualitat i quant a la quantitat d'aquests aliments. I vostè deia: «Escolta'm, la llei dels espais agraris és fonamental, és imprescindible. Sí, és imprescindible, però fa tres anys que està aprovada pràcticament i vostès encara no l'han desenvolupat; encara no ho han fet. Ara em diu que ens donaran aquest... [[Veus de fons.]] Dos anys. Gairebé tres, eh?, al juny del 2019 és quan es va aprovar. Que ens donaran calendarització. Estupend, eh?, però anem tard. Hem d'aprofitar els instruments que tenim, consellera –abans l'hi deia. I si no funcionen o creiem que no són suficients, hem de buscar, adaptar-ne d'altres que puguin funcionar. I hem de destinar-hi recursos. I creiem que hem de començar per prestigiar l'activitat agrícola i ramadera. Hauríem de posar en valor aquells que ens han assegurat l'abastiment en els moments més complicats, en els moments de la pandèmia, i per què no, també ara en aquests moments que patim les conseqüències d'aquesta terrible guerra de Rússia contra Ucraïna, no? I també hem de parlar i hem de promoure els estudis relacionats amb el món agrari. Vostè hi feia referència abans. I, en aquest sentit, la formació professional en el context rural requereix, per nosaltres, un pla singular d'actuació. Les escoles agràries, com a centres públics dependents del seu departament, són fonamentals en la formació i en les activitats del món rural. La formació que donen ocupa un espai difícil de substituir que cal potenciar. Igual que cal posar a disposició una oferta de cicles d'FP segons les necessitats detectades pels plans de desenvolupament i emprenedoria rural, amb participació d'agents socials i territorials. De la mateixa manera que cal facilitar l'accés a aquests cicles amb beques de transport i menjador per a l'alumnat de zones rurals, així com per cursar cicles formatius presencials sense oferta en alguns territoris, i subvencionant pràctiques en entorns rurals per a l'alumnat de centres urbans i metropolitans. Però més enllà de la formació, aquells qui vulguin desenvolupar el seu projecte professional i vital en l'àmbit rural dedicant-se a la pagesia o a la ramaderia, necessitaran terra, necessitaran diners per a l'adequació de les finques i per a la maquinària, necessitaran acompanyament professional, especialment aquells que no tenen aquell referent, aquella tradició agrària familiar –i això abans ja ho dèiem–, però també necessitaran un entorn rural de serveis. I aquí li he de demanar, consellera, on és l'agenda rural. Vostè deia: «No, és que no està al forn, ja fa oloreta. Escolti'm, ja fa tant de temps que ens diuen que fa oloreta que quasi ja no la sentim aquesta olor, eh? Perquè sabem que el procés de participació ciutadana ja fa molt temps que s'ha acabat. I, per tant, volem saber quan veurem aquesta estratègia definida segons aquesta participació. Abans, el vicepresident Puigneró, al dematí, ens deia..., ens parlava de plans pilot, no? Escolti'm, ja no és temps de parlar de plans pilot, ja no estem en aquest moment, ja hauríem d'haver passat aquest moment. És moment de plantejar i d'implementar accions i polítiques valentes també en l'àmbit de l'agenda rural, perquè altres comunitats ja ho han fet, eh?, i, per tant, creiem que nosaltres anem tard. Perquè, com li deia, els joves a l'entorn rural han de tenir les mateixes condicions bàsiques que en l'entorn urbà. Han de tenir habitatge, que no n'hi ha, i és una de les queixes que fan molts alcaldes i molts joves que viuen i volen quedar-se a viure a l'entorn rural. Necessiten serveis bàsics, com escoles per a la canalla, serveis de salut que funcionin, cultura a l'abast o activitats d'oci. I necessiten connexions físiques i també connexions digitals, perquè només així garantirem que els joves vulguin i puguin quedar-se en l'àmbit rural. I si no es fa l'esforç per posar aquests serveis a l'àmbit rural, no serà fàcil que aquests joves vulguin quedar-se. I si no s'hi volen quedar i no es volen dedicar a l'agricultura i la ramaderia, tindrem un problema. Tindrem un problema de cohesió territorial i social, i tindrem un problema també d'abastiment dels productes més essencials, no? Per tant, com sempre li hem dit, el nostre grup està disposat a sumar en molts àmbits, i en el món agrari i en el necessari relleu generacional també. Evidentment perquè creiem que és fonamental per tenir, com deia abans, un país socialment i territorialment cohesionat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula, a continuació, la consellera d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural.
Gràcies, presidenta. Diputada, d'entrada, deixi'm-l'hi dir, eh?, el Departament d'Acció Climàtica no incompleix absolutament res –no incompleix absolutament res. Ara, si vostè em vol dir que l'Administració és lenta, doncs li diré que sí, i li asseguro que no per voluntat d'aquesta consellera –segurament tampoc per culpa seva. Quan vam arribar, l'hi repeteixo, a aquest departament amb la consellera Serret, les polítiques valentes respecte al sector agrari eren zero, senyora Ibarra –eren zero–, més enllà de pagar, com no pot ser d'altra manera, o de fer de transmissor de les polítiques agràries comunes. La llei dels espais agraris hauria de fer trenta-cinc anys que hauria d'haver estat aprovada. D'acord? La vam aprovar amb una gran majoria, d'una manera molt treballada. Vostè em diu: «Fa gairebé tres anys. No fa gairebé tres anys. Anem lents, eh? Ara li diré on som. Anem lents. Jo les coses les dic com són: anem lents, la implementació va lenta, malgrat tenir cinquanta mil fronts oberts. Però home, hem de tenir en compte que en aquest país hi va haver eleccions, que hi vam estar un temps sense Govern, que hi ha hagut una pandèmia, i que hem hagut d'afrontar mil fronts, també del sector agrari, en els quals hem donat resposta. I li puc parlar del Glòria, li puc parlar del Filomena, li puc parlar de la guerra d'Ucraïna i li puc parlar de cinquanta mil coses que vostè sap, coneix, i entenc que també, en aquest sentit, ens estén la mà. Diu: «Ningú posa en valor la feina que fa el nostre sector productor. Perdoni, no sé qui no ho posa en valor, perquè aquesta consellera hi deixa la vida cada dia, i tot el departament. El problema... [[Alguns aplaudiments.]] El problema és que en aquest país..., i el país al final també és el reflex dels governs que ens han precedit, de molts, eh?, i aquí, segurament, tots hi tenim repartits. Però, escolti'm, al final és el reflex de la societat. I la desafecció del món urbà i el món rural, perdoni, no se l'ha inventat la consellera Jordà, existeix i estem fent el possible per trencar-la, evidentment. I, home, jo crec que aquest arc parlamentari..., jo crec..., ho poso en valor, eh?, perquè ni que sigui per la pandèmia ni per la guerra d'Ucraïna ni en pro de la sobirania alimentària, sembla que algú més s'ha posat les piles. Estic contenta, perquè possiblement avançarem. Però, en qualsevol cas, la desafecció no és culpa del Departament d'Agricultura; no d'aquest, ni d'aquest ni dels que l'han precedit. Deu ser, en tot cas, dels diferents governs; que quedi molt clar. Dit això, llei dels espais agraris. Té tres elements molt importants. D'un no n'ha parlat, però també l'hi calendaritzaré, que són els plans territorials agraris. Són vitals. Són vitals, aquests. Hi ha el registre de terres en desús i la implementació –també molt important– del regadiu. Són aquests tres elements importantíssims. Posem..., perquè al final se m'acabarà el temps i no li acabaré dient el calendari. Miri, en aquests moments... Ara parlem del registre de terres, eh?, perquè són tres elements que van per separat, òbviament. Però el reglament, bàsicament, una cosa nova, difícil també, que volem fer bé, que hem hagut de parlar amb les organitzacions agràries, que hem hagut de parlar amb tothom. És una cosa molt nova. Ho dic també per posar en valor la feina que hi ha darrere, eh? Però tot això ja ho hem fet, ja està consensuat, etcètera. En aquests moments, ja ha passat l'assessoria jurídica i ja tenim l'informe jurídic i falten ja els següents tràmits. Següents tràmits a l'Administració no és que siguin extremadament ràpids. Si no m'equivoco, ens deu faltar –ho he apuntat ara, eh?, vull dir que pot ser que me'n salti algun– el Servei d'Organització –això és, diguéssim, la Direcció de Serveis de la casa, que aquí ja depèn més de mi i ja hi estem falcant–, ha de passar el fòrum, la comissió jurídica assessora, el consell tècnic, el CTESC. I ja està. Ja ho tenim. Què vol dir això? Quantes setmanes? Home, no m'ho faci dir, però, en qualsevol cas, estic convençudíssima que a l'estiu..., setembre, per no..., perquè... Miri, per a la Mercè. Per a la Mercè tindrem el registre de terres. Ja m'he mullat. Els plans territorials, també molt importants. Aquí hem avançat moltíssim, eh? En aquest moment estem preparant i a punt de treure el concurs del pla territorial del Penedès, perquè són els primers que es van oferir. Aquí n'hi havia tres. Ara n'hem consensuat un entre el Penedès. I serà el Penedès el primer pla territorial que posarem damunt la taula. I això sí que li puc dir que serà abans de la Mercè, eh? I en això estem. És veritat, som lents –som lents. L'Administració és lenta. No és una manca de voluntat. Hi ha molt treball darrere; s'ha fet; hi ha un suport molt important del Parlament. Estic convençuda que serà una gran eina, no l'única, com molt bé ha dit també vostè i jo he intentat complementar, però, en qualsevol cas, ens en sortirem. Perquè és vital; és vital aconseguir el relleu generacional de la pagesia. I si de debò volem assumir..., que també n'ha parlat vostè, no?, i ara aquests dies se'n parla més, eh? Malgrat la desafecció, ara cada vegada tothom posa més en valor això –només faltaria–, perquè els nostres pagesos i ramaders el que fan és produir aliments, i en aquest país tenim la mania de menjar cinc cops al dia. És a dir, que, en qualsevol cas, si volem sobirania alimentària, necessitem, com ningú, els nostres pagesos i les nostres ramaderes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la inseguretat creixent]] [[300-00144/13]] Passem al dotzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la inseguretat creixent. L'ha presentat el Grup Parlamentari de VOX, i té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Sergio Macián.
Bé; gràcies, presidenta. Señor conseller, señoras y señores diputados... Hoy quiero empezar por hablarle, señor Elena, de algo que seguro que usted conoce, que se llama la cultura de la cancelación. La cultura de la cancelación es una práctica que la izquierda extendió por el mundo, y en Cataluña también el separatismo, y que consiste en silenciar a todo aquel que no piensa como ustedes, en silenciar al que se atreve a disentir de los dogmas de lo políticamente correcto. Y hoy me quiero referir a uno de esos dogmas de los que no se puede disentir bajo ningún concepto. Y es, este, el interés que tiene la izquierda y el separatismo en promover y abrir las puertas de Cataluña a una inmigración masiva y descontrolada y en negar las nefastas consecuencias que esta inmigración tiene, sin control ni orden. Si alguien denuncia esta avalancha silenciosa que ha provocado que en Cataluña haya más de cien mil inmigrantes ilegales, según las estimaciones de la propia Generalitat, si alguien pide un mínimo de control en el acceso de los inmigrantes a nuestra tierra, es rápidamente calificado como racista, xenófobo o islamófobo. Y miren, les guste o no, la inmigración masiva y descontrolada provoca graves problemas sociales, económicos y de seguridad, sobre todo en los barrios más desfavorecidos y en las clases medias y populares. Yo me quiero referir especialmente a los problemas de seguridad. Sus políticas, señor Elena, y las de la señora Colau han convertido Barcelona en sinónimo de inseguridad. Y por eso, año tras año, la inseguridad sigue siendo la principal preocupación de los barceloneses y de muchos catalanes. A nadie se le escapa que hace tiempo que la capital de Cataluña se ha convertido en un foco de todo tipo de delincuencia y que lidera todas las estadísticas de criminalidad del Ministerio de Interior desde hace años. Cataluña es la región donde se cometen más delitos y más graves. Solo en 2021 más de 390.000 delitos. Y los problemas de seguridad y de delincuencia –robos, agresiones sexuales, ocupaciones ilegales, drogas– están a la orden del día y se extienden rápidamente por toda la región. Hospitalet o Badalona se encuentran, también, entre las diez ciudades más inseguras de España. Y el delta del Ebro va camino de convertirse en La Línea de la Concepción, con la incautación por la Guardia Civil, hace unos días, de más de tres toneladas de hachís y varias narcolanchas. Y le voy a dar tres datos que deberían hacernos a todos reflexionar sobre esta conexión entre inseguridad e inmigración masiva. En primer, lugar el dato de las prisiones. El porcentaje de extranjeros que están en prisión en Cataluña es aplastante, si tenemos en cuenta la proporción de extranjeros que viven en esta comunidad, que es del 16,1 por ciento. Según Idescat, en 2020 los extranjeros eran el cuarenta y ocho por ciento de los reclusos en las cárceles catalanas, 3.779 de 7.884. Por tanto, el cuarenta y ocho por ciento de los reclusos extranjeros en las cárceles, dieciséis por ciento de extranjeros en la sociedad. En 2021, además, se produce un dato demoledor que nos ha facilitado el Govern en respuesta a una pregunta parlamentaria. En el Centre Penitenciari de Joves, el porcentaje no es de la mitad, es del ochenta y uno por ciento –repito: del ochenta y uno por ciento. De los 313 jóvenes del Centre Penitenciari de Joves ingresados o cumpliendo condena, 253 son extranjeros y 60 son españoles. ¿Este dato, señor Elena, le merece a usted alguna reflexión? Porque sabemos que ese porcentaje demoledor tiene mucho que ver con esos jóvenes MENAs y ex-MENAs que donde mejor estarían es con sus padres y en sus países de origen. Y le preguntamos... [[Alguns aplaudiments.]] Y le preguntamos: «¿Cómo está el pla polièdric que el Govern diseñó para combatir la delincuencia de los MENAs y de los ex-MENAs que siembran el terror a diario en nuestras calles y barrios? ¿Por qué se creó ese plan específico en 2019? Aquí no hablamos de impresiones personales, no hablamos de ideología; hablamos de matemáticas. No hay dato más objetivo que el número de personas que se encuentran ingresadas en prisión por cometer delitos. Y resulta que la mitad de los presos comunes en Cataluña, casi la mitad, son extranjeros, y el ochenta y uno por ciento de los jóvenes son extranjeros. Estos datos arrojan una conclusión irrefutable: si expulsáramos a todos los inmigrantes ilegales y a los inmigrantes legales que han cometido delitos graves, vaciaríamos las cárceles, señor Elena, y Cataluña sería más segura. [[Alguns aplaudiments.]] Otro dato: el balance anual de seguridad y actividad policial de los Mossos d'Esquadra. El Departament d'Interior ha decidido que desde 2016 no se publiquen los datos de nacionalidad de los delincuentes en Cataluña. Dicen que apuestan por la transparencia, pero no es verdad, esconden deliberadamente la nacionalidad de los delincuentes para que los catalanes no se enteren de lo que pasa. Pero, por ejemplo, en el ámbito de las agresiones sexuales, resulta que los últimos datos publicados por Mossos d'Esquadra especificando la nacionalidad, en 2016, son concluyentes. Este es el balance del 2016: el cincuenta y seis por ciento de los agresores sexuales eran extranjeros y el cuarenta y cuatro eran españoles. Y el tercer dato: los hechos diarios; que ya no son hechos aislados, son hechos diarios. Señor conseller, no hay día que no nos encontremos con alguna noticia relacionada con la delincuencia y la inmigración ilegal. Mire, noticia publicada por La Vanguardia el 26 de agosto del año 2019: los ocho delincuentes que acumulan más detenciones en ese verano del 19, prepandemia, todos extranjeros. Esta es la foto distribuida por los Mossos d'Esquadra de los diez ladrones de relojes más activos de Barcelona. Hay diez personas: ocho varones y dos mujeres; ocho varones de origen magrebí, dos mujeres de nacionalidad rumana. Aquí queremos que nos diga cómo va el pla d'acció Tremall contra la delincuencia multireincidente. ¿Qué resultados está dando? ¿En qué lugares se está aplicando? ¿Qué nacionalidad tienen los multireincidentes? Pedimos transparencia, señor Elena, transparencia y eficacia policial. Y podríamos seguir hasta el infinito, pero, mire, yo solamente le voy a relatar noticias de las últimas semanas. Mire, el Capgròs, de Mataró: «Un grupo de trece menores extranjeros agrede a dos vigilantes de seguridad en la estación de cercanías de Mataró. «Dos hombres magrebíes acosan y amenazan –diario Metrópoli– «con una pistola a una chica en el metro de Barcelona. La Veu de Lleida: «Detenido un marroquí de veinte años por un intento de homicidio en el albergue Jericó de Lleida. El Caso, de El Nacional: «Detenida una mujer de cincuenta años de nacionalidad cubana y su pareja marroquí de treinta y ocho por robarle ochenta mil euros a un jubilado en L'Anoia. El Caso, de El Nacional: «Un marroquí de diecinueve años asalta armado con un cuchillo una guardería en Terrassa con el objetivo de secuestrar a dos niños. La Razón: «Detenido un joven marroquí por otra agresión sexual en Igualada. Y no me estoy refiriendo a la triste chica de cuyos agresores todavía no tenemos noticias; es otra nueva. Diari de Reus: «Un argelino de veintitrés años se grava atacando a una pareja sin techo en Reus, agrediendo al hombre y abusando de la mujer. El hombre acabó falleciendo en el hospital días después. La Gaceta de la Hidrosfera: «La policía detiene en Cataluña y Andalucía a cinco seguidores de un grupo terrorista paquistaní. Diari Segre: «Un marroquí golpea en Lérida a un hombre de noventa y tres años cuando este le recrimina que le haya ocupado el cobertizo de su casa. Y así tantas noticias que podríamos seguir enumerando y que dan cuenta de esta realidad absolutamente innegable. Y, miren, la sociedad catalana está preocupada, señor Elena. Foment del Treball le ha llamado esta semana pasada para reunirse con su presidente, el señor Sánchez Llibre, y el presidente de la Comisión de Seguridad de Foment, porque están alarmados con la creciente inseguridad de Cataluña. Los alcaldes del área metropolitana se han reunido la semana pasada para coordinar políticas de seguridad conjunta ante el aumento de la delincuencia; políticas de seguridad que su departamento no hace. Ahora intentaran trasladar una falsa sensación de seguridad con palabras grandilocuentes y planes de coordinación, pero, en realidad, ni usted ni ellos tienen la voluntad política de acabar con el problema. Por ejemplo, señor Elena, usted tiene el plan general de seguridad de Cataluña caducado desde 2019. Hace tres años. Ahora, eso sí, muchos planes para feminizar el Cuerpo de Mossos d'Esquadra y muchos planes para cambiar las pruebas físicas de los aspirantes a Mossos por el Ramadán. Están permitiendo y fomentando una inmigración masiva y descontrolada en Cataluña que está poniendo contra las cuerdas todo nuestro sistema de convivencia; están imponiendo su modelo ideológico y multicultural sin importarles la inseguridad y la degradación cada vez más evidentes de muchos barrios catalanes. Y si seguimos por el mismo camino, en pocos años tendremos un problema prácticamente irreversible de seguridad, como lo tienen hoy ciudades como París, Londres o Bruselas. Por tanto, señor conseller, hace falta valentía y determinación para reconocer este problema que ha llevado a que el ochenta y uno por ciento de los internos en el Centro Penitenciario de Joves sean jóvenes extranjeros y a que Cataluña lidere, año tras año, todas las estadísticas de criminalidad. Y valentía y determinación para aplicar medidas concretas. Y no me diga que las cuestiones de extranjería son cuestiones de competencia estatal, porque usted tiene la responsabilidad en materia de seguridad ciudadana y la obligación de afrontarla. No dediquen tantos esfuerzos a negociar Netflix y háganlo para exigir el cumplimiento de la ley de extranjería. Y termino. Usted siempre dice que la seguridad es garantizar derechos y libertades, sobre todo, de los más vulnerables. Pues bien, proteja de verdad a esas personas a quienes dice defender, a esas víctimas que hemos visto de violaciones terribles o a esa anciana atracada con suma violencia en el portal de su casa de Sarrià para robarle el reloj de pulsera. En todos estos delitos, señor Elena, hay un común denominador que yo le he trasladado hoy con esta interpelación, el mismo que atemoriza a miles de catalanes, que tienen miedo de salir de su casa o de que sus hijas vayan solas por la calle. Esas son las personas vulnerables a quienes usted debe proteger. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Conseller, em permetrà que abans de donar-li la paraula em dirigeixi al senyor Macián. Senyor diputat, com li he dit abans de que iniciés la seva interpel·lació..., li he demanat que fos curós amb les seves paraules, que recordés el Codi de conducta d'aquest Parlament. El Codi de conducta parla específicament –i l'hi he repetit moltíssimes vegades en moltes intervencions–, en l'article número 7, que no es pot produir cap discriminació per raó d'origen, que és el que vostè ha estat fent en tota la seva intervenció. I ja en diverses sessions plenàries han estat fent aquesta vinculació de la immigració amb la delinqüència. I poden triar les dades que vulguin, poden fer les preguntes al Govern que vulguin, la seva és una tesi que és discriminatòria d'origen. I en aquest Parlament no podem permetre els discursos d'odi que vinculen la immigració amb la delinqüència. I és una falta de respecte molt important a la població catalana, constitueix un intent claríssim de soscavar la cohesió social, perquè incita al racisme i promou la xenofòbia, i vulnera d'aquesta manera drets humans. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] I ara, sí, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Joan Ignasi Elena.
Presidenta. Diputats, diputades... Diputat, això de la política de cancelación que ha dit que es practica és, per exemple, empresonar i inhabilitar els que discrepen políticament de vostès? Perquè això sí que és política de cancel·lació radical i injusta, i s'ha practicat a instàncies seves fonamentalment. [[Aplaudiments.]] Segon. Jo no vull entrar, amb tota sinceritat, en el seu joc, perquè al final el debat sobre la política de seguretat al meu entendre li importa ben poc. Ve aquí a fer unes proclames i unes consignes per posar-les en un vídeo i després anar-les estenent al conjunt del país: el seu discurs de la por, el seu discurs, des del meu punt de vista, clarament xenòfob, en el que intenta generar una imatge a la societat segons la qual hi han unes persones concretes que són a l'origen de tots els mals, i vostès apareixen com a garants de que aquest mal desaparegui de forma radical. I com que aquesta manera d'entendre la política i d'entendre el debat polític no la comparteixo, jo explicaré el que és, al meu entendre, la política de seguretat. M'ha sorprès, per això, que alhora digui que no hi han les dades i després les exposi d'una forma tan nítida. És realment sorprenent. Perquè resulta que el Departament d'Interior no diu les dades en funció de la nacionalitat i de l'origen de la gent i, en canvi, vostè sap fins i tot les comes. El que sí que li puc assegurar és que molt probablement, posats a ser frívols, com jo crec que amb la seva intervenció ho ha estat, si els homes no existíssim tampoc faria falta pràcticament policia, perquè el percentatge més alt de delictes en aquest país el practiquen els homes, el practiquem els homes. [[Aplaudiments.]] Per tant, no caiguem en..., caure en el seu parany és caure en voler estigmatitzar parts de la societat, i em sembla que això és molt negatiu. Però és que és justament el que sustenta la base nuclear de la seva ideologia i de la seva pràctica política, i, per tant, és evident que no hi hem d'entrar. A Catalunya... Diu sobre la creixent inseguretat a Catalunya. A Catalunya no hi ha una creixent inseguretat. En els dos darrers anys han baixat un 18,89 per cent els fets penals al nostre país. I això ens ha de mantenir i tenir eufòrics i contents? No. Mentre hi hagi una persona, mentre hi hagi una víctima, el conseller d'Interior, el Govern i tots els representants polítics hem d'estar amatents i hem de treballar i lluitar per combatre-ho. Indiscutiblement. Però, per ser rigorosos, per dir les coses com són, per fer política seriosament, és imprescindible que les dades siguin certes. Hi ha hagut un 18,89 per cent menys de fets delictius l'any 21 respecte a l'any 19. Això és així. I un percentatge molt alt, un trenta per cent més de detencions. Més prevenció, més eficàcia policial. I nosaltres continuarem treballant, com sempre, per garantir la seguretat als ciutadans i ciutadanes de Catalunya. I, sí: per garantir drets i llibertats, i particularment dels més vulnerables. I ho farem posant més agents, més mitjans i més efectivitat per protegir la ciutadania. Els nostres models, miri, són –ho sap– absolutament oposats. És impossible que es toquin, perquè parteixen d'un fonament i d'un substrat ideològic absolutament diferent. Nosaltres apostem per més agents, i ho concretem. Increment del sostre gràcies a un acord amb el Govern de l'Estat: fins a 22.000 agents. La contractació entorn a 800 agents cada any, per ser més presents al territori. Una policia que s'assembli més a la societat a la que serveix, sí; per tant, feminització i diversitat dintre del Cos de Mossos d'Esquadra. Mediació i prevenció. Més mitjans tècnics i, per tant, més recursos. Més intel·ligència, més tecnologia al servei de la informació i de la investigació, perquè és la manera de ser més eficaços. Desplegament arreu del país, sí: al territori, al mar, a l'espai, també, per ser més eficaços, i a la xarxa. I intervindre, quan és necessari, amb l'ús de la força proporcional pels fets que es produeixen. Prevenció; més intel·ligència; més investigació; més mediació; més presència; més atenció a la víctima; més relació amb la comunitat; més coneixement, per tant, de la realitat social, i ús de la força, sempre que sigui necessari, proporcional. Això és l'ordre. L'ordre és això. Perquè és el que és eficaç, el que és just i el que és democràtic. El senyor Fernández a vegades diu que això és un model cursi de la seguretat. Amb tota sinceritat –ho he dit en altres ocasions–, prefereixo un model cursi que un model testosterònic, que a més a més de ser injust és absolutament ineficient. D'això se'n diu, d'aquests principis i d'aquest model, se'n diu policia democràtica, se'n diu policia moderna, i sobretot és policia eficaç, que és l'objectiu final. I vostès representen un model de societat uniforme en què qui discrepa de vostès és sospitós. És el model en el que es vol perseguir i combatre la diferència. És el model de la testosterona i de l'agressivitat gratuïta, de l'impuls primari, de generar por als ciutadans i ciutadanes per justificar les seves polítiques d'exclusió, i és violència gratuïta i sobretot estèril –estèril–, perquè on es practiquen les seves polítiques de seguretat les societats són més insegures; més injustes, però més insegures, a més a més. Per tant, policia democràtica del segle XXI versus policia antiga dels anys quaranta del segle XX, policia fosca i obscura. I aquest model, aquest model que té la Policia de Catalunya, que millora dia a dia, és el que la fa ser una policia estimada, valorada i eficaç; estimada i valorada per la majoria de ciutadans i ciutadanes de Catalunya, perquè la senten propera, perquè garanteix l'exercici dels drets i llibertats, perquè se senten acompanyats en les seves necessitats i perquè és eficaç. I vull, per tant, aprofitar per donar les gràcies als divuit mil agents del Cos de Mossos d'Esquadra per la seva proximitat, per trepitjar el carrer, per coordinar-se amb els altres cossos de seguretat, i molt particularment amb les policies locals, pels seus resultats i per l'eficàcia en el seu treball d'una disminució dels fets penals, i molt particularment dels que afecten el patrimoni, els actes de violència o intimidació o els robatoris amb força, que hi ha hagut unes disminucions molt notables, i de la resta de delictes contra el patrimoni. Aquesta és la nostra policia, la que defensem, la que vostès van dir que era una fossa sèptica en aquest Parlament. Aquesta policia que diuen defensar, vostès van dir que era una fossa sèptica; és la policia que vostès volen tancar, és la policia que vostès volen eliminar, perquè és justament la policia de proximitat i la policia estimada per la majoria de catalans i catalanes, i per això volen estigmatitzar una part de la societat. I nosaltres no entrarem en aquests jocs: ells versus nosaltres; els d'aquí versus els de fora. I, miri, jo, com a conseller d'Interior, lluitaré incansablement per aquest model de policia, perquè entenc que és la policia que els ciutadans i ciutadanes de Catalunya mereixen, perquè és la policia que defensa millor els drets i llibertats dels ciutadans, i també perquè és la policia que és més..., i el model de seguretat que és més eficaç, el que garanteix millors resultats. I aquest és el final últim, albir últim que nosaltres hem d'obtenir com a policia de Catalunya. Per tant, no ens posarem mai d'acord amb el model de seguretat, afortunadament, perquè partim de concepcions molt diferents del que és la vida en societat. El que tampoc tolerarem és que vostès posin l'espurna, posin permanentment la por, la divisió i la confrontació a la nostra societat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
En el torn de rèplica, té la paraula el senyor Sergio Macián.
Gràcies, presidenta. Yo, señor Elena, le he dado un dato absolutamente objetivo: que el ochenta y uno por ciento de los jóvenes en el centre penitenciari eran extranjeros. Y que la mitad, casi la mitad, en los centros comunes, cárceles comunes, son extranjeros. Y le hablo de números y porcentajes, porque a usted le gusta hablar de números y porcentajes. Por ejemplo, en el ámbito de la seguridad vial. El pasado mes de noviembre anunció a bombo y platillo que el Departament d'Interior iba a aplicar la perspectiva de género a la seguridad vial porque los hombres provocaban ocho de cada diez accidentes de tráfico mortales, siendo el cincuenta y siete por ciento de las personas conductoras. Va dir textualment: «Estem parlant que hi ha un cinquanta-set per cent de conductors homes que provoquen el vuitanta per cent de la mortalitat. És una dada a tenir en compte per dissenyar polítiques, mesures de prevenció. Yo no le llamo a usted misándrico –¿sabe lo que es la misandria?, el odio al varón–; no le llamo a usted misándrico. Es decir, usted puede diseñar políticas de seguridad vial con relación a que ocho de cada diez accidentes mortales los provocan hombres y yo le puedo poner otro dato objetivo sobre la mesa para que usted diseñe políticas de seguridad ciudadana. Pues, señor Elena, por ahí no vamos bien, por ahí no va bien el departament. Mire, la comisaria Marta Fernández, la jefa de Mossos de Barcelona, ha dicho recientemente que la nacionalidad no es un dato que interese a la policía. Y yo le pregunto: ¿cómo no va a ser relevante? Para detener a una persona hay que conocer los detalles de su identidad cuando es procedente detenerla. Para hacer políticas y tareas de prevención, de las que tanto le gusta hablar a usted en la comisión del modelo policial, también hay que conocer la nacionalidad de las personas. También por una cuestión de transparencia: los ciudadanos tienen derecho a conocer quienes están causando inseguridad y crímenes en sus calles, si es el caso. Y por una cuestión pragmática: para poderlos expulsar cuando han cometido un delito grave. En tercer lugar, señor Elena, si no hay un incremento de inseguridad, ¿usted por qué quiere elevar el techo de los Mossos a veintidós mil efectivos? No me invento yo ese incremento de seguridad; hay una crisis de seguridad. Y, desde luego, cuando usted habla de la fosa séptica..., nosotros nos referíamos a los mandos policiales. A ver si va a ser que Gabriel Rufián puede hablar en el Congreso de las cloacas del Estado y nosotros no podemos decir que los mandos policiales, sobre todo algunos mandos policiales, se han comportado como una auténtica fosa séptica –no es una crítica, por descontado, ni a la prefectura ni a los Mossos d'Esquadra. Y, finalmente, una reflexión. Mire, todos tenemos –y sobre todo los españoles–, todas las naciones tienen derecho a regular las condiciones de entrada de quienes aspiran a vivir en nuestro país. La inmigración debe ser legal, ordenada, adaptada a las necesidades de España y a la capacidad de integración de los que quieren venir a vivir entre nosotros. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller d'Interior en el torn de rèplica.
Comparteixo amb les persones que saben de seguretat i amb les persones que dirigeixen el Cos de Mossos d'Esquadra i tantes policies democràtiques dels països del nostre entorn que els orígens no cometen delictes, que les ideologies democràtiques no cometen delictes, que els que cometen delictes són les persones. I, per tant, com que això és així, efectivament, els Mossos d'Esquadra i totes les policies democràtiques del món en el que es fixen és en el comportament de les persones, no en el seu origen. Perquè fixar-se les policies en l'origen de les persones és una altra cosa, és un altre model de policia; és un model de policia que i tant que ha existit, i que existeix en molts països del món. Però sap què passa? Que són justament els països que nosaltres no en volem saber absolutament res. [[Aplaudiments.]] I volem més policia? Sí. Clar, volem més policia, naturalment, ho hem dit, perquè la població creix, perquè les necessitats creixen, perquè la complexitat de les nostres societats creix també. Per exemple, hi ha un risc d'amenaça terrorista als països del nostre entorn que no existia fa vint anys. I, per tant, hi ha una dedicació de la nostra policia i de les policies del nostre entorn, amb activitats programades vinculades a la lluita antiterrorista i a la prevenció que abans no existien. Perquè el nostre país en aquest moment té 19 milions de pernoctacions turístiques i no les tenia, doncs, fa vint anys. I, per tant, canvien les circumstàncies, i el país necessita, perquè creix, més policia; però també un model de policia que va orientat a la proximitat, a tenir els policies al costat de la gent, que ha de tenir la policia, doncs, patrullant justament juntament amb les policies locals pels barris i carrers del nostre país. Sí, per això volem més policia. I com que vostè, com a representant que és d'una part dels ciutadans de Catalunya, ha dit que..., avui diu que els... –és que ha fet una frase que és per llogar-hi cadires, eh? Diu: «No, no, nosaltres no diem que és una fossa sèptica Mossos d'Esquadra, sinó que ho són els comandaments. Diu: «Però, ep, això no és una crítica a la prefectura, eh? A veure si ens entenem. Lo que no es pot és llançar aquest tipus d'afirmacions d'una forma tan gratuïta. Vull expressar el suport clarament i nítidament als divuit mil agents del Cos de Mossos d'Esquadra, que gràcies a ells, gràcies al seu treball, des del primer fins l'últim, han permès que durant aquests dos anys hi hagi hagut una disminució dels fets delictius al nostre país; que som conscients que hi ha molta molta molta molta feina encara i que s'ha de seguir treballant i ho estan fent amb molta eficàcia, i nosaltres estarem al seu costat per ajudar-los. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Bé; moltes gràcies, conseller. Suspenem la sessió fins demà al dematí a les nou. Gràcies.