Comencem la sessió. La llista de preguntes a respondre oralment al Ple està inclosa en el dossier que se'ls ha facilitat i, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Els recordo també que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, les diputades Raquel Sans i Adriana Delgado, per motius de maternitat, han delegat el seu vot al diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà. I els recordo també que els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Abans d'iniciar l'ordre del dia, he de comunicar-los que, d'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior, es confirma que la dona assassinada el proppassat 30 de gener, a Reus, és malauradament, la primera víctima mortal d'aquest any, per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim, i m'uneixo a la declaració de condol expressada per la Comissió d'Igualtat de les Persones, del dia 5 de febrer. Així mateix, reitero, com sempre, el compromís del Parlament en l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones, i per vetllar pel record i la memòria d'aquestes víctimes. Comencem amb el primer punt de l'ordre del dia, que són les preguntes amb resposta oral. Abans de començar les preguntes, i atesa la sol·licitud presentada pel Govern, els proposo, de conformitat amb el que estableix l'article 81.3 del Reglament, l'alteració en l'ordenació de les preguntes orals, de tal manera que la primera i la segona preguntes al Govern es puguin substanciar les darreres preguntes orals del Govern, és a dir, després de la pregunta 10. Es pot aprovar aquesta alteració per assentiment? Sí? [[Pausa.]] [[Pregunta al Govern sobre el sistema d'emergències i seguretat (retirada)]] [[310-00115/12]] Els faig avinent, també, que el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ha retirat la seva pregunta número 4. [[Pregunta al Govern sobre el tancament de l'exercici pressupostari del 2018]] [[310-00114/12]] Per tant, passem a les preguntes, i comencem amb la pregunta número 3, que és la pregunta al Govern a respondre oralment sobre el tancament de l'exercici pressupostari del 2018, pregunta formulada pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula, per exposar-la, la diputada senyora Lluïsa Llop, quan vulgui.
Gràcies, president. Molt bon dia, president; conselleres, consellers; diputades, diputats; vicepresident Aragonès. La gestió d'Esquerra Republicana al capdavant de la conselleria d'Economia ha estat caracteritzada per la voluntat de conciliar la imprescindible necessitat de garantir i augmentar la despesa social, amb la condició de complir els objectius de dèficit. Per quadrar aquest binomi s'ha apostat per la bona gestió, generant eficiència i estalvi, amb mesures pioneres, com el Programa de revisió de la despesa, o el dimensionament dels ingressos de la Generalitat. El compromís amb l'estat del benestar i la bona gestió pressupostària, que sota la direcció del vicepresident Oriol Junqueras, va fer que la Generalitat, en l'exercici pressupostari 2017, tanqués complint l'objectiu de dèficit per primer cop, amb els que llavors eren els pressupostos més socials de la història, però que també eren els pressupostos que incorporaven els nous drets socials cabdals, com és la renda garantida de ciutadania. I permetin-me –i no vull estar-me'n– que, havent citat el vicepresident Oriol Junqueras, recordi que, tant ell com molts companys i companyes, diputats i diputades presos polítics d'aquest Parlament i resta de la societat catalana, estan en aquests moments en el Tribunal Suprem fent política, degut a que l'Estat espanyol és un estat que manté una actitud absolutament demofòbica. Com deia, vam tancar el pressupost 2017 complint l'objectiu de dèficit. Vicepresident: la bona gestió de la Generalitat ha continuat donant els resultats esperats, i ha permès complir l'objectiu de dèficit per al 2018?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el senyor Pere Aragonès, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Moltes gràcies, senyor president. Molt bon dia, senyores i senyors diputats; molt bon dia en aquesta setmana que es celebra el Dia Internacional de Solidaritat amb les Malalties Minoritàries i per això, els membres del Govern i alguns diputats, lluïm aquesta insígnia, per visualitzar aquestes malalties i expressar el compromís del Govern pel seu tractament en el sistema sanitari públic. Certament, senyora diputada, la Generalitat de Catalunya segueix, no només complint amb les seves obligacions financeres, sinó avançant cap a la plena sostenibilitat fiscal. L'objectiu de dèficit, per a l'any 2018, era del 0,4 per cent del producte interior brut. Un objectiu que, val a dir, fixat unilateralment pel Ministeri d'Hisenda, però al final era el màxim en el que la Generalitat podia finançar-se i per tant, el seu compliment era necessari, si el que volíem era mantenir la cadència actual de pagaments a nivell de tresoreria i, per tant, poder fer front a tots els nostres compliments. Hem complert l'objectiu. Per segon any consecutiu, la Generalitat de Catalunya compleix els objectius fiscals de dèficit i també, evidentment, de deute. Ja es va situar, l'any 2018, en el 0,38 per cent del producte interior brut; per tant, 873 milions d'euros. Això ens permet estabilitzar molt millor les finances de la Generalitat, haver acabat d'endreçar la casa i posar les bases per als nous increments pressupostaris que hi ha d'haver de cara al futur. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. Per repreguntar, té la paraula la diputada, quan vulgui...
Gràcies, president. Essent així, ens hem de felicitar per tancar el 2018 amb aquest dèficit provisional que ens anunciava, del 0,38 per cent, complint amb escreix aquest objectiu fixat del 0,4. Un compromís amb el rigor en la gestió de les finances públiques, que no ha estat obstacle per consolidar el camí de reversió de les retallades, donat que s'ha produït gràcies a la bona gestió que esmentàvem abans, i també a l'augment dels ingressos. Increment d'ingressos, fruit de la bona marxa de l'economia catalana, però també de l'aposta per crear noves figures impositives que avancin cap a una fiscalitat més verda, i socialment més justa. Vicepresident: preveuen seguir la senda del compliment del binomi «increment de la despesa social i «compliment dels objectius de dèficit? Des del Grup Republicà, ens sembla imprescindible per poder oferir els millors serveis a la ciutadania, i també assolir el ple control de les finances de la Generalitat.
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern.
Moltes gràcies, senyor president. Sí, senyora diputada, preveiem continuar aquesta línia de rigor en la gestió de les finances públiques, perquè nosaltres ens estimem les finances públiques, precisament perquè entenem que són necessàries per proveir de serveis públics la gran majoria de la població. Si no gestionéssim amb rigor les finances públiques, estaríem posant en risc la provisió dels serveis públics necessaris de l'estat del benestar a Catalunya, que són necessaris per a la majoria de població d'aquest país. Si agafem com a referència l'any 2010, en què va haver-hi el nivell màxim de dèficit pressupostari, es va assolir un màxim històric de 9.100 milions d'euros de números vermells. Hi ha hagut una reducció, en nou anys, de 8.227 milions d'euros. Un ajust d'aquest desfasament, superior al 90 per cent, acompanyat des de l'any 2015, d'un increment de la despesa social. Per tant, aquest binomi rigor / augment de la despesa social - sostenibilitat de l'estat del benestar, continua i continuarà. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre el Pla d'inversions de Ports de la Generalitat]] [[310-00116/12]] Atès que la quarta pregunta ha estat retirada, passem a la cinquena, que és sobre el Pla d'inversions als ports de la Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Moltes gràcies, president. Senyores i senyors diputats, membres del Govern, president de la Generalitat; molt bon dia. Espero que el senyor conseller no se'm molesti si li dic que preferiria fer aquesta pregunta al conseller Rull, del qual, l'altre dia, vaig poder assistir a la seva declaració davant del Tribunal Suprem, plena de dignitat, on va demostrar totes i cadascuna de les mentides que va dir la fiscalia, especialment la relativa als «piolins al port de Palamós, i va acreditar, igual ell com la resta de presos polítics, el seu compromís amb el país, i sobretot, amb la democràcia. [[Aplaudiments.]] Però, bé, ell voldria i vol que es continuï treballant pel país, per tant, li pregunto: Ports de la Generalitat gestiona vint-i-sis instal·lacions portuàries, i parlar de ports, evidentment, és parlar de l'impuls del sector comercial, transport de viatgers, i donar suport al sector pesquer i compromís, també, amb el canvi climàtic. Som coneixedors que, el 2017, la Universitat Autònoma va fer un estudi anomenat «Impacte econòmic de l'activitat dels ports de la Generalitat sobre l'economia catalana. I dels quaranta-cinc ports que són competència de la Generalitat, que són tots, menys els ports de Barcelona i Tarragona, que, com que són els que donen beneficis, són els que han de transmetre el 5,5 per cent de la seva facturació a Ports de l'Estat. L'estudi mostra que l'activitat realitzada pels ports competència de la Generalitat va generar, durant tot el 2017, una facturació d'1.164.000 milions d'euros, i van donar 10.214 llocs de treball, entre directes i indirectes. I, pel que fa a les dades econòmiques del 2018, generades per l'activitat dels ports, va generar un moviment d'1,1 milions de tones, i l'activitat pesquera va assolir 20.800 tones de peix descarregat. Som coneixedors que el Govern, i en concret, el Departament de Territori i Sostenibilitat que vostè dirigeix ha presentat el nou Pla de ports de Catalunya, i, per aquest motiu, li vull demanar, conseller, que ens expliqui: en què consistirà el nou Pla de ports de Catalunya, tant a nivell d'inversions previstes, així com les línies estratègiques que implicarà aquest Pla? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller senyor Damià Calvet, quan vulgui.
Gràcies, senyor president. Senyor diputat, i secretari de la Mesa, diputats i diputades, membres del Govern, jo també preferiria que qui respongués fos el conseller legítim de Territori i Sostenibilitat, l'amic, Josep Rull, però, efectivament, doncs, ell també vol que la feina que fa el Departament de Territori continuï i per això, jo estic..., això, continuant la seva feina. El vicepresident ha dit abans que el Govern de la Generalitat s'estima les finances públiques i jo, com a conseller de Territori, li he de dir que ens estimem els ports. Els ports són un actiu estratègic importantíssim del nostre país. Però, per respondre concretament al que m'ha preguntat, voldria distingir el que és el Pla de ports, del Pla d'inversions, tots dos instruments fonamentals en el desenvolupament d'aquests actius estratègics. El Pla de ports, que l'hem..., l'estem redactant amb l'horitzó 2030, té diverses línies estratègiques: impulsar un sistema portuari que sigui motor econòmic; un sistema portuari centrat en la prestació de serveis a la ciutadania; innovar en matèria de governança; fomentar l'autofinançament de les activitats portuàries, aquest és un tema molt important; una gestió integrada de les activitats portuàries, mitjançant la pròpia empresa Ports de la Generalitat, o impulsar les sinèrgies port-territori, obrir els ports a les ciutats, aquesta és una veritable obsessió que tenim com a govern. Però voldria també destacar aquest Pla d'inversions. Aquest Pla d'inversions quadriennal, 2019-2022, que vam poder presentar fa molt pocs dies, amb una previsió d'inversió pública de 30 milions d'euros, fonamentada en assegurar la funcionalitat dels ports; inversions al sector turístic; potenciar el sector pesquer; efectivament, també, el sector comercial de mercaderies i transport de viatgers; temes –vostè els ha esmentat– de millora de l'eficiència energètica. Una inversió pública que es reparteix entre els ports de la demarcació a Girona, amb 10 milions d'euros, els ports de la demarcació de Barcelona, 6 milions d'euros; i els ports de la zona sud, de la demarcació de Tarragona –la seva– en 10 milions d'euros. Però el més important d'aquestes xifres, d'aquesta inversió pública, són les xifres d'inversió privada que generen. Els ports gestionen, efectivament, de manera directa però també de manera concessionada. Això vol dir col·laboració publicoprivada, i aquesta xifra se'ls explicava, aquestes inversions públiques de prop de 30 milions d'euros poden arribar a generar la previsió, és una inversió privada de 76 milions d'euros. Per tant, un instrument potentíssim per fer dels ports un actiu econòmic, un actiu que dinamitzi l'economia i generi ocupació en el nostre país. Moltes gràcies.
Conseller, se li ha acabat el temps. [[Pausa.]] Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el suport que presta a Carles Puigdemont]] [[310-00117/12]] La següent pregunta és sobre el suport que presta el Govern a Carles Puigdemont, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula, per formular la pregunta, el senyor Carlos Carrizosa.
Señora Artadi, el domingo nuestro grupo parlamentario estuvo en Waterloo para recordarle al señor Puigdemont que la república no existe. [[Forta remor de veus.]]
Silenci.
Y hoy, aquí, en este Parlamento, le quiero preguntar a usted si el Gobierno está apoyando económicamente a un fugado de la justicia, al señor Puigdemont. Le pregunto exactamente: ¿cuántos miles de euros nos cuesta el retiro dorado del señor Puigdemont?
Per respondre, té la paraula la senyora Elsa Artadi, consellera de la Presidència.
Sí, gràcies. Gràcies per seguir posant al president Puigdemont al centre del debat de la política a Catalunya. [[Aplaudiments.]] El president Puigdemont, evidentment, no està fugat, perquè fins i tot vostès saben on és; no només vostès, sinó la policia que els va acompanyar a deixar de fer la performance que feien el diumenge. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Señora Artadi, increíble. Usted sabía que le íbamos a preguntar por el apoyo que presta su Gobierno al señor Puigdemont. Le he preguntado cifras: cuántos miles de euros. Ustedes lo nombraron con un decreto con sordina, a la chita callando. Ustedes, fingiendo que no es expresidente, aprobaron el decreto de la oficina del señor Puigdemont. Y ahora yo le pregunto cuánto dinero nos cuesta. Ustedes pusieron un director de su oficina que está cobrando 103.000 euros. Y esos 103.000 euros, ¿el señor Alay los utiliza para qué, según la ley? Pues para organizar la oficina, para gestionar el presupuesto, para ser el jefe de los funcionarios. Le pregunto: ¿Qué presupuesto hay? ¿Qué funcionarios tiene? ¿Dónde está ubicada la oficina del señor Puigdemont? Díganoslo. ¿Cómo es posible que nos oculten datos? ¿Cómo es posible que lo que estamos pagando todos los catalanes, ustedes nos lo estén ocultando? ¿A qué se dedica el señor Alay, señora Artadi? ¿Qué personal tiene? Dejen de envolver en la niebla un apoyo que están prestando a un fugado de la justicia. En el Pleno pasado ya tuvimos que preguntarle al señor Buch qué hacía un asesor suyo viajando con dinero de la Generalitat a hacer de guardaespaldas del señor Puigdemont. Y le dijimos que eso era malversación de fondos públicos. Si ustedes ahora están invirtiendo el dinero de todos los catalanes en apoyar económicamente a un fugado de la justicia, no solo es malversación de fondos públicos, ¿eso sabe cómo se llama también, señora Artadi? Se llama «encubrimiento, se llama «apoyar económicamente a un fugado de la justicia para que haga efectiva su fuga. Y nosotros eso lo vamos a denunciar en todas las instancias donde haga falta hacerlo. [[Aplaudiments.]]
Diputat, gràcies. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Facin i denunciïn el que vulguin, evidentment. I sobretot denunciïn, perquè vostès es dediquen a calumniar públicament tot el dia, quan en realitat després no passa d'aquí. En qualsevol cas, hi ha una cosa que es diu la Llei 6/2003, la que va intentar modificar el PP amb el seu suport i que no van poder. Allà es detalla perfectament qui és el personal que ha estat a cada una de les oficines. Un personal que està detallat per llei; el mateix que tenen el president Mas, el president Montilla i el president Maragall. L'oficina del president Puigdemont no costa diners, perquè està en dependències de la Generalitat, igual que la del president Mas. No així la dels presidents Maragall i Montilla, que sí que costen diners perquè estan en altres ubicacions. El personal està detallat exactament, i correspon amb el que està marcat per llei. Respecte a la seguretat, com vostè sap, la Generalitat no li posa la seguretat al president, que sí que ho estipula la llei, perquè el Govern espanyol no permet que se li doni aquest servei. Igual que no permet –igual que no ho permet– que es doni escorta al president Torra quan viatja a l'estranger, igual que no permet que es doni escorta a la resta de membres del Govern quan viatgem a l'estranger, perquè segurament molesta que viatgem a l'estranger. El president Puigdemont no rep sou per part de la Generalitat, perquè no ho ha demanat, tot i que té dret a fer-ho. La Casa de la República, que vostès es dediquen a dir-ne tot el dia chiringuito, bla, bla, bla, tampoc rep cap aportació de la Generalitat, són diners privats. Els mateixos diners privats que van pagar el referèndum, que ja estem veient en el Tribunal Suprem en aquest judici contra els presos polítics [[aplaudiments]] . Els mateixos diners privats que financen Òmnium Cultural..., i que, per cert, moltes felicitats, ahir, pels quatre mil nous socis, després de la declaració del seu president, en Jordi Cuixart [[aplaudiments]] . Ens ho paguem entre nosaltres perquè som així. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la dependència]] [[310-00118/12]] La següent pregunta és sobre la dependència. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Noemí de la Calle.
Conseller, según sus propios datos, en los últimos años han fallecido más de once mil catalanes esperando la prestación de dependencia que tenían reconocida; es decir, que estas personas tenían reconocido un derecho, pero fallecieron esperando que la Administración lo garantizase. Para que se hagan una idea de la magnitud de la que estamos hablando, según datos de la propia conselleria, hasta 2015 se tuvieron que abonar hasta 105 millones de euros correspondientes a estas prestaciones reconocidas a los herederos de las personas fallecidas. Son muchos millones que se deberían haber entregado en vida a las personas que lo necesitaban, que hubiesen garantizado su dignidad en la última etapa de su vida. Y, al final, lo que tendría que haber sido unas prestaciones por dependencia, se han convertido en una especie de indemnizaciones por negligencia. ¿Van a seguir así, o van a hacer algo para cambiar las cosas? ¿Es para usted una prioridad solucionar esta injusticia?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el senyor El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, president. Diputada, com vaig explicar a l'últim Ple per una interpel·lació del Grup Socialistes, per nosaltres és una prioritat. El 2006, al març del 2006, a la consellera Bassa se li va fer la mateixa pregunta. En aquell moment es situava la quantia en 22.500; ara es situa la quantia en 11.000, i això no li treu gravetat. També vaig explicar que el 80 per cent de totes les peticions de valoracions es fan amb vuitanta-dos anys, quan l'esperança de vida és de vuitanta-tres. També vaig explicar que el 80 per cent de les defuncions es fan durant els tres primers mesos, amb la qual cosa hi ha un treball perquè la gent faci la petició de valoració de dependència amb anterioritat. I també vaig explicar com estem treballant en l'ampliació dels equips de serveis socials per fer els PIAs, que és el que permet entrar en aquest dret. I com del 2016 al 2019 hem incrementat un 35 per cent els equips de serveis d'atenció bàsica, que són els que fan els PIAs. Hi continuarem treballant; tenim molt clar que és una prioritat. També li recordo que el Govern a qui vostè donava suport a Andalusia, des de fora, en el mateix període va tenir uns èxitus de més de cinquanta mil persones.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Mire, hay miles de catalanes que tuvieron una necesidad reconocida por la Administración y que nunca fue atendida por la Generalitat. Y le pido que se ponga no solo en la piel de las personas que fallecieron esperando, sino también en la de sus familiares, que probablemente tuvieron que pedir créditos para pagar los recursos o dejar de trabajar para atender a sus mayores. Y usted, hace justo un mes, me reconoció que actualmente tienen 41 millones de euros pendientes de pago para que los familiares recuperen lo que debieron gastar en cuidar de sus mayores, ya que la Administración no lo hacía. Y reconocen también que el 96 por ciento de estos familiares no ha reclamado el pago, primero, porque no saben que pueden reclamarlo, y sirva esta intervención para que lo sepan, que pueden reclamar, y que les tienen que devolver ese dinero; y segundo, sirva para pedirles a ustedes que dejen de mentir cuando me contestan que no conocen a los herederos y por ello no les pagan, porque ustedes lo pueden saber mediante el impuesto de sucesiones. Dejen de someternos a laberintos burocráticos para reclamar nuestros derechos, porque para reclamar la pasta todo son prisas, pero cuando le toca aflojar a la Generalitat todo son problemas. Y dejen de echarle la culpa a todo el mundo con tal de no asumir su responsabilidad, porque para TV3 sí hay dinero; para subirse el sueldo ustedes, sí hay dinero; pero para atender a las personas no lo tienen. Agilicen las listas de espera para que estos casos no se den. Y si por desgracia se dan, no intenten hacer negocio con ello y pónganse en contacto con los afectados. En esos momentos tan terribles, ante la pérdida de un ser querido, no les hagan tener que reclamar sus derechos, que ustedes tienen forma de saber quiénes son y compensar los gastos que tuvieron que afrontar ante la inacción de la Generalitat. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Miri, em sap greu, perquè les converses en les que no ens escoltem són segurament les converses menys útils que es fan en aquest Ple del Parlament, i amb vostè sempre tinc aquesta sensació, que no m'escolta. Jo li he explicat quines són les prioritats; li he explicat que el 80 per cent de les morts es donen en els tres mesos posteriors a la petició; que es donen amb vuitanta-dos anys; que aquí hem de fer un exercici perquè la gent demani la valoració de dependència abans; li he explicat com ho hem reduït en un 40 per cent; li he explicat com ho estem treballant i com continuarem reduint-ho; li podria haver explicat també el pla que hem fet de valoracions per a les tres comarques que tenen la llista d'espera més elevada, que són el Maresme, el Vallès Occidental i el Vallès Oriental. Li puc explicar moltes coses, però és que vostè ja ve amb el guió escrit, i com que no li importa què li responc el que sí que faig és explicar-ho a la resta del Ple, perquè crec que és, com a mínim, el que ha de fer un conseller d'aquest Govern. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la situació de la justícia]] [[310-00110/12]] La següent pregunta, i haig de demanar disculpes, perquè –sí, suposo que es referia a això, senyor Rodríguez– amb el canvi inicial de les dues preguntes se m'ha desorganitzat tota la seqüència de les preguntes. Per tant, els demano disculpes. Ara farem les que faltaven i que no tocaven en aquests moments sinó que tocaven abans. Per tant, passaríem ara a la pregunta, que és la número 6, sobre la situació de la justícia, formulada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. En aquest cas té la paraula la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Bon dia, senyora Capella. Miri, sento interrompre la seva agenda groga. La pregunta del nostre subgrup parlamentari és: com valora vostè la situació de la justícia a Catalunya?
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bon dia, diputats, diputades. Senyora García, benvinguda. Doncs, a la part que ens pertoca com a Govern de Catalunya, la valoro positivament.
Per repreguntar, té la paraula la diputada. Quan vulgui.
Bien. Bueno, señora consejera, efectivamente, usted, simplemente, contestando lo que ha contestado a esta pregunta, se pone de manifiesto exactamente que usted es una consejera ausente. No tiene ni la más remota idea de cuáles son las necesidades de la justicia en Cataluña, es más, incluso sabiendo solo algunas, las ignora por completo. Tenemos ya un presidente que está en huelga permanente, el señor Torra es un presidente delegado en huelga permanente, y lo que tenemos es una consejera de Justicia que está totalmente ausente. Y ¿por qué le digo esto? Señora Capella, tiene usted muy contenta, ¿eh?, a la comunidad jurídica en Cataluña. Sabe usted que desde el mes de octubre se han producido diversos ataques a las sedes judiciales a lo largo de toda Cataluña por los señores CDRs. El último ataque motivó precisamente un comunicado de la Sala de Gobierno del Tribunal Superior de Justicia donde le pedía a usted que tomara medidas contra esos ataques reiterados a las sedes judiciales en Cataluña en versión pintadas, en versión amenazas, en versión vertido de estiércol a las puertas de las sedes judiciales. La propia Sala de Gobierno del Tribunal Superior de Justicia dijo que usted no hacía nada, es más, la acusó de no condenarlo. Y, efectivamente, es que si usted lo condenó lo hizo claramente con un susurro. ¿Cómo puede ser que, estableciendo un sistema operativo, Toga, no haya habido ni una sola detención, cuando esas sedes judiciales tienen cámaras de vigilancia exterior? Mire, el personal de los juzgados de Martorell tuvo que abandonar las sedes de Martorell y cerrarlas porque se les cayó el techo encima hace apenas dos semanas. ¿Cuál es su plan, aparte de construir y fomentar la construcción de un edificio judicial en 2024? Porque hasta el 2024 ¿qué va a hacer ese personal? Mire, no me extraña –no me extraña– que en el Tribunal Supremo una de las preguntas es si un consejero de Justicia es un asesor jurídico del Gobierno de la Generalitat, porque, desde luego, de gestionar la justicia en Cataluña, sinceramente, nada de nada; cualquier parecido con la realidad es pura coincidencia.
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Senyora García, sap quantes vegades m'ha trucat el president del TSJ de Catalunya per parlar dels fems? Ninguna. En tot cas, susurraré o ho diré més fort i més clar. No m'agraden determinades formes de protesta –no m'agraden determinades formes de protesta–, li ha quedat clar? Doncs, ja ho he dit. I, per tant, li diré una altra cosa: nosaltres actuem de forma immediata. Quants minuts van estar els fems davant dels jutjats? Ni dos minuts. Per tant, abans de parlar apliqui's vostè –apliqui's vostè– i miri bé el que fa el Departament de Justícia. I ara jo pensava que vostè em preguntaria per la situació real de l'Administració de justícia, aquella que afecta la independència judicial. Li preocupa a vostè el que diu un fiscal de l'Audiència Nacional –no qualsevol fiscal, un fiscal de l'Audiència Nacional– qüestionant els jutges i magistrats, les jutgesses i magistrades dels tribunals que actuen a Catalunya? [[Aplaudiments.]] A vostè no li deu preocupar. A mi sí que em preocupa, perquè qüestiona el bon fer de molts dels treballadors públics a Catalunya. A vostè li preocupa el qüestionament públic que ha tingut el Tribunal Suprem amb determinades resolucions judicials com és l'impost de transmissions i actes jurídics documentats o amb les clàusules sòl, que li han tirat les orelles des d'Europa, i ha rectificat una sentència ja dictada –rectificar una sentència ja dictada!–, posicionant-s'hi al costat dels bancs i les entitats financeres i no al costat dels ciutadans? A mi això sí que em preocupa. Es veu que això a vostès no els preocupa. Els preocupa a vostès, per exemple, el whatsapp del senyor Cosidó dient que es controlaria el Tribunal Suprem per la porta de darrere? A vostès això els preocupa? No els preocupa. Els preocupa a vostès la Llei orgànica del poder judicial i la duració i el mandat del poder judicial en uns moments en els que s'està qüestionant des de la presidència fins a l'últim membre, fruit d'una reforma que va fer el senyor Ruiz Gallardón en la que es compatibilitza l'activitat ordinària com a advocat o advocada, o com a magistrat, controlant i per tant sancionant jutges i magistrats de tot l'Estat espanyol? A vostès això es veu que no els preocupa. Doncs a nosaltres això ens preocupa. I sap què passa? Que nosaltres en això no hi tenim competències. Les voldríem tenir, totes, els hi he dit 25.000 vegades, totes les competències, perquè aquells que haurien de tenir les competències...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...no les exerceixen. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta és sobre l'estat d'algunes instal·lacions judicials. [[Pregunta al Govern sobre l'estat d'algunes instal·lacions judicials]] [[310-00111/12]] Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Bon dia, consellera. Jo li preguntaré per la situació real de l'Administració de justícia; li preguntaré sobre l'estat de les seus judicials a Catalunya, perquè això també forma part de l'Administració de justícia i és competència seva. Consellera, el passat 18 de febrer hi va haver un despreniment d'una part del sostre dels jutjats de Martorell que va afectar concretament el número 1 i el número 6; va afectar llocs de treball, i sortosament no hi va haver danys personals, però s'hi va haver de suspendre l'activitat. Aquest incident passa després dels diferents requeriments del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i d'inspecció de treball que posaven en evidència les males condicions que pateixen en aquests jutjats els treballadors i treballadores, els operadors jurídics i els justiciables. Consellera, què pensa fer el seu departament per atendre els requeriments que se'ls han fet, solucionar els greus problemes que s'han produït als jutjats de Martorell i en definitiva donar un bon servei públic de l'Administració de justícia en aquest partit judicial?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Doncs, senyora diputada, farem exactament el que hem anat fent tots aquests anys. Escolti, el jutjat de Martorell..., jo tinc trenta anys d'exercici a les espatlles, i li diré una cosa: el primer dia que vaig trepitjar els jutjats de Martorell ja estaven..., estaven pitjor del que estan ara. I és veritat: hi va haver uns despreniments a conseqüència de que nosaltres ocupem els baixos d'un edifici en el que hi ha veïns, i resulta que hi ha uns desaigües que no funcionen. És això el que ha passat a Martorell. Però en tot cas sàpiguen vostès que hi ha el pla d'inversió del propi departament en el que està prevista la construcció d'un edifici nou: més de cinc mil metres quadrats, 8 milions d'euros d'inversió i estarà acabat en el 2023.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gràcies. Consellera, les actuacions més immediates per solucionar els efectes dels despreniments només són un pedaç a la situació en què es troben aquests jutjats. Vostè ho ha dit: fa més de trenta anys que la situació està així i ja la paciència i la situació de les persones que hi han de treballar i l'han d'utilitzar com a servei públic ja s'acaba. La dispersió de les seus i l'estat general d'aquestes fan que sigui imprescindible que les obres per una solució definitiva s'avancin, no poden esperar a un suposat inici d'obres el 2022 i una acabada, vostè ho ha dit ara, el 2023, 2024. Però, de fet, el cas de Martorell és un de tants casos que podríem posar d'exemple. En repetides ocasions li hem manifestat els problemes que per falta de manteniment o per la no construcció de nous edificis presenten moltes seus judicials. Li podríem posar també l'exemple de Vic o l'exemple de Tarragona, on la dispersió dels edificis que donen cabuda a les seus judicials, els problemes d'accessibilitat o el fet que concorrin en un mateix passadís les víctimes de violència masclista i els presumptes agressors deixa molt que desitjar. En el cas de Tarragona, ens diuen que no es pot construir un nou edifici perquè no els quadren els números, però mentrestant el Govern de la Generalitat paga 1 milió d'euros a l'any pel lloguer dels jutjats, dels locals on s'ubiquen els jutjats. Consellera, actuïn, facin un bon manteniment de les seus judicials, facin les inversions en els equipaments que siguin necessàries per garantir la seguretat, la salut, l'espai adequat als treballadors i treballadores de l'Administració de justícia i també a la ciutadania que ha de rebre en condicions dignes aquest servei. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Senyora Ibarra, dedueixo de les seves paraules que vostès ens votaran els pressupostos per fer tot això que em demana. [[Rialles i aplaudiments.]] Però en tot cas –en tot cas–, miri, la Generalitat de Catalunya ha hagut d'autofinançar cinquanta-sis nous òrgans judicials des de l'any 96. Som l'única comunitat autònoma que ho ha fet a pulmó. Què vull dir quan dic «a pulmó? Vol dir que nosaltres, a pesar de que no hem tingut el finançament suficient, ho hem fet. Cinquanta-sis òrgans judicials. Això representa més de 280 milions d'euros –més de 280 milions d'euros. No ha passat en cap altra comunitat autònoma. Destinarem 40 milions d'euros d'inversió en edificis judicials fins al 2025. No sé si això els sembla suficient. Però li donaré unes altres dades. L'Estat espanyol recapta a Catalunya, en virtut de taxes judicials, 60 milions d'euros anuals. Amb una obligació legal que té l'Estat, això hauria d'anar destinat a millora de l'Administració de justícia –per tant, en noves tecnologies– i justícia gratuïta. Sap quant rep Catalunya? Zero –zero–; ni un ral de les pessetes d'abans, ni un cèntim d'euro actual. Miri, li diré més coses. Amb 60 milions d'euros –amb 60 milions d'euros– nosaltres faríem un edifici judicial a on hi hauria tots –tots– els òrgans judicials de Tarragona cada any –cada any–; 60 milions d'euros, cada any. Li'n diré una altra. Un terç de les consignacions judicials de tot l'Estat es fan a Catalunya. Això genera uns interessos que representen una forquilla de 100 a 130 milions d'euros anuals. Sap quant rep Catalunya per aquesta generació d'interessos? Ni un cèntim d'euro.
Consellera, se li ha acabat el temps.
Vostè sap quants edificis judicials faríem? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la inversió en infraestructures]] [[310-00112/12]] La següent pregunta és sobre la inversió en infraestructures. La formula el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Fa la pregunta el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Senyor conseller, abans de que em respongui, ja m'avanço: nosaltres també estem d'acord en que cal augmentar les inversions en matèria ferroviària –rodalies, regionals, Corredor Mediterrani–, i sobretot que es compleixi el pressupost, no? Però, dit això, li vull preguntar quina opinió li mereixien els pressupostos de l'Estat en matèria d'infraestructures per aquest any 2019.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades, senyor Terrades, la veritat és que no vaig arribar a negociar amb el Ministerio de Fomento res amb relació als pressupostos; se'm va comentar, per part del ministre i del seu secretari d'estat, algunes de les partides que a priori podíem considerar interessants. Alguna, per exemple, per complir amb part del dèficit d'inversions d'infraestructures de l'Estat a Catalunya, concretament la corresponent al pagament parcial de la disposició addicional tercera –atenció– de l'any 2008 –imagini's que ens en deuen 759, de milions, i ens en posaven 200; per tant, interessant però insuficient–, i alguna altra partida interessant també per posar a nivells de 2010 l'aportació de l'Estat pel finançament del transport públic, interessant però també de nou insuficient pel que són les necessitats del país. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Gràcies. Vostè sap, conseller, que els pressupostos que va presentar Pedro Sánchez i que vostès del bracet de la dreta espanyola van tombar eren bons per Catalunya: significaven un 19,2 per cent de la inversió real regionalitzable del Ministerio de Fomento –i que es destinava a Catalunya–; es passava de 1.483 milions d'euros a 2.435, és a dir, un 64 per cent més que l'any 2018; Catalunya ocupava la primera posició en el rànquing d'inversió per comunitats –ja ens tocava. Miri, som 130 milions d'usuaris de rodalies i regionals, amb dades de l'any 2018, i moltes vegades, massa, ens queixem amb raó. El mode ferroviari era el que rebia o incrementava més la inversió. La incrementava en un 96 per cent: passàvem de 703 milions a 1.381 milions d'euros. Algunes xifres, conseller. Al Corredor Mediterrani, 368 milions d'euros. A rodalies, 651 milions d'euros –amb la pròrroga pressupostària aquesta xifra d'inversió es veurà reduïda a la meitat–; 97 milions en material rodant per millorar els trens; la implantació del sistema europeu de gestió del tràfic ferroviari, és a dir, més seguretat en rodalies; el projecte d'urbanització, per exemple, de la plaça Europa a Girona, o la integració urbana –soterrament de vies– a l'Hospitalet de Llobregat, a Sant Feliu o a Montcada i Reixac; o millora en estacions com Mollet - Santa Rosa, Montcada, Manresa, l'Arc de Triomf, Sant Celoni, Vilassar, Molins de Rei, Terrassa, Sabadell Centre, Portbou; o l'estudi del baypass a Barberà per connectar la línia R4 i R8, és a dir, la connexió ferroviària dels Vallesos; o l'eliminació de passos a nivell com a Flaçà o Ribes de Freser. Senyor conseller, com creu vostè que cal actuar per no retardar aquestes inversions? Perquè ara, fruit d'aquesta votació negativa, vostès també són part del problema. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, de nou, té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyor diputat, el pressupost que va presentar el Govern de l'Estat, nosaltres, des dels partits polítics que donem recolzament al Govern de la Generalitat, vam considerar que, en principi i en final, quedava supeditat, evidentment, a la negociació política que s'estava duent a terme des del minut 1 d'aquesta legislatura. En paraules del president Torra, que també manlleva paraules del president Atutxa, nosaltres estem «atornillats –perdó per l'expressió– a la taula del diàleg, no a la taula de l'aprovació dels pressupostos. I en aquest diàleg hi passava una solució política, posar solucions polítiques a l'actual context polític de la relació entre Catalunya i Espanya, que passa inequívocament per un reconeixement al dret a decidir, al dret a l'autodeterminació. Per tant, el primer és el primer i el segon, en tot cas, és entrar en el tema de pressupostos. I en pressupostos, sap què passa? Que anem escaldats. Perquè les promeses poden ser moltes, la llista ens la coneixem perfectament, coneixem el país tant com vostè, però entre el que es pressuposta i el que els liquida, que aquesta és una diferència fonamental, sap que hi ha la trampa; la trampa que fa sempre i recurrentment el Govern de l'Estat, que ens deixa sense inversions reals en tot allò que va prometent. Per tant, insisteixo que en les promeses dels pressupostos nosaltres no hi creiem massa. En tot cas, en rodalies, hi ha, per exemple, promeses de 4.000 milions d'euros, en el Pla de rodalies, en millorar les infraestructures, que permetin un millor servei, però, en canvi, d'aquests 4.000 milions que fa deu anys que es van prometre i que s'haurien d'haver materialitzat, no tenim pràcticament ni un...
Conseller, se li ha acabat el temps.
...ni un cèntim... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el model de prestació de serveis de rehabilitació ambulatòria i domiciliària]] [[310-00119/12]] La següent pregunta és sobre el model de prestació de serveis de rehabilitació ambulatòria i domiciliària, formulada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Formula la pregunta la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Consellera, fa un any, notícia a El País: l'aleshores responsable del Servei Català de la Salut anunciava la rescissió d'un contracte milionari de l'empresa que gestiona el servei de rehabilitació domiciliària i logopèdia als districtes de Nou Barris i Sant Andreu, de Barcelona. La cosa venia de llarg: incompliments comprovats de les condicions del contracte d'aquesta empresa, sancions de seguretat social i d'inspecció de treball per frau laboral, proposicions dels plenaris d'aquests dos districtes de Barcelona, milers de signatures recollides per la Marea Blanca i per SAP Muntanya, en aquests casos reclamant la retirada d'aquest servei i queixant-se del mal servei que ofereix aquesta empresa. I, finalment, després de dos anys de totes aquestes queixes i reivindicacions polítiques, sindicals i de les usuàries, fa un any el seu departament decidia que es rescindia aquest contracte i, a més, que es recuperava la gestió pública directa d'aquest servei. Si avui El País hagués de tornar a fer el titular, seria «Salud se raja, perquè no només no han rescindit aquest contracte, sinó que li han renovat el contracte a aquesta mateixa empresa, inexplicablement i sense cap anunci públic en aquesta ocasió. Quan pensa el Govern revertir aquesta externalització, escandalosa i injustificada, a una empresa que està incomplint el contracte, que està fent mal servei i que està fins i tot incomplint la normativa laboral?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de la consellera. Pausa.]] Gràcies, president –ara sí. Diputada Ribas, doncs, hi estic d'acord, i veig la notícia, i a més a més la comparteixo, i comparteixo el seu sentiment, perquè la rehabilitació no ha estat mai exempta ni de polèmica, ni de denúncies, tant a la seguretat social..., ni d'inspeccions, ni de gestió per part del Departament de Salut. I per tant és veritat que des del Departament de Salut hem fet tots els passos legals, tots absolutament, inclús aquest, inclús fer la proposta de rescissió del contracte i tots aquells passos legals també hi intervé la Comissió Jurídica Assessora, que, al final, ens deia que no es podia rescindir el contracte i que aquestes empreses, a més a més, estan guanyant als jutjats les contradenúncies que elles posen. Per tant, si vostè m'està dient si jo estic satisfeta amb el model de rehabilitació que tenim en aquest moment i com contractem la rehabilitació, jo li haig de dir que no i el primer que li dic és que, primer de tot, ens hem de plantejar quin model de rehabilitació volem i, després, pas posterior, saber com contractem o com volem prestar aquest servei.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Consellera, aquests informes –per cert, no públics– potser li parlaven de la rescissió, però és que vostès ni tan sols han optat a la no renovació que tenien possible al final d'any, l'hi han renovat a aquesta empresa. Miri, per al nostre grup, no només és moment de revertir del tot les retallades econòmiques que encara patim al sistema sanitari públic a Catalunya, sinó també de revertir les privatitzacions que s'ha aprofitar per fer aquests darrers anys en el nostre sistema i cal començar a encaminar un nou planteig de model sanitari clar, transparent i sense espai per ni per a corrupcions ni per a enriquiments de mercantils com aquesta a partir dels nostres drets. Aquest és un exemple claríssim, consellera, d'un servei que es pot desprivatitzar i que, fins i tot, vostès consideraven que es pot i que hi ha les condicions per fer-ho. Li podria demanar valentia, però és que no cal ni això, només li reclamo que compleixi la llei, que li treguin el contracte a una empresa que l'incompleix i que apliquin la Llei d'ordenació sanitària de Catalunya, que diu que cal fer prioritat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , preferència per la gestió pública directa...
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Molt bé, diputada, perquè crec que ens trobarem en aquest repensar el model d'atenció. Nosaltres estem repensant aquest model d'atenció, que deriva, precisament, de l'Estratègia Nacional d'Atenció Primària i Salut Comunitària, que el que fa és tenir en compte tot allò que són problemes de salut d'ara i del futur, com l'envelliment creixent, com la necessitat de posar en el centre l'autonomia de la persona, amb una bona mobilitat, una millor qualitat de vida, vetllar per la proximitat i, sobretot, hem de garantir un model que sigui integral dins l'atenció de la persona, que la rehabilitació no sigui aquell bolet que es contracta i s'externalitza. Integrar-lo dins els serveis assistencials que nosaltres prestem, amb qualitat, amb accessibilitat, tant en temps d'espera com de proximitat, i evidentment, amb els resultats per reduir també aquesta variabilitat en l'atenció que tenim, perquè és cert que l'atenció primària el que està dient és: volem el model d'atenció a la rehabilitació a dins de casa i que tenim, per exemple, el CAP 11 de Setembre, de Lleida, que ja incorpora un servei territorial de rehabilitació en el mateix CAP i, per això, també nosaltres vam dir, en el Pla de garantia d'estabilitat laboral que vam aprovar la passada legislatura, ja hi incorporàvem més de cent fisioterapeutes públics dins de l'estabilització laboral i dels nous contractes que faria el Departament de Salut. Per tant, si volen treballar això, ens hi trobarem...
Consellera, se li ha acabat el temps. Moltes gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les malalties minoritàries]] [[310-00113/12]] La següent pregunta és sobre les malalties minoritàries. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Noemí Llauradó.
Gràcies, president. Bon dia, consellera Vergés. Demà és el Dia Mundial de les Malalties Minoritàries, per això, avui, ens acompanyen associacions de persones afectades i familiars per aquestes malalties, a les quals, doncs, els vull agrair la tasca que estan realitzant. L'objectiu d'aquest dia mundial, com vostès saben, és donar a conèixer aquestes malalties i també posicionar-les com a una prioritat social i assistencial. Per això, des del Grup Republicà, aquesta setmana hem dut a terme accions, com la pregunta que avui plantegem a la consellera, hem presentat també una PR davant de la Comissió de Salut, juntament amb els companys de Junts per Catalunya, i ens hem adherit al manifest del dia mundial. També, des d'Esquerra Republicana, a Madrid, al Congrés dels Diputats, hem registrat una bateria de preguntes, destinades, doncs, a la Ministra de Sanitat, i una proposició no de llei per millorar l'accés a les xarxes europees de referència i a la millora de l'atenció de les persones afectades. I hem hagut de fer aquestes accions a Madrid, perquè, per accedir a les xarxes europees de referència en malalties minoritàries, creades per la Comissió Europea, amb l'objectiu d'unir esforços i de compartir tot aquest coneixement amb els millors especialistes que hi ha a Europa, el Ministeri de Sanitat, a més de requerir els requisits europeus de qualitat i d'expertesa, requereix també uns avals a les sol·licituds de participació mitjançant una designació de centres, serveis i unitats de referència, que està esdevenint un coll d'ampolla i que ha deixat fora molts centres catalans d'excel·lència i també professionals referents internacionalment reconeguts en aquest àmbit. Per això, consellera, la meva pregunta és: Què s'està fent des del departament per fer front a aquesta situació, pel que fa a l'accés i per garantir una bona qualitat assistencial a la població afectada? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, senyora Vergés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, diputada. I dono la benvinguda al Parlament, i saludo, a totes les entitats de malalties minoritàries, que abans també ens estaven saludant des d'allà la tribuna. Efectivament, Catalunya és una de les úniques regions d'Europa que té un model d'atenció d'aquestes malalties minoritàries amb una doble vessant, la gran expertesa necessària, evidentment, però també l'atenció diària a aquests pacients i a les seves famílies; no ens oblidem de les seves famílies. Estem absolutament alineats amb els models de la Unió Europea i, per tant, basats en la creació d'aquestes xarxes de referència europees i Catalunya forma part de setze de les vint-i-quatre xarxes europees i tenim vuit dels nostres centres que són pioners i que ens representen com a país a nivell europeu. Aquest model europeu, per això, també l'hem portat a dins a casa, amb les nostres xarxes d'unitat d'expertesa clínica, que ens permeten compartir aquest coneixement i bones pràctiques, que ens permeten fer front a les condicions mèdiques més complexes, que les tenen aquestes malalties, malauradament, i que aposta per una atenció centrada en les persones, que té en compte els pacients i les famílies. Penseu que estem parlant de 350.000 catalans i catalanes que pateixen una malaltia minoritària. En diem malalties minoritàries perquè són poc freqüents, però, en realitat, hi ha moltíssima gent afectada al nostre país, poc freqüents en cada una d'elles, però són més de 7.000 malalties de difícil diagnòstic. Per tant, estem treballant des del Departament de Salut, amb la Comissió Assessora de Malalties Minoritàries, que és un treball conjunt amb els professionals clínics experts i amb les associacions de pacients.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gràcies, consellera. Efectivament, les persones afectades a Catalunya per aquest tipus de malalties són més de 350.000. L'any 1990, la Comissió Europea va reconèixer les malalties minoritàries com una prioritat d'intervenció en salut pública. Li volia preguntar quines actuacions té previstes el departament en aquest àmbit, de cara al període 2019-2020. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Doncs, de cara al 19-20, aquest 2019 ja comencem a ampliar el desplegament de les Xarxes d'Unitat d'Expertesa Clínica a altres patologies, com són les neuromusculars o el grup d'immunodeficiències adquirides. En tenim tres, actualment, i en tindrem cinc d'aquestes xarxes. Farem un estudi també de les necessitats assistencials de l'infant amb aquesta pluridiscapacitat greu, perquè això és evident que és una gran necessitat. Millorar el treball en xarxa d'aquestes XUEC, amb els dispositius assistencials del territori per acostar-nos on són els pacients i les famílies; elaborar campanyes de sensibilització i, d'aquí, donem les gràcies a La Marató, de TV3, també, que aquest any anirà destinat a les malalties minoritàries; ja ho va ser en una ocasió i va poder recollir molts diners i seguim...
Consellera, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Moltes gràcies. Passem, ara, a les preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les actuacions del Govern per a garantir un salari mínim de 1.200 euros mensuals]] [[317-00064/12]] La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, el diputat senyor Vidal Aragonés.
Bon dia a tots i totes. President, el passat o recent 21 de febrer, dijous passat, vam tenir una convocatòria de vaga general a Catalunya. En el preavís d'aquesta convocatòria tenien diferents pretensions, però podem centrar aquestes en quatres essencials: una primera, la derogació de les contrareformes laborals; una segona, garantir igualtat de gènere en el món del treball; una tercera, garantir també el finançament públic suficient per a serveis públics i una quarta, que es referia al salari mínim de 1.200 euros. Pel que fa a aquelles activitats que es gestionen de manera privada, però són de titularitat pública, el fet que, a dia d'avui, encara no tinguem aquest salari garantit per als treballadors i les treballadores depèn únicament i exclusivament del seu Govern. Malauradament, hi ha algun dels seus consellers que pensa que això es pot fer per igual pel que fa als ajuntaments i a la Generalitat, quan és simplement i únicament una decisió del Govern de la Generalitat de Catalunya la que pot transformar aquesta realitat. La pregunta que li fem és molt concreta: President, mantindrà vostè, encara, que els treballadors i les treballadores que fan activitats de titularitat de la Generalitat de Catalunya gestionades per empreses privades no tenen garantit aquest salari de 1.200 euros mensuals o prendrà decisions polítiques i una concreta molt jurídica perquè això sigui una realitat el present any?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Molt bon dia. Jo també, permeteu-me que, en primer lloc, que saludi totes les entitats de malalties minoritàries. Moltes gràcies, tot el suport del Govern. Nosaltres ens hem adherit, cada un de nosaltres, doncs, també al manifest del dia mundial, de demà. Senyor diputat, nosaltres volem establir aquest salari mínim de referència, eh?, vagi per endavant, i desenvolupi la seva pregunta i jo contesto.
Gràcies, president. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Senyor president, estranyament, es pot desenvolupar una pregunta quan es fa absolutament concreta i perquè es pugui concretar exactament la resposta, si es farà o no es farà. Però aquest subgrup parlamentari, amb vocació també de servei públic, intenta donar encara moltes més explicacions de les que estem demanant, que és molt simple, perquè els treballadors i les treballadores que fan activitat de titularitat de la Generalitat de Catalunya puguin tenir un salari garantit de 1.200 euros, el seu govern ha de prendre una decisió i li insistim, també en serveix per als ajuntaments; els ajuntaments no ho poden fer si el seu govern no pren la decisió. I vostès allò que, ara, en aquestes dates farà un any que ja li estàvem demanant en el procés d'investidura, ho poden fer, ho poden fer realitat, ja. Llavors, la pregunta, l'hi hem ampliat, l'hi hem tornat a concretar i l'hi fem d'una manera molt planera i molt simple: «El Govern mantindrà una realitat per la qual els treballadors i les treballadores no tenen ni garantit un salari mínim de 1.200 euros o serà valent, serà de justícia social, serà d'equitat i prendrà aquesta decisió, que significa que no hi hagi treballadors i treballadores fent activitats de titularitat pública amb gestió privada que no tinguin garantida una retribució de 1.200 euros?
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula el president. Quan vulgui.
Senyor diputat, com li comentava abans, nosaltres el que intentarem establir, a través d'una contractació del marc sindical o de la negociació col·lectiva, és, justament, doncs, aquest salari mínim. Penso que aquesta tarda tindrem l'ocasió, en la discussió sobre l'elaboració dels pressupostos, justament, d'entrar en concret i en detall no només en aquest apartat, sinó en tota la proposta d'aquest Govern a l'hora de presentar el que nosaltres seguim afirmant que són els pressupostos més socials que mai ha presentat cap altre Govern. Miri... I començarem parlant de com hem tancat l'exercici, l'exercici 2018, que l'hem tancat bé, que seguim creixent, que tenim unes xifres d'atur per sota de l'11,7 per cent d'atur i això vol dir que, per primera vegada, ens situem en taxes d'atur a l'alçada de la precrisi, per tant, de l'any 2008 i que les nostres perspectives són de baixar del 10 per cent en el tancament de l'exercici 2019. Per tant, aquesta situació, si ho voleu, que sempre és millorable, evidentment que sí, però d'un cert benestar en el país, hem de ser capaços, justament, de redistribuir-lo i de fer-lo arribar a les persones que més ho necessiten. I aquests pressupostos que discutirem aquesta tarda van, precisament, d'això, de com podem fer aquesta distribució d'aquest benestar. I el que vostè ens planteja és, justament, un dels punts que aquesta tarda podem discutir. Jo penso que és molt important i, per això oferim a tots els grups parlamentaris la possibilitat que discutim sobre com, en aquest moment, en què l'economia catalana va bé, som capaços, per primera vegada, de poder distribuir aquest benestar al conjunt de la població. I és clar que sí, el que vostè proposa ha de ser un dels punts que hem de debatre i hem de discutir tots plegats. Moltes gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la preocupació per la composició del Govern de l'Estat després de les eleccions generals]] [[317-00067/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach. Quan vulgui.
Sí. Gràcies, president. Bon dia totes i a tots. President, a nosaltres ens agradaria saber si al Govern Torra-Aragonès li preocupa quin pot ser el Govern d'Espanya que surti de les urnes, el proper 28 d'abril, o si li resulta indiferent. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Senyora diputada, a nosaltres ens preocupa més què farà aquest futur govern, si serà capaç d'afrontar el repte que té aquest país, que és el dret a l'autodeterminació de Catalunya, que no qui serà.
Per repreguntar, té la paraula la senyora diputada. Quan vulgui.
Sí, president. Li formulàvem aquesta pregunta, perquè en funció de la seua resposta podrem saber què és el que li espera a Catalunya, més enllà de declaracions grandiloqüents, que és al que vostè ens té acostumades, perquè estem en un moment històric, i el que ens estem jugant és avançar en drets i en llibertats o retrocedir a temps foscos que no volem veure ni en pintura. I si algú es pensa que Catalunya podrà avançar sense més democràcia a Espanya s'equivoca. I, per això, és imprescindible una revolució democràtica a l'Estat, des del feminisme, des de la lluita contra el canvi climàtic, des de la lluita contra la judicialització de la política i la politització de la justícia i, sobretot, sobretot també amb fraternitat entre els pobles. Hi ha més del 50 per cent d'espanyols i d'espanyoles que volen diàleg. I en aquesta situació nosaltres som l'única garantia de canvi, i més veient que el senyor Pedro Sánchez ha renunciat al dret a decidir, va donar suport al 155, ha sigut tebi amb un judici que no s'hauria d'estar produint, i també sabem que li ha costat plantejar un projecte de país que acabi amb l'austeritat, perquè si aquell acord de pressupostos tenia millores socials les vam arrencar nosaltres. I a més també estem acostumades a veure un PSC que moltes vegades sembla més una sucursal de Ferraz. [[Remor de veus.]] Però, president, a nosaltres ens agradaria saber, vostès...
Silenci.
...com a partits independentistes què és el que plantegen, perquè moltes vegades sembla que estan vostès atrapats en la lògica del quan pitjor, millor, en la competició partidista i en la improvisació. Ja els ho vam dir al seu moment i més d'una vegada: tombar aquells pressupostos, aquell acord de pressupostos, també era dinamitar els ponts de diàleg. I jo li pregunto: què més dona que el senyor Pedro Sánchez no volgués aprovar aquells pressupostos, perquè era la intuïció que totes teníem, perquè al PSOE o se l'empeny o se l'arrossega, o acabarà en els braços de Ciutadans, perquè els falta coratge. I ara mateix el PSOE està on volien estar, que era trencant el diàleg amb els partits independentistes i sense l'obligació d'aprovar i de tirar endavant les mesures més socials que tenien aquells pressupostos. I acabo. President, en un escenari d'aliances imprescindibles, o participem d'un front democràtic a Catalunya, però també, hi insisteixo –també–, a Espanya, i ací vostès són necessaris per arrossegar també el Partit Socialista, o tornarem a temps foscos que no volem veure ni en pintura, amb un retrocés encara més greu de drets nacionals, polítics, civils i per a les dones. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, senyora diputada. No sé si aquesta pregunta era massa adient en aquest hemicicle. Això és el Parlament de Catalunya; en principi, tractem sobre els temes de Catalunya, però no tinc cap problema en contestar-la, perquè m'ha agradat el to, m'ha agradat el to. [[Remor de veus i rialles.]] Sí, sí, m'ha agradat sobretot quan ha fet referència al Grup Socialistes i al senyor Pedro Sánchez; m'ha semblat interessant, vaja.
Silenci...
Efectivament. Miri, dret a l'autodeterminació. És que, perdoni, entre el tripartit de la dreta o el Partit Socialista, que en lloc de mirar al segle XXI mira al segle passat, mira als Felipe González, als Alfonso Guerra i als Josep Borrell, nosaltres triem independència. [[Aplaudiments.]] És que triem independència. Per tant, no ens faci ara dir a on ens situarem. Nosaltres anirem al Congrés espanyol a defensar el que sempre hem defensat, els vint-i-un punts de Pedralbes, que són tres grans blocs, i que no només fan referència al dret a l'autodeterminació de Catalunya. U, desfranquització. Escolti'm, després de tots aquests mesos no han aconseguit treure el general Franco del Valle de los Caídos. És que déu-n'hi-do, eh? Déu-n'hi-do. Cap de les promeses que el Partit Socialista ens va anar venent, cap, s'ha arribat a concretar, ni una. Dos, regeneració democràtica i, per tant, ètica política, separació de poders. És inconcebible el que estem veient, és inconcebible el que estem veient al Tribunal Suprem. És que li asseguro que jo que he assistit tres dies allà..., hi ha algú en aquest país, hi ha algú en aquest país que pugui viure un dia més en el país que defensen la fiscalia i l'advocacia de l'Estat, en un país en què els nostres drets són pràcticament eliminats, tot és sospitós, tot és sospitós de qualsevol cosa? Jo, sincerament, en aquell país no hi vull viure. I, en canvi, jo penso que desfranquització, ètica política i, evidentment que sí, dret a l'autodeterminació, aquest és el programa que penso que qualsevol independentista ha d'anar al Congrés de Madrid a defensar. I aquí estem molt propers, i aquí estem molt propers amb vostès, perquè em sembla que sobre aquests grans blocs ens hi anem trobant. Però dret a l'autodeterminació no és permís a l'autodeterminació. Aquest és un canvi molt substancial. No n'hi ha prou amb dir: «Nosaltres estem a favor del dret a l'autodeterminació de Catalunya. No. Com l'exercim, aquest dret a l'autodeterminació?
President, se li ha acabat el temps.
Aquesta és la qüestió.
La següent pregunta és sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'estat i la presentació del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat per al 2019]] [[317-00063/12]] La formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta. Quan vulgui.
Sí; gràcies, senyor president. Senyor president de la Generalitat, quan pensa presentar al Parlament el Projecte de pressupostos per al 2019, per tal que pugui ser debatut i votat per la cambra?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Si, senyor diputat. Com sap, aquesta tarda tenim una discussió sobre el punt en què es troba l'elaboració de l'avantprojecte de pressupostos. Aquí tindrem l'oportunitat de discutir tranquil·lament amb tots els grups parlamentaris quina opinió els mereix aquest projecte, aquest treball que s'ha fet des del Departament d'Economia, i constatarem quina seria la voluntat d'aquesta cambra, per veure en quins punts ens podem posar d'acord. Sembla que per part dels comuns, o almenys ho feien en declaracions públiques, doncs, s'obrien una altra vegada a tornar a seure i a negociar. A mi em sembla que per un tema de responsabilitat, de transparència i d'estabilitat del país, en els moments en què Catalunya viu, em sembla que és el millor que aquest país ara es pot permetre.
Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
La meva pregunta era senzilleta, però la resposta em sembla que no. Miri, el seu Govern no ha aprovat un projecte de pressupostos, l'han penjat al web, això sí. A la república virtual li correspon un govern virtual i uns pressupostos virtuals. Però jo li pregunto pel pressupost real, pel pressupost que aprovi el Govern i que entri al Parlament perquè pugui ser debatut i votat. I, per tant, la meva pregunta roman sense resposta. Però les xifres no poden ser virtuals, perquè els problemes de la gent de Catalunya no són virtuals: hi ha llistes d'espera; hi ha barracots escolars; hi ha un compromís parlamentari de rebaixar les taxes universitàries; hi ha compromisos adquirits amb els treballadors públics, amb els metges i professionals de l'ICS, els de la sanitat concertada; hi ha compromisos de finançament de les escoles bressol, i aquests són problemes que no poden esperar. Vostès, des del 2010, no han presentat mai els pressupostos en temps i forma, desatenent així una de les seves obligacions institucionals bàsiques. I el seu Govern no n'és una excepció, probablement perquè ens volen dir novament que serà el darrer pressupost autonòmic, cosa que mai s'ha complert. Però jo li pregunto: per què no l'han aprovat encara, al Govern? Que és que no es creuen les xifres que pengen al web, o és que hi han diferències entre vostès? I perdoni que especuli, però alguna raó deu haver-hi. No és cert que no es puguin presentar els pressupostos si no hi ha garanties que siguin aprovats. Expliqui-l'hi al president Pedro Sánchez o, sense anar més lluny, al president Puigdemont i al vicepresident Junqueras, que van veure com el Parlament els rebutjava els projectes respectius de pressupostos. És clar, si els pressupostos són rebutjats, o cal convocar eleccions, com va fer el president Sánchez, o cal presentar una qüestió de confiança, com va fer el president Puigdemont. Però hi ha una qüestió prèvia i fonamental: cal presentar el projecte de pressupostos a la cambra. Aquesta és la seva obligació institucional. Jo li demano que no contribueixi a desprestigiar encara més les nostres institucions d'autogovern. Faci el favor de governar. Faci el favor de presentar al Parlament el projecte de pressupostos. Faci'ns una previsió d'ingressos i una previsió de despeses. Digui quines són les prioritats de les polítiques públiques que pensa desenvolupar el Govern. I si no pensa governar deixi-ho córrer, president. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Bé, hi insisteixo, aquesta tarda tindrem ocasió, doncs, de debatre quin és l'estat en el qual nosaltres presentem al poble de Catalunya el nostre projecte de pressupostos. Nosaltres no farem un Pedro Sánchez, nosaltres no farem un Pedro Sánchez, de presentar un projecte de pressupostos sense haver-lo parlat amb ningú, perquè nosaltres no vam tenir cap ocasió de poder discutir amb el president del Govern espanyol ni amb els seus ministres quines eren les partides pressupostàries, ni una reunió, zero. És més, van acabar sotmetent aquella elaboració de pressupostos a un xantatge perquè nosaltres, exacte, aprovéssim el pressupost, eh?, per poder tirar endavant el diàleg de Catalunya, quan nosaltres mai hem posat el diàleg de Catalunya..., mai l'hem sotmès a cap condició, ni a cap xantatge, en absolut –en absolut. [[Remor de veus.]]
Silenci.
En la situació actual que viu Catalunya, nosaltres posem per damunt de tot l'estabilitat, i la responsabilitat –i la responsabilitat–, i si vostès creuen... [[Veus de fons.]] Sí, senyor Iceta, i per això seguim governant, i seguim governant cada dia. Si vostès creuen que aquest Govern no governa i no estem fent la feina, tenen una altra possibilitat, que és que amb els seus socis del 155, amb els quals acostumen a votar, doncs, totes les resolucions d'aquest Parlament..., sí, sí, sí, amb els seus socis que van votar l'article 155, i amb els quals potser també volen votar el proper 155, presentin una moció de censura, presenti's vostè, com a candidat a president de la Generalitat, i digui-li a la senyora Arrimadas i digui als senyors del PP que el votin, si creu que aquest Govern no està governant. Nosaltres seguirem governant –nosaltres seguirem governant–, ara, amb estabilitat...
President, se li ha acabat el temps.
...amb responsabilitat i... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
La següent pregunta la formula el Grup Parlamentari Republicà. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la inviolabilitat i la sobirania parlamentàries arran del judici als presos polítics al Tribunal Suprem i, especialment, amb relació al cas de l'expresidenta Carme Forcadell]] [[317-00065/12]] Té la paraula el senyor Sergi Sabrià.
Moltes gràcies, president. Benvolgut president, avui li faré una pregunta o potser més aviat una reflexió, com a màxima autoritat de Catalunya, però també, i especialment, com a diputat d'aquesta cambra. Vivim aquests dies una farsa terrible al Tribunal Suprem, una farsa que atempta contra els drets fonamentals, una causa que vol acabar amb la dissidència política, una causa general contra l'independentisme català. Ens volen fer desaparèixer, però els hem donat la millor de les respostes. Aquells a qui volien rendits, aquells a qui tenen presos, als que volien fer por, als que han separat de les seves famílies han respost més drets i ferms que mai, determinats i convençuts de continuar defensant els valors republicans, tots, des del primer fins a l'últim. Cada dia hem sentit vergonya i ràbia quan els preguntaven sobre tuits, i orgull quan han respost parlant de drets i de democràcia. Els interroguen sobre els seus principis i creences i no ho fan sobre els fets dels quals se'ls acusa, perquè no tenen cap manera de sostenir-ho. I en tot aquest despropòsit hi ha una figura que avui pateix judici i presó per preservar aquesta institució per davant de tot, la presidenta Forcadell, que va preservar els nostres drets per davant de les amenaces, que els va garantir quan ens va permetre exercir-los. Aquest judici és l'enèsima constatació que els drets fonamentals corren perill al conjunt de l'Estat espanyol. S'acusa de rebel·lió la presidenta del Parlament per permetre un debat parlamentari, per defensar que en el Parlament s'hi ha de poder parlar de tot. En cap Parlament democràtic del món es censura el debat de forma preventiva, perquè va contra l'essència mateixa de la democràcia. I no ho diem nosaltres. El mateix John Bercow, president de la Cambra dels Comuns, afirmava que hauria acceptat un debat sobre la secessió de part del Regne Unit. Veiem parlamentaris d'arreu del món demanant la llibertat de la Carme. Tan simple com que l'essència de la democràcia és que la paraula ha de ser lliure. Que el Parlament faci una censura prèvia dels debats i de l'activitat parlamentària posa en risc la democràcia i l'essència del parlamentarisme, i la Carme s'ho va jugar tot per defensar-ho, i ara no li podem fallar. Avui, president, més que no pas una pregunta, li demano que ens conjurem, que ens conjurem tots. En situació normal haurien de ser tots els diputats i presidents, amb els presidents al capdavant, però que ens conjurem per seguir el camí marcat per la Carme Forcadell, que ens conjurem per defensar aquesta cambra, que ens conjurem per defensar la inviolabilitat parlamentària. I avui això es diu...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...república catalana. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Gràcies, diputat. Gràcies per aquestes paraules, que són les paraules que qualsevol parlamentari de qualsevol parlament del món hauria de subscriure. Gràcies al Parlament de Catalunya per estar en les sessions del judici. Gràcies a tots els grups de la cambra que heu anat al judici. Gràcies al grup dels comuns, gràcies al Grup d'Esquerra, gràcies al Grup de Junts per Catalunya, gràcies presidents i vicepresidents per anar-hi anant. I, sincerament, a la CUP, gràcies, companys, gràcies per ser-hi també. I, sincerament, als grups que no heu anat a cap sessió del judici, parlamentaris, que estan jutjant la presidenta del Parlament, companys vostres, us hauria de caure la cara de vergonya de no ser allà, de no donar suport als vostres companys, d'escoltar-los, d'escoltar-los... [[Aplaudiments.]] D'escoltar-los, d'escoltar la seva defensa, d'escoltar com estaven defensant la sobirania del Parlament, la inviolabilitat de l'expressió política, de les idees lliures. Això és el que s'està defensant en aquell parlament. Per què no hi aneu un dia? Teniu seients, aneu-hi, aneu a escoltar els vostres companys, aneu a escoltar la presidenta Forcadell. Aneu-hi. Us ho demano, de debò. Feu-vos aquest favor, a vosaltres mateixos, a les idees de llibertat que també representeu. Aquell Partit Socialista que representava tant, que estava al costat dels drets i de les llibertats, de tots els drets i les llibertats. En un parlament es parla de tot. I això és el que la Carme Forcadell ahir va defensar. Va defensar la sobirania del Parlament, va defensar la inviolabilitat de cada un de nosaltres, mentre estem aquí i defensem les nostres idees, les que siguin; les nostres idees. I va defensar els drets d'opinió i de participació política. I va passar també una cosa encara més extraordinària, perquè abans de la Carme Forcadell va parlar el nostre amic i company, l'enyorat Jordi Cuixart, i va fer un al·legat històric –un al·legat històric. [[Veus de fons.]] Sí, senyora Arrimadas, un al·legat històric [[aplaudiments]] sobre la desobediència civil i sobre la no-violència. I no se'n rigui més; no se'n rigui més, del Jordi Cuixart. No té dret a riure's del Jordi Cuixart. [[Aplaudiments. Veus de fons.]] Doncs tampoc se'n rigui de mi, no es rigui de la gent. No vagi a Waterloo a fer una altra de les seves actuacions i de les seves performances. Per l'amor de Déu!, faci política, ja l'hi vaig dir. Però, en fi, sembla que és impossible. Tornem a això, tornem a defensar la inviolabilitat del Parlament i la meva defensa. La veritat és que ahir va ser un dia molt emocionant. Jo demano a tots els companys parlamentaris i parlamentàries d'aquesta cambra que hi continuïn anant, que continuïn donant suport als nostres representants polítics. És un acte de dignitat extraordinària que sempre més recordarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta és sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'impacte econòmic, social i en el teixit productiu del Mobile World Congress 2019]] [[317-00066/12]] I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Gemma Geis. Quan vulgui.
Bé, bon dia. President Torra, consellers, conselleres, diputats, diputades, aquest dilluns va tenir lloc la inauguració de la tretzena edició del Mobile World Congress, un congrés que sempre ha comptat amb el suport del Govern de Catalunya per la seva indiscutible importància estratègica, enguany amb el lema «Catalunya, terra de revolucionaris digitals. I, sí, revolucionaris digitals, perquè a Catalunya ens agraden les revolucions, les revolucions com a sinònim de transformació, de progrés social. Una revolució tecnològica al servei de les persones, de la societat, d'un país sostenible, de la millora de la qualitat de vida dels ciutadans en l'exercici dels drets i llibertats. Més enllà de les imatges impactants a què estem acostumats –dels macroestands, dels mòbils plegables, de l'avenç de la tecnologia 5G, aquest any amb una ambulància, per exemple–, el congrés es focalitza en la competitivitat intel·ligent i ens presenta Barcelona com a capital de Catalunya, una capital que lidera la innovació tecnològica, amb una ciutat i un país oberts al món, oberts a la revolució digital. Un congrés de revolucionaris digitals que inspira i atrau les empreses tecnològiques de primer nivell, que generen noves oportunitats a empreses catalanes enfortint el teixit tecnològic català, presentant nous productes, buscant complicitats, en definitiva, fent créixer l'economia catalana des del talent i la innovació. L'excel·lència en la innovació implica tenir una indústria potent i diversificada, un teixit local molt especialitzat en les TIC, amb més de quinze mil empreses i més de cent mil treballadors que s'hi dediquen. Així, el Financial Times ha reconegut Catalunya i la seva gent com la millor regió per invertir-hi el 2018 i el 2019. Per tot això, president, volem saber quin és el seu capteniment respecte a l'impacte econòmic, social i sobre el teixit productiu del Mobile World Congress.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, president. Gràcies, diputada. Efectivament, s'està celebrant el Mobile aquests dies, encara avui i un parell de dies més. És d'hora per tenir un balanç sobre, doncs, quin serà aquest impacte econòmic i social del Mobile, i segurament aviat estarem en disposició d'oferir-ho; però saber que s'esperen més de cent mil professionals, 2.400 expositors de dos-cents països ja dona una petita aproximació del que és aquest esdeveniment que converteix Barcelona en la capital del món durant els quatre dies en què se celebra. I ens hauríem de preguntar tots plegats: i això per què passa? Per què passa a Barcelona, justament? Perquè tenim un clima magnífic, una posició geogràfica excel·lent? No, passa per l'aposta constant per l'obertura internacional que s'ha fet des d'aquest país, pel talent, per la innovació, perquè de fet Barcelona ja és considerada quarta ciutat tecnològica del món. Per tant, aquesta excel·lència d'innovació..., que em deien l'altre dia: «Ja hi ha més gent treballant al sector de les TIC que al de l'automoció a Catalunya. Per tant, en aquests moments ens trobem que, efectivament..., i potser és un sector que no fa massa soroll, però que crea llocs de treball i llocs de treball i llocs de treball. I, per tant, ens interessa que a aquestes quinze mil empreses i ja més de cent mil treballadors les coses els vagin molt bé. I els vagin molt bé també si som capaços de que aquest binomi d'empreses tecnològiques, centres de recerca i universitats..., perdó, aquest triangle, doncs, el puguem fer jugar, no? El resultat, efectivament –també el dèieu vosaltres–, és que Siemens, Amazon, Microsoft, HP, són algunes de les més de vuit mil multinacionals que ja s'han establert a Catalunya i que, efectivament, com recordàveu, el Financial Times continua dient que som la zona del sud d'Europa, la regió del sud d'Europa amb més capacitat d'atracció d'inversions, no? A mi em recorda bastant al que Catalunya va ser capaç de fer al segle XIX: un territori sense cap matèria primera, capaç de liderar la revolució industrial, aleshores, a tot l'Estat. Penso que ara hem de ser capaços de liderar també la revolució digital en aquest segle XXI. I el Govern, com sabeu, ahir va aprovar, doncs, la seva política del 5G, el corredor mediterrani del 5G cap a Occitània. Penso que són els passos que s'han de fer i, sens dubte, tinc el convenciment de que aquest Mobile tornarà a ser el millor Mobile de la història i un gran èxit per al país.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la problemàtica sorgida arran de les mesures adoptades pel Govern amb relació al sector dels vehicles de transport amb conductor]] [[317-00062/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, ayer conocimos el Dictamen del Consell de Garanties Estatutàries sobre el Decreto ley del Govern relativo a las VTCs. El consell advierte claramente de la inconstitucionalidad de preceptos claves del decreto. Mi pregunta es: ¿piensan ustedes corregirlo?, ¿o lo quieren aprobar a sabiendas de su inconstitucionalidad y de todos los problemas que eso generará? Y para empezar, señor Torra, ¿usted se ha leído ese dictamen?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Sí; gràcies. Sí, me l'he llegit, senyora Arrimadas. I és tot el contrari del que diu vostè; és un decret plenament constitucional i que només en un punt –només en un punt– diu que podria no ser-ho.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
O sea que es un decreto inconstitucional. Lo que ustedes están haciendo con la movilidad es un despropósito. Sin duda el origen del problema –eso se lo reconozco– es del Gobierno de España, que pasó la patata caliente de las VTCs a las comunidades autónomas. Pero es que ustedes y el populismo de Colau lo han empeorado, porque no es solo el Consell de Garanties Estatutàries quien lo dice: la Agencia Catalana de la Competencia –que no sé si usted sabe ni si existe eso– ha dicho en un informe que su decreto afecta a los usuarios catalanes, violan principios básicos de la competencia y perjudican –ojo, que esta semana es importante para saberlo– la innovación tecnológica. Y además lo ha dicho también la Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia. ¿Quién más necesita que se lo advierta? Esta semana, además, se celebra el Mobile. Usted, en esa tarjeta que le han escrito, se les ha olvidado a sus asesores nombrar un pequeño detalle. Esta semana, que vendrán más de cien mil personas, van a ver que Barcelona es la única ciudad grande del mundo donde ellos no pueden utilizar las plataformas de movilidad en su móvil; ¡qué paradoja! –¡qué paradoja!–; graves problemas de transporte también, que no ha comentado usted y que supongo que les dará igual. Pero es que ustedes han provocado EREs de centenares de personas, muchas de ellas de más de cincuenta años. ¿Le preocupa esto a usted, señor Torra? Y además, ¿sabe lo que pasará? Que, según todos estos informes y viendo lo que ponen, seguramente acabaremos pagando todos los catalanes graves indemnizaciones por sus chapuzas jurídicas, como ha pasado con ATLL. Mire, el conflicto de las VTCs y los taxis requiere una solución seria: regulación nacional, competencia justa y leal –que no pasa ahora, efectivamente– y elección de los usuarios. Ustedes están a tiempo de rectificar, y tienen muchas advertencias. Luego no vengan diciendo que no sabían lo que hacían; tienen muchas advertencias de lo que están haciendo. Porque las chapuzas jurídicas, haciéndolas a sabiendas de que son chapuzas y de que están mal hechas, no solo acaban luego generando muchas indemnizaciones que tenemos que pagar todos, como ATLL, sino que a veces generan enormes responsabilidades políticas. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, sense que serveixi massa de precedent, però, vull dir, estic d'acord amb que hem de trobar i posar-nos tots a treballar en buscar una solució de conjunt, seriosa, en què abordem tota la problemàtica del sector de la mobilitat; hi estic d'acord. Per tant, posem-nos-hi a treballar, aquesta llei que el conseller de Territori i Sostenibilitat sabeu que s'ha compromès a tramitar, on tinguem aquesta concertació social no només els partits polítics, sinó també amb tots els agents socials implicats aquí; i això sabeu que és un dels compromisos del Govern. Però aquest Govern va fer una cosa també molt important. Aquest Govern sabia de la importància del Mobile per a Catalunya, de l'impacte econòmic que té a tots els nivells, i, per tant, quan es va plantejar la vaga de taxis, i també vaga, tancament de les VTCs, nosaltres des del primer moment –i em sembla que vint-i-quatre hores sobre vint-i-quatre, conseller– vam estar intentant trobar una solució –vam estar intentant trobar una solució–, una solució per a la qual també, efectivament, calia comptar amb el suport dels comuns, de l'alcaldessa de Barcelona. I em sembla que vam saber trobar-la, com intentem trobar sempre totes les solucions a tots els problemes que tenim. I aquella solució va ser una solució satisfactòria, que al conjunt del país li va semblar acceptable. Però hi estic d'acord: posem-nos a treballar en que realment la solució que plantegem sigui una solució per a tot el sector i, per tant, veiem totes les hipòtesis que tinguem a sobre la taula, regulem-ho, regulem-ho bé, tornem a parlar amb el sector del taxi, tornem a parlar amb el sector de les VTCs i, per tant, trobem, entre tots, la solució a un problema de la mobilitat. Però nosaltres no podíem posar en joc l'èxit del Mobile, i nosaltres discutint amb tothom, discutint amb tots els sectors, vam saber trobar la solució que millor en aquests moments ens convenia. Però la voluntat d'aquest Govern és seguir treballant per trobar una solució global a tots aquests problemes. Moltes gràcies.
Gràcies, president. [[Designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2019]] [[231-00002/12]] Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que en aquest cas és la designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2019. La Mesa Ampliada, tal com estableix l'article 37.5 del Reglament, ha acordat proposar al Ple la designació del senyor Antonio Espinosa Cerrato, del Grup Parlamentari de Ciutadans; el senyor Narcís Clara Lloret, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, i el senyor Marc Sanglas i Alcantarilla, del Grup Parlamentari Republicà, com a diputats interventors per al període pressupostari del 2019. Es pot considerar, aquesta proposta de la Mesa Ampliada, aprovada per assentiment? Sí? [[Pausa.]] [[Propostes de resolució acumulades relatives a la creació d'una comissió d'investigació sobre l'adjudicació del servei d'abastament d'aigua en alta Ter-Llobregat]] [[252-00014/12 i 252-00015/12]] Doncs passem al següent punt de l'ordre del dia, un cop designats els diputats interventors, que és el novè punt de l'ordre del dia, i és concretament el debat i votació de la Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'adjudicació del servei d'abastament d'aigua en alta Ter-Llobregat. Abans de començar els faig avinent que aquesta proposta de resolució esmentada ha estat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans; es debatrà conjuntament amb la proposta de resolució que figura com al següent punt de l'ordre del dia, que porta el mateix títol de tramitació, presentada en aquest cas pel Grup Parlamentari de Ciutadans i el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per tant, al presentar aquestes dues iniciatives que són sobre una mateixa temàtica, farem un únic debat amb un únic torn d'intervenció de deu minuts per a cada grup parlamentari i de cinc minuts per als subgrups. Per tant, i en primer lloc, té la paraula com a grup parlamentari proposant, en el cas del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Marina Bravo. Quan vulgui.
Gracias, president. Diputados, diputadas, consellers, desde Ciudadanos queremos impulsar una comisión de investigación sobre ATLL en este Parlament; ya lo habíamos anunciado, y hoy votaremos aquí esta propuesta. Siempre nos ha parecido necesario que el Gobierno diera explicaciones, pero es que la magnitud de esta chapuza, la opacidad que la rodea y las contradicciones en las que entran los miembros del Govern cada vez que hablan de ello y, sobre todo, el dinero que nos puede llegar a costar a todos los catalanes hacen que esta comisión de investigación sea totalmente imprescindible. Por resumir la problemática de alguna manera, porque ya hemos hablado mucho de ella, el caso de ATLL, o la chapuza de ATLL, ha sido un total despropósito del Govern nacionalista de Artur Mas, que se empeñó en llevar a cabo, contra viento y marea y contra todas las advertencias de los organismos de control y después de los tribunales, esta barbaridad, un despropósito lleno de sombras que se llevó a cabo con el único objetivo de tapar deprisa y corriendo las vergüenzas de su mala gestión, con el único objetivo de tapar un enorme agujero que ese mismo Govern había creado en sus cuentas y que llegaba al límite de no tener provisiones para pagar las nóminas de finales de 2012, como el mismo ejecutivo reconoció. En resumen, ATLL fue una enorme irresponsabilidad para tapar otra irresponsabilidad vergonzosa: la de la mala gestión. Porque el origen político de esta chapuza no fue otro que el agujero en las cuentas de aquel Govern de Artur Mas. Nadie tuvo vergüenza, encima, de reconocer esa excusa, como si tapar el agujero de las cuentas exculpara de cualquier responsabilidad sobre esta funesta decisión. Y no, miren, la necesidad de cuadrar las cuentas no exculpa, sino más bien todo lo contrario, para empezar, porque el agujero, precisamente, pues no cayó del cielo, se produjo por la mala gestión de aquel Gobierno y de todos los anteriores. Porque que apenas tres años antes, por ejemplo, se decidiera, en plena crisis, jugar a los aviones y meter 200 millones de dinero público en una compañía como Spanair, pues ya les digo que no ayudó. O que el coste de la línea 9 por aquel año, por 2012, ya se hubiera multiplicado por tres, lo que representaba 4.000 millones de sobrecoste, pues tampoco ayudó a que no tuviéramos aquel agujero, ni el 3 per cent, ni el capitalismo de amiguetes. De toda esa mala gestión salió el agujero de las cuentas que se quiso tapar con ATLL, no cayó del cielo, y ese fue el origen político de una decisión que funcionalmente, prácticamente, seriamente, o técnicamente no tenía ninguna otra justificación. No fue la decisión de un gobierno que, con responsabilidad, quería buscar cuál era la mejor forma de gestionar o de administrar o de mejorar un servicio público como es el agua, fue una decisión política, que además se llevó a cabo contra toda advertencia y toda recomendación, y arriesgando cientos de millones de nuestros bolsillos. Y si la decisión ya era mala, lo que sí fue una auténtica irresponsabilidad fue no abandonarla cuando todos los órganos de control lo recomendaban, y cuando las primeras sentencias ya obligaban a ello, a revertirlo. Y muestra de lo grave que era esa irresponsabilidad es que la chapuza de ATLL ha acabado con una sentencia judicial ya firme, que hoy ya es firme, que obliga, nada menos, que a revertir una concesión cuarenta y cuatro años antes del compromiso contractual al que se había llegado con la empresa. ¿Cómo no va a salir esto caro a los catalanes? ¿Cómo no va a salir caro una decisión así? Sin ir más lejos, y sin ni siquiera entrar en la guerra de las cifras, ya les hemos dicho muchas veces que las declaraciones de independencia o su poco respeto por las leyes y por la seguridad jurídica hacen mucho daño a Cataluña. Y casos como este, como el de ATLL, en el que a una empresa se le tiene que retirar una concesión cuarenta y cuatro años antes de lo comprometido, o el de las VTC que veremos mañana, pues también da una terrible imagen que, de verdad, se lo pone muy difícil a las empresas que quieren invertir en esta tierra. Y eso es un coste para la sociedad que puede ser incluso mayor que cualquier indemnización que tenga que pagarse. Y alguien tendrá que asumir responsabilidades. Y no es que solo sea esa mala reputación, que es muy grave, es que además volver a la situación de 2012 va a costar cientos de millones de euros de los bolsillos de los catalanes. El señor conseller Damià Calvet reconoció ya, después de que teníamos los datos de la sentencia firme, de cuál era la sentencia, que a falta del resultado de la comisión calculaban que la reversión del contrato de la concesión tendría un coste de unos 300 millones de euros. Esa era su estimación, ahora niega con la cabeza, siempre me hace lo mismo que hago estas afirmaciones y niega con la cabeza, y luego cuando veo el vídeo es que parece que mienta: «Calvet assegura que la Generalitat tindrà els diners per recuperar ATLL. Esto es una noticia de Ara y lo pone por aquí abajo, «hi ha uns 300 milions com a compensació del contracte. Lo dijo. Y aquí, incluso en TV3 puede ver el vídeo y escucharse decir que, precisamente, lo que he dicho: a falta del resultado de la comisión, calculaban que la reversión del contrato de concesión tendría un coste de unos 300 millones de euros. Esa era su estimación, aunque la empresa hablaba de más de mil. Y sí, ya sabemos que recientemente pues se han venido arriba y han dicho que no nos va a costar nada o incluso que la empresa tendrá que llegarnos a pagar pero, en fin, lo que yo le decía es que las estimaciones, todas las estimaciones serias hasta el momento, habían sido de unos 300 millones. La cantidad exacta, es verdad, está pendiente de determinar, y entenderá que no ofrece ninguna confianza que las cifras bailen 350 millones arriba o 350 millones abajo, depende del día que se levanten. Han venido a comparecer a comisión, sí, pero han hecho oídos sordos de todo lo que no les ha interesado explicar. Y en la medida en que está claro que hubo muchas decisiones irresponsables y chapuceras ya desde el origen, no solo de este Govern sino también de los anteriores, creemos que una comisión de investigación parlamentaria tiene que determinar las responsabilidades políticas. Nosotros, desde Ciudadanos, queremos que los catalanes sepan cuánto nos va a costar esto, sin trilerismos y sin fantasías de que nos va a salir gratis. Cómo va a afectar a la factura del agua. Por qué se decidió que licitar a ATLL era la mejor forma de cuadrar aquellas cuentas. Queremos saber, queremos que los catalanes sepan qué se hizo cuando la OARCC, que era el organismo de control, abrió una investigación que suspendía automáticamente el procedimiento en curso. Y qué pasó para que, sospechosamente, levantara la suspensión para que se pudiera firmar el contrato y la volviera a revertir un día después, y además publicara el dictamen justo un día después de la formalización del contrato. ¿Por qué levantó la suspensión unos días antes, si ese dictamen seguro que no lo escribió aquella noche? Todo esto es muy sospechoso y creemos que hay que depurar las responsabilidades políticas. Y si el Grupo Socialista no duda, seguramente lo podremos hacer. ¿Por qué no se paralizó el contrato cuando se recibió la resolución, que solo había pasado un día desde que se había formalizado y en aquel momento no generaba ninguna problemática? Y otra cosa que se tiene que explicar pero muy bien, en sede parlamentaria. En base a qué justificación o a qué habilitación varios consellers de aquel Govern emitieron una cartita que le decía a los inversores, porque si no, no iban a poner su dinero, que si al final la OARCC tenía razón, el Govern se comprometía a pagar aquella fiesta, más allá de lo que dijeran los tribunales. Con el dinero de todos, por supuesto, no con el suyo personal. Una cartita de sobregarantía que se firmó porque, si no, nadie iba a poner allí su dinero. Que digo yo que cuando tuvieron que hacer una cartita diciendo a los inversores que se harían cargo si una decisión judicial anulaba el contrato, pues ya podían tener una pista de que muy bien –muy bien– la cosa no iba. Toda esta información o desinformación, todo esto que sabemos a través de la prensa, todas las irresponsabilidades que sospechamos, queremos conocerlas a través de sus responsables políticos y en sede parlamentaria. Yo creo que Cataluña merece un gobierno que, por lo menos, cuando se equivoque lo reconozca, cuando desoye todos los avisos y todas las advertencias de que algo se está haciendo mal y al final sale mal, asuma la responsabilidad política al menos de esa mala decisión. Que al menos los ciudadanos puedan saber que sí, que su Gobierno se equivocó, pero que no volverá a pasar. Tengo la esperanza de que muy pronto las cosas van a cambiar, y que en Cataluña vamos a poder tener un gobierno que no solo cumpla con las premisas básicas, como son respetar las leyes o las sentencias judiciales, sino que además gobierne poniendo en el centro de sus políticas a la ciudadanía y que tenga un proyecto ilusionante de futuro que poco a poco una de nuevo a todos los catalanes. Y para empezar a caminar hacia ese futuro, creo que esta comisión puede ser un primer paso. Eso sí, si, como decimos, el Grupo Socialista, que sospechosamente parece que duda, no decide ayudar a ocultar todas estas responsabilidades políticas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gracies, senyora diputada. També, com a grup proposant, té ara la paraula el diputat Lucas Ferro, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. [[Pausa.]]
Moltes gràcies, vicepresident, diputats i diputades. La privatització d'Aigües Ter - Llobregat forma part del major espoli de drets públics de la història democràtica de Catalunya, el major espoli de drets públics de la història democràtica de Catalunya, consistent a entregar un dret fonamental, com és el dret a l'aigua, a una multinacional. Malauradament, la privatització de l'aigua no va ser un fet aïllat, va formar part d'un programa sistemàtic de despossessió de drets i serveis públics per al conjunt de la ciutadania. I ara que estem enmig d'una nova discussió de pressupostos, és hora de passar comptes amb els que encara avui defensen les polítiques d'austeritat fiscal que han trencat el nostre estat del benestar. Hi havia un mantra que repetien tots els consellers i conselleres per justificar la privatització de l'aigua a Catalunya: cal retallar despesa social i cal privatitzar serveis públics per contenir el deute públic, i com no, cal subvencionar les rendes altes d'aquest país rebaixant-los els impostos i entregant-los serveis públics per dinamitzar l'economia. I aquesta és la política que ha fet entrar en fallida l'estat del benestar a Catalunya. I és aquesta política la que han de revertir enguany si volen superar l'esmena a la totalitat dels pressupostos. Vuit anys després de pressupostos que consoliden retallades i que consoliden una fiscalitat antisocial estem ja en un carreró sense sortida. I això és evident quan veiem les protestes del conjunt del sector públic i del conjunt dels usuaris del sector públic durant aquesta tardor. Dos elements rellevants hi ha sobre la taula de com es va justificar la privatització d'Aigües Ter Llobregat: els impostos a les rendes altes i el deute públic. L'any 2008 l'impost de successions a Catalunya ingressava 1.000 milions d'euros pràcticament, una mica més, als comptes públics de la Generalitat. L'any 2012, l'any que es va privatitzar la gestió de l'aigua a Catalunya, en recaptava 400, una rebaixa del 60 per cent, que va generar un forat fiscal inassumible per al Govern de la Generalitat. I què justificava la privatització de l'aigua? La necessitat de contenir el deute públic. La Generalitat va voler maquillar, privatitzant el dret fonamental a l'accés a l'aigua, el forat fiscal que havia generat mitjançant les subvencions a les rendes altes en aquest país. I segurament sense aquella operació haurien d'haver evidenciat que els comptes de la Generalitat havien entrat en fallida. La privatització de l'aigua va permetre el Govern ingressar 298 milions d'euros per la concessió, però li va permetre fer una operació comptable per dir que eixugaven 1.000 milions d'euros en reducció de dèficit, computant per a l'any 2012 les expectatives de benefici dels cinquanta anys de concessió. I així va tancar pressupostos el Govern dels millors, amb una operació comptable que permetia eixugar 1.000 milions d'euros de dèficit públic privatitzant la gestió de l'aigua. Però ara fem balanç, el que va costar subvencionar el 60 per cent de l'impost de successions durant l'any 2011 i 2012 van ser 1.200 milions d'euros, la privatització d'un dret fonamental com és l'aigua i les retallades de serveis públics a Catalunya va ser el preu que va fer pagar el Govern a la ciutadania de Catalunya per subvencionar amb diners públics un forat fiscal de 600 milions d'euros anuals a les rendes més altes del país. I això va ser un despropòsit i va ser una vergonya. Però el pitjor no és el que van fer, el pitjor és el que segueixen fent any rere any, l'impost de successions segueix avui recaptant menys de la meitat que el 2008, i el forat fiscal que han generat del 2011 a enguany suma ja més de 4.600 milions d'euros. Perquè se'n facin una idea, el que ens ha costat subvencionar a les rendes altes d'aquest país duplica el que destinaran a protecció social en els pròxims pressupostos. La Catalunya del 2011 va pagar, perdent el seu dret públic sobre l'aigua, el cost de seguir subvencionant les rendes més altes del país. I la pregunta que han de respondre aquest any és quin preu pagarà la ciutadania de Catalunya per seguir subvencionant les rendes més altes d'aquest país. Convocar una roda de premsa i fer propaganda sobre els pressupostos més socials de la història és fàcil, però mirar a la cara a la ciutadania i dir-li quin és el cost que hauran de pagar per seguir subvencionant els més rics d'aquest país ja no és tan fàcil. Vostès han sortit amb la propaganda habitual, amb la mateixa propaganda que va justificar la privatització de l'aigua a Catalunya, els pressupostos més socials de la història i la necessitat de contenir el dèficit públic. Mirin, entre els pressupostos del 2011 i els que han presentat per al 2019 hi ha unes retallades de 600 milions d'euros, però si els actualitzem a la inflació, si els actualitzem al que ha augmentat el cost de vida a Catalunya, les retallades acumulades són de 4.500 milions d'euros, i amb unes retallades de 4.500 milions d'euros en nou anys, vostès tenen la cara dura de parlar de pressupostos socials. Ho repeteixo, fer propaganda és fàcil, però mirar a la cara a la ciutadania i dir-li quin és el preu que haurà de pagar per seguir mantenint una fiscalitat antisocial ja no és tan fàcil. Donin la cara i expliquin a la ciutadania a què renunciaran vostès per seguir subvencionant les rendes altes d'aquest país. Seguiran bloquejant la renda garantida, seguiran mantenint les taxes més abusives de tot l'Estat o seguiran sense desplegar un pla de xoc contra la violència masclista? Quin serà el preu de mantenir-se al poder i de subvencionar les rendes altes d'aquest país a base de propaganda? I seguim amb el mantra que va justificar la privatització de l'aigua. N'hi ha un que encara es repeteix avui. El deute públic de la Generalitat el 2011 era insostenible i calia retallar. El deute públic que van heretar vostès de l'anterior Govern, abans de que el Govern dels millors vingués a Catalunya a alliçonar sobre com contenir despesa, era del 17 i mig per cent del PIB. Vuit anys de retallades després, vuit anys d'exigir-li a la ciutadania i als treballadors públics d'aquest país que s'estrenyessin el cinturó, el deute públic és pràcticament del 35 per cent. Mai, ni durant l'etapa Pujol ni durant l'etapa del tripartit, s'havia arribat al nivell d'endeutament públic al que han portat Catalunya. Vuit anys subvencionant impostos a les rendes altes d'aquest país mentre retallaven drets al conjunt de la ciutadania, vuit anys justificant privatitzacions com la privatització de l'aigua, vuit anys retallant en universitats, en sanitat, en educació, en lluita contra la violència masclista, sota l'argument de que calia estrènyer-se el cinturó per contenir el deute públic, i vuit anys després han duplicat el deute públic de la Generalitat de Catalunya. I seguim, perquè aquest 2019 no hi haurà pressupostos socials, però hi haurà l'Administració més endeutada de la història de Catalunya, i els felicitem. Avui toca auditar l'espoli de l'aigua al que van voler sotmetre Catalunya, amb el convenciment de que un dia hi haurà una auditoria del deute públic a Catalunya que posi negre sobre blanc la pitjor ofensiva contra els drets de la ciutadania de la història democràtica de Catalunya. Cal auditar la privatització d'Aigües Ter Llobregat per dues raons fonamentals: perquè ha sigut un espoli sense precedents d'un dret humà fonamental i perquè, a més, el Tribunal Suprem ha decretat l'anul·lació del procés d'adjudicació. La privatització de l'aigua va ser un espoli i a més va ser un nyap jurídic vergonyós; un nyap que ens recorda que darrere dels governs que es disfressen de tecnòcrates hi ha sens dubte el pitjor dels governs possibles, el que no té més ambició que posar la fiscalitat i els drets públics d'aquest país al servei d'una minoria. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar el seu posicionament, té la paraula, en primer lloc, pel Grup Parlamentari de PSC i Units per Avançar, el diputat Jordi Terrades.
Gràcies, president. Consellera, vicepresident, conseller, diputades, diputats, mirin, el Grup Parlamentari Socialistes s'ha posicionat, es va posicionar des del primer moment en contra de l'externalització d'Aigües Ter Llobregat, perquè fos gestionada per una empresa privada. La primera interpel·lació que es va fer sobre aquesta qüestió la va formular el meu grup parlamentari, jo mateix, en el seu nom, al conseller Recoder el 19 de juliol del 2012. Vam presentar una moció en aquest sentit que no es va poder debatre en el Ple del Parlament perquè, com ja és habitual en els darrers anys, la legislatura va acabar –anem en períodes de dos anys, no?, en lloc de quatre. I ja ho dèiem en aquell moment: la privatització de la gestió d'Aigües Ter Llobregat que va fer el Govern del president Mas i del conseller d'Economia, aleshores el senyor Mas-Colell –se'n recorden del «Govern dels millors?–, ha resultat una autèntica «txapussa, no? De fet, aquella privatització també va comptar amb el recolzament –tampoc no és cap novetat, ja m'ho han escoltat dir-ho alguna vegada– d'Esquerra Republicana, que no va dir ni piu, eh?, no va dir ni piu, senyor Sanglas. I aquesta externalització, com ja s'ha dit moltes vegades, ha estat un embolic des del minut zero; ha estat, deixin-m'ho dir així, un fiasco polític, i veurem si no econòmic, de primera magnitud. És un procés que es va judicialitzar des del primer moment, i sentència rere sentència, perquè el Govern de la Generalitat allò, es va capficar en defensar, també des del minut zero, una cosa que sabien que no l'havien feta bé..., doncs bé, sentència darrere sentència, la Generalitat no ha guanyat cap ni un dels recursos que ha anat presentant. I al final el Tribunal Suprem ha sentenciat el que tots sabem: que l'adjudicació era una adjudicació nul·la. I al final el Govern ha adoptat un acord, que era el que el Grup Socialistes ha buscat des del primer moment. També els vull recordar que hem presentat dues proposicions de llei al respecte: una, que va passar el filtre del debat al plenari i que no va acabar, no va arribar al seu final, perquè una altra vegada la legislatura va acabar abans de temps, i aquesta vegada la vam presentar i no hi ha hagut temps de debatre-ho, i tampoc ho farem perquè el Govern ha adoptat l'acord que nosaltres buscàvem, que és revertir aquesta externalització d'Aigües Ter Llobregat i tornar el servei d'aigua en alta al sector públic. Ara bé, en set anys, ningú ha fet autocrítica ni ningú ha assumit una sola conseqüència d'aquella decisió, perquè Aigües Ter Llobregat ha estat la concessió d'un servei públic més gran a Catalunya i ha estat un dels fracassos més espectaculars i amb responsables polítics identificats, eh? Però aquests responsables polítics identificats tots xiulen com si la cosa no hagués anat amb ells. I en podem fer la llista: el president Mas, el conseller Mas-Colell, el conseller Recoder, el conseller Santi Vila, el conseller Josep Rull, el senyor Pau Villòria –aquest que ara li han encarregat el comissionat del 155, que va ser el que va signar el contracte–, el senyor Leonard Carcolé, el senyor Joan Compte, el senyor Joan Pinyol, els principals actors. Tot ha estat, ho torno a repetir, un autèntic..., i un cúmul de despropòsits, des de la mateixa plica, a la gestió d'aquesta plica, i la concessió i les explicacions de per què es va adoptar aquesta decisió. Aquí les hem sentit de tots colors, les explicacions, eh?, de tots colors. I pel Parlament han passat presidents de la Generalitat, consellers, a explicar-ho. Hem analitzat..., hem escoltat, eh?, hem analitzat també les sentències judicials, perquè, ho torno a repetir, aquesta ha estat una adjudicació de concessió judicialitzada des del començament. L'han i l'hem mirat des de tots els angles. Per tant, des d'aquest punt de vist, el Grup Parlamentari Socialistes no veu la necessitat de crear una comissió d'investigació específica que analitzi aquest procés de privatització. Per què? Deia la diputada Marina Bravo: «Oh, és que el Grup Socialistes dubta. No, no, no dubtem, eh?, no dubtem de la nostra posició, perquè creiem que la sentència del Tribunal Suprem el que fa és tancar un procés, i obre un altre moment. Quin és aquest moment? Doncs el de la possible indemnització, que res té veure amb l'altre –una part sí, eh? Però obre un moment diferent. La nostra posició, conselleres, consellera, consellers, diputades i diputats, és de defensar els interessos públics. Creiem que el Govern ha de defensar els interessos públics. Ja els vaig dir, en la compareixença que ara fa tres setmanes o un mes aproximadament van fer el conseller Calvet i el vicepresident Aragonès, que, vist el vist fins ara i a la vista dels càlculs diferents que en tot aquest procés ens han anat explicant i presentant, eh?, del cost de la possible liquidació, no ens fiem de totes maneres de les seves explicacions. Sabem, però, que això acabarà també una altra vegada judicialitzat i veurem qui acaba tenint raó si l'empresa concessionària o les diverses fórmules que vostès ens han presentat, perquè hem passat de 326 milions de possible indemnització a reclamar-li a Acciona 38 milions d'euros, a reconèixer-los-en després quasi 54, i a anunciar en la compareixença parlamentària d'ara fa un mes que segurament hi hauria tercera proposta d'indemnització. Miri, jo no els discutiré –no entraré en aquesta casuística– si el contracte era nul o anul·lable; només recordar-los, eh?, que les regles del joc les van marcar vostès, o les va marcar el «Govern dels millors, que estem en una economia de mercat i que el contracte el va signar el Govern. Per tant, estarem a l'espera de com evoluciona tota aquesta qüestió. En la sessió de control del Govern, el vicepresident ha fet servir una paraula, o un eslògan –m'ha semblat que després algun altre conseller també l'ha repetit, deu ser avui el dia de les declaracions d'amor, eh?, d'estimació–..., i el vicepresident ens deia: «Ens estimem les finances públiques. Doncs, miri, jo he mirat aquest powerpoint que va presentar l'altre dia; també he anat a la pàgina on han penjat els pressupostos, i hi ha un tema que no m'ha quedat clar, no el sé veure, eh?, potser és una dificultat meva, però segueixen sense explicar-nos, conseller, què passa amb aquells 1.000 milions d'euros de dèficit que Mas-Colell va desconsolidar l'any 2012 i que, amb la sentència del Suprem, d'alguna manera, hauran de tornar a aflorar, i li recordo que això és aproximadament un 0,5 per cent del producte interior brut de Catalunya, eh? Espero que aquesta tarda tingui l'oportunitat de parlar-nos també d'aquest tema. Tampoc hem vist, i hem anat a mirar el fons de contingència, quina provisió finalment han consignat vostès. I, de moment, no hem vist cap xifra allò, preventiva, respecte al que calculen que pot acabar costant aquesta indemnització. Miri, nosaltres creiem que les comissions..., i no li donem suport, finalment, a la comissió d'investigació, perquè creiem que la comissió d'investigació serveix, tal com diu el Reglament del Parlament, eh?, per dirimir si hi ha responsabilitats polítiques. Miri, la mateixa sentència del Tribunal Suprem ja ha dit que tot es va fer malament, eh? Els responsables polítics estan identificats. Si seguissin en actiu, probablement els demanaríem responsabilitats polítiques i que posessin el seu càrrec a disposició. No és, en aquest cas, el cas. Vàrem començar malament i desitgem que al final, eh?, no torni a ser una «txapussa jurídica i econòmica que acabi afectant els interessos públics i la butxaca dels usuaris de l'aigua en aquest país. Gràcies.
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Hola, bon dia. El 20 de febrer del 2018, ja ho saben, va ser dictada la Sentència 269/2018 per la secció quarta de la sala del contenciós administratiu, que resolia desfavorablement les pretensions contingudes en els recursos de cassació interposats per la Generalitat de Catalunya i per la Societat General d'Aigües de Barcelona, confirmant-se definitivament la nul·litat de l'acord d'adjudicació del contracte de gestió del servei d'abastament d'aigua. Amb aquesta sentència es posa fi a l'acord de privatització de la joia de la corona que va prendre el Departament de Territori i Sostenibilitat. Els motius pels quals es va declarar la nul·litat de l'adjudicació, basats en l'existència d'una contradicció en el procediment de licitació, no són els que ens porten a donar suport a la proposta de creació d'aquesta comissió d'investigació, però creiem que aquesta ens pot servir per demanar responsabilitats als que van prendre l'acord de privatitzar un bé necessari per la vida i van deixar no només que es fes negoci amb un bé comú sinó que també van permetre que ens robessin a la cara, permetent que entre totes paguéssim factures de serveis que mai es van prestar, tal com va evidenciar l'Oficina Antifrau en base a una denúncia presentada per la CGT. Aquesta comissió ens dona la possibilitat d'investigar quins són els interessos reals que van portar el Govern a prendre aquesta decisió i si aquesta responia realment als drets i necessitats de la ciutadania o si en realitat responia als interessos de la màfia de l'aigua. El vicepresident i el conseller de Territori ens van explicar que era un moment complicat, que al Govern li calia liquiditat en un moment difícil, que calia cobrir determinades necessitats socials i que el cànon de l'aigua representava una oportunitat, com ens diuen en moltes altres qüestions. No volem tornar a sentir aquesta cantarella. En primer lloc, perquè fer servir uns ingressos que finalment acabem pagant totes les ciutadanes mitjançant la tarifa de l'aigua independentment de la nostra capacitat econòmica per cobrir la demanda social no és res del que cap Govern hauria d'estar orgullós. I, en segon lloc, perquè allò que paguem per l'abastament de l'aigua hauria d'anar a millorar aquest servei. I, finalment, perquè vostès van abaixar..., sí, el Govern, van abaixar els impostos als més rics i ens van fer comprar aquesta pèrdua de recursos a la classe treballadora. Avui potser se'ns dirà que hi havia una qüestió o que aquesta és una qüestió per atacar el moviment independentista. Agraïm que no s'hagi posat al centre aquesta qüestió i que s'hagin prioritzat altres arguments. Nosaltres –ja ho saben– som partidaris de la gestió directa dels serveis, i concretament de la gestió directa del cicle integral de l'aigua, perquè a través d'aquesta podem garantir un control popular de la gestió de l'aigua. L'aigua és un bé essencial que afecta la vida de les persones i els ecosistemes. Per això, les entitats que treballen dins del sector, les entitats veïnals, les ecologistes i les classes populars en general podrien participar de la presa de decisions i exercir el control directe sobre el preu, inversions, manteniment de la xarxa. Segon, perquè l'aigua ha de ser per a tothom. Tercer, perquè la gestió directa comporta millors condicions laborals per als treballadors i treballadores. Quart, perquè hi ha una sostenibilitat ecològica intrínseca. Els recursos hídrics no poden estar sotmesos a les dinàmiques empresarials privades, ni gestionats de forma deslligada de l'aigua per a l'ús de boca. Per això la gestió tindrà en compte la salut dels ecosistemes alhora que s'establirien preus progressius per al consum, gravant l'ús de piscines, equipaments turístics, segones residències, grans indústries, etcètera, duent a terme una gestió integral del cicle de l'aigua. Cinquè argument pel qual estem a favor de la gestió directa de l'aigua: l'aigua de major qualitat i a menor preu. Amb la gestió directa, el que ara són beneficis milionaris que es queden a les empreses seran diners que serviran per garantir una millor qualitat de l'aigua i del servei, la millora de la xarxa i preus més assequibles per a la població. Sisè, preservar drets bàsics i serveis imprescindibles per a la vida i mantenir-los al marge de la mercantilització. Setè –importantíssim–: transparència en els recursos públics. Tenim dret a saber què gasten les administracions i com ho gasten. Una gestió municipal, directa, és la manera més garantista i transparent de prestar un servei públic. I, finalment, sobirania sobre el territori. La construcció d'un futur estat independent no és possible mentre els béns bàsics i fonamentals per a la vida, com l'aigua, estiguin en mans d'empreses privades transnacionals, que tenen com a objectiu el seu benefici empresarial privat a costa d'exhaurir els nostres aqüífers. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Consellers, senyores i senyors diputats, començar dient..., ja saben que cada vegada que parlem d'aquesta concessió, d'aquesta externalització, els he de fer una mica d'història, perquè per a alguns a vegades la memòria és feble, per tant... És que a més les coses no passen perquè sí, totes les coses que passen tenen una justificació i tenen un determinat origen. I l'origen d'allò que estem patint avui no és un malvat govern de Convergència i Unió amb el concurs del Partit Popular, que decideixen externalitzar una empresa pública i que han de gestionar un servei públic, que han de gestionar un bé públic. No, l'origen d'això està en l'any 2008 –en l'any 2008– i precisament en la sequera, la més important sequera dels darrers anys que vam patir a Catalunya, durant els darrers anys. I llavors hi havia un govern, el tripartit, se'n recorden? A la llista de consellers que citava el senyor Terrades s'ha oblidat d'afegir el conseller Baltasar, s'ha oblidat també d'afegir el conseller Castells, que eren els consellers de la cosa ambiental, per un costat, i de la cosa econòmica per un altre costat. Doncs, hi havia un govern que, com pollastre degollat, amb perdó dels pollastres, va anar prenent mesures que el que van suposar és un endeutament espectacular de l'Agència Catalana de l'Aigua i de l'empresa pública Aigües Ter Llobregat. Més de 1.700, 1.800 milions d'euros. I això es va posar en evidència en els informes de la sindicatura..., a més amb deutes desestructurats..., es va posar en evidència en els informes de la Sindicatura de Comptes, que fins i tot deia que estava en risc la viabilitat de l'empresa ATLL. També aquell mateix Govern, vull aprofitar per recordar-ho, perquè sempre es parla: «Escolti, els impostos, els impostos, els impostos..., no, doncs, a vegades hi han altres decisions que tenen implicacions sobre les coses que es fan. Precisament l'any 2008 el Govern, aquest mateix Govern que jo els parlava ara, podria haver tingut l'opció d'intentar reduir l'endeutament de les empreses públiques que gestionaven l'aigua. Però, no, va prendre una altra decisió. Va prendre la decisió de suprimir l'endeutament de TV3, perquè suposo que era bastant més important TV3, que no es podia facturar a la ciutadania, que les empreses d'aigua, que sí que es podia facturar, via tarifa, el forat que s'havia deixat a la ciutadania. Però és que, a més a més, tampoc aquells governs no van tenir el valor suficient d'aplicar els plans econòmics i financers que recomanaven uns increments importants de tarifes. I així arribem al 2011, amb una situació de l'empresa Aigües Ter Llobregat extraordinàriament delicada. I així, l'any 2011, partits tan contraris a l'externalització o a la privatització o com en vulguin dir, en contra d'aquesta mesura, com el Partit Socialista, l'any 2011 va votar a favor del canvi de la llei que possibilitava l'externalització de l'empresa Aigües Ter Llobregat. I després es va fer l'any 2012 l'adjudicació; a correcuita, de pressa, molt mal feta. Evidentment molt mal feta, no només com ho veiem ara, sinó com es veia ja en el mateix moment. Primera, era un govern en funcions. Segona, hi havien presses per cobrar els 300 milions de la concessió de forma immediata per poder fer poder front a les nòmines del mes de desembre de l'any 2012. Tercera, hi havia la pressa també de poder comptabilitzar els 1.000 milions de l'operació a cinquanta anys per reduir el dèficit de cara al Govern d'Espanya, però també de cara a Europa. I aquestes són totes les circumstàncies que van rodejar aquella adjudicació, nefasta adjudicació, que ja va ser rebatuda des del mateix dia 1, i quan dic «el dia 1 vull dir el dia 1 de gener del 2013, el mateix dia que es posa en marxa aquesta concessió, i que, doncs, ha durat fins ara. No, m'equivoco, no ha durat fins ara, perquè això encara durarà molt més. Perquè a l'hora d'establir les responsabilitats de l'anul·lació d'aquest contracte, doncs, aquí comença el ball de xifres. I allò que havia de ser un pagament de 300 milions pels serveis d'alguna manera prestats, al marge danys i perjudicis, al marge lucres cessants, doncs, per al Govern apareix una liquidació que precisament és l'empresa la que ha d'aportar diners a la Generalitat. I, per tant, entenem que això acabarà també a tribunals, acabarà també segurament d'aquí a..., uns quants anys més tard. Per tant, vist tot aquest panorama [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , vist tot aquest «culebrot, nosaltres no tenim cap inconvenient en que hi hagi una comissió d'investigació...
Diputat...
...que permeti posar negre sobre blanc totes aquestes qüestions. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. Vicepresident, conseller..., en tot cas, ens trobem avui –algú ho apuntava, algun dels altres diputats que han intervingut de manera prèvia– al final d'un llarg camí; un camí tortuós, un camí al qual aquest grup parlamentari no hi ha donat mai suport, eh? I, per tant, senyor Terrades, li haig de portar la contrària, i sap que li tinc gran estima, però que, en tot cas, també hem d'aclarir les situacions. Esquerra Republicana ha estat sempre crític amb aquest procés. Li vull recordar que Esquerra Republicana no formava part del Govern que va decidir aquesta qüestió. En tot cas, i aquest és un element que sempre hem criticat, aquesta adjudicació es fa en un interregne entre la constitució d'un parlament i d'un altre i, per tant, diguem-ne, és un govern del qual Esquerra Republicana no formava part qui atorga aquesta adjudicació i nosaltres sempre n'hem estat molt crítics i, per tant... L'únic que sí, en tot cas, vam fer, i en espera d'evitar una major pressió sobre les finances públiques i intentar evitar un dany major a la situació que s'havia creat en aquell moment..., vam creure que la posició més correcta, tenint en compte la judicialització, que ja havia sigut immediata, del que es tractava era, com a millor criteri, d'esperar, en tot cas, les sentències, les diferents sentències judicials, acabar el procediment judicial en marxa per evitar que qualsevol actuació, qualsevol rescissió contractual anticipada generés un nyap sobre un altre nyap. Perquè, en tot cas, sí que hem estat crítics en aquest sentit, que creiem que les coses es van fer de pressa i corrents, que no es van fer de la millor manera possible i, per tant, diguem-ne, creiem que el que no podíem era incrementar o accentuar aquesta situació. Vam fer una avaluació, diguem-ne, del que podia ser pitjor i des d'aquest punt de vista vam creure que era el millor. Vostès –i ho sap senyor Terrades, n'hem parlat en diverses ocasions– volien la reversió immediata del contracte, que creiem, des del nostre punt de vista, que no era possible. Creiem que, en definitiva, també a l'hora d'analitzar aquesta situació tampoc no podem deixar de posar en context en quin moment o per què es duen a terme aquelles actuacions. El senyor Rodríguez ho apuntava en una, diguem-ne, prolixa relació de fets des de l'any 2008 fins a aquest moment. I, per tant, diguem-ne, situava també en quin context es van realitzar i en quin context econòmic estava el Govern de la Generalitat, sobretot, especialment, pel que feia al que s'havia fet amb la gestió respecte a les infraestructures hidràuliques i algunes responsabilitats. Per tant, des d'aquest punt de vista, ho hem de tenir en compte, i hem de tenir en compte també el context generalitzat d'un instrument aprovat per l'Estat, que es diu «el FLA i, per tant, la situació d'ofec econòmic que patia aquest país en aquell context; context d'ofegament econòmic que segueix existint, que no té aturador, diguem-ne, la voluntat depredadora del Govern de l'Estat respecte a l'aspecte de la situació econòmica del país i es van inventar allò del FLA, que, en definitiva, el que corresponia és que amb els nostres propis recursos, amb el propi dèficit fiscal que patíem com a país, a més a més havíem de pagar interessos sobre la qüestió. Per tant, aquesta era la situació en un context, diguem-ne, d'aquest ofec econòmic, que el Govern de la Generalitat en aquell moment va intentar, diguem-ne, sortir de l'atzucac amb aquesta operació i amb alguna altra la qual tampoc creiem que s'havia d'haver fet. En tot cas, volem també i creiem que s'ha de posar en context. Creiem, i des d'aquell primer moment, nosaltres vam treballar..., i els diferents compromisos que vam assumir des del punt de vista públic, i això ha quedat clar i palès en totes les intervencions parlamentàries que hem anat fent, malgrat que algú no ens ho vulgui reconèixer..., vam estar treballant per fer possible la reversió en el moment que fos oportú, en el moment que s'haguessin acabat les diferents sentències judicials. I això és el que ens porta a fixar en la Llei d'acompanyament del 2017, en una disposició addicional, la disposició addicional sisena en concret..., que crea ja les bases per fer possible aquesta creació d'una empresa pública, cent per cent de capital públic, que fos qui gestionés tot l'actiu i la gestió de l'aigua. I, per tant, des d'aquest punt de vista i, a partir d'aquí, l'aprovació del Decret 4/2018, que crea l'empresa ATL com a empresa pública. Més enllà de la judicialització, perquè el tema de l'aigua és un tema complex, és un dret bàsic, com s'ha apuntat, creiem que, per tant, des d'aquest punt de vista és millor que això estigui gestionat, des del punt de vista, a través d'alguna empresa de capital enterament públic..., pensem que la judicialització de l'aigua no és una qüestió exclusiva del Govern de la Generalitat, sinó que altres administracions que també han estat gestionant l'aigua, com ha passat en el cas de l'Àrea Metropolitana, ha acabat també amb processos judicials prou complexos. Per tant, entenent i reconeixent, diguem-ne, que estem davant d'un dret bàsic, és evident que algú intenta fer un negoci amb la qüestió de l'aigua i, per tant, des d'aquest punt de vista acaba generant sempre alguns conflictes econòmics importants. Creiem també que, en tot cas, el Govern de la Generalitat ha anat complint, diguem-ne, amb una obligació de ser prou prolixa també pel que fa a les explicacions parlamentàries davant d'aquesta cambra i davant de les diferents comissions de Territori i Sostenibilitat que hi han hagut en aquests temps. I, per tant, també m'agradaria recordar que, per exemple, en la desena legislatura, els consellers del Govern van comparèixer fins a tres vegades, el 27 de març del 2013, el 29 d'agost del 2013 i el 15 de juliol del 2015. En l'onzena legislatura es va comparèixer també, els consellers d'Economia i els consellers de Territori, l'11 de maig del 2016, per donar compte de la situació. I la darrera vegada, fa algunes poques setmanes, el conseller Calvet i el vicepresident Aragonès van comparèixer també per donar compte, en aquest cas, diguem-ne, de l'estat de liquidació. Per tant, des del nostre punt de vista, insistim que hi ha hagut claredat sobre la gestió del que s'estava fent; insistim que des del punt de vista polític nosaltres no creiem que s'hagi fet tot bé, i, en tot cas, hem insistit a..., hem estat fent les crítiques; però, en tot cas, creiem que també la voluntat de transparència sobre l'operació hi ha sigut, no? Des d'aquest punt de vista, creiem que algunes de les crítiques que s'han fet per part, diguem-ne, d'alguns dels proposants pel que fa a la comissió d'investigació no són ajustades. Creiem que intentar barrejar la gestió, diguem-ne, d'Aigües Ter Llobregat amb l'L9 o amb Spanair no és de rebut, creiem que són altres qüestions. I pel que fa a la qüestió de Spanair bàsicament hem pogut detectar, a través de les diferents comissions, que va haver-hi una interferència claríssima per part del Govern de l'Estat per no fer possible aquesta operació. Pel que fa al tema de l'L9, podríem, senyora Bravo, ho sap vostè, que podríem fer un llistat immens d'inversions o de no inversions del Govern de l'Estat, i per desgràcia algunes d'elles tenen, diguem-ne, repercussions sobre la vida del dia a dia i sobre la vida física de les persones que viuen en aquest país. Independentment del que pensin, vostès saben i són conscients que la manca d'inversions en rodalies és brutal; vostès ho han reconegut, la ministra ho ha reconegut, i, per tant, tots els governs ho han fet, per moltes promeses que hi hagin, eh? I, per tant, des d'aquest punt de vista ens sembla, creiem que no és de rebut. Pel que fa a la revocació del contracte quaranta-quatre anys abans del que estava previst, doncs miri, escolti, si haguessin pogut ser quaranta-sis anys abans, creiem que tots ens n'haguéssim alegrat i, per tant, diguem-ne, haguéssim millorat tota aquesta situació. Pel que fa a, diguem-ne, les crítiques dels pressupostos, no?, se'ns diu, el senyor Ferro ens deia que si els pressupostos socials, que si no contemplen... Escolti, vostès s'han passat setmanes i setmanes demanant-nos que aprovéssim els pressupostos més socials de l'Estat espanyol... Què són?, aquells que incrementaven el pressupost de defensa?, els pressupostos que més incrementaven el pressupost de defensa?, aquests eren els pressupostos socials que vostès han estat defensant que nosaltres aprovéssim a qualsevol preu i de qualsevol manera? Quan, a més a més, s'ha acabat veient que tot el que hi havia era fum i que, per tant, des d'aquest punt de vista, no hi havia cap contingut, allò..., amb contingut al darrere i, per tant, des d'aquest punt de vista no ens portaven enlloc. I, senyor Terrades, deixi'm que l'hi dediqui: la llei òmnibus no s'aprova, diguem-ne, pels aires, per la ciència infusa, eh? Algú hi va donar suport, a la llei òmnibus que va fer possible després algunes operacions des d'aquest punt de vista i, per tant, alguns tenen responsabilitats des d'aquest punt de vista en tota aquesta gestió també, encara que després se'n vulguin fer escàpols, eh? I, per tant, també acabar-los de dir això: insistim que estem contents de que finalment aquest procés hagi acabat, com creiem que no hagués hagut mai de començar, però que, en tot cas, la gestió pública d'un bé tan preuat, com és l'aigua, d'un bé necessari, com comentava la senyora Sánchez, en mans públiques, que permeti governar quina ha de ser la tarifa des del control públic i, per tant, reinvertir els beneficis en tota la qüestió i amb totes les inversions necessàries per tirar endavant tot un procés, un cicle integral de l'aigua... Creiem que aquest és el model que cal seguir, creiem que aquesta és l'oportunitat que ja ha posat aquest Govern en marxa i, per tant, des d'on no haguéssim hagut de sortir mai..., i que, en tot cas, ens alegrem que funcioni d'aquesta manera. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Tot seguit, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Narcís Clara.
Gràcies, president. Consellera, consellers, membres del Parlament, convidats, soc de l'opinió que, un cop ja constituïda la nova ATL pública, com a conseqüència de l'aplicació de la disposició addicional sisena de la Llei 5/2017, els reptes de futur superen en interès, i de molt, les anàlisis del passat. Dedicar esforços en insistir una vegada i una altra a discutir sobre qüestions que o bé ja han quedat perfectament exposades, raonades i establertes o bé estan per decidir definitivament en els tribunals probablement no sigui el més oportú. Tanmateix, la proposta de resolució és la que és, i intentaré emmarcar-m'hi. La part resolutiva és una relació de diverses anàlisis i valoracions en diferents moments temporals, des del perquè de l'externalització del servei, el 2012, fins a les conseqüències de l'anul·lació del contracte, les quals van més enllà del moment actual. Alguns dels arguments que els exposaré, especialment pel que fa a la liquidació, ja van ser presentats pel vicepresident Aragonès i el conseller Calvet en la seva compareixença en comissió del 3 de l'I del 19. Poc ha canviat des de llavors. El fet més rellevant del 2012 fou que es concedí la prestació de servei, no pas la titularitat. Durant la concessió, els actius continuaren essent públics, i l'empresa concessionària estava subjecta al control i les decisions del poder públic, com ho demostra el fet que necessitava l'aval de la Generalitat per apujar tarifes o fer obres, per exemple. Abans del 2012, l'ATLL pública era la responsable de la governança i de l'operació. En el període de 2013-2018, es constituí el Consell de Xarxa Ter Llobregat, que actuà com a entitat pública encarregada de la governança de tot el sistema. A partir d'aquest any es manté aquesta estructura, amb la diferència notable que la gestió de l'ATL és pública. En la majoria d'intervencions sobre la concessió de la gestió d'Aigües Ter Llobregat planen diferents percepcions del perquè de l'adjudicació de la gestió de l'ATLL a una empresa privada. Des de la constitució de l'ATLL i fins al 2003, el color polític del Govern de la Generalitat fou el mateix. Aleshores, és coherent defensar que s'externalitzà la gestió de l'ATLL per motius estrictament ideològics, per afeblir el sector públic català, com sovint es suggereix? Si fos així, per què no és creà ja amb aquest format? O per què no s'adjudicà la gestió abans del 2003? De temps n'hi hagué, i molt, i no és feu. Aquesta, definitivament, no és la raó. Els motius els coneixen tots vostès sobradament, encara que alguns no ho vulguin reconèixer. Les circumstàncies econòmiques del moment foren la raó principal, i diria que única, d'aquella decisió. Una combinació de factors externs –l'infrafinançament continu de la Generalitat, l'obligació de reduir el dèficit de forma dràstica i la mateixa situació de l'ATLL– s'uniren per crear una situació indefugible. La gravíssima crisi econòmica mundial, el tancament dels mercats financers i la prima de risc a sis-cents punts bàsics dibuixaren un primer perímetre negatiu per a les finances de la Generalitat. En un segon entorn més intern trobem dues causes interrelacionades que malauradament continuem patint. En primer lloc, les finances fiscals, a les que em referiré de forma molt resumida; els resultats de l'any 2012 foren d'uns 10.000 milions amb el mètode del benefici i d'uns 13.000 milions amb el mètode del flux monetari, fluxos de recursos sempre negatius per al nostre país. En segon lloc, el no compliment del principi d'ordinalitat; és a dir, després d'aplicar el fons de garantia dels serveis bàsics, el de suficiència i el de competitivitat, la situació de Catalunya en l'ordenació d'ingressos per habitant baixa unes quantes posicions. Sintetitzant, Catalunya és un país econòmicament molt dinàmic, com demostra per exemple la seva ràtio d'exportacions, però, en canvi, té pocs recursos per finançar els serveis que la ciutadania reclama i als quals té tot el dret. Un factor conjuntural però fonamental fou el llindar preestablert de l'1,5 per cent del dèficit públic. La tendència positiva per al reequilibri, com s'ha explicat fa una estona, dels darrers anys la marcaren les polítiques que s'implementaren a principis d'aquesta dècada. Si bé és cert que si s'hagués volgut complir l'objectiu de dèficit al cent per cent probablement l'economia catalana hauria sofert excessivament, també ho és que hi havia l'obligació d'apropar-nos al llindar preestablert, i així ho feu el Govern, reduint en aproximadament un 80 per cent la diferència entre el dèficit de l'any anterior i el valor llindar preestablert. Un nivell elevat persistent de dèficit implicaria un endeutament més gran, amb el consegüent cost per a les generacions futures. Pagar el deute i els seus interessos era i és ineludible. S'implementaren mesures com la que estem tractant; també moltes d'altres, i a més a més a nivell fiscal. Aquesta que tractem es basa en la col·laboració publicoprivada, tal com es fa en altres dominis com el transport públic i l'habitatge, per posar dos exemples de la mateixa conselleria a la que estava supeditada l'ATLL. Tot i així, s'hagué de fer una reducció pressupostària. Aquesta no fou homogènia, sinó que afectà principalment aquells serveis públics menys fonamentals en comparació amb la sanitat o amb l'ensenyament, que disposaren de reduccions percentuals més discretes. Si centrem el focus en l'ATLL, les pèrdues de períodes anteriors –que no analitzaré, perquè ja he expressat que prefereixo pensar en clau de futur i no de passat– havien comportat un deute subrogat a la Generalitat de 756 milions d'euros. Aquesta situació economicofinancera comportava un risc per a la continuïtat i la qualitat del servei. Amb el primer pagament del cànon, 299 dels 995,5 milions totals, s'havien de pagar nòmines. A més, es feu l'apunt comptable per l'import total, per tal que tota la suma servís per reduir el dèficit del 2012, com així fou. De quina manera ha afrontat el Govern aquest conflicte? Amb professionalitat, seguint tots i cadascun dels procediments normatius establerts, complint les resolucions dels tribunals, amb fredor burocràtica, com va expressar el conseller Calvet, amb rigor, tenint com a principal objectiu el manteniment del servei i la qualitat, la preservació del patrimoni públic, això és, defensant per sobre de tot els interessos de tots els ciutadans de Catalunya. Molt probablement la qüestió més important que queda per resoldre és el cost, positiu o negatiu, de la recuperació de la gestió. Què ens han dit els tribunals? La primera sentència del TSJC no va explicitar si el contracte era nul de ple dret; posteriorment va indicar que es tractava d'un supòsit d'anul·labilitat. En tot cas, el contracte no és convalidable. Una primera dada, certament, foren 300 milions a retornar per la Generalitat, però fou fruit d'informació preliminar, que no tenia en compte l'anul·lació del contracte. A més, la comissió de liquidació no hi intervingué, atès que no estava constituïda. La primera liquidació definitiva professional amb la hipòtesi de contracte nul de ple dret fou d'uns 38 milions d'euros, conseqüència d'uns costos d'uns 874 i uns ingressos d'uns 912, en aquest cas favorables a la Generalitat. En aquests càlculs es reconeixien les despeses derivades de la prestació material del contracte, els imports de cànons satisfets, el cost de les obres executades, l'interès legal sobre l'import pendent de recuperació del cànon inicial i un marge industrial del 10 per cent dels costos d'operació, per evitar un enriquiment injust de l'Administració. En els nous càlculs, producte de l'anul·labilitat del contracte i de no ser nul de ple dret, es reconeixen a l'empresa quatre nous punts: els costos de licitació de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, les despeses financeres de l'ATLL com a conseqüència dels préstecs formalitzats amb entitats financeres o amb societats del seu propi grup empresarial, despeses de l'impost de societats per l'import que l'agència tributària no faci efectiva la seva devolució i, finalment, el reconeixement de l'estimació del benefici de la concessió entre el 3 del IV del 18 i el 31 del XII del 18. El resultat dels costos s'incrementa a uns 966 milions i els d'ingressos, naturalment, es manté, i dona un resultat de la segona liquidació definitiva provisional d'uns 53 milions. La liquidació definitiva només podrà tenir lloc quan les dades del 2018 siguin reals i no pas estimades. No hi ha incoherència, sinó tot el contrari: a diferents hipòtesis, diferents resultats. L'incoherent seria exactament el contrari: que amb diverses hipòtesis el resultat fos el mateix. Per acabar, constatar que les notícies d'aquest mes han estat molt satisfactòries per a la Generalitat. A causa de la interlocutòria del TSJ, en què es desestimen les mesures cautelars, la concessionària ha resolt donar les claus de l'ATLL a la Generalitat i permetre que aquesta prengui possessió de tots els actius. De la meva exposició tots vostès deuen haver deduït, sense cap mena de dubte, que el nostre grup votarà en contra d'aquesta proposta de resolució. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Votarem en primer lloc la proposta de resolució presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans i posteriorment votarem la proposta de resolució presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, també, conjuntament amb el de Catalunya en Comú Podem. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'adjudicació del servei d'abastament d'aigua en alta Ter-Llobregat (continuació) (retirada)]] [[252-00014/12]] Sí. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Sí, que totes dues propostes són idèntiques, i per tant nosaltres retiraríem la que només signem nosaltres, per votar únicament la que està presentada per tothom.
D'acord. Per tant...
Per altres grups, també.
Atès que vostès retiren la primera proposta de resolució, votaríem només la segona, és a dir la presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans i pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per tant, passem a votar aquesta proposta de resolució. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució ha quedat rebutjada per 49 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de la gent gran]] [[302-00060/12]] Passem, doncs, ara, seguidament, al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt setzè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació de la gent gran, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, senyores, senyors diputats, senyora consellera, senyor conseller. Saludar també a les representants d'ACRA, que ens acompanyen avui en aquest debat on presentem com a Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar la moció subsegüent a la interpel·lació que vam tenir fa alguns dies en aquest Parlament sobre la situació de la gent gran a Catalunya. I ho farem en quatre àmbits molt diferenciats que considerem que són fonamentals per millorar el benestar de la gent gran al nostre país. Primer àmbit, increment de les prestacions. En aquesta moció, demanem la recuperació de dues mil noves prestacions vinculades a residència i trencar d'aquesta manera el degoteig de prestacions vinculades que impedeix que persones que necessiten una plaça puguin accedir a una residència que estigui a prop de casa. En demanem dos mil tot i que tenim cinc mil llits buits de residència. Per tant, no volem tampoc demanar impossibles; volem demanar coses que siguin possibles, que es puguin fer, i, per tant, l'esforç pressupostari que vostè, com a govern, senyor conseller, ha d'empentar. Quant costa la nostra proposta? Setze milions d'euros. Demanem, a més, prestacions per a la residència, però també desfer les retallades en prestacions vinculades a residència que va iniciar el Govern Mas, perquè saben vostès que les prestacions vinculades a la residència ja a l'any 2010 eren superiors a les que tenim en aquests moments, perquè hi havia una part del tram autonòmic que es posava i que complementava aquestes prestacions. Doncs hem de retornar un altre cop a aquestes prestacions que permeten que la gent hagi de pagar menys per poder accedir a una plaça de residència. I també, fonamentalment, demanem allò que teníem abans, demanem per part del Govern el seu compromís de recolzar que les cuidadores no professionals puguin rebre la seva cotització social, la seva seguretat social, tot i que és un tema, efectivament, de l'Estat, però també han d'intentar incrementar vostès les prestacions en un 30 per cent. Per tant, més prestacions vinculades a la residència, més quantia i més prestacions a cuidadores no professionals, senyor conseller, 27 milions d'euros. Segon àmbit, increment de places. Ja que el Govern no posarà ni un euro per a la construcció de noves residències públiques, el Govern que ens vol presentar un paper, un estudi, ens vol explicar uns pressupostos que no ha presentat, que es suposa que són els més socials de la història, no aporta ni un euro –ni un euro– per a la construcció de noves residències públiques a Catalunya, doncs ja que vostès tenen aquesta política en el si dels propers pressupostos, si és que es presenten, nosaltres el que volem és que vostès puguin concertar totes les places que facin els ajuntaments, perquè en aquests moments són els ajuntaments els que estan construint els equipaments de residències, cosa que no els toca, i vostès, si de cas, els concerten algunes places. Per tant, aquelles residències fetes amb diners públics han de tenir places públiques concertades per la Generalitat de Catalunya. A més a més, per intentar ocupar les cinc mil places de centre de dia que també estan buides, li proposem obrir-ne dos mil i també que millori el transport adaptat des del domicili fins a aquests centres, el que tindria una repercussió pressupostària d'uns 15 milions d'euros. Només recordar-li que una hora de centre de dia és més barata que una hora d'aparcament a qualsevol ciutat. Cinc-centes noves places públiques en residències que han construït els ajuntaments i obrir dos mil noves places de centre de dia, senyor conseller, 24 milions d'euros. Tercer àmbit, qualitat del servei. Cal encarregar una auditoria externa, no un estudi, no un informe, que valori si l'atenció és bona, si el menjar és correcte, si es compleixen les ràtios, si els serveis mèdics i sanitaris són els adequats, ja que vostès es neguen a canviar els mecanismes d'inspecció i per tant ens trobem que només algú independent ens pot donar la garantia que s'està fent una bona feina. I per aconseguir-ho caldrà, a més a més, més gerocultors, més gerocultores, per incrementar la qualitat del servei, amb millors condicions laborals i salarials, i caldrà actualitzar els costos i les tarifes del sector, etcètera. I en el quart àmbit, aquelles coses que no costen diners i que és una qüestió de voluntat política. Volem que es presenti l'avantprojecte de la gent gran que vostè es van comprometre a fer a l'any 2017 i que encara estem esperant i en tenim només un powerpoint; volem que presentin també vostès un pla estratègic de millora dels serveis d'atenció domiciliària, que es reforci, que contempli com podem fer que la gent estigui ben cuidada a casa seva; volem que Catalunya disposi d'un pla per a la seguretat per a les persones grans, un nou marc per a la lluita contra el maltractament de la gent gran, ja que l'actual és de l'any 2012, i volem i demanem un altre cop actualitzar la Cartera de serveis socials. Senyor conseller, aquestes són propostes possibles, ni tan sols té vostè l'excusa d'uns pressupostos per no poder fer-ho. Jo crec que seria bo que sortíssim d'aquest Parlament com a mínim amb el compromís de que vostès poden fer alguna cosa, tot i que sigui mínima, tot i que sigui només obrir quatre de cada deu places que vostès tenen tancades per posar-les a disposició de la gent gran, que en aquests moments es pot trigar fins a quatre anys per esperar tenir una plaça en una residència pública al nostre país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Elisabeth Valencia.
Gracias, vicepresidente. Consellers, conselleres, diputados, diputadas, personas que hoy nos acompañan, buenos días a todos. Las personas mayores actualmente en Cataluña representan el 18 por ciento de la sociedad y se prevé que en 2030 esta cifra alcance el 25 por ciento. Esto quiere decir que una de cada cuatro personas en 2030 tendrá más de sesenta y cinco años. La situación que vivimos en Cataluña en relación con la atención a las personas mayores es alarmante y la necesidad que tenemos de mejoras es vital. Venimos de años de gobiernos de Convergencia en los que se ha sacado la tijera para realizar el mayor recorte de derechos sociales que se conoce en Cataluña; mientras con una mano se recortaban derechos sociales a todos los catalanes, con la otra se cogía la estelada y se partía nuestra sociedad en dos. El nivel de irresponsabilidad es enorme: dividir a la sociedad catalana, recortar nuestros derechos y seguir dando la espalda a las políticas sociales. En nuestra comunidad autónoma han muerto, como ha indicado antes mi compañera, más de once mil personas en los últimos cinco años esperando un recurso. Han fallecido personas que habían solicitado la Ley de dependencia y sin recibir la ayuda que les correspondía. Tenemos una lista de espera de más de dieciocho mil personas para acceder a una residencia –la lista de espera más alta de España, por cierto. ¿Cómo se puede explicar que, teniendo esta lista de espera, tengamos cinco mil plazas de residencia vacías, señor conseller? Solo se explica por falta de voluntad política e incompetencia. Miren, el precio medio de una plaza de residencia es de dos mil euros, y conocemos personas que pagan hasta 2.400 euros para que su familiar esté atendido. Las familias han tenido que pedir préstamos, han tenido, algunas, que hipotecar sus casas. ¿Les parece que este coste es asumible por las familias catalanas? Nosotros no nos vamos a andar con rodeos, le pedimos a este Govern construcción de residencias, queremos más plazas públicas y concertadas y las queremos allí donde se necesitan. El Govern lo tiene fácil. Dejen ustedes de despilfarrar dinero público de todos los catalanes en el proceso independentista, en mantener su estructura de altos cargos y enchufados a dedo y destinen ustedes el presupuesto de la Generalitat de Catalunya a reducir la lista de espera y a atender a las personas mayores dignamente, por favor. [[Aplaudiments.]] Desde Ciutadans estamos de acuerdo en que donde mejor están las personas mientras puedan es en sus casas, pero los servicios de atención domiciliaria también son insuficientes y cuando las personas necesitan residencia porque ya no pueden aguantar más en casa, no la tienen, se mueren esperando. El Govern es incapaz de decirnos qué va a pasar con la atención a nuestros mayores en los próximos años en Cataluña. ¿Qué van a hacer ustedes? ¿Qué estrategia van a seguir? ¿Van a abrir más plazas de residencias, señor conseller? ¿Van a recuperar ustedes las plazas de centros de día? ¿Van a aumentar las prestaciones económicas vinculadas? ¿Van a dignificar de una vez las condiciones laborales de los trabajadores del sector? Explíquennos, por favor, qué van a hacer. Hemos presentado una enmienda a la moción para que de una vez por todas se construyan residencias, se abran más plazas públicas, tanto de residencias como de centros de día y pisos tutelados, y queremos que se haga, repetimos, donde más se necesita. Analizando la moción del PSC, le tenemos que decir que parece una moción de Unió o de Convergencia. ¿La redactado el señor Espadaler, la moción, señor Moreno? Nosotros estamos a favor de la colaboración público-privada, faltaría más, pero se olvidan ustedes de que la prioridad debe ser tanto concertar plazas como impulsar la construcción de nuevas residencias públicas. No sabemos por qué el PSC no lo pone en su moción; debe ser porque en el momento de redactar la moción el PSC estaba en negociaciones con Esquerra Republicana para aprobar los presupuestos generales del Estado o bien porque la ha redactado la parte más convergente de su grupo parlamentario, el señor Espadaler. Le decimos al Partido Socialista que no nos utilice a los catalanes como moneda de cambio de los gobiernos independentistas; es nuestro deber exigirle al Govern los cambios necesarios para mejorar esta situación. Desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans, saben que hemos propuesto una comisión para mejorar la calidad de las personas mayores en Cataluña. El objetivo de esta comisión es escuchar a todo el sector, y lo estamos haciendo, para pedirle al Govern que adquiera los compromisos necesarios para que las personas mayores estén atendidas con la dignidad que se merecen. No seremos una sociedad justa y avanzada hasta que no seamos capaces de atenderles como se merecen; les debemos lo que somos, no podemos darles la espalda cuando más nos necesitan. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per defensar les esmenes presentades, pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada Najat Driouech.
Gràcies, vicepresident. Bon dia, conselleres, conseller, diputats i diputades. Primer de tot, vull començar saludant a totes les entitats, professionals, cuidadors i cuidadores que fan possible un envelliment actiu i digne de la nostra gent gran. Bé, aquesta moció, al nostre entendre, és el paradigma del context electoral que estem vivint. Per què ho dic, això? Perquè han presentat una carta als Reis i no han volgut negociar gaire. Això d'obviar la negociació malauradament comença a ser el vostre pa de cada dia, i els acabarà passant factura, perquè no crec que els vostres votants considerin que aquesta sigui la manera de fer política. Però el que els deia, això és una carta als Reis, perquè disposa de tots els elements bàsics per ser-ho: demano totes aquelles coses que em venen de gust, em penso que tot és gratis perquè ho porten uns éssers màgics que fan realitat els desitjos i, si no em porten tot allò que demano, rondinaré malgrat que sabia que era impossible que em portessin tot el que he posat a la carta. I això crea desafecció, companys i companyes del PSC. I jo ho puc dir, perquè estic aquí de forma circumstancial. Quan la ciutadania estem als nostres sofàs veient els vostres discursos variables en funció del grau de responsabilitat de gestió que teniu, ens adonem que esteu fent partidisme i no política. I això és el que esteu fent vostès aquí, avui. Això no és divergència ideològica, això és crear un relat irreal sobre uns suposats objectius que no acomplim perquè no volem quan sabeu perfectament que, si depengués de vostès, tampoc podríeu assumir aquests objectius. De debò creuen que, si poguéssim, no concertaríem el cent per cent de les places de residències i centres? De debò creuen que, si poguéssim, no obriríem dues mil noves places de centres de dia i residències? Però nosaltres mai mentirem a la ciutadania. Ni ara que depèn de nosaltres, ni quan fa uns anys érem el grup més petit d'aquest hemicicle i érem coherents amb la situació del país. Ara bé, no només demanen qüestions que no es poden assumir perquè no hi ha prou recursos, sinó que ens demanen qüestions que no depenen de nosaltres, com incorporar més gerocultors i gerocultores, quan saben que això depèn de la negociació col·lectiva. O quan pretenen iniciar accions sense haver dut a terme coses prèvies. Per exemple, actualitzar la Cartera de serveis socials, sense esperar l'aprovació del Pla estratègic de serveis socials. Però és igual, quan es tracta d'emplenar titulars per aconseguir uns quants vots, tot és igual. Doncs així, fan un flac favor a la ciutadania i preparen el camí a l'extrema dreta. Perquè davant del populisme i la mentida, vostès mai guanyaran. Predicant que es poden assolir uns objectius impossibles, el que fan és crear falses esperances i demostrar una cosa: que tenen clar que estaran molts anys a l'oposició a Catalunya. Perquè si creguessin que poden governar, estic segura que no s'atrevirien a afirmar que aquests compromisos es poden assolir. I per últim: recordar que van agafar una gran idea del catalanisme i d'esquerres, la de la consellera Simó, el sistema de dependència, i el van fer seu a través del Govern de Zapatero, infrafinançant i creant greus problemes a la Generalitat a l'hora de gestionar. És a dir, vostès van agafar una gran idea i un bon sistema, van fer grans promeses i mai es van fer responsables. Mai van assumir la seva part de cofinançament, fent presonera de la seva promesa la Generalitat, que no només ha hagut d'assumir el 50 per cent del finançament que li corresponia, com vostès ja saben... A més, vénen i reclamen que nosaltres acomplim el cent per cent que li correspon a un altre. En resum, si volen parlar sobre la millora i la dignificació de la vida de la nostra gent gran, sense demagògia i des de la responsabilitat, aquí ens tindran, com hem fet en dues esmenes que ens han acceptat, de moltes que hem presentat. Però no jugarem a crear falses expectatives i menys, amb la nostra gent gran. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per defensar les esmenes presentades, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada Imma Gallardo.
Moltes gràcies, president. Conselleres, conseller; diputats i diputades; personal del Parlament; en especial ACRA i públic present; molt bon dia a tothom. Vull començar agraint al grup proposant l'oportunitat de debatre sobre un tema tan important, i també als diputats Moreno i Driouech, per la feina feta, encara que no gaire reeixida, com ens ha explicat la diputada. I aquí coincidim tots: a Catalunya tenim un greu problema, tenim una societat cada cop més envellida, i comencem a adonar-nos que no cuidem prou bé les persones de més edat. Ho exposava de manera clara la llicenciada en ciències econòmiques i empresarials, Maria Galofré, en l'article del 2001: «La vellesa dels ciutadans europeus versus la infantesa de la ciutadania europea. Fa divuit anys de l'article, però segueix més vigent que mai. Deia Galofré, que: «l'augment del nombre de persones grans, que cada vegada viuen més anys, posa al descobert les mancances i els dèficits d'un sistema de prestacions socials i sanitàries dissenyades en un moment en què l'estructura demogràfica era totalment inversa. En resum, l'envelliment de la població no deixa de ser un triomf en la lluita de la vida contra la malaltia i la mort. Però si volem que s'envelleixi amb una major qualitat de vida, cal que ens replantegem el sistema de prestació social i sanitària, per millorar-lo a partir d'una mirada més transversal i participativa. El nom també fa la cosa, aquest cop sí. Igual que en un moment donat es va considerar que la paraula «vell, «vella, tenia unes connotacions més pejoratives, i vàrem començar a anomenar-los «gent gran, potser avui hauríem de ser capaços de trobar el nom que s'ajusti més a la realitat de les persones, que no només cuiden els nets, sinó que també participen activament de la vida en societat, des de la universitat, el món associatiu o incorporant-se a les noves tecnologies. En aquesta dotzena legislatura, tenim la responsabilitat d'escoltar molt més els savis. Per això, hem aprovat un munt de compareixences, tant d'entitats com d'experts, a la recent creada Comissió d'Estudi de la Gent Gran. El Pla de Govern ja en parla, d'una estratègia única d'atenció integrada, social i sanitària a les persones grans, o amb necessitats complexes, que promourà la seva autonomia personal i en facilitarà la permanència en l'entorn habitual. Segurament, molts dels d'aquí presents estem d'acord amb aquests principis, els problemes venen en com posar-los en pràctica. La majoria de punts de la moció haurien d'incorporar l'afegitó que digués: «d'acord amb les disponibilitats pressupostàries, perquè si no hi ha finançament, no són viables, per més electoralistes que siguin. Només una mica de memòria: 2006, Llei de la dependència del PSOE, amb finançament al 50 per cent Estat i les comunitats autònomes. Ho comentava la diputada..., no s'han acomplert mai. 2012: decret retallada del Govern del PP, perquè finalment, l'aportació que s'ha acabat fent des de cada una de les administracions, la proporció ja comentada pel conseller El Homrani, en algunes ocasions és que de cada deu euros aportats, set els aporta la Generalitat, dos l'usuari, perquè hi ha copagament, i un l'Estat. No cal dir res més. Independentment si a Espanya ha governat el PP o el PSOE, els recursos per a Catalunya no arriben mai, i això algun dia ens ho hauran d'explicar. I no malgastem, perquè tot i no disposar dels recursos que generem, algunes dades del 2017: 14.390 persones incorporades al sistema, respecte l'any anterior; o 2.672 nous llocs de treball directe, generats per l'augment de serveis. I ja sé que em diran que sempre parlem del dèficit fiscal, però és que les xifres són escandaloses. Si tinguéssim els ingressos que generem, els podríem invertir en aquelles polítiques que ens permetessin millorar l'atenció a tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Des de Junts per Catalunya, pensem que hem de ser capaços de dissenyar les millors polítiques per afavorir un envelliment més actiu i saludable, que comptin més amb la gent gran. Models que es puguin adaptar al nivell de capacitat de cadascú, però també a la diversitat del territori. Perquè la solitud és tan present a qualsevol petit poble del Pirineu, com a les grans ciutats, però la manera de combatre-la és molt diferent, i aquí també necessitem polítiques que garanteixin l'assistència residencial, amb un tracte digne; però també polítiques que potenciïn l'envelliment domiciliari, si és l'opció triada. I acabo: encara som a temps de millorar força aspectes, en tot cas, les administracions públiques hi tenim una part molt important, de responsabilitat, però també ho és de tota la nostra societat. I aquest també ha de ser un dels grans reptes de la futura república. Entre tots plegats hem de tenir millor cura de la nostra gent de més edat, tal com voldríem que, en un futur, ens cuidin a nosaltres. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada Marta Ribas.
Bon dia a tothom. Aquesta moció és potser una mostra d'allò que la meva..., la presidenta del meu grup parlamentari, aquest matí deia: en molts temes en què, des de fa temps, eh?, treballem, a vegades, en paral·lel, o conjuntament amb el Partit Socialistes, i amb el Grup Socialistes, som nosaltres els que acabem tibant, perquè realment s'acabin fent les coses des de perspectiva d'esquerres. Avui hi ha aquesta moció, i a continuació, una moció del meu grup parlamentari, de Catalunya en Comú Podem. En els dos casos, som complementaris en aquest aspecte de la dependència, la meva tracta també d'altres temes. I en la nostra, sí que hi ha aquesta aposta de garantir com resoldre aquesta manca de resposta a la gent que pateix dependència i que ja té drets reconeguts, a partir de la construcció de més places públiques, a partir de l'increment de les tarifes condicionant que aquests diners vagin a millorar les condicions laborals del personal que treballa en aquestes residències, o a incrementar les ràtios i també, de personal, i també la inspecció laboral, de com es treballa en aquestes residències. Sigui com sigui, evidentment, aprovarem completament aquesta moció del Grup Socialistes, no li hem fet cap esmena, la trobem complementària a les nostres propostes, perquè tampoc només construint noves places de residència, donarem resposta a les 18.500 persones que, ara mateix, estan esperant una plaça ja reconeguda de dret. I per tant, també ens caldria una aposta per l'increment de les prestacions vinculades, de les PEVS, que és l'aposta que fa en aquesta moció, el Grup Socialistes, o per les prestacions de cuidadores no professionals; o per més places de centres de dia. Evidentment, ho trobem complementari amb la nostra aposta principal, pressupostària, que posem en la moció que ve a continuació, que és de construcció de noves places públiques. Per cert, les esmenes, totes o gairebé totes les esmenes que s'han presentat per part de..., conjuntament dels grups del Govern, de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana, és per no quantificar res, en aquesta moció, i perquè tot quedi supeditat a disponibilitat pressupostària. Molt bé, és normal, hi ha d'haver disponibilitat pressupostària, però és que ens ho estan dient, quan vostès estan presentant unes xifres d'un projecte de pressupostos, aquest dilluns passat; un projecte de pressupostos que incrementen poc més de 100 milions allò..., que ja s'han gastat des del Departament de Treball, Afers Socials, l'any 2018 i que, quant a dependència en concret, pressuposten exactament el mateix que han executat l'any 2018; exactament el mateix. Per tant, vostès estan posant una disponibilitat pressupostària per a l'any 2019 que no permet fer res diferent, respecte a l'any 2018. I el poc marge que es té, amb la mateixa quantitat, i la mateixa xifra, que ja t'has gastat el 2018, l'únic canvi que fan –i encara no han negat l'afirmació d'aquesta diputada en aquest sentit– és que no només destinaran zero euros a construir noves places, com ja feien fins ara, sinó que a més, en pensen destinar zero a concertar-ne, de places, en aquest any 2019: zero. Vostès, amb aquestes esmenes i amb aquestes propostes, el que estan dient és que l'any 2019, en dependència, pensen fer més del mateix, i en això són generosos, perquè en realitat faran menys del mateix. I això vol dir que continuï morint-se la gent esperant la plaça de residència, que és el que ha estat passant en aquests darrers anys, i que siguem una de les pitjors comunitats autònomes en resposta en serveis a la dependència; de les pitjors en llista d'espera; de les pitjors en temps d'espera; de les pitjors en copagament que han de fer les famílies per a aquests serveis de la dependència. Per tant, deixin ja de justificar-se amb certes esmenes que, en aquest moment, quan vostès acaben d'estar presentant, aquest dilluns, xifres de pressupostos, el sentit és absolutament diferent. La disponibilitat pressupostària l'han de garantir vostès, i vostès, acaben de votar en contra d'uns pressupostos generals de l'Estat, que incrementaven en un 60 per cent els recursos per dependència; això és el que estan fent.
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també, per al posicionament, té la paraula pel Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat Vidal Aragonès.
Vicepresident, per intervenir des de l'escó. Des d'aquest grup, o aquest subgrup, el primer que volem manifestar és un sentit positiu per la moció presentada pel Grup Socialistes. Pensem que fins i tot si s'hagués, o si s'aprovés, i si es fes aplicació real de l'aprovació –que per cert, és una cosa que es dona poques vegades– aquí aprovem moltes mocions i no s'apliquen gairebé mai cap d'aquestes, evidentment, la nostra gent gran guanyaria qualitat de vida. Guanyaria, també, el nostre país. Tenim increment de les prestacions vinculades a residències; obrir dues mil noves places de centre de dia; deixar sense efecte l'acord de l'ICASS, que flexibilitza el requisit del 8 per cent quant a les ràtios, i crear una nova carta de serveis, específica per a la gent gran. Dit això, no forma part del contingut de la moció, però sí del nostre posicionament polític. Més enllà d'abordar la qüestió pressupostària, que és la centralitat per poder dotar els serveis socials, per nosaltres hi ha un altre element, com a garantia dels serveis socials de qualitat, que és que la titularitat, la gestió i la provisió siguin cent per cent públiques. Sense això, no podem garantir qüestions tan simples com que no es doni una realitat de manca d'higiene, o de manca d'alimentació, o d'insuficiència d'atenció sanitària, en alguns dels centres que es venen gestionant de manera privada. I aquest subgrup vol provocar una altra reflexió. Si això passa i els i les responsables dels departaments ens diuen que no poden fer més perquè no passi, hauríem de preguntar-nos: «Ningú d'aquest Parlament suportaria que això passés amb les seves famílies, per què mantenim una regulació i un sistema que permet que això passi quotidianament?
Gràcies, senyor diputat. Finalment, pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada Esperança García.
Gràcies, president. Faré la intervenció des de l'escó, si m'ho permet. La veritat és que el dia que sabem que aquest Govern s'ha apujat ni més ni menys que el 5 per cent del salari, fins a 152.861,54 euros –de govern en repressió–, com hem sabut mitjançant els mitjans de comunicació, la veritat és que una moció com aquesta creiem que és de gran efectivitat. I, sobretot, és molt positiva, entre altres coses perquè Catalunya té pràcticament un 24 per cent de la població que són avis i àvies; perquè tenim un 13 per cent de risc d'exclusió social; perquè superem en tretze punts la mitjana de desatenció en el tema de dependents, que, per molt que ho diguin els grups que formen part d'aquest Govern i que li donen recolzament, no és una qüestió de manca de finançament, no ho és, i no ho és perquè la comunitat autònoma de Castella i Lleó, que té pitjor finançament que Catalunya, té una taxa de desatenció de l'1,4, nosaltres un 31, perquè a aquest Govern no li ha interessat, ni a l'anterior, fer política estratègica en relació amb els nostres avis i àvies. Tenim només seixanta mil residències, places de residència entre públiques, privades i concertades, i la realitat és que hi ha moltes famílies que no arriben a obtenir aquesta plaça de residència, i, a això, s'hi ha de posar solució. Per tant, el nostre grup, sens dubte, votarà a favor d'aquesta moció.
Gràcies, senyora diputada. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat Raúl Moreno.
Gràcies, president. Ràpidament, senyora Valencia... ¿Dónde está la señora Valencia? La moción la he escrito yo, y lo sabe perfectamente. Otra cosa es que con esta cierta obsesión que tienen ustedes de intentar meter el concepto «Sánchez y acuerdo con los independentistas en todas sus intervenciones, claro, al final se ha despistado un poco, ¿no? A mí lo que me molesta un poco es el cinismo de Ciudadanos, que por un lado viene aquí a decir que necesitamos más plazas de residencia, más prestaciones vinculadas a residencia, más gasto en dependencia, y, por otro, en Madrid votan ustedes en contra de unos presupuestos generales del Estado que incluyen justamente eso. Y, por otro lado, a los señores de Esquerra Republicana, ustedes llevan años gobernando con la derecha, llevan años gobernando con la derecha, y ustedes están aplicando en estos momentos políticas de derechas. Si son incapaces en estos presupuestos virtuales que ustedes quieren presentarnos, de garantizar cuatro mil plazas de centro de día y de residencia, cuatro mil plazas para el conjunto de los ciudadanos y ciudadanas de Cataluña, ¿qué presupuestos sociales están ustedes presentando?, ¿cuál es la broma?, ¿dónde está la mentira? Es verdaderamente triste que de todas las enmiendas que ustedes han presentado –de todas las enmiendas– no hay ni una sola propuesta, ni de voluntad de acuerdo, ni de reducir ese supuesto número de plazas, ni siquiera de modelo. No hay nada nuevo. Estamos asistiendo, justamente, a la muerte, por decirlo de alguna manera, de la política social para personas mayores en nuestro país. Ustedes están condenando a las personas mayores a estar en una situación crítica. Y no ha habido ni una sola propuesta, ni una sola voluntad por parte de Esquerra Republicana y de Junts per Catalunya, de modificar ni una sola cifra de las que yo solicitaba en esta moción, entre otras cosas porque ni siquiera ustedes saben cuántas plazas van a poder poner en marcha los próximos años. Y eso sí que es triste.
Diputat, se li ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Passarem, doncs, a la votació d'aquesta moció. Hi ha alguna sol·licitud de votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyora Caula.
Nosaltres ho demanaríem per blocs, si li sembla bé i després hi ha consens. Un bloc que seria número 1, número 2, número 5 i número 6. Un segon bloc, que seria 3, 4, 4 bis, 8, 15 i 16, i la resta conjuntament.
Ho repeteixo, per veure si ho dic bé i també si quadra amb el plantejament de la resta de grups, eh? Un primer bloc seria 1, 2, 5 i 6, per una banda, i per una altra banda 3, 4, 4 bis, 8, 15 i 16. Sembla compatible amb el seu vot, a la resta de grups? Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs, votarem primer aquests dos blocs i després la resta de la moció. Passem a votar, per tant, els punts 1, 2, 5 i 6. Comença la votació. Els punts 1, 2, 5 i 6 queden aprovats per 66 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. Passem ara a votar els punts 3, 4, 4 bis, 8, 15 i 16. Comença la votació. Aquest bloc queda aprovat per 66 vots a favor, 59 en contra i cap abstenció. Passem ara, doncs, a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la votació s'aprova per unanimitat, això és, 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les prioritats del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies amb relació a les polítiques socials]] [[302-00061/12]] I passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les prioritats del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies amb relació a les polítiques socials, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Bé, aquesta moció és la prueba del algodón de fins a quin punt són pressupostos socials els que ens planteja el Govern. Nosaltres vam posar com a grup parlamentari tres prioritats de les deu dels comuns; de les deu prioritats que hem posat per parlar de pressupostos, tres són sobre el Departament d'Afers Socials i Famílies: infància, renda garantida i dependència. D'això va aquesta moció. Infància. La nostra proposta de mesura pressupostària en aquest tema és doblar el pressupost destinat directament a la infància aquest any 2019, per acostar-nos progressivament a la mitjana europea que totes diem que volem assumir i assolir. Doblen aquests 237 milions d'euros actuals en la proposta que han explicat de pressupostos? No. Augmenten una miqueta, fins a 288, però és que ja se n'han gastat 300, el 2018. Se n'han gastat 300, el 2018, segons el pressupost executat provisional de desembre que el mateix Govern acaba de fer públic. Al punt número 2 d'aquesta moció posem de nou a votació d'aquest plenari, doncs, si volem doblar la inversió directa en infància. Dependència. Hi ha una llista de 18.500 persones esperant plaça de residència pública, a la qual ja tenen el dret reconegut. Nosaltres plantegem crear 3.500 noves places públiques aquest any, per reduir aquesta llista d'espera. Què fa el Govern, en aquest pressupost que han explicat? Doncs, pressupostar per dependència exactament el mateix que s'han gastat l'any 2018, però amb zero euros per a noves places; amb zero euros per a concertació, també, de places. Hauran de votar, doncs, aquesta proposta nostra, en el punt 8 d'aquesta moció. Per cert, l'esmena que ens han fet el Grup Parlamentari Republicà i Junts per Catalunya a aquest punt 8 de la moció és que no parlem de pressupostos de 2019, que m'ho ratllen, i que, a més, literalment, sigui segons la programació territorial prevista de 2020, 2023 i segons disponibilitat pressupostària. O sigui, tradueixo, vostès els diuen a les 18.500 persones que ara ja estan esperant una plaça de residència, perquè hi tenen dret, i a les que s'hi vagin sumant, que s'esperin tres o quatre anys més, sent optimistes. Això és el que diuen en aquesta esmena. Renda garantida de ciutadania. La realitat és que de les 112.000 persones beneficiàries de la renda garantida, segons xifres del Govern, actualment a Catalunya, només cinc mil són nous beneficiaris, la resta és gent que ja cobrava la PIRMI o gent que ja cobrava complements de pensions baixes. Nosaltres proposem incrementar la partida de renda garantida de ciutadania amb 200 milions extres per a aquest any 2019, per acostar-nos a aquells 500 milions que el mateix Govern va calcular que costaria la renda garantida de ciutadania mentre estàvem elaborant la llei en aquest Parlament. Fan un increment? Sí, però de 80 milions, molt lluny dels 200 milions extres que nosaltres proposàvem. En total, arriben a 379, molt lluny dels 500 milions que el mateix Govern havia calculat que calen per pagar la renda garantida de ciutadania. Al punt 5 de la moció votaran si calen o no aquests 200 milions extres per a renda garantida de ciutadania. Per cert, l'esmena que ens fan. La renda garantida de ciutadania és un dret subjectiu? Sí, però crec que els pressupostos han de ser mínimament realistes i, si el que volem és incrementar el nombre de gent que cobra la renda garantida de ciutadania, la partida s'hauria d'estar incrementant. No ens posin l'excusa de dret subjectiu per no incrementar aquesta partida. Conclusió. Mirin, ni infància, ni dependència, ni renda garantida de ciutadania no passen la prueba del algodón. Ens deia el Vicepresident i d'Economia, a la roda de premsa de dilluns..., feia una frase com que: «Potser l'oposició no estarà a l'altura i es taparan els ulls davant les necessitats socials del país. Miri, senyor Aragonès, és no entendre..., tapar-se els ulls davant les necessitats del país és no entendre que infància, dependència i renda garantida de ciutadania no són les prioritats que posa Catalunya en Comú Podem per negociar pressupostos, són les prioritats de la gent, són les prioritats d'un país amb un terç de pobresa infantil, amb 18.500 persones amb dret a residència i sense plaça i els milers de famílies que viuen amb menys ingressos que 570 euros al mes, que és l'IRSC de Catalunya, per cert, congelat des de l'any 2010. No ens amenacin. I no a nosaltres, no amenacin aquesta ciutadania dient que Catalunya es pot estar dos o tres anys més sense pressupost nou. Se n'adonen, que amb aquesta amenaça que van fer a la roda de premsa el que els diuen és que aquesta gent s'esperi...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...dos o tres anys per tenir resposta a aquestes necessitats vitals? Una vergonya. (Alguns aplaudiments.)
Per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Noemí de la Calle.
Buenos días a todos. Nos encontramos hoy ante una moción de esas que llamamos «sabanitas, y entendemos que es así porque cuando hablamos de las prioridades que debería tener el Departament de Treball i Afers Socials, pues, cada vez se añaden más temas. Porque este Govern no pega palo al agua y la conselleria de Asuntos Sociales está haciendo aguas por todas partes. Y es normal que se pongan muchos temas encima de la mesa. Esta moción recoge muchas de las necesidades que desde mi grupo parlamentario ya urgimos en nuestra moción sobre la desprotección social, a la que nos tiene sometido este Govern, aunque encuentro a faltar algunas urgencias relativas a la discapacidad, por ejemplo, que no se menciona, o sobre los fondos para la lucha contra la violencia machista, que por cierto el Govern piensa volver a recortar, según hemos visto en la documentación que han adelantado sobre los próximos presupuestos. Pero, en general, esta moción no deja de ser una reiteración de necesidades prioritarias que muchos grupos llevamos tiempo reclamando, y que desde Ciudadanos no sabemos a qué espera el Govern para poner en marcha. Y en el Govern, pues, viven muy bien sin pegar palo al agua, y ahora hasta quieren subirse el sueldo. Qué insulto y qué agravio, respecto a esos trabajadores pobres, a tiempo parcial, a los que no quieren ayudar impidiéndoles el acceso a la renta garantizada. Y se sientan ahí, en sus escaños, con cara de no haber roto un plato en su vida, con esos discursos victimistas que usan, pero las verdaderas víctimas en Cataluña son las personas dependientes que llevan años en una lista de espera para una prestación o un recurso. Muchas de ellas fallecen esperando una ayuda, como hemos visto esta mañana: 41 millones de euros que dejaron de pagar a esas personas, para que venga aquí el conseller a decir que son poquitas y le ponga trabas a los familiares para cobrar. Súbase el sueldo, conseller, que se lo ha ganado con el esfuerzo que le pone a defender lo indefendible. Víctimas son también los trabajadores de las residencias y del sistema de protección de infancia, que están abandonados por la Generalitat, obligados a trabajar en situaciones muy precarias por la falta de actualización de la Cartera de servicios sociales, entre otros. O víctimas son también esos niños y niñas que tienen su futuro hipotecado porque en Cataluña no se está asegurando la igualdad de oportunidades en la infancia. En definitiva, víctimas de un govern que lo único que sabe hacer es culpar a todo el mundo de las consecuencias de su mala gestión, de su parálisis, y víctimas de un govern que ha renunciado a gestionar esta comunidad autónoma, abandonando con ello a todos los catalanes. Vamos a votar a favor de toda la moción, obviamente, porque no deja de insistir en lo que desde Ciudadanos llevamos reclamando desde hace mucho tiempo, por ejemplo con la creación de la comisión para las personas mayores que impulsamos, para poner el foco en la necesidad de invertir en políticas que aseguren la dignidad de nuestros mayores, o también con el reciente Pleno de infancia, que se realizó a petición de Ciudadanos, en el que se aprobaron centenares de medidas para asegurar la igualdad de oportunidades en la infancia o mejorar el sistema de protección que el Govern se ha pasado una vez más por el forrete, y que probablemente ese fajo de medidas que se aprobaron en el Pleno de infancia, pues, habrá terminado hecho un ovillo o utilizado como calza para la pata de una mesa desnivelada en alguna conselleria. Y es que ya está bien de tomarle el pelo a la gente. Tenemos delante una moción repleta de medidas que se han presentado y aprobado yo ya he perdido la cuenta de las veces. Estas medidas sí que son un mandato democrático que se han pasado por el forro infinidad de veces. Pero no, para el Govern, el mandato democrático es crear esa república cortijera en la que puedan campar a sus anchas sin que nadie les fiscalice, la república del 3 per cent o la república donde algunos puedan lucrarse con el sistema de protección a la infancia. Y precisamente de eso trataban nuestras enmiendas: de evitar lo que sospechábamos que ha pasado con el sistema de protección a la infancia, donde algunos habían creado unas estructuras paralelas para drenar las subvenciones que deberían ir destinadas a la protección de los niños y niñas bajo su tutela; enmiendas que iban encaminadas a fiscalizar y a dotar de transparencia los centros tutelares, con una rendición de cuentas transparente. Porque los centros que están haciendo las cosas bien no tienen miedo a publicar las cuentas; sin embargo, el Govern parece que sí que tiene miedo a que se obligue a la publicación de las cuentas de algún centro. Lamentamos que no se hayan aceptado nuestras enmiendas, señora Ribas. Entiendo que debe ser duro para el Grupo de En Comú Podem que la investigación que ahora mismo está llevando la justicia en relación con las subvenciones y contratos de la DGAIA se remonte a la época del tripartit, ya que Iniciativa formaba parte de él. Yo entiendo que no es fácil, pero, por favor, no volvamos a la infausta época de Maragall y el 3 per cent, en la que los socialistas, ante la amenaza de Artur Mas, agacharon la cabeza y callaron, porque tenían mucho que perder. Porque por aquellos entonces los catalanes se podrían haber ahorrado muchos disgustos y sobre todo mucho dinero, si hubiese habido unos políticos valientes para tirar de la manta. Señores de Podemos, no cometan ustedes el mismo error, aún están a tiempo de rectificar. Gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara la diputada senyora Marta Vilalta.
Moltes gràcies, president. Bon dia a tots i a totes. Agraïm i celebrem la moció presentada per la companya Marta Ribas, per poder debatre sobre els temes prioritaris del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, que certament posen i volen posar –i aquest és el compromís també del Govern i del nostre grup parlamentari– les persones al centre, al centre de les polítiques públiques que es despleguen al nostre país. I, com saben i com els deia, això és el que fa, el que està compromès a fer aquest Govern, treballant per la igualtat d'oportunitats, treballant per aconseguir la justícia social i la dignitat de totes les persones del nostre país. I ho fem també i abordem aquesta moció, aquesta proposta que ens fan des del Partit de Catalunya en Comú Podem, ho entomem des del nostre grup parlamentari, el Grup Parlamentari Republicà, des del rigor i la responsabilitat amb què creiem que cal abordar el desplegament de les polítiques públiques que afecten directament les persones del nostre país; defensant allò que volem, però defensant allò que és possible també, i com ho fem per fer-ho possible, allò que volem, i no fent promeses que no es poden complir de forma immediata, sinó buscant la manera de fer-ho possible i, per tant, no fent propostes que a vegades, doncs, no es poden complir o que són imprecises o falten a la realitat o a la veritat. I, per tant, el que no volem és fer trampes. I creiem que cal dir-ho i que ho hem de deixar clar. En molts dels punts que ens presenten –i certament s'identificaven tres idees clau d'aquesta moció: polítiques per la infància, renda garantida de ciutadania i dependència–, en moltes d'aquests tres àmbits es fa referència als pressupostos de la Generalitat 2019, que després s'explicaran, que avui ja s'han començat a debatre i que vostès coneixen i al vostre grup coneixeu, perquè han fet unes quantes reunions amb el Govern en aquest sentit per poder abordar quines han de ser aquestes prioritats: un increment de despesa al voltant de 1.700 milions més, tres de cada quatre euros d'aquests pressupostos destinats a polítiques socials per garantir aquesta qualitat en el servei públic i per acabar amb aquestes retallades que acumulem dels últims anys. Aquests són els pressupostos que tenim sobre la taula que presenta el Govern, que els està treballant, que vostès demanen moltíssimes de les partides associades a aquests pressupostos, però que no els pensen votar. Per tant, això és una incongruència. No només no els pensen votar i els critiquen, sinó que es van aixecar també de la taula quan els estàvem negociant i podent pactar totes aquestes qüestions que ara ens presenten aquí, en aquesta moció, en el marc del Parlament. Per tant, nosaltres el que demanem també i en el que posem èmfasi és en la responsabilitat, en la corresponsabilitat de tots els grups d'aquesta cambra. I el que no volem, deia, és fer trampes. Demanen més i més diners, i més partides i més inversió, però es desentenen de com ho fem possible i de com aconseguim fer possible aquestes millores. És una posició legítima, però creiem que és tramposa. Nosaltres, per concretar, en aquesta moció compartim molta de la globalitat de les reivindicacions que s'hi fan, i això es tradueix en el vot favorable en bona part dels punts. Evidentment, estem a favor d'invertir més en polítiques d'infància, de revisar el sistema de protecció de la infància, com ja s'està fent amb representants dels sectors; de desplegar l'estratègia d'acollida i inclusió del jovent que emigra sol, un tema en què ja està treballant i impulsant el Govern. Estem a favor d'incrementar les tarifes públiques que es paguen als serveis del sector de la dependència, per dignificar aquest sector, és clar que sí, i així també s'ha començat a abordar. Estem a favor de revisar les ràtios de personal. I també que se segueixi fent la feina que està fent la inspecció laboral, la inspecció de treball, fent les inspeccions que pertoquen, reforçar-les quan faci falta i fer-les com es fa sempre, sense preavís. Estem a favor de garantir que les empreses sancionadores per incompliments no puguin ser adjudicatàries, és clar, com creiem que ha de ser, i així, doncs, ho fa i ho farà el Govern. Permeti'm fer un esment en el cas de la renda garantida de ciutadania, perquè aquest és –vostè ho ha dit també– un dret subjectiu, és un dret subjectiu. Per tant, el Govern ha de garantir, garanteix i garantirà que totes les persones que hi tenen dret, que tenen el dret de tenir, de percebre la renda garantida de ciutadania, la percebin, la rebin, independentment del pressupost, independentment d'allò que tinguem aprovat, perquè aquest és un dret subjectiu. I, per tant, és una prioritat del Govern, com ho és del nostre grup parlamentari, com crec que ho és de la totalitat de diputats i diputades d'aquesta cambra, que aquest sigui un dret que es reconegui, que sigui efectiu; no en 200 milions més, sinó en allò que sigui necessari, en allò que faci falta. És un dret subjectiu, i aquesta és la prioritat del Govern i aquest és el compromís del Govern; no en 1 milió, en 2, en 3: en allò que faci falta, perquè la ciutadania hi té dret. I crec que és bo fer aquest esment. Hi haurà algun dels altres punts als quals no podrem donar suport, en la línia de perquè no és possible fer-ho d'immediat, ateses les disponibilitats pressupostàries, però que hi seguirem compromesos per tal de fer-ho realitat. Perquè quan parlem d'infància, de renda garantida...
Diputada...
...o de dependència...
...se li ha acabat el temps.
...–acabo, president– és quan més necessari es fa tenir totes les eines i recursos d'un estat; més que mai, quan parlem de persones...
Diputada...
...i per això treballem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Saloua Laouaji.
Hola, bon dia. Gràcies, president. Diputades, diputats, conseller, treballadors i treballadores i convidats, abans de començar la meva intervenció sobre la posició del meu grup parlamentari, Junts per Catalunya, amb relació a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les prioritats del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies amb relació a polítiques socials, m'agradaria manifestar el meu suport i la meva solidaritat envers els nostres companys i companyes que estan exposats en aquests dies a un judici injust, que no correspon a la democràcia del segle XXI ni a la voluntat dels pobles per decidir sobre el seu futur, segons el pacte internacional de drets humans i les Nacions Unides. Bé, tornant al tema de la moció, no podem parlar de polítiques socials sense els drets socials, la justícia social, la igualtat, l'equitat i la dignitat. De fet, les polítiques socials no han de buscar només la redistribució de recursos, sinó que han de convertir-se en un mecanisme per materialitzar explícitament drets socials i econòmics de la ciutadania i reduir els nivells d'exclusió, les condicions de vulnerabilitat i risc social a les que estan exposats grans grups particulars de la nostra ciutadania. I, amb relació als diferents punts de la moció, llàstima que la companya d'En Comú Podem no ens va acceptar les esmenes dels punts 3, 4 i 11, però de totes maneres compartim posició amb relació a prioritats. Nosaltres, com a Junts per Catalunya i el Govern, també tenim aquestes prioritats en matèria de polítiques socials, perquè compartim els objectius que consisteixen en la dignitat dels ciutadans i les ciutadanes del nostre país. I voldríem actualitzar l'IRSC, tal com proposen en la seva moció, incrementar la inversió directa –no només doblar, sinó més–, les polítiques d'infància i família. Evidentment, també voldríem garantir el desplegament de l'estratègia d'acollida i d'inclusió dels joves exiliats que immigren sols. I d'igual manera també voldríem incrementar els recursos destinats a la renda garantida de ciutadania i haver pogut implementar-la immediatament, en lloc de gradualment. Com suposo que deu suposar, també voldríem poder atendre com cal les persones en situació de dependència i les seves famílies, a més de promoure l'autonomia personal. Però resulta que tenim moltes limitacions, els recursos no són il·limitats. Estem convençuts que cal invertir en polítiques socials per raons ètiques, perquè no podem deixar a ningú enrere, perquè tots i totes hauríem de tenir els mateixos drets i oportunitats; però també perquè les societats més cohesionades socialment i amb menys desigualtat són econòmicament, institucionalment, estructuralment més eficients. Més cohesió, menys desigualtat, és més progres en un sentit ampli. En un sentit individual i col·lectiu, també és més enfortiment de la democràcia, dels drets i dels drets humans. Podríem dir sobretot que la igualtat és la garantia del bon funcionament d'una societat, segons l'investigador Richard Wilkinson, que demostra que les societats amb menys desigualtats són les que gaudeixen de menys conflictivitat social. Un major igualitarisme no només beneficia les classes més baixes, sinó que també les rendes més altes d'una societat igualitària gaudeixen de millors estàndards de vida. Evidentment, volem atendre de la millor manera, doncs, la necessitat de les persones i, sobretot, de les que es troben en situacions més vulnerables, reduir la desigualtat, aconseguir la igualtat d'oportunitats. Sap, diputada?, la Generalitat de Catalunya ha negociat tantes vegades i sempre ha topat amb un mur, que ja estem fartíssims, i per això ho dic, que la Generalitat de Catalunya governaria millor si tinguéssim les eines adients, els recursos que nosaltres mateixos generem i la capacitat normativa per distribuir-los com considerem en benefici de tothom. I això comportaria un guany fiscal important en el nostre pressupost, que podria contribuir a augmentar el benefici de tota la ciutadania de Catalunya, especialment en matèria de política social. I moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno.
Gràcies, president. Aquesta moció que ens presenta Catalunya en Comú Podem va molt en la línia de la que havíem presentat al principi d'aquesta sessió; parla d'altres temes que nosaltres no en parlàvem però que hem aprovat en aquest Parlament en reiterades ocasions, com l'actualització de l'IRSC, si considerem que és igual de pobre aquell que era pobre l'any 2010. Hem passat la pitjor crisi segurament de la història recent del nostre país, i l'índex de renda de suficiència de Catalunya continua sent el mateix, com si no hagués passat re. Una petita modificació hagués estat suficient perquè molta gent pogués entrar a moltes prestacions socials. Per tant, el Govern, aquest i els anteriors, continua posant una barrera perquè accedeixin les persones amb menys renda a les prestacions, als pressupostos més socials de la història. Infància: ens quedem igual, a la cua. No hi ha res de nou en aquests pressupostos virtuals, que, per cert, avui no es presenten els pressupostos. Ho dic perquè també potser ho hem de deixar clar: avui no es presenten els pressupostos, avui en parlem perquè l'oposició ha volgut que vingui el president aquí a parlar de pressupostos. Ho dic perquè hi ha una diferència fonamental en aquest tema. Doncs, en infància, estarem exactament igual. El tema de la comissió del sistema de protecció ens sembla bé, sobretot si la componen professionals, és a dir, deixem-nos ja d'històries, nosaltres no farem el nou model de protecció, hi podem fer aportacions, però ho ha de fer la gent que ho coneix i que en sap. I, per tant, celebro l'aportació. En dependència, el que es diu: més places, més recursos, menys ràtios... El que estàvem parlant justament abans, no? És a dir, aquí, o es fa una reflexió «en sèrio de quin és el servei que estem donant a la gent gran i quina és la gestió que estem fent a Catalunya en el sector de la dependència o continuarem tenint un problema. És a dir, no estem a la cua de tot Espanya perquè sí, no estem a la cua de tot Espanya perquè Madrid no paga, perquè no paga ni a Catalunya ni a la resta de comunitats autònomes. I, quan paga, voteu en contra dels pressupostos... Doncs estem exactament igual. Per tant, hi han altres comunitats que ho fan i aquesta no, entre altres coses segurament perquè no està molt..., per la labor, com es diu, de poder resoldre el problema. Perquè que estiguem avui aquí i hagin estat vostès incapaços de dir quantes places es comprometen a obrir de centre de dia, de residència..., han estat incapaços de concretar què és el que faran en els propers deu mesos a Catalunya. I això és una llàstima, és un exemple de la pèrdua del nord d'aquest vaixell sense rumb que representa el Govern de la Generalitat de Catalunya. Si us plau, amb el tema de la renda garantida de ciutadania... És un dret subjectiu –és un dret subjectiu– que no va en la línia ni està, diguem-ne, condicionat a la disponibilitat pressupostària. Molt bé. Però és que aquest ja no és el problema de la renda garantida. El problema de la renda garantida ja no són els diners, és que hi ha gent que no hi pot entrar, és que hi ha gent que la demana i està sis, set mesos esperant que li donin resposta. I quan li donen la resposta, fins i tot aquesta resposta no serveix ni tan sols per fer el recurs. És que hi ha gent que ho està passant molt malament i ja veu que la renda garantida de ciutadania no és la resposta a les seves necessitats. I això no és el que va sortir d'aquest Parlament. Que només cinc mil persones en un any i mig s'hagin pogut beneficiar de la renda garantida de ciutadania, aquest també és el pressupost més social? Aquesta també és la política més social que es pot fer des de Catalunya? És un desastre. I és una llàstima. És una llàstima que siguem incapaços i que aquest Govern sigui incapaç de posar solucions a temes que porten anys en aquest país, complicant-li la vida a la gent –complicant-li la vida a la gent. Aquest any, si tenim sort, tindrem pressupostos prorrogats del 2017. Vostès tornaran a dir que són els més socials de la història, que són la leche per a Catalunya..., no nos va a faltar de nada. És, sincerament, un exercici de cinisme i de manca de preocupació pels problemes reals de la gent. Vostès han deixat anar més de 3.600 milions d'euros, si els sumo tots, pel clavegueram i ara estan vostès aquí dient-nos, primer, que estem fent cartes als Reis, quan estem demanant quatre mil, de les deu mil places buides que vostès van buidar –que vostès van buidar–, els seus governs. I això és fer carta als Reis? Jo crec que és una qüestió de responsabilitat i de saber on són els problemes i on són les solucions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara del diputat senyor Vidal Aragonés.
President, per intervenir des de l'escó. Aquesta moció, té com a títol «Prioritats del Departament de Treball, i nosaltres, des del Grup de la CUP, volíem demanar una absoluta prioritat al departament, que passa per ser absolutament curosos amb no vulnerar drets fonamentals dels treballadors i les treballadores, i explicarem a què ens referim. Hi ha una convocatòria de vaga dels treballadors i les treballadores de metro on la petició central és retirada de l'amiant i actuació sobre l'amiant al metro de la ciutat de Barcelona. I la resposta que dona el departament és uns serveis mínims que són absolutament il·legals, que buiden de contingut la vaga i que evidentment vulneren el dret fonamental a vaga. Per tant, en les seves prioritats ha d'estar sempre no vulnerar drets fonamentals i menys un dret col·lectiu com és el dret de vaga. Sobre el contingut material de la present moció. Nosaltres estem d'acord amb l'actualització de l'indicador de renda de suficiència, estem absolutament d'acord amb doblar la inversió directa sobre infància, estem d'acord amb el que es planteja sobre la renda garantida, però volem fer un parell d'apreciacions. La primera, que l'increment de 200 milions potser és insuficient; hi estem d'acord, però que potser és insuficient. I la segona, el demanar, amb relació a les resolucions, fins i tot al silenci administratiu, dos mesos per fer-lo efectiu, doncs, mirin, si volen garantir un dret subjectiu i un silenci administratiu positiu, l'obligació de l'Administració ha de ser immediata, més enllà que evidentment trobem bona voluntat en la moció que es fa des del grup dels comuns. També la referència a garantir que el reglament no restringirà la llei, però com vostès saben, i em refereixo al grup proposant, i això ho han traslladat fins i tot a les al·legacions al reglament; el reglament suposa un buidar de contingut la Llei de renda garantida de ciutadania. Respecte a la dependència, la segona part de la moció. Estem també d'acord amb les 3.500 places que plantegen, també fins i tot amb el tema de les tarifes, encara que nosaltres ja ho saben, i no ens cansarem d'explicar-ho, pensem que s'ha d'acabar amb la gestió privada; igual també amb revisar les ràtios, amb reforçar les ràtios i amb garantir que les empreses que no compleixen o que fan incompliments greus del contracte evidentment no es puguin tornar a presentar. Això ho haurien d'incorporar, i ja ho hem manifestat en alguna comissió, a tots els plecs que això sigui un element essencial del contracte, els incompliments, per poder extingir directament les contractes i no haver d'indemnitzar absolutament res; a l'inrevés, presentar una demanda de danys i perjudicis perquè les empreses paguin per allò que són incompliments. Si no ho hem dit expressament, aprofitem per dir-ho ara, evidentment, nosaltres amb aquest contingut votarem a favor de tots els punts.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Andrea Levy.
Gracias, presidente. Desde el escaño. Bien, esta moción, la moción que nos ha precedido y la que viene a continuación ponen de manifiesto las buenas intenciones que tienen los diputados de esta cámara en su mayoría, en su totalidad, porque no podría imaginar que algún diputado no tiene buenas intenciones ni buenos sentimientos, por mucho que el señor Torra quiera poner en duda que algunos diputados tienen, en esta cámara, malos sentimientos y erigirse como autoridad moral. Pero, en fin, yo quiero pensar que es cierto, que aquí los diputados de esta cámara tenemos buenas voluntades. Y buenas voluntades de poner la política social en el centro del debate y en las prioridades de la actuación de esta cámara parlamentaria y, por lo tanto, ejercerla también, motivar a que la ejerza el Gobierno de la Generalitat. Pero, claro, no es lo mismo predicar que dar trigo –no es lo mismo. Y, por lo tanto, no es lo mismo tener buenas voluntades que ejercerlas. Por tanto, no puede ser lo mismo que nosotros vengamos aquí a manifestar al Gobierno de la Generalitat nuestro interés en que sea prioridad la política social y que el Gobierno de la Generalitat no venga a este Pleno a presentarnos un presupuesto y a defender un presupuesto que desde luego justifique esta política social. Porque el problema por el cual nosotros podemos estar aquí en un debate estéril y en un debate sin fundamento sobre políticas sociales que afecta a la dependencia, a la gent gran, a la juventud, a la infancia, a todo esto que debería ser el centro del debate, es que ustedes nos han hurtado el debate no viniendo a defender ningún presupuesto. Por lo tanto, no pueden decir que tienen interés, que tienen prioridad en que haya una verdadera política social que sea centro de este Gobierno, porque no van a defender ningún presupuesto. Lo han ocultado y, por lo tanto, no pueden decir que son un gobierno social ni que tiene ningún presupuesto social. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula finalment la diputada senyora Marta Ribas.
Bé, evidentment a aquesta moció li falten coses. És una moció sobre les nostres tres prioritats, que vam posar, pressupostàries, respecte d'aquest departament i, per tant, en falten moltes més, segur. Però hem anat a prioritzar-ne tres. En aquest sentit, no hem volgut incorporar nous punts, per molt que hi estiguem d'acord, senyora De la Calle, amb llum i taquígrafs amb tota la gestió de la DGAIA, per cert, gestionada sempre per convergents o Esquerra Republicana. Mirin, tres prioritats que vam posar molt clares, que són tres punts molt clars d'aquesta moció, els punts 2, 5 i 8, i que en aquella taula de la qual ens vam aixecar, senyora Vilalta, se'ns va dir: «No, zero places de dependència a una de les prioritats; «No, no hi ha increment en infància, en l'altra de les prioritats hi ha el mateix pressupost que el que ja s'han gastat el 2018, i «No, no hi haurà un increment de 200 milions d'euros per a la renda garantida de ciutadania, hi haurà un increment absolutament insuficient per incrementar el nombre de gent que rep la renda garantida de ciutadania, que potser suposo que al final pensarem que és l'objectiu. Perquè això és el que han fet en l'aplicació de la llei i això és el que estan fent en el projecte de reglament: restringir quanta gent pot accedir a la renda garantida de ciutadania. És fàcil complir les tres prioritats que nosaltres posem? No. Té raó, senyora El Garbhi, els recursos no són il·limitats, però clarament són insuficients quan aquest Govern tanca la porta a més recursos per part de l'Estat quan hi ha aquesta opció amb uns pressupostos generals de l'Estat i tanca la porta a deixar aquestes polítiques de subvenció a les grans rendes i als grans capitals al nostre país que s'ha estat exercint durant els últims anys. I això és el que està fent aquest Govern: tancar la porta a una reforma fiscal justa a Catalunya, tancar la porta a més ingressos per part de l'Estat. Mirin, facin el favor de tornar-se'n a casa, de pensar per a qui governen i si realment no són capaces de fer una proposta una mica mes digna per a aquesta gent vulnerable [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que necessita un govern que governi, no s'atreveixin ni a defensar...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...un protoprojecte de pressupostos en aquest Parlament.
Diputada... Hem cridat a votació. [[Pausa. Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Digui'm, senyora Caula.
Per demanar votació separada.
Digui.
Com hem fet abans, si els sembla bé, hi hauria un bloc, que seria el punt número 1, 5, 6, 8 i 9.b; un altre, el punt número 2, també per separat, i la resta, conjuntament.
Molt bé. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, senyor Rodríguez.
El punt 4.
Molt bé, doncs, si els sembla, votarem en primer lloc el bloc 1, 5, 6, 8, 9.b, el punt 2 a part, el punt 4 també a part, i després la resta de la moció. Passem, per tant, a votar aquest primer bloc, que inclou els punts 1, 5, 6, 8 i 9.b. Comença la votació. Aquests punts, l'1, 5, 6, 8 i 9.b, han estat aprovats per 66 vots a favor, 59 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 2. Comença la votació. Aquest punt número 2 ha quedat aprovat per 66 vots a favor, cap en contra i 59 abstencions. Passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. El punt quart queda aprovat per unanimitat, 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat: 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de joventut]] [[302-00064/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre polítiques de joventut, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el senyor David Bertran. Quan vulgui.
Gràcies, president. Els joves som, diputats i diputades, qui més hem patit la crisi econòmica dels darrers anys, i qui més desemparats ens n'hem sentit. Hem vist com l'atur i la precarietat laboral ens han colpit més que a cap altra generació, hem vist com les nostres possibilitats d'emancipació s'han empetitit substantivament i veiem amb preocupació com aquells qui volem crear una família hem de posposar la nostra decisió fins a més enllà dels trenta. Catalunya, com a comunitat autònoma, disposa de molts mecanismes que haurien pogut pal·liar i ajudar a solucionar aquestes problemàtiques si el Govern hagués volgut desenvolupar polítiques públiques en aquest sentit. Però no ho ha fet. La seva prioritat, com tots bé sabem, ha estat la de fer processisme per a la secessió i ha deixat de banda la que hauria d'haver estat la seva tasca de governar per a tot el conjunt de la ciutadania. Per a pal·liar i millorar la nostra situació en el mercat laboral, hem volgut fer incidència en diversos aspectes. Entre ells hi hauria el d'aconseguir que el Programa de garantia juvenil funcionés de manera òptima, cosa que ara no succeeix, o també que es facilités l'emprenedoria mitjançant la concessió de crèdit o a través de la promoció social d'aquesta opció. Però si volem atacar el problema de la subdesocupació juvenil d'arrel, hem de mirar i actuar al sistema educatiu, que és on es formen els qui hauran de ser els treballadors del futur, i és aquí on nosaltres hem vist que hi ha el gap més important pel que fa a tres elements que són clau. Un d'ells, el principal, és l'anglès. El domini d'aquesta llengua no hauria de ser un privilegi, com ho és fins ara, només a l'abast d'aquelles llars amb més renda. Nosaltres pensem que aquest és un element fonamental per a la igualtat d'oportunitats en un món globalitzat, i per tant creiem que hauria de ser utilitzada com a llengua vehicular en tota l'educació obligatòria, així com també ho hauria de ser el castellà. Els altres elements que manquen clamorosament al sistema educatiu i que van entrelligats són la sistematització de la figura de l'orientador laboral, així com la promoció i augment dels estudis de formació professional. Ara per ara només uns pocs centres educatius que voluntàriament opten per contractar la figura de l'orientador professional disposen d'aquests. Al nostre parer, aquest tècnic hauria de ser present a tots els centres de secundària de forma estructural per a promoure que els adolescents triïn el seu futur en funció dels seus talents i en funció de la situació del mercat de treball. Pel que fa a l'FP, nosaltres pensem que el Govern ha deixat de banda completament la seva promoció, i mostra d'això és que fa més de quatre anys que, després que s'aprovés la llei del 2015, hauria d'haver desenvolupat aquesta agència que s'encarregués de millorar la nostra formació professional. El percentatge d'estudiants que opten per aquesta formació està clarament descompensat respecte al que demanda el mercat laboral, i especialment si es té en comparativa el que és el conjunt de la Unió Europea. Les empreses així ens ho han comunicat i també, de fet, així ens parlen de la voluntat d'implicar-s'hi en major mesura a través de l'FP dual. Aquesta compta, en aquests moments, amb unes quantitats d'estudiants encara pitjors respecte al total i això ens perjudica greument, perquè està demostrat que la formació professional dual ens garanteix més contractació i més remuneració. Nosaltres demanem que per al curs 24-25 s'assoleixi una xifra del 50 per cent, molt major a la xifra que hi ha actualment. Pel que fa a emancipació, els joves ens trobem que no només tenim una falta d'ingressos, sinó que també tenim moltes dificultats pel que fa a arribar a obtenir l'habitatge, i en això veiem que el Govern de la Generalitat també ha mancat pel que fa a les seves obligacions, perquè, de fet, el Govern de la Generalitat té competències en aquest sentit, i veiem que el parc públic en aquests moments es troba en un 2 per cent del total. Veiem que el 2017 no es va fer cap promoció pública i veiem que el 2018 s'ha continuat venent sòl públic a mans privades per a fer caixa. Nosaltres optem decididament per la creació d'aquest parc públic per a orientar que es faciliti el lloguer assequible per als joves. Hi ha molts altres problemes que afecten els joves i que seria difícil desenvolupar-los en el poc temps que tinc. Un d'ells, evidentment, és el de la desigualtat de gènere, que és una xacra que encara persisteix a la nostra societat i contra la qual hem de lluitar i pel que fa també, amb especial incidència, a l'àmbit de les xarxes socials. D'igual forma, hi ha temes que no em voldria deixar, com són de salut mental, com són les addiccions, com és el suïcidi juvenil, que és un fenomen que fa que cada cinc dies hi hagi un jove que es treu la vida. I, finalment, voldria transmetre també el nostre recolzament a grups de joves com els de Societat Civil Catalana o S'Ha Acabat!, que pateixen un assetjament sistemàtic i agressions per part de grups separatistes i totalitaris que soscaven la llibertat d'expressió allà on hauria de ser sagrada: a la universitat. Sempre ens trobaran condemnant aquest tipus d'actuacions antidemocràtiques, que, malauradament, es veuen emparades o fins i tot defensades per part del secessionisme. El nostre és un projecte de futur basat en la igualtat de drets de tota la ciutadania i que garanteix la igualtat d'oportunitats en un món globalitzat perquè nosaltres, els joves, puguem desenvolupar-nos professionalment i vital, i d'aquesta forma contribuïm al benestar de totes les generacions passades, que tant es van esforçar perquè fóssim la generació millor preparada de la història. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Té la paraula, ara, per defensar les esmenes presentades, per part del Grup Parlamentari del PSC i Units per Avançar, el diputat Pol Gibert.
Gràcies, president. Avui Ciutadans ens porta una moció a debat: una moció llarga, una llista de mesures per millorar la situació dels joves a Catalunya, una llista que, com us dic, és extensa, variada, algun tema superficial però que, en general, ens sembla encertada. Hi han mesures sobre habitatge, sobre treball, sobre FP, sobre beques, tots ells temes vitals per al jovent d'aquest país. I tots ells temes francament millorables per al Govern de Catalunya. Aquí hem vist com les taxes s'han incrementat, els lloguers s'han disparat, les beques s'han reduït i l'atur juvenil s'ha disparat, i amb una precarietat laboral que domina el mercat de treball. Un còctel explosiu que ha marcat a foc una generació, que a dia d'avui encara lluita –amb molta força– per obrir-se pas en un context de postcrisi. La proposta que avui debatem és extensa, com he dit, però obvia temes importants com el retorn dels joves immigrats o la rebaixa de taxes universitàries. Francament, creiem que és més oportú fer mocions centrades i a fons que no mocions disperses, perquè correm el risc de deixar-nos coses a fora. Però no perdem el temps en formats: anem al fons de la qüestió. La moció destaca les beques com a element troncal per als estudiants, i proposa incrementar-les. Evidentment, hi estem d'acord. Ho hem dit moltes vegades en aquest Parlament i avui ho tornem a dir: creiem que les beques són el pal de paller per garantir la igualtat en l'accés a la formació. Però no podem amagar la nostra sorpresa en veure les prioritats de Ciutadans a un i altre lloc: avui demanem aquí incrementar les beques –perfecte, genial, ho compartim–; no fa ni quinze dies que van votar en contra d'incrementar un 10 per cent les partides de beques al Congrés, tal com recollia el pressupost de l'Estat. O en contra de 100 milions d'euros per a llibres de text. Sorprèn que una proposta que és bona aquí no sigui bona també a Madrid. Vostès també proposen alguna mesura –de poca profunditat– en temes laborals. Segurament, trobem en el mercat laboral el principal obstacle per a l'emancipació juvenil –hi estarem tots d'acord–, i es requereixen mesures de fons per combatre la situació actual. I un cop més, trobem una nova incoherència en Ciutadans: no cal anar molt lluny per recordar com es van ajuntar amb l'extrema dreta contra un govern que ha aprovat més de tres mil orientadors professionals per a oficines de treball –tres mil orientadors. Això és vital per assegurar que els joves són atesos individualment i tenen un seguiment individual. I sabem que aquest seguiment individual és garantia d'èxit en un món laboral molt complex. Igual que tampoc els va importar un govern que va posar en marxa un pla de l'atur juvenil –que aquí no hi és i que el Govern de l'Estat sí que va fer. També ens porten aquí propostes sobre habitatge, i també ho celebrem, però els recordem que van votar en contra d'un pressupost que incloïa 140 milions d'euros en ajudes al lloguer assequible per a joves. També fan seves propostes del Consell Nacional de la Joventut en violència masclista a les xarxes, i ho celebrem i ho compartim, però també resulta curiós que avui els Ciutadans, que sempre presenten l'esmena en contra del pressupost per al Consell Nacional de la Joventut, s'agafi les seves idees com a bones –si més no, sembla contradictori. Creiem que una bona manera de defensar els joves és no atacant les entitats que els representen, com és el Consell Nacional de la Joventut. En resum, no els demanem que deixin de portar propostes per a joves, ni molt menys. Els demanem coherència. La desigualtat que pateixen el jovent no es soluciona amb mesures cosmètiques; es resol amb voluntat política aquí i allà, i amb recursos. Tenim una societat on el lloc de naixement i l'origen social segueixen sent determinants per al futur dels joves –això és innegable–, i si a sobre ets dona el teu futur no serà un camí de roses. I, evidentment, si parlem de desigualtat home-dona –i sentint-ho molt pel diputat Bertran–, no sé quina credibilitat poden tenir vostès després d'anar de la mà de l'extrema dreta, un partit que diu públicament que vol derogar la llei de violència de gènere, eliminar l'avortament o fer caça de bruixes als responsables polítics de la gestió de la violència masclista; una extrema dreta amb la que ja governen i amb la que no volem veure com amplien la seva aliança. Esperem que no ho aconsegueixin. Seria la millor mesura que podria prendre aquest país per tenir el millor per als seus futurs joves.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà té la paraula la diputada senyora Rut Ribas.
Gràcies, president. Bon dia a tothom. Les polítiques de joventut s'emmarquen dins d'un ventall molt ampli, i considerem que hem de tenir en compte una gran diversitat d'elements per garantir el ple desenvolupament dels joves i que assegurin totes les nostres oportunitats i necessitats. És per això que, d'entrada, considerem que aquesta moció ha procurat tenir en compte molts factors, i els quals celebrem. Totes les polítiques de joventut han d'assumir l'emancipació dels i les joves, i aquesta emancipació real només l'aconseguirem introduint la perspectiva juvenil a tots els departaments. Però encara ara el jovent continuem patint les conseqüències de la crisi econòmica de fa deu anys, amb contractes temporals i precaris, i no podem passar per alt que treballem moltes hores a sous molt baixos, també a conseqüència de la reforma laboral que hauria d'estar ja derogada. Calen polítiques actives d'ocupació que permetin consolidar una estructura en el nostre mercat de treball. Els joves no podem sentir-nos expulsats del país per falta d'oportunitats, i alhora hem de combatre les especulacions que aboquin les classes treballadores a la precarietat. Cal garantir l'ocupació, les condicions laborals dignes per als joves i tenir assegurats els nostres drets. Per això és necessari seguir prioritzant programes com la garantia juvenil, que dona cobertura a la població juvenil més desafavorida per vincular-la al mercat laboral i facilita les primeres experiències laborals als joves en formació. Per tant, donarem suport a les propostes que du aquesta moció, que garanteixen un relleu generacional, un millorament en l'ocupabilitat i una intensificació de la garantia juvenil. També apostem per la dignificació de l'FP i per transformar-la en una opció equilibrada i de prestigi. D'altra banda, una de les principals dificultats que no garanteix la nostra emancipació és no poder permetre'ns sortir del nucli parental per qüestions econòmiques. És necessari buscar els mecanismes legals per garantir un habitatge accessible, però a la vegada hem de deixar de fer partidismes i vendre fum. Parlem d'una problemàtica molt important on necessitem fer polítiques reals i enfrontar-nos als grans tenidors, que utilitzen l'habitatge com a ús especulatiu i no com un dret vital. És per això que en aquest cas lamentem no haver pogut arribar a un acord amb el grup proposant i que no s'hagin pogut acceptar ni transaccionar les esmenes que proposàvem. Respecte al punt de salut, confio que tots els que aquí som presents som conscients que cal erradicar l'estigma social que pateix la salut mental i emocional, i que en ocasions porta al suïcidi, que és la primera causa de mort entre els joves. Així doncs, a nosaltres ens trobareu en el camí de trencar el tabú, millorar l'acompanyament als espais d'ajuda i seguir reforçant les unitats terapèutiques, però en aquest cas el pla integral de prevenció, detecció i actuació, tal com proposa la moció, també ja està elaborat. Quant a les propostes que porta la moció respecte a universitats, només el 28 per cent del personal d'investigació científica en el món són dones. Tot i que les dones representen un 54 per cent del col·lectiu estudiantil universitari, a les enginyeries, per exemple, només representen un 25 per cent. És per això que cal promoure la feminització dels graus de ciències i tecnològics per acabar amb aquesta diferència entre dones i homes dins d'aquests camps professionals. I, d'altra banda, considerem que cal respectar l'autonomia de les universitats entorn dels convenis amb altres universitats estrangeres. Per acabar amb aquest bloc, tot el suport al concepte que la universitat ha de ser un lloc de respecte, de llibertat d'expressió i de pensament. Però no intentin treure'n suc i rèdit polític amb un argument emmarcat dins del discurs de l'odi perquè no ho aconseguiran. Sempre que ha ocorregut un cas puntual de rebuig i que sobrepassa els valors cívics s'ha condemnat per part de les institucions i les autoritats acadèmiques. Un altre punt és erradicar la violència masclista i les desigualtats de gènere, malauradament molt present entre els joves. Per això donarem suport als punts que la moció proposa, també després d'haver arribat a acords. Però el punt on no donarem suport és el dels joves extutelats, pel simple fet de que el que es sol·licita actualment ja està actualitzat i duent-se a terme. Pel que fa al transport públic, apostem per la T-Mobilitat, sempre amb la mirada posada que el transport públic s'adapti a les situacions econòmiques de tots els joves del país. I, per acabar, el típic punt del grup proposant. Considerem que ja n'hi ha prou, perquè a les aules, als espais comuns i al lleure juvenil sempre s'ha garantit la llibertat de pensament, la consciència col·lectiva i el desenvolupament de l'esperit crític i s'han respectat sempre totes les opinions. I de veritat que lamento molt que ho manipulin i que dificultin el ple desenvolupament de l'essència de tots aquests espais. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Mònica Sales.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputades, diputats, estem davant d'una moció subsegüent de Ciutadans, una moció que conté deu punts i un total de vint-i-vuit subpunts. Sintetitzar-la és complicat, perquè s'hi parla de formació professional, d'universitat, de treball, emprenedors, autònoms i empresa, de salut, d'habitatge, d'igualtat de gènere, de jóvens extutelats, de funció pública, de transport públic i de neutralitat. Esta moció multitemàtica posa de manifest que els joves són un sector de la nostra població amb inquietuds diverses, amb necessitats diverses, amb realitats diverses i que hem de vetllar per ells i pel seu dia a dia, pel seu present com a jóvens i pel seu futur com a jóvens. Les polítiques de joventut són clarament transversals i una moció com esta ho posa de manifest. Des de Junts per Catalunya, amb el Grup Republicà i amb la diputada Rut Ribas, amb qui sempre és un plaer treballar, hem presentat un conjunt d'esmenes que ens han permès arribar a acords amb el diputat Bertran, a qui agraeixo el to i la faena feta plegats, que ens permeten treballar pels jóvens i per als jóvens. Si parlem de formació professional, és objectiu clar del Govern el fet de millorar-la i potenciar-la; per això es va constituir la Comissió Rectora de Formació i Qualificació Professionals, com a òrgan rector de planificació estratègica i avaluació de polítiques del sistema de formació i qualificació professionals, i per avançar en el desplegament de la Llei d'FP. Pel que fa a universitat, internacionalització i intercanvi de PDI, PAS i alumnat: impuls de les vocacions científiques i, clarament, malgrat no hem arribat a un acord, considerar la universitat com a lloc on es respecta la llibertat d'expressió i de pensament, i on hi haja debat d'opinions, per diverses que siguen. Si parlem de treball, emprenedors, autònoms i empresa, volem, per exemple, seguir impulsant iniciatives per a reduir la taxa d'atur dels jóvens, col·laborar entre sèniors i jóvens emprenedors, crear un programa de relleu generacional amb autònoms a punt de jubilar-se. Quant a salut, abordar el tema del suïcidi, millorant els programes d'intervenció; desplegar el Programa d'acció contra la depressió i prevenció del suïcidi, així com treballar amb els joves que tenen addiccions, amb un pla integral. Amb relació a habitatge, el Govern ha d'aprovar en breu el Pla territorial sectorial d'habitatge i hi ha el compromís d'incrementar el pressupost destinat a les polítiques públiques d'habitatge, una vegada assolida la correcció del dèficit fiscal i recuperades les transferències de l'Estat en el marc del Plan estatal de vivienda. En igualtat de gènere, màxim compromís per fomentar-la, prenent com a referència la guia del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya, Unfollow a la violències masclistes, per fer-ne difusió i fer sensibilització de xarxes socials, per conscienciar i incentivar el respecte i la convivència entre hòmens i dones. Pel que fa a funció pública, compromís per reduir, sempre que la normativa estatal ho permete, el percentatge d'interins de la funció pública, especialment als camps de docència, sanitat, Administració i serveis i Administració jurídica, per facilitar l'accés als joves a la funció pública. En transport públic, seguirem treballant en la millora de les tarifes reduïdes, mentre no entre en funcionament la T-Mobilitat, sobretot per protegir col·lectius com la gent jove. I, per últim, en el camp de la neutralitat, compromís per continuar garantint –perquè ja ho fem i ho repetirem– el respecte a la llibertat de pensament i de consciència dels joves en aquelles activitats col·lectives a les aules i espais comuns d'escoles, instituts i altres centres de formació i lleure juvenil. I, després d'este intent de síntesi sobre la moció, també hem de ser conscients d'altres preocupacions que tenen els joves i que, com a polítics, hem de ser capaços de donar-los resposta, sobretot a través de l'exemple. Segur que els nostres joves volen viure en una societat democràtica que vetlle pels seus drets. Segur que els nostres joves volen polítics i no provocadors. Segur que els nostres joves volen que dignifiquem este hemicicle i no que el convertim en un programa de televisió brossa. Segur que els nostres joves volen polítics que tinguen sensibilitat i humanitats vers els altres, quan, per exemple, algú expressa aquí, de manera emocionada, un testimoni en primera persona fruit d'un episodi de violència sexual. Segur que els nostres jóvens volen polítics que facen de polítics i no polítics que facen de jutges, de la mateixa manera que volen jutges que facen de jutges i no jutges que facen de polítics. I segur, però segur, que els nostre jóvens volen que, amb la política, es resolguen els conflictes polítics, perquè, per això, som els seus representants electes. Segur que els nostres joves veuen en les urnes oportunitats i no amenaces i segur que els nostres jóvens veuen en el somriure l'esperança i en la violència la repressió. Treballem, doncs, i treballarem pels joves que són present i pels joves que són futur i per tots estos menuts que estem fent créixer i que algun dia estos jóvens seran els que ara ens ocupen i ara ens preocupen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, parlar de polítiques de joventut, avui, és parlar de tota una generació expulsada del pacte del benestar, una generació expulsada de viure plenament al nostre país, com a conseqüència de les polítiques de retallades, de les dues reformes laborals i de les polítiques de foment de l'especulació amb el mercat de lloguer. El problema ja no és el cinisme amb el que no fa tants anys un conseller d'aquest Govern enviava els joves a Londres a servir cafès, el problema és que els governs posteriors i els governs actuals han assumit com a pròpies aquelles paraules i aquelles polítiques. S'ha duplicat el nombre de catalans a l'estranger en menys de deu anys, la major part dels quals són joves. Cada any hi ha més joves que es veuen obligats a agafar el camí de l'exili forçat. Any rere any, des de l'inici de les polítiques de retallades s'ha expulsat joves de Catalunya. Avui, hi ha 77.000 joves de menys de trenta-quatre anys a l'estranger, el doble que fa deu anys, i avui, segurament, ja no són notícia ni la seva marxa impacta tant als mitjans de comunicació. Precisament per això, volia avui començar la meva intervenció dient que és indigne que el Govern no hagi fet de les polítiques de retorn una aposta nacional i que hagi construït una Catalunya on els que s'han vist obligats a marxar no tinguin dret a tornar. Cal posar fi a una dècada perduda. Cal construir un país on hi capiguem els joves, les nostres expectatives i, sobretot, el nostre dret a una vida digna. I la pregunta que ens hem de fer avui és per què emigren. Un de cada quatre joves està a l'atur; la meitat dels joves, amb contractes temporals; un 40 per cent dels contractes amb una durada inferior o igual a un mes; els joves d'entre vint-i-cinc i trenta anys han d'encadenar entre quatre i cinc contractes per poder treballar un any seguit i un 20 per cent dels joves que treballen cobren sous per sota del llindar de la pobresa, el que suposa una devaluació salarial sense precedents en la història del nostre país. Aquest és el pa de cada dia després de dues reformes laborals, han convertit ser mileurista en un model d'èxit per als joves d'aquest país i, a la precarietat laboral, hi hem de sumar, com no, l'expulsió dels joves de les universitats públiques catalanes, ho vaig dir fa tres setmanes i ho dic avui aquí un altre cop, deu mil joves expulsats del dret a estudiar en una universitat púbica, des de l'augment de taxes del 2011. És una vergonya i els hauria de caure la cara de vergonya de titllar uns pressupostos de «socials, quan expulsen deu mil estudiants universitaris del nostre país. Han construït un model de país que expulsa els joves a l'estranger, que els condemna a la precarietat laboral, que els nega el dret a estudiar en una universitat pública i, sobretot, que els nega el dret a l'emancipació. Són especialment els joves d'aquest país els que paguen el preu de les seves polítiques de foment de l'especulació amb el mercat de lloguer i de les seves nul·les polítiques de foment de l'habitatge públic. Avui, més de la meitat dels joves d'entre vint-i-cinc i trenta-quatre anys viuen encara amb els seus pares; la mitjana d'emancipació, en aquest país, es situa per sobre dels vint-i-nou anys; els joves de Catalunya han de destinar dos terceres parts del seu sou a pagar el lloguer. Aquest és el preu de la seva política d'habitatge, de negar-se durant dècades a construir un parc públic de lloguer i d'empènyer aquí i a Madrid per desregular el mercat de lloguer. Avui exigim, en definitiva, que s'acabi amb les polítiques que han condemnat tota una generació a viure pitjor que els seus pares, que la Generalitat no torni mai més a vendre amb propaganda uns pressupostos que expulsen la joventut d'aquest país. I, sobretot, assumir i aprofitar l'impuls de la societat que representen els nostres joves per transformar-la, que representen aquella generació de joves que ha protagonitzat les mobilitzacions ciutadanes més importants d'aquests anys per la regeneració democràtica, la defensa dels serveis públics i la defensa de les polítiques d'igualtat, que han protagonitzat aquests anys les mobilitzacions més importants contra la violència masclista i contra el patriarcat, i que es manifestaven aquest cap de setmana –i ho seguiran fent– per combatre el canvi climàtic i per construir un projecte de benestar que no expulsi a ningú, ni als que avui són joves ni als que seran joves d'aquí a no tants anys. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Avui parlem de joves i ja els anunciem ara que nosaltres no participarem d'aquesta proposta que ens fa el Grup de Ciutadans, perquè és com una mica un barrija-barreja, moltes de les coses estem molt d'acord, però entenem que, bàsicament, participar d'aquesta votació seria com blanquejar quelcom que vostès, en el dia a dia, no defensen amb les seves votacions reals, sinó que és un pur maquillatge. No és país per a joves aquell que no compta amb la participació fonamental del seu jovent en tots i cada un dels espais de decisió. No és país per a joves aquell que només desitja que els joves tutelats arribin a la majoria d'edat per deixar-los a la intempèrie i, literalment, al carrer. No és país per a joves aquell que els expulsa de les universitats, fent-les inaccessibles amb peatges econòmics. Si els preocupen les necessitats dels joves, donin suport a la ILP per a la rebaixa dels preus públics universitaris; demà comença la recollida de signatures perquè arribi en aquest Parlament, un cop més, el debat sobre la rebaixa de les taxes universitàries. Espero que, llavors, ens trobem prioritzant les necessitats dels joves i no una universitat privada que diferencia entre aquells que poden accedir, per qüestió de renda, a la universitat, i aquelles que no ho poden fer. Per tant, tot el suport a aquesta iniciativa. No és país per a joves, quan molts d'ells han d'emigrar a servir cafès a Berlín o Edimburg. No és país per a joves aquell que té un teixit associatiu juvenil potent i mobilitzat i que és reprimit per la policia a cada demanda canalitzada als carrers. Deixin de detenir les joves crítiques i dissidents. No és país per a joves aquell que no posa la seva intel·ligència i recursos en la lluita contra el canvi climàtic. La taxa d'atur de més del 30 per cent..., la taxa d'atur juvenil de més del 30 per cent no és una casualitat, ni surt de la voluntat de suposats anys sabàtics o d'experiències aventureres, són la conseqüència d'anys de polítiques de destrucció de la feina, de polítiques de retallades de governs de la Generalitat, de manca de responsabilitat política. I no, no és país per a joves quan, avui, el Mobile World Congress busca hostesses amb alçada mínima d'1,75 i no veig a ningú queixant-se per això, ni quan l'opció de futur que donen són jornades precàries i de flexibilitat salvatge, repartint menjar sobre una bicicleta. Perquè són el present, no només el futur, perquè necessitem drets aquí i ara per poder-nos desenvolupar humanament i socialment en cada àmbit de la vida. El que volem és un país en què sigui possible la vida per als joves i per a les joves.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Andrea Levy.
Muchas gracias, presidente. Bien, estamos ante una moción, como he dicho en mi intervención anterior, cargada de buenas voluntades. En este caso, yo creo que es una moción ambiciosa, porque pone una serie de listas en las que hay que tener una especial incidencia al colectivo de los jóvenes, pero en realidad estamos hablando de materias que abarcan con su amplitud a toda la sociedad, desde el empleo, desde la sanidad, desde la igualdad o desde políticas que tiene que ver con la FP, la educación o la universidad. Por lo tanto, vuelvo a insistir en la idea que he hecho en mi intervención anterior, que es que todo este debate es estéril si se nos hurta el debate principal, que es saber dónde va a poner el acento el Gobierno de la Generalitat, dónde van a estar sus prioridades en las políticas presupuestarias, porque si no sabemos en qué va a gastar el presupuesto el dinero de todos los catalanes el Gobierno de la Generalitat, todas estas propuestas, todas estas mociones, todo lo que vengamos a proponer los grupos de la oposición en esta cámara parlamentaria, quedará en estéril, quedará en nada, en el vacío, con un gobierno maniatado, un gobierno que es incapaz de decirnos cuál es su política, su acción de gobierno, sin esa presentación del presupuesto. Por lo tanto, la pregunta es clave: ¿va a presentar el Gobierno el presupuesto, sí o no? Porque si desconocemos cuáles son las intenciones presupuestarias del Gobierno de la Generalitat, vamos a trasladar un mensaje desde esta cámara parlamentaria que podemos tener buenas intenciones, que podemos cargar de buenas voluntades a este Parlamento y a sus diputados, pero que el Gobierno de la Generalitat está paralizado, que la acción de gobierno está paralizada y que, por lo tanto, son un obstáculo a los jóvenes, a la gente mayor, a los emprendedores, a aquellos que quieran emprender una nueva oportunidad o que quieren saber si sus servicios públicos estarán garantizados. Por lo tanto, ¿es este Gobierno un obstáculo a los catalanes? Porque si es así, solo tienen una solución: «pleguen.
Gràcies, diputada. Finalment, i per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor David Bertran.
Bé; gràcies, president. Amb l'esperit de trobar consensos per a poder millorar les condicions vitals de tota la joventut catalana, hem fet un esforç per a acceptar moltes de les esmenes que se'ns han presentat per part del Grup Socialistes i grups de govern, i que aquests punts poguessin tirar endavant. Per exemple, el fet que s'hagi de reduir l'interinatge a la funció pública, que es creïn quaranta mil places, que som els joves qui estem més perjudicats en aquest sentit. A la CUP, m'agradaria dir-li que nosaltres, a la Comissió de Joventut, som qui més propostes de resolució i activitat tirem endavant, i que si vinguessin a la comissió, doncs, podrien comprovar-ho. Els convidem que hi vinguin. [[Aplaudiments.]] Tanmateix, hi ha hagut altres esmenes que no hem acceptat, com pel que fa al tema de..., que deien els partits del Govern que ja s'estava fent prou pel que fa al tractament de les addiccions. Nosaltres creiem que no és així, que hi ha..., bé, ho tenim comprovat, que falta actualització de plans estratègics i falten recursos. Creiem que, en qualsevol cas, el dèficit fiscal no pot ser una excusa per a desenvolupar un parc públic d'habitatge que serveixi perquè els joves puguem accedir a aquest per a lloguer social. Aquest és un element demagògic i és un element que, bé, utilitzen partits com el UKIP, que diuen que és la Unió Europea que ens roba uns recursos que podríem estar dedicant al sistema nacional de salut. O sigui que al final tenen aquest tipus de discurs demagògic, i nosaltres no hi entrarem. I, per acabar, òbviament, no hem acceptat que no es condemni amb tots els ets i uts el que han estat els atacs totalitaris contra associacions juvenils, com han estat S'ha Acabat i Joves de Societat Civil Catalana, per part de grups radicals separatistes, com han estat el Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans i Arran. I això ho hem de dir i s'ha de dir amb noms i cognoms. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Passarem a la votació. [[Pol Gibert Horcas demana per parlar.]] Sí, senyor Gibert.
Votació separada del punt 9
Nou?
Nou.
Molt bé. [[Natàlia Sànchez Dipp demana per parlar.]] Sí, senyora Sànchez.
President, li demano la paraula per al·lusions, si us plau.
Demanem... Crec que hi havia peticions de votació separada i després li donaré la paraula. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Sí, senyora Caula.
Per demanar votació separada del punt 1.b, i un altre bloc que agruparia 2.d, 3.b, 4.c, 5.a, 5.b, 7.a, 9.a i 10.a.
Els hauria de repetir de nou, però una mica més lentament, si us plau.
Perfecte. El segon bloc agruparia el punt 2.d, 3.b, 4.c, 5.a, 5.b, 7.a, 9.a i 10.a.
Molt bé. Per tant, de moment hi ha dues peticions de votacions separades, si no... [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Senyora Segovia, digui'm.
Demanar votació separada, que es podrien votar en bloc, el 2.a, 2.d, 3.b, 3.c i 10
Tornem-hi, tornem-hi. Més a poc a poc, si us plau; 2.a...
2.a, 2.d, 3.b, 3.c i 10.
I 10. Molt bé. Alguna altra petició? [[Veus de fons.]] No és compatible amb la seva petició? [[Pausa.]] Per tant, haurem de votar tots els punts separadament. O reformulen la petició o els haurem de votar tots separadament. Mentrestant, senyora Sànchez, li dono trenta segons.
D'acord. De forma molt ràpida, al diputat de Ciutadans; no cal que ens convidi a les comissions de joventut. Deu entendre que, o entenc que sap comptar, som quatre diputades i arribem on arribem. I sap què?, també, sobre les qüestions que acaba de criminalitzar, els col·lectius del Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans i Arran, organitzacions que tenen representació a les universitats, concretament el sindicat, i que a més a més el que treballen és per les necessitats reals dels estudiants. Per exemple, la reducció de taxes. Cosa que, per exemple, la seva filial juvenil que tenen a la universitat, aquest grup S'ha Acabat!, bàsicament no he vist ni una sola demanda de reducció de taxes per a les universitats.
Diputada...
I acabo, president, si us plau. Bàsicament són una mena de filial i aprenents de Ciutadans, que suposo que d'aquí a quatre dies veurem fent el ridícul a Waterloo i suposo, però, que no ho faran...
Gràcies, diputada.
...amb els diners de tots i totes com han fet vostès. [[Aplaudiments.]]
[[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]] Digui'm, senyor Caula.
Del bloc que comentava la companya de Comuns, ens sembla que si separen el 2.d del bloc que nosaltres hem presentat podríem agrupar les votacions.
2.d, de de Dinamarca, eh? [[Veus de fons.]] Sí, molt bé. [[David Bertran Román demana per parlar.]] Sí, senyor Bertran. Entenc que per al·lusions. Trenta segons.
Bé; només dir que S'ha Acabat! i Joves de Societat Civil Catalana no són filials nostres, no són joventuts nostres, són joves que són independents i que així actuen. I que és curiós que vostès demanin la paraula per al·lusions, quan diuen que Arran i el Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans no són filials seves i no són joventuts seves. Doncs deu ser que ho són, perquè si demanen per al·lusions alguna cosa hi deuen tenir a veure. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Recapitulem. Votarem, en primer lloc, el punt 1.b, 2.d –de de Dinamarca–, i després un bloc amb el 2.b, 3.d, 4.c, 5.a, 5.b, 7.a, 9.a i 10. [[Remor de veus.]] No? [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora Segovia.
Nosaltres fem una votació diferenciada de l'1.b i el 2.d, per tant, no es podrien votar en bloc.
Perdó, del...?
De l'1.b i el 2.d no es podrien votar en bloc.
No, no, no, he dit separadament, eh?
Ah.
1.b, per un costat, 2.d, per l'altre, eh? [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Sí, senyora Granados. Jo, com comprovaran, estic fent tots els intents possibles per agrupar votacions perquè té vint-i-vuit punts, aquesta moció.
Ho celebrem.
Prego que m'ajudin, diguéssim.
Ho celebrem, però nosaltres només hem demanat una, separada, que és la 9, i, per tant, sí que demanaríem que els blocs que pugui fer, ho celebrarem, però la 9 que sigui separada. Gràcies.
La 9, conjuntament, perquè entenc que els subpunts també, eh? No, només té un punt, sí, cert. Molt bé, doncs, passem a votar, en primer lloc el punt 1.b –1.b. Comença la votació. El punt 1.b queda aprovat per 63 vots a favor, 2 en contra i 58 abstencions. Passem ara a votar el punt 2.d –2.d. Comença la votació. El punt 2.d queda rebutjat per 56 vots a favor, 61 en contra i 6 abstencions. Passem ara a votar el punt 9 –votem el punt 9. Comença la votació. El punt 9 queda rebutjat per 45 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el bloc que agrupa els punts 2.d, 3.d, 4.c, 5.a, 5.b, 7.a i 10.a. Sí? [[Pausa.]] Sí? Ho torno a repetir: 2.b –de Barcelona–, 3.d, 4.c, 5.a –és el que m'han demanat. [[Veus de fons.]] 2.d, perdó. Però si està votat, el 2.d. D'acord. Per tant, el traiem del bloc. La resta, bé? [[Pausa.]] No, senyora Segovia? [[Veus de fons.]] El 3.b a part. Molt bé. Per tant, votem 4.c, 5.a, 5.b, 7.a i 10.a. Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs, votem aquests. Comença la votació. Aquest bloc queda aprovat per 63 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 3.b –3.b, sí? Comença la votació. El 3.b queda rebutjat per 56 vots a favor, 59 en contra i 7 abstencions. Passem ara a votar un bloc que el constitueixen els punts 2.a, 3.c i 10. [[Veus de fons.]] 2.a..., 2.a l'hem votat, perdó, sí. Per tant, 3.c i 10, sí? [[Pausa.]] 10 a excepció del 10.a, que l'acabem de votar, eh? Sí? La resta del punt 10. Només hi ha un punt. [[Veus de fons.]] Per tant, ja l'hem votat, el 10. D'acord. Per tant, votem 3.c. Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Comença la votació. El punt 3.c queda aprovat per 115 vots a favor, 1 en contra i 7 abstencions. I ara sí, semblaria que votaríem ja la resta de la moció, sí? [[Pausa.]] Molt bé. Comença la votació. La resta de la moció queda aprovada per 122 vots a favor, 1 en contra [[remor de veus]] –silenci– i cap abstenció. Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda. Moltes gràcies. [[La sessió se suspèn a dos quarts de dues del migdia i set minuts i es reprèn a dos quarts de quatre de la tarda i dos minuts. Presideix el president del Parlament, acompanyat dels vicepresidents primer i segon i els secretaris primer, segon i tercer. Assisteixen la Mesa el secretari general, el lletrat major i la lletrada Esther Andreu i Fornós.]]
Reprenem la sessió. [[Sol·licituds de compareixences acumulades del president de la Generalitat perquè informi sobre la presentació del projecte de llei de pressupostos de la Generalitat per al 2019]] [[361-00010/12, 361-00011/12 i 361-00012/12]] El següent punt a l'ordre del dia és la sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat davant del Ple perquè informi sobre l'estat de l'avantprojecte de llei dels pressupostos de la Generalitat per al 2019. [[Forta remor de veus.]] Silenci, si us plau. Sí? Seguim. Abans d'iniciar aquest punt de l'ordre del dia, els faig avinent que la Junta de Portaveus va acordar que els punts 3, 4 i 5 se sotmetrien en una única votació, de manera conjunta. Passem, doncs, a la votació d'aquests tres punts, d'aquestes tres sol·licituds de compareixença que van ser presentades, respectivament, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar i el Grup Parlamentari de Ciutadans. Es poden aprovar per assentiment aquestes compareixences, aquestes sol·licituds de compareixença? Sí? [[Pausa.]] Molt bé, doncs queden aprovades aquestes tres sol·licituds de compareixença. Aquestes sol·licituds se substanciaran, de manera conjunta, amb la compareixença sol·licitada també pel mateix president de la Generalitat, que procedirem tot seguit a desenvolupar. [[Compareixences acumulades del president de la Generalitat relatives a l'elaboració dels pressupostos de la Generalitat per al 2019]] [[350-00006/12 i 350-00007/12]] Per tant, passem directament a la compareixença del president de la Generalitat davant del Ple per a donar, com hem dit, compte de l'elaboració dels pressupostos de la Generalitat per al 2019. D'acord amb l'article 172 del Reglament, en primer lloc, doncs, té la paraula el president de la Generalitat, el molt honorable senyor Quim Torra i Pla. Quan vulgui.
President, vicepresident, conselleres, consellers, diputades, diputats, he demanat comparèixer davant del Ple per donar compte als grups parlamentaris de l'elaboració de l'avantprojecte de la llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2019. Com saben, aquest mateix dilluns el vicepresident va presentar un informe al Govern amb relació a aquest avantprojecte, i avui mateix, dos dies després, compareixem davant la cambra per donar compte del seu contingut, amb sentit de responsabilitat, de transparència i de diàleg. Primer, de responsabilitat. Perquè creiem que, en un moment que l'economia funciona bé, la ciutadania necessita disposar d'uns pressupostos eminentment socials, que ens permetin abordar el conjunt de polítiques públiques, i s'abordi, entre molts d'altres, un dels grans temes pendents: la reducció de les desigualtats. I saben prou bé que una pròrroga pressupostària, resultat d'estratègies electorals, defugiria la responsabilitat que tenim tots plegats vers la nostra ciutadania. Respondre les principals urgències i necessitats de la societat catalana amb una proposta pressupostària valenta no únicament és una obligació d'un govern que se sent responsable, sinó que també és una obligació de tots els grups d'aquesta cambra, en un exercici de coherència, en la mesura que ens emplacem de manera continuada a donar una millor resposta a aquestes necessitats, ja sigui també en les sessions de control, ja sigui mitjançant les diferents interpel·lacions i resolucions i mocions que s'aproven. En segon lloc, per transparència, perquè el Govern ha fet els deures i la ciutadania té el dret a saber quines són les propostes plantejades. Tots els departaments de la Generalitat, coordinats pel Departament de la Vicepresidència, han fet un esforç ingent per orientar les polítiques públiques cap a aquest bé major, que és tenir un pressupost orientat a fer de Catalunya un país de drets i oportunitats per a tothom. Ara, un cop feta la feina, creiem que cal fer-la pública, explicar-la a la ciutadania i que aquesta els pugui consultar, amb tot detall. I, en tercer lloc, diàleg. Aquests són uns pressupostos que han volgut ser negociats des del primer moment. No han estat elaborats en una cambra fosca i després s'han donat a conèixer, com ha passat a nivell estatal, no. S'han fet reunions prèvies i, després, s'ha treballat de valent amb aquells grups que han mostrat predisposició a implicar-se en l'elaboració dels pressupostos. Els ho detallaré més endavant. Avui volem certificar si hi ha la voluntat política o no d'arribar a un acord per tramitar els pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2019 o si, en canvi, els interessos electorals passaran per davant de les necessitats de la ciutadania. Nosaltres desitgem arribar a un acord ben aviat, estem convençuts que és el millor per a la nostra ciutadania, en el seu conjunt. De fet, l'elaboració d'aquests pressupostos es fa en un context de dinamisme econòmic que ens permet ser optimistes, moderadament optimistes. En primer lloc, tot i un cert alentiment, hem tancat l'any 2018 amb un augment del PIB del 2,6 per cent. Una dècima per sobre d'Espanya i vuit dècimes de la Unió Econòmica i Monetària. Això vol dir vint-i-un trimestres consecutius creixent, dels quals catorze per sobre del 3 per cent. I les previsions per al 2019 segueixen mantenint aquestes millores de l'economia. En exportacions, de nou hem arribat a màxims històrics. Aquest 2018 hem batut el rècord històric per vuitè any consecutiu, i les empreses exportadores regulars també han batut rècord per sisè any consecutiu. Catalunya és una economia atractiva a ulls del món, que fa que hagi estat reconeguda com la regió més atractiva per invertir del sud d'Europa el 2018 i el 2019, igual que ho va ser el 2016 i el 2017. És per això que, sense baixar la guàrdia en l'àmbit econòmic, hem de poder centrar-nos en generar noves oportunitats i reduir-ne les desigualtats. Aquest any 2019, preveiem tancar-lo amb una taxa d'atur inferior a la barrera del 10 per cent, per situar-nos així a valors similars a l'any 2008. De fet, aquest 2018 hem tancat amb una taxa d'atur de l'11,5 per cent, 3,8 punts menys que la mitjana espanyola. Com sempre dic, hem de seguir reduint l'atur, crear ocupació i, sobretot, vetllar per la qualitat dels llocs de treball. Però, certament, les millores dels darrers anys, les perspectives de que aquest any el tanquem per sota del 10 per cent ens fan ser, hi insisteixo, moderadament optimistes. Aquesta proposta de pressupostos, doncs, incorpora per primera vegada no només una visió del context econòmica en què s'han elaborat, sinó que també volen tenir en compte el context social, a través d'una cinquantena d'indicadors, que recullen l'evolució del context social i que ens han de permetre adequar les nostres polítiques a una visió centrada en el benestar i el progrés de la societat. Ho vaig dir en el discurs d'investidura i ho hem repetit en cada una de les intervencions: el nostre focus, la nostra raó de ser són les persones. Però, abans de seguir avançant, voldria fer un aclariment. Aquests no són els pressupostos que nosaltres voldríem. Nosaltres voldríem uns pressupostos sense el dèficit fiscal, de 16.000 milions, que cada any marxen i no tornen. I que permetria duplicar els pressupostos dels departaments d'Educació, de Salut, d'Empresa i de Coneixement. Hi insisteixo, una vegada més, el dèficit fiscal insuportable que suporta la ciutadania catalana acaba convertint-se sempre en un dèficit social. També, nosaltres voldríem uns pressupostos allunyats de les polítiques deslleials que practica el Govern de l'Estat, quan, per exemple, ens assigna unilateralment un objectiu de dèficit del 0,1 per cent per al 2019, quan ens pertocaria un 0,59 per cent, i es reserva per a ell el gruix del dèficit. Això, aquest joc del 0,1 al 0,59 representa més de 1.100 milions d'euros, que no podrem destinar a polítiques pròpies a Catalunya. Malgrat aquests dos condicionants enormes, la nostra responsabilitat és elaborar els millors pressupostos possibles, aquells que donin resposta al que necessita el país. I per això presentem uns pressupostos cent per cent republicans. I continuem oberts a dialogar amb els grups parlamentaris per confeccionar una proposta de pressupostos consensuada. És notori que el Govern de Catalunya no disposa, en aquests moments, del suport majoritari del Ple del Parlament per tramitar i aprovar un projecte de llei de pressupostos de la Generalitat per al 2019. I també és sabut que, per responsabilitat i respecte als nostres conciutadans, no portarem els pressupostos al Parlament fins que no tinguem la certesa de poder-los tramitar. És per això que hem anat mantenint una sèrie de trobades amb els grups parlamentaris representats en aquesta cambra, per poder portar un projecte de llei de pressupostos al Parlament, havent estat acordats prèviament. Des del Govern, hem cregut sempre que la CUP i que Catalunya en Comú Podem eren els grups preferents per acordar els pressupostos. Grups que entenem que tenen una visió de la situació política propera a la nostra, com, per exemple, en el fet que tots creiem que s'ha d'aturar la repressió de l'Estat contra els líders polítics i socials, que s'ha d'acabar d'una vegada per totes la judicialització de la política i que la millor solució al conflicte polític és posar en mans dels ciutadans el futur col·lectiu de Catalunya. En el cas de la CUP, vam haver de lamentar la seva decisió de no voler parlar-ne, decisió que, malgrat tot, respectem. Amb tot, les nostres portes continuen obertes per si decideixen canviar d'opinió. Catalunya en Comú Podem aviat va mostrar la seva voluntat de poder-ne parlar, fet que agraïm una vegada més. Fins fa poques setmanes s'havien anat succeint una sèrie de reunions per anar avançant en la negociació. Quan encara hi havia a l'agenda noves trobades entre el Govern i el Grup de Catalunya en Comú Podem, les negociacions es van aturar. Demanava més concreció. Hem fet l'esforç de donar tota la concreció que demanaven. Som conscients que els preocupa la fiscalitat, per exemple. I estem d'acord en avançar en el disseny d'un sistema fiscal just i eficient, que permeti la funció redistributiva. Però deixin-me recordar-los també que Catalunya suporta, possiblement, la pressió fiscal més elevada de l'Estat espanyol, per poder assignar els recursos suficients per atendre adequadament la prestació de serveis públics. Els impostos que paguen els ciutadans de Catalunya són suficients per disposar de l'estat de benestar que mereixem. El problema rau, bàsicament, en una situació de greuge per a Catalunya, a causa del dèficit fiscal, que ens condemna al model de finançament del Regne d'Espanya, que ja fa cinc anys que va caducar i que els governs espanyols, siguin del color que siguin, no volen revisar. En aquest sentit, potser cal valorar si cal o no carregar en els ciutadans de Catalunya els greuges o mancances derivades d'aquest model de finançament. Avui comparec, doncs, per explicar-los l'elaboració de l'avantprojecte dels pressupostos de la Generalitat per al 2019, que no són definitius. Som conscients que, per aprovar-los, necessitem més suports parlamentaris. És per això que estarem amatents a les intervencions dels diversos grups, esperançats de poder escoltar plantejaments constructius i realistes. Uns pressupostos que, segurament, no satisfan a tothom, i està a les mans dels grups d'aquesta cambra millorar-los, però que són especialment necessaris per a aquells qui gaudeixen de menys oportunitats per tirar endavant els seus projectes de vida. Tres de cada quatre euros de l'increment pressupostari d'aquesta proposta van destinats a polítiques socials, per una Catalunya més inclusiva, més innovadora i més sostenible. Uns pressupostos que ens fan avançar cap a un país de drets i oportunitats per a tothom. Com a president, puc entendre i admetre que sigui una proposta millorable, perfectible, esmenable. El que em costa molt més d'entendre és que aquesta cambra renunciï a millores objectives i evidents, que portaria a aquest pressupost –que preveu una despesa no financera de la Generalitat– de 26.157 milions d'euros un augment de la despesa de 1.665 milions d'euros per al conjunt de departaments, la qual cosa suposa una pujada de la despesa global del 6,8 per cent respecte del 2017 i recuperar els nivells precrisi en despesa corrent de la Generalitat, en bona part dels àmbits socials en els que treballem. Els beneficis: reforçar amb nous efectius la nostra xarxa d'atenció primària; continuar amb el desplegament de l'escola inclusiva; acomplir amb els compromisos establerts en la recuperació dels drets laborals dels treballadors públics; el desplegament de la fibra òptica per tot el país, o garantir nous recursos per fer front a l'emergència habitacional. Millores que el vicepresident els podrà explicar a bastament, perquè crec que és necessari ser conscient del cost de les decisions que pren, o no pren, aquesta cambra. En qualsevol cas, els reitero el que ja hem explicat, ja sigui en reunions, ja sigui en aquesta mateixa cambra: el caràcter social dels comptes que proposem, que incrementen la despesa dels departaments d'Educació, de Treball, Afers Socials i Famílies i de Salut, en nivells superiors als màxims assolits el 2009 i 2010. L'increment de despesa de només aquests tres departaments representa el 73,6 per cent de l'increment total del conjunt de la Generalitat. Un pressupost que pivota al voltant de quatre eixos, que tenen per objectiu bastir un país de drets i oportunitats per a tothom, com he dit, tal com estableix el pla de govern que ens hem dotat per a aquesta legislatura. Els quatre eixos són: en primer lloc, serveis públics de qualitat; en segon lloc, prosperitat compartida i sostenible; el tercer, redistribució i cohesió social, i el quart, democràcia i institucions més fortes. Els faré breument unes pinzellades de cada un d'ells. Aquest vol ser un pressupost que recuperi els nivells de despesa dels serveis públics fonamentals, i, com deia el vicepresident fa uns dies, ens permetin posar el comptador a zero i treballar per la Catalunya del futur. En concret, la despesa de Salut creixeria en 532 milions d'euros, destinats, per exemple, a recuperar i millorar les condicions laborals dels professionals, i a millorar els temps d'espera i reforçar l'atenció primària. En l'educació, ho faria en 473 milions d'euros, un augment que ens situa molt per sobre de l'any 2010. I la de Treball i Afers Socials, en 222 milions d'euros, destinats a millorar l'atenció a la dependència, a l'atenció a la infància i l'adolescència en riscs socials, o als centres especials de treball. També s'inclouen aquí les noves convocatòries de 650 places de mossos d'esquadra i de 250 places noves de bombers. Pel que fa al suport a l'activitat econòmica per un creixement compartit i sostenible, aquest pressupost inclou les mesures vinculades al Pacte per a la Indústria, 82 milions d'euros addicionals per a programes d'ocupabilitat, 108 milions d'euros més per a polítiques de recerca, desenvolupament i innovació, o 121 milions en infraestructures de telecomunicacions per estendre la fibra òptica a tot el país, ja que, com s'està veient aquests dies, aquesta setmana del Mobile, si volem ser un país capdavanter, la inversió en innovació i connectivitat té uns efectes multiplicadors, sobretot a l'economia, que no podem menysprear. Tampoc no volem que ningú es quedi enrere, i per això és una proposta de pressupost que vetlla per la redistribució i la cohesió socials. Entre les mesures que inclouen, com saben i els hem reiterat en més d'una ocasió, figura destinar 380 milions d'euros a la renda garantida de ciutadania, 20 milions d'euros més per finançar l'educació de zero a tres anys, i prop de 145 milions d'euros per atendre l'emergència habitacional i fomentar nous habitatges de lloguer per a persones amb menys recursos. Amb aquests pressupostos, doncs, clarament assolim, per fi, els nivells de la precrisi. I, finalment, el darrer eix: un pressupost que vetlla per unes institucions més fortes i rigoroses, més transparents i també més democràtiques. Els ho detallarà el vicepresident, però la proposta que hem fet té com a premissa el rigor en les finances públiques, amb el convenciment que unes finances sostenibles permetran garantir els serveis públics de qualitat. És, per tant, una proposta de pressupostos àmplia, sostenible i inclusiva. És evident que si finalment no s'obtenen els suports per tramitar-los, els departaments no podran disposar dels 1.655 milions d'euros addicionals de despesa previstos per a aquest any, amb relació als pressupostos del 2017. De fet, la pròrroga pressupostària posa a la Generalitat en una situació financera difícil. Amb pròrroga, el 2019 faltaran crèdits per valor de 1.265 milions d'euros, i això sense incloure la despesa que suposarien les mesures noves previstes en aquest nou projecte de pressupostos. Aquests milions que no tenim provenen només de la despesa recurrent dels departaments i de les obligacions ineludibles assolides des del 2017; per exemple, els increments retributius del 2017 i 2018, el retorn de la paga extra del 2013, la despesa derivada de l'increment de la plantilla de docents des del 2017, etcètera. Però no només això, seguir amb la pròrroga d'uns pressupostos de 2017 també tindrà implicacions en tots els àmbits: afectarà el model de l'escola inclusiva que tant han sentit defensar al conseller Bargalló, no es podrà establir un nou tram d'ajut de menjador que arribaria al 80 per cent del cost del servei, ni recuperar la participació en el finançament de zero a tres anys. Tampoc no es podrà garantir el cent per cent dels ajuts al lloguer i la rehabilitació d'habitatges. Tampoc no es podran reduir les taxes universitàries, ni es podran introduir les beques salaris, adreçades a eliminar barreres en l'accés a la universitat. També es veuran afectats els recursos vinculants amb la renda garantida de ciutadania, més de 200 milions d'euros en obres de millora en equipaments de la ciutat de Barcelona, els recursos destinats a equipaments de mossos i bombers, entre moltes altres partides. Accions i mesures que moltes d'elles són de consens, i fins i tot algunes d'elles incorporades com a conseqüència de mocions i resolucions aprovades per grans majories en aquesta cambra. Abans –i acabo– de passar la paraula al vicepresident, voldria fer-los una darrera puntualització i un prec. La puntualització: aquests pressupostos aporten més recursos per donar resposta a les necessitats i urgències de tota la societat catalana –de tota la societat catalana, sense excepció–, pensin el que pensin, sentin el que sentin, votin el que votin. I el prec: els animo, a tots els grups, a ser constructius, a que siguin capaços d'explicar-nos quina és, si no, la seva alternativa; alternatives factibles, viables. Qualsevol millora serà benvinguda. Com hem fet fins ara, les escoltarem i les debatrem amb el màxim interès. Però els demano, això sí, alçada de mires i que pensin més enllà de les properes cites electorals dels mesos d'abril i de maig. Hem de ser capaços de no condicionar el benestar de les catalanes i dels catalans al regat curt, al tacticisme electoral que sempre dificulta l'entesa, el diàleg i la consecució dels grans acords en benefici de totes i de tots els catalans. Trobem aquest consens en benefici de totes i tots els catalans. Siguem, estiguem a l'alçada del moment que ens ha tocat viure. Ho deia al principi i ho repeteixo: responsabilitat, transparència i diàleg. El Govern ha actuat amb responsabilitat i té una bona proposta de pressupost, n'estic convençut. Avui la fem pública i la debatem amb la voluntat de ser transparents i per facilitar-ne, precisament, aquest acord. Parlem-ne? Doncs parlem-ne, la ciutadania del país s'ho mereix. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[El vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda demana per parlar.]] Sí, vicepresident.
Sí, president, demano intervenir en aquest Ple, en aquest punt del Ple.
Molt bé. Entenc que ho fa en virtut de l'article 85.6, com ja vam fer fa uns plens enrere. Molt bé. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Sí, senyor Carrizosa, digui.
Señor presidente, nosotros pedimos que la comparecencia del presidente se sustancie tal y como manda el Reglamento en el artículo 172.3, que establece, sin ningún lugar a dudas, que después del presidente contestan los grupos parlamentarios. Por lo tanto, como nos encontramos en una comparecencia –el 172.3– y no hay acuerdo en los grupos sobre cuál debería ser la sustanciación de la comparecencia del vicepresidente, debe cumplirse el 172.3, y, después, si el señor vicepresidente desea hacer uso de la palabra que lo haga, pero fuera del cauce que se establece en el Reglamento. No alteremos el Reglamento a instancias, pues, del deseo del Gobierno en este Parlamento.
Sí, senyor Iceta, per què em demana la paraula?
En el mateix sentit. Nosaltres hem sol·licitat la compareixença del president; ell l'ha sol·licitat motu proprio, ha fet la seva intervenció. Lo normal és que els grups ara es pronunciïn, i si al final de les intervencions dels grups el vicepresident demana la paraula, lògicament obrint torn, seria el moment de que es produís la seva intervenció, no abans.
Bé, gràcies. En tot cas, com ja... [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, senyor Rodríguez. Perdó.
Sí; gràcies, president. Entenc que en aquest cas no és d'aplicació, no pot ser d'aplicació l'article 85.6, que diu que qualsevol membre del Govern pot intervenir davant de qualsevol iniciativa parlamentària. No estem davant d'una iniciativa parlamentària. Estem davant d'una compareixença del president del Govern, que es regula específicament a partir de l'article 172.3. Per tant, s'ha d'acabar la compareixença del president amb el torn de rèplica dels grups parlamentaris abans de que qualsevol altre membre del Govern pugui intervenir, entenent que el Govern és un òrgan col·legiat i, per tant, el president representa tots els membres del Parlament. Per tant, demanem que sigui d'aplicació l'article 172.3 i, per tant, no puguin intervenir altres membres del Govern fins que no s'hagi acabat de substanciar aquest punt.
Gràcies. En tot cas, entenc els seus plantejaments, però efectivament hi ha hagut una sol·licitud de compareixença no només sol·licitada a mutu propi per part del president de la Generalitat, sinó també per diferents grups. Acabem d'aprovar aquestes compareixences que han sol·licitat diferents grups. Per tant, evidentment hi ha una sol·licitud de compareixença per via de l'article 172, però també una sol·licitud d'intervenció per part del vicepresident via 85.6. [[Veus de fons.]] Sí. Que, efectivament, el que diu el Reglament en aquest punt, en l'article 85.6, és que això no obsta –el fet de que pugui intervenir algun membre del Govern en qualsevol punt del debat del Ple– que la capacitat d'ordenació del debat és de la presidència del Parlament, com en la resta de punts. i, per tant, també de reordenació del debat en funció i tenint en compte aquesta sol·licitud d'intervenció per part del vicepresident. Per tant, vostès podrien proposar qualsevol altra metodologia d'ordenació del debat però, com ja els ho he comentat durant el dia d'avui, el que jo proposo i el que farem és que intervindrà ara el vicepresident, després respondran els grups parlamentaris a la intervenció del president i després, si ho desitgen, podran respondre a la del vicepresident, amb el temps proporcional que els correspon. Això és el que hem fet en altres precedents. Hi han altres precedents en què altres membres del Govern han intervingut. [[Veus de fons.]] Sí, hi han altres precedents. Jo els donaré la paraula si m'ho demanen, com pertoca, però ara estic parlant jo, tinc l'ús de la paraula; per tant, si us plau, escoltin i després, hi insisteixo, si convé, els donaré la paraula. Hi han precedents de que, efectivament, altres membres del Govern han intervingut en compareixences del president. [[Veus de fons.]] Sí; en altres legislatures, no concretament en aquesta. I, de fet, hi ha un altre precedent que no és exactament el mateix, però fa uns plens també el vicepresident va sol·licitar intervenir pel 85.6. De fet, vostè, senyor Rodríguez, ens va il·luminar una mica via l'article 85.6. En tot cas, la proposta d'ordenació del debat d'aquesta tarda, que em correspon a mi, és la que ja els he anticipat durant el dia d'avui i que acabo de comentar. És a dir, ara donaré la paraula al vicepresident del Govern, després els grups parlamentaris podran replicar la intervenció inicial del president de la Generalitat i després, si ho desitgen, podran respondre a la intervenció que faci el vicepresident. Per tant, senyor vicepresident, quan vulgui... [[Veus de fons. Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Sí; senyor Pedret, endavant.
Sí; gràcies, president. Des del nostre grup parlamentari considerem que, efectivament, a vostè li correspon l'ordenació del debat, però que en les seves facultats d'ordenar el debat no pot desvirtuar un debat parlamentari com el que ve estipulat a partir de l'article 172 del Reglament respecte a les compareixences de la presidència, i no pot fer-ho contra el que a nosaltres ens sembla la interpretació més adient del Reglament. Com s'ha dit, la facultat, diguem-ne, la possibilitat de que els membres del Govern intervinguin sempre que ho demanin, d'acord. El que diu el Reglament no necessàriament vol dir que això pugui inserir-se en el debat que s'ha de produir a continuació d'una compareixença del president, perquè quan l'article 172.3 diu que els grups intervindran a continuació del president crec que claríssimament cal interpretar que és sense solució de continuïtat. I, per tant, nosaltres li demanem que faci una ordenació del debat més adequada al que aquests articles que estan, diguem-ne, en seccions i capítols diferents del Reglament, i que, per tant, té un cert sentit que així sigui; doncs permeti també que els grups puguin exercir la seva funció de control al Govern de la manera que reglamentàriament està prevista i que els situa, per dir-ho en els termes que habitualment es diu, en igualtat d'armes amb el Govern a l'hora de debatre aquest important afer.
Sí; senyor Carrizosa, m'hauria de dir per què em demana la paraula.
Por una cuestión de orden, por la que estamos debatiendo ahora. Señor presidente, con todos los respetos, a usted le corresponde la facultad de ordenación de los debates conforme al Reglamento, no conforme a sus deseos, ni tampoco conforme a los deseos del Gobierno. Si el Gobierno está interesado, por lo que sea, en que el señor Torra, después de su intervención, tenga el refuerzo del vicepresidente económico, nosotros creemos que en el Parlamento nos regimos por nuestro Reglamento y no por los dictados del Gobierno. Y tampoco el presidente debería regirse por los dictados del Gobierno, sino por lo que estipule el Reglamento con toda claridad. Y nosotros pediríamos que esto se haga así. Y, además, casi buscaríamos el amparo de los letrados del Parlamento en este sentido, en el de que informen acerca del cumplimiento estricto del artículo 172.3. Porque esto crea un peligroso precedente para el resto de debates, de sustanciarlos con arreglo a la conveniencia del Gobierno en un Parlamento que se supone que está para controlar al Gobierno. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]]
Sí, senyor Rodríguez.
Amb relació a la mateixa qüestió, president, i per discrepar profundament de la interpretació innovadora que vostè ha fet del Reglament. No hi han precedents –no hi han precedents– de la forma en què vostè intenta ordenar el debat en el dia d'avui. Nosaltres podem entendre que una sol·licitud de compareixença del president sigui una iniciativa parlamentària, però un cop aquesta sol·licitud és aprovada estem parlant d'una compareixença del president, que deixa de ser una iniciativa parlamentària i passa a regular-se per l'article 172 del Reglament. I, per tant, no és d'aplicació l'article 85.6, que fa referència a iniciatives parlamentàries. Primera qüestió. Segona qüestió, del que tinc pocs dubtes perquè m'atenc als antecedents, que són que tant el president com el vicepresident demanen comparèixer davant del Ple, tot i que el vicepresident no té potestat per demanar la compareixença davant del Ple, tal com vam parlar a la Junta de Portaveus. En el supòsit de que, d'acord amb aquest article 85.6 i en desacord amb el nostre criteri, vostè li doni ara la paraula al vicepresident, els grups parlamentaris tenim el dret a respondre el torn que obre el vicepresident abans de que s'hagi de respondre al president. Per tant, la nostra esmena a la totalitat a la interpretació que el president fa del Reglament del Parlament.
Amb tots els respectes, senyor Rodríguez, i la resta de portaveus que han intervingut, i acceptant que puguin tenir discrepàncies amb relació a la valoració o l'aplicació que fem del Reglament, i la meva potestat d'ordenar el debat, no només en aquesta sessió sinó en totes les sessions plenàries, jo insisteixo amb que la proposta d'ordenació del debat és la que els he transmès abans i que hem pogut parlar durant tot el dia, i que em sembla que és la més sensata i més oportuna, tenint en compte la casuística del debat que s'està produint. Per tant, vicepresident, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyor president de la Generalitat, conselleres, consellers, diputades, diputats, hem demanat la paraula, d'acord amb el Reglament, per complementar la intervenció que el molt honorable president ha fet sobre l'elaboració del projecte de pressupost per a l'any 2019. Abans d'entrar en el contingut de la proposta pressupostària que hem fet pública amb total transparència, m'agradaria fer un repàs de com hem arribat fins aquí, com hem arribat fins a aquest debat. I crec que cal subratllar amb tota la força la voluntat del Govern de la Generalitat d'acordar el projecte de pressupost per a l'any 2019. És la nostra obligació i és la nostra convicció d'aprovar aquest pressupost. Al contrari del que ha passat en altres debats pressupostaris i en altres administracions, i podem tenir l'exemple, ben proper en el temps, dels pressupostos generals de l'Estat, el departament responsable en matèria de finances públiques de la Generalitat, és a dir, el Departament de la Vicepresidència i d'Economia i Hisenda va fer reunions amb tots els grups parlamentaris a l'inici de l'elaboració del projecte pressupostari. Mesos de setembre i octubre. Inici de l'elaboració els mesos de setembre i octubre perquè el Govern s'havia posat en marxa després de l'aplicació de l'article 155 i d'haver-lo aixecat, l'aplicació d'aquest article, el 2 de juny, i perquè va ser el 25 de setembre en què es va produir un acord en el si de la Comissió Mixta d'Afers Econòmics i Fiscals Estat-Generalitat que va permetre incorporar unes dades essencials per a l'elaboració del pressupost. Per tant, una primera ronda de reunions, explicant el marc pressupostari. Un segon cicle de reunions amb els grups que explicaven més detalls de quina era, diguem-ne, la concreció, quant a xifres globals, del projecte de pressupost, en el que vam poder constatar que hi havia tota una sèrie de grups que no tenien interès en participar en un possible acord polític per a la tramitació pressupostària, però sí que hi havia algun grup, en concret el Grup de Catalunya en Comú Podem, que va mostrar aquesta predisposició a parlar. En aquest sentit, s'han portat a terme tota una sèrie de reunions sectorials específiques, que finalment, degut a la mateixa dinàmica d'aquestes reunions, doncs, no van poder anar més enllà, i se'ns va demanar, per part de diferents grups parlamentaris, que la negociació dels pressupostos passés a ser amb llum i taquígrafs. Doncs som amb llum i taquígrafs. A nosaltres se'ns va demanar que expliquéssim la proposta en aquest Parlament. Doncs expliquem la proposta en aquest Parlament. Actuem amb transparència, és el nostre compromís i és amb el que estem fent. Sent coherents amb el que hem dit sempre, que el pressupost de la Generalitat de Catalunya és prou important pel que fa a la salut, pel que fa a l'ensenyament, pel que fa a les polítiques de benestar social, pel que fa a les polítiques de seguretat i emergències, i a tota la resta de polítiques del Govern; és prou important perquè un cop iniciada la tramitació aquesta pugui continuar, i que, per tant, un cop portat després de l'aprovació de l'avantprojecte en el Consell Executiu de la Generalitat, quan es porti al Parlament tingui garantida la seva tramitació. És no una oportunitat la que tenim ara, la dels grups parlamentaris i del Govern de fer un acord, sinó que és una oportunitat de dotar la ciutadania dels recursos necessaris per als serveis públics del nostre país. Feta aquesta prèvia sobre com hem arribat fins aquí, i subratllant que nosaltres el que volem és fer totalment transparent el debat sobre el projecte de pressupost –sobre el projecte de pressupost–, i espero que avui hi hagi debat sobre el projecte de pressupost, més enllà de la política al voltant del pressupost, hi ha algun diputat, que sembla que intervindrà, que ja em diu que no serà així. Doncs, bé, en tot cas, ja donarà compte ell davant dels seus votants si li interessa o no el que està contingut en el projecte de pressupost. A nosaltres sí, perquè hi treballem cada dia. Com deia, l'avantprojecte de pressupostos, entrant en el seu detall, per a l'any 2019 té en compte el marc macroeconòmic del qual el president ha destacat els trets més importants, però també els objectius fiscals, que decideix unilateralment el Ministeri d'Hisenda. I, per primer cop, també incorpora, a decisió pròpia del Govern de Catalunya, que no només seran els indicadors macroeconòmics els que configuren, doncs, el context d'elaboració del pressupost, sinó els indicadors de benestar i progrés socials que aquest Parlament va aprovar mitjançant una resolució que el Govern havia d'impulsar, i que s'han construït conjuntament amb l'Institut d'Estadística de Catalunya. En la proposta de pressupostos, que hem fet pública, que hem fet transparent i que hem posat a disposició, no només dels diputats sinó de la ciutadania, es preveuen uns ingressos no financers no finalistes. Per tant, excloent aquells ingressos que venen condicionats a que es facin en una determinada despesa, és a dir, subvencions a altres administracions, fons de la Unió Europea, excloent aquells que venen d'ingressos financers, és a dir, d'endeutament, per tant, els ingressos no financers no finalistes, que són els que ens permeten decidir i assignar a cada departament, són d'un total de 25.234 milions d'euros. Un increment de 2.546 milions d'euros respecte al darrer pressupost aprovat, l'any 2017. Un 11,2 per cent d'increment: 2.546 milions d'euros més d'ingressos. Ara bé, com que estem obligats a reduir el dèficit perquè és el Ministeri d'Hisenda qui imposa –ho feia amb el ministre Montoro i ho segueix fent amb la ministra Montero–, unilateralment, uns objectius de dèficit a les comunitats autònomes, en què hem de baixar del 0,5, amb què es va elaborar el pressupost inicial del 2017, al 0,1 del 2019, fa que aquesta..., finalment, l'augment de despeses no financeres no finalistes sigui de 1.715 milions d'euros, i arribi a un total de despesa financera no finalista de la Generalitat de Catalunya de 26.157 milions d'euros, un 7 per cent més que el darrer pressupost aprovat en aquesta cambra. Voldria exposar les principals línies del pressupost amb quatre missatges. El primer: el rigor en les finances públiques és un requisit per mantenir i millorar l'estat del benestar, per fer front als reptes de futur i per disposar de més marge de sobirania financera. I aquest rigor també és essencial per garantir la justícia entre generacions d'aquest país. En segon lloc, recuperem els nivells de despesa corrent d'abans de la crisi econòmica. En tercer lloc, són uns pressupostos que, com deia abans, per primera vegada incorporen els indicadors de benestar i progrés social. Per tant, no és només el PIB, sinó que és tot aquest conjunt d'indicadors, seguint els objectius de desenvolupament sostenible i l'Agenda 2030, els que guien el marc d'elaboració d'aquest pressupost. I són, per primera vegada, uns pressupostos que s'emmarquen en un escenari pluriennal d'ingressos i de despeses a mitjà termini, del 2019 al 2022, i apliquen el marc d'estabilitat pressupostària i, doncs, les previsions de creixement elaborades no només pel Govern de Catalunya sinó pel Govern de l'Estat i la Comissió Europea a la situació actual, projectades fins a l'any 2022. Quart missatge: aquesta proposta de pressupost, com deia el president, té com a objectiu treballar per un país de drets i oportunitats per a tothom, la Catalunya més inclusiva, innovadora, sostenible que volem, amb quatre eixos estratègics: serveis públics de qualitat, prosperitat compartida i sostenible, redistribució i cohesió social, i una democràcia i unes institucions més fortes. Abans d'entrar en algun aspecte més del context macroeconòmic, del context..., dels continguts del pressupost, deixin-me fer cinc cèntims del context macroeconòmic en què s'emmarquen aquests pressupostos. Les darreres previsions econòmiques indiquen que Catalunya, l'any 2019, creixerà més que la mitjana de la zona euro, un 2,5 per cent, per un 1,3 per cent de l'eurozona. I amb unes taxes properes, i, de fet, una mica superiors, a les del conjunt de l'Estat. Aquesta moderació del context de l'evolució del dinamisme econòmic que es preveu a Catalunya i el nostre entorn s'explica, en bona part, per l'afebliment del comerç exterior, derivat de les tensions proteccionistes, la incertesa generada pel Brexit, les expectatives de creixement més reduït a la Xina i un menor impuls derivat de la política monetària. Durant aquests anys, Catalunya ha esdevingut una nació encara més industrial, encara més oberta a l'exterior. La indústria avui suposa el 21,4 per cent del valor afegit brut total del nostre país, cabdal per estimular la innovació, la capacitat exportadora i la productivitat. I actualment estem en una economia més oberta que mai. El nostre mercat no és només el mercat espanyol. De fet, en els propers anys, les vendes a l'exterior, les vendes fora de l'Estat espanyol acabaran doblant les vendes a l'Estat espanyol. Per tant, el nostre mercat intern, avui, és Europa i ho serà el món, una nació oberta a l'exterior, que també és capaç d'atraure inversió estrangera directa. I això es tradueix en una disminució sostinguda de l'atur, també de l'atur de llarga durada, també de l'atur de molt llarga durada. Però persisteixen i augmenten, en alguns casos, les desigualtats, no tant perquè hi ha més atur, perquè, de fet, és al contrari, sinó sobretot perquè hi ha més desigualtat salarial. Per tant, necessitem més polítiques redistributives. I en aquest sentit hem elaborat la nostra proposta de pressupost. Un cop feta aquesta pinzellada sobre l'entorn econòmic, deixin-me començar pel primer missatge, el rigor en les finances públiques necessari per garantir el benestar. Unes bones finances públiques, una bona salut a les finances públiques és garantia de serveis públics de qualitat. I per això apostem i desenvolupem una estratègia fiscal forta, amb unes finances sostenibles que ens han d'ajudar a assegurar aquesta justícia intergeneracional. Hem de ser conscients que el dèficit d'avui, provocat per un major endeutament, sigui per la via d'emissió de deute, sigui per la via d'unes col·laboracions publicoprivades que van associades a uns plans financers que moltes vegades tenen uns interessos superiors al mercat, sigui per l'instrument que sigui, dèficit d'avui, compromisos d'avui són impostos d'avui que estem traspassant a les generacions de demà. I per això mateix avui farem una proposta en matèria fiscal que ha de permetre millorar encara més la proposta de pressupost. Aquesta necessitat de justícia intergeneracional, en un context en què els propers anys tindrem una contenció –si no reducció– de la demografia al nostre país, és importantíssima. Els nostres fills i les generacions avui més joves hauran d'assumir, com a contribuents, també com a cotitzants, una major càrrega de despesa relativa del que estem assumint nosaltres. Per tant, és important que els deixem unes finances el més ordenades possible. I això ens permet afrontar el futur amb nous reptes, amb més sobirania financera. El compromís d'aquest Govern amb la sostenibilitat de les finances és inapel·lable, i així ho demostra que en dos anys seguits estem complint l'objectiu de dèficit. No perquè sigui bo en si mateix el compliment d'un objectiu de dèficit decidit unilateralment, primer pel senyor Montoro i ara per la senyora Montero, sinó perquè ens permet que la despesa compromesa es finança tota, es paga tota, no deixem factures al calaix, no deixem subvencions pendents de pagar, sinó que tot allò compromès es paga. Les polítiques públiques acaben passant totes per Tresoreria de la Generalitat, sigui perquè és una subvenció, sigui perquè és una prestació, sigui perquè és el salari d'un nou servei que hem obert. I, per tant, és important que la tresoreria, que la gestió de la tresoreria s'asseguri el màxim a les previsions, i així ho hem fet. Com dèiem aquest matí, hem tancat l'exercici 2018 amb un dèficit del 0,38 per cent, per sota de l'objectiu del 0,40 per cent. És un avanç realitzat per la Intervenció General, i que estem segurs que corroborarà, com ha fet en els darrers exercicis, la Intervenció General de l'Estat. Per tant, ens mantindrem dins del compliment de l'objectiu. Aquest compromís amb el rigor de les finances, com deia abans, va directament relacionat amb la tresoreria. Recordin els debats que tenim en aquest Parlament no fa pas tant: quant es deu als ajuntaments, quant es deu a les farmàcies. De compromisos que, quan entraves a la web del Departament d'Economia, posa «pendent de programar. Doncs, ara, programem més ràpid perquè es pot planificar millor. Per tant, descomptant el canvi de metodologia aplicat a partir del març de 2018, fins i tot tenint-ho en compte, el situa a desembre en els nivells més baixos dels darrers anys. I trenta-quatre dies de període mitjà de pagament a proveïdors. Aquest esforç en la reducció del dèficit també es trasllada en una reducció de la ràtio de deute sobre el producte interior brut. Des del 2015 no ha parat de baixar el pes del deute de la Generalitat sobre el conjunt de l'economia catalana, i preveiem que per a aquest 2019 es situï en un 32,7 per cent del PIB. Això ens ha permès deixar enrere el FLA. Que vull recordar que, quan vam anunciar que deixàvem enrere el FLA, alguns grups d'aquesta cambra ens van dir temeraris, alguns grups d'aquesta cambra ens van dir que menysteníem l'Estat, fins que van descobrir que deixàvem el FLA d'acord amb l'Estat, que era l'Estat el que deia: «Deixeu el FLA. Per què? Perquè hem complert, simplement, no per aconseguir cap favor, sinó, simplement, s'ha complert amb els requisits d'una normativa injusta aprovada pel Govern del Partit Popular. En aquests moments, ens financem a través del compartiment de Facilitat Financera del Fons de Finançament a Comunitats Autònomes, que, a diferència del FLA, no incorpora cinquanta requisits –cinquanta requisits– polítics de recentralització, de condicions en els préstecs que no eren condicions financeres. Per tant, en termes de cost és el mateix. En termes de capacitat de funcionament de la Generalitat i de defensa de l'autogovern, fins i tot de l'autogovern autonòmic tan minso, des d'un punt de vista independentista, fins i tot des d'aquest punt de vista, és millor la situació que tenim ara, havent sortit del FLA. Un altre dels elements d'aquest pressupost és que recuperem la despesa corrent d'abans de la crisi, però ho fem amb una gran diferència. L'any 2010, en plena crisi econòmica, el dèficit va ser de més de 9.000 milions d'euros, equivalent al 4,48 per cent del PIB de l'any 2010. Haurem assolit el 2018 una reducció del dèficit de més del 90 per cent, equivalent a més de 4 punts del PIB, fins al 0,38 per cent. Ara hi ha un nou objectiu, que és el 0,1. Aquests objectius són injustos, no s'adiuen a les normes d'estabilitat, però, tot i això, constatem que la reducció del dèficit ha estat molt significativa, amb el dèficit més baix dels últims anys, de fet, el dèficit més baix d'aquest segle, tenim la despesa més alta d'aquest segle en matèria social i en matèria de despesa corrent social. I, com deia, s'emmarca també aquest pressupost del 2019 en un escenari pluriennal d'ingressos i despeses a mitjà termini, fins a l'any 2022. Si apliquem les regles fiscals de la Llei d'estabilitat pressupostària, a partir de l'any 2021 la Generalitat es situarà en superàvit, i això, que és una contradicció amb les necessitats que tenim, ens indica la necessitat de canviar les regles d'estabilitat pressupostària i de canviar-les per al conjunt de l'Estat espanyol. Els vull recordar que la normativa espanyola és molt més restrictiva que la normativa europea. Com els deia, segon missatge, recuperem els nivells de despesa corrent anteriors a la crisi. Quantes vegades hem sentit en aquest departament de l'any 2010, que era l'any de màxima despesa –en part perquè es van portar a terme unes polítiques expansives de la despesa, assumint que hi hauria un dèficit molt alt, perquè es pensava que la crisi seria molt més curta, en part per això–, aquell any 2010, que va ser l'any de major despesa, ha estat el punt de referència de desenes, de desenes de mocions que els grups parlamentaris han presentat a aquesta cambra, a fi de demanar que el Govern aporti més recursos. Doncs, ara, en termes de despesa corrent, per tant, tenim un repte encara en l'àmbit d'inversió, però en termes de despesa corrent, en salut, en benestar, en treball i afers socials i en matèria de seguretat, estem superant clarament el que eren els nivells de despesa de l'any 2010. Per tant, els ajustos, les retallades es deixen enrere, i ara hem de ser capaços de projectar el futur a partir de les noves necessitats d'aquest any. El país ha canviat molt en nou anys, ja ho sabem, i, per tant, hem d'adaptar..., i, de fet, els pressupostos ja adapten la distribució interna d'aquests mateixos recursos que l'any 2010, en despesa corrent, a les noves necessitats, però ho hem de fer encara més –ho hem de fer encara més. Però essent conscients d'això, a partir d'aquests pressupostos, la despesa del 2010 ja no pot ser referència dels grups de l'oposició per demanar que la tornem a aconseguir. En tot cas, si aproven aquest pressupost, si permeten tramitar-lo, doncs podran sentir-se orgullosos d'haver aconseguit tot allò que s'ha demanat en tantes i tantes mocions parlamentàries. I ho fem amb un dèficit que és una quarantena part del dèficit de l'any 2010. Des d'aleshores, des del punt més alt de dèficit, els ingressos s'han recuperat notablement, s'ha compassat el creixement de la despesa a les possibilitats reals de finançar-la. S'ha aconseguit superar i recuperar els nivells de despesa corrent dels serveis públics fonamentals i, a més, complint amb els objectius de dèficit. I, com deia, la inversió, en canvi, no ha recuperat els nivells d'abans de la crisi i continua sent l'assignatura pendent que estem treballant per poder revertir. El contingut del pressupost –ho deia el president–, quatre eixos estratègics, en què s'agrupen el conjunt de programes i polítiques públiques del Govern, prenent com a referència l'evolució dels indicadors de benestar i progrés socials, cinquanta-dos indicadors. Que, a més, ho fem complint el mandat parlamentari de la Resolució 17/XI del Parlament de Catalunya, presentada en aquell moment per Iniciativa per Catalunya - Els Verds. Per l'orientació de l'actuació política de la Generalitat, els indicadors de progrés social, pel valor i la seva evolució, impliquen disposar d'un diagnòstic de l'Estat del benestar i del progrés social a Catalunya. L'hem de tenir en compte en la definició de l'agenda política de les prioritats, perquè sabem que ni el sector públic és l'únic sector que pot influir en l'evolució d'aquests indicadors, ni la Generalitat és l'única Administració que té capacitat d'influència, però, en tot cas, ens en fem responsables, i sobretot en els àmbits en què tenim influència més directa, en educació i en d'altres; tot i que és més feble, també ens en fem, com en l'evolució de la taxa d'atur, atès que no tenim capacitat en normativa laboral. Com deia al principi, l'augment de despeses no financeres no finalistes és de 1.715 milions d'euros i arriba a 26.157 milions. Un cop d'aquesta xifra en restem el que satisfà els interessos del deute i els fons no departamentals, per tant, Fons de Contingència, Fons de Despeses de Personal vinculades als increments retributius i paga extra, queda disponible per als departaments 24.282 milions d'euros, un 7,4 per cent més que al darrer pressupost aprovat, 1.665,5 milions d'euros. I la distribució d'aquest increment respon a les prioritats del Govern de construir un país de drets i oportunitats per a tothom i avançar cap a una Catalunya més inclusiva, innovadora i sostenible, en quatre eixos. Serveis públics de qualitat. Recuperem els nivells de despesa dels serveis públics fonamentals: 4.700 docents més pressupostats que el 2017; creació de 673 noves places pressupostades a l'Institut Català de la Salut; 4.408 noves dotacions de personal pressupostades del conjunt d'entitats del sector públic de salut; dotació pressupostària per fer front a les 750 noves places de mossos d'esquadra i 250 places de bombers, el creixement més important de recuperació en l'àmbit de places públiques dels darrers anys. I, en millores en matèria de personal, hi ha també un conjunt de noves partides destinades a millorar l'accessibilitat als serveis i a atendre noves necessitats: 96 milions d'euros més per reduir els temps d'espera i reforçar l'atenció primària, comunitària, d'urgències i d'emergències; 57 milions més per finançar l'increment de la medicació hospitalària de dispensació ambulatòria; 33 milions d'euros més per cobrir l'augment de receptes; més inversions en equipaments i infraestructures de bombers; posada en marxa de nous òrgans judicials; inversions en noves escoles. Segon eix, la prosperitat compartida i sostenible, perquè la prosperitat només ho és si és compartida, si arriba a tothom, precisament perquè volem revertir aquells indicadors que ens surten en vermell a l'índex de benestar i de progrés social. Volem que el creixement econòmic sigui compartit, i això implica fer front als grans reptes del canvi tecnològic, de la globalització o al canvi climàtic, amb una mirada transversal del conjunt de l'acció de govern: desplegament del Pacte nacional per a la Indústria; posada en marxa del Pacte nacional per a la societat del coneixement; desenvolupament de l'Estratègia del patrimoni natural i la biodiversitat de Catalunya, amb mesures concretes; incrementem la dotació per a programes d'ocupabilitat, 82 milions; 108 milions més de recursos a les partides de recerca i innovació, dels quals 54 milions més en l'àmbit de la biomedicina i les ciències de la salut; les inversions en el cicle de l'aigua, increment de 140 milions d'euros en aquest àmbit, incloent les actuacions vinculades a la nova societat pública ATL; increment, també, de les inversions destinades a infraestructures i serveis de telecomunicacions, més de 121 nous milions d'euros, i d'innovació en matèria de turisme, increment de 17 milions d'euros; Institut Català de Finances referma el seu paper de banc públic de promoció econòmica. Preveiem, aquest any 2019, formalitzar fins a 610 milions d'euros en préstecs i avals. El tercer eix, la redistribució i la cohesió social. És un pressupost que vetlla perquè ningú quedi enrere, per revertir les desigualtats. Un creixement econòmic, que hem tingut en els darrers anys, que no s'ha distribuït de manera equitativa. Per tant, és necessari actuar perquè ningú quedi enrere. En aquests pressupostos posem en marxa el tercer tram de la renda garantida de ciutadania en aplicació de la llei, 80 milions d'euros d'increment, que en els pressupostos del 2019 tindrà la renda garantida de ciutadania una dotació total de 379 milions d'euros. Tornem a recuperar, tot i que parcialment, certament, però tornem a recuperar allò tantes vegades reivindicat per aquest Parlament, que la Generalitat es torni a implicar en el finançament de les llars d'infants, 20 milions d'euros. Es fa un pas més en el desplegament del decret de l'escola inclusiva, incorporant 246 nous professionals. I es destinen recursos addicionals a la reducció de taxes universitàries i a la introducció de beques salari. I creixen les inversions en mobilitat, 277 milions, i es dona un nou impuls en matèria d'habitatge, en forma d'ajuts al lloguer i increment del parc públic d'habitatges, exercint el dret de tanteig i retracte. I quart eix i últim, democràcia i institucions més fortes. Volem reforçar les institucions, volem seguir gestionant les finances amb rigor, volem potenciar la transparència i l'avaluació. Unes institucions fortes, una ciutadania implicada, una ciutadania que participa en les decisions públiques són elements fonamentals del creixement i del benestar. Els nous comptes del Govern aposten per la transformació digital de l'Administració, i el foment de la transparència i la participació ciutadana. S'impulsen també els processos d'avaluació de polítiques públiques, de revisió de la despesa, de compra pública estratègica, per garantir un ús més eficient dels recursos disponibles. Acompanyo les meves paraules, que he dit anteriorment, sobre la vocació, el compromís i convicció de transparència amb fets concrets. Els convido a tots a consultar tota la informació sobre la proposta de pressupostos a l'espai de pressupostos del web del Departament d'Economia, on hi poden trobar tota la informació detallada, amb els formats de llibre tradicionals, però també amb noves eines de visualització de dades que hem facilitat per facilitar la comprensió i navegació entre aquest gran volum de dades que es generen quan s'elabora una proposta de pressupost. Dit això, un dels reptes que tenim sobre la taula, per part de diferents grups parlamentaris, és poder encara millorar aquesta proposta de pressupost amb noves mesures en l'àmbit fiscal. M'agradaria, en aquest sentit, recordar que en els darrers anys hi ha hagut un esforç notable per millorar la capacitat d'atracció de recursos en matèria fiscal, la capacitat recaptatòria de la Generalitat de Catalunya. Creiem encara que podem fer un pas més, i és el que proposem. Un pas més que té sentit fer-lo si podem elevar el volum de despesa, que és el que pretén aquest pressupost. Per tant, nous ingressos possibles, però que requeriran aprovar uns nous pressupostos, perquè, si no, no els podríem gastar; si no, seguiríem amb la pròrroga pressupostària de l'any 2017. En aquesta proposta fiscal, que posem a consideració dels grups, proposem reformes en tres figures impositives: a l'impost de successions i donacions, en el tram autonòmic de l'impost sobre la renda de les persones físiques i en l'impost sobre actes jurídics documentats, als quals hem de sumar la feina que ja estem fent des del Departament d'Economia per al desenvolupament normatiu que ens ha de permetre recaptar l'impost sobre emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica, ja aprovat per aquest Parlament, i l'impost sobre actius no productius de les persones jurídiques, que es troba en la mateixa situació, acompanyant el nou Pla de prevenció i de reducció del frau fiscal, que l'any 2018 –i això, doncs, és una xifra nova que avui fem pública– va tenir un impacte de 183 milions d'euros de nous recursos aixecats, gràcies a la feina feta per l'Agència Tributària de Catalunya. En aquest sentit, la proposta que fem en l'àmbit de l'impost sobre successions i donacions: proposem que l'actual bonificació es redueixi entre 4 i 25 punts percentuals en la quota tributària per als grups de parentiu 1 i 2, i es mantingui la bonificació del 99 per cent per als cònjuges. Això vol dir que aquelles bases imposables de més de 3 milions d'euros, que abans tenien una bonificació total del 57,37 per cent, passaran a tenir-la del 34,50, i, doncs, la bonificació marginal, que anava des del 99 fins al 20 per cent, passa de 9,95 fins al 5 per cent; per tant, més progressivitat. La recaptació estimada anual d'aquesta mesura és de 83,2 milions d'euros. Si aprovem la proposta de pressupost, acompanyada d'aquesta mesura fiscal, aquest any 2019 podrem tenir uns ingressos per valor de 20,8 milions d'euros. Segona proposta que posem a consideració de la cambra, i que, com l'altra, té sentit aprovar-la si podem gastar els nous recursos que proporcionaria: reforma d'una part del tram autonòmic de l'impost sobre la renda de les persones físiques. Proposem aplicar el tipus màxim del 25,5 per cent a partir dels 120.000 euros. En aquests moments s'aplica a partir de 175.000 euros de base liquidable. Passar-ho a fer a partir de 120.000 euros. És, precisament, un dels àmbits on el tipus mitjà efectiu, el que s'acaba pagant al final, de forma mitjana, el tenim per sota d'altres comunitats autònomes, i, de fet, per sota de la mitjana. L'impacte d'aquesta mesura és de 16,3 milions d'euros anuals. Tot i que insistirem davant del Ministeri d'Hisenda, el caràcter estatal de l'impost i les formes de la seva tramitació i gestió poden fer que la recaptació addicional derivada d'aquesta modificació no es pugui ingressar abans de la liquidació del recaptat aquest any, que es produeix l'any 2021, però insistirem perquè es pugui fer aquest any. I tercera proposta: impost sobre els actes jurídics documentats. Proposem elevar mig punt el tipus general aplicable a l'impost d'actes jurídics documentats sobre els préstecs hipotecaris, que en aquests moments paguen les entitats financeres, passant de l'1,5 actual al 2 per cent, que permetria recaptar 77,8 milions d'euros complementaris als que ja es preveuen d'ITP-AJD, i que a les alçades que estem de l'any l'ingrés en l'exercici 2019 seria de 38,9 milions d'euros. Seguim compromesos amb el desplegament normatiu de l'impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica, que, quan estigui desplegat i aplicable, permetrà recaptar 71,4 milions d'euros anuals; i evidentment, doncs, en la lluita contra el frau, fent encara un nou pas endavant. L'any passat vam aconseguir aixecar 183 milions d'euros. Amb totes les noves eines de l'agència tributària ens hem de marcar un nou objectiu, i preveiem uns ingressos addicionals de les noves actuacions del nou Pla de prevenció i reducció del frau fiscal de 213 milions d'euros anuals. Per tant, acompanyem aquesta proposta de pressupostos d'una proposta de fiscalitat. Resumeixo. Se'ns demanava que expliquéssim el pressupost; l'expliquem. Se'ns demanava abordar una negociació amb llums i taquígrafs; llums, taquígrafs i actes de sessions del Parlament. Se'ns demanava reiteradament recuperar els nivells de despesa de l'any 2010; ho fem en la despesa corrent en l'àmbit social. Se'ns demanava explorar tot l'espai possible en matèria de fiscalitat, i ho fem. Se'ns demanava tot això, i com a Govern demanem suport per a la tramitació pressupostària. Ja anunciem que per part del nostre Govern no hem entès i no hem compartit alguns criteris de subordinar la tramitació dels pressupostos de la Generalitat de Catalunya als pressupostos generals de l'Estat. No subordinarem els nostres pressupostos als pressupostos generals de l'Estat. Fer-ho seria renunciar, a la pràctica, a l'autogovern, migrat, limitat, que tenim, però fer-ho seria subordinar-nos, i no ens subordinarem. Fem una proposta de forma raonable, fem una proposta que creiem que pot ser assumida pels grups d'aquesta cambra. Instem, doncs, els grups parlamentaris a aprofitar l'oportunitat d'arribar a un acord polític base per a la tramitació del pressupost. És una oportunitat que no és dels diputats, és una oportunitat que no és del Govern, és una oportunitat que és dels serveis de salut, dels serveis d'ensenyament, de treball, de seguretat, d'emergències, de l'Administració de justícia, de les infraestructures, de la promoció de la cultura, de la promoció i el desenvolupament del món agrari, de les polítiques en contra de la violència masclista, de l'acció exterior del Govern. En definitiva, és una oportunitat que tenen els ciutadans de Catalunya, i demanem als grups parlamentaris que no els hi treguin de les mans i acordem la tramitació conjunta d'aquest pressupost. Moltes gràcies, senyor president, senyor president de la Generalitat, conselleres i consellers, diputades i diputats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Ara, tal com hem avançat, i com es va concretar a la Junta de Portaveus, per acord de tots els grups, ara hi haurà una intervenció inicial de deu minuts per a cada grup, per respondre la intervenció del president de la Generalitat. I després, i atès que el vicepresident del Govern ha estat uns quaranta minuts d'intervenció, els grups parlamentaris tindran una intervenció de set minuts per grup parlamentari, els corresponents tres i mig per als subgrups. Per tant, passem ara a les intervencions per respondre... [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyor Rodríguez.
Sí, li demano la paraula, d'acord amb l'article 90, per observança del Reglament. President, dues qüestions: a Junta de Portaveus no es va acordar que el debat se substanciés com l'està substanciant vostè en aquest moment. No. Això no es va acordar. I crec que hi han molts testimonis de que això no es va acordar d'aquesta manera. Primera qüestió. Segona qüestió: vostè ha autoritzat la intervenció del vicepresident d'acord amb l'article 85.6. D'acord. Nosaltres no n'érem partidaris, però vostè ho ha fet. D'acord. Doncs demanem l'aplicació de l'article 85.6, que diu que quan un membre del Govern intervé, obre torn, i, per tant, en aquest moment el que correspondria és donar resposta a la intervenció del vicepresident del Govern, i no del president de la Generalitat.
Molt bé. En tot cas, una primera observació. No m'ha escoltat bé, perquè jo he dit que el que havíem acordat a la Junta de Portaveus eren els deu minuts d'intervenció per a resposta al president. Això es va acordar a la Junta de Portaveus. I, en tot cas, com que demana observança del Reglament, pararem un moment el desenvolupament del Ple i farem una consulta als membres de la Mesa, perquè és preceptiu davant d'aquesta demanda.
Seguim. Hem consultat la Mesa, tal com era preceptiu, perquè el senyor Rodríguez ha demanat observança del Reglament, tot i que no ha fet referència a l'article pel qual demanava observança del Reglament. Entenc..., he deduït que era el 85.6. [[Veus de fons.]] Per exemple, no? Molt bé, el 85.6. En tot cas, quan demanin observança del Reglament, rigorosament haurien d'apel·lar a l'article. Sigui com sigui, farem ara les respostes al vicepresident, amb aquests set minuts, i després les intervencions de resposta al president. Per tant, seran ara set minuts de resposta al vicepresident, i després els deu minuts, el torn de deu minuts dels grups parlamentaris de resposta a la intervenció del president. [[Albert Batet i Canadell demana per parlar.]] Digui'm, senyor Batet.
[[L'orador comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...perquè, vista la proposta que fan, jo el que proposaria, com a Junts per Catalunya, és que hi hagi una única intervenció dels disset minuts, i que hi hagi la possibilitat que hi hagin dos intervinents, si els grups s'ho havien preparat de forma diferent. Crec que és molt més sensat.
No. Ja havíem anticipat la seqüència. Simplement, ara el que estem acabant de perfilar és quina fem primer, però la seqüència i la metodologia del debat ja les havíem acordat. Per tant, responem ara el vicepresident. Senyor Iceta, perquè em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre i d'observança del Reglament.
Quin article?
L'article que està aplicant, el 86.3, em sembla que és el que... [[Remor de veus.]] Aquest, aquest... Quin és? [[Veus de fons.]] 85.6, si vol, amb tota precisió.
Sí, millor.
President, jo que normalment coincideixo amb les apreciacions de l'il·lustre col·lega Santi Rodríguez, i crec que té raó, però al final és que tot això ve d'un error inicial, que jo crec que ara ens provocaria la comissió d'un altre. Aquí hem vingut per una sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat, que l'ha fet com bonament ha pogut. [[Remor de veus.]] Després, el vicepresident ha completat...
Senyor Iceta, això no és...
...la seva intervenció, i donarà peu a un altre debat. Però jo el que li demano és que ja que és una sol·licitud de compareixença del president, els presidents dels grups puguem contestar el president i després es pugui fer el debat en funció de la...
No. Efectivament, podran respondre el president, però després de la intervenció del vicepresident. Hem consultat la Mesa, hem acordat això, com ha demanat el senyor Rodríguez. Per tant, ara tenen un torn d'intervenció per respondre el vicepresident i, tal com havien avançat, tenim la llista dels portaveus que intervindran. Els recordo que són set minuts per grup parlamentari. I inicia aquesta rèplica, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor José María Cano. Quan vulgui. [[Remor de veus.]]
Bien; gracias, señor presidente...
Silenci.
President, vicepresident, consellers. Especialmente a usted, vicepresidente. Evidentemente, entiendo que usted a estas alturas ya es plenamente consciente de que esta forma de abordar un análisis de los presupuestos de la Generalitat no es la forma adecuada. Lo que hacen ustedes hoy ni es serio ni es responsable, y evidentemente no es riguroso. Esto no es un debate de presupuestos. Lo que hacemos hoy, en definitiva, es otra irresponsabilidad más del Govern. Yo lo que le pregunto es qué sentido tiene analizar unos números que no han sido aprobados por ustedes mismos, que ni tan siquiera han sido aprobados, por lo tanto, por el Govern, por su Govern, por quien los presenta, que no han sido ni tan siquiera registrados en este Parlament para abordar su trámite. Qué sentido tienen unos presupuestos de los que hemos tenido conocimiento a través de la prensa, a través de una rueda de prensa que hicieron ustedes en la Generalitat, y que hoy nos ha vuelto a leer el powerpoint que leyó aquel día. Y además nos ha explicado que intenta meter la mano en los bolsillos de los catalanes. Y, además, eso lo hace –esta especie de diálogo, porque yo no hablaría de debate– en menos de cuarenta y ocho horas que los diputados de esta cámara conociéramos los datos que usted presenta. Con todo esto, nosotros llegamos a la conclusión que evidentemente ustedes no se creen los números que nos están presentando, porque si se los creyeran, señor Aragonès, usted los presentaría y los defendería ante todos nosotros. Yo detrás de esta maniobra solo veo intereses electoralistas, evidentemente, una especie de show, y la ciudadanía y la institución que representamos nosotros los diputados yo creo que merecemos un respeto. Esto no es un debate presupuestario serio; esto es un show, evidentemente, de un govern débil, un govern que no tiene capital político para llegar a acuerdos, un govern que es incapaz de alcanzar consensos. A pesar de esta realidad, haremos un esfuerzo y hablaremos del contenido de los papeles que nos presentan. En primer lugar, hablaremos del escenario presupuestario y del contexto económico y social que usted nos ha descrito. La realidad es que han vivido inmersos en un año de crecimiento económico y de mayores ingresos, y esto es bueno aclararlo, señor Aragonès, porque cuando usted nos explica el punto de partida nos lo hace como si fuera mérito de su gobierno, y no. La mejora de los ingresos, la mejora de la situación presupuestaria no es, evidentemente, mérito de su gobierno, porque ni tan siquiera tenían presupuesto en el 2018; evidentemente, es fruto del trabajo, del esfuerzo de las empresas, es fruto del trabajo de los autónomos y es fruto de los esfuerzos de los ciudadanos, sobre todo de la clase media y trabajadora, que en definitiva son los que pagan los impuestos, que son, además, como usted bien dice, los más altos de toda España. Ellos son los que abren mercados, son los que innovan, son los que crean empleo. Y es un trabajo y un esfuerzo que realizan a pesar suyo, a pesar de que ustedes lo único que hacen es ponerles palos en las ruedas: les generan inseguridad jurídica, inestabilidad política y mala imagen, también. Por lo tanto, lo primero que tienen que hacer es que, si realmente quieren ayudarles y que el crecimiento económico siga su inercia, lo que tienen que hacer es dejar de ser insolidarios y dejar de actuar de manera irresponsable. Ahora hablaremos de lo que sí que es mérito de su gobierno. Lo que sí que es mérito de su gobierno es la herencia que han dejado, una deuda pública de más de 77.000 millones de euros; deuda, evidentemente, calificada como bono basura, y que no va a permitir que nos financiemos en los mercados en muchos años, cosa que ya empiezan a hacer otras comunidades autónomas. Su herencia también es la nefasta gestión de la ATLL, que nos acabará costando una fortuna y que, por cierto, no sale en los números que usted ha colgado en la web. Su herencia es la línea 9 de metro, que ha triplicado su gasto. Su herencia es el pufo de Spanair. Esa es la herencia que reciben estos presupuestos. Y su herencia es el 3 per cent, es una herencia del equipo de gobierno, también, todo el 3 per cent que ha afectado a las arcas de los catalanes. Por lo tanto, yo le diría, señor Aragonès, que lo más adecuado en este caso es que sean humildes y pidan perdón a la ciudadanía en vez de dedicarse a sacar pecho, como ha hecho usted en la exposición que nos ha hecho. Si hablamos del escenario que contempla los números que colgaron ustedes en la web el lunes, prevén un crecimiento del PIB catalán del 2,5 por ciento, cuando son plenamente conscientes de que las previsiones actuales son inferiores. Hay una mayor desaceleración. Ya la Cámara de Comercio de Barcelona este mes de febrero habla del 2,1 por ciento de crecimiento del PIB, por lo tanto, inferior al que ustedes marcan como escenario de este presupuesto. Por lo tanto, no nos encontramos con una estimación que siga el imprescindible principio de prudencia, obligado, en un principio obligado, como usted bien sabe, a la hora de elaborar cualquier presupuesto. Por otro lado, no vemos en los presupuestos políticas activas de empleo; políticas activas de empleo que contribuyan a mejorar la redistribución de la renta, como ustedes hablan. La vía más eficaz para distribuir la renta es que nuestros conciudadanos tengan un empleo de calidad y bien remunerado, y que el SOC funcione perfectamente y no como lo hace en este momento. Por lo tanto, su objetivo en cuanto a la creación de empleo tampoco es prudente a la hora de presentar estos números, con lo que ya parten de un escenario poco creíble, por llamarlo finamente, a la hora de establecer las bases de los números que hablan. Y esta situación condiciona los ingresos que se contemplan en los documentos. Bien, como solo tengo un minuto, nosotros solicitamos la comparecencia para que nos explicara por qué no han presentado los presupuestos, no para que nos presentara una ficción, unos números irreales. Y lo pedimos porque queremos saber cómo gestionarán los más de 77.000 millones de deuda pública. ¿Qué pasará si no aprueban los presupuestos? ¿Cuáles son los gastos que ya tienen comprometidos y que tendrán que gestionar vía decretazo? ¿Qué pasará con la indemnización de la ATLL, o de las VTC, si al final acaban solicitando indemnizaciones? ¿Qué pasará si no se cumplen sus expectativas de crecimiento? Y hoy, en vez de hablar a los Comunes de subidas de impuestos, de meter la mano en los bolsillos de los ciudadanos, nos gustaría que se hubiera dirigido a la ciudadanía y les hubiera explicado qué les dice a todos esos padres que ven cómo sus hijos estudian en barracones, qué les dice a las familias que están en lista de espera, qué les dice a las más de 18.000 personas que están [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] en lista de espera para residencias, qué les dice a los catalanes que están en lista de espera para la sanidad... Porque, evidentemente, sus números de la nube no dan respuesta a todo esto.
Vagi acabant, senyor diputat.
Por tanto, no nos pida –un momento– que nos creamos unos números que no existen de un gobierno que no gobierna. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, també per a aquest torn de rèplica al vicepresident, té la paraula la diputada Alícia Romero, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Bona tarda, president, vicepresident, consellers, diputats i diputades. Avui és 27 de febrer, i el Govern encara no ha aprovat uns pressupostos. El Govern encara no ha registrat uns pressupostos en el Parlament. I avui no fem un debat a la totalitat, senyor Aragonès; no fem un debat a la totalitat, perquè no s'han registrat encara uns pressupostos que ni tan sols vostès s'han atrevit a aprovar. Jo crec que avui parlem de responsabilitat, parlem de confiança i parlem de valentia. La responsabilitat d'aprovar uns pressupostos, l'obligació de presentar-los, com diu entre altres coses la Llei de finances públiques; l'obligació de presentar-los i la responsabilitat d'aprovar-los, i de cercar les majories parlamentàries. Aquesta és la seva responsabilitat. També parlem de confiança. La confiança en vostès mateixos, en un govern que té unes prioritats, les mostra en uns pressupostos, els aprova per, després, iniciar-ne la tramitació. És que no hi creuen en els seus pressupostos? Que no hi confien? Perquè lo normal és que quan confies en una cosa vagis fins al final, i, per tant, els aprovis en un consell executiu i els portis i els registris en el Parlament. I això és el que no han fet vostès aquesta vegada. És inèdit. És la primera vegada que passa això. El que va passar dilluns és que ensenyen uns pressupostos al seu Govern, els ensenyen, els presenten als mitjans de comunicació i els grups parlamentaris ens assabentem, evidentment, per la premsa. És de traca, senyor Aragonès. Perquè vostè diu: «Vam tenir unes reunions amb vostès. Miri, ens va presentar en aquella reunió, ja l'hi vaig dir, un powerpoint amb onze slides, que no ens va entregar, que vaig haver després d'intentar aconseguir el dia que vostè li va presentar als agents socials i econòmics. És a dir, una reunió en la que nosaltres li vam plantejar quin seria el nostre escenari de pressupostos, ens presenta un powerpoint i no en els dona. És a dir que no digui que vostè llums i taquígrafs, transparència... La transparència es demostra al Parlament, aprovant en el Consell Executiu uns pressupostos i portar-los aquí, registrar-los, i sent valent al debat. Perquè, clar, avui no fem un debat de pressupostos. És que no el podem fer, perquè no és un debat a la totalitat. Jo el voldria fer amb vostè, però és que això no és... Aquest punt de l'ordre del dia del Ple no era per a això, era perquè el president ens expliqués per què no els presenta. I a mi no m'ha quedat clar, senyor president, perquè vostè no presenta uns pressupostos. I després, li deia, han de ser responsables, han de tenir confiança amb vostès mateixos i, evidentment, han de ser valents, com ho van ser altres consellers d'Economia. Jo no m'imagino, de veritat els hi dic sincerament, el conseller Mas-Colell venint aquí a dir que presenta uns pressupostos que no ha aprovat el seu Govern, però que, en canvi, sí ha penjat a la web. Al final, aquella frase de «president virtual, Govern virtual, pressupostos virtuals és que la faran vostès més efectiva que mai. Sincerament, els hi dic. I em sap greu, perquè crec que, estant a 27 de febrer, quan la llei diu que el 10 d'octubre s'haurien de presentar, doncs han passat molts dies, moltes setmanes, molts mesos. Miri, jo no sé si són els més socials de la història, diria que no. No vull entrar amb les xifres, perquè no és un debat a la totalitat aquest. I no li vull donar a vostè el goig, perquè ve aquí a fer una mica de teatre, a explicar-nos unes xifres, quan no hi ha hagut un debat a la totalitat. No és aquest el debat que hem de fer avui. Però jo, sincerament, mentre hi hagi mil barracots educatius, mentre tinguem les taxes més altes de l'Estat i no hi hagi voluntat de que això canviï, mentre tinguem vint mil persones pendents de la valoració de la renda garantida, trenta mil joves a l'atur, 85.000 persones en llistes d'espera per la dependència o 385.000 nens amb risc de pobresa, jo..., mentre això passi, no crec que vostè pugui dir d'una manera tan oberta «són els més socials de la història. Ho seran el dia que solucionin aquests problemes, senyor Aragonès. El dia que solucionem això, el dia que posem tots els recursos per arreglar això, aquell dia seran els més socials de la història. Per això crec que hauríem de ser una mica més honestos i no fer aquestes frases buides, perquè ja ho deia el senyor Junqueras, «els més socials de la història, ja li vam demostrar que no ho eren. Però és que m'és igual la xifra. No ho poden ser mentre segueixin havent-hi problemes, llistes d'espera. Han apujat, em deia l'altre dia la diputada Escarp, un 29,55 per cent les llistes d'espera en cirurgia cardiopàtica. Com pot ser? En un any, com pot ser? Doncs, si això no millora, si no va millorant clarament aquesta xifra, si no posem els recursos perquè això millori no poden ser, segur, els més socials de la història. I, després, només per donar una xifra. Clar, vostè ens diu: «Per a l'any 2019, 26.100 milions d'euros en despesa no financera no finalista. Però quan analitzem el pressupost d'execució del 2018 ja ens hem gastat més diners. És a dir, ens hem gastat més diners fent modificacions pressupostàries durant el 2018 del que ens proposa el 2019. A veure, escolti, aquí ens enganya, perquè les dades són del seu departament. Per tant, jo sincerament, senyor Aragonès, li dic: «Si no hi han 80 milions d'euros per a escoles bressol, no 20. Diu: «Bé, 20 milions d'euros. No, no. Per fer front a la seva responsabilitat, que és un terç del finançament de les escoles bressol, són 80 milions d'euros. Ah, i l'hi recordo, entre parèntesi, «i els deutes pendents, que té una sentència que li diu que ha de pagar, i això ja ni ho col·loca en el pressupost. Cent milions d'euros per abaixar taxes i augmentar el finançament de les universitats, perquè se'ns omple la boca, ara que estem en els dies del Mobile, de que el model econòmic s'ha de basar en el coneixement, la innovació, la recerca, i resulta que no posem aquí recursos com la comunitat universitària ens demana des de fa molt temps. Cent milions, tampoc és una xifra molt exagerada. Cinquanta-sis milions d'euros per obrir cinc mil llits buits a residència; 5 milions d'euros per un pla de retorn per als joves; 92 milions d'euros per millorar les llistes d'espera. Si aquestes coses no s'incorporen en els pressupostos no pot dir que són els més socials de la història. I a nosaltres són uns pressupostos que no ens poden agradar. Perquè, a més, hi ha algunes coses d'aquestes que li diem que s'han aprovat reiteradament en aquest Parlament. On està la sobirania d'aquest Parlament quan parlem d'aquestes coses que afecten els ciutadans de veritat? Sincerament, crec que s'ho haurien de fer mirar. I tampoc crec que aquests pressupostos, més enllà de que evidentment no resolen els problemes que en aquests moments té el país, no creiem que tampoc afrontin els reptes de futur que té el país, en temes d'indústria, indústria 4.0, intel·ligència artificial. Si redueixen la partida d'indústria, la partida d'energia, quin país de futur volem ser? Cosmopolita, modern, punta de llança d'Europa. Si abaixen els recursos en indústria i els recursos en energia. Sincerament... I ja perquè no han volgut mirar més. Vostès també ens pregunten, i ens deia el senyor Torra, com ho faran? Nosaltres ja els vam dir dues maneres d'obrir finestres per aconseguir més ingressos. Una era aprovar els pressupostos generals de l'Estat: 2.200 milions d'euros en inversió i 2.000 milions d'euros en transferències corrents. I fer una reforma fiscal una mica més valenta de la que ens planteja avui, a veure si sedueix el senyor Cid. Crec que no ho farà. Però, en tot cas, valenta –valenta–, perquè realment demanem un esforç més gran a aquells qui no l'han fet durant la crisi, i crec que no estan fent l'esforç. Per tant, senyor Aragonès, presenti uns pressupostos que hagi aprovat prèviament el seu Govern. Sigui valent de veritat, responsable, i ens trobarà aquí debatent esmenes a la totalitat, i, si cal, fent esmenes –i, si cal, fent esmenes–, com ens demanava el senyor Torra. Però si no hi ha una presentació de pressupostos, si no hi ha un debat rigorós, si no són vostès seriosos i valents, a nosaltres no ens hi trobarà. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per al torn de rèplica, és el torn del diputat David Cid, en nom del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem.
Bé, començo felicitant-lo. Ha aconseguit convertir el que era la compareixença del president de la Generalitat en la seva compareixença, i vostè mateix i el seu Govern han contribuït a degradar encara més la presidència de la Generalitat, perquè no es fien que es pugui fer un debat de pressupostos. [[Alguns aplaudiments.]] Avui era la compareixença del president de la Generalitat i no el dia de muntar tot aquest xou, a veure si parlava vostè, o parlava qui parlava i en quin ordre parlàvem. I jo crec que vostès, una vegada més, s'han equivocat per les seves baralles internes i pels seus embolics interns que tenen. I també el felicito perquè, miri, des del 29 de novembre que estem intentant negociar amb vostè per conèixer el detall dels pressupostos de la Generalitat, i al final ha trigat només tres mesos –tres mesos, eh?– perquè nosaltres puguem conèixer el detall dels pressupostos de la Generalitat. O sigui, ens ha costat més que arrencar-li un queixal, jo diria. Per tant, al final, miri, no ho sé..., sort que érem el soci prioritari, perquè si ens ha costat tres mesos, per exemple, saber quina era la despesa total dels departaments de la Generalitat..., quina manera de negociar. I, miri, nosaltres arribem a la conclusió que vostè no negocia. Vostè el que volia és que nosaltres aprovéssim els pressupostos de la Generalitat com els tenien vostès decidits a 29 de novembre, i això no és una negociació. Això, al final, és que nosaltres acceptem els pressupostos de la Generalitat tal com vostès els tenien previstos. I, per tant, ja li vam dir que això nosaltres no ho faríem, que no estàvem en aquesta situació. I, miri, jo és que això dels «pressupostos més socials de la història..., una vegada més, reload, segunda parte... És que això ja ho hem vist. I vam acabar amb els pressupostos més socials de la història amb unes mobilitzacions socials aquesta tardor perquè els pressupostos rebentaven per tot arreu. I jo crec que ens tornarà a passar el mateix. Perquè, clar, jo no sé fins quan seguireu comparant amb l'any 2010. Es pot comparar en valors absoluts, però és que, miri, la meva opinió és que... [[Veus de fons.]] No, no, jo li dic que no es pot comprar amb l'any 2010, entre altres coses, si no es té en compte la inflació. És que jo crec que és de primer d'Economia, o, en aquest cas, de conseller d'Economia, perquè la inflació ha pujat un 15 per cent. Si comparem tenint en compte la inflació, aquests pressupostos estan 4.500 milions per sota del que ens gastàvem el 2010. Si vostè vol comparar sense tenir en compte la inflació, doncs, fem-ho, però, en tot cas, si comparem sense tindre en compte la inflació, hi han departaments que estan per sota, per començar, el Departament de Salut. I, miri, al final portem aquests tres mesos... I amb demandes concretes, que era el més important que nosaltres situàvem –i després ja entrarà, en aquest cas, la nostra presidenta de grup, que a això veníem–; de les propostes que fèiem, de les deu propostes que fèiem, de mínims, de Catalunya en Comú, la majoria no les estan complint. I, sobretot, a més a més, és que jo crec que aquestes pressupostos no quadren. I li dic per què no quadren. Vostès inclouen a les partides d'ingressos 350 milions que estaven –ho repeteixo, «que estaven– en els pressupostos generals de l'Estat, que vostès els han tombat. I ens diuen: «No subordinin el debat. No, si és que nosaltres mai hem subordinat el debat de pressupostos, en aquest cas, als de l'Estat, però vostès sí. I la prova més evident que els hi subordinen és que hi inclouen una partida d'uns pressupostos que vostès van tombar. Per tant, aquests 350 milions d'euros ja no hi són. Per més dret que hi tingui la Generalitat, que nosaltres hi estem d'acord, vostè sap que aquests 350 milions d'euros no els cobrarem. No els cobrarem, perquè estem amb els pressupostos del senyor Rajoy, i ara no hi són. I, per tant, quan arribem al setembre o a l'octubre i no puguin pagar la paga doble dels funcionaris o no puguin pagar les farmàcies o no puguin pagar..., en aquest cas, per exemple, tampoc puguin pagar les entitats del tercer sector, què els diran? «No, és que ens falten els 350 milions d'euros que nosaltres vam posar al pressupost. Miri, és que un pressupost no és per fer denúncia política, és per gestionar la realitat dels catalans i catalanes. I, per tant, és una mala idea –ja l'hi vam dir aquest dimarts– utilitzar els pressupostos de la Generalitat com un element de denúncia dels incompliments de l'Estat. Si nosaltres ja hi estem d'acord... Per cert, no és només una qüestió de manca de finançament autonòmic, que també. I la Llei d'estabilitat pressupostària, l'hi recordo, no és una qüestió només del senyor Rajoy o de la senyora Montero, sinó que és una qüestió del PDECAT, que són els seus socis de govern. Per tant, la Llei d'estabilitat pressupostària, que fixa un objectiu del 0,1, és una cosa que vostès i els seus socis de govern, amb qui comparteixen govern, van posar en marxa. I, per tant, la cotilla que avui tenim, la Llei d'estabilitat pressupostària, la regla de despesa..., expliqui als seus companys de govern per què la van aprovar i per què van retallar l'autogovern de Catalunya. I, miri, en fiscalitat, una vegada més, pirotècnia fiscal; una altra vegada més, simbolisme fiscal. Perquè, escolti, si és que en successions nosaltres li hem fet una proposta que genera una recaptació de 475 milions d'euros. Vostè ens fa una proposta de 83 milions sabent que aquest any, com a molt, amb totes les mesures que vostè posa al damunt de la taula, vostè ha dit que recaptaran 76 milions d'euros. Miri, jo ja l'hi dic: anem llei a llei. Nosaltres ja les hem registrat, o sigui, ja les hem registrat com a projecte de llei. Si vostès realment volen parlar de fiscalitat, anem aquí, perquè amb 76 milions d'euros no fem res per aprovar ni els vuit-cents cinquanta metges que falten en aquest cas per arribar al nivell de les retallades, ni per arribar a completar exactament tot el que s'hauria de pagar, per exemple, per finançar escoles bressol, ni per posar més places de residència de gent gran, ni per a les polítiques d'habitatge, ni per a les coses que nosaltres li hem demanat. Per tant... O sigui, si vostès no volen fer realment una reforma fiscal i al que venia vostè avui era bàsicament a situar de qui és la culpa que no s'aprovin els pressupostos, doncs, miri, nosaltres, per simbolisme fiscal, no ens hi posarem. I, a més, li faig jo també propostes, perquè com que nosaltres també creiem que el seu no als pressupostos generals de l'Estat ha suposat, en aquest cas, pèrdua d'ingressos, jo li faig dues propostes. Un nou tram a partir de tres-cents mil euros al 30 per cent, que això és el que hagués passat si s'haguessin aprovat els pressupostos generals de l'Estat. I com que, a més a més, vostès s'han carregat també, en aquest cas, l'augment que fèiem gravamen de l'estalvi per a estalvis de més de cent seixanta mil euros, li proposo que apugem l'impost de patrimoni al tipus màxim, al 3,75 que tenen algunes comunitats autònomes, com, per exemple, Extremadura. És a dir, si anem a la reforma fiscal, anem «en sèrio, anem a recuperar els ingressos que hem perdut del seu no als pressupostos i anem realment a fer una bossa de 600 o 700 milions d'euros per poder fer realment les polítiques socials que nosaltres volem. Perquè, si no, al final, jo arribo a la conclusió que vostè no vol pressupostos; vostè ha vingut aquí a dir de qui és culpa que no es puguin aprovar els pressupostos, però no a un debat de pressupostos. I ja li hem dit ara: això no és el debat a la totalitat de pressupostos. I, miri, nosaltres..., el nostre grup arriba a la conclusió que a vostè ja li va bé, que no hi hagin pressupostos. Ja li va bé, que no hi hagin pressupostos, perquè és més fàcil complir l'objectiu de dèficit, perquè és més fàcil amb pròrroga pressupostària. I, a més a més, també l'hi dic: una pròrroga pressupostària que a vostè li permet..., comparant amb els números del 2017, però amb la despesa departamental, l'executat del 2018 està 1.000 milions per sobre de la del 2017. I el més aproximat que tenim a un pressupost del 2018 és l'executat del 2018, i això són els números que vostè ha presentat. Però jo ja l'hi dic: a vostè al final el que li interessa més..., si ja ens ho ha dit: li interessa més tornar als mercats, sortir del FLA, sortir del fons de finançament autonòmic, per poder, amb una suposada independència, en aquest cas, financera, tornar a situar la Generalitat als mercats. I nosaltres creiem que això no és el nostre objectiu principal, sinó que el nostre objectiu principal és disposar dels recursos per a polítiques socials, i això vol dir una reforma fiscal «en sèrio, i no la pirotècnia fiscal a la qual vostè ens té acostumats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda. Nosaltres pensàvem que la nostra decisió era encertada, la de no anar ni entrar a negociar pressupostos, de votar en contra d'aquests pressupostos, però, veient el que aquesta tarda el vicepresident ens ha traslladat –per cert, ara insistirem sobre això–, pensem que l'encert és total. I volem insistir en això perquè la majoria de grups –i pensem que hauríem de ser tots– hem conegut aquests pressupostos fa quaranta-vuit hores, no en profunditat, i alguns potser els hem descobert fa vint-i-quatre, trenta-sis hores. Hi ha hagut un moment que fins i tot pensàvem que hi hauria una gran sorpresa, perquè s'anunciava una potencial reforma tributària, una reforma fiscal, però el que el senyor vicepresident ens ha traslladat en aquest Ple, doncs, és per fixar-se una posició de força i no voler tenir pressupostos, i no seríem nosaltres qui els hi anàvem a votar. Què ens trasllada, com a gran anunci? –per cert, un gran anunci que és absolutament poruc i que busca una segona negociació o senzillament que no els hi votin. Successions i donacions, i ja em rectificarà el senyor vicepresident, perquè potser jo he agafat alguna nota de manera errònia: reduir la bonificació d'1 a 2, que podrà significar en el tram baix potser quatre punts, potser vostè em dirà que fins a vint-i-cinc, per a una base de tres-cents mil..., 3 milions –perdoni, jo havia pensat que eren tres-cents mil, i vostè suposo que ha dit 3 milions. Això significa, anualment, 83,2 milions; no aquest any, a partir dels següents. És tot el que vostè planteja com a successions i donacions. Evidentment, absolutament poruc. IRPF. Per a més de cent vint mil euros d'ingressos, aplica el tipus del 25,5. Ens podrà contestar si això afecta l'1 per cent de la població? Nosaltres li podem donar la dada del que hauria estat una reforma tributària de l'IRPF progressista i valenta, que era per a més de seixanta mil, que afectava únicament el 4 per cent. Però a qui afecta, senyor vicepresident, aquesta quantia d'ingressos de cent vint mil? Ens ho pot dir? Que la quantia, també l'anual, el que significa anual..., és, evidentment, únicament 16,3 milions. Segurament únicament afectarà l'1 per cent de la població catalana. I la tercera qüestió: actes jurídics documentats. Primer ens diu: increment del 0,25 per cent, i fins i tot el quantifica anualment en 77 milions, però reconeix que s'aplica als préstecs hipotecaris. Mirin, nosaltres no estaríem en contra d'això, però no volem amagar una altra qüestió, que és que el que passaria seria que la banca ho acabaria repercutint a través de determinats productes financers a aquells i aquelles que van a contractar el préstec, i vostès ho saben. I, per tant, ens trobem amb una reforma fiscal absolutament poruga i que no servei per a allò que necessitem. I allò que necessitem és senzill. Reconeguin vostès que això no reverteix les retallades; donin resposta a si serviran, aquests pressupostos, per eliminar les llistes d'espera, per acabar amb els barracots de l'ensenyament públic o per resoldre el problema de l'habitatge. O, si no, reconeguin d'una manera clara i honesta que no tenen capacitat per controlar les finances autonòmiques i que el control real el tenen els mercats financers. I la darrera qüestió, que és molt més simple: pressupostos a la mida del mercat, de la sacrosanta Constitució espanyola i el seu article 135 i d'un estatut d'autonomia retallat. Mirin, l'article 155 era ser esclaus; l'article 135 és ser simples vassalls, i per nosaltres això no és llibertat.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Set entre dos: 3,5. No els esgotaré, però no 2,5, president, gràcies. [[Veus de fons.]] És que m'havien esgarrapat un minut de la intervenció. President, vicepresident, nosaltres tenim molts dubtes amb relació al plantejament d'aquest debat que estem tenint avui aquí. No els teníem amb relació a les peticions que havien fet el Grup de Ciutadans i el Grup de Podem amb relació a tenir un debat sobre la presentació de pressupostos, igual que en el darrer Ple el nostre grup va plantejar una interpel·lació al vicepresident per parlar fonamentalment de la presentació dels pressupostos i poder entrar en determinades matèries, però sí que ens sorprèn que sigui el mateix president de la Generalitat el que sol·liciti una compareixença i a la vegada li doni el protagonisme al vicepresident. Pensàvem que això era una estratègia per intentar, doncs, portar algun altre grup parlamentari al seu costat i per possibilitar la tramitació d'aquests pressupostos. Segurament..., menys pensàvem en la CUP, pensàvem més en el Grup de Podem, pensàvem també potser en el Grup del Partit Socialistes. Ara veiem que no, que això respon simplement a una estratègia pròpia del Govern; si m'ho permeten, a un publireportatge. Perquè, de què estem parlant? Estem parlant de res. Perquè vostès no han aprovat els pressupostos, no hi han uns pressupostos; hi ha un anunci, hi ha una roda de premsa, hi han uns números, però no hi ha uns pressupostos aprovats pel Govern. I, per tant, aquest no és un debat de pressupostos. De fet, aquestes pressupostos dels que vostès ens han parlat avui són com la república: no existeixen. De fet, els pressupostos de la república dels que ens ha parlat el president no existeixen. Despertin: ni una cosa ni l'altra no existeixen. Conseller, jo no entraré a debatre els pressupostos, perquè no és un debat de pressupostos, com els deia, però vostè ve aquí i ens diu: «Venim a demanar el seu suport per a la tramitació dels pressupostos. Bé. «No aprovarem els pressupostos i no els presentem si no tenim garantida la seva tramitació. Bé. Miri què li dic: té tot el nostre suport per tramitar els pressupostos –té tot el nostre suport–; ara, el que és més important, té el suport del Reglament del Parlament, que és allò que li permet a vostè tramitar els pressupostos, no els grups parlamentaris. Per poder tramitar els pressupostos, és necessària una cosa tan senzilla i tan inèdita com que els aprovi el Govern. És així de senzill. Està a les seves mans, no depèn dels grups parlamentaris. La tramitació està garantida. O està demanant garanties de que li aprovem els pressupostos, que són dues coses molt diferents? No només està garantida la tramitació, senyor vicepresident, sinó que és la seva obligació, com a conseller d'Economia, dur els pressupostos al Govern i, del Govern, dur-los al Parlament. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, president. Diputades, diputats, bé, deixeu-me començar per un d'aquells refranys coneguts nostres: «La guineu, quan no les pot haver, diu que són verdes, diguéssim. I avui, un cop més, hem assistit a aquest..., per fugir del debat, fem el debat sobre el debat, eh? Ja hi estem acostumats, no és res massa nou. Es pot gastar el temps, com alguns de vostès han intentat, en negar l'evidència, però això no la fa desaparèixer, no? De manera que, per molt que ens entestem en les formes i els detalls i els minuts i l'ordre de les intervencions, etcètera, el que no podem deixar de veure és que aquí al davant tenim una determinada aportació del Govern, que és explícita, que no pretén ser el que no és, que no vol substituir una tramitació, sinó que vol, en tot cas, més aviat constatar que val la pena intentar-la, l'estem facilitant. El que els demanem és que..., precisament el que els proposem, el que els oferim i el que em sembla que el Govern, en fi, ens ofereix amb tota claredat és la possibilitat de contrastar criteris, posicions, crítiques. Aquí no hi ha un producte tancat, no hi ha un sí o no obligat, no estem..., precisament perquè no és una tramitació en el sentit formal. Que la podem tenir, que la tindrem, no?, si mínimament vostès accepten aquest, diguem-ne, regal que fa el Govern, eh? Podem tenir un debat a fons, un debat obert, un debat sense compromisos, un debat sense límits, no? Doncs tinguem-lo. Diguin el que els sembla, critiquin, diguin per què els agrada i per què no els agrada. I a continuació estarem en condicions de decidir com i quan és el millor moment per fer la tramitació que ens correspon. Ara, venir aquí a fer l'espectacle, el mateix espectacle que ha fet el Govern socialista a Madrid, fent una ficció de presentació de pressupostos i de tramitació, per acabar com han acabat, doncs em sembla que..., això sí que és el que no farem, precisament. Precisament, en part, perquè respectem aquest Parlament, perquè tenim ben al cap l'interès general que pretenem servir. Aquí hi ha una proposta al servei de l'interès general del país. Hi ha unes xifres, hi ha uns conceptes, hi ha una orientació general, hi han una colla de novetats prou significatives, que em sembla que com a mínim mereixen atenció i respecte. Si volen dissentir..., naturalment, només faltaria; però em sembla que el que no té massa sentit és desqualificar el debat o simplement intentar, en fi, defensar la posició pròpia en base a uns quants detalls, a unes quantes fotos, a una petita il·lustració concreta. Aquí hi ha un plantejament general de país, un plantejament del que pot ser el pressupost 2019 de Catalunya, i em sembla que és el que mereix atenció i respecte. Aquí hi ha una explicació clara, rigorosa; hi han els límits, les ambicions; hi ha transparència, i hi ha, efectivament, disposició al diàleg real, no a una pura retòrica parlamentària. No tenia sentit venir aquí a fer una tramitació només perquè servís per fer evidents les febres electorals d'uns o altres, siguin espanyoles, barcelonines o del tipus que siguin. Per tant, el que estem fent avui aquí és oferir un terreny de joc nou, obert, ampli, un escenari real de contrast de prioritats. I venim també a mostrar que hi ha un camí obert davant nostre, un camí ampli i transitable per assolir la majoria parlamentària que un pressupost, efectivament, demana. No és un ultimàtum, no és una simple tria de blanc o negre, de sí o no. Aquest pressupost diu moltes coses a la vegada, aquesta proposta inicial de pressupost. Les més importants, des del meu punt de vista... Mireu, el que es fa evident també és que s'ha acabat el mite del processisme. Aquí hi ha un govern, eh? Hi ha un govern amb una estratègia. Hi ha un govern amb unes prioritats. Hi ha un govern amb un compromís ferm i definit i concretat, que arrisca, que diu: «Això així, «Fins aquí podem, «Això encara no, «Això, amb tota claredat, és la nostra possibilitat, «Extremem la nostra exigència respecte dels drets que tenim consolidats amb relació a l'Estat, etcètera. Però ho diem amb tots els ets i uts, amb claredat, negre sobre blanc, xifra per xifra, número per número. I crec que això és molt bon senyal, perquè, efectivament, estem enviant un missatge al país de que aquí hi ha un govern que vol canviar, que vol reformar, que vol, efectivament, aconseguir objectius de canvi sobre la nostra realitat econòmica i social tant per la banda dels ingressos com per la banda de la despesa. Aquí el que estem fent és recuperar l'equitat perduda. El que estem fent és oblidar les retallades. El que estem fent és construir benestar col·lectiu. El màxim històric de la despesa social em sembla que no és massa discutible. Més que el 2010, sí, però en aquest cas, com explicava bé el vicepresident, no finançat amb dèficit sinó amb eficiència, amb bon govern i amb priorització clara de conceptes i estratègies. I hi afegim aquesta nova fiscalitat, que la podem discutir, efectivament; discutim-la fins al límit, discutim-la amb la màxima passió i el màxim rigor, i vegem què dona de si i quins elements o quins canvis s'hi poden introduir. Però no la desqualifiquem, si us plau, perquè em sembla que és la primera vegada, des de fa temps, que aquest Parlament està en condicions de discutir, d'escoltar una proposta de reforma fiscal amb una claríssima profunditat, amb una clara ambició de canvi. Els 350 milions, per cert, són un dret consolidat que hem d'incloure en el nostre pressupost, aquests que ens deu l'Estat. No fer-ho sí que seria imprudent, perquè seria tant com renunciar a un dret que sí que tenim. És al revés: el que hauríem de..., és precisament posar la màxima claredat aquest en tipus de drets, aquest tipus de deutes que l'Estat té constituïts a favor nostre. El nou marc plurianual és un concepte nou, també, i és un concepte qualitativament important. Ofereix un marc de debat més interessant encara, perquè estem no només explicant el que volem fer els propers mesos, sinó que estem explicant què farem i cap a on anem al llarg del mandat, durant els propers quatre anys. I em sembla que això és, com a mínim, rellevant, i que val la pena anotar-ho. Com ho és la incorporació d'aquest nou sistema d'indicadors socials i de progrés que ha preparat l'Idescat, que és una novetat metodològica, però no només, perquè és un compromís, és una autoexigència. I una última reflexió: aquest pressupost és una clara definició del rol del Govern amb relació a l'economia catalana. No acostumem a dir-ho, això; el Govern s'afirma com a agent econòmic. Estem contribuint a la recuperació econòmica general del país: estem afegint creixement, estem obtenint un augment explícit de la demanda agregada, de la demanda interna...
Conseller, se li ha acabat el temps... –perdó–, diputat.
...al nostre país. Ara és l'hora de recuperar la despesa social amb tota claredat. És l'hora de millorar les condicions de vida, de reduir el nivell de desigualtat. I això és el que fa aquest pressupost, aquesta proposta. Discutim-la, treballem-la...
Diputat, se li ha acabat el temps...
...guanyem-nos el dret a convertir-la en aprovació formal. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Albert Batet.
D'aquí estant, president, per mostrar el suport a la compareixença que ha fet el vicepresident i l'entorn que ha obert aquí. Des de Junts per Catalunya, la importància dels pressupostos no es dubta, totes les conselleries i els consellers han mostrat predisposició per tindre uns pressupostos del Govern de la Generalitat de Catalunya. Res més.
Gràcies, diputat. Ara passem –ara sí, doncs– a les intervencions de resposta a la intervenció inicial del president, deu minuts per grup parlamentari. I en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. Hoy no estamos ante un debate de presupuestos. Lamento decepcionarle, señor Torra. Me ha parecido que usted leía algo parecido a como si usted estuviera en un debate de presupuestos; de hecho, ha dicho «presentamos los presupuestos creo que en dos ocasiones. No estamos ante un debate de presupuestos, señor Torra. No sé si usted lo sabe, ¿eh?, pero... Es que ustedes no han aprobado ni el proyecto de presupuestos. Yo sé que usted a lo mejor no se da cuenta de lo que se aprueba, pero es que ni usted ni ninguno de sus consellers ha aprobado ningún proyecto de presupuestos. Por tanto, hoy no estamos en un debate de presupuestos. Hoy estamos en un ejercicio de degradación institucional por su parte. Nosotros les hemos pedido la comparecencia para que nos expliquen por qué estamos casi en marzo y ustedes no han aprobado un proyecto de presupuestos. Pero hoy ha querido aquí hacer, por obligación, una comparecencia el señor Torra, y por supuesto ha sacado al escudero, al fiel escudero, al que tiene que salvar las lamentables intervenciones del señor Torra, que es el señor Aragonès. Y, además, es que esto es una comparecencia, y por eso tenemos diez minutos para intervenir; no tenemos treinta para hacer un debate presupuestario. Y ustedes dirán: «Ah, es que no entran en los presupuestos. Claro que no vamos a entrar en los no presupuestos. ¿Cómo vamos a entrar en una cosa que no se creen ni ustedes, un documento que no han aprobado ni ustedes? ¿Cómo tienen la desfachatez de venir aquí a pedir apoyo para una documentación que ustedes no han querido aprobar internamente? ¿Por qué no la han querido aprobar, señor Torra? ¿No se la creen? ¿Es tan fake como su república o como su declaración de independencia? ¿O es que tienen problemas internos? ¿Llegan las elecciones generales y están ahí a ver qué sacan, en el último momento, de la manga? ¿Por qué no han aprobado el proyecto de presupuestos? Porque, en un debate incluso normal, les diríamos que por qué no han registrado el proyecto de presupuestos en el Parlamento antes del 10 de octubre. Porque hay una cosa, señor Torra, que se llama Ley de finanzas de la Generalitat. Ya sé que a ustedes las leyes..., pues, oye, es una cosa que se puede dejar de banda y tal, pero es que hay una ley que dice que ustedes tienen que registrar el presupuesto antes del 10 de octubre. No lo han hecho. Es verdad que no es la primera vez que no se hace. Cataluña tiene un récord, ¿eh? Som capdavanters en muchas cosas. Una de ellas es que somos la única comunidad autónoma que lleva nueve años seguidos incumpliendo la obligación de presentar los presupuestos en forma. No nos metemos ya en si se aprueban o no –no, no–..., si los registran ustedes cuando deben. Nueve años. Es que no hay ni una comunidad autónoma que gestione tan mal como gestionan ustedes. ¿Y quieren un país? Aprendan ustedes primero a gestionar una comunidad autónoma. No saben ni aprobar un presupuesto. Esto no es un proyecto de presupuestos; no lo han aprobado. Es un documento recopilatorio de titulares, algunos más viejos que el teletexto –porque anda que..., lo de «los más sociales de la historia es más viejo que el hilo negro–, y otros, pues, simplemente números que no se creen ni ustedes, insisto, porque no los han aprobado. Pero es una falta de respeto al Parlamento. Es que ustedes, cuando parece que no pueden degradar más al Parlamento, lo vuelven a degradar más todavía. Lo cierran cuando les da la gana por el procés. ¿Se acuerdan de «No hay que judicializar la política? Pues bien, según tengan sesión o no tengan sesión los señores en el juicio, aquí hay Pleno o hay comisiones o no las hay. Eso sí que es judicializar la política, ¿eh?, señor Torra, vamos, le van a dar una medalla. Pero es que lo que hace el señor Torrent también es increíble. Tenía un precedente muy fácil de superar, que era la señora Forcadell: ser mejor presidente de la cámara que la señora Forcadell era bastante fácil. Pues no. Y el señor Torra, igual: ser mejor presidente que un señor que se fugó y que dejó tirados a sus compañeros era fácil. Pues no. Esto es un debate ficticio, para unos presupuestos ficticios, para un govern ficticio. Y lo que pasa es que los problemas de los catalanes son muy reales. Y necesitamos debates reales, presupuestos reales y, por supuesto, un govern real. No podemos entrar en el fondo de lo que no existe. No existe un proyecto de presupuestos. Cuando ustedes lo aprueben, lo vendrán aquí a presentar –se les pasa un poquito el arroz, pero bueno. Pero si entráramos en el fondo, podríamos hablar de que ustedes dejen de repetir mentiras. Cuando ustedes hablan –no solo hoy, sino en declaraciones en la prensa– de que se recuperan partidas del 2010... Hombre, señor Aragonès, que el señor Torra no sepa lo que es la inflación, todavía, pero usted... Que el señor Torra no sepa contabilizar las inversiones en determinadas partidas, vale, pero usted... Es que son cosas ya muy básicas, que yo creo que no están a la altura de su nivel. Y, después, ¿qué hacen ustedes? Una cosa muy interesante, porque se han mimetizado con el señor Sánchez. Mire que el idilio solo ha durado nueve meses. En nueve meses se pueden hacer cosas muy interesantes, pero es que ustedes se han mimetizado. ¿Por qué? Porque han presentado un documento –ese que no han querido ni aprobar ustedes– que está hecho sobre una mentira. ¿Ustedes realmente creen...? Señor Torra, ¿usted cree realmente que se va a crecer en Cataluña un 2,5 este año, que es la base sobre la cual ustedes han hecho las previsiones? ¿Sí? La Cámara de Comercio de Barcelona no debe saber nada de esto, debe saber más el señor Torra. Claro está, por supuesto. La Cámara de Comercio dice un 2,1, pero si dice el señor Torra que es un 2,5... Vamos, por favor, la Cámara de Comercio..., estos señores qué sabrán, y estas señoras. Después, cuentan con partidas inexistentes, ya lo ha dicho algún compañero anteriormente. Ustedes están haciendo unos presupuestos fake, y, por supuesto, una cosa que se les da bien a los señores de Podemos y del Partido Socialista, que es inflar los ingresos –inflar los ingresos. Y si debatiéramos el fondo de estos presupuestos haríamos una pregunta: ¿van ustedes a bajar los impuestos a los que ganan 30.000, 32.000, 29.000 euros al año en Cataluña, que es la mayoría social de Cataluña, que es la mayoría trabajadora, o les van a seguir metiendo el mayor hachazo de toda España en los bolsillos? Por supuesto, guarderías. Este año han tenido la deferencia de meter algo en las partidas presupuestarias de guarderías. ¿Saben ustedes cuánto han metido en este documento fake? Veinte millones de euros. Hay que tener mucha desfachatez para pedir que aprobemos unos no presupuestos que incluyen para todo un año de guarderías lo mismo que le metieron ustedes a TV3 en la primera semana que gobernaron en Cataluña. [[Aplaudiments.]] Hay que tener mucha desfachatez –mucha desfachatez. Que no falte de nada –que no falte de nada. Bueno, para los barracones..., ¿un plan de reducción de barracones? No. ¿Algo para cumplir algunas de las cosas que se han aprobado aquí sobre tasas universitarias? No. La deuda: ¿qué piensa hacer usted, señor Torra? ¿Usted sabe cuánta deuda tiene la Generalitat de Catalunya? ¿Usted lo sabe? Setenta y siete mil millones de euros. ¿Qué piensa usted hacer? Usted es el responsable..., me da incluso pavor decirlo y verbalizarlo, pero usted es el responsable de 77.000 millones de euros de deuda de la Generalitat. Hay otras comunidades autónomas que están saliendo ya a los mercados. Ustedes, ¿qué van a hacer? He escuchado al señor Aragonès en algunas entrevistas diciendo que es que se está reduciendo la deuda. Hombre, que... [[veus de fons]] , exacto: en proporción, porque está creciendo el PIB, pero en términos absolutos no. Eso que lo diga el señor Torra, vale, pero que lo diga usted, señor Aragonès... Después, ATLL: ¿cuánto han previsto ustedes, señor Torra, para la indemnización que seguramente tendremos que pagar todos por sus chapuzas jurídicas? ¿Han previsto algo? ¿Están previendo algo sobre las VTCs, que se lo he preguntado esta mañana, pero tampoco se ha enterado mucho? Ahora, eso sí, los chiringuitos y los sueldazos no se tocan, ¿eh? El chiringuito de la comisión del 155 con 112.000 euros para el presidente..., eso no se toca, ¿eh? El sueldecito de l'Oficina per a la Defensa dels Drets Civils i Polítics, de 81.000 euros..., eso no se toca. Y hemos escuchado una noticia que supongo que será mentira –salga usted aquí, por favor, señor Torra, y desmiéntalo–: ¿no será verdad que ustedes se van a consolidar una subida de sueldo? No será verdad. El Gobierno que menos gobierna de la historia, el Gobierno que menos trabaja de la historia, el Gobierno que más cierra el Parlamento de la historia, el Gobierno que está todo el día viendo a presos y fugados, ¿va a tener la desfachatez de subirse el sueldo? Espero que no –espero que no–, señor Torra. Espero que se lo bajen, porque cuánto menos trabajan ustedes, menos se ganan el sueldo. De hecho, ustedes muchas veces impiden a los diputados poder hacer su trabajo. Y una pregunta muy básica, señor Torra: ¿qué van a hacer si no se aprueban los presupuestos? ¿Qué van a hacer? ¿Tiene usted algún plan? ¿Estará esperando qué pasa en el juicio? ¿Seguirá en su casa viendo el juicio todo el día? ¿Tendrá que escuchar a ver qué dicen las declaraciones de los presos y los acusados para saber qué va a hacer usted, o qué le va a decir el señor Puigdemont que haga? ¿Tiene usted algún plan de algo? ¿Le importa a usted algo la realidad de los catalanes? Estos presupuestos no han sido aprobados ni por el Gobierno de la Generalitat. No tienen ustedes ni un proyecto de presupuestos que presentar. Lo que les decía al principio es una cosa muy básica: estamos ante un debate ficticio, ante unos presupuestos ficticios y ante un govern ficticio. Pero los problemas de los catalanes son muy reales, y necesitamos un debate real, unos presupuestos reales y un gobierno real. Y les aseguro que mientras ustedes estén ocupando estos sillones no vamos a tener ninguna de las tres cosas. Y espero que no tengan la desfachatez de consolidarse ustedes subidas de sueldo –espero. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el senyor Miquel Iceta.
Moltes gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, abans d'entrar en matèria, li he de dir que, en el tràmit d'aquest matí, vostè s'ha permès posar en dubte la dignitat del meu grup. Jo li demano que no ho faci, però no per mi, no pels integrants del grup, sinó pels més de sis-cents mil catalans i catalanes que ens han votat. [[Aplaudiments.]] Jo crec que és possible discrepar, i discrepar durament, discrepar radicalment, sense perdre's el respecte. I jo crec que és una de les contribucions que hauríem de fer des de la cambra. I, a més, li recordo que vostè és el màxim representant institucional de la Generalitat, i això comporta unes obligacions, que estic segur que no sempre són còmodes. I, ara sí, president: miri, nosaltres vam demanar que comparegués perquè ens digués el motiu pel qual no presentava els pressupostos. I ja ens ho ha dit. Diu: «No els presento perquè no tinc majoria. Ens ho ha dit vostè. Escolti'm, no m'ho faci dir, però l'hi dic: si no té majoria per governar, ha de prendre una opció, que és convocar les eleccions. Vostès estan intentant invertir la càrrega de la prova, com ho fan, per cert, alguns que volen que es demostri la innocència dels acusats; no, no, no, és la fiscalia, en tot cas, la que n'ha de demostrar la culpabilitat. Vostès, si tenen un projecte de pressupost, si és que el tenen, l'han de portar al Parlament, i no dir: «Us el portem només si ens dieu que el votareu. Jo crec que és un... –i mesuro bé les paraules–, jo crec que és un acte de covardia política. Perquè, escolti'm, si vostès estan tan convençuts de que han arribat a un consens de govern que els porta a tenir un projecte de pressupostos de la Generalitat per a aquest any, la seva obligació és aprovar-lo al Govern i portar-lo aquí. Diuen que volen que els hi esmenem: i tant, però per esmenar-lo primer l'han de portar aquí. I, la veritat, és una obligació del Govern. I si no els aprova, què passa? Home, hi han dues vies, que les hem vist recentment. Una, al Govern d'Espanya: presenta uns pressupostos i no es deixa que es procedeixi a la tramitació, convoca eleccions. President Puigdemont, vicepresident Junqueras: van presentar un projecte de pressupostos, no van tirar endavant, i el president Puigdemont va decidir presentar una qüestió de confiança, precisament per posar de manifest si tenia o no confiança majoritària de la cambra. Però és que vostè ha dit literalment: «És que no tenim majoria. Però és que si un no té majoria no pot governar. I, la veritat, aquesta obligació no és una obligació menor. Està establerta al nostre Estatut d'autonomia, està establerta a la Llei del president i del Govern. Ho ha dit també la cap de l'oposició: està en la Llei de les finances públiques de la Generalitat, abans del 10 d'octubre de cada any. Podem comprendre que arribi més tard, però és que a 27 de febrer se'ns diu: «No, no; és que no arribarà. Si no el porten, no poden parlar de projecte de pressupostos –si no l'aproven. I és veritat que s'ha dit ja moltes vegades, a una república virtual li correspon un govern virtual amb uns pressupostos virtuals, uns pressupostos fake. No ens agrada gens utilitzar aquesta terminologia, però és que l'únic que pot evitar que utilitzem aquesta terminologia és vostè. Amb un cop de ploma, senzillament dient: «He reunit el Consell Executiu de la Generalitat, que ha aprovat aquest projecte i l'ha traslladat al Parlament per al seu debat i aprovació. Però sembla que això no ho poden fer. Diu: «No, vostès, en tot cas, si volen que jo plegui, presentin una moció de censura. Miri, no ens confonguem: una cosa és la seva obligació, i l'altra és una de les prerrogatives o drets que té l'oposició. Vostè té l'obligació de portar els pressupostos. Jo no tinc l'obligació de presentar una moció de censura. D'altra banda, el meu grup per si sol no pot, eh? Entre altres coses, no té vint-i-set diputats; haurien de ser com a mínim vint-i-set diputats o dos grups de la cambra. Per tant, no es pot confondre el que és una obligació institucional amb el que és una prerrogativa institucional que té l'oposició. Vostès no tenen una gran acció de govern. Se'ls veu còmodes quan defensen una causa, unes idees, però no se'ls veu còmodes quan governen, francament. I a nosaltres, és veritat, se'ns fa molt difícil entendre per què s'ha renunciat a un increment d'ingressos de la Generalitat d'uns 1.400 milions d'euros, per què s'ha renunciat a unes inversions públiques de l'Estat a Catalunya de 2.200 milions d'euros. Ens encantaria saber com pensen compensar-ho. Ara, no serà amb uns pressupostos virtuals. I encara menys si es renuncia a una reforma fiscal. Avui el vicepresident sembla que apuntava que potser sí que hi haurien elements a debatre..., n'estarem encantats. Però vostès van enviar un projecte de mesures al Consell de Treball, Econòmic i Social de Catalunya, i allà no n'hi havia cap. Per tant, nosaltres, quan podrem discutir? Ho torno a repetir: quan el Govern aprovi un projecte i l'entri a la cambra. Jo no li nego el valor de dir: «No, vostès han d'aprovar-ho encara que nosaltres no haguem aprovat els de l'Estat. Molt bé. Què necessitem, nosaltres, per plantejar-nos aquest suport? Home, saber com pensen compensar els ingressos als quals alegrement, creiem, i irresponsablement, vostès han renunciat, i també saber si el seu Govern ha renunciat a qualsevol deriva unilateral i il·legal. Perquè aquí no estem parlant només d'uns comptes públics, estem parlant de l'estabilitat d'un govern. I vostè ens demana l'estabilitat d'un govern que ens vol portar al penya-segat un altre cop? Nosaltres no volem tornar al 2017. Ja vam patir prou, tots plegats, no uns més que altres. Per tant, renunciem a aquella via. Nosaltres no volem tornar al 6 i 7, no volem tornar a decisions que comportin la intervenció de les nostres institucions. I fins que vostès no ens garanteixin que no hi tornaran, no poden esperar de nosaltres un suport parlamentari. Ja ho ha dit, vostè: vostè esperava el suport de la CUP, que no els he vist gaire disposats, i dels comuns, als quals tampoc he sabut veure una carència molt gran. A nosaltres ja ens havien exclòs, fins que els grups dels que esperaven suport els hi han retirat –llavors, potser sí. Però tornem a la qüestió. Aquest no és un debat de totalitat dels pressupostos, no ho és. Només es podrà produir quan vostès els aprovin al Govern i els portin al Parlament. Diu: «No, és que aquest és un exercici de transparència. No, miri, no: aquest és un exercici d'escapisme, que és el que està fent aquest Govern. Diu: «Com no tinc garantit que els aprovo, no els envio, però els ensenyo, aviam si algú pica. Això és el que estan fent. I, a sobre, volen que els altres ens fem responsables... Oh, és que, pobres..., és que si els porten i no els hi aproven, com li va passar a Pedro Sánchez, com li va passar a Carles Puigdemont... Els governs, en democràcia, tenen uns obligacions. Vostès ens diuen: «Serà molt expansiu, serà el més social... Miri, si existís, podríem discutir-ho, i potser vostès tindrien alguns arguments a favor i nosaltres potser hi trobaríem alguns arguments en contra, però és que no estem en condicions de discutir un projecte de pressupostos que no ha estat aprovat pel Govern. Diu: «No, és que nosaltres demanarem ara l'opinió de tothom. Vostès, bé, demanin l'opinió que vulguin, i qui els la vulgui donar, doncs, benvingut. Però és que aquí estem en una democràcia. I se'ns diu: «No, és que alguns volen subordinar les institucions... Escolti, el màxim subordinador de les institucions és aquell Govern que en comptes de portar un pressupost a la cambra el penja a la web. [[Aplaudiments.]] És que això no pot ser... Nosaltres esperàvem que hi haguessin determinats ingressos i determinats projectes de despesa, els ho ha dit la nostra portaveu econòmica. Nosaltres voldríem que el Govern, realment, fes front al seu compromís de finançar un terç de les escoles bressol. Nosaltres volíem que es complís el compromís que hem adquirit tots, en seu parlamentària, de rebaixar les taxes universitàries, però no hi trobem els fons. Nosaltres estem molt preocupats per l'existència de més de cinc mil llits buits a residències, que necessiten una injecció econòmica per ser posats a disposició de la gent que els necessita, però no veiem, en aquest text que han penjat a la web, re de tot això. Les llistes d'espera –s'ha dit–, etcètera. El seu projecte virtual, per dir-ho d'alguna manera, no ens convenç. Fins i tot redueix partides adreçades al foment de les polítiques industrials, que el nostre país les necessita com el pa que menja. I, per tant, no ho veiem gens clar. I, per tant, per què no presenten els pressupostos? És perquè no tenen majoria? Argument, per nosaltres, insuficient. És que no se'ls creuen? És que potser en els temes fiscals les coses no estan tan aclarides internament, en el consell executiu? Miri, no ho sabem. Ara, si la raó és la que vostè ha donat, si la raó és que no té majoria en aquesta cambra, la seva obligació és tornar la veu als ciutadans, i no hi ha una altra solució. I nosaltres podríem dir-li també –jo ho tenia preparat per a la meva intervenció– què ens agradaria en uns pressupostos reals, moltes coses en les quals podem coincidir a nivell d'enunciats. Tothom voldríem fomentar una economia competitiva, sostenible, respectuosa amb el medi ambient, que fos capaç de finançar la despesa social que necessitem, de promoure les universitats, de fer polítiques contra la violència de gènere, d'ajudar els joves que vulguin tornar. En això, realment, hi podem estar molt d'acord. Però la discussió, la que demostra si de veritat es volen desenvolupar aquestes polítiques, només es pot produir quan estiguem davant d'un govern capaç d'aprovar un projecte de llei de pressupostos i de portar-los a la cambra. Nosaltres la veritat és que els demanem que compleixin amb les seves obligacions, que compleixin amb l'Estatut, que compleixin amb la Llei de finances públiques de Catalunya, que compleixin amb la Llei del president i del consell executiu, que facin honor a la seva responsabilitat, que respectin les institucions, que governin: que governin respectant el marc legal i que governin pensant en el conjunt del país. I si realment no es veiessin amb cor de fer-ho o no tinguessin majoria suficient per fer-ho, donin la paraula a la ciutadania, que sabrà prendre la decisió que sigui del cas. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. I bona tarda a totes i a tots. President, després de setmanes demanant que el Govern porti al Parlament la seua proposta de pressupostos, al final ho hem aconseguit. Vostès han estat generant expectatives, han estat venent fum, però el que avui ens han portat ací és una proposta de pressupostos que no reverteix les retallades, que ni tan sols ha estat aprovada pel seu Govern, i que, per tant, no és social ni és expansiva, i li'n posaré tres exemples. En primer lloc, nosaltres demanàvem 3.500 places de residències públiques per a persones dependents, sabent que hi ha prop de vint mil persones que estan en una llista d'espera. Què és el que ens han portat? Zero places per a residències públiques. Per tant, com veuen, nosaltres no demanàvem la lluna, només defensàvem el dret a una vida digna, i vostès li han fallat a la nostra gent gran. Pel que fa a les escoles bressol, Catalunya necessitaria 80 milions d'euros només perquè vostès complissin la llei. Nosaltres exigíem 45 milions d'euros, però el que ens hem trobat és que vostès el que proposen són 20 milions d'euros. Per tant, com veuen, nosaltres no demanàvem la lluna, defensàvem la igualtat d'oportunitats, però vostès han fallat als nostres nens i a les nostres nenes. I, en tercer lloc, les violències masclistes, una prioritat per a qualsevol govern, digo yo –digo yo. Doncs mentre a l'acord de pressupostos generals de l'Estat havíem aconseguit una partida que incrementava en 220 milions d'euros els recursos per lluitar contra les violències masclistes, què ens hem trobat a la proposta de pressupostos que vostès han portat ací? Doncs que la partida està congelada. Per tant, com veuen, nosaltres no demanàvem la lluna, el que estàvem fent era defensar el dret a viure en un país feminista on les dones no visquem amb por, però vostès han fallat a totes les dones de Catalunya. President, entenem la situació d'excepcionalitat política que està vivint Catalunya, és innegable, i, a més, sap que la preocupació és compartida. Però lluitar contra la repressió no ens hauria d'impedir treballar també per garantir els drets socials de la ciutadania de Catalunya. I vostès no estan complint amb la seva responsabilitat i estan fallant a Catalunya. Vostè va ser investit president fa nou mesos, i el seu Govern, durant tot aquest temps, podria haver demostrat que aspirava a governar per a tot Catalunya, però no ha sigut així. Què ens hem trobat? Doncs ens hem trobat un govern que no governa, i en els moments més difícils que està travessant Catalunya, que el que necessita és un govern fort, el que tenim és un govern que està de braços creuats davant de la degradació fins a punts crítics dels serveis públics, i que només ha reaccionat tard i malament, quan les mobilitzacions ja estaven al carrer. Un govern que ha abandonat els ajuntaments i la ciutadania. Perquè uns pressupostos, en definitiva, són l'instrument més potent que té un govern, i avui, i tots aquestos mesos, el que estem fent és perdre l'oportunitat per deixar enrere una dècada d'austeritat i de retallades. Estem perdent l'oportunitat per blindar els drets i per dibuixar l'horitzó d'una nova Catalunya que comenci a fer justícia i que comenci a donar suport a totes les persones que han estat patint la crisi aquestos anys. Però és que no hem vist res d'això, en la proposta que ens han portat. I nosaltres, després de mostrar la nostra predisposició a negociar uns pressupostos socials i expansius des del moment zero –perquè ho saben: des del segon zero nosaltres vam dir que estàvem disposades a negociar aquestos pressupostos–, vam haver de publicar i d'anunciar públicament les nostres deu mesures socials de Catalunya en Comú Podem perquè el Govern es decidís a trucar-nos. És que si no haguéssim presentat les nostres deu mesures potser avui no estaríem ni aquí, aquesta és la trista realitat. Perquè, des de la nostra perspectiva, no es tractava d'un tràmit parlamentari més ni de donar suport a uns pressupostos d'un govern perquè vostès compleixin l'expedient, era i és un tema de país. Però vostès han estat funcionant a cop de titular i mai –siguem sincers– han demostrat un veritable interès per aprovar un projecte de pressupostos per a Catalunya. Nosaltres no demanàvem res extraordinari, i ho saben; es tractava d'escoltar senzillament la ciutadania. Però vostès han decidit mirar cap a un altre costat. Hi insisteixo, no demanàvem la lluna, i vostès estan fallant a Catalunya. Exigim un esforç a la Generalitat per mobilitzar els recursos per a habitatge. Anem a veure, si a Barcelona hem sigut capaços d'aprovar que el 30 per cent de cadascuna de les noves construccions estigui destinat a lloguer assequible, per què no podem fer això per a tot Catalunya? Per què? Per què els lobbys i les constructores amenacen les institucions compromeses com l'Ajuntament de Barcelona? Això és el signe del nostre temps. Avui la disputa fonamental que tenim es dona entre els de baix i els privilegiats, es dona entre la ciutadania i els lobbys. Una altra prioritat que també presentàvem: l'aposta per una educació pública, feminista i inclusiva. Parlàvem de finançar de veritat, i no amb pedaços –i dic «de veritat–, l'escola inclusiva; parlàvem de recuperar els drets laborals docents; parlàvem de recuperar les aportacions de la Generalitat a les escoles bressol; parlàvem de fer polítiques de coeducació; parlàvem de doblar la inversió en polítiques d'infància, i també parlàvem, com no podia ser d'una altra manera, de reduir les taxes universitàries el 30 per cent. És que això ho hem aprovat tantes vegades en aquest Parlament, tantes vegades aquesta legislatura i la legislatura passada... I vostès, en lloc d'intentar tirar endavant i posar-hi les mesures i els recursos necessaris, tornen a mirar cap a un altre costat. Si volem una Catalunya que tinga futur i que siga capaç d'innovar, necessitem una escola pública des dels zero anys que no segregui, que siga capaç de cohesionar socialment i que també contribueixi a desplegar el talent dels nostres nens i de les nostres nenes. Una societat que aspira a ser millor també és una comunitat de cures, i ha de preocupar-se per la seua gent gran. I per això l'única forma d'avançar que tindrem serà amb un autèntic pacte intergeneracional que es prengui seriosament la vulnerabilitat de la vida humana. I tampoc podem oblidar-nos de totes les persones que necessiten la renda garantida de ciutadania. És que no és una qüestió de caritat, és una qüestió de justícia social. I la partida que vostès proposen és tan insuficient..., tan insuficient que no arriba ni al que vostès demanaven quan s'estava redactant la llei. Com veuen, s'han oblidat de masses coses, en aquesta proposta. Però del que no s'han oblidat durant totes aquestes setmanes ha sigut d'atacar l'únic grup d'aquests cambra que realment s'ha mostrat disposat a negociar els pressupostos. En la versió de l'«esquerroconvergència que prefereixin, vostès han parlat de no perdre's en qüestions que no són essencials o ens han acusat de dedicar-nos a fer petita política. Doncs els efectes de no fer el que vostès anomenen «petita política els puc resumir molt breument. Desnonaments: hem aconseguit, sense fer petita política, que Catalunya lidere el nombre de desnonaments de tot l'Estat. Fracàs educatiu: tenim una mitjana del 18 per cent, però és que a les zones més vulnerables aquest fracàs educatiu arriba fins al 40 per cent. Inversió educativa: la inversió educativa en el sistema públic..., estem al nivell del Perú o de Laos. Dependents –l'altre dia sortia la notícia–: onze mil persones han mort en una llista d'espera esperant una plaça en una residència pública. Passadissos col·lapsats als hospitals. Més deu mil joves han hagut d'abandonar la universitat. Hi ha onze anys de diferència d'esperança de vida entre les zones riques i les zones pobres de Catalunya. Eixos són els fruits de no fer el que vostès anomenen despectivament «petita política. De fet, en diuen «petita política quan des de l'Ajuntament de Barcelona es proposa un dentista públic o una funerària pública, i, de fet, es dediquen a tombar-ho. Sembla que per vostès defensar el bé comú, els interessos i les necessitats del 99 per cent de la població..., resulta que és petita política. Eixe és el seu model de país, i per això no ens trobaran. I sorprèn que aquestes paraules de petita política, a més, vinguin d'una persona que es considera a si mateixa socialista, com és el candidat d'Esquerra Republicana a l'alcaldia de Barcelona, i que els seus partits callin, a més. On han quedat els seus valors? On han quedat la llibertat, la igualtat i la fraternitat, que són els ideals que empenyen els homes i les dones senzilles a construir societats més lliures i més justes? On han quedat? Catalunya és un gran poble que sempre –sempre– es mobilitza per defensar els seus drets i les seues llibertats, però tots els drets i totes les llibertats, perquè els drets socials i els drets polítics són un tot indestructible pel qual cal lluitar. Nosaltres des del primer moment també ens vam fer càrrec del que estàvem demanant, i, com he dit ja, no demanàvem la lluna, demanàvem coses que eren assequibles, però sabíem que, si calia augmentar la despesa social, calia veure quines eren les fonts d'ingressos per on podien arribar aquestos diners per fer les polítiques socials. I per això vam dir: una lluita implacable contra el frau fiscal –la proposta que ens feia avui el senyor Aragonès és insuficient–, una reforma fiscal progressiva i verda –també és insuficient, ja els ho ha dit el meu company David Cid–, i, en tercer lloc, l'aprovació dels pressupostos generals de l'Estat –que fa dues setmanes vostès es van carregar. Per tant, com ja els he dit, aquestos pressupostos per nosaltres no eren uns pressupostos més, sinó que havien de ser el primer pas per a un nou pacte social, però no ha estat possible. President, sense més recursos, sense mesures socials de calat, sense una visió de la Catalunya nova que necessitem i que volem, sense fraternitat i sense mirada llarga a l'hora de buscar aliats a l'Estat per fer política democràtica, nosaltres no podem donar suport a aquestos pressupostos. I els ho diré d'una manera molt fàcil: nosaltres no demanàvem la lluna, defensàvem i defensem un país en comú, i vostès li han fallat a Catalunya. Per tant, allí es queden amb la seua proposta de pressupostos, que ni tan sols ha aprovat el seu Govern...
Diputada, s'ha acabat el temps.
...perquè ni tan sols vostès se'ls creuen. Ja està, president. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara del diputat senyor Vidal Aragonés.
President, nosaltres li traslladàvem que això era una legislatura morta, li insistíem que el Govern estava agonitzant, i vostè ens contestava fa uns mesos, en aquest mateix hemicicle, que els pressupostos de l'exercici 2019 respondrien als drets i a les necessitats de la majoria. Per desgràcia, pel que en coneixem, malauradament, no responen a la majoria, sinó que responen simplement als interessos d'una minoria, i continuen sent allò que ha estat la forma de governar en aquest país els darrers quaranta anys. Vostè, president, ens ha donat macrodades econòmiques i fonamentalment sobre PIB. Nosaltres no n'hi donarem sobre PIB, les hi explicarem sobre poble, dades de com viu el poble. Poble, el nostre, que es troba en una situació..., més d'1.600.000 persones en condicions materials de pobresa; des del 2007 fins ara, més de 115.000 execucions hipotecàries; llistes d'espera a la sanitat pública que no milloren; estudiants en barracots i barracots cronificats com a realitat de l'ensenyament públic, i més del 20 per cent dels treballadors i de les treballadores amb unes retribucions inferiors als mil euros. Si tot això ho traslladem a les dones, encara amb molta més virulència, amb molta més violència. Per cert, les dones són també les que han hagut de respondre davant la fallida de bona part dels serveis públics a través del que ve a ser la seva aportació allà on no arriba l'Administració. També li podríem parlar d'altres catalans i catalanes, de deu catalans i catalanes que tenen un total de 23.000 milions d'euros. Ens agradaria veure'ls, aquests catalans i catalanes, que únicament són deu, sent solidaris amb el conjunt del poble. I depèn de les seves polítiques. President, sobre el contingut dels pressupostos: 1.700 milions ja van directament a pagar la banca –potser vostès ens diuen que no, que són 1.199 milions... Aquest pagament de la banca el que significa és l'explotació de la classe treballadora, se'n fa un trasllat a la banca. No significa una altra cosa, no significa res més. Els seus pressupostos no podran ni garantir deixar la precarietat en la que es troba la majoria dels serveis públics. Però, mirin, més enllà dels pressupostos autonòmics i obedients amb les polítiques de la troica, vostès podien haver fet altres polítiques, fins i tot amb aquesta limitació. Podien haver fet un exercici d'anar a internacionalitzar serveis per reduir cost, per donar més serveis; anar a posar el sector públic com un element dinamitzador de l'economia; pla de xoc amb relació amb les llistes d'espera o l'ensenyament públic o contra la pobresa, o un pla de xoc contra la violència patriarcal; banca pública, que els l'hem demanat tota la legislatura, també com un element de transformar l'economia i de posar-se al servei de les classes populars. I no fan res d'això. L'únic que ens presenten, que tampoc dona alternativa, és una reforma tributària poruga, absolutament poruga, que no ens serveix per donar respostes al conjunt de les classes populars. I mirin, també els ho diem amb tot respecte, ja comencem a dubtar. És legítim que avui no hagin presentat pressupostos, és la seva opció política, però potser és que estan a l'espera d'unes eleccions espanyoles per veure si hi ha un doble acord: acord entre el Govern espanyol i acord entre el Govern de la Generalitat de Catalunya per intercanviar investidura per pressupostos. Perquè, si no, comencem a no entendre absolutament res. Els diem que no hem vingut nosaltres en aquest Parlament a fer polítiques de la troica i a gestionar la precarietat. Per nosaltres es manté més viva que mai la reivindicació independentista, perquè pot significar també una oportunitat per millorar les condicions de vida de les classes populars. Per una altra banda, uns pressupostos com aquests, que podrien anar més enllà del límit que els imposen no únicament les normes estatals, sinó les normes de la troica, servirien per a allò que és tan important, de sumar més catalans o més catalanes en la construcció de la república. Però els diem, amb tot tipus de respecte, a aquells i aquelles que creuen honestament que es tracta ara, a l'actual etapa, d'eixamplar la base social: com eixamplaran la base social amb uns pressupostos que no donen respostes a les necessitats de les classes populars? I els diem també a aquells i aquelles, que estan asseguts aquí davant nostre, que creuen que el que s'ha de fer són microruptures amb relació a l'Estat espanyol, que s'han d'anar fent petits passos de trencament amb l'Estat espanyol: de quin trencament estan parlant vostès, quan el que tenim són unes normes absolutament obedients a l'Estat? Obediència a l'Estat?, i mentrestant el nostre poble continua escanyat.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, president. Avui assistim, una vegada més, a les conseqüències nefastes del procés separatista en la qualitat de les polítiques públiques a Catalunya, i fins i tot també en la mateixa qualitat de la democràcia a Catalunya. Crec que paga la pena aturar-se un moment a analitzar la gravetat del que avui s'ha dit. Perquè el que s'ha dit, que és absolutament inèdit, és que aquí només es presentarà un pressupost si prèviament el tenen lligat a través de mecanismes extraparlamentaris. És la negació del debat parlamentari. És una manca de respecte, hi insisteixo, inèdita al poder legislatiu, envoltada, a més, d'un cinisme que de vegades es fa absolutament insuportable. El senyor Torra ha tingut a bé dir-nos que era una proposta esmenable. Quines esmenes hem de proposar si aquí no s'ha presentat cap pressupost? Per molt que intentin dissimular presentant xifres –el senyor Aragonès s'hi ha esforçat moltíssim–, el cert és que vostès no han presentat cap pressupost. Hem assistit a un debat virtual, a un autèntic simulacre i, en definitiva, a una manca de respecte absoluta a aquesta cambra, que s'està deteriorant cada vegada més. I això em permet posar damunt la taula una primera reflexió. La seva suposada desobediència a Madrid acaba sent una desobediència al Parlament de Catalunya i les institucions catalanes, que són degradades per aquells que asseguren estimar-les més. S'ha comentat aquí: l'article 32 de la Llei de finances marca clarament el 10 d'octubre com a data límit per presentar el projecte de llei de pressupostos. No és casualitat que des de l'any 2012, inici del procés, vostès incompleixin sistemàticament aquest requeriment. Instal·lats com estan en un sentimentalisme melancòlic i absolutament ineficaç, tenen paralitzades les polítiques a Catalunya. Asseguren que poden i volen fer mal a Madrid, però en realitat només fan mal a Catalunya. És un procés absolutament nihilista i autodestructiu: a Madrid només fan pessigolles, els hi puc assegurar; en canvi, aquí ho destrueixen absolutament tot. Les conseqüències són molt greus, només em centraré en dues. Les administracions tindran més ingressos per a l'any 2019 respecte a anys com 2017 o 2018. Era un moment idoni –idoni– per abaixar la pressió fiscal als catalans. I no poden continuar amb l'excusa del finançament. El model actual de finançament es va presentar –i hi insistiré les vegades que faci falta– l'any 2009, i es va presentar amb aquestes paraules textuals: que havia de tenir una vigència de vint-i-cinc anys. Ho va fer, senyor vicepresident, el seu partit, Esquerra Republicana. Per cert, he revisat que vostè ja era membre del Comitè Executiu d'Esquerra Republicana; en conseqüència, el model actual de finançament vostè també el va aprovar –vostè també el va aprovar. Per tant, no tornin a referir-se al model de finançament, perquè són excuses de mal pagador. Segona conseqüència extraordinàriament greu: aquesta eterna pròrroga pressupostària impedeix revertir determinades retallades socials que es van haver d'assumir en època de crisi econòmica. No hi ha cap comunitat autònoma espanyola que visqui una paràlisi semblant. Una altra cosa en la que tenim un rècord: paràlisi; en això som líders. Hi insisteixo –i és una idea que vull deixar molt clara–, qui paga la seva desobediència no és Madrid, són milers de catalans que podrien veure millorades les seves polítiques socials o pagar menys impostos, en un moment que es podria perfectament fer. El debat pressupostari mesura perfectament la salut d'un govern, les seves majories i el pla de govern. Avui, ha quedat clar –i això s'ha de reconèixer que ho ha dit explícitament el president– que ni tenen majoria sòlida ni tenen pla de govern. «Els governs acostumen a dimitir si els seus pressupostos no són aprovats, és un mandat democràtic d'autoexigència. No és una frase meva; la va pronunciar, el passat 3 d'agost, el senyor Quim Torra en un infreqüent rampell de sentit comú. Farà honor a la seva pròpia frase? Perquè, si ha de fer honor a la seva pròpia frase en aquest infreqüent rampell de sentit comú, vostè només té dos opcions: o presentar una moció de confiança, o immediatament presentar la convocatòria d'eleccions, perquè és evident que no té ni pla de Govern ni té majoria parlamentària per tirar endavant. Queda una opció, que és la presentació d'una moció de censura, que nosaltres recolzaríem encantats de la vida. Tenen vostès l'opció de fer-ho, si ho consideren oportú. Moltíssimes gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, president. Abans d'entrar en la qüestió, jo voldria, senyora Arrimadas, dir-li que –m'escolti o no m'escolti, tant se val– m'avergonyeix la seva actitud avui. El que passa és que no és la primera vegada, eh? Miri, vostè m'avergonyeix democràticament. La seva actitud sobre els judicis i sobre els nostres representants en aquests judicis és una mostra de crueltat i d'inhumanitat explícita. [[Aplaudiments.]] Ja ens hi té acostumats.
Diputat... Diputat, diputat... Diputat... Diputat, demano que s'ajusti el llenguatge, tal com hem acordat en les reunions que hem fet amb els grups parlamentaris. Ho demano per a tothom, sigui qui sigui qui tingui l'ús de la paraula en aquell moment. Continuï, diputat.
En tot cas, estem lamentablement acostumats a aquesta actitud, i per això li demanem que canviï, directament i explícitament, aquesta actitud, ni que sigui pel mínim respecte a la presumpció d'innocència, ni que sigui perquè vostè sap, perquè els coneix i ha compartit amb ells tasques i temps en aquesta mateixa cambra, que tots ells són demòcrates, són ciutadans lliures que han actuat sempre en nom de la seva convicció i del respecte a l'interès general del seu país. Perquè tots ells són homes i dones lliures, membres del Govern i/o diputats i diputades que, mentre van ser lliures, van respectar sempre a tota aquesta cambra, i a vostè la primera, com a cap de l'oposició. El que vostè no fa, ells ho van fer durant molts anys. És el mínim que podem demanar-li: que tingui una mínima reciprocitat en aquesta actitud, la que vostè ha perdut, un cop més, l'oportunitat de mostrar. Passem, doncs, a parlar del pressupost i de la compareixença. A mi em sembla que el primer que hem de dir és que, a veure, estem en un debat de compareixences que està sol·licitat pels diversos grups de l'oposició també, eh? I llavors, quan compareixem i el Govern s'explica amb relació a aquesta compareixença, perquè hi afegeix la seva pròpia petició i a més a més afegeix una explicació suficient, potent, clara i compromesa i concreta, responent a les seves peticions de compareixença respecte del pressupost i de l'orientació que hi volem donar, llavors hi ha un gran escàndol perquè resulta que no era això el que volien. El que no volien era això, precisament: escoltar un president i un vicepresident que s'expliquen, que concreten, que assumeixen riscos, que diuen «això sí i fins aquí. I això és el que sembla que molesti. Efectivament, no estem en un tràmit pressupostari encara, estem responent a unes compareixences. I estem responent a la nostra pròpia voluntat explícita de comparèixer. I em sembla que és el mínim que haurien, com a mínim, de reconèixer. Mirin, el que està fent aquest Govern és dur al màxim el seu nivell de responsabilitat, de capacitat, diguéssim, la formulació de propostes en termes pressupostaris al màxim, en funció dels recursos i de les capacitats legals de les que avui disposem, amb rigor i amb ambició. El que fem avui és començar un debat; és un debat que ja no és simplement el d'allargar la llista de coses..., tots podem allargar la llista, i és molt fàcil dir tot el que no hi és encara o tot el que voldríem encara més. Molt bé, d'acord. Però jo crec que el debat comença a ser ja ara de prioritats: a on cal afegir, a on cal reduir, què sobra, què falta, etcètera. Jo aprecio que des del Grup de Catalunya en Comú es formulin qüestions en aquest ordre, perquè em sembla que, com a mínim, som en un terreny de debat possible, un terreny de diàleg real, i que no és el mateix que, simplement, la desqualificació del debat que també hem sentit. Però deixeu-me dir algunes coses més, eh?, tot recollint aquesta possibilitat oberta. No som on hauríem d'estar com a país i com a institució, ni molt menys, i ho ha dit el president a la seva primera intervenció. Estem gestionant, com a administració pública catalana, el 13 per cent del PIB del país. Però, si ho comparem en termes homogenis amb el mateix ventall competencial que la resta de comunitats autònomes, resulta que estem al 10 per cent, eh?, en lloc del 12,4 per cent de la mitjana de les comunitats. I això són 5.324 milions d'euros menys. O si ho comparem..., clar, això està prohibit, comparar-ho amb el País Basc, Déu nos ens en guard! Llavors estaríem a una distància, amb el pes de què disposa el País Basc del 13,2 per cent del PIB, a 7.037 milions d'euros de distància. De manera que, quan discutim de concreció, d'ambició, de fins aquí o fins allà, potser que tinguem en compte aquestes qüestions. Mireu, en aquest país nostre, la discriminació vertical en el model de finançament, la discriminació entre l'Administració central i la resta de comunitats autònomes, és igual o més greu que els problemes de distribució o de qualitat de la distribució del model entre les comunitats autònomes. Estem assistint en aquest país a una explícita recentralització econòmica i política, per cert, de l'Estat espanyol. Saben com ha canviat la cosa des del 2010 fins ara, fins al 2017, ambdós inclosos? L'Administració central ha passat de gestionar..., tenia el 30 i ara té quasi el 38 per cent d'aquesta responsabilitat de la despesa, i ha augmentat un 59,2 per cent el seu pes. Les comunitats autònomes han passat del 69,2 per cent al 62,2, i han augmentat en el volum total el 13 per cent. Bé, això ja és un indicador explícit. Això quan es tracta de les comunitats autònomes que tenen les competències per fer front a les conseqüències més greus i més, diguéssim, sensibles, en termes de qualitat social, en termes de benestar col·lectiu, quan han de fer front a les conseqüències de la imposició de l'austeritat i dels límits del dèficit, com hem pogut sentir. És absolutament inacceptable, en termes de concepció de país, en termes de concepció d'estat. Estem pagant tots aquesta conseqüència d'aquesta deriva de l'Estat explícita. I, mireu, parlem un moment de Madrid i del seu pressupost, perquè també ha sortit. Allà, el partit del Govern ha triat el camí electoral, eh? –ens ho recordava el president del Grup Socialistes. Se'n pot dir –ho diríem en llenguatge ciclista– una «espantà –un vell llenguatge ciclista–, també se'n pot dir una «fuga endavant, per no haver d'afrontar la tria real que se li presentava. El PSOE hauria pogut decidir mantenir la coherència amb la majoria parlamentària que li va permetre guanyar la moció de censura, però va triar: ha preferit trencar el diàleg amb Catalunya i rendir-se davant de la triple aliança de la dreta nacional, de la dreta més reaccionària d'Europa. I això és el que va impedir que entréssim realment en el debat pressupostari espanyol. No podíem, no volem, mai voldrem bescanviar partides pressupostàries per la renúncia a l'exigència de llibertat i democràcia. I aquesta és la tria a la que ens abocava l'Estat espanyol, el Govern espanyol. La brusca interrupció del diàleg, inclús abans de que pogués tot just iniciar-se, va liquidar tota expectativa d'acord en aquella tramitació pressupostària. Aquest càlcul electoral ha primat, doncs, sobre la voluntat d'acord amb les forces que conjuntament representaven aquesta Espanya plural i diversa, que se'ns diu possible, però que, cada cop més, sembla condemnada a l'oblit, a partir del rebuig explícit d'aquesta dreta nacional que mana, i mana fins a límits increïbles. En tot cas, jo crec que també podem referir-nos, diguéssim, no només a les formes i a les causes de per què el Govern socialista va tramitar el pressupost i després va convocar eleccions, podem referir-nos al contingut d'aquell pressupost, i llavors veurem fins a quin punt allà hi ha una explícita renúncia a la defensa de drets fonamentals, a la defensa de l'interès general, també del conjunt dels ciutadans espanyols, però també dels de Catalunya. L'incompliment explícit de la partida teòricament compromesa d'inversió a Catalunya en la proporció deguda, a través de la disposició addicional de l'Estatut, que s'incompleix un cop més. Per exemple, l'R4 –posats a triar exemples i il·lustracions–: quants euros preveia el pressupost espanyol per a l'R4, el tram de rodalies més insegur d'Europa? Zero, eh? Sembla que això és purament superficial i innecessari. I així podríem fer una llista bastant llarga, per cert –no és ara el moment. Però deixin-me fer, per últim, una referència a la intervenció de la senyora Albiach, amb relació a les qüestions més locals, a la qüestió de Barcelona. Aquest pressupost, el que avui presentem, inclou partides que si no s'aproven, tindrà, efectivament, una conseqüència negativa per a la ciutat –aquesta sí, eh?–: fins a 200 milions d'euros. Si voleu, els podem... Suposo que tindrem ocasió de comentar-ho, de concretar-ho i de comentar què passa amb els 100 milions d'euros afegits a l'Autoritat del Transport Metropolità, que és la que permet..., és l'aportació que ha de permetre la congelació de les tarifes de transport públic que proposa l'ajuntament. O és que això no ens interessa? Hem de liquidar aquesta congelació de tarifes de transport públic? A mi em sembla que no... Parlem de la part de l'Estat també, però ara estem parlant de la nostra part i de la part de l'ajuntament, i estem en condicions, efectivament, d'avançar concretament en aquesta història. Miri, jo crec que no hem de convertir aquest debat en un debat de caràcter electoral de Barcelona, però sí, efectivament, una cosa és la febre electoral, que és explícita en el cas de l'equip de govern de l'Ajuntament de Barcelona..., i si analitzem amb detall cada un dels conceptes que vostè ha esmentat, ho podem comprovar. I ho farem, a fe. Però també ho farem en el sentit positiu, en el sentit de treballar per tenir serveis funeraris millors, de tenir serveis d'atenció sanitària millors, de tenir una correcta decisió sobre la ubicació d'equips sanitaris, culturals, etcètera, de tenir tots els elements que avui estan sobre la taula i que s'estan emprant amb fins estrictament corresponents o coherents amb aquesta febre electoral. De manera que fem-ho. Però fem el debat real, la negociació, el diàleg sobre aquesta proposta que avui fa el Govern. Fem-ho per Catalunya. Fem-ho per Barcelona...
Diputat...
Fem-ho fins al límit. Fem-ho amb tota l'exigència, amb tota la nostra millor capacitat i, efectivament...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...estarem en condicions de presentar la tramitació de pressupostos que tots nosaltres volem i vostès també. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Albert Batet.
President, president, vicepresident, conselleres, diputats i diputades... Primer, president Torra, perquè quedi clar el posicionament del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, que és el mateix que estic convençut que comparteix el Govern i explícitament els consellers de Junts per Catalunya i vostè mateix, és evident i notori que nosaltres volem pressupostos; volem pressupostos de la Generalitat de Catalunya. Això és públic i notori. Junts per Catalunya vol pressupostos. Que quedi clar des del primer moment. Però per aprovar pressupostos fa falta una majoria que aprovi aquests pressupostos. I no hem d'oblidar que l'últim any hem tingut mig any en què a Catalunya governava el 155 –i això és una evidència–, i l'altre mig any la majoria que dona suport al Govern no pot comptar amb cinc vots, fruit de la repressió, amb cinc vots que no poden votar. I això és un fet. I això és una realitat. I davant d'aquesta realitat..., és evident que això altera les majories parlamentàries; com ho hem anat denunciant des del primer dia el nostre Grup Parlamentari de Junts per Catalunya: que la repressió alterava les majories parlamentàries aquí al Parlament. I miri com és d'aquesta manera que ni que volguessin amb la CUP, i la CUP volgués, cosa que ja veiem que és una mica un impossible, en aquests moments no es podrien aprovar els pressupostos, perquè hi ha una repressió, es vulneren uns drets polítics d'uns diputats i diputades, i llavors no hi ha la majoria per poder-los tirar endavant. I la realitat quina és? Que volem uns pressupostos del Govern de la Generalitat de Catalunya, perquè són el que garanteix l'estat del benestar. En contraposició amb els pressupostos de l'Estat espanyol, que marca unes partides d'inversió que mai es materialitzen, els pressupostos de la Generalitat de Catalunya defensen i emmarquen l'estat del benestar a Catalunya. Per això volem més que mai tirar-los endavant. Però ara comprovarem la realitat de l'arc parlamentari. Traguem-nos les caretes i les mascaretes. Quins grups parlamentaris estan disposats a votar els pressupostos? Quins grups? El Grup de Ciutadans està disposat a votar els pressupostos de la Generalitat de Catalunya? Ja els hi responc jo: no; no estan disposats, el Grup de Ciutadans, a aprovar els pressupostos. Oi que no estan disposats a aprovar els pressupostos? No. Perquè vostès han renunciat a tota responsabilitat des del primer dia d'aquesta legislatura. Vostès han fet cas omís de les seves funcions. Vostès han dimitit de defensar els seus votants. No han anat a les reunions del president de la Generalitat. No han anat a cap... Sí, sí, poden riure, però és molt greu que el principal grup de l'oposició no vulgui anar a les reunions del president de la Generalitat, que els convoca d'una forma institucional. Vostès han dimitit, han renunciat a defensar els seus votants. Vostès només parlen de xou, de crispació, de que si..., bé, el chiringuito, el fugado, tot això a què ens tenen acostumats, de buscar la crispació i... Només saben això, han vingut a fer això. I si convé se'n van a Amer, si convé se'n van a Valls i si convé se'n van a Waterloo. [[Aplaudiments.]] Però, miri, sap què es troben? Sap què es troben? I els en puc posar exemples clars –molt clars. Que aquí els únics fugados són vostès, els diputats i diputades de Ciutadans, que han fugit de les seves responsabilitats. I què s'han trobat a l'altre cantó? La porta oberta, com hi ha la porta oberta del Palau de la Generalitat per a quan vulguin anar a veure el president Torra. [[Aplaudiments.]] I què s'han trobat, també, a Waterloo? La porta oberta, per poder parlar i assumir la seva responsabilitat com a principal grup de l'oposició, cosa que no han fet i de què han dimitit durant tot aquest temps. I per què han aprofitat vostès la porta oberta? Aprofiten la porta oberta per al que ja ens té acostumats el Grup de Ciutadans –com va fer al seu moment el senyor Albert Rivera i ara fa la senyora Arrimadas–: la porta oberta per fugir ràpid cap a Madrid, per utilitzar Catalunya com a trampolí, com a plataforma electoral, per realment el que els interessa a vostès, que és anar a Madrid a veure si poden obtenir una cartera de ministre. Per a això sí que aprofiten la porta oberta i per a això sí que, ràpid, fugen. En això sí que, ràpid, són els fugados de la responsabilitat. Miri, nosaltres no enganyem –nosaltres no enganyem. Al matí..., i ho deia la senyora Romero ara; parlava de responsabilitat, confiança i valentia. La senyora Romero parlava de valentia. M'agrada que la senyora Romero, del PSC, parli de valentia. El grup dels comuns els deien: «És que el PSC és la sucursal del PSOE. Això em sembla que ho deia el president Pujol tota la vida i ha guanyat moltes eleccions d'aquesta manera. Però la realitat és que el PSC va triar amb qui volia estar; va triar, en dissoldre el Parlament de Catalunya; va triar, en aplicar el 155; va triar, en cessar un govern; va triar que aquest Govern no estigués aforat; va triar, en donar suport a un govern que tenia una fiscalia que va enviar l'anterior govern a la presó o a l'exili. Això va ser la tria del PSC. I la pregunta és: el PSC –tal com diuen els comuns, que són la sucursal del PSOE– actuarà de forma diferent del que ha fet el PSOE amb el seu pressupost a Madrid, rebutjant el vot dels independentistes? La resposta és evident: el PSC no donarà suport a un pressupost d'un govern independentista; de la mateixa manera que rebutja els vots dels independentistes justament pel que deia la senyora Romero, per valentia, perquè no van tindre valentia contra els seus mateixos, contra el Felipe González, contra l'Alfonso Guerra, contra el PSOE històric dels anys vuitanta... [[Veus de fons.]]
Un moment, un moment, diputat. Senyora Romero, no té la paraula vostè.
...de poder abastar el que el vostre president del grup parlamentari defensava, el que el vostre president defensava, que era un relator, perquè el primer que ho va dir va ser el senyor Iceta. I, per no tindre valentia de poder defensar un relator per dur a terme un diàleg sincer i honest sobre el dret d'autodeterminació de Catalunya, vostès van preferir no tindre pressupostos. Això farà que la seva posició allà sigui diferent de la seva posició aquí? Doncs bé, aquí sí que falten dosis de coratge i de valentia, i ho hem pogut notar en aquests temes, per no afrontar els seus conflictes interns. El senyor Iceta parlava de la màxima subordinació de les institucions. La màxima subordinació que hem vist de les institucions va ser quan vostès van donar suport al 155 al Senat, i votaven, en aquest sentit, la dissolució del Parlament i del Govern. [[Aplaudiments.]] I, finalment, als senyor de comuns, que hem vist que realment el motiu pel qual vostès no volen donar suport al pressupost, i està bé que ho explicitin, és que venen eleccions. Els comuns al matí deien: «No, és que el PSC és la sucursal del PSOE. És que els comuns d'aquí són la sucursal de la senyora Ada Colau. I la senyora Ada Colau no vol aprovar uns pressupostos de la Generalitat de Catalunya d'un govern independentista, perquè ella està pensant en les seves eleccions de l'Ajuntament de Barcelona. I és legítim. Però sí això és legítim i no ho volen dur a terme, no s'amaguin darrere les propostes coherents, sensates, valentes, de més polítiques socials, de canvis en la fiscalitat. [[Aplaudiments.]] No s'amaguin darrere excuses de mal pagador. No s'amaguin darrere això. [[Remor de veus.]]
Silenci.
No s'amaguin. Perquè, escoltin, vostès, els senyors dels comuns, i les senyores dels comuns –les companyes dels comuns–, no són massa exemplars en això dels pressupostos públics. Perquè, clar, quants pressupostos públics ha aprovat l'Ajuntament de Barcelona durant l'última legislatura? Cap –cap. Modificacions dels pressupostos [[remor de veus]] ...
Silenci.
...del Govern del senyor Trias. Això és el que ha succeït: modificacions dels pressupostos del Govern del senyor Trias. No han tingut valentia per afrontar cap debat de pressupostos a l'Ajuntament de Barcelona. Aquesta és la realitat –aquesta és la realitat. [[Remor de veus.]] Jo els he escoltat amb molta atenció, els demano...
Un moment, diputat.
...que també ho facin.
Un moment, diputat. Senyor Ferro i senyor Cid, té la paraula el senyor Batet. Estan? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Els crido l'atenció? [[Pausa.]] Continuï.
I és una evidència que la responsabilitat fa que el Govern actuï com actua, donant la cara, venint aquí i comparèixer, com ho ha fet el president Torra i com ho ha fet el vicepresident Aragonès, com ho han fet, buscant realment acords per poder tirar endavant uns pressupostos. I l'evidència fa que els grups que han de donar suport a aquests pressupostos no volen per interessos electorals. Sàpiguen que Junts per Catalunya sí que volem els pressupostos, i que lluitarem perquè això sigui d'aquesta manera, que estem disposats al diàleg i a l'acord, perquè els pressupostos del diàleg... [[Remor de veus.]] Sí –sí, sí... Estem disposats a fer el que sigui necessari per poder-ho afrontar. Així ho han fet els nostres consellers i així ho fa el Govern, i això és la voluntat que nosaltres tenim. Moltes gràcies a tots i a totes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop intervinguts els... [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora Segovia.
Demano la paraula per contradiccions.
Ho farem al final, en tot cas. Ara li correspon al president. Després saben que tenen un altre torn d'intervenció, eh? Per tant, tindran la possibilitat de dir el que vulguin en el faristol. President, quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Demanen una compareixença i després es queixen de que la fem. En lloc de debatre, fem el debat sobre el debat. La veritat és que sort que els he demanat a tots vostès que féssim un debat constructiu, perquè no em puc arribar a imaginar com hauria acabat aquesta tarda si no els hi hagués demanat. Mirin, en primer lloc, som un govern de coalició, som un equip. I, per tant, lògicament, aquesta compareixença nosaltres ens la plantejàvem, doncs..., ja que el vicepresident ha coordinat tots els treballs del pressupost, ens semblava normalíssim, elemental, que tant el vicepresident com jo poguéssim exposar-los quin era aquest debat. Per tant, tota aquesta qüestió formal sobre la qual ha acabat derivant aquest debat, la veritat és que, almenys per a algú que, com diu el senyor Iceta, tinc escassa experiència política, doncs efectivament no ho he acabat d'entendre de cap de les maneres. Senyora Arrimadas, miri, ja ens hem acostumat als seus menyspreus reiterats, ja és una cosa que..., podria dir-li que fins i tot ja ni la trobarem a faltar, eh? Però sí que li demanaria, com ho ha fet, crec, el conseller Maragall, que aquests menyspreus ens els adreci als membres de la cambra, cap problema, però no parli amb aquest to ni de la presidenta Forcadell ni del president Puigdemont. No parli amb aquest to, perquè ells no hi són. I això sí que l'hi demano. En canvi, intentar demanar-li a vostè que centrem el debat amb responsabilitat, transparència i diàleg. Ja entenc que són tres conceptes absolutament incompatibles amb el tarannà de Ciutadans i, per tant, doncs, no podem aquí tenir cap mena de controvèrsia. El senyor Iceta ens titlla de covardia política, de covards polítics, no? En aquests moments, senyor Iceta, portar alguna responsabilitat de govern en aquest país té riscos, té uns riscos altíssims. Ens pot dir de tot, a nosaltres, però no ens titlli mai de covards polítics als que estem assumint la responsabilitat de governar aquest país en aquests moments –no ens titlli de covards polítics. [[Aplaudiments.]] I sí que voldria insistir en que aquests són els pressupostos del rigor. No ens passarà el que va passar el 2010, quan un de cada tres euros que es van gastar no tenien cobertura d'impostos al darrere. Aquests són uns pressupostos del rigor. I sobre la responsabilitat o la irresponsabilitat, a mi m'agradaria recordar el que la senyora Alícia Romero, el 8 de juny del 2016, durant el debat del projecte de llei de pressupostos, en aquest hemicicle, literalment li deia al vicepresident Junqueras. Si no és així, vostè ja em corregirà. Deia així, la senyora Romero: «En tot cas, senyor Junqueras, la seva responsabilitat és presentar avui uns pressupostos, i la seva irresponsabilitat –irresponsabilitat– «és presentar-los sense tenir-ne garantida l'aprovació. A nosaltres això ens sembla d'una irresponsabilitat molt important. Ja m'aclarirà exactament què vol dir això, exactament, perquè no es pot ser irresponsable i responsable alhora. Nosaltres, precisament per un exercici de responsabilitat i precisament per la situació que viu aquest país, hem preferit portar aquest debat sobre si hi havia una possibilitat de diàleg obert, transparent i responsable amb els altres grups de la cambra, per poder, precisament, avançar per aquesta via, perquè no creiem que ara justament unes eleccions convinguin en aquest país, de cap de les maneres, en la situació en la que es troba Catalunya. És per un tema de responsabilitat, justament, que nosaltres hem portat aquest debat. Es tractava de saber això: si, davant dels reptes electorals, érem capaços tots plegats de superar-los, de buscar el consens, de trobar una via davant de la situació greu, política, que viu el país. I malauradament ens adonem de que no, de que en plenes conteses electorals primen, una altra vegada, molt més els interessos electorals dels partits. Al grup dels comuns: sincerament jo penso que moltes de les coses que vostès proposen estan incloses als pressupostos; és possible que no en el grau d'intensitat que vostès ens demanen, però hi són. Hem inclòs més ajuts per a l'habitatge, recuperar els imports per a les escoles bressol, hem previst reduir les taxes universitàries, 300 milions per a la renda garantida, etcètera. Estem recuperant els nivells del 2009, i no és fàcil. I ho hem decidit abordar al màxim d'àmbits possibles. El vicepresident ha fet una exposició raonable i raonada de, fins i tot, l'oferta de canvis de mesures tributàries i fiscals que els proposem. Però malauradament veig que potser ja no val la pena que hi insistim més. Jo m'enduc, doncs –i ho dic amb tristesa–, un no al diàleg. Però sàpiguen que per la nostra banda la proposta de pressupostos estarà sempre damunt la taula. Passades les eleccions entenc que serà un moment en el que potser en podrem tornar a parlar. Hi serà sempre, aquesta proposta perquè dialoguem. Però com que vostès normalment sempre que pugen a la tribuna ens parlen dels podis de la vergonya, a mi m'agradaria també avui parlar-los dels podis de l'orgull. Jo penso que aquest país també es mereix aquest punt d'autoestima, no? I, per exemple, saber que Catalunya és la regió europea que atreu més recursos relacionats amb la innovació de les pimes –per exemple. O que tancarem, com he dit, l'any 2019 amb una taxa d'atur inferior a la barrera del 10 per cent. O que Catalunya és el territori amb més persones ocupades de l'Estat. O que tenim el primer port contribuent del sistema portuari espanyol: el port de Barcelona. I que amb el 0,1 per cent de la població mundial, Catalunya produeix l'1,3 per cent dels articles científics. O que tres universitats catalanes se situen en els rànquings internacionals entre les cinquanta millors universitats joves del món. O que Catalunya és un referent internacional en el trasplantament d'òrgans. O que l'abandonament escolar prematur se situa en un 17 per cent l'any 2018, i en una dècada hem aconseguit, entre tots, baixar-lo 15,2 punts: el 2008 era del 32,9 per cent. O que en exportacions, per exemple, hem arribat a màxims històrics i hem batut el rècord històric per vuitè any consecutiu, o també de despesa dels turistes que fan a Catalunya. Penso que és bo que també parlem dels podis de privilegi o dels podis que ens fan sentir orgullosos també del nostre país. A la CUP: lamento estar en absolut d'acord amb el que vostè ha expressat. És evident que vostès i nosaltres defensem un model de país diferent, però pensàvem que l'objectiu que perseguim podria superar alguns dels obstacles que ideològicament ens separen. És una llàstima. Des del primer dia jo he dit sempre que aquest era una projecte per als setanta diputats independentistes. I estarà allà, aquest projecte de pressupostos, per si mai vostès hi volen tornar. I al senyor Fernández: vostè parla de manca de respecte al Parlament, de degradació del Parlament –vostè. És que són justament vostès, vostès que el tanquen amb el 155, i que ens estan amenaçant de tornar-lo a tancar amb el 155. És que, sincerament, mesuri aquestes expressions, perquè si vostè pensa que hi ha una manca de respecte al Parlament, el primer que ha de fer és dir als seus col·legues de partit a Madrid, doncs, que no amenacin més amb tornar a aplicar un 155 a Catalunya. És el primer que ha de fer. Perquè l'aplicació del 155 què suposaria? Tancar el Parlament? Eliminar el Govern de Catalunya? I vostè creu que els parlamentaris catalans ho acceptaran? Vostè creu que el Govern de Catalunya ho acceptarà? Vostès, quan governen a l'Estat, no han fet ni una passa per ajudar Catalunya; al revés. On són els euros de la lluvia de millones, les promeses del president Rajoy a bombo i plateret?, els 4.200 milions en infraestructures, transport i habitatges a Catalunya fins al 2020 que ens havien de ploure del cel? I no ha plogut. I han fet passar el Corredor Mediterrani per Madrid. I el faran passar per on sigui abans de tenir el Corredor Mediterrani que nosaltres necessitem. I, finalment, sí, no tinc cap dubte que vostès donarien suport a qualsevol moció de censura que es plantegés en aquest Parlament, i suposo que sobretot a qualsevol moció de censura que presentés qualsevol grup de la coalició de l'article 155. A tots els grups: nosaltres seguirem governant; nosaltres seguirem governant en una situació especialment complicada per a Catalunya. Nosaltres seguirem oferint sempre el diàleg per seguir tornant a la taula per negociar els pressupostos; com estarem sempre disposats a seure a qualsevol taula per seguir parlant del futur de Catalunya i del seu legítim dret a l'autodeterminació. I, per tant, lamento que la jugada curta, que les prevencions electorals no ens permetin poder-los presentar els pressupostos tal com hauria estat el nostre interès. Sí, Catalunya es mereixia aquests pressupostos. I voldria agrair la tasca que ha fet el vicepresident i tots els consellers per presentar els millors pressupostos que en aquestes condicions sincerament crec que es poden presentar a la ciutadania. Ara bé, no ens aturarem. I, per tant, començarem a treballar en la pròrroga pressupostària. Això és el que farem, però mantenint, com els deia, com fem sempre, aquí i a Waterloo, les portes obertes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Ara, a continuació, i tal com ho estipula l'article 172 del Reglament, tenen un nou torn els grups parlamentaris, en aquest cas de cinc minuts per grup parlamentari, dos i mig, òbviament, per als subgrups. Comença, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, ¿esa es la respuesta que ha dado usted a los grupos? ¿De verdad? De todo el tiempo que usted tenía, ilimitado, ¿esa es la respuesta que nos ha dado a los grupos? ¿En serio? ¿O es que piensa usted volver a salir? Porque usted puede volver a salir. Lo digo por si quiere usted, me siento y le espero a que vuelva a salir y nos responde. ¿Usted me ha escuchado algo de lo que yo le he dicho? No me extraña que cierren ustedes el Parlamento cuando pueden. No me extraña que usted necesite que, si sale a hablar, salga por favor el señor Aragonès detrás, a ver si puede hacer algo. No me extraña que ustedes quisieran hacer esa mesa de partidos –que el Partido Socialista, como siempre, ahí con el flotador, les ayudó– para que no se vea los debates en los que usted es capaz de participar, señor Torra. No me extraña que quieran hacer ustedes una mesa de partidos no sé dónde, opaca, para que los catalanes no vean el tipo de debates parlamentarios a los que somete usted a la cámara, al Parlamento de Cataluña. Le he hecho muchas preguntas sin respuesta. Le he preguntado que en qué se basa usted para creer que va a haber una previsión de crecimiento del 2,5. Creo que hubiera pagado por escucharle hablar de previsiones de crecimiento, señor Torra, intentando rebatir lo que diga la Cámara de Comercio de Barcelona. Le he preguntado qué va a hacer con la deuda, señor Torra, para reducirla no solo en términos porcentuales porque crezca el PIB, sino en términos absolutos. Le he preguntado por barracones, si tiene usted algún plan para reducirlos. Le he preguntado por impuestos, si usted va a bajar la presión fiscal a las clases medias, a las clases bajas de Cataluña, que es la mayoría social. Le he preguntado por los sueldos. Señor Torra, no se escape. ¿Van ustedes a consolidar subidas de sueldo en el Govern de la Generalitat que menos trabaja? ¿Puede responder, señor Torra? Puede salir otra vez, si quiere, ¿eh? Le he preguntado por la partida presupuestaria que ustedes toman, que no existe. ¿Cómo lo van a tapar, cuando ese dinero no llegue? Le he preguntado por las plazas de residencia, por los chiringuitos. Hablaba usted de represión. El señor que está cobrando 112.000 euros al frente de la comisión de efectos del 155 y que viene aquí a hablar de represión, le entra a final de mes una represión por la cuenta corriente que, vamos, eso no se ha visto a lo largo de la historia. Los primeros represaliados del mundo que se forran en el país que supuestamente les persigue. Usted no ha hablado de listas de espera, no ha hablado de ninguna de las preguntas que les hemos planteado. No me extraña –no me extraña– que usted cierre el Parlamento, señor Torra. No me extraña que usted tenga tan poco respeto a esta cámara. No ha explicado por qué no los han aprobado internamente. ¿Seguro que es porque no quieren que aquí no se aprueben? ¿Usted qué está diciendo, que todo el resto de gobiernos del mundo democrático que aprueban internamente su proyecto y lo traen a las cámaras y a veces los aprueban o a veces no, como hemos tenido el caso reciente en el Gobierno de España, son todos unos irresponsables? ¿Todo el mundo lo hace mal menos ustedes? ¿No será que ustedes se están equivocando? Digo, pregunto. ¿No será que son ustedes los que no funcionan con las reglas democráticas? ¿Qué va a hacer usted si no se aprueban los presupuestos? ¿Va a seguir gobernando...?, bueno, «gobernando, ¿va a seguir cobrando sin hacer nada? A lo mejor cobra más, porque no me ha respondido. Si no me responde, peligro. Porque si hubiera salido aquí a decir que no... Pero, como no me ha respondido, más sospechas todavía de que ustedes están pensando en consolidar todos los incrementos salariales. Sería muy grave –sería muy grave–, señor Torra. No me extraña –no me extraña– que ustedes quieran cerrar este Parlamento –no me extraña. Y ya que hablaba usted de desprecio, supongo que usted habrá escuchado el resto de intervenciones parlamentarias. Y, entonces, cuando el señor Maragall nos tachaba de inhumanos y que no tenemos humanidad... Mira, y afirma con la cabeza, ¿verdad, señor Maragall? Lo reafirma usted, ¿verdad?, que no tenemos humanidad, ¿verdad? ¿Lo reafirma usted? ¿Eh? ¿Verdad que sí, que lo dice otra vez? Eso, para un nacionalista como Torra, tiene que ser como una lluvia fina, eso tiene que ser como un aire fresco, eso no tiene que ser ningún desprecio. En los cuarenta segundos que me quedan les voy a recordar que calificar de «inhumanos –«inhumanos–, negar la humanidad a los adversarios políticos es muy propio del nacionalismo y es lo que ha generado las páginas más negras de la historia reciente de Europa. La Unión Europea... [[Aplaudiments.]] La Unión Europea se creó para librarnos de la ideología que ustedes representan. Por eso a ustedes no les dejan ni entrar en el Parlamento Europeo [[aplaudiments]] y les califican de xenófobos, racistas y supremacistas. Pero igual que en Europa hemos superado otras veces el nacionalismo, lo volveremos a hacer desde Europa.
Diputada, se li ha acabat el temps.
Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta.
Gràcies, president. Molt honorable president de la Generalitat, té vostè raó: el coratge per dedicar-se a la política és obligat. Si, a més, es tenen responsabilitats de govern, més. Ara, el coratge en política, com en d'altres activitats humanes, es demostra sobretot amb fets i no amb paraules. I jo quan li parlava de covardia política em referia a que si era veritat el que vostè havia dit de que no portava els pressupostos a la cambra per manca de majoria, doncs això és que no s'atreveix a fer-ho. Ara, jo ja no li demano valentia, jo li demano que honori la seva responsabilitat com a president del Govern, que és portar els pressupostos a la cambra. Escolti, si vol que els esmenem, els ha de portar al Parlament. Això no és un fòrum obert, un fòrum cívic, constituent, social i multidisciplinari, transversal i polifacètic, això és el Parlament de Catalunya, establert per l'Estatut de Catalunya. Per tant, home, sembla lògic. Vostès estan intentant aconseguir una cosa que espero que no se'n surtin, l'hi dic sincerament, que és invertir la lògica de les coses. O sigui, la responsabilitat de que es governi és de l'oposició. La responsabilitat de que es presentin els pressupostos al Parlament és de l'oposició. I llavors vostès què fan? Quin és el seu paper en l'estructura institucional de la Generalitat? I, miri, un pot dir que portar uns pressupostos al Parlament sense haver-los intentat negociar prèviament és temerari, i és veritat. És opinable, però –jo també ho crec– és temerari. Ara, el que no pot és portar-ho a l'extrem de dir: «És que si no tinc garantit que me'ls aproven, ja no els porto, perquè això desequilibra brutalment l'equilibri entre Parlament i Govern, entre un sistema polític que té separació de poders. I jo no sé si vostè ha pensat que, si no els porta aquí, potser no es veurà que no té prou majoria per governar. Però, escolti'm, ho hem vist tots, això ha quedat acreditat amb aquesta compareixença. Vostè mateix, a vegades, crec –i l'hi dic des del respecte–..., el seu propi discurs el traeix. Vostè, fa deu minuts, ha dit des d'aquesta tribuna que és un projecte per als setanta diputats independentistes. Ho ha dit. És que després ho trobarem a l'acta, a la transcripció. Llavors, com vol trobar-nos-hi, si ja no ens veu, si ja ha dit que fa un projecte per als setanta diputats independentistes? [[Aplaudiments.]] Vostè..., el seu món és independentistes i coalició del 155, i per buscar el suport d'altres grups ja surt l'Albert Batet. [[Rialles i aplaudiments.]] Això és la seva política d'aliances. Jo, que encara tenia algun dubte que les companyes, senyores companyes dels comuns, i els companys dels comuns, es poguessin plantejar algun tipus de suport..., és veritat que ho fan una mica rar, eh?, perquè fins i tot desequilibrant internament el seu grup parlamentari no és la millor manera. Però, en fi, pensava: «Com que són tan responsables i estan tan compromesos amb la política social, potser els convenceran. Però, clar, a partir de determinats discursos és impossible. Per tant, si aquest és el relat polític, jo crec que està fracassat, està equivocat. I la qüestió que des del meu punt de vista és bastant inescapable..., perquè vostè diu: «Amb la situació que viu el país, no ens convenen unes eleccions. Bé, això ho pot dir qualsevol govern i sempre tenen raó. Ara, si un no té majoria, no pot seguir governant i ha de donar-li la veu a la ciutadania. I això es prova en diversos moments. Efectivament, amb una investidura que vostè va assolir, m'atreviria a dir brillantment des del punt de vista d'haver-ho aconseguit, no tothom ho ha aconseguit. Ara, si després resulta que no pot aprovar pressupostos, si després resulta que tampoc no gosa presentar una qüestió de confiança perquè té por de perdre-la, està clar que vostè no disposa d'un suport parlamentari que l'habiliti a governar. I, escolti'm, si digués: «No, intentaré eixamplar-lo, intentaré buscar-lo de veritat. Però no, perquè vostè presenta fins i tot un pressupost pensant només en setanta diputats independentistes. Llavors, és una contradicció massa gran, president. Jo crec que el debat d'avui no ha estat un debat fallit. Nosaltres, almenys, volíem saber per què no porta el pressupost a la cambra. Ja ho sabem: perquè no té majoria. Ara li correspon a vostè prendre la conclusió a què porta aquesta evidència, que les seves pròpies paraules han remarcat i que les intervencions de tots els grups han posat en evidència aquesta tarda. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. President, seré molt breu, perquè la veritat és que ja li he dit tot el que li havia de dir en matèria de pressupostos i, a més, veiem que vostès no ens han contestat a res del que els hem plantejat. Així que seré molt breu. Aquí es queden amb la seua proposta de pressupostos, perquè no és social, no és expansiva, no reverteix les retallades i, a més, és que no l'han aprovat ni vostès al seu Govern. Amb la seua proposta de pressupostos han fallat a la nostra gent gran, han fallat als nostres nens i a les nostres nenes i, a més, ens han fallat a totes les dones. I li asseguro, els asseguro, que això no va d'eleccions, que això va de país. I amb la seua proposta de pressupostos no estan a l'altura ni de Catalunya ni de la seua gent. Ens han demostrat, una vegada més, que són un govern que no governa, i que quan arriba i ho fa, ho fa tard i ho fa malament. I la proposta de pressupostos d'avui ho ha tornat a demostrar. Així que jo de vostès el que faria seria autocrítica: per què no tenen vostès suports necessaris per tirar endavant aquest pressupost? Més enllà de l'alteració de les majories sortides de les urnes –més enllà d'això, amb tot el respecte–..., però per què han sigut incapaços d'aconseguir nous suports en aquesta cambra parlamentària? Per què? Jo faria autocrítica de la seua mirada curta i de la seua manca de projecte de país, perquè la veritat és que vostès van sense rumb i no saben cap a on van. I ja s'ha dit abans –i acabo–: nosaltres no demanarem res extraordinari, no demanarem la lluna. Defensàvem, i defensem i defensarem un país en comú. Però vostès avui, una vegada més, com tots aquests mesos que portem de legislatura, li han fallat a Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés.
President...
Endavant, endavant...
Ho intento. Ara, gràcies. Per intervenir des de l'escó. Potser si hagués baixat hagués estat molt més ràpid. En tot cas, el senyor president de la Generalitat ens ha fet una resposta a allò que no preguntàvem. Ens hagués agradat que ens hagués contestat sí o sí al que preguntàvem. Nosaltres, això sí, donarem resposta a les tres qüestions que ens ha plantejat. La primera d'aquestes: que això era un projecte per a setanta diputats/diputades. Doncs miri, senyor president, no hem estat nosaltres ni ha estat responsabilitat nostra que avui aquí, al Ple, no hi hagi setanta vots independentistes. Nosaltres hem mantingut una postura ferma perquè sempre hi hagués setanta vots independentistes. Segona qüestió, relacionada amb aquesta. El projecte de setanta diputats i diputades independentistes acompanyava una altra idea, que era de la restitució a la Constitució. I no ha estat la CUP la que ha renunciat a la restitució –estàvem aquí el 30 de gener; estàvem aquí en d'altres expressions que significaven restitució– ni la que renunciarà tampoc a la Constitució catalana en l'actual etapa. Per tant, no som nosaltres els que ens apartem. I diu vostè, amb encert, que tenim diferències ideològiques. Important: sempre hi seran. I per nosaltres això significa dues qüestions: la primera, que som una organització autònoma que és socialista, que és revolucionària, que és anticapitalista i que no hi renunciarem. Però no únicament per una qüestió de classe, també per una qüestió de construcció de la república. El procés de país que tenim per a la construcció de la república vindrà de la mà d'aquelles polítiques absolutament trencadores, d'aquelles polítiques que donin resposta a les classes populars en el seu conjunt. I els pressupostos, que avui formalment no es presentaven però s'expressaven en aquest Parlament, són una expressió de tot el contrari.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Honorable president i vicepresident, conselleres..., Dues coses fonamentalment a partir de la seva resposta. Una primera: vostè torna a assenyalar reiteradament, com a responsabilitat dels grups del 155, el tancament del Parlament. Miri, en primer lloc, el 155 és responsabilitat de l'anterior Govern i de l'anterior president, que va ser incapaç de convocar eleccions quan havia d'haver convocat eleccions. En segon lloc: el Parlament es tanca quan es dissol el Parlament perquè hi ha convocatòria d'eleccions. I això passa amb el 155 i sense el 155. Però, en tercer lloc, a partir del mes de gener, que es va constituir el Parlament, els que el van tenir tancat van ser vostès; primer, proposant presidents impossibles, i, després, proposant consellers impossibles. I fins al mes de juny no van ser capaços d'articular un govern que permetés començar a funcionar el Parlament. Tot i amb això, després, fruit de les seves discussions internes, varen ser vostès els que van suspendre plens del Parlament. Després, han estat vostès els que, uns dies per una suposada vaga, uns altres dies perquè han de seguir el judici, i uns altres dies per incompareixença, suspenen reiteradament comissions d'aquest Parlament. Per tant, no atribueixi a d'altres les responsabilitats dels seus grups parlamentaris, com és el «tancament –entre cometes– del Parlament, o la manca d'activitat del Parlament. I, en darrer lloc, jo crec que de les seves paraules en la darrera intervenció hem descobert per què ens ha volgut portar aquí amb aquest fals debat de pressupostos: per renunciar a la presentació dels pressupostos. I això ens sorprèn molt –això ens sorprèn molt–, perquè quan un govern és incapaç de presentar uns pressupostos –i ja l'hi han dit altres portaveus– té dos sortides –dos; no la de no presentar pressupostos–: una, o la de dimitir i convocar eleccions immediatament; dos, o sotmetre's a una qüestió de confiança. Vostè no pot venir aquí, al Parlament, a portar la responsabilitat de la manca de pressupostos als grups de l'oposició. La seva responsabilitat, la responsabilitat del seu Govern, és presentar pressupostos. I si no en són capaços, pleguin i convoquin eleccions. Gràcies.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del senyor Ernest Maragall.
Sí; gràcies, president. A veure, em sembla que el que faré és enviar-los a tots vostès la llista llarguíssima de governs que no han enviat pressupostos i han seguit governant, eh?, i que han usat la tècnica de la pròrroga pressupostària en tota mena de situacions, en tota mena de cambres, amb tota mena de majories i minories. Perquè em sembla que aquí, en fi, hi ha un cert fariseisme en la seva actitud general sobre aquest debat: hi ha una negació del que és una de les pràctiques i dels hàbits democràtics. Aquí nosaltres el que hem fet és millorar-lo, perquè és obvi que estem en condicions de gestionar una pròrroga, i és obvi que estem en condicions de governar per decret, per entendre'ns, com d'alguna manera farà el mateix president Sánchez, suposadament, segons com vagin les coses –o faria, si no hagués convocat eleccions. De manera que aquí estem, diguem-ne, en condicions d'absoluta tradició democràtica parlamentària. Vostès el que no volen és entrar en el contingut, perquè el que saben és que el contingut que tenen al davant és un autèntic contingut real d'oferta pressupostària que està al seu abast, i que està al seu abast..., de tots vostès. I, efectivament, el que estem fent avui és obrir una possibilitat, una finestra clara d'oportunitat per a tots nosaltres. La poden recollir o poden rebutjar-la. Jo encara vull confiar en que la finestra d'oportunitat segueixi oberta, en que tinguem vies, camins, oportunitat i contingut per entrar a fons en cada detall; evidentment, sense renunciar a mantenir els equilibris, sense renunciar al rigor que ens hem d'exigir en relació amb les magnituds bàsiques del pressupost: a la reducció del dèficit, a l'èxit que representa la reducció del dèficit que presentem; a l'èxit que representa la contenció de l'increment del pes del deute que estem presentant; a l'èxit que representa que puguem augmentar el pressupost en un 7,4 per cent respecte al 2017, sent així que el creixement de l'economia és del 2 i mig per cent; a l'èxit que representa que el Govern sigui un agent econòmic de primera importància en la recuperació econòmica del país. Diguem-ne que, tot això, del que ens parla amb tota claredat és de que estem..., que vostès rebutgen la mà estesa que avui el Govern els ha ofert. Espero que no tothom. Espero que tinguem ocasió de que aquesta mà estesa es mantingui i trobi interlocució, trobi algú a l'altra banda amb qui efectivament compartir el debat i sense compromís, o sense ultimàtum, sense condicions. Que ho fem aquí, que ho fem a Barcelona, lliurement, honestament, responsablement... No rigui, senyor Cid, jo em prenc seriosament el pressupost de Barcelona. Jo demano que es prengui seriosament aquest pressupost i el de Barcelona. I em sembla que estem obligats a fer-ho així, a discutir-los els dos fins al final. I és el que farem quan tinguem pressupost a Barcelona, que no el tenim. Encara no hi ha pressupost. No ens donin lliçons de pressupost. Un ajuntament que encara no ha, ni tan sols, fet res més que presentar una roda de premsa, i avui es queixen de que siguem aquí discutint-ho en seu parlamentària. Home, per favor. Senyora Arrimadas, per acabar. Miri, nacionalisme és el que vostè fa cada dia una i altra vegada; el que fa el senyor Rivera; el que fa... Ja li enviaré les vegades que menciona [[remor de veus]] ...
Silenci.
...la paraula «Espanya en els seus discursos, les vegades que oneja la bandera espanyola sistemàticament. Només saben parlar d'això. És l'única idea que tenen al cap, la idea del nacionalisme espanyol, que l'utilitzen precisament per..., ja des del seu origen. Si recordo perfectament com va començar la seva història política: la van començar contra aquest país, la van començar contra la realitat social, contra la realitat educativa, contra la realitat lingüística de Catalunya. [[Remor de veus.]]
Silenci.
I s'hi mantenen i l'afegeixen cada dia una mica més. De manera que si ara hi afegim encara al seu nacionalisme l'acord amb Vox, explícit, llavors no em parli d'Europa. No em parli d'Europa, perquè llavors a vostès els diré amb tota claredat el que està passant a Europa: que aquest és el nacionalisme que està destruint Europa. L'aliança amb partits com Vox és la que està destruint la Unió Europea en aquests moments. Podem discutir el que vol dir «inhumanitat, discutim-ho, eh? «Inhumanitat és desitjar als seus companys de cambra que segueixin en presó eternament. Això sí que és inhumanitat, i em sembla que ho dic amb tota claredat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Gràcies, president. President, conseller, conselleres, diputats, diputades, queda confirmat que els grups parlamentaris de l'oposició el que no volen és assumir responsabilitat i donar recolzament als pressupostos; que el debat, com molt bé deia el senyor Maragall, és un debat de fariseus, que es vol fer veure que és una cosa i la realitat és que n'és una altra. Pel que fa al PSC, el senyor Iceta deia que no hi ha majoria. I és veritat, senyor Iceta, falten..., hi han cinc diputats que no tenen els seus drets i que no es poden comptar els seus vots. I es vulneren les majories aquí al Parlament de Catalunya. I la majoria que va fer possible la investidura del president Torra, aquesta majoria que va fer possible una investidura del president Torra, ara no podria fer possible aprovar uns pressupostos del Parlament, perquè l'Estat espanyol, amb la seva complicitat, amb la complicitat del Partit Socialistes i del Partit Socialista Obrer Espanyol, ha validat que es vulnerin els drets polítics del president Puigdemont, del Josep Rull, del conseller Turull, del senyor..., el vicepresident del grup parlamentari, del Jordi Sànchez, que el senyor Comín no pugui votar; aquesta és la vulneració de drets. I aquí és on vostès no es recorden de la democràcia i de les defenses polítiques bàsiques d'un estat democràtic com el que defensem aquí a Catalunya. Senyor Rodríguez, jo li he de dir que he quedat esparverat de la seva intervenció, perquè ha consumat un fet real: que és vostè qui decidia quan aquí hi han d'haver eleccions i quan no hi han d'haver eleccions, que és el Partit Popular. «És que s'havien de convocar eleccions i com que no les va convocar, doncs, per això nosaltres vam aplicar el 155 perquè el president no..., havia de convocar eleccions. Vostès? Qui convoca les eleccions del Parlament de Catalunya, tal com marca l'Estatut d'autonomia de Catalunya, és el president de la Generalitat, no són vostès –no són vostès. I vostès, per poder-ho fer, van pactar tots vostès per aplicar el 155. I això els passarà factura tota la vida, al Partit Popular, al Partit Socialista i a Ciutadans. Perquè Ciutadans, a la vegada, és un partit que, això sí, tacar, atacar i blasfemar el president Torra..., en són els campions. Deu haver sigut aquesta la plataforma per fer trampolí cap a Madrid que ha utilitzat la senyora Arrimadas. Això sí, eh? En això sí que aquí són els campions. I els he de dir que, escoltin, realment és molt preocupant l'ús del llenguatge que utilitzen vostès aquí al Parlament de Catalunya, senyora Arrimadas, això com ho han convertit. No era normal això al Parlament de Catalunya. Vostès, que són els que pacten amb Vox, poques lliçons ens poden donar a nosaltres. Miri, ataquen el president Torra, però en canvi –en canvi–, quan el fundador del seu partit, el senyor Arcadi Espada, fa unes declaracions vergonyants..., sí, el senyor Arcadi Espada va fundar Ciutadans. Fa unes declaracions vergonyants que fins i tot el Dincat, que és la federació catalana de discapacitat intel·lectual, ultima una querella contra Arcadi Espada per delicte d'odi, fruit de les seves paraules i els seus escrits ofensius sobre les persones que tenen síndrome de Down. En això, a vostès, defensar el seu fundador..., en això no els sentim –no els sentim. Aquesta és la dobla vara de mesurar que tenen vostès, que Dincat presenta una querella d'odi contra Arcadi Espada i vostès fan veure com si no res, i utilitzen qualsevol llenguatge insultant aquí al Parlament de Catalunya. Aquí no ens hi trobaran, amb aquest tarannà no ens hi trobaran, no caurem a la seva trampa. Nosaltres tindrem la porta oberta, i vostès, mentrestant, per defugir la seva responsabilitat dels votants que la van votar a vostè, senyora Arrimadas, fa la fugada i se'n va a Madrid a veure si li donen una cartera de ministeri. Aquest és el trampolí i el camí que va fer el senyor Albert Rivera i ara veiem que és el trampolí que vostè vol aplicar. Que els ciutadans de Catalunya en prenguin nota, de quin és el paper de Ciutadans. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Sí, senyor Iceta, per què em demana la paraula?
Per al·lusions directes del senyor Batet. Miri, breument...
Un moment, un moment, senyor Iceta. Crec que s'han al·ludit tots amb tots. [[Veus de fons.]] No sé exactament a quina al·lusió fa referència. En tot cas...
Miri, a la que ens ha fet responsables als socialistes d'unes decisions judicials, i que ens ha fet responsables als socialistes de que determinats diputats no tinguin dret a vot.
Senyor Iceta, s'han al·ludit tots amb tots. Vostè també ha al·ludit a altres diputats. [[Remor de veus.]] Crec que això no...
Bé; la seva parcialitat és evident, president.
Molt bé. Seguim. Senyora Arrimadas, per què em demana la paraula?
Por una cuestión de orden, señor Torrent.
Digui'm.
Me gustaría saber cuál es su criterio a la hora de retirar la palabra. Porque yo el otro día, en una sesión de control, le dije al señor Torra «no se pongan ustedes nerviosos, usted me interrumpió, me quitó tiempo de una sesión de control, y hoy he visto cómo el señor Maragall se dirige a mi grupo y a mis votantes como inhumanos y usted, pues no ha hecho absolutamente nada. Así que me gustaría saber cuál es el criterio que usted tiene para retirar la palabra a los diputados y diputadas de esta cámara. [[Aplaudiments.]]
Senyora Arrimadas, no té raó. Com vostè ha vist, jo he fet parar al diputat i li he reclamat que no utilitzés expressions d'aquest tipus. Després, la segona expressió no ha estat exactament com la primera, que sí que m'ha semblat que traspassava els límits del que havíem acordat, senyora Arrimadas. [[Veus de fons.]] No, ja està, senyora Arrimadas, no entrarem en un debat. Em correspon a mi... No, senyora Arrimadas, no. [[Veus de fons.]] Per què em demana la paraula, senyora Arrimadas?
Cuestión de orden, señor Torrent, señor president.
Digui.
Me gustaría saber por qué me retiro a mí no solo la palabra sino tiempo de intervención, cuando dije simplemente que no se pongan nerviosos.
Senyora Arrimadas, no, no entrarem en un debat.
Me gustaría saber cuál es el criterio de la presidencia para saber cuáles son las afirmaciones que se pueden hacer o no se pueden hacer en la cámara catalana.
Senyora Arrimadas, ja li he comentat...
No, no m'ha comentat res.
...ja l'hi he explicat pel que fa al cas, avui. Jo he intervingut quan m'ha semblat que havia d'intervenir en el cas del senyor Maragall. Li he dit que intervindria, en qualsevol cas, tingués qui tingués l'ús de la paraula, i en aquest cas ha sigut amb el diputat Maragall. Per tant...
Però, senyor president...
No, escolti'm, no entrarem en un debat. Senyora Arrimadas, no té la paraula.
...no m'ha contestat el perquè... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Seguim. La moció que en principi estava prevista en aquest punt, en el punt dinovè, la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els «papers de Salamanca..., crec que hi ha hagut un consens amb els grups parlamentaris perquè es pugui veure demà al mati, a darrera hora del mati, és a dir, a la una del migdia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les negociacions ocultes entre el president de la Generalitat i el president del Govern d'Espanya]] [[302-00065/12]] Per tant, passem ara directament al punt vintè de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les negociacions ocultes entre el president de la Generalitat i el president del Govern d'Espanya; presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Bé; gràcies, president. Bona tarda. Bien, estos días, mientras preparaba esta moción, me daba cuenta hasta qué punto hemos llegado en este Parlamento, o hasta qué punto nos han hecho llegar aquellos que no han comprendido que es aquí, en esta cámara, donde estamos representados todos los catalanes –todos. Tanto es así, que hay que presentar una moción para recordarles que es aquí donde deben debatirse las cuestiones que atañen a los catalanes y no en estructuras paralelas y no en organismos inventados, que por mucho que ustedes les den esos nombres pomposos, no pueden suplantar las funciones del Parlamento. Alguien se imagina, por ejemplo, a un alcalde diciendo: «Ey, mira, ¿sabéis qué?, que a partir de ahora, en lugar de votar en el Pleno, vamos a hacer la asamblea de elegidos; me reúno yo aquí en mi casa con mis amigos y ahí decidimos las cosas. ¿Alguien se lo imagina, esto? Es que estaríamos todos escandalizados. Pues eso es lo que está pasando exactamente aquí: la taula del diàleg, la mesa de partidos, la asamblea de electes. Infinidad de estructuras paralelas que están creando para vaciar de contenido este Parlamento, para no tener que respetar sus reglas y para silenciar a la oposición. O sea, ustedes cierran el Parlamento cada vez que les parece y aquí no pasa nada. Interpretan el Reglamento a su antojo, como hemos visto esta misma tarde aquí con la comparecencia del presidente; como ha pasado hace unos minutos aquí, que no sabemos cuándo cortan el micro, cuándo sí, con qué criterio. Ustedes hacen esto aquí, como si fuera su cortijo el Parlamento, y aquí no pasa absolutamente nada. ¿Que no ven que así lo único que hacen es degradar esta institución? O sea, hasta ahora ustedes han tenido mucha suerte con el Gobierno que les ha tocado. Sí, sí, con el Gobierno de España que han tenido; últimamente con un presidente, como el señor Sánchez, que ha preferido no saber la verdad de lo que pasa en Cataluña y encima ha intentado convencernos de que aquí hay normalidad. ¿Pero cómo va a ser normal, si hay que presentar una moción para que se reconozca la igualdad de todos los ciudadanos ante la ley?, una moción para pedir que se respete la independencia judicial, que se respete el trabajo de los jueces, que se les proteja. Hoy mismo la consellera de Justicia decía que no le gustan algunas acciones. Se refería a estos actos que hemos visto, vandálicos, de los CDRs tirando excrementos a las puertas de las sedes judiciales. Yo sinceramente he echado de menos una condena contundente de estos ataques, porque son intolerables y porque además es su responsabilidad como consellera proteger a esas personas y a esos servidores públicos que trabajan en los juzgados catalanes. De verdad, hoy con esta moción van a tener la oportunidad, si realmente quieren condenar estos ataques, de hacerlo. Hemos llegado a un punto en el que hay que recordar que la función primera de las instituciones es abordar los problemas reales de la gente. Yo me pregunto: la gente que esté viendo en casa este debate, qué debe pensar cuando ve que aquí tenemos que recordar que es nuestro deber buscar soluciones para los problemas del día a día, para no tener que esperar meses para hacerte una prueba médica, para no tener a menores durmiendo en los suelos de las comisarias, para afrontar la falta de vivienda, la falta de oportunidades de los jóvenes. Problemas que atañan a todos los ciudadanos, independientemente de la ideología que tenga cada uno. O sea, ¿qué deben pensar estos mismos ciudadanos cuando escuchan al presidente de la Generalitat decir que eso son temas menores? Porque ustedes hablan mucho de hacer política, pero yo me pregunto: ¿qué es para ustedes hacer política?, ¿los veintiún puntos de la infamia? ¿Qué deben pensar esos mismos ciudadanos cuando leen ese documento y ven que no hay ni un solo punto, ni uno solo que piense en ellos? ¿Así vamos a solucionar la fractura que ustedes han creado, la fractura social, diciendo que la policía es opresora, que la justicia es franquista, diciendo que vivimos prácticamente en un país que es una dictadura? ¿De verdad creen que eso ayuda? ¿Creen que ayuda tener un alcalde que saca pecho cuando se agrede a un concejal? ¿Creen que ayuda enorgullecerse cuando salen los radicales separatistas a limpiar con lejía el suelo que nosotros pisamos? ¿De verdad alguien piensa que eso ayuda? O sea, si ustedes de verdad en algún momento pensaran en todos los catalanes retirarían esas veintiuna exigencias vergonzosas que excluyen y obvian a más de la mitad de la población. Si ustedes realmente comprendieran la realidad de la sociedad catalana entenderían que ese documento es un insulto y una humillación para millones de catalanes. Es que ustedes están ya invalidados para hablar de soluciones políticas, porque es que ni siquiera ven a la mitad de Cataluña. Yo hoy propongo algo que a lo mejor a alguno le parece revolucionario, pero es que es básico en democracia: acepten la pluralidad de Cataluña; dejen de despreciar a la mayoría de catalanes no separatistas y no hablen en nombre de toda Cataluña. O sea, es que es el único punto de partida asumible en democracia y es lo contrario a lo que ustedes proponen con esa hoja de ruta al abismo. Y mientras ustedes no entiendan eso y sigan en su burbuja ya pueden ir hablando de diálogo, que el único que se lo va a comprar es el señor Sánchez, los demás no, porque es que dialogar para imponer su hoja de ruta no es diálogo, es chantaje; dialogar para ver si rompen ustedes la Constitución ahí, a tocateja o a plazos, no es diálogo, es chantaje. Y no duden de que nosotros siempre vamos a estar al lado de las soluciones y de las oportunidades, pero jamás –jamás– lo vamos a hacer cediendo a su chantaje, para eso con Ciudadanos no cuenten. [[Aplaudiments.]]
Per presentar les esmenes presentades té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el senyor Santi Rodríguez. [[Pausa.]] Senyor Santi Rodríguez, quan vulgui, eh? [[Pausa.]] Escoltin, podem esperar una mica més que es posin d'acord, però no eternament, eh?
[[L'oradora comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...grupo y a veces nos perdemos de quién lleva cada cosa. Bien, el documento de los veintiún puntos no sorprende desde el punto de vista de la propaganda y no sorprende desde el punto de vista del victimismo y del relato que siempre han querido imponer los partidos independentistas. Forma parte de las reclamaciones supuestas, de los agravios en los que ellos fundamentan la base de su discurso, la base de su relato, y lo que es más preocupante, la base de su inacción e inactividad en este Parlamento y justificar así también el acomodo con el que se ausentan los miembros también del Gobierno de la Generalitat de forma permanente. Pero lo que sorprendió, y mucho, y supuso un punto de inflexión, creo, a nuestra historia reciente democrática es que el Gobierno de España, por primera vez, hizo dejación de funciones. El Gobierno de España, por primera vez, dejó entrar la propaganda independentista en las instituciones del Estado, debilitando así los fundamentos de nuestra democracia. Porque aquel que debe hacer defender, porque aquel que debe hacer respetar los marcos de nuestra convivencia democrática, que son los consensos que nos hemos dado en el pacto constitucional, aceptó la entrega de ese documento, aceptó e hizo suyo ese documento. Porque si no lo hubiese hecho suyo el presidente Sánchez, si el Partido Socialista no hubiese querido que ese documento fuera un documento válido, hubiese cesado en ese momento la negociación de los presupuestos con los independentistas. ¿Qué hubiese pasado si el Gobierno de Torra no hubiese actuado con deslealtad e hubiese filtrado que había una exigencia de mediador en la negociación? Que el Gobierno de Sánchez hubiese perpetuado la infamia de aceptar..., la propaganda independentista entrar en las instituciones. Por eso es necesario que reivindiquemos ese pacto constitucional, ese pacto de igualdad de derechos, ese pacto de libertad de todos los españoles, de igualdad de todos los españoles, independientemente de dónde vamos. Que lo hagamos aquí, en esta cámara parlamentaria, siempre recordándoselo a aquellos que quieren olvidarlo, pero también hacerlo..., aquellos gobiernos que pretendan hacer suyo el discurso independentista con tal de seguir un día más en Moncloa. Por eso el Gobierno de Sánchez tuvo que convocar elecciones, porque les pillamos: les pillamos gobernando, les pillamos aceptando las propuestas de los independentistas, y la sociedad española le dio la respuesta democrática. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula ara la diputada senyora Susanna Segovia.
Bé, bona tarda, moltes gràcies. De nou, una nova moció de Ciutadans que no va del que la diputada Roldán ha dit que anava, perquè això no va ni d'igualtat dels ciutadans davant de la llei, ni va de respectar les institucions, ni va de respectar la sobirania del Parlament: va de més confrontació, més tensionament, més manipulació, més visió de part i més voler confrontar una vegada i una altra. Nosaltres aquest cop hem pensat que havíem de ser constructius i propositius, i hem fet esmenes. Hem cregut que fent esmenes potser intentaríem arribar a algun posicionament o a algun redactat que poguéssim compartir i acostar-nos, o com a mínim asseure'ns a parlar de com ho veuen vostès i com ho veiem nosaltres, però no hem tingut cap resposta, no ens han dit re: ni una trucada, ni un missatge de WhatsApp, re. No els interessa parlar d'allò que podem tenir en comú i podem treballar junts, perquè no volen, perquè en realitat volen seguir confrontant, lluitant i barallant-se sols contra tota la resta –menys contra el Partit Popular i Vox, això també és veritat. Mirin, en l'esmena que presentàvem, del punt 1, senzillament proposàvem agafar el text que diu l'Estatut d'autonomia com a definició del que és el Parlament de Catalunya. No. No han volgut. També respectàvem el rol de les Corts Generals i la igualtat de la ciutadania davant la llei. Els proposàvem treure aquelles parts que el que fan és buscar la tensió i generar el conflicte. Però, clar, si trèiem això no tenia cap mena de sentit, ni els interessava defensar el rol de les Corts Generals i la igualtat de la ciutadania davant la llei. La millor manera de respectar els rols de les institucions és no utilitzar-les com a arma llancívola entre els ciutadans i les ciutadanes, entre els partits polítics. Això no és la millor manera de respectar les institucions ni la sobirania del Parlament de Catalunya. I això, com diria el meu company diputat, és de primer de relacions polítiques i d'acció política. El poder judicial. Doncs sí, efectivament –hi estem d'acord, evidentment– és un dels fonaments de la democràcia, i cal que desenvolupi les seves funcions amb independència, i cal garantir la igualtat de tots els ciutadans davant de la llei. Però també sabem que és un poder judicial –sobretot la cúpula del poder judicial– clarament ideologitzat. Per exemple, clarament respon a principis heteropatriarcals, i ho hem vist en sentències com la de La Manada o com la de Juana Rivas. Doncs no, no creiem que hàgim d'acatar i respectar totes les sentències, perquè moltes vegades aquestes sentències, tot i que provinguin de la justícia, són clarament injustes. O com les dels impostos a la banca, perquè la justícia, sobretot la cúpula judicial, també està..., als interessos dels grans poders econòmics i també obeeix a interessos polítics, com també vam veure amb els whatsapps que se li escapaven a un senador del Partit Popular referents al tribunal que està jutjant les persones encausades pel procés independentista. Així que no: no podem estar d'acord amb la judicialització de la política, no podem estar d'acord amb la politització de la justícia. Les forces de seguretat locals de l'Estat: juguen un paper fonamental en garantir la pau pública i la seguretat. Se'ls ha demostrat tot el suport, tot el respecte. Però tampoc se'ls pot dir que tot s'hi val. No es pot dir que les càrregues de l'1 d'octubre valen, que les càrregues que s'han fet contra comitès de vaga en les vagues generals i en les manifestacions valen, que les càrregues que es van fer durant el 15-M valen, que l'ull de l'Ester Quintana i del Roger Español valen. No, no valen, no tot s'hi val. Tampoc per a les forces de seguretat de l'Estat ni les autonòmiques ni les locals. Nosaltres ens reiterem en la defensa del diàleg, de la sortida política del conflicte, i els demanem un cop més, a risc que caigui una altra vegada en un sac buit, que deixin de confrontar, que deixin de provocar, que deixin de parlar i d'intentar generar fragmentació social i apocalipsis. La majoria de la societat catalana a Catalunya, però també la majoria de la societat espanyola, està a favor d'una sortida de diàleg i d'una sortida política. Només vostès i els seus socis de Vox i el senyor Casado no estan a favor d'això. Hem tingut dubtes en els darrers punts, perquè ens ho han sentit dir més d'una vegada, que efectivament el Govern de Torra-Aragonès és un govern que no governa, però és que no és un tema de lleialtat o de frau, és un tema de mal govern: no té res a veure amb un frau democràtic quan un govern governa malament. Quan un govern governa malament, doncs, no aprova uns pressupostos, com estem veient. Però això no té res a veure ni amb frau democràtic, ni amb deslleialtat democràtica. Així que, tot i que ho hem intentat –hem intentat poder treballar i construir junts una moció sobre la igualtat de les persones davant la justícia, sobre la separació de poders i sobre les coses que realment estan en la base de l'estat de dret–, no ha estat possible. Llàstima. Potser ho seguirem intentant. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, del diputat senyor Ferran Pedret. Quan vulgui.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, diputats, diputades: nosaltres, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, tenim la percepció que la moció que es presenta, subsegüent a la interpel·lació sobre les negociacions ocultes entre el Govern d'Espanya i el Govern de la Generalitat de Catalunya, presenta alguns problemes de congruència entre allò que anuncia en el títol i allò que conté, eh? Fins i tot de congruència entre el contingut de la interpel·lació i el contingut de la moció. Però com que no ens toca a nosaltres la funció d'admetre a tràmit i qualificar les iniciatives, doncs, hem de participar del debat que avui se'ns planteja. Potser l'únic punt en el que realment hi ha una connexió amb el que el títol anuncia i amb el que es va dir al llarg de la interpel·lació és el punt sisè, eh? Un punt en el que insinua, però no acaba de dir, allò que el títol diu, i que havia afirmat amb tota rotunditat la portaveu de Ciutadans en aquest debat. Mirin, jo crec que estaria bé que anéssim al fons de la qüestió, perquè respecte als continguts concrets de la moció, ja li ho dic, nosaltres no compartim la literalitat o la manera d'expressar algunes de les qüestions que vostès plantegen, però això no ens serà obstacle per poder-hi donar suport, perquè fan una sèrie de constatacions sobre el paper de les institucions, sobre el rol del Parlament –que és insubstituïble, d'acord amb l'Estatut, en la seva funció representativa de la ciutadania de Catalunya, i sens dubte és insubstituïble en les seves funcions–, i així segueixen, la resta de punts, fent una sèrie de constatacions sobre com han de funcionar les institucions, sobre el respecte a les institucions, que ens sembla que s'hi pot estar plenament d'acord, fins i tot quan no compartim ni la literalitat ni el to, ni, sobretot, la intenció del que plantegen. No és tant així amb el punt sisè. Però, en qualsevol cas, crec que faríem bé d'anar al fons de l'assumpte. És a dir, aquí hi ha forces polítiques que reclamen el suport de la ciutadania i l'obtenen: van obtenir vostès 1.100.000 vots; amb quin projecte polític?, pregunto jo. Perquè vostès van apel·lar a un sentiment d'identitats compartides, a un sentiment d'identitat espanyola a Catalunya, i van apel·lar a una reacció contra un procés de secessió que, efectivament, hi havia molta gent a Catalunya que hi estava en contra. Però per fer-ne què, després, d'aquest suport? Perquè el cert és que no hem vist cap proposta sobre la taula, cap projecte comú per al conjunt de ciutadans i ciutadanes de Catalunya i del conjunt d'Espanya que pugui ser il·lusionant, que pugui construir una majoria que sigui suficient per, o bé refermar el suport a l'actual marc institucional, o bé reformar-lo en allò que sigui necessari perquè segueixi comptant amb un ampli consens. I han demonitzat el diàleg polític. Aquí n'acabem de veure un altre exemple en les paraules de la portaveu del Partit Popular, eh? Per cert, molt preocupats sempre per la igualtat formal entre ciutadans i ciutadanes –l'article 14 de la Constitució–, però després, quan es tracta de fornir les condicions materials perquè aquesta igualtat sigui real i efectiva i per remoure les causes de les desigualtats –allò que en podríem dir l'article 9.2 de la Constitució–, aquí, com diria el seu més recent expresident en una famosa conferència de premsa, aquí ya tal, ja la cosa va d'una altra manera. Però, en qualsevol cas, hem sentit com demonitzen el diàleg: és una traïció, és una humiliació... El fet que alguns que no pensen com nosaltres plantegin el que els sembli oportú, que posin sobre la taula els seus plantejaments, el simple fet d'haver-ho rebut, ja és una traïció a Espanya. Per cert, que poca distància conceptual hi ha entre allò que ens diuen uns de botiflers i traïdors i allò que ens diuen altres de vendepatrias, eh? Quina poca distància conceptual, eh? Que simètrics, els nacionalismes, en una cosa i en una altra. I a nosaltres encara està per venir la persona que ens digui com sortim d'una situació de polarització, o de bloqueig institucional, de profund conflicte social i polític, sense dialogar amb aquells que pensen de manera diferent i que per tant necessàriament ens plantejaran, en papers, postulats que no podem compartir. Què havíem de fer? Havíem de fer –se'ns ha dit, no?– un trencament absolut de qualsevol negociació, un salt enrere? Hauríem de fer allò que prohibeix, per cert, la Llei de procediment administratiu en els registres, que és no rebre el document, no? Fer com «no me'l donis, no el puc ni tocar perquè soc un traïdor. No, escoltin, és que quan parlem amb vostès també rebem de vostès plantejaments i papers que no podem compartir en absolut. I vostès han fet plantejaments que són obertament inconstitucionals, com per exemple la pretensió d'aplicar una mena de 155 permanent, i d'una suspensió permanent de l'autonomia de Catalunya, que això és no haver entès ni llegit bé l'article 155 de la Constitució...
Diputat...
...ni el conjunt de la Constitució. Per tant, què hem de fer?
Ha acabat el temps.
No ens hem d'asseure a parlar amb vostès, tampoc? Hem de parlar amb tothom, per sortir de la situació en la que estem. Amb tothom.
Diputat...
Cadascú des dels seus plantejaments. Ja acabo...
Ha acabat el temps. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]] En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula, ara, la diputada senyora Marta Vilalta.
Moltes gràcies, president. Bona tarda a tothom. Miri, de forma sincera: quin paper més trist el de Ciutadans, quin paper, no només trist, sinó irresponsable, el de Ciutadans, i quin paper perillós –sí, també, perillós–, el de Ciutadans. Trist, irresponsable i perillós quan criminalitzen el diàleg, quan persegueixen la negociació, quan ataquen la paraula, quan volen condemnar l'acció de dialogar. Què hi fan, llavors, aquí? Per què són un partit polític, si obvien el diàleg, si condemnen la paraula? Què fan, què són, vostès? Quina és la concepció de la política que tenen vostès? Ja ho sabem: política d'aparador, de fotografies, de cartellets, de provocació nata, de portar-nos als tribunals, querella rere querella. Però que no ho veuen? És una posició trista, irresponsable i perillosa. Ho vam veure, per exemple, fa uns quants dies quan van convocar una manifestació a Madrid de la mà de Vox, de la mà del feixisme, de la mà de la ultradreta, demanant «no al diàleg. Els pot la ràbia, i els pot l'odi, l'estómac, en lloc del cervell i la responsabilitat. Que no ho veuen, que més del 80 per cent de la ciutadania de Catalunya defensa, està a favor d'una solució política, una solució democràtica, i això vol dir una solució dialogada i negociada? I no només la major part de la ciutadania de Catalunya, també la major part de la ciutadania de l'Estat espanyol. Fa escassament uns dies, dos diaris publicaven que la majoria dels espanyols aposten pel diàleg per afrontar el conflicte català. Segons aquests dos estudis, tant a El Periódico de Catalunya com a La Vanguardia, més del 52 per cent de la població espanyola deia que està a favor del diàleg. I llavors ens presenten aquesta moció, que no es pot agafar per enlloc, que només vol construir la seva narrativa criminalitzadora dels rivals polítics. I diuen, a la moció: en democràcia, la institució que representa els catalans és el Parlament. Molt bé. Llavors, diguin vostès per què han tret la política d'aquest Parlament i l'han portat als tribunals. Per què, com a còmplices del 155, es van carregar la legitimitat democràtica d'aquest Parlament i han situat la política al Tribunal Suprem, com s'està veient aquests dies? Per què han fet això si el Parlament és el lloc de sobirania del poble de Catalunya? [[Aplaudiments.]] I ens parlen, en aquesta moció, de més temes. Que tots som iguals davant la llei –efectivament–, i que tots hem d'assumir que els jutges i els tribunals han de realitzar les seves funcions amb independència i llibertat i acatar els seus pronunciaments. I a més a més diuen que mostren el seu respecte a aquells que reben pressions i coaccions. Molt bé, si no fos, ai carai, que vostès passegen sense cap mena de vergonya un autobús dient «No als indults, i assenyalant ja com a culpables el president Puigdemont, el vicepresident Junqueras. On queda la presumpció d'innocència en aquest cas? On queda el respecte als tribunals en aquest cas? Ja estan jutjats. Vostès ja jutgen les persones abans que hi hagi un judici, i a més a més tenint en compte que no és un judici just. Això sí que és atiar l'odi. O com quan el seu líder, l'Albert Rivera, va publicar a Twitter les fotografies dels nou professors de l'institut del Palau per fer debats a classe. És indecent. On queda el seu respecte a l'estat de dret, en aquell cas? No són pressions i coaccions, el que feia amb aquest tuit, publicant les cares d'aquests professors? I és també en aquesta moció on es remeten a la Declaració de drets humans, al Pacte de drets civils i polítics, al Conveni de drets humans i a la Carta de drets fonamentals de la Unió Europea, unes normes que, efectivament, proclamen la igualtat davant la llei i que ningú serà exclòs per pertànyer a una minoria ètnica, a una minoria nacional o per les seves opinions polítiques. I se'ns fa difícil a nosaltres no veure discriminació per motius d'ideologia quan els Jordis, quan la Carme o quan els presos i les preses polítiques porten alguns d'ells cinc-cents dies a presó preventiva –amb molt poca base probatòria, per cert, com s'està veient aquests dies al judici– mentre els feixistes que van assaltar el Centre Blanquerna de Madrid, amb sentència ferma i amb violència explícita, perquè ho va veure tothom, continuen en llibertat per no provocar danys irreparables a ells i a les seves famílies, i tenen la barra de dir que la justícia és igual per a tothom. En tot cas, gràcies per remetre'ns a l'ABC dels drets humans a nivell internacional, perquè és precisament nosaltres els drets als quals ens remetem quan defensem i quan denunciem els drets que estan sent vulnerats a Catalunya. Però ens alegrem que es facin seu el Pacte internacional de drets civils i polítics, ratificat per l'Estat espanyol l'any 1977 i que comporta obligacions jurídiques envers una sèrie de drets civils i polítics com, per exemple, el dret a l'autodeterminació, perquè així ho diu aquest pacte internacional. Punt primer: «Tots els pobles tenen dret a l'autodeterminació. Miri, la seva és una posició, com li deia al principi, cada cop més trista, cada cop més irresponsable, i no només trista i irresponsable, sinó cada cop més perillosa. Nosaltres seguirem sempre defensant i treballant per la democràcia, per les institucions, pels drets fonamentals i, sí, pel diàleg i la negociació, és clar que sí, perquè si mai hi ha hagut una cadira buida, com deia l'Oriol Junqueras aquesta mateixa setmana, ha estat la de l'Estat espanyol, que no ha volgut seure a negociar i a escoltar...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...acabo, president, el clam de molta de la ciutadania de Catalunya. Nosaltres treballem pels drets de tothom...
Diputada...
...també pels seus drets. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Eduard Pujol.
Bé. Senyores i senyors diputats, president del Parlament, consellers, vicepresident, bona tarda o bona nit. Després d'un nou festival de demagògia, doncs, miraré de parlar clar, perquè davant de la demagògia toca parlar clar. «S'ha de viatjar, s'ha de veure món, que no tenim conversa. Això ho deia en Capri en un dels seus monòlegs més celebrats. Doncs, senyors de Ciutadans, han viatjat, han vist món, i el seu viatge al cor d'Europa, a Waterloo, ha estat un èxit. Ben tornats tots de Bèlgica, allà on els tribunals han dit que el president Puigdemont i els consellers a l'exili són persones lliures. Gràcies per reconèixer l'exili, gràcies per reconèixer l'auctoritas, la potència moral i simbòlica del president Puigdemont i del seu govern. Ho han fet molt bé, moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]] Ara no hi és la senyora Arrimadas, el senyor Carrizosa tampoc, potser ja són camí a Madrid, però, en tot cas, gràcies, senyora Arrimadas, per ajudar a explicar al món que Catalunya té un president a l'exili. Moltíssimes gràcies. I gràcies també per la seva coherència infinita. Arreu on van fan el mateix: els agrada el lío, el cacau, el merder i el fang. I la mala educació. Coherència és exhibir el mateix en aquesta moció que ha defensat la diputada Roldán que en les sortides de cap de setmana a Amer i a Waterloo. Vostès, al Parlament i per allà on passen, exhibeixen incapacitat per dialogar, al·lèrgia a parlar i por a escoltar. Si la política és parlar, proposar, raonar i parlamentar, i vostès, senyora Roldán, no saben ni parlar, ni raonar, ni escoltar, ben bé –ben bé– què carai hi fan, aquí? Què hi fan? M'ho poden explicar? Vostès són un monòleg. Vostès necessiten –o la senyora Arrimadas, o la senyora Roldán, en el mateix càsting– un plató, i el Parlament no és un plató. Vostès són màrqueting i són gent enfadada. La solvència i el discurs, el pòsit intel·lectual, és igual, com vostè mateixa o com la senyora Arrimadas va reconèixer a un assessor seu en un reportatge de televisió ara fa quinze dies. La veritat els és igual –és igual. L'important és l'aparença, perquè vostès són el cartell de cada dimecres, amb Dina 4, les pancartes de mofa i quatre frases repetides. Però, sobretot, i que ho tingui clar tot aquest Parlament, Ciutadans és una al·lèrgia infinita a la veritat i a enfrontar-se a la política de veritat. Saben què és la política? Parlar. Parlar és la política. Fins i tot parlar de com parlar, senyor Pedret, a vegades fem això, parlar de com parlem. És un primer gest, és reconèixer l'adversari. Però a vostès els fa por i entren en xoc quan veuen una porta oberta. La seva covardia és superlativa; són, efectivament, com deia el diputat Batet, uns fugats de la responsabilitat. Han vist aquests dies la seva portaveu adjunta, la senyora Melisa Rodríguez, menjant-se el món –que valenta–, dient que el president Puigdemont no seria capaç d'obrir la porta de la Casa de la República, perquè la senyora Arrimadas li havia de dir no sé què a la cara? No res, han fet, no res: el ridícul, com sempre. Es passen tot el dia fent el milhomes, i a l'hora de la veritat a Ciutadans li fa por una porta oberta estreteta –una porta oberta: una porta oberta els fa por perquè els convida a dialogar. No vols caldo? Dues tasses, de coratge i de política. Vostès van anar a Waterloo i es van trobar una porta oberta i es van espantar. Senyora Arrimadas –o expliquin-ho a la senyora Arrimadas, que no hi és... Sí, sí, es van espantar. Les portes obertes no mosseguen. Les portes obertes no els han de fer por, no pateixin. I acabo –acabo. Vostès necessiten porres i policies per fer callar les veus que no els agraden; ja és ben trist. Als anys seixanta, la «poli, els grisos, reprimien la voluntat de llibertat al carrer, i ara els grisos de la política, que són vostès, que són els de Ciutadans, volen reprimir els que volem dialogar des d'aquest Parlament. Aquest és l'objecte de la seva moció. Vostès, senyors de Ciutadans, són els grisos de la política en ple segle XXI. No en van tenir prou colpejant urnes l'1 d'octubre que ara volen silenciar els que volem parlar. Això era, aquest era el propòsit de la seva moció, una vergonya absoluta en un parlament on la nostra feina ha de ser parlar, raonar i posar-nos d'acord, o provar-ho. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí, gracias. Bien, preguntaba el señor Pujol que qué es lo que hacemos aquí los diputados de Ciudadanos. Pues yo se lo voy a decir, entiendo que usted no lo sepa: venimos a trabajar, no como hacen ustedes, que cierran el Parlamento y cierran las comisiones para que no podamos hacer nuestro trabajo. Eso es lo que venimos a hacer aquí. [[Aplaudiments.]] Y lecciones de cobardía... ¡qué quiere que le diga, hombre! El señor Puigdemont, que se fue dejando aquí colgados a sus compañeros, fugado de la justicia: eso sí que es ser cobarde –eso sí que es ser cobarde. [[Aplaudiments.]] Me habla usted de cobardía –me habla usted de cobardía. ¿Sabe usted lo que es ser concejal de Ciudadanos en algún pueblo de aquí, de Cataluña, que te parten la cara literalmente? [[Aplaudiments.]] Sus socios –sus socios– sacando pecho. Señora Vilalta, el alcalde de Torroella de Montgrí sacando pecho de esa agresión a un concejal. Mire, me voy a centrar un poco en las enmiendas, porque si no… Aceptamos las enmiendas del Partido Popular, que van en la línea de la moción que hemos presentado, que contribuyen a mejorar el texto. Respecto a las enmiendas presentadas por Catalunya en Comú Podem, pues yo qué quiere que le diga. Mire, el primer punto..., ustedes legitimando otra vez los chiringuitos separatistas. O sea, es que a la que tienen un poquito, una mínima ocasión, ya demuestran ustedes que son la muleta del separatismo. Claro que sí, hombre. Modifican también… Ah, sí, una que es muy buena, ¿eh? La manera de proceder: en el punto 3 cuestionan la manera de proceder del poder judicial. Han venido aquí a hablar de su independencia. Esto es muy gracioso: ustedes que participaron en el pasteleo del reparto del Consejo General del Poder Judicial vienen aquí a hablar de independencia judicial. [[Aplaudiments.]] Hombre, por favor… Es que, de verdad… Yo, de verdad, he intentado proponer un principio de solución con esta moción, que pasa sí o sí por rectificar, por abandonar ese plan suyo, que es que no lleva a ninguna parte, que no nos ha traído nada bueno. Pero es que ustedes siguen empeñados en negar la realidad, como si aquí no estuviera pasando absolutamente nada. Mire, hoy mismo –hoy mismo– han aparecido colgados unos muñecos de partidos constitucionalistas de un puente en Lleida. Eso es lo que está pasando aquí, esos son los que crispan –esos son los que crispan. Sí. Y votar en contra de esta moción, hoy, es alejarse de toda solución. Ustedes mismos. [[Aplaudiments.]]
Hem cridat a votar. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Sí. Senyor Pedret. [[Veus de fons.]] Endavant, endavant. Sí, digui.
President, li demanava votació separada dels punts 6 i 9, que per part nostra es poden votar conjuntament.
Gràcies. Alguna petició més? No? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs votarem primer els punts 6 i 9, conjuntament, i després la resta de la moció. Comencem la votació dels punts 6 i 9. Comença la votació. Els punts 6 i 9 queden rebutjats per 38 vots a favor, 64 en contra i 17 abstencions. Passem, ara, a votar la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha quedat rebutjada per 55 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política pressupostària]] [[302-00066/12]] Passem, ara, al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre política pressupostària, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula, per defensar-la, el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, em permetran que comenci aquesta intervenció demanant excuses per l'aturada que hem tingut fa un moment, en la moció anterior, que ha estat fruit, precisament, d'aquesta moció que ara anem a debatre, en el sentit que se'ns havia demanat de poder traslladar el debat d'aquesta moció al dia de demà, simplement per reordenar els horaris del Ple, perquè anem una mica amb retard, i nosaltres hem considerat que, atès que era una moció que anava dels pressupostos i atès el debat que hem tingut aquesta tarda amb relació als pressupostos, ens semblava coherent que poguéssim mantenir el debat d'aquesta moció –el debat i votació d'aquesta moció– en aquesta sessió de tarda, i per això el canvi i l'alteració de l'ordre del dia ens ha agafat amb el peu canviat i hem reordenat també les tasques dintre del nostre grup parlamentari. És una moció, com els deia, que va en relació amb els pressupostos, creiem que pot ser un corol·lari no buscat, casual, al debat que s'ha tingut aquesta tarda, fruit de la interpel·lació que –també sobre els pressupostos– vàrem formular al vicepresident en el darrer Ple, que ja he perdut el compte, però en deu fer unes tres setmanes, no? Anem alterant el calendari de plens, doncs, deu fer unes tres setmanes que vàrem tenir aquella interpel·lació amb relació a l'oportunitat de presentar els pressupostos, quan ja havien passat –ara més– quatre mesos de la data que la Llei de finances públiques de Catalunya estableix com a data per presentar els pressupostos al Parlament, que és el 10 d'octubre. Era una situació estranya, la que motivava aquella interpel·lació, perquè vèiem que ni el Govern debatia i aprovava els pressupostos i els enviava al Parlament..., i per una altra banda sentíem inputs que aquells grups que en algun moment havien estat negociant amb el Govern ja no estaven negociant amb el Govern, i per tant estàvem en una situació d'impàs que desconeixíem com podia acabar. I dèiem: «Un govern materialitza el seu programa amb un pressupost, estableix prioritats i assigna els recursos. Jo crec que avui hem vist encara, d'una forma més clara i més fresca –segurament amb la interpel·lació es va deixar entreveure alguna cosa–, avui s'ha vist d'una forma bastant més nítida que el que succeeix és que el Govern no vol presentar els pressupostos. El Govern, a més a més, en paraules del seu president, ha dit que no té una majoria parlamentària per aprovar uns pressupostos, però jo crec que el fet que no es tingui una majoria parlamentària per aprovar uns pressupostos no vol dir que el Govern hagi de renunciar a presentar els pressupostos. I crec que fruit d'aquesta circumstància hem vist aquesta setmana dos numerets: el del dilluns, presentant uns falsos pressupostos, perquè el Govern no els havia aprovat, i publicant-los al web del departament com si el Govern hagués aprovat aquests pressupostos, que no els ha aprovat, i avui fent un fals debat de pressupostos. S'ha volgut fer un debat pressupostari com si fos un debat de totalitat, però no ho era, perquè els pressupostos, com hem dit en la sessió de tarda, no existeixen, bàsicament perquè el Govern no els ha aprovat. Per tant, avui presentem una moció que segurament és de les més curtes que han vist vostès, però segurament també és la que en menys espai té més sentit comú, que és dir-li al Govern: «Escolti'm, presentin els pressupostos. La primera versió, la que vam presentar després de la interpel·lació, li donava un termini raonable de temps al Govern, és a dir: «Escolti'm, presentin els pressupostos durant el mes de març, perquè així vostès tenien el marge suficient per preparar allò que no poguessin tenir preparat. El Grup de Ciutadans ens va presentar una esmena dient: «Escolti'm, no cal que sigui tot el mes de març, que el presentin a mitjans de març. I ja ens semblava bé, no calia donar tampoc tant de temps. Però, clar, fruit de que hem vist que el Govern ja té els pressupostos, l'únic que no té és la voluntat d'aprovar-los, hem transaccionat aquesta esmena que ens va presentar Ciutadans, dient: «Escolti'm, la propera vegada que es reuneixi el Govern, que aprovi els pressupostos i els enviï al Parlament. I per què, això? Doncs una cosa molt senzilla i que fa un moment ho deia el portaveu d'un altre grup: per poder parlar, per enraonar i per posar-nos d'acord, o no, però almenys per intentar-ho. En què? No en allò que només interessa a la meitat de Catalunya, sinó en allò que interessa i afecta el conjunt de la societat catalana. Gràcies, president.
Gràcies, senyor diputat. Té la paraula ara, per defensar les esmenes presentades, per part del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada Maialen Fernández.
Gracias, presidente. Conseller, señoras y señores diputados, buenas tardes a todos. Podemos buscar los presupuestos, pero no los vamos a encontrar. Tan solo tenemos un anuncio de un proyecto. Y no es nada nuevo en Cataluña que lleguemos al mes de marzo sin tener unos presupuestos. Precisamente hoy respondemos en esta cámara a una moción del PP en la que se instaba a que se presentaran los presupuestos antes de finalizar el primer trimestre de este año, y efectivamente, como ha comentado el diputado Rodríguez, hemos transaccionado una enmienda para que sean presentados en el Pleno de la semana que viene, aquí, en sede parlamentaria, y ante los diferentes grupos, y no en rueda de prensa como un inicio de campaña electoral hacia las generales. Estamos a 27 de febrero de este año, 2019, y como ustedes saben los presupuestos se tendrían que haber presentado, según el artículo 32 de la Ley de finanzas públicas de Cataluña, antes del 10 de octubre del año pasado. Y a estas alturas ya deberían estar más que aprobados. Pero, claro, ya sabemos que a ustedes todo lo que sea cumplir las leyes y acatar las normas les viene grande. Sin embargo, para redactar las veintiuna exigencias del señor Torra e intentar buscar a alguien que nos las relatara, sí que han encontrado tiempo, sí. En los últimos años no se han presentado nunca los presupuestos en tiempo y forma. Han centrado sus esfuerzos en otros temas que nada tienen que ver con las prioridades y necesidades de los catalanes, y sí con sus ocurrencias de repúblicas virtuales, que no solucionan problemas, sino más bien lo contrario, los generan. No nos extraña que no les haya dado tiempo a trabajar en ellos y encajarlos en el periodo normativo. Claro, con tanta huida de comisiones, cierres de parlamentos, bloqueos del 21-D, 21-F, etcétera, las partidas presupuestarias, económicas, etcétera, que han de resolver la sanidad, educación o mejoras sociales de la población catalana se han quedado en un cajón. Lo único que se demuestra una vez más es la debilidad del Gobierno para presentarlos en firme, un gobierno centrado en su república imaginaria de Petete, en lugar de solventar los problemas reales y a pie de calle de la población catalana. Quizás ahora se apresuren a presentarlos, ya que podrían contar con el apoyo de Podemos, presentados en diferentes fascículos con diferentes siglas. A esto hacía referencia usted, señor Aragonès, en su intervención del 7 de febrero, en la que mencionaba que tendría que trabajar las mayorías para sacarlos adelante y no llevarlos al Parlament si no contaba con los apoyos necesarios. En este sentido, una matización: no llevarlos al Parlament debe ser porque, como ustedes lo bloquean constantemente a su imagen y semejanza y no vienen, por eso no los traen. Lo degradan de tal forma que prefieren iniciar su campaña electoral utilizando otros canales de comunicación, como una rueda de prensa en la que ustedes presentan un powerpoint. ¿Cómo pensaban ustedes aprobarlos? ¿Con una exposición mediática en la opinión pública? ¿Ustedes creen que el Parlament es como una TV3 manipuladora a la que ustedes pueden dirigir según sus antojos? Los presupuestos son la herramienta principal que tienen los gobiernos para desarrollar su política económica. Unos presupuestos prorrogados demuestran una falta total de voluntad política para solucionar los problemas del día a día de los catalanes, una falta de credibilidad, de coherencia interna de los partidos de gobierno; en definitiva, la debilidad total del actual ejecutivo. El Gobierno debe trabajar en crear estabilidad política y económica, en generar certidumbre, y no al revés. Debe reducir riesgos. ¿Y ustedes qué es lo que hacen? Todo lo contrario. La actividad empresarial e inversora huye de las convulsiones que generan ustedes con sus permanentes bloqueos, desvío de preferencias y la hasta ahora inexistente política presupuestaria. Se encarece la financiación de los sectores público y privado. Con su deriva independentista ya han conseguido que desde el año 2017 se hayan marchado 4.895 empresas, que la inversión extranjera lleve más de un año y medio en caída libre, que la deuda catalana supere los 77.000 millones de euros. Somos la comunidad autónoma más endeudada. Es lo que se conoce como el llamado bono basura. Sin embargo, no han parado de abrir chiringuitos y embajadas por todos los rincones, generando cientos de cargos inexistentes y colocándolos a dedo. Estas son las preferencias de un gobierno decadente y ruinoso. Ustedes prefieren apoyar huelgas, apretar a los CDRs, generar crispación, incertidumbre, volatilidad en los mercados. Es difícil poder explicar cómo un gobierno como el suyo, que debe velar por el cumplimiento de las leyes y generar la máxima riqueza económica y social para su pueblo, es capaz de destruirlo con tanta intensidad y sumirlo en la más absoluta de las miserias, mientras sus dirigentes, como el señor Torra, que ya veo que no está, blindan sus sueldos y sus privilegios de por vida, por real decreto. Hemos visto la presentación, que de momento es eso, una presentación, una mera presentación de propaganda mediática y electoralista, en la que, tanto negociar con el señor Sánchez, al final se han contagiado y nos presentan unos presupuestos fake. Es hora de ver realmente los presupuestos registrados en el Parlament, para que –esta vez sí– podamos discutirlos en sede parlamentaria sin necesidad de relatores y con total transparencia. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, per part del Grup Parlamentari del PSC Units per Avançar, la diputada Alícia Romero.
Gràcies, vicepresident. Bé, bona tarda de nou a tots. És com els cafès, això, no?, del debat que hem fet a primera hora? Perquè aquesta interpel·lació que després s'ha convertit en moció justament el que demana al Govern és el que portem unes quantes hores demanant-li tots els grups que hi ha en el Parlament i que estem a l'oposició, i per tant no conformem la majoria, que és que presentin uns pressupostos que prèviament hagin aprovat en el consell executiu. És, crec, el mínim que s'ha de demanar a un govern, un govern que ha de ser responsable, que ha de respondre a les seves obligacions. I per tant, doncs, el que li toca és, després de fer la seva feina a dins del Govern, presentar quines són les seves prioritats i quins són els recursos que vol dedicar a cadascuna d'elles. Això és bastant senzill, ho han fet tots els governs, ho fan tots els governs de les comunitats autònomes, dels estats. Vull dir que no és cap excepcionalitat. L'excepcionalitat i l'inèdit és el que han fet vostès aquesta vegada, que és només ensenyar uns pressupostos en el consell executiu, presentar-los als mitjans, no registrar-los al Parlament, no aprovar-los, i per tant no obrir el que seria el tràmit natural d'uns pressupostos perquè es puguin debatre, es puguin esmenar i, per tant, els grups puguem dir el que ens sembla –si ens semblen bé, malament–, posem esmenes sobre temes que creiem que poden canviar... Això no ens ho han permès fer –de moment no ens ho han permès fer–, i el que demana justament aquesta moció, doncs, és que els presentin ja. Jo crec que aquesta tarda els hem donat molts arguments perquè ho facin, no només per valentia, sinó també per responsabilitat. Em deia, crec que el senyor Torra, i em llegia una frase que jo havia dit al vicepresident Junqueras fa dos anys. Jo, com que soc endreçadeta, em guardo totes les intervencions, i la tinc impresa al meu escó, aquesta intervenció del 2017. I jo li deia al vicepresident Junqueras: «La seva obligació i responsabilitat és presentar uns pressupostos, i la seva irresponsabilitat és no aprovar-los no cercant aquesta majoria parlamentària. Si no té la majoria parlamentària ha de ser conseqüent i ha de ser coherent. I, com li deia el president del meu grup, doncs, vostè, o presenta una moció de confiança o convoca eleccions. En aquell moment, el vicepresident i el president Puigdemont van decidir fer aquesta moció de confiança, que els va permetre uns mesos més per, després sí, aprovar uns pressupostos el 2017. Doncs facin vostès el mateix, només han de fer el que van fer els seus companys fa tan sols dos anys. I això mostrarà valentia, jo crec que sí, però també responsabilitat. Per això li vaig dir el que li vaig dir, al vicepresident Junqueras, en aquell moment. S'ha de ser coherent, en política, s'ha de ser conseqüent. Si no tinc la majoria, què esperem? Que les enquestes ens donin millor...? Perquè, al final... Em sap greu, ara està vostè aquí sol, senyor Aragonès, l'han deixat sol. Al final del debat aquest no de pressupostos també l'han deixat bastant sol. És a dir, que jo no sé si aquest Govern realment es creu això que vostè ha penjat al web. Em sap greu, perquè segurament vostè hi ha posat moltes hores, però no sembla que sigui una proposta massa del Govern, que ara no hi és, però que no hi era, tampoc, al final del debat que hem fet en la compareixença del president. I, per tant, això també ens fa pensar, a nosaltres. Si vostès realment es creuen els seus pressupostos, confien en vostès mateixos, doncs, presentin-los i els debatem aquí, presentem esmenes en els tràmits, com ha passat sempre, i a risc que els puguin aprovar o no; això –ja se sap– és el joc de la democràcia. I després siguin conseqüents. Això és el que jo deia al vicepresident Junqueras i el que també avui els hem dit; li ho hem dit al president Torra i li ho diem també a vostè, vicepresident, si no és que decideix, doncs, això, fer-ho aviat, presentar-ho aviat, i per tant puguem dir que almenys aquest debat ha servit perquè vostès s'adonin que el millor és presentar uns pressupostos. I si no alguna decisió hauran de prendre, però no crec que aquest Parlament pugui continuar sense una majoria que doni suport a un govern en la llei més important que presenta un govern al Parlament, que és la de pressupostos. No crec que puguin tirar molt més. I, per tant, jo els demanaria que en aquest sentit fossin responsables i fossin valents per fer això que tenen l'obligació i la responsabilitat de fer. Perquè, si no, uns i altres malpensarem de quins són realment els motius pels quals vostès ni presenten els pressupostos ni convoquen eleccions o una moció de confiança. I, per tant, crec que el millor és que els dubtes raonables que puguem tenir s'acabin esvaint i vostès facin el que els toca fer, que és governar, que és presentar uns pressupostos i és intentar cercar les majories. I si no les tenen, doncs, ser conseqüents, com ho va ser el president Puigdemont. I obro parèntesi: tampoc hauria dit mai que tantes vegades cridaria, clamaria la coherència del president Puigdemont, però crec que en aquell moment va ser coherent, i crec que, escolti'm, quan les coses es fan bé també s'han de reconèixer. Per tant, vicepresident Aragonès, responsabilitat i valentia per presentar-nos aquests pressupostos, que hi són però que no entren ni es registren ni s'aproven per part del seu Govern. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per fixar la seva posició, té la paraula el diputat David Cid, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bé, diuen que la política va molt ràpid. Jo crec que aquest debat segurament ara tindria tot el sentit del món, però pel que hem vist aquesta tarda ja no sé si té algun sentit, entre altres coses perquè el mateix president ha dit que no pensen presentar els pressupostos, i que aquí paz y después gloria, eh? En tot cas, nosaltres donarem suport a la moció, perquè ens sembla bé i creiem que és el que hauria de ser: hauríem de poder tindre un debat en condicions sobre els pressupostos de la Generalitat, que, com hem dit diverses vegades, és el novè any que comencem amb pròrroga pressupostària, i molt em temo que aquest any batrem el rècord i farem dos anys seguits de pròrroga pressupostària. Jo els ho dic com una recomanació, també, des de..., no se m'ho prengui malament, li ho dic en confiança, també: jo crec que és millor que comencem a negociar els pressupostos del 2020, perquè, com que vostès negocien a pas de tortuga, potser si comencem a negociar ara els del 2020 ens acabem posant d'acord, els podem presentar el 10 d'octubre i els acabem aprovant abans. Per tant, jo ja el convido, ja..., com que avui han matat vostès els pressupostos, en aquest cas del 2019, doncs, comencem a treballar en els del 2020, i potser a pas de tortuga acabem arribant a poder-los discutir. I jo fins i tot –també li ho dic en confiança– no sé si és millor que els presentin o que no els presentin, perquè –jo hi insisteixo– crec que són uns pressupostos que no s'aguanten. Perquè li insisteixo en el que li deia dels 350 milions d'euros de les partides de l'Estat. És clar, com diu la meva àvia, no es pot estar a missa i repicant. És a dir, no es pot dir que l'Estat incompleix de manera reiterada les partides que inclouen els pressupostos de l'Estat –cosa que és veritat i jo comparteixo, per exemple ho hem vist en Rodalies–, i després dir: «No, però nosaltres posem una partida de 350 milions dels pressupostos, que no està ni tan sols en els pressupostos de l'Estat, però la cobrarem segur. No, miri, no. O sigui, o una cosa o l'altra. I a mi el que em preocupa –jo l'hi insisteixo– és que vostès estan fent uns números, en aquest cas de pressupostos de l'any 2019, amb 350 milions que no els tenim, i quan arribi final d'any jo vull saber què passarà. Vostè voldrà complir l'objectiu de dèficit, tornarà a tancar l'aixeta per complir –en aquest cas– l'objectiu de dèficit del 0,1, i jo crec que a final d'any tindrem problemes per pagar la paga doble dels funcionaris, per pagar les farmàcies o per pagar les entitats del tercer sector. I si no, com que això queda en acta, doncs, al setembre o a l'octubre ens trobarem i discutirem si això pot passar o no pot passar. I després jo també crec que el que ha passat avui..., que ha sigut una espècie de moviment a la desesperada, és a dir, no?, en el darrer minut. Perquè la gent m'entengui, rotllo com quan el Barça va perdent, eh?, i com el Barça de Cruyff posava l'Alexanko, el treia de central i el posava de davanter centre i pilota a l'olla, i a l'últim minut –a l'últim minut– em trec del barret tres propostes de fiscalitat [[remor de veus]] a veure si cola –a veure si cola. Doncs, miri, no cola –no cola–, perquè al final... [[Persisteix la remor de veus.]]
Ordre.
...al final els debats s'han de fer amb rigor –s'han de fer amb rigor–, i al final si vostès volien discutir de fiscalitat «en sèrio hem tingut durant tres mesos..., per poder discutir de fiscalitat «en sèrio. Vostès no s'han mogut, i ara, en el darrer minut, intenten a veure si podem posar damunt de la taula una proposta que tot just –tot just– aquesta proposta recapta 70 milions d'euros, que amb això no tenim capacitat per..., de la majoria de les nostres propostes; 70 milions –ho ha dit vostè– d'euros aquest any 2019, perquè, clar, estem al febrer, el pressupost teòricament s'aprovaria al març o a l'abril, amb sort. En tot cas, no?, l'any fiscal..., no podem anar cap enrere per recaptar. Per tant, no disposaríem de tots els recursos necessaris per poder posar en marxa moltes de les mesures que nosaltres li hem reclamat, eh? Per exemple, li ho dèiem avui: des de reduir les taxes un 30 per cent, polítiques d'habitatge, en aquest cas també –per exemple, no?– lluita contra la violència de gènere, escoles bressol... Per tant, multiplicitat de coses que nosaltres sí que entenem que són una prioritat per a Catalunya i que vostès no han volgut abordar perquè necessitaven fer una reforma fiscal «en sèrio. I després també li ho hem dit: si vostès legítimament..., i hi estem d'acord, i jo hi estic d'acord: no s'ha de supeditar el debat de pressupostos de Catalunya als de l'Estat. Però sí que és veritat que hem renunciat a més ingressos, i això, aquests ingressos, facilitaven que hi haguessin més recursos per fer polítiques socials a Catalunya. Per tant, això ho hem de compensar, i nosaltres li hem fet també més propostes fiscals en aquest sentit, eh? Li hem proposat un nou tram, en aquest cas, de l'IRPF al 30 per cent, i li hem proposat també l'impost de patrimoni, per a aquelles persones que tenen un patrimoni de més de 10 milions d'euros, que l'apugem al tipus màxim. Per tant, o sigui, estem on estàvem, i ja li ho hem dit: malauradament, aquest any no ens hem posat d'acord, per al 2019. Comencem a treballar per al 2020, potser ens podrem posar d'acord. Però jo sí que crec que cal donar la cara, perquè el senyor Maragall..., em sap greu que ara no hi és, però jo li ho vull dir: quan a Barcelona no s'han aprovat els pressupostos, que sí que s'han aprovat tres anys, s'ha fet una moció de confiança, i nosaltres hem superat la moció de confiança durant tres anys i s'han aprovat els pressupostos. És evident, perquè van en paral·lel, però s'ha fet una moció de confiança a l'Ajuntament de Barcelona, cosa que aquí, vostès..., com deia abans, cauen els pressupostos, no passa res, aquí paz y después gloria, i un altre any ja ens trobarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn del Grup Republicà, i té la paraula el diputat Lluís Salvadó.
Gràcies, vicepresident. Bé, en tot cas, a estes hores ja hem tingut l'oportunitat de debatre i de discutir molt sobre pressupostos, i quina és la posició del Govern ja ha quedat prou clar i prou explícit en les intervencions que hem tingut per part del president i del vicepresident del Govern. Però, en tot cas, com que no he tingut l'oportunitat de poder participar en els debats anteriors i moltes de les coses que s'han anat plantejant, doncs, t'has quedat amb aquella sensació de ganes de poder posar-hi cullerada i de dir la teua, intentaré recuperar algunes de les coses que han anat apareixent i fer alguna reflexió addicional a les que ja s'han fet per part del vicepresident i per part de la persona que ha fet de portaveu del Grup Parlamentari Republicà, en este cas concret per part de l'Ernest Maragall. En tot cas, una primera consideració, que és molt bàsica: tramitar els pressupostos és una potestat del Govern, no és pas una obligació –és una potestat i no és una obligació. Ho ha comentat abans l'Ernest. Infinitat de governs arreu del món prorroguen els pressupostos. I lo que és realment transcendent és que el govern funcione i que el país continue funcionant. Els pressupostos en si no són la finalitat, són una eina: són una eina perquè el govern puga tirar endavant les seues polítiques de caràcter sectorial, i puga acompanyar el desenvolupament i el creixement econòmic d'un país. I al final el debat es substancia..., el debat fonamental acaba sent, en bona mesura, si el Govern està gestionant amb pressupostos o amb pròrroga, i em sembla que la resposta queda molt –molt– evident i molt explícita –la liquidació dels pressupostos del 2017, la liquidació dels pressupostos del 2018–, i queda molt explícita en el fet de que el Govern de Catalunya en estos moments té la possibilitat de sortir del FLA i adherir-se a mecanismes molt més flexibles, i el Govern de Catalunya pot fer-ho perquè complix i ha fet una extraordinària gestió de caràcter econòmic i de caràcter pressupostari complint els objectius de dèficit, disminuint d'una forma substancial el deute del Govern de la Generalitat, aconseguint els objectius de pagaments a proveïdors, i el Govern està acompanyant el país perquè continue avançant, amb un atur que està a punt ja de baixar del 10 per cent, batent rècords d'exportacions –estem ja..., a voltes del 65 per cent–, amb un creixement del producte interior brut substancial, creant l'any passat noranta mil llocs de treball. Per tant, el que realment és substancial és que el país avança, que el Govern gestiona d'una forma rigorosa els seus recursos. I, en tot cas, també recuperar algunes de les coses que s'han comentat. Ara mateix ho comentava el diputat Cid: l'Ajuntament de Barcelona el que és substancial no és si té una llei, en este cas de l'àmbit financer, que li permet fer mocions de censura. El que és substancial és que el Govern de l'Ajuntament de Barcelona només ha pogut generar una majoria suficient un any, el 2016, amb el suport del PSC i amb el suport d'Esquerra Republicana; 2017 i 2018 no ha pogut constituir una majoria a l'ajuntament suficient per a poder aprovar els pressupostos, i enguany estem en fase de pròrroga, a nivell de l'Ajuntament de Barcelona. Per tant, escolteu, anem acostumant-nos a aquestes situacions de pròrrogues perquè això acaba sent fruit d'un fraccionament del mapa polític, i per tant val la pena que en siguem..., i que ho tractem amb una certa rigorositat, perquè alguns dels que ara ho estan criticant i demonitzant molt probablement ho esteu patint a l'Ajuntament de Barcelona. I ja veurem, d'aquí a uns mesos, com alguns de la part de la dreta se'n sortiran a Andalusia també en aquestos reptes. En tot cas, una consideració també sobre l'impost de successions, perquè s'hi fa referència d'una forma reiterada –els famosos 900 milions d'euros de l'impost de successions. Em sembla que els senyors del PSC, els senyors d'Iniciativa –perdó, dels comuns–, s'han saltat una part de la història, i si voleu tireu mà de l'Acord de govern del 9 de febrer del 2010; Govern Castells, amb el suport d'Esquerra Republicana i Iniciativa, on –llegeixo els titulars: «L'impost de successions desapareix per al 94 per cent dels contribuents, 2010; «Queden exemptes el 99 per cent de les herències entre cònjuges i el 97 per cent de les herències entre pares i fills. Si voleu puc continuar. Això va comportar que el Govern Castells reduís l'impost de successions de 900 milions a 400 milions. Per tant, la proposta que en estos moments ha ficat damunt de la taula el vicepresident del Govern millora d'una forma substancial allò que el tripartit va deixar en aquell moment, i..., de la mateixa manera que em sembla que també és molt important la proposta que s'ha posat damunt de la taula de millora de la progressivitat en l'IRPF. Em sembla que és una llàstima que no aprofitem aquestes oportunitats per fer un sistema fiscal més progressiu i més just. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. I finalment és el torn del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, i té la paraula la diputada Teresa Pallarès.
Gràcies, president. Vicepresident, senyores i senyors diputats, mirin, serà fictici o no, com ha dit la senyora Arrimadas, que no té el plaer d'escoltar la meva intervenció, però tots els grups han discutit les formes, vicepresident, però tots han entrat en el fons del contingut que han plantejat avui aquí el president i vostè mateix en aquesta cambra. Avui ha estat un dia, doncs, per parlar de pressupostos, de fet –hi coincideixo– la llei més important que es tramita en un parlament i que determina l'acció de govern, evidentment, però també la posició i les propostes o no propostes dels que se situen a l'oposició o d'aquells que poden valorar o no si hi donen suport. Mireu, mentre preparava la meva exposició estava impregnada de les imatges d'aquest judici a la democràcia al que estem assistint, i no podia deixar de pensar en allò tan nostre del seny i de la rauxa. Gairebé com qui no vol, vaig fer cap a l'obra del filòsof català Josep Ferrater Mora, de l'any 44, que parla de les formes de la vida catalana i explica els quatre trets que ens defineixen: continuïtat, mesura, ironia i seny. Com hi veig reflectits els nostres companys i companyes que estan aquests dies declarant davant d'aquesta farsa de judici al qual estem assistint –com els hi veig reflectits. [[Aplaudiments.]] Fermesa en els seus arguments, dignitat i aquell punt de convicció i empenta que els va portar a aquesta situació per tots nosaltres i pel compliment del mandat democràtic sorgit de les urnes de l'1 d'octubre. Jo només hi veig dignitat i compromís. L'oposició entre els conceptes de seny i rauxa es va popularitzar deu anys més tard a l'obra de Jaume Vicens Vives, i actualment alguns estudiosos de l'obra de Ramon Llull ja recullen que aquesta gran figura de les lletres catalanes ja tenia ell mateix aquesta dicotomia, entre el racionalisme de la seva obra Ars magna i l'abandó que va fer de les riqueses per sortir a córrer món amb un hàbit franciscà. M'atreveixo a opinar que seny i rauxa no només són cares d'una mateixa moneda, sinó l'expressió d'un tarannà que se'ns atribueix als catalans. Però parlem de seny. Quan parlem de seny també parlem de la necessitat de tenir aquests pressupostos. I el nostre grup ho ha expressat també clarament, perquè la seva aprovació significa l'increment de la despesa social i la millora dels serveis públics, benestar de les persones, de tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. En molts dels discursos que hem pogut escoltar aquesta tarda s'obvia una realitat: tots volen introduir propostes, però s'obvia la realitat de que totes aquestes peticions probablement es podrien assumir si nosaltres algun dia podem gestionar els nostres propis recursos. Però això és el nostre model de país. Parlem d'autodeterminació i parlem de república en aquesta línia. I segurament això és el que no encaixa en molts d'aquests grups parlamentaris, i alguns dels nostres companys estan precisament davant d'aquest judici per tenir aquestes idees de futur. Parlem de seny també quan parlem de l'economia catalana. Que alguns ens discuteixen les dades, però, escolti'm, el PIB s'apunta un creixement del 2,5, per sobre de la mitjana espanyola, que està en un 2,2, i de l'1,3 de la zona euro. Remarquem també, i ha sortit aquests dies, que el PIB per capita de Catalunya, el que toca de bo de bo a les inversions de cada ciutadà i ciutadana, supera en un 10 per cent la mitjana europea. Escoltin, aquestes dades són de l'Eurostat, o sigui, no crec que les puguin posar en dubte. Alguna cosa aquest Govern també hi deu haver fet, en això. Continuem parlant de seny amb l'avantprojecte de pressupostos, que avui hem pogut veure aquest contingut. I no m'hi estendré, evidentment, perquè parlem de serveis públics de qualitat, prosperitat, redistribució i cohesió social, democràcia, institucions més fortes. La proposta que..., respon a la voluntat del Govern cap a un model de país inclusiu, innovador i sostenible. Un país de drets i oportunitats per a tothom; probablement aquí és on no coincidim amb alguns grups d'aquest arc parlamentari. I anem a la rauxa –la rauxa–, que els demano que l'enfoquin com una visió de compromís. I em dirigeixo a tots els grups parlamentaris que siguin valents i decidits. Tots plegats hem de fer un bon ús d'aquest seny i d'aquesta rauxa per sumar esforços i tirar endavant la llei més important d'aquesta cambra. Nosaltres, senyor Rodríguez, ens abstindrem, perquè considerem que hem fet els deures. Coincidim, evidentment, amb la proposta, però apel·lem al seny i a la rauxa en nom del benestar de tots els catalans i catalanes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat del grup proposant Santi Rodríguez.
Gràcies, vicepresident. Senyores i senyors diputats, senyora Pallarès, no cal anar a Waterloo per dir-ho, li ho torno a repetir aquesta tarda: la república no existeix. I els pressupostos tampoc –els pressupostos tampoc. Per tant, no ens pot parlar de seny alhora que ens parla de la república; una cosa és el seny i una altra és la república. I tots volem debatre els pressupostos, i vostè ho ha expressat. Doncs la millor forma de debatre els pressupostos és que el Govern els aprovi i els porti en aquest Parlament. I en aquest sentit, amb relació a la intervenció del senyor Cid, és cert –és cert– que aquesta tarda ja hem debatut, i molt, de pressupostos, i segurament el debat d'aquesta moció és addicional, és sobrer. Però el que era important és precisament la votació, que el Parlament es pronunciï demanant-li al Govern que compleixi les seves obligacions i que presenti el pressupost. I, per tant, veurem si aquest Govern, que presumeix tant de demòcrata, que té tant la democràcia a la seva boca, compleix allò que li mana el Parlament, aprova els pressupostos i ens permet que puguem presentar esmenes, que el puguem debatre, que puguem visualitzar les discrepàncies i finalment puguem decidir si aquests pressupostos són els que els catalans necessiten o no. I si no, el Govern ha d'adoptar les mesures que consideri adequades. Però un govern que no és capaç d'aprovar uns pressupostos té les sortides que té. I el Govern les coneix, perquè el president de la Generalitat ja les ha expressat en alguna ocasió. Gràcies.
Gràcies, diputat. Passem ara a la votació. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Passem a la votació, doncs, de la moció, que té un únic punt. Comença la votació. La moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política pressupostària ha estat aprovada per 61 vots a favor, cap en contra i 58 abstencions. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí.