Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 135 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da u sali postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Nikola Novaković, Branče Stojanović, Željko Tomić i Vukosav Tomašević. Nastavljamo rad po utvrđenom dnevnom redu. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI (pojedinosti) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Nataša Jovanović, Zoran Krasić, Paja Momčilov, Momir Marković, Vjerica Radeta, Dragan Čolić, Petar Jojić, Nemanja Šarović, Milan Stevović, Aleksandar Vlahović, Boris Karaičić, Jovan Todorović, Živojin Stefanović, Jovan Palalić i Žarko Obradović. Primili ste izveštaje Odbora za privatizaciju i Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila zajednički načelni pretres, u okviru koga je razmatran i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Nataša Jovanović, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, neprihvatljivo je što predstavnika Vlade, a naročito ministra, nema ovde, jer rasprava u pojedinostima o predlogu zakona o privatizaciji bi, kroz dodatnu argumentaciju poslanika Srpske radikalne stranke, trebalo da utiče na to da se ovaj zakon poboljša i da bude u funkciji, pre svega, zaposlenih u Srbiji i onih čija preduzeća tek treba da uđu u proces privatizacije. Moj amandman se odnosi na veliko ovlašćenje koje je još u Zakonu o stečajnom postupku dato Agenciji za privatizaciju, a sada se potvrđuje ovim zakonom kroz činjenicu da se daje mogućnost da Agencija imenuje i obavlja poslove stečajnog upravnika. Postavlja se pitanje odakle Agenciji licenca za obavljanje poslova stečajnog upravnika i kako zaposleni u onim preduzećima kod kojih se pokrene stečajni postupak mogu da veruju Agenciji koja je u više navrata, kroz nekoliko stotina slučajeva u kojima nije postupila i reagovala kako treba, pokazala da nema nikakav kredibilitet i da ljudi, a pre svega direktor Agencije, nisu za tako nešto sposobni i očigledno da nisu imali dobru nameru da pomognu zaposlenima u Srbiji. Mnogo je preduzeća u kojima je pokrenut stečaj i to su danas krupni problemi za sve veće i manje gradove u Srbiji. Izneću vam samo slučaj Fabrike mesne industrije "Crvena zvezda" - Kragujevac, nekada najpoznatije i veoma profitabilne mesne industrije, koja je imala veliki izvoz u zemlje na zapadu i širom sveta izvozila svoje proizvode, a danas fabrike u koju je pre dve i po godine uveden stečaj, u kojoj radnici sada preko nadležnog trgovinskog suda pokušavaju da zaštite svoja prava. Mnogo je pitanja vezanih za stečaj u ovom preduzeću i s obzirom da su me radnici, sada potpuno obespravljeni, zamolili da iznesem neke od nepravilnosti kada je stečaj uveden, budite ljubazni i saslušajte bar deo onoga što su oni tražili da čuju i poslanici u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Troškove stečajnog postupka za mesnu industriju "Crvena zvezda" - Kragujevac predujmio je dužnik "Zvezde", "Sport" d.d, tada po savetu lokalnih dosovskih vlasti, kako je sam vlasnik naveo, a ne predlagač ZOP, filijala Kragujevac, što je van Zakona o prinudnom poravnanju, stečaju i likvidaciji, koji je tada bio na snazi, i van sudske prakse. To je zaista nezabeleženo u dosadašnjoj praksi, ali je, nažalost, istinito. Odluka o stečaju nije doneta u Trgovinskom sudu Kragujevac, kao stvarno i mesno nadležnom, već zamislite, na sednici Socijalno-ekonomskog saveta grada Kragujevca, čak i to postoji. I, zakupac MAP internacional koristio je robnu marku "Zvezde" u proizvodnji i pakovanju svojih proizvoda, iako to ugovorom nije bilo predviđeno. Međutim, ove obespravljene radnike, koji su kod nadležnog trgovinskog suda zatražili svoja prava, naročito je intrigirala činjenica da ni veterinarska, ni inspekcija rada nisu ništa preduzele, iako im je ta činjenica bila dobro poznata, jer su obišli pogone "Zvezde", ali 26.2.2003. godine u njima nisu zatekle nikoga, dok je 26.3.2003. godine inspekcija rada zatekla, navodno, četiri administrativna radnika bez ugovora. U isto vreme, stečajni upravnik navodi da je tekla proizvodnja paštete pod robnom markom "Zvezde", bez ikakvog nadzora koji je za tako nešto potreban. U toku postupka stečaja je trajao postupak po žalbi pred Višim trgovinskim sudom u Beogradu. Takođe, njima nije poznato i tražili su u dopisu, koji su uputili i gospodinu ministru i gospođi Zori, objašnjenje kako je moguće da se firma "Zvezda-mesopromet" pojavljuje kao ponudilac sadržane sirovine MAP-a internacional, "Juhor-eksport" a.d. Jagodina. Isti je sirovinu odbio zbog neispravnosti, a radi se o oko 27 tona sirovine. Čija je to sirovina, "Crvene zvezde" ili firme "Zvezda-mesopromet", kada je jasno da je MAP-a internacional zakupila kapacitete "Crvene zvezde"? Kome je ta roba prodata, kada je uništeno samo 9.300 kilograma sirovine? Mnogo je još pitanja, između ostalih i to šta je sa manjkom, koji je utvrđen prilikom imenovanja stečajnog upravnika u ovom preduzeću, od 814.063 dinara osnovnih sredstava.
Gospođice Jovanović...
Evo, završavam. Radnici kojima su ta sredstva poverena na čuvanje i raspolaganje ili stečajni upravnik moraju da dobiju saznanje o tome. Kako je moguće da neko na takav način barata i operiše, prilikom uvođenja stečajnog postupka, osnovnim sredstvima? Kada je na ovakav način urađen stečaj u nekada najpoznatijoj mesnoj industriji u našoj zemlji, u "Crvenoj zvezdi" iz Kragujevca, možemo samo da zamislimo na koji način će, ako ne prihvatite ovaj amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS, kriminal, u pravom smislu reči, da cveta i da vlada, dok radnici...
Gospođice Jovanović...
.... nedužni, bez hleba, bez mogućnosti da izdržavaju sebe i svoju decu, stradaju pod ovom i ovakvom vlašću koja nastavlja, nažalost, kontinuitet ove prethodne.
Molim da stvarno vodimo računa o Poslovniku. Da li se još neko po članu 1. javlja za reč? Da. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član zakona odnosi se pre svega na stečajeve i na kontrolu koju vrši Agencija za privatizaciju. Rekao bih par reči o stečaju. Mi smo Zakon o licenciranju stečajnih upravnika doneli još u julu mesecu prošle godine. To je bio uslov da bi Zakon o stečaju mogao da se primenjuje. Koliko vlast vodi računa o stečaju i stečajnim postupcima i svim malverzacijama i kriminalu koji se dešava u okviru tih postupaka pokazuje činjenica da do dana današnjeg nemamo formirano i nemamo licencirane stečajne upravnike i da to ide jako sporo. Zakon o stečaju stupio je na snagu 2. februara. Agencija je u svom operativnom planu, verovali ili ne, za ovu godinu predvidela 12 preduzeća u kojima će sprovoditi stečaj. Bilo bi zanimljivo od ministra dobiti informaciju koja su to preduzeća i zbog čega baš tih 12 preduzeća, kada smo svi svesni da postoji par stotina preduzeća koja su u društvenom vlasništvu, u kojima se trenutno sprovodi stečaj. Očigledna je selekcija na preduzeća koja su nekome interesantna iz nekih razloga. Očigledno je da je Vlada svesna da trgovinski sudovi ne rade svoj posao onako kako treba i da je nezadovoljna. To je bio razlog zbog čega se stečaj predaje Agenciji za privatizaciju u ruke i pruža joj se mogućnost da daje stečajne upravnike. Činjenica je da se vlast uplašila tog posla koji je pred njom, da nije istrajala i da se povlači iz postupka stečaja i ostavlja da stvari teku onako kako to trenutno ide, a ide loše. Naveo bih primer jednog preduzeća, imam obavezu prema radnicima Građevinskog preduzeća "Rad" iz Beograda, u kome je stečaj u oktobru mesecu bio priveden kraju. Isplaćena su sva dugovanja prema radnicima, sa svim firmama koje su imale potraživanja sklopljen je dogovor o nadoknadi svih potraživanja; bilo je potrebno samo da se to ozvaniči na jednom od sudskih ročišta. Istog trenutka kada je do toga došlo, kada je gospodin Goran Kljajević shvatio da je sa stečajem u "Radu" završeno, smenjen je stečajni upravnik, i njegov zamenik, a na njegovo mesto postavljen je novi čovek, koji je u toku novembra i decembra pokušavao na sve načine da što više rasproda bez tendera, bez ikakvih kriterijuma svu imovinu "Rada", odnosno onih 50% koliko je bilo potrebno da bi se izbegao ovaj zakon koji je stupio na snagu 2. februara. Bez obzira na to, išlo se na prodaju preduzeća sa početnom cenom od milion evra, mada se na osnovu one dokumentacije koja je pripremljena u prethodne tri godine, pre nego što su bivši stečajni upravnici smenjeni, vidi da je imovina 50, a možda i sto puta veća nego što je početna cena. Kada je u pitanju kontrola, imamo loše stanje u oblasti kontrole u Agenciji za privatizaciju. Tu se ne radi ništa od onoga što bi trebalo da se radi, ili se ne radi na pravi način. To su, uglavnom, falš kontrole. Isto tako bih na primeru jednog preduzeća iz Pomoravskog okruga, na primeru "Ravanice" iz Ćuprije, pokazao kolika je nebriga i nezainteresovanost Agencije za privatizaciju za sudbinu preduzeća nad kojima treba da sprovede privatizaciju. Naime, pre godinu dana raspisan je tender za preduzeće "Ravanica" iz Ćuprije. Javilo se šest interesenata, a nisu mogli da uđu u fabrički krug zahvaljujući jednom ćuprijskom mafijašu – Radetu Bilderu, koji je zaustavio kupce i nije im dozvolio da uđu u krug fabrike i da provere navode iz dokumentacije koju su otkupili. Agencija za privatizaciju ništa nije uradila po tom pitanju, a godinu dana je prošlo, proizvodnja je desetkovana, polovina radnika iz tog preduzeća je otpuštena...
Gospodine Antiću...
Tek su dve sekunde prošle, nije valjda toliki problem.
Zato što je malopre bilo sedam minuta.
Dobro, završavam, samo trenutak. Radi se o 500 radnika i bio bi red da ih ispoštujemo za toliko, jer je polovina od njih već ostala bez posla i na ulici su. Dobro, a onda to oduzmite gospođici Nataši, nemojte meni.
Ništa ne oduzimam, nego vas molim da poštujete Poslovnik, pet minuta.
Kažem vam, zamolio sam vas samo za dve rečenice. Rekao bih da se radi o preduzeću koje je dobro poslovalo pre toga, a ni do dan-danas nije nam jasno šta se dešava sa tim preduzećem, jer se po novom operativnom planu ono ne nalazi ni u planu privatizacije u okviru tendera, odnosno prešlo se na aukciju. Očigledno je da je pritiskom na Agenciju...
Gospodine Antiću, šest minuta.
... pojedinac uspeo da izbegne privatizaciju i da sve radnike stavi u situaciju da ne mogu da računaju na svoja radna mesta.
Zahvaljujem se, gospodine Antiću. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Sudeći po odgovoru koji je Vlada dala povodom ovog amandmana, može da se stvori neka zabuna, kao da podnosioci amandmana nisu znali šta su hteli amandmanom. Mislim da predlagač nije znao šta je hteo kada je napisao ovaj član 1. Narodna skupština je donela Zakon o stečajnom postupku. Tada je rečeno da će u slučaju stečaja nad društvenim preduzećima stečajni upravnik biti Agencija za privatizaciju. Ovo što vi dodajete u vašem članu, kaže: "Pored poslova iz stava 1. ovog člana, Agencija za privatizaciju obavlja i poslove stečajnog upravnika, ako je stečajno veće imenuje...". Ne zavisi od stečajnog veća. Kada su u pitanju društvena preduzeća, otvori se stečajni postupak, Agencija za privatizaciju je stečajni upravnik i ne zavisi od stečajnog sudije i od stečajnog veća. Gospodine ministre, da ste ovaj stav formulisali kao – pored poslova iz stava 1. ovog člana Agencija za privatizaciju obavlja i poslove stečajnog upravnika u skladu sa zakonom kojim se uređuje stečajni postupak, mi ne bismo podneli amandman. Kada stavite ovo "ako", kada stavite neku ogradu kad zakon ne dozvoljava da se stavi ograda, onda nas upozoravate da nešto može da se desi. U kom smislu? Da pravite razliku između stečajnih postupaka koji su otvoreni pre stupanja i posle stupanja na snagu ovog zakona, da reterirate, jer Agencija za privatizaciju nije sposobna da sprovede poslove stečajnog postupka nad društvenim preduzećima nad kojima je otvoren stečajni postupak, da ne pričam o onim preduzećima koja očekuju stečajni postupak kako nam najavljuje ministar za rad i socijalna pitanja. Da bi ovo bilo kompletirano potrudili ste se da dodate novi stav 3. i kažete – u obavljanju poslova itd. Agencija proverava. Agencija ne može da proverava, ona utvrđuje. A da nešto nije u redu, ministre, pogledajte sami, stav 1. kaže – Agencija za privatizaciju (u daljem tekstu: Agencija), a u poslednjem stavu koji sada ubacujete na kraju stoji – Agencija za privatizaciju, pa opet – (u daljem tekstu: Agencija). Vi u jednom istom članu dva puta dajete generički pojam za Agenciju za privatizaciju. Ko vam je radio ovo? Kako je ovo moglo da prođe zakonodavstvo? Kada budete objavili, kada se vidi prečišćeni tekst člana 5, videćete da u zagradi imate agenciju i u 1. stavu i u 3. stavu. Da li je neko gledao kada je pravio ovaj predlog zakona? Ovo što ste ubacili u novom stavu 3. potpuno odudara od koncepcije i sadržine člana 5. To da Agencija mora da proverava procenu vrednosti u okviru kontrole, to je već sve sadržano. Ali, da bi se zamaglilo, da bi se zadovoljila publika, ubacuje se sve i svašta, od jednog do drugog stava, čak i nešto što ne pripada materiji koja je u naslovu određenog člana. Naravno, onda nije ni čudo što se pravi zabuna, nije ni čudo što kada dođe kod Trgovinskog suda i kod ovog predsednika što piše pesme imamo haos. Onda sada 250 poslanika može da izađe za ovu govornicu i da vam govori koji su konkretni problemi stečajnih postupaka koji su u toku. Gotovo da nema nijednog bez neke malverzacije. Da li je tu odnos 1:50, 1:10, postavlja se više kao tehničko pitanje. Mi smo vas upozoravali kada se donosio Zakon o stečajnom postupku da nije dobro što Agencija za privatizaciju preuzima ove poslove. Upozorili smo vas da nije dobro što pravite Agenciju za licenciranje stečajnih upravnika. Rekli smo vam da to neće biti problem tog vašeg koncepta treće etape privatizacije srbijanske privrede. Niste nas poslušali, a evo danima nas zatrpavate novim zakonima o izmenama i dopunama zakona koje smo usvojili pre šest meseci. I, gle čuda, sada ubacujete sve ono što smo stavili kao primedbu prilikom usvajanja onih zakona. Nemojte, ovo je neozbiljno. U nastavku ćemo vam objasniti zašto ovaj koncept ovoga što vi radite nije dobar. Vi ste u izveštaju Vlade, gde ste dali mišljenje povodom našeg predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, pokušali da izbegnete prave odgovore; nije tako, nije sazrelo, nije ovo, nije ono, a sada pravite promene, na pogrešan način, svega toga što smo mi predložili. O tome se radi.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Gospodin Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, možemo slobodno da kažemo da od 6. oktobra do sada imamo dva načina privatizacije. Jedan način je išao preko Agencije za privatizaciju i drugi način je išao iz stečajnog postupka. Navodno, u stečajnom postupku je bilo dosta zloupotreba od strane trgovinskih sudova, od strane stečajnih upravnika, pa je ova nova DOS-ova većina napisala nov Zakon o stečajnom postupku, gde je uvela institut stečajnog upravnika koji treba da ima licencu, Agenciju za licenciranje stečajnih upravnika, a sada ovde imamo situaciju da je i Agencija za privatizaciju stečajni upravnik. Kao da se želi da svi načini privatizacije budu objedinjeni u jednom delu, pogotovo u onom delu postupka gde nije bila nadležna izvršna vlast, nego sudska. Novim zakonom i stečajno veće. Sada se sva ta prava dobrim delom oduzimaju i taj posao treba da radi Agencija. Najveći problem nisu sami zakoni, ni Zakon o privatizaciji, koji može da se popravi, ni Zakon o stečajnom postupku, ali je problem u onome ko sprovodi te zakone. Najveći problem u privatizaciji baš je pravila Agencija za privatizaciju. Čini mi se da više pažnje treba da obratite na samu Agenciju, nego na načine privatizacije, i na to šta je ta agencija radila pre nego što ste došli na vlast, odnosno kada ste izašli, jedno kratko vreme, iz vlasti, i sada kada ste nastavili, kako se privatizacija sprovodi. Ne postoji ni jedna jedina privatizacija na teritoriji Republike Srbije koja je čista. Zar nikome u Agenciji nije palo na pamet zašto se za neko preduzeće koje posluje izuzetno dobro, koje ima velika osnovna sredstva, gde je početna cena mala, niko ne javlja na te tendere dok se ne ispuni uslov da je dovoljan jedan učesnik na tenderu? Zašto o tome ne brinete? Zašto zakonski ne kažete – ne može manje od tri ili ne može manje od pet i ne može jedan. To je problem u privatizaciji. Sada imate situaciju... evo, ja ću da navedem primer jednog ugostiteljskog preduzeća koje je prodato za nekih 200.000 - 250.000 evra, velikog preduzeća. Jedan lokal, bilo koji, a možete i to da proverite, košta toliko, sa svim obavezama koje to preduzeće ima, znači, sa kreditima, sa neisplaćenim ličnim dohocima itd. i sa tom cenom koliko je plaćeno. Tu je problem u privatizaciji, a ne u licenciranju stečajnih upravnika, ne u tome da privatizaciju treba da vodi Agencija, koja ne stiže onaj svoj deo posla da sprovede kako treba. Zato smo protiv ovakvog novog koncepta privatizacije, koji će da sprovodi Agencija kroz stečajni postupak.
Da li se povodom ovog amandmana još neko javlja za reč? (Da.) Narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS podnela je niz amandmana želeći pri tome da ovaj zakon popravi. Koleginica Nataša Jovanović je podnela amandman na član 1. stav 1. Predloga zakona da se taj stav briše, a u obrazloženju smo jasno naglasili da su predložena rešenja u suprotnosti sa Zakonom o stečajnom postupku. Dakle, ovim članom 1. Predloga izmena i dopuna Zakona o privatizaciji, koji je Vlada predložila Narodnoj skupštini i dala na razmatranje i usvajanje, propisuje se proširivanje kruga delatnosti Agencije za privatizaciju i na poslove stečajnog upravnika. Stečajno veće može imenovati za stečajnog upravnika Agenciju za privatizaciju, a to se opravdava činjenicom da je Agencija specijalizovana ustanova i da se na taj način postiže stroži nadzor i ujednačuje praksa. Znači, proširuje se delatnost i na oblast stečaja, koja je do sada bila izvan nadležnosti Agencije i postiže se samo još veća centralizacija i mogućnost za niz malverzacija i za korupciju. Ono što je najbitnije, amandmanom koleginice Nataše Jovanović ukazujemo na to da je rešenje iz Predloga zakona potpuno u suprotnosti sa Zakonom o stečajnom postupku. Nadam se da ćete prihvatiti amandman koleginice Nataše Jovanović i poslaničke grupe SRS, jer je sasvim jasno, iz izlaganja svih nas koji smo govorili o ovom članu 1, zašto treba da se briše ovaj član 1. stav 1. Ako je u suprotnosti sa Zakonom o stečajnom postupku, sasvim je jasno da vi treba ovaj amandman SRS da prihvatite.
Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Pošto su Vlada i Odbor za privatizaciju prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Živojin Stefanović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Zahvaljujem se, gospodine Anđelkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poslanik SPS-a Živojin Stefanović podneo je amandman, za koji mislim da skupštinska većina treba dobro da razmisli i da ga prihvati. Pošli smo od osnovnih programskih opredeljenja naše stranke, ali i od potrebe da se ipak naprave neki ustupci kada su u pitanju radnici zaposleni u preduzećima koja se privatizuju. Šta smo predložili? Predložili smo da ove izmene budu proširene, dakle u odnosu na ono što je Vlada predložila, a Vlada je predložila da Agencija određuje metod privatizacije, što nam nije sporno, ali smo takođe predložili da se uvede još jedan vid privatizacije, tako da bi ovaj član glasio: "Prilikom prodaje kapitala, odnosno imovine subjekta privatizacije, pravo preče kupovine ima konzorcijum zaposlenih koji prihvati knjigovodstvenu vrednost društvenog kapitala. Ukoliko ne postoji konzorcijum zaposlenih za kupovinu kapitala, prodaja kapitala, odnosno imovine subjekta privatizacije sprovodi se putem sledećih metoda: javnog tendera i javne aukcije". E, sad, šta je ovde suština? Pravo preče kupovine je na neki način prirodno pravo za one koji su zaposleni u preduzećima koja nisu privatizovana. Ako ti ljudi koji rade u tim preduzećima, a koji su po pravilu i stvarali ta preduzeća, žele da preduzeće kupe po knjigovodstvenoj vrednosti zašto bi neko bio protiv. Pogotovu zato što u iskustvu imamo da se, po pravilu, preduzeća prodata na aukcijama prodaju znatno ispod knjigovodstvene vrednosti, kada se posmatra prosek na nivou privatizovanih preduzeća u protekle, recimo, četiri godine. I, zašto bi sada neko bio protiv da radnici plate knjigovodstvenu cenu i kupe preduzeće u kome su zaposleni? Vi znate da se na aukcijama startuje otprilike sa 20% knjigovodstvene cene i da se onda licitacijom ili dizanjem te cene dolazi do nekih konačnih prodajnih cena. I, po pravilu, još jednom to podvlačim, to je niže od knjigovodstvene cene. U odgovoru Vlade je rečeno da bi time radnici, odnosno konzorcijum, bili dovedeni u privilegovan položaj u odnosu na druge moguće kupce. Ali, zašto bi to bio problem? Pa, znate, kada je neko izgradio to preduzeće onda je valjda logika stvari u tome da on najbolje zna kakvo je to preduzeće, da najbolje zna koje programe u tom preduzeću može da realizuje na način da posluje sa dobiti, da najbolje zna muku tih zaposlenih i da najbolje zna ono što je potrebno u tom preduzeću uraditi, a pri tome je spreman da sve to isplati. Ako se desi da ne postoji konzorcijum, da ne postoje zainteresovani radnici, ništa ne sprečava Agenciju da ovo preduzeće putem javnog tendera ili aukcije proda, na način kako je to i do sada bio slučaj. Dakle, neće radnici doći u ravnopravan položaj. U nekim varijantama čak bi radnici možda bili i oštećeni time ako bi ih terali da prave konzorcijum i da kupuju preduzeće po knjigovodstvenoj ceni, jer bi verovatno na nekim aukcijama postigli nižu cenu. Ali, ako postoje preduzeća u kojima su radnici životno zainteresovani da u tim preduzećima budu i vlasnici, ne vidim razloga da ih u tome sprečavamo, jer to ne ruši koncept ove privatizacije, iako, kao što znate, SPS ima dosta različit koncept u odnosu na ovaj koji se sada sprovodi. Ali, prosto pokušavamo da uvedemo neku vrstu pravične privatizacije i omogućimo tim ljudima da budu prosto ravnopravni sa drugima, a moglo bi se reći i malo ravnopravniji, zašto da ne. Kada neki seljak uzima u zakup na 20 godina jednu njivu, obrađuje je, đubri je, čuva od korova itd., pa sad taj vlasnik hoće da je proda, a u ovom slučaju država se ponaša kao vlasnik svih društvenih preduzeća, odnosno Agencija, onda je valjda najnormalnije da onaj ko je brinuo o toj njivi punih 20 ili ko zna koliko godina ima i pravo preče kupovine. Konačno, postoje dobra iskustva u nekim drugim propisima koji nam upravo omogućuju da komšija koji prodaje njivu ima obavezu da ponudi onog prvog koji bi mogao biti zainteresovan da je kupi. Valjda su radnici najzainteresovaniji za preduzeća koja su stvorili. Mislim da ovaj amandman valja prihvatiti ne samo zato što ga mi predlažemo nego zato što ništa ne smeta sadašnjem modelu, a popravlja kvalitet zakona i radnike dovodi u položaj koji im više odgovara. Hvala lepo.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić. To je još samo dva poslanika po jednom amandmanu gospodina Markovića, ako bismo taj kriterijum uzeli, onda bi prethodni amandman bio još slabije obrazložen.
Gospodine predsedavajući, kolege poslanici, apsolutno podržavam amandman koji je podneo naš kolega Živojin Stefanović, koji je sprečen da bude danas na Skupštini. Moj kolega Jovan Todorović je apsolutno objasnio šta je suština amandmana. Nisam se javio da bih dopunio Jovana Todorovića koji je poznat, bar u našoj poslaničkoj grupi, a i šire, kao ekspert što se tiče privrede i bankarstva, već sam se pre svega javio da objasnim da ovaj amandman ima i neke ranije korene. Privatizacija koju su sprovodili socijalisti i radikali 1997. i 2000. godine dala je prave rezultate. Sve velike firme koje su tada ušle u privatizaciju... a spominjem samo "Bambi" iz Požarevca, evo, i dalje je jedna od najuspešnijih firmi u Požarevcu. To danas nije teško, s obzirom da je Požarevac nekada bio najjači, kako agroindustrijski kompleks tako i energetski kompleks. Samo bih zamolio uvaženog ministra, s obzirom na ove tri-četiri godine, da ima veliku obavezu da poboljša Zakon o privatizaciji, kako u normativi tako i u konkretnim slučajevima, znači preko Agencije za privatizaciju. Mesna industrija Požarevac, koja je bila gigant, glavni snabdevač Vojske Jugoslavije nekoliko desetina godina, najveći izvoznik za najosetljivija područja npr. američko tržište, došla je u situaciju da je danas u stečaju, da je pitanje kako će izaći iz stečaja, da su tri godine razni ljudi iz Agencije za privatizaciju, a kasnije ću i da vam citiram jedan članak, s obzirom da imam dokumentovana pisma tadašnjeg rukovodstva i radnika MIP-a od 2001. do 2003. godine. Centar za živinarstvo, drugi po veličini u staroj Jugoslaviji, takođe je u stečaju. Takođe ne postoje ni kupci, a ni najava da će neko biti zainteresovan. "Voćeprodukt" takođe, kao i Fabrika stočne hrane, koja je privatizovana iz stečaja. Hiljadu i po radnika je 2000. godine kako-tako primalo lični dohodak, a sada su došli u situaciju da budu na birou rada, odnosno da čekaju da li će ih neko privatizovati. Bilo je i zaposlenih ljudi iz Agencije za privatizaciju sa područja Braničevskog okruga, ali mislim da su njihovi rezultati ravni nuli. Zamolio bih ministra da obrati pažnju na opasnost koja sledi i koja će se verovatno desiti ovih dana. Vi znate i čujete preko medija da su trenutno štrajkovi u kopu Kostolac. Ne štrajkuje 50 radnika, od 1.500, koliko ima Kostolac, nego štrajkuje 50 radnika, od njih 80 ili 100, koliko je zaposleno u "Georadu", a to su one firme koje će restrukturiranjem biti izuzete iz Javnog preduzeća Kopovi Kostolac. Dobili su određene garancije da će prve tri-četiri godine imati određene poslove za usluge, a pitam se šta će biti posle te četiri godine. Šta će biti nakon četiri godine sa svim tim preduzećima u tom energetskom kompleksu, ako ih nazovemo preduzećima, preduzećima koja će pružati usluge, a to su u Kostolcu i "Standard", i FIU "Minel", i "Georad", koji danas štrajkuje, i "Autotransport". Opet će ući u privatizaciju, s obzirom da će biti tako od strane "Kostolca", jer su im i sada bili na teretu, doći će u situaciju da se prodaju, niko neće moći da ih kupi i otići će u stečaj. Znači, na ovoj sednici Skupštine imamo zakon o energetici, pa će biti dosta priče o tome, ali samo da napomenem, ministre, verovatno će i taj problem na vas da se svali, pored onih problema koje ste dobili 2002, 2003. i 2004. godine iz privatizacije. Zamolio bih vas, ministre, ako ste u prilici, kada prođu vaše obaveze u Skupštini što se tiče zakona, jer ste jedan od retkih ministara koji je ovde stalno prisutan, da primite te ljude iz Braničevskog okruga, neće vam biti teško, i da se objasni šta je sa privatizacijom ta četiri giganta i šta će biti sa restrukturiranjem u "Kostolcu", odnosno šta će biti sa 1.200 ljudi posle četiri godine. Mislim da je vama u interesu da radite i ono šta će biti narednih godina. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, radi se o jednoj tehničkoj intervenciji. Pretpostavljam da se omaškom predlog ovog člana 3. našao u izmeni Zakona o privatizaciji. Zapravo, radi se o članu koji reguliše ko ne može biti kupac kapitala ili imovine i stav 2. tačka 1) u ovom tekstu zakona glasi da kupac kapitala ne može biti pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom. Naš predlog jeste da se posle reči "društvenim kapitalom" dodaju reči "kao i većinskim državnim kapitalom", jer zadatak tranzicije jeste povlačenje države iz privrede. Ukoliko se pak izričito ne definiše da kupac kapitala ne može biti i subjekt sa većinskim državnim kapitalom, to može da omogući državnim ili javnim preduzećima da imaju aktivno učešće u privatizaciji, što je pogrešno, jer i ta državna preduzeća moraju biti vrlo uskoro u samom procesu privatizacije, odnosno državni kapital mora biti privatizovan, deo kapitala, kao i društveni kapital. Prema tome, amandman ima za cilj da u tehničkom smislu ispravi ovaj član koji je predložen od strane Vlade Republike Srbije.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Sada ću da iznesem jedan aspekt ovog predloženog amandmana – ako bismo ostali na ovom konceptu da društveno preduzeće ne može ništa da čini u pogledu privatizacije, onda je logično i da država ne treba ništa da čini. Kada bi jednog socijalistu, kao što sam ja, pitali šta bi zapravo on uradio u ovom članu 12. onda bi on izbrisao tačku 1) u kojoj se kaže - domaće pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom ne može, dakle, imati društveni kapital u ovoj privatizaciji. Zašto bih to izbrisao? Zato što mislim da u životu postoje slučajevi kada društveno preduzeće kupovinom dela društvene imovine nekog drugog društvenog preduzeća ili kupovinom čitavog malog preduzeća može znatno ojačati svoju poslovnu sposobnost i može postati znatno atraktivnije za buduće kupce. Uzmite primer dislociranih pogona u odnosu na sedišta preduzeća koja posluju sa većinskim društvenim kapitalom, a tamo na području neke druge opštine postoji pogon koji bi trebalo da zaokruži svoju poslovnu celinu i svoj proizvodni program. Zašto bismo onda to preduzeće sprečavali, dokle god traje privatizacija, da učestvuje u tome. Konačno, kada dođe zadnji rok za privatizaciju, onda bi i ono bilo privatizovano, sa svim tim društvenim kapitalom koji se na taj način stvorio, i kupac koji bi ga kupio imao bi mnogo manje razloga da menja koncepciju preduzeća, da otpušta radnike, da prodaje imovinu itd. Dakle, to bi bila promena koja bi suštinski doprinela ubrzanju privatizacije, iako ne izgleda tako, nego izgleda da društveni kapital proizvodi društveni kapital itd., ali rokovi su tu ipak dati i u jednom trenutku neće biti društvenog kapitala, ali će biti drugačije koncipiran, drugačije sastavljen i sigurno efikasniji u onom poslovnom smislu. Ako sada isključimo i državu, onda ćemo napraviti još jednu grešku. Ko kaže da država ne može kupiti deo društvenog kapitala, a nakon toga, sa privatizacijom javnog preduzeća koje je u vlasništvu države, privatizovati i taj kapital. A zašto? To je za mene ekonomski necelishodno i poslovno promašeno. Zašto ne bi kupilo neko javno preduzeće, uzmite EPS, nešto što jako znači i što sada koristi kao uslugu da ga uklopi u taj EPS, a kada se bude EPS privatizovao prodaće i to i država će imati prihod, ali će verovatno postići bolju cenu, jer je preduzeće kompletirano i ima ono što mu nedostaje. Mislim da ovaj amandman ne treba prihvatiti, a najbolje bi bilo da buduća promena bude upravo u tom smislu da može i društveno preduzeće učestvovati u ovim postupcima privatizacije. Hvala lepo.
Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničkog kluba SRS podneo sam amandman kojim tražim da se u članu 3. tačka 2) Predloga zakona tekst "neizmirene do dana podnošenja ponude na tender, odnosno prijave za učešće na aukciji" briše. Da bi i građanima i poslanicima bilo jasno, ja ću vam pročitati tačku 2). Dakle, kaže se ovako: "fizičko lice, pravno lice i osnivač pravnog lica, koje prema subjektu privatizacije ima dospele obaveze neizmirene do dana podnošenja ponude na tender, odnosno prijave za učešće na aukciji". Odgovor koji sam dobio od Vlade Republike Srbije zbog čega amandman nije usvojen kaže – imajući u vidu izneto, propisano je da učesnici u postupku privatizacije – pa se kaže dalje u tekstu – ne mogu biti kupci kapitala ili imovine ukoliko ne izmire obaveze. Prihvatanje predloženog amandmana imalo bi za posledicu da Zakon o privatizaciji unapred sankcioniše ponašanje savesnog poverioca kao potencijalnog kupca kapitala ili imovine u slučaju kada se radi o njegovoj obavezi prema subjektu privatizacije itd. Možete doći u situaciju da se u dogovoru (a od kada je prošla ona "buldožer revolucija" sve se uglavnom u dogovoru i radi) preuzme roba iz jednog preduzeća u ogromnoj vrednosti, da se roba ne plati, da se kapital ne vrati preduzeću, da se u međuvremenu roba proda i da se taj novac plasira u neku od banaka. Pri tom ne mislim na ove Dinkićeve banke, jer počev od ministra, pa zaključno sa direktorom banke, i kada bi se davili u Moravi bolje da mu kažete - evo ruke, a ne - daj ruku,jer oni ne daju nego uzimaju. Ali, ima banaka koje su kapital, daju vrlo visoke kamate i da se taj kapital oplodi i da se samo od oplodnje tog kapitala sutradan kupi preduzeće. Ne može, dame i gospodo, neko ko je dužnik preduzeća koje se prodaje da učestvuje u kupovini tog preduzeća. Suština amandmana je u tome i smatram da će tek usvajanjem ovog amandmana ovaj član 3. odnosno tačka 2) ovog člana imati smisao. Oni koji duguju preduzeću koje se prodaje, bilo na tenderu, bilo na aukciji, koji su dužnici, do dana prodaje ne mogu biti kupci. Jer, danas se raspisuje tender, danas može da vrati dug i danas da se pojavi kao kupac i danas, odnosno sutra kada bude ta licitacija, da kupi to preduzeće onaj koji je zbog svog nesavesnog poslovanja, zbog dugovanja tom preduzeću doveo preduzeće u vrlo nezavidnu situaciju i samim tim mu maksimalno oborio cenu. Bojim se, što reče Branko Ćopić - znam ja vas, pa se zbog toga bojim, da zbog ovakvih situacija možemo dovesti privredu u situaciju da se za sitne pare kupuju velike materijalne vrednosti i za pare stečene na ovakav način.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo poslanici, amandman je dobar zato što sprečava mogućnost zloupotrebe u postupku privatizacije. Oni koji su ga odbili uopšte nisu razmišljali koji su sve mogući načini zloupotrebe u samom postupku privatizacije, zato što, čini mi se, u nekom ozbiljnom poslu nikada nisu ni bili. Postoji više načina poslovanja sa određenim pravnim licima, fizičkim licima itd. Postoji više načina davanja robe, zavisno od dužine poslovanja između pravnih lica, subjekata, od količina koje se uzimaju, daju se neki rabati, pa sve do rokova plaćanja. Dovoljno je da se direktor i onaj ko želi da kupi ovo preduzeće dogovore na koji rok će biti plaćanje određene robe. Može da bude i godinu dana, niko ne brani, nigde zakonom nije zabranjeno, može i duže. Šta se dešava dalje? Kada se preuzme roba, prodaje se za kraće rokove, jer kod privatnika nema milosti po pitanju rokova i rabata, isključivo interese gleda. Kada nastupi privatizacija, roba je prodata, naplaćena, novac stoji i čeka. Kada otpočne postupak privatizacije sa istim tim novcem koji dužnik ima kupuje preduzeće, predmet privatizacije i kada postane vlasnik više nikakvu obavezu nema ni prema kome, a pogotovo ne prema svom preduzeću da te obaveze izmiri. Zato je amandmanom predviđeno da dužnik po bilo kom osnovu, dok ne izmiri obaveze prema subjektu privatizacije, ne može da učestvuje u postupku privatizacije.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Prvo, povodom amandmana gospodina Vlahovića. Verovatno taj amandman treba da se usvoji ako se ima u vidu, ako tako može da se nazove, ovaj istorijski trenutak. Onda je to stvarno opravdano. Povodom amandmana gospodina Markovića, čudi me da niste prihvatili ovaj amandman i na taj način otklonili pravno-tehničke, pravno-logičke nelogičnosti ovoga što ste naveli u tački 2). Znači, kupac kapitala ili imovine ne može biti fizičko lice, pravno lice i osnivač pravnog lica koji je prema subjektu privatizacije predmet prodaje. To nije prodavac, to je roba. Ima dospele neizmirene obaveze. U samom pojmu dospelosti nalazi se nekoliko odrednica. Prva jeste da postoji obaveza i da je istekao rok za ispunjenje obaveze. Sve ovo drugo što ste naveli je nepotrebno, pleonazam. Obaveza može da bude buduća, može da bude dospela. U svakom ugovornom odnosu postoji dužnik i postoji poverilac. Naravno da dužnik ne može da kupi svog poverioca, jer postoji razlika u prestacijama. Kako bi mogao onaj što duguje da kupi onoga kome duguje? To bi otprilike bilo - dođite na kasu da uzmete hleb, nemate pare, uzmete hleb i onda se pojavite u privatizaciji da kupite samouslugu. Malo sam banalizovao, ali po terminima to je to. Znači, dospela obaveza je poznat pojam. Ako u postupku privatizacije, odnosno onog presečnog dana kada se vrši aukcija, kada se odlučuje, neko duguje subjektu privatizacije, ne može da bude potencijalni kupac. Sve nadalje što ste doneli je nepotrebno i komplikovano. Ono što me stvarno zaprepašćuje, mislim da će Ustavni sud sigurno za ovaj član i ovu intervenciju da kaže da je neustavna, u tački 3), ministre, vi ste naveli da kupac kapitala ili imovine ne može biti lice sa kojim je raskinut ugovor o prodaji kapitala odnosno imovine zbog neizvršenja ugovorenih obaveza. Kada ovo svedete kao nemogućnost prema konkretnom subjektu privatizacije i generalno prema svim subjektima privatizacije, vi vršite diskriminaciju. To bi bilo otprilike ovako – čovek koji nije platio struju ili je raskinuo ugovor za isporuku električne energije više nikada u životu ne može da zaključi ugovor o isporuci električne energije. To je nemoguće. Vi to možete da koristite kao kriterijum, kao merilo prilikom odlučivanja na aukciji da onaj koji je raskinuo ugovor nema neki bonitet, ali vi ste njega isključili od mogućnosti da se javi i da bude kupac. Vi ste pravno-tehnički pogrešno definisali ono što možda ima neko opravdanje. Mogli ste da stavite da se prilikom određivanja uzima u obzir da li je to neko ko samo falš ide, prijavljuje se, zaključi ugovor, pa raskine itd., ali morate imati u vidu i situacije kada se dešava raskid ugovora bez krivice kupca. Imate situaciju, da vas podsetim (neću konkretno pošto se bune kada se konkretno kaže ime i prezime ili naziv neke firme): učestvovala firma na aukciji, određena za kupca, zaključila ugovor i Agencija za privatizaciju nije ispunila ugovor, jer posle 10 meseci je stekao posed, ušao u posed, čak ne zahvaljujući Agenciji nego zahvaljujući tome što je čoveku pukao film pa ušao nasilno sam, pa ga je onda neko prozvao što za pet-šest dana nije dao neku garanciju, pa je raskinut ugovor. Ko je kriv za raskid ugovora? On što Agencija nije ispunila svoju obavezu po ugovoru? On nije ni mogao da ispuni svoju obavezu, jer nije ni došao u posed. Vi ga tako diskvalifikujete da više nikada ne može da se javi u postupku privatizacije. Vodite računa. To treba da uzmete kao jedan od kriterijuma prilikom aukcije, prilikom tendera, prilikom određivanja ko bi mogao da bude kupac, u zavisnosti od toga kakva je njegova ponuda, šta je nudio itd., ali ne može da bude diskvalifikacioni uslov. Vi ste ga postavili kao nešto što diskvalifikuje čoveka.
Zahvaljujem. Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo videli u ovoj našoj raspravi, poslanici Srpske radikalne stranke su ukazali na neke anomalije sa kojima se srećemo u ovoj privatizaciji. Sigurno je to da ona dugo traje, to niko osporiti neće, praćena aferama i skandalima, u kojima učestvuju ponekad i ministri i potpredsednici naše Vlade. Ono što je treća karakteristika koju možemo da prihvatimo da je tačna, nema neke konzistentne politike koju vi možete da primetite tokom ove naše privatizacije. No, nije to problem koji prati samo privatizaciju. Nemate nijedan sektor društvenog života da je ovde donet na osnovu Ustava i zakona; nacionalna politika, pa tek onda da imate zakone. Ovde imate jednu obrnutu pojavu – da se zakonima hoće da gradi neki sistem, a ja pre mislim da se razgrađuje dosadašnji sistem i da se uspostavlja jedan pravni haos. To je moj utisak. Koliko sam u pravu, to je druga stvar. Ako gledamo kakvo je ponašanje Vlade u svemu ovome, onda čovek stekne utisak da je ona svojim dnevnim potezima često kočničar i otežava brzu i pravednu privatizaciju. Kočničar je sigurno, kad proganja vlasnike stranog kapitala koji su ovde kupili banke. Tipičan primer je "Eksportno-komercijalna banka" i pokušaj da se njoj zabrani rad mimo svih propisa i pravila. S druge strane, kad govorimo o nekonzistentnosti te politike, imamo situaciju da se u ovoj vladi na početku pričalo da će se preispitati sve malverzacije, pa se taj kurs onda menja. Ako opet gledate oblast iz koje dolazim, a to je zdravstvo, šta je urađeno sa privatizacijom u zdravstvu, znamo kakva je situacija sa javnim sektorom i sa javnim preduzećima, šta je sa restrukturiranjem, tu je praktično nula. Kad imate takvo zdravstvo, gde se ne želi da se privatizacija sprovede na jedan evropski, svetski način, onda imate generisanu korupciju i nije ni čudo što danas OLAF ispituje šta se događa u firmi "Sofreko" i sa našim zdravstvenim projektima. Znači, OLAF, a nije Olav Ezbi, koji je takođe u našoj zemlji i opet nešto radi i šara. No, da se vratim na temu priče – privatizacija. Imate nekonzistentnu politiku, imate Vladu gde ministar zdravlja kaže u dnevnom listu "Dnevnik" pre dve nedelje – mi nismo kapitalistička zemlja. Evo, gospodin ministar je ovde, bilo bi lepo da nam kaže koji je to sistem ovde, skidali smo grb sa zvezdom i petokrakom, dajte da ga vratimo ako ne težimo. Kaže ministar – mi smo zemlja u tranziciji. Ako je to tranzicija, ekonomski oblik koji vlada u zemlji, u redu, ali ipak mislim da jesmo kapitalistička zemlja i da tome težimo i da ćemo to sigurno biti. U istoj vladi imate jednu takvu izjavu i to će biti jedna kočnica privatizaciji i onome što želimo. Hajde da se vratim na član 5. U članu 13. predviđeno je da sredstva plaćanja ne mogu biti u obveznicama po osnovu neisplaćene devizne štednje građana izdatim fizičkim licima. Smatramo da ovaj član treba brisati iz dva razloga. Time će se ubrzati privatizacija, omogućiće se da se više aktera pojavi; vi ste i sami kazali, sad su ostala preduzeća koja nisu atraktivna. Na ovaj način ćete omogućiti i da ta neatraktivna preduzeća možda neko, ukoliko ima interes, kupi. S druge strane, vi ćete omogućiti ravnopravnost građanima i fizičkim licima koja su po osnovi ovih obveznica stare devizne štednje oštećena u prethodnom vremenskom periodu. Time ćete priznati da će se ova država ravnopravno odnositi i prema njima, da ne govorim o onim silnim propagandnim akcijama kada ste govorili – država sad vraća po 100 evra. Omogućite da se i oni uključe na ravnopravan način i na taj način dokažite da vi jeste za pošteno vraćanje stare devizne štednje. Toliko, hvala.
Hvala, gospodine Momčilov. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, potom narodni poslanik Momir Marković, pa gospodin Aleksandar Đorđević i Stevanović. Dogovorite redosled.
Predsedniče, pre nego što pređem konkretno na amandman koji se tiče člana 5. skrenuću pažnju ministru i javnosti da je prava šteta što niko nije podneo amandman na član 4. Kako ste izračunali ovu naknadu štete? Aukcija je praktično javni poziv, javno obećanje. Kako vršite ovu diskriminaciju? Samo dve rečenice, da vam ukažem da članovi 12a i 12b zadiru u temelje ustavnosti Republike Srbije. Oni ne mogu da opstanu. Da pređem na član 5. Članom 13. Predloga zakona o privatizaciji potpuno nepotrebno se reguliše šta je sredstvo plaćanja u postupku privatizacije. Moram da kažem da Zakon o platnom prometu reguliše šta su sredstva plaćanja. Zakon o hartijama od vrednosti takođe reguliše sredstvo plaćanja. Vi sada ovde ulazite potpuno nepotrebno u raspravu, da kažete šta to može da bude sredstvo plaćanja, obveznice stare devizne štednje u zavisnosti od dospelosti, jer navodno neko u vašem ministarstvu procenjuje kakva će situacija da bude ukoliko neko otkupi te obveznice sa nekim velikim diskontom, kako će on nepravedno da zaradi velike pare. Zaboravljate osnovnu stvar: država je izdavalac obveznica po osnovu stare devizne štednje. Ona je dala rokove u kojima se vrši naplata tih obveznica, sva sredstva od privatizacije idu državi, a država ima po osnovu obveznica za staru deviznu štednju obavezu prema imaocima tih obveznica. Vi sad imate jedan zatvoreni sistem i sada neko u postupku privatizacije kaže – vi imate obveznicu, ali mi nju ne priznajemo, jer ona nije dospela, već anuiteti dospevaju do 2017. godine. Ne možete ovim zakonom da devalvirate Zakon o hartijama od vrednosti i zakon kojim je regulisano vraćanje stare devizne štednje na način izdavanja obveznica. Onda Vlada ne vodi konzistentnu politiku. Ministarstvo privatizacije proganja i buši Ministarstvo finansija i bankarski sistem naše zemlje i narušava perspektivno budžet Republike Srbije. To je politički neprihvatljivo. To je prvi i veliki problem. Neustavno je da u zavisnosti od dospelosti anuiteta na naplatu vi vršite diskriminaciju kod hartija od vrednosti. Mi nemamo ovlašćenje da to uradimo. Morali ste da vodite računa o tome da se to ne desi, tim pre što ste ovim članom regulisali materiju - šta je sredstvo plaćanja u privatizaciji. Zbog nekih budućih članova, samo bih vas zamolio, pošto još niste stavili van snage Zakon o preduzeću, drugi dan potenciram, član 400b kaže – kupac društvenog, odnosno državnog kapitala ili imovine stiče pravo svojine nad tim kapitalom ili imovinom i isplatom prodajne cene. (Predstavnik Ministarstva: 45%) To tek sledi. Isplatom prodajne cene smatra se i uplata prodajne cene na devizni račun sa posebnom namenom, izuzetno kada se prodajna cena plaća u ratama, aukcijska, kupac stiče pravo nad kapitalom uplatom u visini od 45% od prodajne cene. Ako ste i dalje na pozicijama ove odredbe Zakona o preduzećima, onda vam ni ova odredba ne daje pravo da devalvirate značaj obveznica stare devizne štednje. Poštujte državu. Poštujte te obveznice. Ako date pravilnu procenu kapitala, ne ide skidanje kapitala, kao što smo čuli da to može da bude 1:50, onda i te obveznice koje kasnije dolaze na naplatu pomažu državi. Borili smo se i u ovoj i u onoj skupštini da te obveznice stare devizne štednje budu sredstvo plaćanja u postupku privatizacije. Nemojte ovo na ovakav način da izokrećete i devalvirate. Kad ukazujete na rokove dospeća anuiteta na naplatu, onda nije sredstvo plaćanja. To je hartija od vrednosti. Vi se sekirate zbog toga što će neko sa velikim diskontom danas za obveznice koje 2017. dolaze na naplatu možda po 40 ili 50% diskonta da kupi to. Zašto vi brinete o tome? O tome treba da brine Ministarstvo finansija. Ono je krajnji isplatilac obaveze. Vi sada u postupku privatizacije praktično sputavate privatizaciju time što navodno štitite nešto. Od čega? Ako se priznaje diskont, onda i vi morate da priznajete diskont na posredan način. Ne možete vi preko ovog zakona da branite nešto što je sasvim u drugom zakonu.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, pa Branislav Stevanović, pa onda Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, država je jednog trenutka, u nedostatku sopstvenih deviznih sredstava, iskoristila deviznu štednju građana u investicione svrhe, tako da od tog trenutka pa nadalje nije imala devizna sredstva da vrati građanima. Sličan odnos je i sa zajmom za preporod Srbije, država je izdala obveznice; baš se i zovu obveznice, jer obavezuju državu da jednog trenutka vrati ta sredstva onome ko ih je uložio u te banke, a koje je Dinkić uništio. Prema tome, ukoliko se neko ko je vlasnik obveznice, dakle vlasnik priznanice da mu država duguje, pojavi na prodaji, na aukciji, na tenderu i kaže – imam obveznice, ti meni duguješ toliko i toliko, hoću da taj dug na neki način prebijemo, bar deo tog duga, tako što ćeš mi dati sredstvo ili deo tog sredstva, fabriku ili deo te fabrike, koju sada prodaješ, evo ti sredstva, ne moraš mi vraćati od 2005. do 2017, neka ta priznanica stoji kod tebe. Zakon o obligacionim odnosima takve odnose između privatnih lica vrlo lepo i jasno reguliše. Razumem da je država jednog trenutka, ne vodeći domaćinsku politiku, dala, recimo, dve trećine zajma za preporod Srbije i dobar deo devizne štednje jednoj familiji, koja je imala zadatak da digne jednu autonomnu pokrajinu, da napravi 75 fabrika, a mislim konkretno na Karića, na SPP ili PPS, kako se zove ova njegova nova firma, jer to nije politička stranka, to je firma. Izlio je 75 kamen-temeljaca, potrošio pare u BK banku, kupujući Mobtel i tako stičući enormno bogatstvo, a od svih 75 fabrika koje je trebalo da podigne tamo podignuta je samo ona u Vitomirici kod Peći, koja je pravila poštanske sandučiće; ona je radila dve godine i posle toga je zatvorena. Razumem, ali država je kriva što se to desilo. Nije kriv onaj čija su sredstva bila u banci, nije kriv onaj ko je za zajam za preporod Srbije dao državi i nije kriv onaj čijim se sredstvima već godinama raspolaže. Država je obveznik, država mora jednom da vrati te pare. Ne vidim razlog zašto država ne bi imovinom kapitala koji prodaje te pare vratila. Mislim da ovaj amandman treba usvojiti i mislim da će mnoge stvari, bar što se privatizacije tiče, krenuti nabolje, jer će za mnoge firme koje su neinteresantne vlasnici obveznica imati interes da ih uzmu i da to na kraju ožive.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, pa narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo, pošto sam član Odbora za privatizaciju, a bilo je dosta slučajeva kod nas na Odboru, o čemu smo raspravljali, o samom načinu plaćanja i isplate preduzeća koja su kupovana. Naime, hoću da navedem primer "Hempra" i "Gorice", koji su zaista krajnje kriminalni slučajevi. Recimo, slučaj "Hempra", a to je ovde na Terazijama, u centru grada, velelepni veliki objekat preko 2000 kvadrata. Kupac je u samom startu prekršio ugovor time što je od tih 2000 (a još nije platio) prodao, otuđio oko 200 kvadrata u prizemlju i sa tim istim parama, za divno čudo, otplatio kompletnu zgradu. To je više puta raspravljano na sednici našeg odbora i to je jedan od tipičnih primera kriminalne privatizacije kod nas. Posle toga niko se nije, pa ni Ministarstvo, oglašavao. Gospodin ministar Bubalo tada nije bio na toj funkciji. Mislim da je bio gospodin .... (Predsednik: Maršićanin.) Maršićanin je tada bio, to je sada manje važno; još gore, to je izvor DSS-a. Hvala na informaciji, predsedniče. Drugi primer je takođe drastičan, a to je "Gorica". Mnogi znaju, trgovali smo u tim prodavnicama, kupovali smo namirnice, mnogo dobrih objekata ima. Nešto je slično, skoro isti je način – kupac je otuđio nekoliko lokala i sa dva lokala je desetak i više lokala otplatio. Odbor je više puta upućivao apel Ministarstvu da se to spreči, taj kriminal. Međutim, sudstvo je korumpirano, a kakvo je takvo je, ništa se na tome nije uradilo. To je ostalo i dan-danas kao nerešen slučaj. Imamo još takvih primera, ali bio je i slučaj "Dive" u Valjevu, gde smo morali da apelujemo Ministarstvu da policija interveniše, jer je čovek krenuo da serijski prodaje lokale bez ikakvih ovlašćenja i bez ičije dozvole. Morala je i policija da interveniše da bi sprečila dalji kriminal. Kada je reč o prethodnoj tački, član 3, hoću da kažem da imamo banalan primer u Doljevcu; kada su u pitanju kupci i kako treba vršiti selekciju kupaca, treba gledati naravno... Imamo slučaj gde je džezer, čovek koji organizuje koncerte i džez festivale, kupio kasapnicu, mesaru; on je već bio zainteresovan da se bavi time i da se bavi nekim dilom i da vrši preprodaju imovine. Tu ima dosta plodne zemlje i kakvih sve objekata nema. On se bavio trgovinom i uopšte nije imao nameru da nastavi tu istu delatnost, iako je nama u Odboru donosio neke prospekte, a u stvari, to je bilo iz nekih drugih firmi itd. Uopšte nije imao nameru. Vrlo je bitno za nas i za dalji razvoj naše države i privrede da taj koji kupi preduzeće bude u obavezi da nastavi tu istu delatnost, a ne da menja delatnost, kao što imamo i ovde u centru grada. Mnogi koji su kupili jedan broj firmi menjali su delatnosti i preprodavali dalje objekte. Hteo sam da kažem nešto i o načinu kupovine, a to najbolje znaju u Ministarstvu. Znači, oni zainteresovani kupci koji su imali nameru da kupe preduzeće obično uđu u neke poslovne aranžmane, a to je više fiktivno. Znači, tu nema zaista nikakvih poslovanja, nego se onako veštački zaduže da bi se posle taj isti kupac pojavio da kupi to isto preduzeće, navodno pod zaštitom tog i tog duga, da bi na kraju, u nekoliko mnogo manjih rata, to isto preduzeće dobio besplatno. Što se tiče narednih članova, kada budemo komentarisali dalje privatizaciju i njen tok, naravno biće više reči o svemu tome. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Vi ćete o amandmanu?
Dame i gospodo narodni poslanici, kolega dr Paja Momčilov, narodni poslanik SRS, podneo je amandman na član 5. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, gde se jasno u obrazloženju kaže zašto tražimo da se član 5. briše. Predloženim odredbama stavljaju se u neravnopravan položaj fizička lica koja su vlasnici hartija od vrednosti, koje je emitovala Republika Srbija, a prihvatanjem predloženog rešenja još više se usporava ionako spor proces privatizacije. U uvodnom izlaganju ministar je rekao da je jedan od glavnih ciljeva ovog predloga izmena i dopuna Zakona o privatizaciji da se ubrza ovaj proces privatizacije. Upravo zbog toga ovaj član 5. treba brisati, jer taj član propisuje da sredstva plaćanja ne mogu biti, recimo, obveznice stare devizne štednje koje nisu dospele na dan prodaje kapitala. Smatramo da Vlada Republike Srbije treba da prihvati ovaj amandman i nadam se da će narodni poslanici u danu za glasanje podržati amandman koji je podneo narodni poslanik Srpske radikalne stranke gospodin Paja Momčilov, zbog toga što je ovaj član 5. u suprotnosti sa onim što je ministar u svom obrazlaganju govorio i što će usporiti proces privatizacije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, pa narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo je nelogično da ovaj amandman SRS ne bude prihvaćen od ove vlade, koja bar deklarativno tvrdi da radi u interesu građana. Znači, nesporno je da je država u nekom ranijem periodu, i za to ne možemo da krivimo ovu vladu, nanela nepravdu svojim građanima tj. sredstva devizne štednje upotrebila je nenamenski, odnosno građanima nije mogla da vrati ono za šta im je garantovano kada su ta sredstva davali tadašnjim državnim bankama. Da bi se taj problem nekako rešio izdate su obveznice, koje je izdala Republika Srbija, sa nekim rokovima dospeća. Bez obzira na rok dospeća, te obveznice su već na tržištu, nalaze se tu, trguje se njima. Neko ko ima sredstava možda dugoročno planira da otkupi to, pa kada dođe vreme za naplatu tih obveznica da ih naplati i da time ostvari nekakav profit. Jednim ovakvim članom umanjuje se vrednost tih obveznica trenutno na tržištu. Umanjuje se, jer nisu samo rokovi ti koji određuju koliko jedna obveznica vredi, već i ponuda i potražnja na tržištu. Prihvatanjem ovog amandmana obveznice koje su izdate po osnovu stare devizne štednje, a čiji je rok dospeća za pet ili više godina, počeće da budu interesantan predmet kupovine. I, oni vlasnici, odnosno fizička lica, jer se na ta lica to odnosi, građani koji su oštećeni nekom lošom politikom moći će više da naplate u kraćem roku, i u tome treba tražiti odgovor. Obveznice je emitovala Republika. Za nju, u principu, osim kada treba da isplati efektivu, znači gotov novac koji možda nema, nije bitno kada će ta obveznica da dospe, ukoliko je u postupku privatizacije upotrebljena za kupovinu nekog privrednog subjekta, predmeta privatizacije. Znači, prihvatanjem ovakvog amandmana država verovatno ne bi imala nikakvu štetu. Građani koji su vlasnici tih obveznica u svakom slučaju bi imali korist, jer će one obveznice koje dospevaju za pet i više godina mnogo lakše da prodaju, i po mnogo povoljnijoj ceni nego što je to sada, u ovom trenutku.
Hvala. Izvolite, reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, problem sa deviznim ulozima naših građana u Srbiji je nastao onog trenutka kada je, slučajno prezimenjak gospodina Markovića, po zlu čuven tzv. reformista Ante Marković pokupio sve srpske devize i odneo ih kod svoje bratije u Hrvatsku i Sloveniju, a kakav je on reformista bio i kakva je pustoš ostala posle toga u srpskim bankama i u našoj privredi, svedoci smo i dan-danas. Ali, ovaj amandman koji je podneo dr Paja Momčilov je zapravo suštinski stav Srpske radikalne stranke od uvođenja višestranačja i od našeg prvog predloga projekta privatizacije u zemlji, znači od onog trenutka kada smo imali i taj Markovićev zakon o privatizaciji, koji je posle zaustavljen uz podršku DS-a, pa se dugo godina ništa nije dešavalo. Od tog trenutka se zalažemo za to da država može da izvrši tzv. prebijanje dugova po osnovu stare devizne štednje davanjem mogućnosti onima koji su imali (a znate, ne možemo da licitiramo do kog iznosa, ima ljudi sa ogromnim novčanim ulozima) devize u srpskim bankama. Danas imamo potpuno opustošeno bankarstvo. O tome ćemo da govorimo po sledećoj tački dnevnog reda, ali interesantno je, gospodine ministre, da vi ne pokazujete nimalo dobre volje da se izvučete iz tog ozloglašenog plana. Jer, znate, ako su banke uništene, iako ćemo mi Dinkiću mnogo toga kasnije da kažemo, kada ta tačka dođe na dnevni red, ako su građani svedoci toga da je on izumeo Nacionalnu štedionicu i da se stara devizna štednja isplaćuje samo i isključivo preko Nacionalne štedionice, zašto ih dodatno kažnjavate i ne dajete im mogućnost da iskoriste ono što su nekada teškom mukom sticali, izdvajali i stavljali na račune banaka, koje su uništene od Markovićevog vremena pa nadalje. Znate, lako je Bogoljubu Kariću. Čovek je, osim toga što se obogatio na narodnoj muci – a pravo da vam kažem nešto sa njim i sa druge strane nije u redu, jer kad je on mogao preksinoć da izjavi na jednoj od televizija sa nacionalnom frekvencijom "sve sam lepši i lepši, sve sam mlađi i mlađi, i to što ne znam sve padeže nije nikakav problem", znate, onda nešto nije u redu sa njim, a drugi ljudi iz te struke bi morali njim da se pozabave, stručni za tu oblast, psihologiju i psihu čoveka uopšte – besan od para, od uživanja u svemu tome što je stekao od zajma za preporod Srbije, od otimanja na sve načine. Ali, kada znate da jedan takav Bogoljub Karić, koji ne samo da nije lepši i lepši, mlađi i mlađi, nego se zaista sa njim u najmanju ruku nešto čudno dešava, osim toga što je jedan od vodećih pljačkaša naroda i države, zašto onda kažnjavate ljude koji imaju nameru, i posle toga što su prevareni, da se interesuju za neko od preduzeća, a bili su nekada u posedu stare devizne štednje. Kao što vam je gospodin Krasić lepo rekao o tome - bolja je njihova cena na tržištu, na berzi, nemojte vi da brinete o tome. O tome treba da brine Ministarstvo finansija. Očigledno je da vi ne želite da se zamerate sa kolegama koji vode druge resore, jer svako od vas u Koštuničinoj Vladi gleda svoj atar; ova stranka dobila ovaj resor, ova onaj, vi gledate to što je vaše, ostavio vam u nasleđe Maršićanin, odnosno DSS, i samo u okviru toga posmatrate sva buduća privredna dešavanja. To svakako nije dobro. To samo pokazuje da vi ne samo da ne želite jedni druge da kritikujete, već ne znate šta jedan radi, a šta radi drugi i kako uopšte dalje treba, a bilo bi bolje i privrednim subjektima i onima koji žele da se udome da nađu nekoga da po normalnoj, tržišnoj ceni kupi njihovu fabriku, da pronađu rešenja za svoje muke.
Da li ima još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović, pa gospodin Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine predsedniče Skupštine, uvažene kolege iz Ministarstva, DS je podnela amandman na član 7. koji se tiče načina prodaje preduzeća u restrukturiranju. Dakle, izmenom Zakona predviđeno je u poslednjem stavu člana 7: ″U subjektima privatizacije u kojima je sprovedeno restrukturiranje Agencija prodaje kapital, odnosno imovinu, metodom javnog tendera ili javne aukcije.″ S obzirom na to da se radi o velikim društvenim sistemima, predlažemo da jedini način prodaje imovine, odnosno kapitala u ovim preduzećima bude metod javnog tendera, a ne metod javne aukcije, pri čemu moram da kažem da razumem nastojanje predlagača, s obzirom da će se ubuduće verovatno desiti situacije da kod restrukturiranja velikih društvenih sistema bude, između ostalog, stvoren čitav niz pojedinačnih poslovnih privrednih pravno zaokruženih subjekata i da će oni biti različite veličine. Međutim, generalno treba prihvatiti koncept da veliki društveni sistemi u restrukturiranju moraju biti prodavani metodom javnog tendera, a ja mislim da je bilo bolje da se ovaj poslednji stav uopšte ne nalazi u ovom članu i da se Agencija određuje prema izabranom metodu prodaje, u zavisnosti od veličine i drugih kriterijuma koji su u startu opisani u prvim članovima ovog zakona. Prema tome, predlažemo da se metod javnog tendera isključivo koristi kod prodaje velikih društvenih sistema, a ukoliko dođe do stvaranja većeg broja manjih pravno zaokruženih entiteta, tu se već radi o nezavisnim entitetima, i kod njih može da bude primenjen drugi član ovog zakona koji omogućuje prodaju javnom aukcijom. Veoma je važno načelno reći da se velika preduzeća prodaju putem javnog tendera. Zašto je to bitno? Zbog toga, dame i gospodo narodni poslanici, što su velika preduzeća u investicionom smislu najiscrpljenija preduzeća, što su ključni kriterijumi kod tenderskog postupka upravo nalaženje kupca koji je investiciono sposoban da podigne poslovne i finansijske performanse preduzeća, kao i kvalifikacija koja se tiče minimalnog socijalnog programa, jer, kao što vam je poznato, upravo u velikim preduzećima ima velikih problema, koji se odnose na ekonomski i tehnološki višak zaposlenih radnika. To ne možete postići metodom javne aukcije, to možete postići metodom javnog tendera. Prema tome, predlažemo da se posle reči "metodom javnog tendera" stavlja tačka, a sve reči do kraja ovog poslednjeg stava u članu 7. brišu.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Pa naravno, odmah sam zaključio da neće da izađe na videlo glavni problem ovog člana. Vidite, član 7. Predloga zakona odnosi se na intervenciju koja se vrši u članu 19. Zakona o privatizaciji. U stavu 1. se kaže ″ako Agencija proceni″, ali nema uopšte kriterijuma na osnovu čega ona može da proceni da nije moguća prodaja putem javnog tendera ili javne aukcije, već se kaže – procena. Procena Agencije za privatizaciju, ukoliko oni stave prst na glavu i zaključe, moguće je da svi idu u restrukturiranje. Svako preduzeće može da ide u restrukturiranje. Zavisi od procene, a ne od toga koliko je puta pokušana prodaja putem javnih tendera i javne aukcije, pa nije uspela prodaja. Drugi nedostatak jeste što ste ubacili ove nove tačke, pa ste rekli – statusne promene. Da li može meni neko da objasni šta je statusna promena društvenog preduzeća? Onda ste još veću grešku napravili. Kaže – promena pravne forme. Društvena preduzeća nisu uređena Zakonom o privrednim društvima, nego ovim skromnim odredbama Zakona o preduzećima. Član 421. Zakona o preduzećima kaže – odluke o statusnim promenama i promenama oblika preduzeća; vi ovde kažete – promena pravne forme; to su dva različita pojma. Kako može statusno da se promeni jedno društveno preduzeće? Po Zakonu o preduzećima ne može, ali vi ste tu nešto izmislili. Tačka 3), koje su to sve mere u postupku restrukturiranja, pa ste u tački 3) napisali – otpuštanje duga u celini ili delimično radi namirivanja poverilaca iz sredstava ostvarenih od prodaje kapitala ili imovine subjekta privatizacije. Znači, poverilac je otpisao potraživanje prema preduzeću u restrukturiranju, s tim što je to uslovno rečeno, ali kada se proda to preduzeće, od tih para ću ja nešto da namirim. Molim vas, na ovaj način negirate institut otpusta duga iz člana 344. Zakona o obligacionim odnosima, a za to nemate opravdani razlog. Na kraju, ovo što je neposredno obuhvaćeno amandmanom gospodina Vlahovića, gde on sa pravom postavlja teoretsko pitanje. Ako ste uzeli neko društveno preduzeće da restrukturirate, da ga osposobite za privatizaciju, onda, po logici stvari, ta prodaja treba da ide putem javnog tendera, ne samo zbog investicija i strateškog partnerstva, nego zbog toga što se odmah plaća. Ako se ide putem javne aukcije, ima mogućnosti na šest godina da se otplati kupoprodajna cena, a nelogično je da neko ide posle restrukturiranja na aukcijsku prodaju, a on je restrukturiran da bi se što pre prodao. Znači, ima nekog rezona ovaj amandman, ali ceo član nema rezona. To je problem. Statusna promena društvenog preduzeća, promena pravne forme. Kako vi tu možete da izvršite promenu pravne forme? To je nemoguće. To je apsolutno nemoguće da izvršite. Proizvoljno se određuje da li će preduzeće da ide u restrukturiranje, jer nema opipljivog pokazatelja. Ovde nije navedeno da poslovodstvo tog društvenog preduzeća nije preduzelo akcije da se izvrši procena vrednosti kapitala, nije napravilo prospekt, izbegava privatizaciju, izbegava neke aktivnosti koje su u prilog privatizaciji, propala jedna aukcija, propao jedan tender, pa onda mora na restrukturiranje. Ne, nego kaže – procena. Koja procena? Sa sprata III i sprata II Ministarstva. Zbog ovoga ćemo imati situaciju kao sa "Sartidom". Država preuzme dugove, ne namire se poverioci i onda dođe neko za 23, 25 miliona evra, kupi, i onaj ko je prodao posle godinu dana kaže – to je najuspešnije preduzeće. Sva društvena preduzeća u Srbiji bi bila uspešna kada bi se otpisali dugovi. Bilo koje preduzeće, otpišite mu dugove, neka preuzme država dugove, neka uđe neki kapital i putem dokapitalizacije, ima da bude uspešno preduzeće. Nažalost, ovim izmenama Ministarstvo ne rešava ove probleme, nego nam baca maglu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predložili smo da se član 9. zakona briše i pri tome moram da dam zaista objašnjenje za ovaj predlog. Dakle, nijednog časa ne ulazim u ekonomsku celishodnost člana 9. Ključna primedba koja dolazi sa naše strane, i ona je krajnje dobronamerna, jeste eventualna suprotnost ovog člana Zakona sa drugim zakonima, a pre svega mislim na Zakon o obligacionim odnosima, Zakon o privrednim društvima, na pojedinačne zakone koji regulišu poslovanje pojedinih javnih preduzeća, kao i drugih državnih institucija. O čemu se radi? U članu 9. se na jednom mestu govori o instituciji obaveznog otpusta duga prema državnom poveriocu i navodi se ko je državni poverilac. Dakle, to drugim rečima znači da bez obzira na nezavisnost dužničko-poverilačkog odnosa, koji se reguliše institucijom ugovora između dužnika i poverilaca, ovaj zakon nalaže drugačiji tretman tog dužničko-poverilačkog odnosa, a samim tim ruši se institucija ugovora. Ugovor je zajedno sa svojinom jedan od dva, odnosno tri, pošto je tržište treće, dakle, tri ključna stuba tržišne ekonomije, za koju se zalažemo i do koje bi tranzicija trebalo da nas dovede. Naravno da je ekonomski celishodno ovako nešto uraditi, zbog toga što se otpustom dugova stvaraju realne šanse da se veliki društveni sistemi privatizuju, da budu prodati, ali smatram da ovaj problem može da bude izražen u onom pravnom pogledu. Da se vratim na trenutak na diskusiju mog prethodnika, kolege Krasića iz poslaničke grupe SRS. Zaista ima previše odredaba koje mogu da budu sumnjive sa aspekta ustavnosti i aspekta suprotnosti sa drugim zakonskim propisima. Čini mi se da je zaboravljeno da je jedan od ključnih principa prethodnog zakona, prvobitnog zakona, bio princip fleksibilnosti i da je otuda, između ostalog, potreba da se neki delovi procesa regulišu uredbama, a ne zakonom. Zato su, između ostalog, mnogi delovi bili izmešteni iz zakona, naravno, ne i materijalni, upravo da za jedan osetljivi proces, koji je tranzicioni, a samim tim vremenski limitiran, za koji ne možete unapred predvideti kako će se odvijati u svakom detalju, možete da obavljate nedeljne korekcije, ukoliko su te korekcije potrebne. Sa druge strane, unošenjem svih ovih detalja vi otvarate pitanje ustavnosti i zakonitosti. Mislim da nije dobro, bez obzira što se radi o ovakvom dokumentu, pozivati se gde god je sumnjivo na odredbu lex specialis derogat generali, zato što ta odredba može da bude zasnovana na suštinskom, bazičnom osnovu ovog zakona, a to je da li društvena svojina mora u tom delu da bude privatizovana u definisanom i ograničenom roku. Još jedna rečenica, mnogo je bolje ovaj efekat postići aktiviranjem Zakona o stečajnom postupku, o čemu smo ovde razgovarali, jer se onda pitanje zakonitosti postupka i obaveznosti, uslovno rečeno, otpusta ili otpisa dugova ne bi ni postavljalo. Dakle, da se razumemo, poslanička grupa DS neće uslovljavati donošenje ovog zakona prihvatanjem ovog amandmana. Smatramo da je ekonomska celishodnost očigledna, ali upozoravamo da će onaj ko predlaže zakon, Vlada, imati problema sa tumačenjem ustavnosti i sa mnogobrojnim primedbama koje mogu da imaju svoj pravni osnov u ovom članu i u drugim navedenim članovima. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, pa narodni poslanik Jovan Todorović.
Naravno, poslanička grupa SRS nije podnela amandman zato što smatramo da je ovim amandmanom obuhvaćeno ono što smo imali namere da kažemo povodom člana 20. Zakona i ovog člana 19a. Vi ste u članu 19a stav 1. rekli da odluka o restrukturiranju sadrži način restrukturiranja. To je besmisleno. Ne zna se ni šta će da bude, ni ko su poverioci, ni šta će da rade. To je sve posle preslikano u članu 20. Molim vas, kada se predlaže neki zakon ili promena nekog zakona mora da se gleda celina jedne oblasti, moraju da se posmatraju drugi propisi koji regulišu tu oblast. Ko može da kaže da je Republički fond za PIO državni poverilac? Republički fond za PIO je fond gde se uplaćuju doprinosi za PIO, obezbeđuju sredstva i vrši isplata sredstava korisnicima prava po osnovu PIO. Država, kao garant, interveniše samo ukoliko postoji manjak sredstava u tom fondu, odnosno ukoliko su rashodi veći nego redovni prihod. Fond PIO ne može da bude državni poverilac, jer je po definiciji paradržavni organ, za sada, a u budućnosti će biti sasvim nešto drugo. Dalje, kaže – u postupku restrukturiranja subjekta privatizacije, javno preduzeće, a javno preduzeće je ako ima neko potraživanje prema privrednom subjektu, i to je potraživanje po osnovu isporuke neke usluge. To je klasična obligacija, to je klasičan komercijalni odnos. Dalje, poreska uprava; to nije obligacioni odnos, nego jedna varijanta javnopravnog odnosa. Preduzeće je poreski dužnik, ukoliko nije uplatilo, a država je poverilac, i to je netačan izraz. Ovde je sve to zbrkano i rečeno, dakle, to su državni poverioci, oni su po zakonu dužni da otpuste dug. Dakle, ovde mislim na subjekt privatizacije. Pitanje otpusta duga moglo bi da se reši promenom svih ovih pojedinačnih zakona, moglo bi da se reguliše Zakonom o stečajnom postupku. To je tzv. zakonsko otpuštanje duga, koje nije ugovorno, ne zavisi od volje poverioca, već zakon nalaže. Vi ste to ubacili u ovaj zakon da rasteretite, relaksirate subjekt privatizacije koji ide u restrukturiranje da bi se prodao. Zar vam to ne liči da se seli kapital, dakle, država i ovi odriču se svoga, onaj ko kupuje, kupuje za mnogo manje pare; šta stiče, za sada ovoliko, a kada se promene tržišni uslovi to će malo više da poraste. Morali ste o tome da vodite računa. Gledajte dalje besmislicu, što je poslednji stav – ako ostali poverioci (znači ovi komercijalni) ne otpuste dug prema subjektu privatizacije, uslove i način namirenja svog potraživanja određuju u sporazumu (dogovoru) sa kupcem kapitala subjekta privatizacije. Poverioca subjekta privatizacije teraju da sa budućim kupcem zaključuje ugovor kako će da se reguliše to potraživanje. Znate, sve može da se stavi na papir, ali baš ne može sve u zakon. Ako baš želite tu volju koju imate da stavite u zakon, povedite malo računa o tome, postoje i drugi zakoni, koji mnogo bolje i preciznije regulišu ovu materiju. Nemojte da se igrate sa Zakonom o obligacionim odnosima. Efekat ovog vašeg i ovakvog restrukturiranja biće poguban za državu. Ovde se radi o moru neustavnih odredbi. Vodite računa, jer posledice neustavnosti koju bude utvrdio Ustavni sud mogu da budu bolne za subjekt privatizacije, odnosno za zaposlene, za državu i za budućeg kupca.
Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je suština ovih izmena Zakona o privatizaciji upravo u ovih nekoliko članova, a između ostalog i u ovom članu 9. Mi ovde imamo dva različita pristupa: jedan je pristup gospodina Vlahovića, drugi je pristup gospodina Krasića, sa kojim se uglavnom slažem i prosto ne znam kako da se opredelim prema ta dva stava. Moram da podsetim gospodina Vlahovića da brisanjem člana 9. ostaje član 20, a u članu 20. postoje odredbe koje su skoro iste ili slične ovim rešenjima koja su predložena u članu 9. Ne slažem se ni sa rešenjima u članu 20, ali mi se čini da su rešenja u članu 9. preciznija i u suštini bolja. Upravo u tom članu 20. je predviđena mogućnost da se po okončanju postupka restrukturiranja to preduzeće prodaje putem javnog tendera i javne aukcije. Malopre je gospodin Vlahović tražio da se briše član 7, koji se odnosio na član 19. stav 1, ali u članu 20. se kaže - kada se završi restrukturiranje subjekt mora da se proda putem javne aukcije ili javnog tendera. Isto mislim da je bolji javni tender, ali pošto Agencija ima pravo da odluči koji metod onda to nije toliko sporno. Šta je meni sporno? Razumem državu da se odluči na to da otpusti i, ako hoćete, da otpiše dug preduzeću. To bi možda i bila neka pravda. Zašto? Zato što svi prihodi po osnovu privatizacije idu u republički budžet, odnosno sva sredstva, sav novac, to je prihod republičkog budžeta po osnovu privatizacije. Ako je to tako, onda država ima pravo, a u ovom trenutku mislim da ima realnu potrebu, da te dugove otpiše, jer ih ne može naplatiti, a preduzeća koja, otprilike, u strukturi svojih dugova preko 75% duguju državi nisu nikome interesantna za prodaju. Šta je sporno u ovom delu? Sporni su ovi tzv. mali komercijalni poverioci sa 10, 15, 20 ili 25% potraživanja. Tu se kaže da mogu da otpuste dug; ako bude ostvarena prodajna cena u skladu sa veličinom obaveza tog subjekta te obaveze će biti namirene, a ako je prodajna cena ispod tog iznosa biće srazmerno namirene ili ako neće da otpuste dug treba da se dogovore sa budućim kupcem. Tu podržavam gospodina Krasića, jer mislim da će to dogovaranje sa budućim kupcem biti jako teško. Zašto bi neko ko nema obavezu da se dogovori sa poveriocem bio spreman da se sa njim dogovara? Za mene je to problem. Možda bi najbolje bilo rešenje, samo ne znam koliko bi to koštalo ovu zemlju, da država iz privatizacionih prihoda namiri te male poverioce, ali prvo njih, pa onda sebe. To bi bila logika, jer bi onda mali poverioci sa svojim potraživanjima došli u neki ravnopravan položaj. Zašto? Zato što pitanje otpusta duga može da bude i na drugi način rešeno, onako kako je bilo rešeno u članu 20. Zakona koji je gospodin Vlahović u Skupštini predložio. Dakle, poverioci su mogli da otpuste dug, imali su tu mogućnost, nisu imali obavezu, i tu je razlika. Kada kažem ″poverilac″ mislim i na velike i na male poverioce. I u ovom slučaju, ako je država odlučila, a sa razlogom je odlučila, da otpiše dugove, onda ne može u tu kategoriju stavljati male poverioce i tada se javljaju ovi problemi iz Zakona o obligacionim odnosima, pitanje ustavnosti itd. Naročito je bila sporna i tada i sada, samo nije u istim članovima, odredba da se prekidaju svi postupci prinudne naplate u preduzećima u kojima je započeto restrukturiranje. Kod gospodina Vlahovića zakon je to predviđao u članu 20 – da se obustavljaju izvršni postupci, a sada je to predviđeno u članu 32. Interesantno je da je i tu predviđeno brisanje od strane Demokratske stranke, iako su ta određenja bila ovde. Takođe ste predložili, gospodine Vlahoviću, da se briše član 32, i slažem sa vama, to je interesantno u čitavoj ovoj priči, samo ne mogu da se složim, izgleda da se zaboravilo šta je bilo u prethodnim odredbama. Na kraju krajeva, to možete da pojasnite ukoliko nešto dobro nisam razumeo, ali je tačno da je predloženo od strane Demokratske stranke da se briše član 32. Predloga izmena Zakona koji predviđa da se postupak izvršenja i prinudne naplate preduzeću prekida, a to je bilo predviđeno takođe i u članu 20, kao što je istina da je bila mogućnost da se aukcijskom prodajom proda preduzeće koje je restrukturirano. Slažem se i sa jednom i sa drugom pričom gospodina Vlahovića, samo je pitanje doslednosti i preciznog čitanja Zakona koji je prethodno u Skupštini bio usvajan, sa istim ovim mojim primedbama.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Pošto sam očekivao, gospodine predsedniče, da ćete mi dati reč povodom ovog amandmana, nisam se javio za repliku, ali iskoristio bih samo jednu rečenicu da kažem da je delimično tačno ovo o čemu je govorio gospodin Jovan Todorović. Tačno je da sam predložio amandman da se briše član 32, ali nije tačno da je postojala obavezujuća odredba u prethodnom zakonu za vid prinudnog izvršenja. Kao što znate, Agencija za prinudno izvršenje i prinudnu naplatu, koja je bila, a mislim da je i sada pri Narodnoj banci Srbije, nije poštovala ovu preporučujuću odredbu, upravo zato što nije bila obavezujuća. I, zato što nije bila obavezujuća, ne može da se poredi sa odredbama koje se ovim zakonom ustanovljavaju i koje su obavezujuće, a meni će biti zaista zanimljivo gledati kako će se Agencija za prinudnu naplatu ponašati sada u ovom slučaju, nakon usvajanja ovog zakona, jer tumačenje je upravo bilo obrnuto. Zaista bih želeo da ne budem shvaćen pogrešno sa ove govornice, nijednog časa ne govorim o ekonomskoj celishodnosti. Da, ekonomski je celishodno otpisati sve dugove velikim društvenim sistemima, jer će to omogućiti bržu i lakšu privatizaciju. Ali, ono što ne mogu da razumem jeste da jedna ista poslanička grupa koja je kada je bila u opoziciji imala onoliko primedbi na eventualnu mogućnost otpusta dugova u postupku privatizacije, pozivajući se, sasvim opravdano, na kršenje drugih zakonskih propisa i pri tome sasvim opravdano upozoravala na opasnost koja može da nastane ukoliko eventualno sutra bilo ko bude tražio tumačenje Ustavnog suda i obaranje ovih odredbi. Kako je moguće da se danas te iste odredbe nalaze u izmenjenom Zakonu o privatizaciji? Još jednom kažem, ekonomski jeste celishodno da se otpiše ovaj dug. Molim vas, ako ste se odlučili za ekonomsku celishodnost, onda, pošto još ima zanimljivih amandmana kasnije, koje su i neke druge poslaničke grupe predložile, održite taj princip ekonomske celishodnosti do kraja, a ne samo nad jednim segmentom preduzeća koja se nalaze u postupku privatizacije. Toliko o tome. Član 10. ovog zakona predviđa, ukoliko se državni poverilac i druga strana, subjekt u postupku privatizacije, odnosno restrukturiranja, ne dogovore o visini potraživanja, da se u tom slučaju osniva arbitražno veće koje se sastoji od jednog predstavnika subjekta u restrukturiranju, jednog predstavnika državnog poverioca, odnosno konkretnog državnog preduzeća ili ustanove, i treći predstavnik je iz Ministarstva finansija. Ministar finansija treba da arbitrira, da bude šef arbitražne komisije. Smatram da je to potpuno pogrešno, ministar finansija nikako ne može da bude nezavisan u svom sudu, jer istovremeno je on taj koji, između ostalog, indirektno zastupa državnog poverioca. Predlažemo da šef ili predsednik tog arbitražnog veća bude predstavnik Privredne komore, jer to je nešto što je sasvim logično i opravdano. Privredna komora jeste ta koja za svoje članice, između ostalog, ima sa jedne strane i privredu koja je u društvenoj ili privatnoj svojini, a sa druge strane ima članice koje su javna preduzeća. Dozvolimo nekom ko će zaista nepristrasno u arbitražnom veću određivati koji je to nivo potraživanja. Takođe, predložili smo, i to se odnosi na član 20d u istom članu, dakle, dodaje se čitav niz novih članova, da se posle reči "poverioca" dodaju reči "delimično ili", a posle reči "javnog tendera" stavlja se tačka i reči do kraja se brišu. Ovo prvo odnosi se na tu instituciju obaveznosti otpusta duga gde kažemo "delimično ili u celini", ali, naravno, ukoliko postoji dobrovoljnost, koja je regulisana Zakonom o obligacionim odnosima, a ne obaveznost otpusta duga. Ponovo se pozivam ne na princip ekonomske celishodnosti nego na princip legalizma, na princip koji neće dozvoliti da odredbe budu sutra ustavno obarane. Što se tiče drugog, javni tender, to je upravo ono što je gospodin Todorović maločas pomenuo i rekao da nismo bili dosledni u tome da se samo tenderskom procedurom prodaju preduzeća u restrukturiranju. Naprotiv, jesmo bili dosledni i ispratili smo do kraja čitav ovaj zakon. Razumem ekonomsku celishodnost, ali ekonomska celishodnost ponekad može da bude u suprotnosti sa drugim zakonskim aspektima, sa drugim zakonima i onda nešto što je ekonomski celishodno biva oborivo od Ustavnog suda i onda, na kraju krajeva, postaje i ekonomski necelishodno. Još jednom ponavljam, sve ovo se rešava kroz stečajnu proceduru, ali pošto DS neće uslovljavati konačno glasanje za zakon glasanjem o amandmanima koje je podnela, jer smatram da bi to bilo u najmanju ruku kontraproduktivno za našu zemlju, kažem – budite dosledni u principu ekonomske celishodnosti pa preuzmite otpust dugova i kod drugih preduzeća, a ne samo kod preduzeća u postupku restrukturiranja. Hvala vam.
Replika, gospodin Todorović. Da ne bude nejasnoća, vi ste naprosto zamolili da vam jednu nejasnoću svog stava pojasni. Niste tražili da to uradi javno. Izvolite.
Samo radi preciznosti, ja sam jedan od poslanika koji kad nešto kaže sa govornice stoji iza toga i stojim iza ovoga što sam rekao da se odnosi na član 20. Zakona koji je gospodin Vlahović u ovoj skupštini predložio. Da ne bude nejasnoća, u članu 20, sad uzmite predzadnji stav i zadnji stav, recimo ova odredba, hajde da čitamo zajedno, gospodine Vlahoviću: ″Subjekti privatizacije u kojima je sprovedeno restrukturiranje dužni su da kapital, odnosno imovinu, uključujući i kapital konvertovan u skladu sa stavom 1. tačka 2) ovog člana, prodaju metodom javnog tendera ili javne aukcije.″ Prošlo je vreme, možda ste zaboravili šta piše u zakonu. Ja sam i tad bio protiv toga. Toliko o doslednosti. Dalje: ″U toku sprovođenja restrukturiranja poverioci ne mogu da preduzimaju radnje radi prinudne naplate svojih dospelih potraživanja.″ Sad ovo stoji u članu 32. Vi kažete da se briše, a ja kažem kako treba da se popravi taj član 32, jer sam taj amandman predložio. Niste ovde bili u pravu, ili me niste dobro slušali, ili ste zaboravili šta piše u zakonu koji ste vi predložili. Na stranu to što se ja isto tako zalažem za prodaju javnim tenderom. Neću da kažem da ste vi prodavali velika preduzeća aukcijom, ali je zakonska mogućnost postojala, jer, u suštini, restrukturiranje se odnosi samo na velike. O tome se radilo. Nisam rekao ni da je jedno preduzeće prodato aukcijom, a da je spadalo u kategoriju onih koja su se restrukturirala. Još nešto ovde ima, gospodin Vlahović neka mi na to odgovori – da li je bolje regulisati stvari zakonom ili, kao što je zadnji stav ovog člana, prepustiti Vladi da odluči o nečemu što je mnogo važnije i jeste za raspravu u ovoj Narodnoj skupštini. Kaže: ″Vlada Republike Srbije bliže propisuje postupak i način restrukturiranja subjekta privatizacije.″ Imali smo činjenicu da su se velika preduzeća restrukturirala tako što je Vlada donosila odluke na osnovu uredbe, ali ne na osnovu zakona. Ovlašćenje je imala u zakonu, i to je istina, ali je uredba ipak podzakonski akt. Jasno je da je zakon taj koji bi trebalo da odredi proces u restrukturiranju, na način koji je primeren skupštinskoj većini, a i potrebi tih velikih preduzeća. Gospodine Vlahoviću, bio sam dosledan, vi ste zaboravili na to, jer niste tada, kao ogromna većina u ovoj skupštini, zapravo ni slušali šta smo mi iz opozicije predlagali. A onda smo dolazili do toga da ste i vi i mnogi drugi ministri iz prethodne vlade upravo predlagali ona rešenja na kojima smo mi insistirali, ali šest meseci ranije ili godinu dana ranije. Samo zato što su bili iz poslaničke grupe SPS, a moram da kažem i iz SRS, mnogi dobri amandmani su tada odbačeni i mi danas imao takve posledice kakve imamo u ovoj oblasti. Tvrdim vam, da je ova odredba o obaveznosti otpusta duga od strane države postojala u Zakonu iz 2001. godine, mnoga preduzeća bi već bila privatizovana i ne bi bila u ovoj meri uništena; mnoga radna mesta bi bila ovde sačuvana, a republički budžet puniji za prihod od prodaje tih preduzeća. Hvala.
Hvala vama. Po članu 97. stav 1. Poslovnika, pogrešno protumačeni, izvolite, gospodine Vlahoviću.
Pogrešno tumačenje. Dakle, očigledno da maločas kada sam govorio o principu fleksibilnosti to nije na najbolji način prihvaćeno ili nije bio dovoljan nivo razumevanja. Šta znači princip fleksibilnosti? Dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o privatizaciji je tranzitorni dokument, koji ima svoje ograničeno dejstvo. Nijedna zemlja u centralnoj Evropi nije u startu mogla da predvidi šta će se sve desiti u tom procesu, koji jeste novina za svaku zemlju posebno. Ako vi svaki deo procesa zakonom regulišete, bukvalno svaki korak u tom procesu, onda gubite princip fleksibilnosti i ne možete u datom trenutku da reagujete na odgovarajuće pojave, npr. shvatanje tog procesa od strane nesolidnih kupaca na način da mogu preko noći da dođu do nekih bogatstava, što nije suprotno zakonu, ali jednostavno jeste nalaženje neke rupe u zakonu. Zbog toga je bilo neophodno da jedan deo tog procesa, koji nije materijalno značajan, bude regulisan uredbama, između ostalog i Uredbom o restrukturiranju. Pogledajte kako Skupština radi. Mi ćemo mesec dana raspravljati o ovim zakonima i imaćemo situaciju da će se verovatno ne pre polovine aprila glasati o ovom zakonu. Za mesec dana ili proces stoji, ako su uočene neke anomalije koje se mogu regulisati uredbama, ili se to menja uredbama, ali ne možete promeniti u zakonu. Onda bismo imali jako spor postupak, jako spor proces, koji, na kraju krajeva, ne bi omogućio da državne institucije intervenišu i da sprečavaju bilo kakve zloupotrebe ovog procesa. Što se tiče eventualnih,... kako ste vi rekli za ovom govornicom, društvena preduzeća i veliki društveni sistemi ne bi bili u ovakvom stanju da se ranije ušlo u otpis dugova. Društvena preduzeća su sve vreme bila u društvenoj svojini, protiv koje, ako sam dobro razumeo, vi lično nemate ništa protiv, ni vi lično, a ni poslanička grupa. Nisu bila ni u privatnoj svojini, ni u državnoj svojini, pa da su od strane države ili nekog od privatnika rastakana. Kakav je efekat ovog procesa, generalnog procesa privatizacije, mogli ste da vidite i prošle godine kada je, između ostalog, ostvaren fantastičan rast obima industrijske proizvodnje, prvenstveno u onim sektorima koji su u prethodnom periodu bili privatizovani. To je fakat. Mi možemo na jedan ili drugi način da prihvatamo tu činjenicu, ali to jeste činjenica. Još jednom, u prethodnom zakonu nije bilo obavezujućih odredaba za institucije. Dakle, u Zakonu ne piše da Agencija za naplatu dugova ne može da aktivira, ne znam, prinudnu naplatu kod prinudnog izvršenja. To nije postojalo u prethodnom zakonu. Naravno, oni koji nisu želeli i koji nisu bili u obavezi da poštuju tako nešto, od onih koji su tužili i dobili potvrdu od sudskog izvršenja, oni su to svoje pravo iskoristili, bez obzira na odredbu koja je u Zakonu stajala. Prema tome, i dalje tvrdim da se maksimalno konzistentno opredeljujem za ovo. Ako ste primetili, kada smo govorili o javnom tenderu i javnim aukcijama, rekao sam – bolje da ovog stava nema i da se Agencija određuje u zavisnosti od veličine, jer verovatno će iz Železničko-transportnog preduzeća izaći neki ″Želturist″ koga ne treba prodavati na tenderu kao posebno pravno lice, ili ″Goša turist″ iz "Goše", ili neka slična ugostiteljska preduzeća koja svaki veliki sistem ima. Onda nema potrebe ubacivati ovu odredbu, kada je već prethodnim odredbama Zakona omogućeno da Agencija procenjuje, u zavisnosti od kriterijuma, šta treba da ide na tender, a šta treba da ide na aukcije.
Hvala. Izvolite, replika gospodina Todorovića na izlaganje po Poslovniku gospodina Vlahovića. Cenim vašu želju da Skupština bude još efikasnija, pa se nadam da nećete naknadno koristiti pravo po Poslovniku. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Repliciram na izlaganje gospodina Vlahovića. Mislim da danas niste u formi, gospodine Vlahoviću, opet ste nešto zaboravili, evo da vas podsetim. Nije Socijalistička partija Srbije ta koja zagovara da treba da ostane društvena svojina. Vi to dobro znate. Prve privatizacije u ovoj zemlji su sprovedene upravo po zakonima koje je skupštinska većina SPS-a donela. Prve, to su bili zakoni. Znate o čemu se radi ovde, gospodine Vlahoviću. Vi ste vašim zakonom društvenu imovinu, odnosno svojinu izjednačili sa državnom i onda ste se ponašali kao vlasnik te društvene svojine u okviru Agencije za privatizaciju. Dakle, to je ono protiv čega smo mi bili, a i danas smo. Nije Agencija vlasnik društvenog kapitala, a ponaša se tako, jer je ona ta koja ga prodaje. Nažalost, jedino ona i kupac zaključuju ugovor. Ono preduzeće koje se prodaje nije uopšte tu prisutno, ne pita se ništa. O tome sam vam govorio kad ste predlagali zakon u 2001. godini. Ljudi, kako ćemo da prodamo nešto, a da se to nešto ne pita, a to nešto je živo, živ čovek, živi ljudi, živa proizvodnja, imaju svoje nekakve organe. Vi zaključujete ugovor između kupca i Agencije, a radnike i poslovodstvo i njihove organe upravljanja ne pitate ništa. U tome je bio spor između nas i vas. Ako me budete danas ubedili, ili ove ljude koji ovde sede, da je bolje vladati uredbama, nego zakonima, onda ćete vi da izmislite nešto novo u političkom životu, a i u parlamentarnom životu. Valjda je bolje da narodni poslanici o tome razgovaraju, donesu zakon većinom glasova i taj zakon moraju svi da poštuju. Vi sada meni kažete ovde – da, to je bila odredba u zakonu, ali Agencija, koja je bila zadužena za prinudnu naplatu, taj zakon nije poštovala. (Aleksandar Vlahović: Niste me razumeli.) Dobro, onda vi sada meni objasnite šta nisam u tome razumeo, ali samo govorim o tome da hoću da budem konzistentan. Ali, zato što ste sada u opoziciji, vi ste se malo ovde zapleli. Predlažete izmene koje nisu ono što ste vi pre godinu dana hteli. O tome se radi.
Hvala vam. Izvolite, gospodine Krasiću, po amandmanu na član 10. koji je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Bogami, evo danas smo nešto naučili. Nisam znao da postoji taj princip fleksibilnosti, ali, sudeći po TV prenosima, video sam princip kako da se pobegne iz "Zastave". To je bilo ono vreme kada je bilo neko restrukturiranje, pa polomljena kola, ministri u trku, to je bio princip spasi glavu. Olako ste ušli u ovo što nazivate operacijom restrukturiranja. Potpuno je nepotrebno to arbitražno veće. Pazite, formirate arbitražno veće pošto ste zakonom naložili otpust dugova i onda razmišljate o tome da će se pojaviti situacija kada dužnik i poverilac mogu da imaju neki spor. Ako dužnik i poverilac mogu da imaju neki spor, onda ovim zakonom nemojte da nalažete zakonski otpis duga. Nema logike. Čim ubacujete arbitražno veće onda ne verujete u zakonski otpis duga. To su ti logički problemi koji prate sve izmene koje se tiču restrukturiranja. Onda nas opterećujete sa tim kakav je sastav arbitražnog veća. I, naravno, jedan poslanik je pokušao nešto nelogično da ispravi, da ne bi bio rezultat 2:1 po sili zakona u arbitražnom veću. Ovde je po definiciji 2:1. Ministar i državni poverilac, kako ga vi zovete, naravno da je to jedna strana, i ovaj drugi poverilac naravno da je u manjini. Onda tu pokazujete koji je besmisao i kako je besmisleno da ubacujete obavezan otpust duga. Ono što mene još više plaši, to je što je to otpust pod određenim uslovom. Znači, otpust duga postoji, preduzeće kreće u neko restrukturiranje, a kada se privatizuje, onaj ko je otpustio dug može da naplati neko svoje potraživanje. Šta je to? Ili preuzmite operaciju da se otpišu svi dugovi ili nađite način kako da ta potraživanja budu evidentirana, zamrznuta i postanu potraživanja države. Moram da vam kažem da gotovo nema nikakve razlike, osim u delatnosti, između ovih banaka u stečaju i likvidaciji i društvenih preduzeća koja restrukturirate. Kod 4. tačke dnevnog reda vi kažete – država preuzima i kod krajnjeg korisnika kredita vlasničke akcije. A ovde država, ne, mi otpisujemo preko državnih poverilaca, ali ukoliko se postigne dobra cena, onda će državni poverilac nešto da naplati. Šta će da naplati? Ništa. Primer "Sartid". Uspešan primer "Sartida" na ovaj način primenićete na sva druga preduzeća, ukoliko nađete strateškog partnera. Onda je potpuno ovo iluzorno, da li aukcija, da li javni tender, to ne pije vodu. U pitanju je ponovo bacanje neke magle. Ima jedan deo koji s pravom nismo hteli da obuhvatimo amandmanima, a tiče se člana 21. Na primer, vi kažete – Agencija izrađuje program restrukturiranja. U članu 23. novi stav 2, kažete – program restrukturiranja iz stava 1. ovog člana donosi nadležni organ subjekta privatizacije. A, odluku o restrukturiranju donosi Agencija. Znači, odluku Agencija, program Agencija, a program usvaja subjekt privatizacije. Šta ako subjekt privatizacije neće da usvoji? Kao što smo imali kod onog Zakona o Akcijskom fondu, kaže - pismeno izjašnjenje. Pa, šta ako se pismeno ne izjasni? Šta ako se predstavnik države pismeno ne izjasni, zar treba da trpi onaj privredni subjekt čije se akcije nekim slučajem nalaze u posedu Akcijskog fonda? Znate, ako pišete neki propis morate da imate neki program, morate da imate neku viziju šta vam je krajnji cilj, kojim sredstvima, kojim metodama želite to da postignete. Ali, problem naše privatizacije u Srbiji je što niko ne zna koji je cilj privatizacije. Da li da definišemo novog vlasnika? Da li da više ne postoji društvena svojina? Da li da se uzmu pare da se pokriju socijalni fondovi? Da li da se obezbedi neka planetarna pravda? Da li da se obezbede uslovi za novo zapošljavanje? Ne, ovde nema jasnog i prepoznatljivog cilja, već postoji kontrolisani haos i afera za aferom povodom svake privatizacije.
Hvala. Da li još neko želi reč o amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Jovan Palalić. Pošto su predstavnik predlagača i Odbor za privatizaciju prihvatili ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman sa ispravkom pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman, sa ispravkom, postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. (Odustaje.) Zahvaljujem se. Odustaje se od amandmana. Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovaj amandman smo podneli samo da bismo pokazali čime se služi predlagač zakona. E, vidite odnosi se na član 38. Zakona. Oni menjaju stav 2, znači: ″Javni poziv objavljuje Agencija najkasnije 15 dana pre dana održavanja javne aukcije″, a epohalna izmena predlagača jeste: umesto ″najkasnije 15 dana″ – ″najranije 30 dana″. Mi amandmanom kažemo – najranije 15 dana, samo da bismo pokazali da između ″najkasnije″ i ″najranije″ postoji nekakva dijalektika; između 30 i 15 dana takođe postoji nekakva dijalektika. A ovde u odbijanju, odnosno povodom nekog stava da se amandman ne prihvata, Vlada ističe pozitivna iskustva iz dosadašnjih postupaka privatizacije i kaže da je neophodno da se ″najkasnije 15 dana″ zameni sa ″najranije 30 dana″. Eto čime se služi naša vlada, kako okreće, menja, neposredno nešto priprema, prikazuje to revolucionarnim, od ovoga zavisi privatizacija, sada će da krenu pare. Ne mogu računi da prime tolike pare kolike će da dođu. A naše privatizacije ili stoje, ili su nepravedne, i sve su sa nekom aferom. I, na aferu ne utiče ni najkasnije, ni najranije, ni 30, ni 15, već utiču drugi faktori – kako da se obezvredi kapital, kako da se povlašćenima obezbedi kupovina tog kapitala, po mogućnosti bez zaposlenih, bez velikih troškova. Ako ne može tenderom ni aukcijom, onda će u stečaju. Ako ne može ni u stečaju, onda će epohalno restrukturiranje sa otpisom dugova i potraživanja, ali opet obezvređeno, i kad se otpišu dugovi opet obezvređeno, a da niko ne vodi računa o tome šta će biti sa bilansima tih poverilaca koji treba da otpuste dugove. Niko ne vodi računa kakvi će njihovi bilansi biti. Da li na taj način pravite prostor da se na naše tržište ubrizgaju one pare koje se čuvaju kao devizna rezerva, od dve, tri ili četiri milijarde, koliko pričate, i to sasvim neopravdano. U vrednosnom smislu mora da se napravi prostor da bi se naštampali dinari, da bi se to pojavilo kao vrednost i kao novčana masa. Jer, i sami znate, sve što dođe kao deviza iz inostranstva mora da ima svoj novčani ekvivalent, a da bi se očuvala vrednost povlače se devize propisivanjem velikih deviznih rezervi, obaveznih rezervi banaka, a sada se, verovatno, pravi monetarni prostor putem vrednosti da se ubrizgaju te pare, da se pro forme promene vlasnici, i nadam se, u okviru četvrte tačke dnevnog reda, da se vrate naše pare kao strana ulaganja u privredu Republike Srbije.
Da li još neko želi reč o amandmanu gospodina Krasića? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, DS je podnela amandman na član 20, koji glasi da se u stavu 2. tačka 4) briše. O čemu se radi? Ovaj član zakona određuje razloge zbog kojih će Agencija za privatizaciju ući u raskid ugovora sa kupcem. Tu se navodi, po mom mišljenju, čitav niz opravdanih razloga, ali za jedan mislim da je apsolutno neopravdan; pročitaću ga: "ne obezbedi kontinuitet u obavljanju registrovane delatnosti radi čijeg je obavljanja subjekt privatizacije osnovan". Zašto ovo kažem? Svedoci smo da veliki deo preduzeća koja se danas privatizuju uglavnom metodom aukcijske prodaje jesu preduzeća koja su zrela da odu u stečaj, kod kojih se proizvodna aktivnost u prethodnom periodu čak nije ni obavljala, kod kojih je nivo uništenosti ekonomskih performansi zaista nesaglediv, tako da se ponekad postavlja pitanje nije li možda to preduzeće ušlo i u stratešku krizu, da li uopšte ima smisla insistirati kod novih kupaca na održavanju kontinuiteta proizvodnje nečega što nema prođe na tržištu. Jer, postavlja se pitanje da li možda potpunom promenom delatnosti tog preduzeća ono može nanovo da bude oživljeno. Na primer, imate čitav niz napuštenih hala preduzeća koja apsolutno ne rade, kod kojih osnovna delatnost jednostavno nije moguća, jer, na kraju krajeva, takav proizvod ne može da nađe svog konačnog kupca. Ali, u tim halama se može organizovati neka druga proizvodnja, dakle, bez obezbeđenja tog kontinuiteta zaposliti ti isti radnici ili najveći broj tih istih radnika i na taj način na kraju obezbediti i ostvariti ono što i jeste cilj procesa privatizacije, a to je podizanje obima proizvodnje. S obzirom na to da su druge odredbe, odnosno druge tačke ovog stava veoma jasno definisale eventualnu zloupotrebu od strane kupca preduzeća – dakle, neuplaćivanje ugovorene cene, neinvestiranje u subjekt privatizacije, raspolaganje imovinom suprotno dobrim poslovnim namerama, neizvršavanje odredbi o načinu rešavanja pitanja zaposlenih, i na kraju čak su dati i drugi slučajevi predviđeni ugovorom – zaista nije dobro da u zakonu bude odredba o obezbeđenju kontinuiteta, jer ona nije dobra za sva preduzeća koja se privatizuju. Molim Ministarstvo da ovaj amandman prihvati, jer će sebi olakšati život. Sutra ćemo imati situaciju da neko mrtvo preduzeće neko pokrene, a nije u istoj delatnosti, nije obezbeđen kontinuitet, i da eventualno dođe do utuženja, da postoji zakonski osnov za raskid tog ugovora. Mislim da je to potpuno besmisleno. Moja je poruka – ne vezujte ruke sebi više nego što je potrebno. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po istom amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da Narodna skupština ne treba da prihvati ovaj amandman zato što je jedan od razloga za privatizaciju i to što jedna firma mora samo da uđe u drugi oblik vlasništva, u drugi način organizovanja, da bi joj se pomoglo da bolje radi, a ne zato da neko dođe do dobrog poslovnog prostora, do vredne imovine, do objekata koje će posle toga koristiti po svojoj nameni, po svojoj želji. Zašto ne treba da prihvatite amandman? Zato što kupac zna pod kojim uslovima kupuje ili učestvuje u privatizaciji. Ovo ograničenje će od sada biti ograničenje svakom kupcu. Uvek sam se zalagao da se propiše rok u kome će subjekt privatizacije nastaviti da se bavi istim poslom kojim se bavio i do privatizacije. Onda stvarate haos. Vi morate da znate čime zemlja raspolaže. A šta da investira, u šta da investira? Uslov mu je da investira određena sredstva, u šta? U nešto novo što će da menja u tome. Mislim da podnosilac amandmana nije sagledao šta sve može da se posle toga desi. Nije to neko veliko ograničenje. Čovek kupuje fabriku guma, pa hoćemo da bar još pet godina proizvodi gume ili bar još tri ili bar još 10, tako smo to planirali, a ne da kupuje fabriku guma, obezvređenu, koja ima poslovni prostor u Knez Mihailovoj ulici, zatvori fabriku guma, uzima poslovni prostor u Knez Mihailovoj ulici, uzima stanove u vlasništvu te firme. To je bilo u vreme vladavine DOS-a, sve je to bilo u vreme vladavine DOS-a. Zato se zalažem, i mislim da sam to i rekao u raspravi u načelu, da ostane ovo rešenje koje je predložila Vlada Srbije.
Narodni poslanik Jovan Todorović.
I ja sam mišljenja kao gospodin Tomislav Nikolić. Nikako ne sme da se prihvati ovaj amandman, gospodine Vlahoviću. Onaj ko kupuje preduzeće zna koja je delatnost u tom preduzeću, zna čime se to preduzeće bavi. Kada se pojavi na tenderu ili na aukciji njemu su te činjenice poznate. Zamislite čoveka koji je kupio trgovinsko preduzeće i sada kaže – sada ću da proizvodim automobile, vi mi ne trebate, otpusti sve radnike. Ne može da zaposli nove zato što je to neka druga firma. Zašto nije kupio fabriku automobila ili ono što mu je u tom trenutku bilo zanimljivo na ovom tržištu? To je suština. Jeste suština u kontinuitetu, jer na čemu ćemo mi završiti privatizaciju, ako nećemo na tome da to privatizovano preduzeće radi. Valjda je to cilj privatizacije, a nije cilj da sada neko dođe u posed neke imovine, jer po tome svi mogu da ugase preduzeća koja su privatizovana, prodaju imovinu i baš ih briga. Imamo takvih primera.
Replika, narodni poslanik Vlahović.
Pravo na repliku, a istovremeno i pogrešno tumačenje amandmana...
Nemojte istovremeno, stvara se drugi osnov.
Onda samo pravo na repliku. Postoje različite definicije šta je to ekonomija. Jedna definicija kaže da je ekonomija mera rizika, a druga kaže da je ekonomija, ako hoćete u jednoj rečenici, racionalna upotreba sredstava i alokacija tih sredstava. Ako pogledate sve izveštaje, ne samo međunarodnih organizacija koje prate reformu u Srbiji, na kraju krajeva i sve ozbiljne studije koje govore o stanju naše privrede, ključna stvar koja treba da se desi da bi se makroekonomska stabilnost na dugi rok održala, da bi ekonomija bila samoodrživa, jesu strukturne reforme. Ako bismo insistirali da sve ono što postoji mora i dalje da ostane, da se u to uloži, mi bismo zadržali potpuno istu strukturu ekonomije koju imamo. Onda verovatno ne bismo bili u istim problemima u kojima se danas nalazimo. Verovatno bi danas naša privreda bila efikasna, ne bismo ni razmišljali o ovim pitanjima, jer bi bila strukturno prilagođena. Govorim o tome da ovaj stav o održavanju kontinuiteta u velikom broju preduzeća treba da ostane, ali to se reguliše drugim elementima ugovora. Postoji jedna velika grupa preduzeća, najmanje 30%, prema iskustvu koje imam u postupku privatizacije, gde je održavanje kontinuiteta poslovanja, a posebno kada se taj stav i ta odredba ubaci u zakon, zaista nemoguće. Vi vezujete ruke privatnim preduzetnicima da ta sredstva, u skladu sa prethodnom definicijom ekonomije, upotrebe na mnogo efikasniji način. Imate primer fabrike usred Beograda, koja proizvodi kotrljajuće ležajeve, koja ne radi. Da li treba insistirati da novi investitor ulaže novac, ne bi li tu delatnost i dalje održao? Ona ne radi ne zbog toga što se taj proizvod ne proizvodi, pa nema ko da ga proizvede, a tržište je gladno za tim proizvodima, nego zato što su druge kompanije, SKF, one velike kompanije koje proizvode taj proizvod, odavno prešle na drugu tehnologiju. Da li zbog toga mi u centru Beograda ne možemo na toj lokaciji da imamo nešto drugo, na primer jedan hotel koji će zaposliti 300 ili 400 radnika, ili neku drugu investiciju, koja će opet dovesti do novog zapošljavanja i samim tim strukturno pokrenuti priču ka uslugama, koje danas, ako gledate u razvijenom svetu, donose najmanje 35% bruto društvenog proizvoda svakoj razvijenoj zemlji. Zato kažem – da, kontinuitet proizvodnje u najvećem broju slučajeva, a ne zakonski za sve, jer ćete onda imati jedan deo ekonomije koji jednostavno neće moći da bude održiv. Još jednom ponavljam, najgore je kada država do detalja, do sitnica propiše šta treba da radi privatni investitor, privatni preduzetnik. Zbog toga i jeste postulat, koji je dokazan empirijski, da je privatna svojina bolja, efikasnija od državne i društvene svojine. Nemojmo da vezujemo ruke privatnim preduzetnicima, dozvolimo im da sredstva koja kupuju iskoriste ekonomski najracionalnije. Pa šta ako su zatvorili frizerske salone, ako im neka druga delatnost obezbeđuje bolju, efikasniju proizvodnju, rad ili usluge. U toj drugoj delatnosti sigurno je zaposlen isti broj radnika kao i u prethodnoj. Govorim namerno o ovome, izlažući se mogućnosti da budem populistički kritikovan, ali verujte mi, to jeste suština ekonomskih reformi i dok to ne shvatimo kao postulat zaista nećemo moći da napravimo taj snažni iskorak napred koji je našoj zemlji neophodan.
Izvolite. Član 97. stav 1. pogrešno protumačen gospodin Nikolić. Izvolite. Tomislav Nikolić.
Član 100, ovde je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine. Ljudi misle da mi baš ništa ne pamtimo. Tri godine se tako vrši restrukturiranje srpske privrede. Više se nigde, ni u jednoj fabrici ništa ne proizvodi. Želeo bih da ulažemo u proizvodnju, a ne u potrošnju. Vaš kolega iz Vlade je kupio jednu fabriku koja je proizvodila poljoprivredne mašine i pravi megamarket u njoj. Da li vi mislite da je to interes srpske države? Ovaj Novaković, kako se zove, vi ste ga doveli, eksperta, a čini mi se da ste i prijatelji. Da li je interes Srbije da se zatvori fabrika poljoprivrednih mašina, da se otvori još jedan megamarket? Dobro ići ćemo još godinu dana u megamarkete, kupovaćemo još dve godine, a onda ćemo da zatvorimo i te megamarkete. Ljudi nemaju od čega da žive. Hoću državu u kojoj će budžet da se puni proizvodnjom, a ne potrošnjom. Ako svi prestanu da proizvode u Srbiji, kako to mislite da ostvarite? Slažem se, možda 50%, sa vama, povodom ovog amandmana. Teško je meru naći. Ako treba da rešavamo hoćemo li da proizvodimo ili da trošimo, ja sam pre za to da proizvodimo i onda ćemo imati od čega da trošimo. Iskustvo za tri godine vaše vlasti nije bilo previše povoljno i ovo je ograničavajući faktor koji je trebalo uvesti odmah kada ste ušli u prve privatizacije. Pokloniti fabriku ako će da nastavi u njoj da proizvodi i da ne smanjuje broj radnika. To je bio naš ekonomski program oduvek. Kažete da je najbolje gazdovanje privatnom svojinom. Delimično je tačno, ja uopšte ne mislim da je loše gazdovanje državnom svojinom. U svakoj zemlji u svetu imate državnu svojinu. Postoji nešto što vam ne bi nikada dali da prodate, hoćemo da država time rukovodi, da time raspolaže. Društvena svojina je bila nešto loše, samo i tu da me ne shvatite pogrešno, jer ispada sada da su društveni direktori mnogo više brinuli o toj svojini u vreme kada sam ja počeo da radim i doskoro, nego što to sada mnogi privatnici rade sa svojim fabrikama. Pitanje je zašto privatnik nešto kupuje. Ako kupuje da bi proizvodio, izvanredno će to da vodi, a ako kupuje da bi došao do dobrog poslovnog prostora, da bi došao do kuća, vila i imanja koje ta fabrika ima, onda će on tu firmu jako loše da vodi, nije mu stalo da proizvodi u njoj. Ili ćete vi da me ubedite možda da zaista našu fabriku neko na zapadu čeka, ona je tu, samo još da proizvede ono što zapadu treba. Nemojte da se zanosimo, jer zapad nije naše tržište, naše tržište je na drugoj strani i zato bih želeo da budemo spremni da proizvodimo i za to tržište, dok još možemo. U ove četiri godine niko nije vodio brigu o proizvodnji, niko; ni vi kao ministar za privredu i privatizaciju, za vas je samo postojalo ono drugo "p", a ono prvo "p" za vas nije postojalo. Za onog što vas je zamenio nije postojalo ni prvo ni drugo, nego neko treće "p", a nažalost, čini mi se da ni dan-danas u Vladi Srbije niko nije zadužen da o tome vodi brigu, o proizvodnji.
Reč ima narodni poslanik Predrag Marković. Nakon gospodina Markovića, Aleksandar Vlahović, replika.
Kada govorimo o nečemu što se odnosi na privredu vrlo je važno da znamo kako to izgleda stvarno u privredi. Sjajni su govornici ovde i čujemo sjajne replike. Tačka 4), za koju se amandmanom traži da se briše iz stava 2. člana 20, ne znači ovo što bi moglo da se zaključi iz govora – da preduzeće vrši jednu delatnost, a sada će vršiti neku drugu, pa se to zabranjuje, već ona glasi: "ne obezbedi kontinuitet u obavljanju registrovane delatnosti radi čijeg je obavljanja subjekt privatizacije osnovan". Da li znate, u praksi, za šta je sve jedna firma registrovana; da li mislite da je samo za ono što trenutno obavlja – ne. Ne znam da li se ljudi sećaju kako su izgledale registracije poslednjih godina, po više stavki. Primer koji smo ovde čuli je iskoristio upravo to, dakle, ako bismo izbrisali čak i tu mogućnost, ko je bio u registraciji, vi biste stvarno naprosto omogućili da se uradi nešto ekonomski neprirodno. Jer, kada neko registruje delatnost i u registraciji predvidi, po pravilu, 10, 20 različitih delatnosti, on uzima u obzir lokaciju na kojoj se nalazi, okruženje koje postoji, tradiciju poslovanja. Ako biste vi njemu dozvolili, dakle novom kupcu, da on čak i to što je prethodnik potencijalno sve zamislio prenebregne, vi u stvari omogućavate da on uđe u nešto neprirodno. Pri tome se ograničenje odnosi na ograničeni broj godina, ne zauvek, pa da vi uništite ekonomsku perspektivu u sledećih 50 godina, kada će se promeniti trendovi, ne, nego u periodu od tri do pet godina. Nema razloga da se ovaj amandman prihvati. Hvala vam.
Gospodin Vlahović i gospodin Toma Nikolić.
Imam dvostruku repliku, odnosno jednu repliku i jedno pogrešno tumačenje da reklamiram. Što se tiče replike, želim da kažem da se očigledno ne shvata da postoji razlika između tradicionalnog i savremenog shvatanja privredne delatnosti. Mnogi znaju da su zemlje sa najvećim ekonomskim razvojem, ekonomskim rastom upravo zemlje gde dominantni deo privredne aktivnosti otpada na tzv. treći sektor, odnosno sektor usluga. Usluge nisu proizvodnja u klasičnom smislu, ali jesu suštinski izvor rasta društvenog proizvoda, a samim tim i standarda građana. Usluge su, po definiciji, najviše vezane za brz i fantastičan razvoj sektora malih i srednjih preduzeća, što se generalno uklapa sa strategijom ekonomskog oporavka i strukturnih reformi u našoj zemlji. Prema tome, zaista, uz dužno poštovanje da su našoj zemlji potrebne i motike i poljoprivredne mašine, ne želim nijednog časa da dozvolim da se potcenjuje ekonomska realnost, svetska stvarnost, a to je da su usluge ključna delatnost koja doprinosi snažnom svetskom ekonomskom razvoju. Voleo bih da u našoj zemlji najmanje trećina našeg stanovništva radi u sektoru usluga i da najmanje polovinu društvenog bruto proizvoda taj sektor usluga ostvaruje, jer će se na taj način stvoriti ono što je potrebno, a to je fleksibilnija ekonomija. Nikada nisam rekao za ovom govornicom da je potrebno privatizovati sav državni kapital. Tačno je i da druge zemlje u svetu imaju državni kapital, ali je isto tako tačno, prisetite se malo, da su sve zemlje u svetu prošle (mislim na one razvijene, na Englesku, Nemačku) kroz fazu restrukturiranja velikih državnih preduzeća i povlačenja države čak i iz tih sektora, dakle, javnih delatnosti, ali je tome prethodila izuzetno oštra, nepristrasna regulacija tih aktivnosti. Jer, to su monopolske delatnosti, po definiciji, za šta nije dovoljan samo Zakon o energetici, Zakon o železnici, nego su potrebne regulatorne institucije. Kada to budemo imali, onda ćemo znati koji deo državne svojine mora ući u proces privatizacije, a koji deo treba da ostane trajno u državnoj svojini. Sada ću iskoristiti svoja naredna tri minuta za pogrešno tumačenje, po članu 97. Poslovnika i da kažem da ...
Izvinite, molim vas, ovo je bila replika? Što se tiče pogrešnog tumačenja, ja sam pročitao stav, ne znam zašto mislite da je pogrešno, ali izvolite.
Želim samo da kažem, gospodine Markoviću, vi ste u pravu, tačno je da se privatna preduzeća danas registruju kao, što bi se reklo, ″igrači″ za sve pozicije, od samog početka delatnosti pa do samog kraja, za svaki slučaj, zlu ne trebalo, ako se pojavi neki profit u nekom drugom. Međutim, kada su u pitanju društvena preduzeća, uđite u registarski uložak bilo kog društvenog preduzeća i videćete da se ona registruju upravo za aktivnost koja se obavlja. Dakle, kao što postoji redovna i sporedna delatnost, pretpostavljam da se ovo odnosi na osnovnu delatnost, a ne na sporednu delatnost. Još jednom kažem, ne govorim ovo sa aspekta potencijalnih opasnosti za državu, jer država može da reguliše kontinuitet poslovanja i u tački 7) ovog stava, nego postoji potencijalna opasnost da dođe do zloupotrebe ove tačke 4) i utuženja od bilo koga ko je nezadovoljan procesom privatizacije i pravljenja problema i državi, i novom vlasniku i tom preduzeću. Zbog toga mislim da ovaj amandman koji koriguje tačku 4) u stavu 2. ovog člana treba da bude usvojen. Hvala lepo.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić. Posle pauze? (Da.) Dajem pauzu do 15,15 časova. [[Posle pauze – 16.05]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Po službenoj evidenciji, prisutno je 120 narodnih poslanika. Molim da na početku utvrdimo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje poslaničke kartice u elektronske jedinice sistema za glasanje. Konstatujem da imamo kvorum. Završili smo sa amandmanom na član 20. Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Čolić. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo, na član 21. Predloga zakona o privatizaciji kolega Čolić je podneo amandman na stav 2, gde kaže da je neprihvatljivo da ministar nadležan za poslove privatizacije određuje i propisuje visinu troškova provizije, već to treba, naravno, Zakonom da se reguliše. Kada sam govorio u načelnoj raspravi o pitanju restrukturiranja rekao sam, između ostalog, da je nedopustivo da Agencija za privatizaciju vrši restrukturiranje i naveo sam primer EPS-a. Zašto sam to rekao? Iz razloga što je EPS kompleksno preduzeće, velika kompanija, i smatram da Agencija nema dovoljno stručnjaka da bi mogla kvalitetno da obavi restrukturiranje. To znači rasparčavanje na manja preduzeća zbog lakše prodaje istih tih preduzeća. Hoću da kažem da ovaj član isto reguliše dužničko-poverilačke odnose u postupku restrukturiranja, što znači da ovde ima sasvim dosta prostora za mnoge manipulacije. Navešću jedan primer restrukturiranja koji se planira u elektroprivredi. Naime, jedan centralni remont, veliko preduzeće, preko 2.000 radnika radi na održavanju i izradi delova koji su vezani za površinske kopove, za bagere i prateće mašine koje vrše eksploataciju površinskih kopova. Tu delatnost godinama obavljaju, najstručnije i najbolje to rade. Smatram da bi izdvajanje tog dela preduzeća sigurno nanelo štetu, jer oko 6.000 ljudi živi od tih plata i bili bi prepušteni sami sebi. Na taj način Vlada može da planira poslovne aranžmane sa stranim firmama koje bi uzimale posao i vršile velike manipulacije. Hteo bih da poručim zaposlenima u "Kolubari", ako eventualno budu socijalni nemiri, da je kolega Milošević bio zaposlen u "Kolubari", a predsednik je Upravnog odbora Agencije za privatizaciju, tako da će sigurno imati na pravu adresu da se obrate i pokušaju da reše svoje probleme. Na ovaj način Agencija za privatizaciju želi da reguliše restrukturiranje. Smatram da na taj način Ministarstvo i ministar hoće da skinu odgovornost sa sebe i Vlade, tako da bi svu odgovornost snosila Agencija za privatizaciju. Hoću da ukažem na još jedan primer katastrofalne privatizacije, koja je svakako vezana sa ovim što pričam. Imali smo mnogo slučajeva na sednicama Odbora za privatizaciju, gde su lokalni moćnici radili sve i svašta u vreme samog procesa privatizacije, noću i danju su ulazili u preduzeća i prosto otimali i krali mašine i prodavali, isterivali iz preduzeća. Imali smo mnogo apela, mnogo pokušaja da se spreči taj kriminal, međutim, nažalost, to nije urađeno i normalno da Vlada sve te probleme prećutkuje.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Gospodin Vlahović povlači amandman. Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Pošto su Vlada i Odbor za privatizaciju prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Vidite, ovo je novi član 41ž i naslov iznad tog člana glasi – Ustupanje ugovora o prodaji kapitala, odnosno imovine. Ovde se ugovor tretira kao potraživanje. Moguće je da se ustupi potraživanje. Jedno lice svoje potraživanje ustupa drugom licu. Vi ovde ustupate ugovor. Naravno, ovo se odnosi na situaciju kada je zaključen ugovor i kupac kapitala, tako ste ga ovde nazvali, a sada ustupilac, može da ustupi ugovor o prodaji kapitala, odnosno imovine trećem licu. To bi u praksi značilo da na aukciji dobije pravo da zaključi ugovor o privatizaciji, o kupovini kapitala jedno lice, a u ugovoru se kaže da će u roku od šest godina da se otplati ta kupoprodajna cena i posle dva meseca prenese taj ugovor na neko treće lice koje uopšte nije ni učestvovalo na aukciji. Tu situaciju već imamo. Mi smo tu situaciju imali, čak i korektnije nego što vi predlažete, kod "Soja proteina" i kod drugih firmi gde se NN lice pojavi sa parama ili sa garancijom kupi; nema nikakvih obaveza po osnovu te privatizacije, ispunilo je svoje obaveze, a onda posle tri meseca saznamo da je pravi vlasnik neko treći. Razlika u odnosu na to, ovo što vi nama nudite, jeste ta što neko u toku otplate na rate može da prenese ugovor i praktično prebaci svoj status kupca nekom trećem licu, tako da sve drugo što dajete kao neki uslov, da i on ispunjava navodno uslove itd., jeste nešto za šta niste mogli da nađete mesto u postojećoj praksi. Kaže – ustupanje ugovora. Ne govori se o ustupanju potraživanja. Da je u pitanju ustupanje potraživanja, onda je to poznata kategorija iz Zakona o obligacionim odnosima. Ovde se ide sa jednom hibridnom varijantom da na mesto kupca stupa treće lice. Ugovor nije realizovan. Slažem se sa vama, tretirate subjekt privatizacije kao dobro. Faktički se kao prodavac javlja Agencija. Preduzeće je dobro, preduzeće je predmet trgovine, to je onaj konj. Sada se javlja neko treći. Na ovaj način vi izigravate ceo proces privatizacije i omogućavate da se pro forme u prvoj fazi postupka pojavi NN lice, javno sazna da je to lice kupac, a posle nekoliko meseci istrči onaj pravi sa čijim parama je on učestvovao na licitaciji. To posle postaje ono što je bilo na carini, kad se licitira za vozila; skupe se trojica-četvorica i licitiraju; postigne se, navodno, najveća cena, ali je bilo ograničeno; mogla su samo trojica, jedan dao banku, drugi dve banke, treći tri banke. Što to vredi hiljadu dinara, nema veze. Dosledno toj logici vi idete dalje, pa kažete – on jeste zaključio ugovor, ali pod određenim uslovima na mesto kupca može da dođe i neko treći. Onda je to izigravanje procesa privatizacije, onda tu nema pravde i pravičnosti, tim pre što se ovde ne ustupaju potraživanja niti se delegiraju obaveze koje taj kupac i dalje ima prema državi, jer nije otplatio. Kad je bila ova situacija da je on otkupio, isplatio, onda je tu njegova sloboda potpuno potrebna i ne bi bilo ove odredbe. Ova odredba se pre svega odnosi na kupovinu na rate. Ovo nije u duhu onoga šta se očekuje od privatizacije i u suprotnosti je sa načelom javnosti i transparentnosti, i poštenja i pravednosti. Ovo celo poglavlje treba da izbacite iz ovog predloga zakona.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne.) Na član 23. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Boris Karaičić i Jovan Todorović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Vjerica Radeta podnela je amandman kojim predlaže da se posla člana 25. doda novi član 25a. Predstavnik predlagača, Odbor za privatizaciju i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, u ime poslaničke SRS predložila sam da se posle člana 25. doda novi član 25a koji glasi: ″U članu 60. stav 1. iza tačke 5) dodaje se tačka 5a) koja glasi – Fonda za socijalno osiguranje vojnih osiguranika.″ O čemu se ovde radi? Radi se o tome da taj član 60, čiju dopunu sam ovim amandmanom predložila, reguliše način korišćenja sredstava ostvarenih prodajom kapitala u postupku privatizacije. Udruženje vojnih penzionera Srbije i Crne Gore obratilo se 22. februara ove godine Vladi Republike Srbije i ministru za privredu i privatizaciju lično i tražili su, odnosno predlagali da se u ovaj predlog zakona ugradi ova odredba da se od sredstava dobijenih prodajom kapitala u postupku privatizacije deo odvaja i za Fond za socijalno osiguranje vojnih osiguranika. Ovo je jedno opširno pismo koje neću čitati. Tu je podatak o broju korisnika, to je 55.000 korisnika vojnih penzija, i drugi podaci sa kojima se ministar, pretpostavljam, upoznao. Sad imamo odgovor ministra od 4. februara ovom udruženju, koji je, moram da kažem, zaista obmana i, u najmanju ruku, licimeran. Ministar kaže – poštovani gospodine Gligoreviću, povodom vašeg dopisa (neki broj od 31. januara), prosleđenog na nadležnost ovom ministarstvu, a u vezi sa predloženim izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji koje se odnose na pitanje namene sredstava ostvarenih u postupku privatizacije, u cilju finansiranja Fonda za SOVO, obaveštavamo vas sledeće: imajući u vidu da je Vlada Republike Srbije uputila Narodnoj skupštini Republike Srbije Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, kao i da se isti nalazi u završnoj fazi skupštinske procedure, nismo u mogućnosti da razmotrimo vaše predložene izmene. Dakle, ministar nije želeo da kaže vojnim penzionerima da njega baš briga za njih i njihov fond i da on to neće da ugradi u zakon, nego je još 31. januara rekao da je zakon u završnoj skupštinskoj fazi i da iz tog razloga ne može da razmotri njihov predlog. Mi smo onda 12. marta predložili da ovim amandmanom udovoljite ovom zahtevu, odnosno da i ovaj fond vojnih penzionera bude namiren iz sredstava ostvarenih prodajom kapitala od privatizacije, a vi ste, iz nama nepoznatih razloga, odbili ovaj amandman, zapravo pretpostavljam da ga Vlada nije ni razmatrala, jer ga u izveštaju Vlade o amandmanima uopšte nema. Takođe želim da kažem da je Zakonodavni odbor napisao u svom izveštaju da predlaže Skupštini da ovaj amandman odbije. Ovo nije prvi put i moram da kažem članovima Zakonodavnog odbora, pretpostavljam da ih ima ovde, pošto predsednik nije tu, da je ovakav izveštaj suprotan članu 46. Poslovnika Narodne skupštine i da Zakonodavni odbor ovakvim svojim zaključcima prekoračuje ovlašćenja. Ovaj amandman niti je u suprotnosti sa Ustavom, niti je u suprotnosti sa zakonom i ne postoji ni jedan jedini razlog da Zakonodavni odbor kaže da ovaj amandman treba da se odbije. Vama, ministre, predlažem, s obzirom da sam iz ovog pisma koje sam pročitala mogla da zaključim da ste možda i bili voljni da ovo ugradite u zakon, ali niste imali vremena od kraja januara do danas, da prihvatite ovaj amandman, ili da zaista kažete – ja sam vas, gospodo vojni penzioneri, obmanjivao, ja ne vodim računa o vama i to je bio pravi razlog što nisam to ugradio u zakon. Ako ne mislite tako, onda ne postoji nijedan razlog da ne prihvatite ovaj amandman Srpske radikalne stranke.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Jovan Todorović podneo je amandman kojim predlaže da se posla člana 25. doda novi član 25a. Predstavnik predlagača, Odbor za privatizaciju i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Jovan Todorović.
Zahvaljujem, gospodine Markoviću. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svaki put kad dođu izmene i dopune Zakona o privatizaciji u ovu skupštinu, verujem da ste svi, kao i ja, u prilici da vam se javljaju predsednici, po pravilu, malih opština i nerazvijenih sredina, sa zahtevom da se deo Zakona koji se odnosi na raspodelu sredstava dobijenih od prodaje preduzeća sa njihovog područja malo drugačije uredi. Šta je suština ovog amandmana? Predložili smo da se doda novi član 25a, tako da se u članu 61. stav 1. tačka 4) promeni i glasi: ″2% sredstava izdvojiće se za finansiranje razvoja infrastrukture lokalne samouprave prema sedištu subjekta privatizacije, a 3% sredstava izdvojiće se za finansiranje razvoja infrastrukture lokalne samouprave prema sedištu organizacione jedinice, odnosno pogona subjekta privatizacije.″ Nadam se da je potpuno jasno šta mi želimo. Ovde se ne menja obim sredstava koji pripada lokalnoj samoupravi, ali se menja, na neki način, lokacija tih sredstava. Imate činjenice da neka preduzeća iz većih sredina imaju proizvodne pogone na području drugih opština. Sada vi prodajete preduzeće iz Beograda koje ima pogon na području, recimo, opštine Stara Pazova, Ruma itd. i svih 5% sredstava pripadaju Beogradu. Taj proizvodni pogon zapošljava, recimo, tamo 50 ili 100 radnika i ta lokalna samouprava nema pravo na učešće u tim sredstvima. Ne znam da li ovo mora baš zakonom da se uradi, ali život nam pokazuje da sve što nije regulisano zakonom pomalo subjektivno bude rešavano. Ne vidim razloga zbog čega ovo ne bi prihvatili. Ne menja se ta struktura sredstava, ali 2% prema sedištu preduzeća koje se privatizuje, a 3% prema sedištu tog izdvojenog pogona, odnosno lokalnoj samoupravi na čijoj je teritoriji taj izdvojeni pogon. Molio bih gospodina ministra da ovo prihvati, jer ne vidim zašto bi sada te male opštine stalno bile uskraćene i zaostale u razvoju, a ove veće, po prirodi stvari, koje imaju više preduzeća koja su atraktivna za privatizaciju i za prodaju, dobijaju tih 5%, što opet nije dovoljno za rešenje svih problema, ali su i dalje u prednosti u odnosu na ove male koje nikako da ih stignu, jer nemaju ovih 2% koje predlažem. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je u ime SPS-a podneo narodni poslanik Jovan Todorović dobar je iz više razloga. Ne postoji nijedna politička stranka koja se u svom političkom programu ne zalaže za koncept decentralizacije u bilo kom pogledu. Ovim amandmanom se ispravlja jedna teška nepravda. Nemam nameru da dajem dodatnu argumentaciju, kolega Todorović je to učinio na pravi način, samo želim da podsetim sve narodne poslanike da je ovo što je predmet ovog amandmana bila tema političke kampanje svake političke stranke. Ovo je sada prilika da kažu – takvu smo kampanju vodili i za ovo ćemo sada da glasamo. Male opštine, koje imaju čitav niz problema kada komponuju budžet, kada treba da izdvajaju sredstva za lokalnu infrastrukturu, najčešće imaju više problema, nego gradovi i opštine sa značajnim budžetima. Ako se jedan pogon nekog preduzeća nalazi u jednoj maloj opštini, a ima preko 150 opština u Srbiji koje imaju takav slučaj, potpuno je logično da deo iz onoga što se izdvaja tokom privatizacije za lokalne samouprave pripadne onim lokalnim samoupravama na čijoj teritoriji se nalaze delovi preduzeća, pogoni preduzeća koji su predmet privatizacije. Ako to tako ne bude, ako ovaj amandman ne bude prihvaćen, onda imamo dalju proizvodnju nepravde kada su u pitanju male opštine i male lokalne samouprave. Molim kolege narodne poslanike da ovo shvate, ovo je mali ustupak za lokalne samouprave. Apsolutno se ne dekomponuje model privatizacije, kada su u pitanju procenti, zna se šta ostaje lokalnoj samoupravi, šta ide u budžet, šta ide u fond restitucije, ali je važno da damo šansu malim opštinama da naprave 300 metara nekog puta, ako ne više, ili mali lokalni vodovod i da im na ovaj način pomognemo. Ako to danas ne uradimo nemamo sledeću šansu, do izmene i dopune nekog od važnijih zakona ili do novog budžeta. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Živan Vladimirović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za privatizaciju poslanici Srpske radikalne stranke su podržali ovaj amandman. Smatramo da je pravedno, iz mnogo razloga, da se on prihvati. Sa ministrom smo razgovarali o tome i ministar kaže da je pravedno, ali nije po pravu. Međutim, mnoge male sredine, a istakao bih Prokuplje... Prilikom privatizacije Duvanske industrije, koja ima pogone u Prokuplju, Mlinske industrije iz Niša i u narednoj privatizaciji ″Žitopeka″ iz Niša Prokuplje će biti uskraćeno, a i druge male sredine. Mislim da je fer i pošteno da one bar deo kolača dobiju. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS uložio sam amandman na član 26. i predložio da se ovaj član briše. Dame i gospodo, SRS smatra da je u ovom momentu, kada je u pitanju reforma našeg zakonodavstva, nužno izvršiti kodifikaciju krivičnog zakonodavstva i na taj način koncentrisati krivične sankcije u jedan zakon, kako se krivične sankcije, a pre svega kazne zatvora, ne bi nalazile u 50, 60 zakona, koje je ovaj parlament usvajao za poslednjih nekoliko godina. Smatramo da je nužno da se ove odredbe iz člana 26. nađu u Krivičnom zakoniku, a ne u ovom zakonu, kada je u pitanju ova odredba i ovaj sadržaj. Dame i gospodo narodni poslanici, do sada je u našem krivičnom zakonodavstvu postojalo krivično delo iste sadržine, što znači – ko u javnu knjigu ili drugi javni spis unese podatke sa neistinitom sadržinom odgovara krivično. I odgovarao je krivično, s tim što se ovome dodavalo još jedno krivično delo, a bilo je i krivično delo falsifikata. Zbog toga, dame i gospodo, srpski radikali smatraju da je nužna kodifikacija krivičnog zakonodavstva i da se ove odredbe iz brojnih zakona koje predviđaju krivično-pravne sankcije nađu u njegovom osnovnom i matičnom zakonu, tj. u Krivičnom zakonu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Kako su predlagači zaredili, verovatno ćemo i u uredbama, pravilnicima, naredbama i odlukama da dobijamo propise o krivičnim delima. Nije mu mesto u ovom zakonu. Međutim, posebnu pažnju zaslužuje činjenica da u posebnim zakonima imamo toliko propisanih krivičnih dela, što je u potpuno identičnoj srazmeri sa brojem situacija za koje može da se kaže da je privatizacija bila kriminalna. Što država više preti nekim članom, nekim krivičnim delom, to se povećava broj spornih privatizacija sa elementima kriminala. Međutim, ovde se opet postavlja pitanje da li ovo uopšte može da bude krivično delo. Pogledajte kako su ovo napisali, kaže: ″Odgovorno lice u subjektu privatizacije...″. Subjekat privatizacije je roba ... (Ministar: Nije.) ... koja se prodaje na tržištu. Molim. Jeste, ministre, subjekat privatizacije je konj, a odgovorno lice u konju ne znam ko bi mogao da bude. Ko bi mogao da bude odgovorno lice u radio-aparatu koji se prodaje na tržištu? Znate, tu ne pomaže ni pravo. Evo, ne pomaže ni pravo, ni ekonomija, nema te discipline koja može da pomogne. Ali, hajde da pređemo i preko toga, onda kažete: ″... koje je dostavilo neistinite ili nepotpune podatke sadržane u programu...″ Neistinite i nepotpune, bez poziva na materijalnu odredbu gde je propisana ta obaveza. Verovatno vidite jedan nedostatak. Naprosto, ne može prst na čelo i da se kaže – e, ovo je takav stepen društvene opasnosti za koji bi moglo da se kaže da predstavlja krivično delo i da se propiše i da postane inkriminisano delo. Vi ovde imate elementa protivpravnosti kojima se nagađa, ali već je problem radnja krivičnog dela. Ali, čudi me da niste pronašli krivično delo kod onih ljudi u Agenciji za privatizaciju koji verifikuju nešto što je sasvim očigledno da ne treba da se verifikuje. Interesantno je da niste pronašli elemente drugih krivičnih dela u nekim ponašanjima prilikom aukcija, priprema aukcija, ugovora, realizacije ugovora, ispunjavanja obaveza po osnovu ugovora, ali ovde ste pronašli. Pronašli ste po sistemu – eto, mi smo zapretili da je krivično delo. Da li će u praksi da se sprovede ova odredba? Teško. Evo ja nepogrešivo mogu da vam kažem ... Molim? Vi ćete da mi date primer da postoji ovo, da će da bude krivično delo (obraća se ministru) i da će tužilac da goni po službenoj dužnosti za ovo delo nekoga. (Ministar klima glavom.) (Predsednik: Molim vas, bez diskusije. Izvolite.) Moguće je da tužilac napiše optužni predlog (da vidim koja je kazna, tri do pet godina), optužnicu, moguće je, ali vam tvrdim, na bazi izgrađene sudske prakse oko istinitosti i neistinitosti, potpunosti i nepotpunosti podataka u nekom aktu, da nema tog suda koji će da osudi ovoliko. Ne, to je centralno pitanje, ministre. Vi ste morali, pre nego što ste utvrđivali elemente ovog krivičnog dela, da se konsultujete, da vidite kakva je sudska praksa sa istim, gde je radnja ista. Radnja izvršenja krivičnog dela je ista. Administracija čini ova krivična dela. To je zloupotreba službenog položaja, nesavestan rad itd. Morali ste neku konsultaciju da izvršite, pa da definišete elemente bića krivičnog dela, usaglasite sa tim, da bi to prošlo na sudu. Ovo vam na sudu neće proći, jer će svaki sudija, kada pročita ova tri reda, da kaže – molim vas, ja ovde ne vidim delo. (Glas: Promenićemo sudiju.) A, vi ćete sudije da promenite? E pa, dobro.
Molim vas, bez dobacivanja kolegi. Hvala vam, gospodine Krasiću. Izvolite, reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Zahvaljujem se. Dame i gospodo narodni poslanici, sve države sveta, počev od onih sa juga Afrike, pa do najsavremenijih, od kojih vi prepisujete sve zakone, teže unifikaciji prava. Teže i unifikaciji krivičnog zakona, dakle, u jedan krivični zakon treba spakovati sve ono što predstavlja krivicu i zbog čega može da se odgovara. Mi imamo priliku da koji god od ministara dođe, predloži zakon i obavezno i krivične sankcije u tom zakonu. Zato smatram da je narodni poslanik SRS-a gospodin Jojić potpuno u pravu i da ovo mora da bude obuhvaćeno Krivičnim zakonom, a ne Zakonom o privatizaciji. Neću da pričam više, mada se u potpunosti slažem sa gospodinom Krasićem, o tome šta je to odgovorno lice u subjektu privatizacije, pogotovo u subjektima privatizacije koji su maltene izraubovani do kraja, da ne kažem napušteni. Imate samo portira kao jedinog zaposlenog u mnogim fabrikama koje ćete privatizovati, a koje su stale od kada je ″buldožer revolucija″ naišla onog 5. oktobra, pa naovamo. Hoće li onda portir, stečajni upravnik, koji je eventualno određen tamo, biti to odgovorno lice? Nemojte se igrati, nemojte u sve zakone unositi nešto što pripada isključivo Krivičnom zakonu, pa da jednom i ova država ima zakone koji valjaju. Zato predlažem da se ovaj amandman narodnog poslanika Petra Jojića usvoji.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, ove kaznene odredbe koje su predložene u ovim izmenama Zakona saglasno podnetom amandmanu poslanika SRS-a trebalo je da se nađu, ako ima obeležja za takvo krivično delo, u Krivičnom zakonu. Hteo sam da govorim o odgovornosti u postupku privatizacije i kontrole u koji su uključeni i radnici Agencije za privatizaciju, radnici regionalnih kancelarija, koji svojim činjenjem i nečinjenjem čine povrede zakona, a samim tim i krivična del; povrede zakona i ta krivična dela u vršenju službenih dužnosti činovnika države, a u cilju ovakve privatizacije, odnosno pljačke. Ministar je i rekao, dodatno obrazlažući tekst ovog zakona, da je do sada privatizovano 1.500 preduzeća, a da je izvršena kontrola, koliko sam zapamtio, u 1.080. Šta je sa ovih 420, gde nije vršena kontrola uopšte? Zatim, da je do sada podneto 124 tužbe, a ima samo 24 pravosnažne presude. Nije čudo, oni koji su direktno uključeni u ovaj postupak pljačkaške privatizacije, počev od radnika koji trpe posledice, predsednika sindikata, a na neki način dobro znaju to i članovi Odbora za privatizaciju, čiji rad ne prate sredstva informisanja, verovatno po diktatu aktuelne vlasti, da radnici ne čuju pravu istinu i suštinu kakva je ovo privatizacija. U kraljevačkoj opštini, ili tom prostoru koji obuhvata ova regionalna kancelarija u Kraljevu, od 34 subjekta privatizacije već skoro 12 je u postupku raskida ugovora ili su ispunjeni uslovi za raskid ugovora. Ne treba pominjati ″Autoprevoz″ - Vrnjačka Banja; tu je već i doneta prvostepena sudska odluka. Zatim, moram da pomenem ″Hladnjaču″ - Kraljevo. To je isti kupac koji je kupio i ″Autoprevoz″ - Vrnjačka Banja, gde je podneta tužba od strane Agencije 4.8.2004. godine. Do danas nije doneta presuda, iako je i laicima jasno da tu ključne odredbe ugovora o kupoprodaji, odnosno privatizaciji nisu ispunjene. Šta reći o ″Poljoprometu″, Kraljevo? Kupac, odnosno većinski vlasnik je posle sklapanja ugovora otuđio 60% nepokretnosti tog preduzeća, a to su u suštini lokali i poslovni prostor. Svesno je prebacio na račun Meridijan banke u Novom Sadu, na svoj lični račun, i uz tešku muku i obijanje mnogih pragova došlo je do krivične prijave i određivanja pritvora za tog kupca. Nažalost, on je bio samo tri meseca u pritvoru i posle su se navodno ispunili uslovi za ukidanje pritvora, ali Agencija nije podnela tužbu donošenjem rešenja o pritvoru, i pored ovih činjenica da je otuđio preko 60% vrednosti tj. imovine preduzeća, već na pritisak Odbora tek 31.12.2004. godine, iako je rešenje o pritvoru od strane istražnog sudije Okružnog suda doneto 12.11. Ni za to preduzeće, odnosno po toj tužbi, ni do danas, iako postoje svi razlozi za raskidanje ugovora, nije doneto rešenje od strane Trgovinskog suda Beograd. Šta je tu još paradoksalno ili strašno? Posle ukidanja pritvora taj navodni kupac i većinski vlasnik se vratio u "Poljopromet", gde i dalje raspolaže tim subjektom privatizacije, gde i dalje šikanira i ponižava radnike koji su to preduzeće stvarali 40 godina. Gde je tu država, gde su državne institucije? Svi vi koji predstavljate državu faktički u celom ovom postupku privatizacije, na ovaj način kao što sam vam pomenuo ovih nekoliko slučajeva iz Kraljeva, da ne pominjem Rašku – pekara, Novi Pazar – "Oktanpro" i druga preduzeća, po izveštaju Agencije za koja treba da se podnesu tužbe, saučestvujete u pljački imovine koju su radnici stvarali decenijama. Posledice za ovih otprilike 300.000 radnika su pogubne, oni su ostali bez posla, bez hleba i bez egzistencije, a vi kao predstavnici države pokušavate da na ovaj način, sa ovim malim izmenama Zakona, sve ovo potvrdite i da se nastavi sa ovom trećom i završnom fazom pljačke cele imovine u Srbiji.
Da li ima još neko povodom ovog amandmana? (Ne.) Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bismo razumeli amandman koji sam podneo u ime SRS moram reći ukratko na šta se odnosi član 30. Naime, član 30. odnosi se na privatizaciju preduzeća, finansijskih organizacija i ustanova koje imaju "savezni značaj", odnosno radi se o preduzećima, finansijskim organizacijama i ustanovama gde SRJ ili njeni organi imaju osnivačka prava. Da bi se ova preduzeća, finansijske organizacije i ustanove privatizovale po odredbi ovog člana 30. potrebna su dva uslova. Prvi uslov je da oni nastavljaju sa radom i drugi uslov je da postoji sporazum između država članica državne zajednice. Kada je u pitanju prvi uslov, možemo da se složimo, ali kada je u pitanju drugi uslov, a to je sporazum država članica, uređivanje osnivačkih prava, tu već postoji problem. Naime, ovde se radi o jednoj pravnoj praznini, koju želimo da popunimo sporazumom i na osnovu tog sporazuma da donesemo ovaj zakonski tekst. Sa tim SRS ne može da se složi. Naime, prestao je da važi ili, bolje reći, stavljen je van snage Zakon o osnovama promene vlasništva društvenog kapitala, a ne postoji ni uređenje ovakvih stvari u odnosu na Zakon o imovini ili uređenju imovine državne zajednice. Kada je u pitanju ova pravna praznina, ona mora da se popuni adekvatnim zakonskim rešenjem. Mi sada na republičkom nivou popunjavamo nešto što je iz nadležnosti saveznog parlamenta, odnosno Parlamenta državne zajednice Srbija i Crna Gora. Sa ovim ne možemo da imamo adekvatno rešenje. Uvek će se pojaviti problem u postupku donošenja ovakvih odluka. Dakle, amandman koji sam podneo govori o tome da ovaj član treba brisati, upravo radi pravne sigurnosti, jer bi se u protivnom oštetili interesi i državne zajednice Srbija i Crna Gora, ali, u svakom slučaju, i pojedinačnih članica – i Srbije i Crne Gore.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Pošto ste razorili SRJ, ja ne znam kako se ona uopšte i terminološki pojavila u ovom članu. ″Preduzeća, finansijske organizacije ili ustanove u kojima SRJ...″ – tu možete da kažete državna zajednica Srbija i Crna Gora, jer onda ne priznajete Beogradski sporazum, Ustavnu povelju i sve ovo što je u međuvremenu urađeno. Doduše, nije ni čudo, pre nekoliko dana vama je i dalje ostalo u zakonu, u ona dva zakona, i: Narodna banka Jugoslavije, i SRJ i svi mogući termini, to niste menjali. Znači, to je prvi problem. Drugi problem je – ova norma je moguća u nekom od propisa koji se donosi u Skupštini Srbije i Crne Gore. Vi ovde praktično regulišete ponašanje savezne države. Evo kako. Kaže: ″Preduzeća, finansijske organizacije ili ustanove u kojima SRJ i njeni organi imaju osnivačka prava″, a pojmovno to pripada saveznom nivou da to reguliše; kažete: ″koji nastavljaju rad i za koja su sporazumom država članica uređena osnivačka prava″ – druga buduća neizvesna činjenica. Vama je mnogo jače obrazloženje kojim ne prihvatate amandman, nego ovo što ste napisali u tekstu člana. Da ste hteli ovo da regulišete, mogli ste da kažete – ukoliko ili ako na osnovu sporazuma država članica Republika Srbija preuzme osnivačka prava na nekoj bivšoj od tih organizacija, proces privatizacije izvršiće se po odredbama ovog zakona. Vrlo prosto i jednostavno. Vi imate potrebu da ovo regulišete, jer postoji veliki nasrtaj na tu imovinu. To je ″Borba″ i neke druge institucije, ″Borba″ pogotovo, cela novinska organizacija; i ta "Futura" koja krčmi jednu po jednu ustanovu, i neki savezni budući funkcioneri, Orlić i ovi koji prave neke svoje privatne šeme, znate vi dobro, i Čović itd. Vi imate potrebu, mi podržavamo to da vi regulišete, ali ovo kako ste regulisali ništa ne znači, jer se uvode neizvesne buduće činjenice. Znači, ovde se uvodi da države članice regulišu. Znači, sporazum država članica, to je ispod nivoa zakona na saveznom nivou. Nego ste rekli Vlada Republike Srbije i Vlada Republike Crne Gore treba da naprave neki sporazum. Sve što bi oni pravili kao sporazum ličilo bi na neki međunarodni ugovor. Povelja predviđa da to Savezna skupština reguliše. Zašto ste pravili državnu zajednicu kada nema nadležnosti? Vi ste i Vojsku isparcelisali po Zakonu za sprovođenje Ustavne povelje. Rekli ste – imovina koja se nalazi u Srbiji pripada Srbiji, imovina koja se nalazi u Crnoj Gori pripada Crnoj Gori. To je ovde u ovoj sali pre dve-tri godine prikazivano kao najveći stepen pravne regulative i demokratije, i brzog priključivanja u ne znam šta, a sada Republika Srbija svojim zakonom u prelaznim i završnim odredbama kaže – kada bude Republika Srbija napravila sporazum. Pa, dok se ovo vaše bude realizovalo, Davinić ima sve da proda. Ne može ovo ovako. Ministre, ovo ne može ovako. Ako treba sporazum, napravite sporazum, a onda, po logici stvari, prema mestu sedišta i prema imovini koja je ovde. Ono što je ostalo tamo u Crnoj Gori, prema njihovim propisima; doduše, ono je sve privatizovano odavno. Nije urađeno, vi to niste napisali. Vi ste, gospođo, u obrazloženju bolji tekst napisali nego u članu. Možete da klimate glavom do sutra, ali videćete. Na ovo ima da vam se pozivaju mangupi i "Futura", i onaj Orlić i Čović, i svi oni koji su bacili ruku na ovu navodno saveznu imovinu, koja je u nedefinisanom stanju. Ovim članom ne pomažete Direkciji za imovinu Republike Srbije. Direkcija za imovinu Republike Srbije ima nasušnu potrebu da dobije pravni osnov, jer postoje i sudski sporovi u vezi sa ovim, gde se kaubojski ponašaju ovaj Marović i ovi njegovi. Mi vas podržavamo da regulišete to, ali pogrešan je član. Formulacija je pogrešna. Ova formulacija može za savezni propis; da ste preformulisali ovo gde je Republika Srbija dobila osnivačka prava, to se privatizuje prema propisima Republike, prema ovom zakonu i kraj priče. Ali ovde, ako se napravi sporazum, pa se reše osnivačka prava, onda po mestu sedišta republike članice, znači, već ste u samoj formulaciji izdigli na savezni nivo. Vi propisujete ponašanje savezne države. To je zabranjeno.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić, po istom amandmanu.
Zaista, posle izlaganja narodnog poslanika Zorana Krasića čovek nema šta da doda, ali ja želim da ukažem na apsurd regulisanja ponašanja druge države članice zakonom jedne države članice. Vi sada ovde predviđate u normi (ovde ima i gramatičkih grešaka, ali da ne ukazujem na njih) da preduzeća, finansijske organizacije ili ustanove u kojima SRJ ili njeni organi imaju osnivačka prava, pa bi trebalo reći – koja nastavljaju rad i za koja su sporazumom država članica uređena osnivačka prava, privatizuju se po propisima o privatizaciji države članice na čijoj teritoriji to preduzeće, finansijska organizacija ili ustanova ima sedište. Šta ako Crna Gora ne donese ovakav zakon? Šta će onda biti, dakle, mi donesemo ovakav zakon, a Crna Gora donese drugačiji. Mi smo sada obavezali Crnu Goru da se privatizacija ustanove koja ima sedište u Crnoj Gori obavi po zakonu Crne Gore. Šta ako Crna Gora kaže – privatizacija ovih subjekata obavlja se prema mestu gde obavljaju poslovne aktivnosti, prema zakonu države članice gde obavljaju poslovne aktivnosti. Gde ćemo onda doći? Nikada ne možete republičkim zakonom da namećete obaveze drugoj, ja kažem – republici, a vi u Beogradskom sporazumu kažete – drugoj državi članici; ne možete. Možete da obavežete, da stvorite prava za Srbiju; za Crnu Goru u ovoj skupštini ni prava ni obaveze ne možete da stvarate. Ako već možete da stvarate za Srbiju, gospodine ministre, ja cenim vaše prisustvo u Narodnoj skupštini, uvek sam bio za to da ministar prisustvuje sednicama Narodne skupštine na kojima se raspravlja, ali vas pitam da li vaše kolege uopšte misle o JAT-u. Da li misle o tome da sada 700 ljudi štrajkuje, 700 operativaca štrajkuje u JAT-u i da će JAT uskoro doći do grane sa koje neće moći ni da se privatizuje. Danas je bivši ministar privatizacije pričao o privatizaciji državnih preduzeća na zapadu. Tako je, ali da li je ikome u Nemačkoj palo na pamet da "Lufthanzu" da "Panamerikenu". A, mi ovde pričamo o nekoliko subjekata privatizacije, ovaj član neka bude nešto kao dodatno da reguliše subjekte privatizacije koji se nalaze na obe teritorije, funkcionišu na obe teritorije, obe države imaju osnivačka prava, a ja vas pitam sada šta će biti sa JAT-om, gospodine ministre, hoćemo li imati tu aviokompaniju u roku od pet, deset ili 15 dana ili nećemo. Da li Vlada učestvuje u urušavanju naše aviokompanije, da li to radi da bi je neko dobio džabe, da li to radi zato što JAT ima pravo da sleće u svaku državu u svetu; to je vrednost JAT-a, iznajmljeni avioni kojima se koristi JAT nisu njegova vrednost. JAT nema aerodrom i ono što je bilo u Tivtu poklonjeno je Crnoj Gori. Mene interesuje jeste li vi procenili vrednost JAT-a, šta je sada vrednost JAT-a, i da li to sada urušava Vlada Republike Srbije. Iskreno da vam kažem, Srbiju volim više od svega na svetu, JAT volim više od bilo koje aviokompanije na svetu, ali postavlja se pitanje i pred mene i pred ostale građane Srbije, za 15 dana, ako budu u mogućnosti da kupe JAT-ovu kartu da negde putuju ili kartu nekog stranog prevoznika, za koga će se odlučiti. Da li će da rizikuju da svoje stare roditelje ili svoju decu pošalju, da sami na neki poslovni put krenu kompanijom za koju ne znaju da li će ponovo da stupi u štrajk i da li će i kada početi ponovo da radi. Po meni, to je važnije od današnje sednice, po meni bi trebalo već da imamo sednicu o situaciji u JAT-u. Ako 700 avioinženjera i aviomehaničara štrajkuje, to nisu ni sekretarice, zapretili ste im otkazom i oni više ne mogu da uđu. Rekli su da neće na silu da ulaze u svoje bivše radne prostorije ako im date otkaze. Šta će onda biti prekosutra sa JAT-om, jer JAT nije direktor JAT-a, JAT nije ministar saobraćaja, JAT nije predsednik Vlade; JAT su piloti, avioinženjeri, aviomehaničari, stjuardese, sve osoblje vezano za JAT. Mi nismo JAT, ali smo zaista zabrinuti za nešto što je naš ponos, za nešto što nam je u interesu da sačuvamo, i to se odvija tu pred našim očima. Mi ovde sedimo i pričamo o popravkama Zakona o privatizaciji, slažem se, jer došao je zakon konačno, a vi kažete da se čekalo dugo, i to vam nisam zamerio posle jednog vašeg izlaganja, jer rekli ste – ovaj zakon čeka od kraja decembra. Ali, ne čeka Skupštinu, Skupština je u moći Vlade, januar, februar i mart, tu je i vladina većina, i mi nismo mogli da zakažemo jednu sednicu Narodne skupštine zato što nismo imali 84 poslanika da zakažemo vanredno zasedanje. Gospodine ministre, Vlada je mogla da zakaže vanredno zasedanje povodom ovog zakona kada god je htela, januar, februar i mart mesec. Da je zatražila, gospodin Marković ne bi mogao da vas ignoriše kao mene, on bi to morao da stavi na dnevni red, morao bi da zakaže. Zato vas molim, možda vi niste upoznati, da dovedete ″kapitalca″ da nam ispriča šta je naumio sa JAT-om i šta će da ostane od te naše aviokompanije.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Inače, kao što svi znate, i u januaru, i u februaru i u martu Skupština je radila, bilo da ste zakazali vi poslanici ili predsednik Skupštine, tokom sednice se ne zakazuje nova. Na član 31. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vlahović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Jovan Todorović. Vlada i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman je podneo narodni poslanik Jovan Todorović. Predstavnik predlagača i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, nisam hteo da govorim o amandmanu na član 32, jer dugo se o njemu razgovaralo i na jednom okruglom stolu sa ministrom, a ja sada prepuštam volji ministra da o tom amandmanu odluči. Hteo sam neke stvari da popravim, a ako to bude bilo celishodno sa stanovišta Vlade neka se prihvati, a ako ne, videćemo kako ćemo dalje. Ovaj amandman na član 33. zapravo prethodi jednom važnom amandmanu na član 36, odnosno iza člana 36, koji će gospodin Obradović obrazložiti. Dakle, predlažem da se stvori pravni osnov u članu 33. da se ove odredbe Zakona o privatizaciji koje se odnose na subjekte privatizacije koji se restrukturiraju odnose i na preduzeća, kao i na privredna društva kod kojih je udeo akcija u ukupnom broju akcija privrednog društva prenetih Akcijskom fondu i Republičkom fondu za PIO jednak ili veći od 33,4%. Šta želim da kažem? Imali smo privatizaciju iz 1997. godine, po kojoj su radnici imali pravo da dođu do 60% vlasništva kapitala, a otprilike 40% kapitala je preneto Akcijskom fondu. Danas imamo potrebu da Akcijski fond upravlja tim akcijama na način koji bi priličio dobrom domaćinu i da postigne dobru cenu, na više načina. Jedan je način da proda svoje akcije na tržištu akcija, a drugi način je da ukrupni paket akcija zajedno sa radnicima, pa da proda nekom većinskom strateškom partneru. Mislim da je vrhunski interes Vlade, a i nas poslanika Narodne skupštine da izjednačimo u položaju, pre svega sa stanovišta ekonomske celishodnosti, ona preduzeća koja su privatizovana do 2000. godine, a imaju status velikih preduzeća, i ova velika preduzeća koja su obuhvaćena ovim promenama Zakona, a naročito u članu 9. i u nekim drugim članovima ovog predloga o izmenama Zakona o privatizaciji. Mislim da bi to bila i neka pravda. Radnici jesu postali vlasnici tih preduzeća u većinskom iznosu, ali Akcijski fond ima taj tzv. kontrolni paket akcija u mnogim od tih preduzeća, i treba da ga ima. Ako ga već ima, onda mora da brine o tom kapitalu sa stanovišta povećanja njegove prodajne cene i sa stanovišta interesovanja budućih kupaca za takva preduzeća. Siguran sam, ma koliko se pričalo o radničkom akcionarstvu, da mnogi radnici neće hteti da budu preduzetnici, i to je prirodno, da će hteti da prodaju te svoje akcije, da će hteti da ih udruže sa Akcijskim fondom, da će hteti mnogo toga u svojim preduzećima. Ali, da bi prošli dobro preduzeća treba da budu u istom pravnom statusu kao ova velika u kojima još nije počeo postupak privatizacije i da se država u odnosu na dug koji ta preduzeća imaju prema državi i prema fondovima ponaša na isti način i u najmanjoj meri koja je prisutna u vlasništvu kapitala u tim preduzećima izvrši taj otpust dugova prema tim preduzećima. Mislim da je to pravni prolaz za ono što će uslediti kao predlog poslaničke grupe SPS, uvođenje novog člana 36a.
Da li još neko želi reč o istom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Žarko Obradović podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 36. doda novi član 36a. Predstavnik predlagača i Odbor za privatizaciju predlažu da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Gospodine ministre, kolege narodni poslanici, u ime Socijalističke partije Srbije podneo sam amandman i s obzirom na našu ocenu da je reč o izuzetno važnom amandmanu citiraću ceo sadržaj ovog amandmana. "Javno preduzeće, Poreska uprava, Republički fond za penzijsko i invalidsko osiguranje, Republički zavod za zdravstveno osiguranje, Republička direkcija za robne rezerve, Fond za razvoj Republike Srbije i drugi republički organi i organizacije (u daljem tekstu: državni poverilac) dužni su da otpuste dug prema privrednom društvu čiji je deo akcija prenet Akcijskom fondu u skladu sa Zakonom o svojinskoj transformaciji ("Službeni glasnik Republike Srbije", broj 32/97), u celini, i svoje potraživanje namire iz sredstava ostvarenih od prodaje akcija privrednog društva u vlasništvu Akcijskog fonda. Državnim poveriocem smatra se i Agencija za osiguranje depozita, sanaciju, stečaj i likvidaciju banaka kada vrši funkciju stečajnog, odnosno likvidacionog upravnika nad bankama u stečaju, odnosno likvidaciji i kada upravlja u ime i za račun Republike Srbije potraživanjima Republike Srbije po osnovu preuzetih ino-obaveza. Odredbe iz stava 1. ovog člana primenjuju se ukoliko je udeo akcija prenetih Akcijskom fondu i Republičkom fondu za penzijsko i invalidsko osiguranje u ukupnom broju akcija privrednog društva jednak ili veći od 33,4%." Namerno sam pročitao sadržaj celog amandmana da ne bi došlo do pogrešnog tumačenja, jer cenim da je reč o izuzetno važnom amandmanu. Za kritičare ovog amandmana samo da pomenem da SPS misli da je to pravedno i da može pomoći funkcionisanju ovih privrednih subjekata, a samim tim i celoj Republici Srbiji. Traži se, naime, otpust dugova do visine vlasništva državnog kapitala u tim privrednim subjektima. Naime, ne mogu a da ne pomenem da je veliki broj tih privrednih subjekata u proteklim godinama radio u izuzetno teškim uslovima, u godinama sankcija, u godinama agresije na našu zemlju, u godinama raspada jedinstvenog bivšeg jugoslovenskog tržišta, u godinama kada je imovina tih privrednih subjekata, bar nekih od njih, bila oduzeta, opljačkana, a neka je trajno ostala u drugim republikama. Ta imovina biće predmet potraživanja koje će se ko zna kada naplatiti i pitanje je da li će uopšte, s obzirom da je reč o međudržavnim odnosima koji su na dugom štapu i pitanje je da li će biti regulisani. Čini mi se da bi bilo dobro da se ovaj naš amandman prihvati, jer ukoliko to ne bi bilo, ovi privredni subjekti će imati velikih problema u funkcionisanju. Sigurno je da će mnogi od njih morati u stečaj, s obzirom na visoku zaduženost prema javnim preduzećima, Poreskoj upravi i fondovima, prema bankama koje su u stečaju. Zanimljivo je, ali to je duga priča, da se otpisuje dug tih banaka, ali ne i dug preduzeća prema tim bankama itd. Sve to, naravno, vodi ka mogućnosti da nestane i ogroman deo državnog kapitala. Predlažući ovaj amandman SPS smatra da se njegovim prihvatanjem može postići nekoliko vrlo važnih ciljeva. Mislimo da se prihvatanjem ovog amandmana stvaraju apsolutno uslovi da ti privredni subjekti i dalje rade. To je, priznaćete, osnovna stvar za koju bi trebalo da bude zainteresovan svako, a pogotovo Republika Srbija, iz razloga što se funkcionisanjem tih preduzeća postiže nekoliko ciljeva. Naime, postoji potpuno upošljavanje kapaciteta, očuvanje radnih mesta, čuva se i tržište, postoji zaštita interesa malih akcionara, zaštita interesa državnog kapitala. Kroz rad ovih preduzeća i ukupnog broja zaposlenih država na različite načine ubira veliki deo prihoda. Nisam pomenuo, ali je činjenica da kod nekih od ovih preduzeća imate i taj aspekt da ukoliko rade to ima značaja i sa stanovišta strateških interesa države. Izuzetno su značajni za funkcionisanje i razvoj pojedinih regiona, pa to ima veze i sa bezbednošću zemlje. Znači, ima puno razloga zašto bi ovaj amandman trebalo prihvatiti. Ako ova preduzeća budu uspešno poslovala i funkcionisala, logično je da će u privatizaciju ući daleko spremnija nego druga, postići će veću cenu, pa će se, samim tim, stvoriti uslovi da i država naplati više sredstava u odnosu na njihov udeo u ukupnoj imovini. Moram na kraju pomenuti još jedan razlog koji je opšteg karaktera, ali dozvolićete, ako ga je predlagač koristio u obrazloženju Predloga ovog zakona, a to je zaštita šireg društvenog interesa, mislim da bi prihvatanjem ovog amandmana SPS-a upravo ta zaštita šireg društvenog interesa bila apsolutno postignuta.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da priznam da sam iznenađen konstruktivnošću amandmana koji je podnet od strane poslaničke grupe SPS i čini mi se da je ovo prvi put da izađem i da se složim sa nečim od onoga što dolazi od strane poslaničke grupe SPS. Zapravo, čini mi se da jeste ekonomski celishodno da dođe do relaksacije velikih preduzeća koja su privatizovana po Zakonu iz 1997. godine, koja zapravo i nije bila privatizacija nego besplatna podela akcija zaposlenima, penzionerima, pa se u tom smislu ne može tretirati da se nalaze u vlasništvu privatnih lica, odnosno jednog institucionalnog privrednog investitora. Isto tako, u tim preduzećima nije došlo do suštinske vlasničke transformacije, u smislu da je podignut nivo kvaliteta korporacijskog upravljanja itd., tako da mislim da jeste i društveno celishodno i ekonomski opravdano tretirati ova preduzeća na isti način kao i neprivatizovana preduzeća, pogotovo tamo gde se radi o velikim sistemima i gde Akcijski fond ima značajno veći udeo u ukupnom kapitalu. Mislim da je dobro postavljena ova granica od jedne trećine, jer to je trećina koja obezbeđuje blokiranje svih strateških odluka, te smatram da bi, ako je svrha ovog zakona ekonomska celishodnost i čini mi se da se sve norme na taj način vode od samog početka, trebalo razmisliti o prihvatanju ovog amandmana, koji će se, između ostalog, odraziti na kvalitetnije poslovanje drugih velikih sistema koji se nalaze u delimičnom režimu Akcijskog fonda.
Hvala, gospodine Vlahoviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Prosto je prava šteta što diskusiju o restrukturiranju vršimo na kraju zakona. Ali, ovaj amandman je dobar povod da se skrene pažnja Vladi i da se upozori javnost da postoji problem, da je problem donekle mogao da bude rešen, da su društvena preduzeća koja čekaju privatizaciju ili koja su delimično privatizovana, što je predmet ovog amandmana, krenula u proces restrukturiranja 2001. godine. Da vratim malo temu na nešto što je odranije poznato, to je onaj pogrešan termin – radni stečaj, da li preko suda, gde se pro forme otvori stečaj, a onda produžava taj stečaj, pa nešto završava i po pravilu završava sa zloupotrebama, ili finansijska i proizvodna konsolidacija, kako se to nekada zvalo, po posebnim programima koje je Vlada Republike Srbije na predlog nekog ministarstva sređivala. Sastavni deo i jedne i druge varijante bio je otpis dugova, otpis potraživanja, i uvek se javio problem sa Fondom PIO, sa Fondom zdravstva, pa i sa drugim, kako vi to zovete, državnim poveriocima. Moram da vam skrenem pažnju, alfa i omega za rešenje svih tih problema, i posle otpisa dugova i ubrizgavanja novih sredstava, bio je personalni sastav onih koji stoje na čelu, koji vode to preduzeće u postupku restrukturiranja. Ako imate bitangu na čelu, od restrukturiranja nema ništa. Ako imate jednu zdravu, normalnu ekipu koja zna da radi taj posao, onda postoje neke šanse, onda i ima nekog opravdanja što je došlo do otpisa duga. Ukoliko barabe vode to, onda otpis duga nema nikakvog smisla, nego treba da se pozove neko iz države na odgovornost što je omogućio otpis i pomoć kriminalcima i mafijašima. Zahvatam ja, ministre, i privatizaciju. Samo da vam kažem da ćete biti suočeni sa tim problemom i to će vam biti najveći problem. I ranije su rađene studije. Nije se zvalo restrukturiranje, nego se zvalo konsolidacija i osposobljavanje preduzeća, da može da zadovolji pre svega svoje programske i druge ekonomske interese i obaveze, a sve u funkciji da se očuva broj zaposlenih, da se obezbedi njihova egzistencija po osnovu rada i sačuva taj kapital za neku buduću privatizaciju. To je kritikovano ranije. Znam da su reterirali svi oni koji su to kritikovali, onog momenta kada su se suočili u stvarnosti sa tim problemom. Tri godine je bilo potrebno, pa sad menjaju stavove, pa su sada dobri i amandmani ″crveno-crne koalicije″. Do pre pet godina to je bila kuga, niko nije hteo ni da razmišlja o tome. To što načelno prihvatate ovo ne znači ništa ukoliko ne povedete računa o personalnom sastavu koji će taj posao da radi. Ukoliko tu napravite pogrešan izbor, ništa niste uradili. Ne zaboravite jednu stvar: ta sredstva koja su slobodna, koja bi mogla da idu u privatizaciju, danas su samo mafijaška sredstva. Malo ste posvetili pažnje prethodnoj proveri pre zaključenja ugovora, da li je komisija koja ispituje to pranje novca završila svoj posao kvalitetno. I u toj komisiji postoji dominacija jednog finansijskog lobija, tako da su se kao kupci pojavili, što kažu naši ljudi – ni kuče nema za šta da ga ujede, a postao je papirološki vlasnik u procesu privatizacije. Zato vam kažem, i pored očigledno dobre želje oko ove konsolidacije pre privatizacije koju nameravate da uradite, vodite računa o kadrovima i personalnim rešenjima, jer može da vam se desi da se upropasti jedna ideja koja ima ekonomske logike i ekonomskog opravdanja. (Predsednik: Vreme) Samo još dve sekunde. Ako već pričate o otpisivanju dugova, vodite računa da ne podlegnete selektivnosti, pa se, recimo, uhvatite samo za preduzeća, velike sisteme koji imaju neki strateški značaj i potencijalnog strateškog partnera, neku belosvetsku protuvu, a izgubite iz vida, jer računate da nema nekog većeg interesa, preduzeće sa stotinu ljudi, koje sa otpisom duga i sa malim sitnicama može da stane na noge i da učini korist Vladi, da reši socijalni problem, jer bi ti ljudi ostali bez posla. Budite oprezni.
Hvala. Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član37. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Pošto su Vlada i Odbor za privatizaciju prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača dr Predrag Bubalo, ministar privrede, želi završnu reč? Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, današnjom diskusijom, vezano za Zakon o privatizaciji, zaista moram da istaknem jedno mnogo veće zadovoljstvo nego povodom izmena i dopuna Zakona o Akcijskom fondu i Zakona o hartijama od vrednosti. Mora se priznati da su ova pitanja bila mnogo važnija za naše društvo, za poslanike, a i da je kvalitet urađenog dokumenta na višem nivou nego ono krpljenje koje imamo, gde je samo potreba za racionalnošću ukazivala da se tako nešto i predloži. Moram da budem principijelan prema sebi, tako da se neću osvrtati na ono što je bila medijska propaganda i ono što je bilo upućeno gledaocima. Svaki put to uradim, principijelno to i sada činim. Isto tako, imali smo priliku da od dva poslanika dobijemo i po jedan čas, lekciju iz ekonomskih i pravnih nauka. Ako sve to izuzmemo, imam jednu metodološku dilemu, sad već nakon jednog skromnog, nevelikog rada u Skupštini – nisam još uvek dovoljno pametan da li je bolje sačekati pa na kraju davati odgovor o svim pitanjima ili svaki put reagovati. Mislim da je ipak bolja ova prva metoda, za koju sam se opredelio, jer ponekad i odgovor iritira onoga čiji predlog ili amandman nije prihvaćen, pa to samo odugovlači i stvara potrebu za replikama, itd. Jednostavno sam se opredelio za ovaj, čini mi se efikasniji, metod. Kao što ste primetili, valjda i zato što sam po vokaciji privrednik, uvek se opredeljujem za racionalnija i praktičnija rešenja. Pokušaću da vrlo brzo prođem kroz ono što je bilo najznačajnije u današnjoj diskusiji, koja je bila mnogo konstruktivnija i bolja nego prethodna dva dana. Vezano za član 1, bilo je dosta diskusije oko stečaja. Želim da kažem, vezano za zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, da je u pitanju samo usklađivanje ovog zakona sa Zakonom o stečaju i Zakonom o Agenciji za privatizaciju, znači moramo se vratiti da je to tamo već regulisano, da je to bilo upravo u ovoj skupštini i da je to na neki način samo usklađivanje. Na to ukazuje i član 14. stav 9. Zakona o stečaju, jer je bilo priče da Agencija nije osposobljena, da nema kapacitet, da neće moći da odgovori svim potrebama preduzeća sa društvenom svojinom. U članu 14. stav 9. Zakona o stečaju se kaže da Agencija može da obavlja stečajni postupak samo ako je stečajno veće imenuje za to. Prema tome, tu nema automatizma i ne mora u svim slučajevima stečaj da sprovodi Agencija. Naravno, za neke konkretne slučajeve, gde su se spominjali neki bilderi i džezeri, tu nisu Agencija za privatizaciju i Ministarstvo za privredu nadležni. Tu se zna ko je nadležan, tako da se treba prema tome i vladati. Dosta je bilo diskusije o članu 3. koji kaže: ″Kupac kapitala ili imovine ne može biti: domaće pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom; fizičko lice″, a tu je bilo više diskusija po različitim tačkama, ″pravno lice i osnivač pravnog lica, koje prema subjektu privatizacije ima dospele obaveze neizmirene do dana podnošenja ponude na tender, odnosno prijave za učešće na aukciji; i lice sa kojim je raskinut ugovor o prodaji kapitala, odnosno imovine zbog neizvršenja ugovorenih obaveza.″ Treba da idemo redom. Prvo, kada je u pitanju preduzeće sa društvenim kapitalom, to je sasvim logično; bila je intencija da se tu doda i državni, ali, kao što znate, kod državnog kapitala je vlasnik nominiran i postoji, kao što je to isticano u nekim diskusijama, državni kapital u svim sredinama. Mislimo da nema razloga da se državni kapital, odnosno državno preduzeće sa većinskim državnim kapitalom isključi iz mogućnosti da bude kupac u procesu privatizacije. Što se tiče lica sa kojima je raskinut ugovor, imam jednu dilemu, vezano za tu diskusiju, zapravo nemam, ali postavljam kao dilemu – da li je smisao prodaje, odnosno kupovine jednog preduzeća razvoj unapređenja nove tehnologije u preduzeću, a to je bilo pitanje ograničenja učešća radnika u procesu privatizacije. Znači, s tim u vezi imam dilemu i želim da dam odgovor – da li je kupovina i prodaja u funkciji razvoja unapređenja nove tehnologije u preduzeću ili samo puka kupovina. Imamo niz primera gde su radnici uspeli, dajući svoje kuće u zalog, u hipoteku, da skupe pare za kupoprodajnu cenu, ali ništa drugo nije izmenjeno; niti su imali mogućnosti za nabavku nove tehnologije, za investiranje, niti za bilo kakvu ozbiljniju promenu u tom preduzeću u odnosu na ono što je bilo pre privatizacije. To je bilo vezano za pravo preče kupovine koje je ovde spominjano. Što se tiče člana 5, o kome je bilo dosta diskusije, mislim da je bilo nepotrebno, jer su u pitanju sredstva plaćanja; kaže: ″Sredstva plaćanja ne mogu biti u obveznicama po osnovu neisplaćene devizne štednje građana izdatim fizičkim licima koja su državljani Republike Srbije i koje nisu dospele na dan prodaje kapitala, odnosno imovine, ako se ugovorena cena plaća u najviše šest godišnjih rata.″ Dakle, da pojasnim, uopšte nije zabranjeno da se plati obveznicama. Uopšte nisu obveznice stavljene u drugi plan ili neravnopravan odnos sa ostalim hartijama od vrednosti. Ovde je u pitanju samo da se štiti cena, odnosno da se spreči obezvređivanje ugovorene cene. To se odnosi samo na slučajeve ako se plaća nešto na šest godina. Dakle, poštujemo načelo javnosti i uzajamnih davanja iz člana 15. Zakona o obligacionim odnosima, jer da smo rekli da će Vlada ili ministar propisati (ono što je gospodin Krasić posebno napadao, oko metoda itd.) sredstva i način plaćanja, ne mogu ni da zamislim kakve bi diskusije bile u tom slučaju. Drugim rečima, ako je niska početna cena, ako su obveznice diskontovane, zaista bi bilo preterano očekivati da se taj metod koristi i kada je šest godina otplate. Vezano za kontinuitet u obavljanju delatnosti, smatramo da je to bitan elemenat ugovora, što je automatski i zakonski osnov za raskid ugovora. Tu se u dobroj meri slažem sa diskutantom koji je ovo napadao, da ne treba zatvarati, okameniti neke odnose, ali nažalost, na ovo nas je naterala praksa. U praksi je bilo mnogo zloupotreba i mnogo lošeg ponašanja. Tvrdim vam i sada da ovo neće biti ograničavajući faktor u svakom privatizovanom preduzeću gde novi vlasnik izađe sa ozbiljnim biznis planom, gde dokaže nakon nekog vrlo kratkog rada da može to i bolje. Na kraju krajeva, primer iz fabrike iz koje sam potekao – dok god nakon privatizacije nije udaren kamen-temeljac za novu fabriku bilo je razmišljanja da li je to pravi partner ili nije. Kada je udaren prvi kamen-temeljac, kada je nikla jedna fabrika, pa potom druga, a svega u šest-sedam meseci, svi su to prihvatili, niko se ne buni i svi imaju poverenja. Mera je bila iznuđena praktičnim razlozima, a ne zato da bi se okamenila ili sputala ekonomska logika. Vezano za član 7, bilo je reči da se kao metod privatizacije kod restrukturiranja koristi samo tender. Smatramo da rešenje nije racionalno kao takvo. Radi se o normi koja je preuzeta iz osnovnog teksta Zakona o privatizaciji i ova norma je dala već i rezultate. Već imamo primera gde je kapital subjekta u kome je sprovedeno restrukturiranje prodavan i metodom javne aukcije i metodom tendera. Mislim da ono što se pokazalo u praksi zaista nema, a i osnovni tekst nas na to upućuje. Što se tiče otpusta duga, kamo sreće da smo ovaj mehanizam odmah uneli u Zakon o privatizaciji još 2001. godine ili eventualno nekim izmenama koje su kasnije vršene; mi bismo danas imali za budući period mnogo manje posla, mnogo manje problema, imali bismo jedno veoma racionalno rešenje i manje gubitaka, bar za ove tri godine od kada nemamo to rešenje u Zakonu. Znači, ovo je zapravo možda i krucijalna odredba u ovom zakonskom tekstu koji treba da ubrza privatizaciju, da da šansu ovim preduzećima koja su ostala i da na taj način, na najefikasniji ekonomski način, sprečimo dalje stvaranje gubitaka. U vezi sa otpustom bilo je puno priče, i u prethodnom periodu i danas, koliko je on na zakonu zasnovan. On je potpuno na zakonu zasnovan. U celini je taj institut preuzet iz Zakona o obligacijama. O celishodnosti zaista nema potrebe da pričam. Već je u više navrata, a posebno vezano za član 10, bilo priče o sastavu arbitražnog veća. Tu bih samo ponovio nešto što sam prekjuče morao da kažem – priroda potraživanja određuje sastav arbitražnog veća. Isključenje javne aukcije, kao što sam rekao, nije racionalno, a rešenje o načinu na koji se prijavljuju potraživanja identično je rešenju iz Zakona o stečajnom postupku, uključujući, na kraju, i ovo što je bilo sporno – arbitražno veće. Naravno, neke manje bitne promene neću ni da komentarišem. Vezano za krivično-pravnu odgovornost, potpuno se slažem sa svim diskutantima koji se zalažu za kodifikaciju krivičnog prava i zaista tu nemam šta ni da dodam ni da oduzmem. Ali, s obzirom da to sve ide sporo, a privatizacija je dinamičan proces, ne možemo čekati na kodifikaciju. Moramo sprečiti neke pojave koje su prisutne u procesu privatizacije. Na kraju krajeva, na Odboru za privatizaciju, od strane velikog broja ljudi, upravo su tu isticani propusti i potreba za postojanjem jedne ovakve mere. Jedan od primera, pošto se i diskutant koji je ovo najviše napadao pozivao na primere, između ostalog spomenuo je ″Autoprevoz″ iz Vrnjačke Banje; to je idealan primer zbog čega ovako nešto treba da postoji. Jer, svi pričaju o posledici, a niko neće da se suoči sa tim kako je ta privatizacija krenula. A, krenula je tako što su se radnici dogovorili da naprave konzorcijum zajedno sa direktorom i da se to preduzeće privatizuje. Pa su, i pored onako niske cene, sačekali da prođe prvi krug. Niko se nije interesovao i orijentisali su se da kupe u drugom krugu, na drugoj aukciji, sve to kao preduzeće. Pri tome, da bi još više sebi učinili, ugovor koji je potpisan i već uplaćen, uplaćena su dva autobusa u Nemačkoj, to nije uneto u prospekt i nigde ga nije bilo. To je učinio direktor zato što je želeo zajedno sa društvom u firmi da to kupi. Na nesreću, u celu tu priču se uključi onda i jedan nesavestan kupac, koji uleti u sve ono što je već bilo pripremljeno za nekog drugog. Zaista, sada, na osnovu jednogodišnjeg iskustva, mogu da kažem da su najveći problemi tamo gde je privatizacija bila pripremana ili štelovana za jednog kupca, za jednu stranu, a neko je neplanirano uleteo. To je ono što su problemi. ″Autoprevoz″ je bio upravo pravi primer zašto je neophodno da se sankcioniše sve to. Uz puno uvažavanje zalaganja da se sve krivično-pravne odredbe nađu na jednom mestu, mislim da do tada nije zgoreg, da bismo sprečili neka negativna i devijantna ponašanja, da se i u posebnim zakonima nešto spreči, da se zapreti i da to bar, ako ništa drugo, preventivno deluje, bez obzira kakav će biti proces i odluka javnog tužioca, kako će na to reagovati sudovi, ali znamo da svaka zaprećena kazna pored odmazde u sebi sadrži i elemente preventive. A, ta preventiva je u ovom momentu posebno važna. Na kraju, možda je jedan od najvažnijih amandmana ono što je rečeno vezano za članove 33. i 36. Ne znam kako ide sva procedura oko prihvatanja amandmana. Ne znam ni da li imamo prostora da napravimo neku ozbiljniju pravno-tehničku redakciju ili doterivanje. Problem je u predloženom obliku amandmana, da bi se on prihvatio, ali sam vrlo rad da se ovo još jednom razmotri, pogotovo što sam primetio da postoji ogroman konsenzus svih poslanika da se ovaj problem na određen način reši. Vrlo bih rado to prihvatio, ali bih zamolio da se pokuša da se nađe način da se to omogući. Zahvaljujem.
Hvala vama. Više ne bih pružao dobre usluge tog tipa, znate. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda sutra u 10,00 časova. Hvala mnogo. Doviđenja. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 127 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Nikola Milošević, Ivica Dačić, Žarko Obradović i Velimir Stanojević; zakasniće Milisav Petronijević. Pozdravljam predstavnike OEBS-a koji prate rad ove sednice. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O REGULISANjU ODNOSA REPUBLIKE SRBIJE I BANAKA U STEČAJU PO OSNOVU PREUZETIH INOSTRANIH KREDITA, ODNOSNO ZAJMOVA (načela) Po Poslovniku, narodni poslanik Jovan Todorović.