Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 88 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik, odnosno da je prisutno više od jedne trećine i da postoje uslovi potrebni za rad Narodne skupštine. Podsećam Narodnu skupštinu da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, tok sednice se odvija na osnovu člana 235. stava 2. Poslovnika, odnosno prava predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa na traženje obaveštenja i objašnjenja na osnovu istog člana, dakle člana 235. Poslovnika Narodne skupštine, a u trajanju od pet minuta. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Molim sve prisutne kolege za pažnju, ne zato što meni treba da posvete pažnju, nego zato što je reč o pitanju koje se tiče blizu stotine hiljada ljudi i vezano je za pružanje usluga zdravstvenog osiguranja, što znači da direktno od ovog pitanja i odgovora na njega zavise životi mnogih građana Srbije. Postavljam pitanje za predsednika Vlade i ministra zdravlja - na osnovu kog propisa je uskraćena overa knjižica i zdravstvena zaštita od 1. jula izvesnom broju radnika. U medijima se procenjuje da je njihov broj oko stotinu hiljada komada i neću navoditi na koji način ljudi prete da će izvršiti okončanje sopstvenog života zbog uskraćivanja prava da se leče. To pravo je uskraćeno velikom broju osiguranika i njihovim porodicama zato što je Republički zavod za zdravstveno osiguranje odbio da overi zdravstvene knjižice sa obrazloženjem - da poslodavci kasne sa uplatom doprinosa tri meseca. Analizom svih propisa, molim i Skupštinu, i kolege i Vladu da pažljivo čuju na koji način tumačimo propise, donosimo ih i kako direktno utičemo na život ljudi. Analizom svih propisa o zdravstvenoj zaštiti, socijalnom osiguranju, javnim prihodima i drugim relevantnim zakonima utvrdili smo da je sporna odredba potpuno nezakonita iz više razloga. Vlast se pozivala na odredbe Pravilnika o ispravi, o zdravstvenom osiguranju i posebnoj ispravi za korišćenje zdravstvene zaštite, koji verovali ili ne kao zastareo stoji na aktivnom sajtu Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje. Znači, nevažeći pravilnik stoji kao obaveštenje na osnovu kojeg je prema članu 8. st. 2. i 3. ljudima uskraćeno pravo na zdravstvenu knjižicu, odnosno lečenje. Čak i da je taj pravilnik važeći, a nije, i na to ukazujem, ta materija nije mogla biti ni regulisana pravilnikom, niti je taj upravni odbor Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje ovlašćen da odlučuje o razlozima za prekid osiguranja, koji se utvrđuju samo, jedino i isključivo zakonom. Naknadnom proverom smo ustanovili da je reč o zastarelom pravilniku, koji bi trebalo da dovede u zabludu građane da postoji zakonski osnov za uskraćivanje prava na lečenje i tvrdim da je stavljen van snage 6. januara 2009. godine u Službenom glasniku koji je objavljen u broju 1, 2009. godine. Ponavljam da smo utvrdili da nije postojao nikakav pravni osnov za odbijanje overe zdravstvenih knjižica i uskraćivanje zdravstvene zaštite radnicima čiji poslodavci kasne sa uplatom doprinosa i da je postupak potpuno nezakonit. Pozivam ministra, premijera da kaže da li je u tajnosti doneo, a nezakonito, neki akt kojim je mogao da uskrati ovo pravo građanima. U suprotnom obećavam pokretanje postupka pred Ustavnim sudom za utvrđivanje odgovornosti zbog teškog kršenja prava, koje može imati posledice po život i zdravlje većeg broja ljudi, da bi se mogle hitno preduzeti mere za rešavanje ove situacije. Ovo je krivično delo po članu 163. Krivičnog zakonika za povredu iz prava rada i socijalnog osiguranja. Ponavljam, radi se o uskraćenim pravima na lečenje, po procenama, preko 100 hiljada ljudi i članovima njihovih porodica i molim da mi se odgovor dostavi što pre. Ovo nije interes jednog poslanika i poslaničke grupe Napred Srbijo, nego velikog broja građana.
Reč ima narodni poslanik Đuro Perić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pročitao sam u novinama da je u subotu usred Beograda famozni pevač Tompson, poznati ustaški ideolog, održao koncert i tom prilikom je uzvikivao razne pokliče - za dom spremni i raznorazne druge izjave, a poznato je da je pre nekoliko dana imao koncert u Zagrebu, gde je takođe sličnih stvari bilo i oko toga je bilo dosta komentara, a takođe je poznato da su mnoge zapadnoevropske zemlje zabranile tom pevaču da drži koncerte takve sadržine. Interesuje me ko je odobrio takav koncert i ko ga je organizovao.
Narodni poslaniče, evo jedan zahtev za objašnjenje koji odmah može biti zadovoljen - koncert koji spominjete je u Biogradu, u Hrvatskoj. Nije organizovan u Srbiji, tako da nemamo kome da uputimo zahtev za objašnjenje. Narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, koji, nadam se, gledate ovaj prenos, tražim obaveštenje, odnosno postavljam pitanje ministru poljoprivrede Saši Draginu. Kao pitanje pročitaću pismo koje je uputilo Udruženje poljoprivrednih proizvođača "Južni Banat" i Asocijacija udruženih ratara Vojvodine. Oni imaju sledeće zahteve - traže da cena pšenice roda 2009. godine bude minimalno 17,5 dinara, zato što je to proizvođačka cena bez ikakve zarade. Traže hitno sastanak sa premijerom Republike Srbije gospodinom Mirkom Cvetkovićem, pošto on taj sastanak izbegava. Traže sastanak sa ministrom poljoprivrede, gospodinom Sašom Draginom, i ministrom trgovine gospodinom Slobodanom Milosavljevićem. To je onaj ministar trgovine koji ne zna kolika je cena gasa. Hitno traže da se do 15. avgusta odrede cene suncokreta, soje i kukuruza u 2009. godini, pošto repu nemamo, ne treba nam cena, tako oni kažu. Otkad su prodate šećerane niko više repu u zemlji ne proizvodi. Dalje oni traže, da svi ravnomerno podnesu teret krize, dakle, mlinari, pekari i trgovci, traže sastanak sa Unijom mlinara i pekara. Obaveštavaju sve građane Srbije da za bure nafte od 200 litara treba da predaju dve tone pšenice po sadašnjoj ponuđenoj ceni, a za jednu tonu veštačkog đubriva treba da predaju šest i po tona pšenice. Dalje oni kažu, pa ću na kraju da postavim pitanje zašto ovo čitam, ukoliko se našim zahtevima ne izađe u susret slede blokade puteva na teritoriji čitave Vojvodine i blokade Beograda. Podršku Asocijaciji udruženih ratara Vojvodine dala je Asocijacija proizvođača jagodičastog voća, na čelu sa gospodinom Terzić Dragišom, predsednikom Unije. Takođe vas obaveštavamo, i vas narodne poslanike, da smo u razgovorima koje smo vodili sa ministrom poljoprivrede, gospodin Sašom Draginom, da je moguće žito otkupiti po ceni od 13 dinara ukoliko preko Agropanonke Novi Sad kupe traktore, dobro slušajte gospodo narodni poslanici, marke ''mahindra'' iz Indije i marke traktora popularne ''belarus'', i to da se za cenu traktora da 50% pšenice roda 2009. godine, a ostatak kreditnom linijom u određenim bankama, koje je po našim mišljenjima nepovoljno, dakle, kamata. Do pre 15 godina u Srbiji se proizvodilo četiri tona pšenice, da bismo 2009. godine proizveli dva miliona tona, a od toga država hoće da otkupi 65.000 tona pšenice. Pitamo, šta da radimo sa ostatkom. Pitamo vas, sve nas poslanike koji ovde odlučujemo, zašto domaće fabrike „IMT“ i „Zmaj“, koje su proizvodile kombajne po ceni od 33.000 evra, više ne rade i trenutno na tržištima možete da pronađete samo kombajne stranih proizvođača po najnižoj ceni od 120.000 evra pa naviše. Pitamo vas kako da sa postojećim cenama poljoprivrednih proizvoda kupimo novu mehanizaciju, kad ne možemo da obnovimo proizvodnju sledeće godine vođenjem ovakve agrarne politike, bez strategije razvoja poljoprivredne proizvodnje u ovoj zemlji i sa zastarelom mehanizacijom. Dakle, poljoprivreda je jedina grana proizvodnje koja je ostvarila suficit u trgovinskoj razmeni sa inostranstvom. Dakle, iz svega ovoga što je izložilo u ovom pismu Udruženje poljoprivrednih proizvođača Južni Banat i Asocijacija udruženih ratara Vojvodine, pitam sve nas ovde, da li se mi sećamo usvajanja budžeta za 2009. godinu i da je u budžetu, u razdelu za Ministarstvo poljoprivrede, odvojeno milijardu dinara za otkup poljoprivrednih proizvoda, te stoga pitam gospodina ministra poljoprivrede, šta on misli da preduzme povodom zahteva građana, odnosno poljoprivrednika koji su sad u teškoj situaciji. Pogotovo zbog toga što kad su mogli da naplate svoje proizvode, odnosno pšenicu, država im je zabranila izvoz, toga se dobro sećamo. Da li država razmišlja kolika će biti cena vekne hleba, odnosno ministar poljoprivrede, odnosno ova vlada, odnosno predsedništvo ove skupštine, koje zna da kažnjava poslanike, ali ne zna kako narod da ima na jesen da kupi hleb. Prema tome, očekujem brzi odgovor gospodina ministra, da odmah prekine kupanje, ako je na kupanju, da spakuje kupaće gaćice, da dođe ovde u Skupštinu i da u direktnom prenosu odgovori poljoprivrednicima šta on misli kao resorni ministar poljoprivrede da preduzme povodom ovih stvari koje sam ovde izneo.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo pitanje odnosi se na predsednika Republike i na predsednika Vlade Republike Srbije, dakle, koje mere će država Srbija da preduzme da bi se pomoglo Srbima u opštini Štrpce i na Kosovu i Metohiji da se konačno reši pitanje snabdevanja električnom energijom? Srbi na Kosovu i Metohiji, a posebno Srbi u ovoj opštini su prepušteni sami sebi da se snalaze kako znaju i umeju i rešavaju problem snabdevanja električne energije, koju nemaju već duže od dve nedelje. Još od početka juna uvedene su restrikcije u opštini Štrpce vezano za snabdevanje električnom strujom. Od pre dve nedelje ti ljudi tamo u toku celog dana nemaju električnu energiju. Mi iz medija čujemo koje mere lokalno srpsko stanovništvo namerava da preduzme ne bi li se rešio taj problem. Apsolutno nemamo nikakve informacije o tome na koji način država Srbija i njeni ovlašćeni predstavnici mogu da pomognu u rešavanju ovog gorućeg problema. Samo želim da podsetim vladajuću koaliciju da je na poziv predsednika Republike Borisa Tadića Euleks instaliran na Kosovu i Metohiji u decembru prošle godine suprotno Rezoluciji 1244 i da je pitanje statusa Kosova i Metohije izmešteno na protivpravan način iz Saveta bezbednosti UN u institucije EU. Pri tome, podsećam na činjenicu da je više od dve trećine članica EU priznalo nezavisnost Kosova i Metohije i na taj način se nedvosmisleno odredilo prema pitanju suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije. Ponavljam, koje mere država Srbija namerava da preduzme da se pomogne srpskom narodu u opštini Štrpce i srpskom narodu u bilo kojoj drugoj opštini na Kosovu i Metohiji kada se javi sličan problem, a sva je prilika da će sličnih problema nažalost da bude i u drugim srpskim opštinama na Kosovu i Metohiji, jer je ovo jedan direktan pritisak na srpsko stanovništvo, na srpski narod na Kosovu i Metohiji, da na indirektan način prizna nelegalne institucije NATO države, tzv. republike Kosovo. Drugo pitanje odnosi se na ministra unutrašnjih poslova i na ministra pravde. Dakle, mi ovih dana iz medija možemo da čitamo vrlo alarmantne vesti vezano za duvansku mafiju u Srbiji, u Crnoj Gori, u Hrvatskoj i za brojna ubistva koja su povezana sa raznim mafijaškim klanovima u Srbiji, Crnoj Gorii u Hrvatskoj. Podsećam vas da je gospodin Ratko Knežević rekao, a indirektno i gospođa Maja Gojković potvrdila, da vođe organizovanog kriminala u Srbiji i u Crnoj Gori imaju veze sa domaćim političarima i da je, između ostalog, mafijaškim novcem finansiran pokušaj puča u SRS. Država Srbija ne sme da ostane slepa i gluva na ove izjave i na ove intervjue. Dakle, ni Ratko Knežević, ni Maja Gojković nisu članovi Srpske radikalne stranke, ali iz dana u dan daju izjave koje potvrđuju da postoje vrlo čvrste veze između vođa organizovanog kriminala sa pojedinim domaćim političarima. Podsećam vas da postoje ozbiljne indicije da iza pokušaja puča u SRS stoji čovek koji se zove Arno Danžan, šef obaveštajne službe Francuske u Sarajevu, čovek koji je organizovao, po svemu sudeći, susret gospodina Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića krajem oktobra 2007. godine sa Milom Đukanovićem i Stankom Subotićem - Canetom Žapcem, kraljem duvanske mafije, u hotelu Ric u Parizu. Podsećam vas još jedanput, da je bivša gradonačelnica Novog Sada, Maja Gojković, koja je isključena početkom 2008. godine iz Srpske radikalne stranke od strane Gradskog odbora SRS u Novom Sadu, kojem je predsedavao Igor Mirović, sadašnji član Srpske napredne stranke, potvrdila da nikakvi razgovori o gasnoj elektrani u Novom Sadu nisu mogli da budu vođeni u oktobru 2007. godine… (Predsedavajuća: Pet minuta narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju na osnovu člana 235. je iskorišćeno.) zato što je ona još u maju 2006. godine potpisala taj sporazum.
Ima reč narodna poslanica Vesna Pešić. Izvolite. Izvinjavam se narodnoj poslanici Vesni Pešić. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković želi da govori o povredi Poslovnika.
Gospođo Čomić, ukazujem, u skladu sa članom 103, na povredu člana 104. stav 1. Poslovnika, po kojem se utiče na dostojanstvo poslanika. Želim samo dve rečenice da kažem. Tomislav Nikolić i gospodin Aleksandar Vučić su dostupni svim organima. Aleksandar Vučić je dao izjavu da ima jedan jedini zahtev - da se rezultati poligrafskog istraživanja objave, a da pristaje da bude na poligrafu koji odaberu oni koji sumnjaju u bilo koju vrstu njegove veze sa nekim kriminalnim klanovima. Ono što iz SRS ne mogu da razumeju je ideja i vera da se borite za budućnost svoje dece - nema cenu i ne može da seplati novcem, i da je nepotkupljiva ostaće im nejasno, i džaba sva pljuvanja i napadi na Tomislava Nikolića, Aleksandra Vučića i sve nas ovde.
Nema povrede člana 104. Da je bilo, upozorila bih narodnog poslanika. Pažljivo slušajući obrazloženje uz pitanje koje je postavio u drugom delu svom izlaganja, prenosio je ono što su novinske vesti i ono što je njegov politički stav, na ivici, ali bez kršenja člana 104. Da je toga bilo, upozorila bih ga, pa onda, ako bi nastavio bila bi mu izrečena mera. Tražite pravo na repliku na izlaganje narodne poslanice Jorgovanke Tabaković? Izvolite. Replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista nisam imao želju da bilo koga vređam i da bilo koga optužujem. Samo kažem da postoje ozbiljne indicije da postoje intenzivne veze između vođa organizovanog kriminala i pojedinih domaćih političara. To ne kažem ja, to kaže Ratko Knežević i to kaže gospođa Maja Gojković, žena koja vodi partiju sa kojom je gospodin Tomislav Nikolić potpisao nekakav sporazum o budućoj saradnji na nekakvim budućim parlamentarnim izborima. Što se tiče poligrafa, politički život u Srbiji nije Pinkova emisija - Trenutak istine. Zna se kako se vode istražne radnje kada postoji osnovana sumnja na organizovani kriminal. Dakle, SRS samo poziva nadležne državne organe da preduzmu zakonom propisane mere da se utvrdi - da li je ovo što tvrde Ratko Knežević i Maja Gojković tačno ili nije tačno. Ako je tačno, onda su ugroženi ozbiljno životi ne samo dece gospodina Aleksandra Vučića, nego i moje dece i sve dece u Srbiji, jer Stanko Subotić Cane i ljudi oko njega direktno rade na ubistvu srpske omladine. Činjenica je, gospođo Čomić, da je droga najjeftinija u Srbiji od svih zemalja na Balkanu. Ovo ne govorim zbog SRS, zbog mene lično, nego baš zbog dece – i Vučićeve, i moje i sve druge.
Reč ima poslanica Vesna Pešić.
Htela sam da postavim pitanje Vladi da da odgovor Narodnoj skupštini - povodom pisanja lista "Borba" o tome da Vlada Srbije putem skrivenih ugovora plaća određene lobi firme u SAD i iznos je prilično veliki, inače kada bi iznosi bili mali, možda ne bih ni reagovala, ali taj iznos je oko 2,5 miliona dolara novca srpskih poreznika. Reč je o tome da se do tih informacija može doći preko dokumentacije Ministarstva pravde SAD, koje je u stvari i potvrdilo - da su ugovori napravljeni sa dve glavne filijale za ovaj posao. Jedna se zove "Advanced practice solutions LLC", ilinoiskog lobiste Milana Petrovića, interesantno je da se svi ti lobisti vrte oko onoga Roja Blagojevića iz DS, koji je već optužen tamo za određene mahinacije, i druga firma je ''30'' ili "Thirty points strategies LLC", koje zajedno Srbiju koštaju 145 hiljada dolara svakog meseca ili milion i 740 hiljada dolara godišnje. Takođe je veoma zanimljivo da je ugovor sa ovom prvom firmom "APLSLLC" potpisala Tamara Stojčević, generalni sekretar Vlade, i to ove godine 30. aprila, u stvari istog onog dana kada je sam taj zaključak Vlada usvojila. Tada je ona po naređenju šefa takav jedan ugovor za nas potpisala. Drugi ugovor, sa drugom firmom koju sam navela, ono "30'' ili "Thirty points strategies LLC" potpisao je Mirko Stefanović, generalni sekretar MSP Srbije. Ugovor je na snazi od oktobra prošle godine i vredan je 42 hiljade evra mesečno ili 59.600 dolara, ako se ovi evri prebace u dolare. Postavlja se pitanje – kako poreznici mogu da kontrolišu ovakve ugovore? Šta su zadaci ovakvih lobista? Koji je kvalitet ovakvog lobiranja i šta Srbija treba da postigne da se ovakvi veliki novci i ovako velika sredstva izdvajaju za neko lobiranje, za koje mi ne znamo kakvog će uspeha imati, da li je to potrebno, a pogotovu da javnost o tome ništa ne zna? Ako su to neki uobičajeni poslovi koje normalno Vlada treba da finansira, onda bi bilo dobro da je i ova skupština bila obaveštena i da je javnost srpska bila obaveštena za šta se pare bacaju, kada je reč o krizi i kada će možda doći ili do povećanja poreza ili do smanjenja penzija i plata, a s druge strane, kao što vidimo, pare se teško razbacuju. Takođe postoji i vest - da je SIEPA, Vladina organizacija za promociju izvoza, takođe sklapala u SAD izuzetno teške i nepovoljne ugovore, gde se oko 460 hiljada dolara takođe daju nekim opskurnim organizacijama i nekim firmama za koje se ne zna šta će biti rezultat takvih ulaganja, koja pravi tajno Vlada. Molim da Skupština bude obaveštena o ovako velikim iznosima i na koji način može generalni sekretar Vlade da potpisuje ovakve sume novca i generalni sekretar ministarstva, a da to javnost ne zna i da ne zna Skupština Srbije? Da nije ovakva kriza, pa da im pogledamo kroz prste, ali u ovakvoj krizi - kada ljudi nemaju posla, kada se veoma teško živi, kada se ne zna šta će biti, ovako vidimo da se na neke opskurne, trećerazredne političare, možda bez ikakvog uticaja, bez ikakvog znanja o rezultatima tih trećerazrednih ljudi, da se ovako bacaju na tajanstven način pare naših poreskih obveznika. Molim vas da nam se što pre dostavi odgovor na ovo pitanje što sam postavila.
Reč ima poslanik Miloš Aligrudić.
Mi smo u aprilu ove godine tražili sednicu Narodne skupštine koja bi bila posvećena raspravi o platformi sa MMF. Vlada Srbije je krenula u taj aranžman na taj način što prethodno nije održala ni jednu jedinu sednicu Vlade, na kojoj bi se donela odluka o ulasku u aranžman sa MMF, što je megaskandal. Na to smo ukazivali ranije postavljanjem ovakvih poslaničkih pitanja. Do dan-danas se niko iz Vlade nije udostojio da nam odgovori na pitanje kako je to uopšte bilo moguće? Kako to može po bilo kakvom poslovniku, po bilo kakvim pravilima igre po kojima se Vlada ponaša, da se tako šta dogodi? Vidite, kada mogu telefonske sednice, valjda može i to? Kasnije je došlo do određenih odluka Vlade vezano za aranžman sa MMF, koje su trebalo da opravdaju ono što je prethodno dogovoreno bez takvih odluka i u aranžman u koji se ušlo, a do dana današnjeg mi ne znamo sve elemente tog aranžmana. Ministarka Dragutinović je o tome nešto govorila krajnje ad hok u toku rasprave, odgovarajući na pojedina pitanja, ali mi do dan-danas nismo videli - nikakvu strategiju Vlade Srbije za izlazak iz krize, što smo takođe tražili da se ovde raspravi; do dana današnjeg nismo videli šta su tačno ti elementi. Vlada Srbije, prema onome što mi možemo da vidimo, a ne prema onome čime se Vlada Srbije hvali, nema nikakvu strategiju za očuvanje ekonomske politike, niti ima ikakvu ekonomsku politiku. Kakva može biti ekonomska politika Vlade kada dva meseca nakon tog aprila o kojem danas govorim ništa nije urađeno na onim obećanjima koja su tad data u okvirima onoga što je Vlada predstavljala kao navodne mere ekonomske politike do dana današnjeg. Nije došlo do smanjenja administracije, nasuprot tome, donose se i predlažu se zakoni u ovom istom domu, u Narodnoj skupštini, koji praktično znače veće troškove za budžet Srbije. Pogledajte samo te silne agencije, te silne regionalne agencije koje će se formirati zato što to traži jedan ministar u Vladi, lider jedne političke stranke, koji ovih dana ucenjuje vladajuću koaliciju jednim skaradnim zakonom o informisanju. Pogledajte kako se umnožavaju troškovi države, umesto da se smanjuju. Pogledajte samo okolnost da ministarka finansija kaže da će se povećati PDV, da će se povećati porez na dohodak, da će se krenuti u aranžman sa MMF i drugim međunarodnim institucijama radi zaštite budžeta, tj. Popunjavanja budžeta. S druge strane, Mlađan Dinkić, koji je valjda nešto u toj Vladi, kaže da nema šanse da dođe do povećanja PDV. S treće strane, imamo Krkobabića, koji stalno isto kao baba o uštipcima govori o tome da nema šanse da se smanje penzije. Kada saberete te tri okolnosti, hajde samo odgovorite najracionalnije na pitanje šta je ekonomska politika Vlade Srbije, gde se ona nalazi, kada ćemo je videti? Da li je to što sam maločas naveo ekonomska politika Vlade? Ako je to ekonomska politika Vlade, onda građani ove države imaju ozbiljnog osnova da strahuju za svoju egzistenciju, jer Vlada koja vodi takvu ekonomsku politiku, ništa drugo građanima ne najavljuje nego kompletan privredni kolaps i osiromašenje. Svi građani ove države znaju, barem ogromna većina, za razliku od izuzetne manjine privilegovanih, da im je nakon godinu dana danas gore nego što im je bilo. Niko se danas normalan ne može pohvaliti da živi bolje nego što je živeo pre godinu dana. Za razliku od pre godinu i po dana kada su ljudi mogli da se pohvale da makar malo žive bolje nego pre tri godine, recimo, ili dve. To su posledice vaše vlasti, a dalje posledice su histerija i panika koja vas hvata, jer ne možete da se suočite sa ovim činjenicama, ne možete da se suočite s tim da će ovo neko izneti građanima i objasniti im šta se dešava, pa ste se setili da treba da pozatvarate medije u Srbiji i da ih počistite gvozdenom metlom. Lepo ste počeli ovo da radite ...
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre četiri godine u režiji jednog čoveka, Mlađana Dinkića, pokrenuta je afera "Pancir". Vlasnik proizvodnje Milan Dragić našao se u pritvoru, stavljen na stub srama, firma ruinirana i proglašeno je da je to pljačka veka. Postupak je započet u Okružnom sudu u Beogradu, nastavljen pred Opštinskim sudom u Zrenjaninu, čini mi se da će se završiti pred mirovnim većem mesne zajednice Elemir. Traženo je da se čitav pretres audio i video snima i odbijen je taj zahtev. Inače, ovo je pitanje za ministra pravde, a ona će ga proslediti predsedniku Vrhovnog suda. Valjda bi bilo korektno da svi građani Srbije vide šta se događa u predmetu koji je pljačka veka i da čovek koji je oglašen krivim i stavljen na stub srama, i ako je kriv, ode u zatvor i tamo ispašta svoje grehe. Ako nije kriv, da se više nikad ne dogodi da neki novi baron Minhauzen upre prst u nekog čoveka zbog unutrastranačkih ili unutarpartijskih obračuna, zbog želje da se preuzme monopol nad nečim što je velika vrednost neke imovine ili zbog želje da se pomogne jednom tajkunu, oligarhu, ili kako se već nazivaju, da on preuzme monopol nad nečim što predstavlja imovinu ogromne vrednosti. Kad već pominjem Mlađana Dinkića, pitanje za ministra pravde, sa željom da dobijem odgovor od Republičkog tužioca ili nadležnog okružnog tužioca, šta se dešava sa moje dve krivične prijave, od kojih je jedna podneta maja 2005. godine, a druga maja 2007. godine? Obraćao sam se u nekoliko navrata gospodinu Slobodanu Radovanoviću, koji je tada bio specijalni tužilac za organizovani kriminal, a sada je vršilac dužnosti republičkog tužioca. Odgovarao mi je da su obe prijave prosleđene UBPOK i da očekuje da dobije izveštaj UBPOK. Znamo ko je pre godinu dana bio na čelu UBPOK, ali pitam šta se dešava danas? Svaka krivična prijava može da bude ili procesuirana ili odbačena, jedino što ne može, to je da stoji u fioci. Da li stoji u fioci zato što je u pitanju čovek koji je sada potpredsednik Vlade ili o čemu se radi? Nema veze kako se on zove, ovo je paradigma nečega što ne sme da se događa, da neko pod pokroviteljstvom vlasti može da bude izuzet od krivičnog progona. Naravno, ponavljam, prijava može da bude odbačena ako nema dovoljno elemenata da se ona procesuira, samo ne može da stoji u fioci. Treće pitanje za ministra za Kosovo i Metohiju, a donekle i za ministra pravde. U vreme prethodne vlade bila je pokrenuta inicijativa da se radi pomoći našim prognanicima sa KiM u sudovima preko stručnih saradnika njima pomogne da napišu tužbe protiv odgovarajuće opštine na Kosovu i Metohiji, protiv privremenih institucija samouprave, odnosno tzv. vlade Kosova, Unmik i Kfor. Ljudima je oduzeta, odnosno uništena imovina. Oni su sad prognanici, oni su građani drugog reda, a niko nije platio naknadu štete za onaj njihov znoj i suze i njihovu imovinu koja je ostala na Kosovu i Metohiji, kako pokretnu, tako i nepokretnu. Dobio sam od jednog stručnog saradnika Opštinskog suda u Obrenovcu, to nije važno, a ima ih po svim sudovima u Srbiji, obrazac jedne takve tužbe. Pitam šta se s tim događa i ko će ovim ljudima da plati njihovu imovinu i da nadoknadi štetu koja im je prouzrokovana, jer oni žive životom građana drugog reda u nekakvim sabirnim centrima ili u nekakvim udžericama bez minimuma uslova za normalnu egzistenciju čoveka, građanina Evrope u 21. veku?
Reč ima poslanik Saša Dujović.
Imam tri pitanja za Vladu Srbije, konkretno za tri posebna ministarstva. Krenuo bih prvo od pitanja za gospodina Gorana Bogdanovića, ministra za KiM. Pitanje glasi - kada će početi sa radom komisija koja je formirana unutar Ministarstva, a nadležna je za rešavanje problema iz radnog odnosa naših raseljenih sugrađana, koji su naši građani koji žive u Srbiji, a prijavljeni su na Kosovu i Metohiji? Konkretno, šta se dešava sa zahtevom preko 30 radnika javnih preduzeća iz opštine Podujevo, koji su danas sa prebivalištem u Kuršumliji i koji jednostavno nemaju ni zdravstveno, ni penzijsko, nikakvo drugo osiguranje, a u nadležnosti su, bar su upućeni na Ministarstvo za KiM da im se reši problem? Navodno je formirana komisija. Zanima me šta ta komisija radi i da li nešto radi? Drugo pitanje je za ministra odbrane. U pitanju je rešavanje problema vojnih beskućnika, preko 3.500 naših časnih oficira i podoficira danas živi u kasarnama sa svojim porodicama, oni su svoje stanove ostavili u bivšim republikama bivše Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i danas nezasluženo, da bude blaže rečeno, žive u udžericama, u štalama ili u raspalim kasarnama, nemajući načina da reše svoj problem, očekuju od ministra odbrane ili od Ministarstva odbrane da taj problem napokon počne da se rešava. To je drugo pitanje. Treće pitanje je upućeno ministru rada i socijalne politike i resornom ministru za rešavanje problema ratnih veterana, znači šta se dešava sa problemom ratnih rezervista. Ratni rezervisti, pogotovo Treće armije, svakim danom sve više okupiraju lokalne samouprave tražeći svoje jednako pravo kao i rezervisti sedam opština sa juga Srbije koji su to pravo rešili.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja da iskoristi svoje pravo iz člana 235. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne.) Pošto se niko od predstavnika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Borislav Pelević i Vlajko Senić. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača Svetozara Čiplića, ministra za ljudska i manjinska prava, prisustvuju i Aniko Muškinja-Hajnrih, državna sekretarka u Ministarstvu za ljudska i manjinska prava i Sanja Jašarević-Kužić, pomoćnica ministra za ljudska i manjinska prava. Prelazimo na 21. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O NACIONALNIM SAVETIMA NACIONALNIH MANjINA (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Olena Papuga, zajedno narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor i Tot Tamaš, zatim narodni poslanik Oto Kišmarton, Zoran Babić, Saša Maksimović, Stefan Zankov, Jelena Budimirović, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Jorgovanka Tabaković, zajedno narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banković i Željko Tomić, zatim narodni poslanik Sulejman Spaho, Milan Avramović, Milorad Buha, Marina Raguš, Bajram Šehović, Riza Halimi, Sreto Perić, zajedno narodni poslanici Balint Pastor i Arpad Fremond, zatim narodni poslanici Marina Toman i Dejan Mirović, zatim zajedno narodni poslanici Donka Banović i Željko Tomić, zatim narodna poslanica Jelena Budimirović, Gordana Pop-Lazić, narodni poslanik Dušan Marić, Vjerica Radeta, Dragan Stefanović, zajedno narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović, zatim narodni poslanik Zoran Krasić, Aleksandar Martinović, Vladan Jeremić, zatim zajedno narodni poslanici Laslo Varga, Elvira Kovač, Esad Džudžević i Bajram Omeragić, zatim narodna poslanica Donka Banović, narodni poslanik Mirko Munjić, Munir Poturak, Vitomir Mihajlović, Nataša Jovanović, Miletić Mihajlović, zajedno narodni poslanici Miloš Aligrudić i Donka Banović, zajedno narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Željko Tomić, zajedno narodni poslanici Aleksandar Pejčić i Slobodan Samardžić, zajedno narodni poslanici Zoran Nikolić i Svetlana Stojanović, zajedno narodni poslanici Nikola Lazić i Milan Dimitrijević, zatim narodni poslanik Dragan Živkov, Petar Jojić, kao i Odbor za međunacionalne odnose. Primili ste izveštaje Zakonodavnog odbora i Odbora za međunacionalne odnose, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Zakonodavni odbor je odbacio kao nepotpune amandmane narodnih poslanika Sulejmana Spaha na član 6, Stefana Zankova na član 14. i Jelene Budimirović na član 100, pa ovi amandmani, u skladu sa članom 148. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pre nego što pređemo na raspravu u pojedinostima o amandmanu na prvi član zakona, podsećam vas da su ovlašćeni predstavnici, a za raspravu po Predlogu zakona: narodni poslanik Miletić Mihajlović - poslanička grupa SPS – JS, narodni poslanik Željko Tomić – poslanička grupa DSS – Vojislav Koštunica, narodni poslanik Kenan Hajdarević – poslanička grupa LDP, narodni poslanik Oto Kišmarton – poslanička grupa Napred Srbijo i narodna poslanica Marina Toman – poslanička grupa SRS. Takođe, podsećam narodne poslanike da je vremena raspolaganju svakog predsednika, odnosno ovlašćenog predstavnika 15 minuta, da je vreme na raspolaganju poslaničke grupe definisano Poslovnikom, a da svaki podnosilac amandmana imana raspolaganju dva minuta. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, mi smo ovim amandmanom predložili da se u član prvi doda novi stav 2, koji glasi: „Ovim zakonom uređuje se i položaj Saveta Republike Srbije za nacionalne manjine“. Naime, 2006. godine je Vlada donela uredbu kojom se prvi put formirao Republički savet za nacionalne manjine i bilo je za očekivati da zakon koji je ovako ambiciozan, gde su nabrojane sve nadležnosti kada su u pitanju nacionalni saveti, gde su do u detalja razrađena dva koncepta ili načina izbora nacionalnih saveta, da će se u ovom zakonu definisati i Republički savet za nacionalne manjine, zato što mi verujemo da je Republički savet deo ovog sistema za zaštitu ljudskih i manjinskih prava. Dakle, mi ne vidimo razlog zašto bi se svaki put kada se promeni Vlada Republike Srbije donosila nova odluka, odnosno uredba o formiranju saveta, a donosi se svaki put, zato što između ostalog predsednik Republičkog saveta za nacionalne manjine jeste po funkciji predsednik Vlade. U tom savetu je i nekoliko ministara i plus su tu predsednici nacionalnih saveta nacionalnih manjina. Znači, mi smatramo da je ovim zakonom trebalo urediti i to veoma značajno telo. Pogotovo mi smo kroz ceo zakon, videćete kasnije, dodali i novo poglavlje, gde je definisan i sastav, i nadležnosti i kako funkcioniše, odnosno radi taj savet. Plus smo na kraju dodali u članu, koji govori o tome, koje uredbe ili odluke više nisu na snazi kada se ovaj zakon donese. Dakle, mi smo pažljivo ispratili ceo ovaj koncept. U obrazloženju zašto se odbija ovaj amandman, razlog je – zato što je, bože, 2. jula doneta nova uredba o formiranju ovog saveta Republike Srbije za nacionalne manjine. Dakle, ono zbog čega mi smatramo da ovo treba da postoji u zakonu, znači, da nisu potrebne uredbe, nego treba da bude deo sistema, vi odgovarate da nije deo ovog zakona zato što je već doneta uredba 2. jula, kao da je problem da stavite neku uredbu van snage.
Iskorišćeno je 50 sekundi od vremena poslaničke grupe. Narodna poslanica Vesna Pešić želi reč. Izvolite.
LDP se već nekoliko puta izjasnila povodom ovog zakona, da je zakon izuzetno važan, da smo dugo na njega čekali, da je bilo i pritisaka da se on donese i mi ćemo za ovaj zakon glasati. Podneli smo jedno šest-sedam amandmana, svi su ti amandmani odbijeni i htela sam da to malo prokomentarišem i da ponovim nekakve generalne primedbe koje sam i prošli put, kada je bila rasprava u načelu, rekla. Prva zamerka ovom zakonu jeste da je on na neki način preregulisan i, što je rekla koleginica Banović, da je preterano detaljan. To nije samo primedba da bi se nešto primetilo, nego ipak kada jereč o savetima i nacionalnim manjinama, mislim da treba dozvoliti više slobode, da ne treba zakonom sve u detalje i u sitna creva uvek regulisati, zato što tu treba da se dozvoli mogućnost i nekakve samouprave i slobode odlučivanja. Mogu da navedem, i prošli put sam navela, recimo oko broja članova Saveta nacionalnih manjina, gde je striktno određeno na 10.000 stanovnika po popisu, na 20.000, na 30.000, 40.000, koliko imaju prava da imaju članova Saveta, mada to mogu slobodno da odluče, da se recimo stavi između 15 i 35. Na takvu vrstu rigidnosti sam mislila. Mislim da je to član 39, da ministar može, ukoliko se šest meseci ne sazove nakon izbora, onda se raspušta i napravi se nekakva prinudna uprava. Prvo bi moglo da se opomenu, ima i manjih grupa koje možda nisu stigle, ali ne, to je sada konačno i sad ministar raspušta i pravi nekakvu prinudnu upravu manjinskoga sveta. Mislim da je to prestrogo, da jednostavno ne odgovara duhu rada manjinskih zajednica, da su to neka preterivanja koja mogu da se nađu tu i tamo, da je toliko preregulisano da se neki put stiče malo arogancija da je država prestrogo i premnogo organizovala savete, tako da oni nemaju dovoljno samouprave. To je moja prva primedba. Mogla bih to još i ilustrovati, ali neću na to gubiti vreme. Ministar može da odgovori zašto je takav pristup prihvaćen, ali o tome možemo kasnije. Stavili smo možda glavnu primedbu na član 70. kada je reč o predlaganju kandidata. Smatrali smo da bi može da bude predložen kandidat koji je član i druge političke stranke, to znači da ako je LDP, a član je manjine ili DS, ili bilo koje druge, da može biti predlagan. Mislim da smo mi to hteli da potenciramo da ne bi bilo dobro ukoliko bi se stvarno pravila potpuna segregacija i da se sasvim prave oštre linije između manjina i većina, da tu može da dođe i do nekakvog mešanja ljudi koji su iz većine i nekih koji su iz manjine, a ovo je reč o manjincima. A i ovde bi mogle da budu nekakve mešavine. Navešću vam jedan primer. Kada govorimo o tim mešavinama, moja prijateljica ceo život je provela gradeći škole za romsku decu u Surdulici i samo se isključivo time bavi. Zašto ona, kao pripadnica većine, ne bi mogla biti predložena ako se ceo život posvetila tom pitanju? Takve stroge granice, kada je reč o ovome, preterane su i vode ka segregaciji u nekakvom krajnjem ishodu. U obrazloženju na naš amandman na član 70. odgovorili ste ovako, da ne postoji garancija da će nakon izbora za nacionalne savete njihovi predloženi kandidati političkim sredstvima, drugim rečima, da li će biti lojalni. To je odgovor, ne verujete da li će biti lojalni nacionalnoj manjini. Zašto ne bi bili lojalni? Znači, odbacujete mogućnost lojalnosti, nego bi bili kao neki saboteri koji bi se tu našli da sabotiraju interese manjinske grupe. Mislim da su takve stvari preterane i da ipak imamo toliko poverenja, mi smo svi građani jedne države i nema razloga da se neko pretvara da će da pomaže manjini, a da tamo uđe da bi sabotirao tu manjinu. To je otprilike vaš odgovor i malo zvuči fobično. Htela bih to da suprotstavim upravo ovome, takođe smo stavili amandman na član 32, gde tražimo da se obrati pažnja na sukob interesa i dodali smo da taj član 32. glasi: "Za člana Nacionalnog saveta može biti biran pripadnik nacionalne manjine koji ispunjava uslove iz člana 31. ovog zakona i ne obavlja funkciju narodnog poslanika, člana Vlade, predsednika opštine, gradonačelnika, odbornika, sudije, tužioca ili sudije Ustavnog suda". Nije jedno s drugim baš mnogo logično. Odbili ste da može pripadnik manjine, koji je pripadnik neke druge stranke, da bi taj bio nekakav tu saboter, a ovde dozvoljavate da taj manjinac bude u sukobu interesa i da radi za razne druge ustanove, pa da bude i narodni poslanik, a pri tom stavljate u obrazloženje na ovaj naš amandman nešto što je veoma arogantno - amandman se ne prihvata da se zabrani sukob interesa, iako je to suprotno onome što sam malopre rekla, pa ste kontradiktorni. Kažete da su neki nacionalni saveti i neke manjine tako male da nemaju dovoljno sposobnih ljudi, pa im se onda može dozvoliti sukob interesa. To ste praktično odgovorili, da su oni nesposobni, neiskusni i da pošto nemaju dovoljno iskusnih ljudi, onda ovi koji su na funkcijama treba da budu ti koji će da organizuju i da rukovode. Mislim da je to malo uvredljivo, malo arogantno, da oni nisu sposobni nego moraju da uzimaju ljude u sukobu interesa zbog toga što nisu dovoljno umešni. Niste rekli nesposobni, da ne bih vređala, kažete nisu umešni za obavljanje poslova iz nadležnosti nacionalnog saveta. Da li sam rođena da budem umešna da budem član ovog parlamenta? Da li je neko po definiciji umešan da bude član Nacionalnog saveta? Ovaj odgovor mi se čini zaista malo uvredljivim i neodgovarajućim, a ovaj sukob interesa koji smo naveli, da članovi Saveta ne bi trebalo da vrše sve ove funkcije koje sam navela, zaista je logičan, a pogotovo je apsurdno da neko ko je manjinac, a pripadnik neke druge stranke, ne može biti predložen zbog toga što neće biti dovoljno na liniji manjina, a može da bude sve ovo drugo. Zaista jedno s drugim nema mnogo veze. Mislim da ste bar ovaj član oko sukoba interesa i ove primedbe oko segregacije mogli da prihvatite, ali vi to niste prihvatili i čini mi se da to nije dobro. To su neke dve naše osnovne primedbe. Ima jedan član, ne znam da li je neko obratio pažnju, a to je član 16. Htela sam da vas pitam da mi objasnite taj član. Nisam ga razumela. On glasi u zakonu:'' U ustanovama kulture čiji je osnivač Republika, AP ili jedinice lokalne samouprave, za koje nacionalni savet utvrdi da su od posebnog značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine, nacionalnog saveta..." Kakve su to kulturne ustanove gde nacionalna manjina posle toga utvrđuje da su oni od značaja za njihov nacionalni identitet? Nisammogla da pomislim koje su to kulturne institucije, i onda kaže - imaju prava da imenuju jednog člana upravnog odbora te ustanove, daju mišljenje o predloženim članovima upravnog odbora ustanove, daju mišljenje o postupku izbora direktora ustanove. Zašto samo jednog, ako je to od interesa za nacionalni identitet te manjinske grupe, zašto bi u taj upravni odbor davala samo jednog člana? Mogu svi članovi ako je to od interesa, na primer, za romsku grupu, zašto ne bi svi članovi tog upravnog odbora bili Romi? Ne vidim zašto bi bili ovi drugi kada je reč o funkcijama i položajima, a tu bi stavili samo jednog. Pošto nije ovo dovoljno jasno, možda nisam razumela šta ste imali u vidu i zašto onda sad ovde samo jedan može da bude iz manjine u tom upravnom odboru, iako je reč o njihovom nacionalnom identitetu, ostaje potpuno nejasno. Ima dosta tih nelogičnosti u samom zakonu, gde neki put imate premnogo nepoverenja, da će recimo većina biti saboter, a onda ovde stavite da samo jedan njihov predstavnik bude, što se ne vidi zašto je to tako. Mislim da ostaje problem koji su drugi poslanici naveli, da li je dobro rešenje kada je reč o informisanju onaj član 18, da Republika odnosno pokrajina, opština može da prenese nadležnosti kada je reč o informisanju. To je zaista ustavno pitanje i mislim da tu takođe nije dato adekvatno rešenje. Nećemo to sporiti tako kako ste uradili, da ne bi to pitanje komplikovali zato što i jeste veoma komplikovano pitanje, ali to pitanje ostaje. Završavam time da u članu 101. tražite da se podnese pismena izjava o nacionalnoj pripadnosti. Takođe, opet kažem da Ustavom nismo dužni da bilo gde dajemo izjave o našoj nacionalnoj pripadnosti. Dovoljno je da neko kaže da je pripadnik manjine, a ne da potpisuje pismenu izjavu da je pripadnik ove ili one nacionalnosti, jer ipak se time ugrožava Ustav. Valjda toliko neko poverenje koje u ovom društvu postoji i da kada neko kaže da je pripadnik manjine valjda nije totalno nepoznat, nego mora pismeno da izjavi koje je nacionalnosti. Ovo preterivanje sa segregacijom i nacionalnošću mislim da možda nije dobro, i onda da spada u ovaj okvir preteranog detaljisana, da ste toliko izdetaljisali i onda napravili određene greška i nelogičnosti.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 11 minuta i 15 sekundi. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, uvaženi poslanici i poslanice, već u prvom delu rasprave sam mogao očekivati da će debata biti plodonosna. Ono što mi je otpočetka jasno otkada smo počeli da radimo na ovom zakonu da je zakon dosta teško i razumeti, pre svega zbog činjenice da je on segmentiran da se tiče određenih oblasti, da se tiče jednog instituta koji smo do sada imali regulisano u Zakonu o zaštiti sloboda i prava nacionalnih manjina, da smo 2006. u Ustavu predvideli postojanje ovog saveta i da zapravo sistem, ovako kako je kreiran ovim zakonom, u velikoj meri može da budi i nedoumice. Ono što mogu kazati je da ozbiljan trud, iskren trudi i dobra volja da se jedno ovako složeno ustavno i zakonsko pitanje uradi nije sporno, a ono što mogu da kažem da i pravničko znanje i veština, koji su uvaženi, takođe nisu sporni. Odgovoriću samo na neka od ovih pitanja koja su načelna, a kada budemo kod amandmana možemo odgovoriti i konkretno. Prva stvar je preregulacija. Upravo smatramo da je to jedan od kvaliteta zakona. Da bi manjinska samouprava, koja je novi ustavni institut, bila efikasna, da bi bila jasna, mora jasno postaviti granice, ne ovlašćenja, nego nadležnosti nacionalnih saveta, jer te granice ovlašćenja su granice dokle ide nadležnost nacionalnog saveta, a odakle počinju nadležnosti državnih organa, organa pokrajinske autonomije ili lokalne samouprave. Bez toga manjinska samouprava, rad nacionalnih saveta bi bili nemogući, odnosno bili bi nedovoljno definisani i dolazilo bi do problema u funkcionisanju. Kada ovo kažem, imam u vidu prve nacionalne savete koji su osnovani 2002. godine, najveći broj njih je osnovan 2002. i 2003. godine, i upravo praksu koja do današnjeg dana u njihovom funkcionisanju postoji. Ne zato što njihova nadležnost nije utvrđena zakonom, već zato što njihova nadležnost nije utvrđena precizno. Naša osnovna ideja je bila da samo precizna norma može jasno postaviti granice nadležnosti nacionalnog saveta i granice od kojih prelazi dužnost i obaveza da li republičkog, da li pokrajinskog ili organa lokalne samouprave. U krajnjoj liniji, ovako precizno definisanje nadležnosti je jedno od stvari koje su nacionalni saveti i njihovi eksperti, koji su angažovani, samo pohvalili, odnosno sami insistirali. U pravu kada je nešto precizno definisano, to mu je kvalitet, to mu nije mana. Pogotovo u zakonu koji na ovako način izuzetak, podsistem sistem izuzetak, treba to da reguliše. Ne kažem da nećemo ubrzo biti u poziciji da se pokaže da neke stvari nećemo menjati, aline zato što su one eventualno loše regulisane, nego zato što će se možda pokazati da u odnosu nacionalnih saveta, nekog republičkog ili pokrajinskog organa taj odnos na drugačiji način treba uravnotežiti. Prihvatam to i svi mi prihvatamo. Svi moramo biti toga svesni. Najveći deo ovih nadležnosti, ovako preciznih, jesu nadležnosti koje su na osnovu zakona iz 2002. godine, na osnovu pravilnika iz 2002. godine, nacionalni saveti radili. Nisu ovo norme koje su neiskustveno, pa u nekoj prevelikoj pravnoj pedanteriji ovako napisane. Naprotiv, naša ideja je bila da jasna norma može da obezbedi ovu slobodu. Naša ideja je bila da jasna norma može da obezbedi funkcionisanje nacionalnog saveta, pogotovo što je reč o sistemima izuzecima, ne samo zbog nacionalnih saveta nego zbog državnih organa. Jako je bitno, u skladu sa ovim i tu ću da završim ovo prvo izlaganje, da kada nešto definišemo ima dovršenu strukturu. Upravo definisanje, a to je zapravo nešto što smo preuzeli iz dosadašnje prakse, koliki broj kojih nacionalnih manjina će imati elektora, odnosno članova nacionalnog saveta je preuzeto iz postojeće prakse i nedvosmisleno i kod nacionalnih saveta, ali i kod pravnika je potpuno jasno da struktura mora biti dovršena i da bi, u jednoj krhkoj praksi rada nacionalnih saveta, nejasna, nedefinisana struktura, koja se može na ovaj ili onaj način utvrditi, mogla biti izvor nestabilnosti rada nacionalnih saveta. Napokon, ono što je najznačajnije, mi imamo nacionalne zajednice koje su male. Njihova situacija, ne samo da su malobrojne, kada kažem male mislim malobrojne, nego čak i imaju veoma visoku starosnu strukturu. Sami njihovi predstavnici su insistirali na tome da ta činjenica mora biti konstatovana i uvažena, i da oni nemaju puno ljudi koji bi, pre svega, želeli, bili spremni da se angažuju na ovaj način da rade i da bi bilo zaista svojevrsna diskriminacija da ljudi koji su zauzeli neke pozicije u lokalnoj samoupravi, državi itd. ne budu sada u nacionalnom savetu. To je argumentacija koja mi je data i to je argumentacija iza koje stojim. Naprosto, to je naprosto tako i apsolutno ni kod koga od predstavnika nacionalnih saveta nije izazvalo nedoumicu, sumnju ili nekakvo drugo osećanje, već naprotiv smatrali su da se na ovakav način postiže fleksibilnost, na osnovu činjenice da neke nacionalne manjine broje pet hiljada, šest hiljada ljudi, a neke broje 200 hiljada ljudi, a da ovaj zakon u najvećoj mogućoj meri to mora da uvaži, pogotovo u onom funkcionalnom delu, kada svi nacionalni saveti moraju na jedinstveni način da funkcionišu da bi ono što je svim nacionalnim manjinama Ustavnom garantovano mogli i da regulišu.
Reč ima poslanik Željko Tomić.
Drago mi je da je gospođa Vesna Pešić vratila tenziju, da tako kažem, sa načelne rasprave koju smo imali, kada ministar nije udostojio Narodnu skupštinu Republike Srbije ni svojom završnom reči. Setite se kako je to izgledalo kada je ministar munjevitom brzinom napuštao Skupštinu, a nije udostojio poslanike da kaže nešto i odgovori na naša direktna pitanja. Setićemo se svi. Moram da kažem u vezi ovog amandmana, najpre, u suštini može da bude i ovako kako ste rekli, međutim kada je već ovako zakon predetaljisan, jedan detalj više ne bi značio ništa, odnosno da se prihvati ovaj amandman. Apelujem na poslanike da prihvate ovaj amandman, gde tražimo da se uredi i položaj saveta RS za nacionalne manjine. On jeste regulisan tom uredbom. Međutim, mislim da bi se osnažio zakon kada bismo o ovome malo više govorili. Moram da se osvrnem na ovo, gospodine ministre, što ste malopre govorili. Mislim da ste se vi u priči o ovlašćenjima i nadležnostima malo zaigrali, odnosno preigrali. Ovlašćenja prenosi država. Nadležnosti su izvorne. Država nema veze sa nadležnostima. Ona samo hoće da prenosi ovlašćenja. Mi ovde imamo problem što ovaj zakon daje mnoštvo nadležnosti, jer onda samim tim, ako nacionalni saveti dobiju ovoliko nadležnosti država može biti u velikom problemu. Gospodine ministre, vi ste izgovorili jednu neistinu. Rekli ste da Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina iz 2002. godine govori o nadležnostima. Nema ni jedne jedine nadležnosti u tom zakonu. Ako tvrdite i dalje da ima, navedite jednu. Nema ni jedne. Ovaj zakon je krovni zakon, odnosno bolje reći temeljni zakona. Ovo je temelj. Ovde se govori samo o nadležnostima, a vi ste rekli da taj zakon iz 2002. godine govori o nadležnostima. On uopšte ne govori o nadležnostima. Tu je veliki problem što će politizacijom nacionalnih saveta koja je na delu, nemojte da se pravimo da ne vidimo, mi koji smo koliko-toliko u toj materiji, uz ovoliko nadležnosti to postaju posebna tela sa vrlo velikom snagom i uticajem. O tome se radi.
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je dva minuta i 30 sekundi. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Zaista nisam imao tu priliku, a sada se toj prilici nadam da odgovorim na nekoliko stvari iz načelne rasprave koje je uvaženi poslanik Tomić naveo. Nažalost, nisam imao priliku, u nekoliko navrata niste bili u sali kada sam imao priliku da govorim, ali pošto je reč o uvodnom izlaganju na deo koji se tiče amandmana, onda mogu i ovako da kažem. Predložio bih da oko pravne terminologije, pravnih saznanja itd. ipak ne otvaramo raspravu. Nedavno je jedan profesor rekao da pored fudbalskih trenera samo pravnici imaju više konkurencije oko toga koliko ljudi koji nisu pravnici se pačaju prava i o pravu govore. Ovlašćenje je deo nadležnosti. To je nešto što je u pravnoj nauci notorno i što se uči na prvoj godini prava, negde u predmetu Teorija države i prava, negde u delu koji se zove Uvod u pravo. Ne bih oko toga zaista želeo da otvaram ovde debatu. Ono što je bitno je da je taj problem zakon iz 2002. godine, koji je donet u vreme SRJ, gde je nadležnost za ljudska i manjinska prava pripadala saveznoj državi. Nakon toga imamo promenu države koja vrlo brzo počinje da se zove državna zajednica Srbija i Crna Gora, gde istoj toj državi u nadležnost ostaje uređenje ljudskih i manjinskih prava. Nakon prestanka postojanja te države, a nemojmo zaboraviti, u to vreme je Srbija imala Vladu koja je bila u mandatu, zapravo dolazimo u situaciju da nema Ustava do 2006. godine koji bi ovo pitanje iz zakona preuzeo, regulisao i obezbedio ustavno-pravni temelj za zakon. Praktično iz tog zakona iz 2002. godine veliki deo odredbi koji se tiče sloboda i prava nacionalnih manjina, a pominje i nacionalne saveta, preuzeto je u Ustavu i kada govorimo o nadležnostima, onda govorim o jasnoj intenciji zakonodavca iz 2002. godine da se ta pitanja, taj korpus sloboda i prava nacionalnih manjina uredi na način da ono što tu stoji budu i nadležnosti nacionalnih saveta. To ne piše direktno, ali pravniku je jasno da kada to stoji u istom zakonu, treba tako i da se uradi. U tom smislu je pitanje Republičkog saveta za nacionalne manjine, pošto je on Vladin organ, a ovim se ne utvrđuje nadležnost Vlade, onda je ipak ostavljeno da se to učini uredbom ili, što je naša ideja i što je možda stvar koju ćemo učiniti u narednom periodu, da se donese novi zakon ili izvrše izmene i dopune Zakona o zaštiti sloboda i prava nacionalnih manjina, gde će se reafirmisati detaljnijim normiranjem Republički savet za nacionalne manjine. Nešto što nismo pokušali da reafirmišemo, a pre svega iz finansijskih razloga, to je fond za nacionalne manjine, koji tim istim zakonom postoji, ali ga niko nikada nije oživeo. To je zapravo ideja. To je put kojim ćemo, što se tiče saveta za nacionalne manjine, mi ići, dakle promenom postojećeg zakona iz 2002. godine ili donošenjem jednog novog koji će ga zameniti.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Koristiću vreme poslaničke grupe i usredsrediću se na ovaj amandman. Ukoliko bi se prihvatio amandman, onda se dovodi u pitanje naziv zakona u smislu predmeta zakona. Ako pođemo od onoga što je Ustavom propisano da Vlada Republike Srbije podzakonskim aktima uređuje svoju organizaciju i svoje organe, onda možemo reći da postoji svojevrsna nedoslednost, zato što ima puno zakona kojima je uređeno nešto što pripada Vladi, pa je to urađeno zakonima, a ne uredbama o organizaciji Vlade Republike Srbije. Taj formalno-pravni aspekt mislim da poprilično može biti izgovor. Međutim, bilo bi dobro da u nastavku ovog pretresa u pojedinostima ne izađemo iz okvira koji su definisani kako međunarodnim aktima, tako i našim aktima, poput Ustava, pa zašto ne reći i onog zakona iz 2002. godine, koji je dan-danas na snazi. Moram da skrenem pažnju da se ovde nalazimo na terenu prava koja pripadaju nekim ljudima, nekim građanima Republike Srbije koji imaju neku svoju specifičnost, kako se to kaže, u odnosu na većinski deo stanovništva. Nalazimo se na terenu prava, i sada to ulazi u okvir onog dela deklaracije o ljudskim pravima, a to sadrži i naš Ustav i to su sadržali svi naši ustavi, i da jednostavno svi moraju da shvate da neka prava i neke slobode postoje nezavisno od toga da li se nalaze u Ustavu. Po prirodi stvari postoje. Život, ne može zakonom da se reguliše život, kao što ni emocije ne mogu da se regulišu zakonom ili neke druge stvari. Kada država u vidu zakonodavnog tela zalazi u nešto što su slobode i prava čoveka i pojedinca, onda smo mi samo ograničeni da uredimo zakonom način ostvarivanja nekog prava, pošto je pravo iznad, mi nismo čak ni ovlašćeni da ga mnogo definišemo, jer ne možemo da ga definišemo, jer je nemoguće definisati sve situacije u kojima se postavlja pitanje neke slobode ili nekog prava. Ovde se nalazimo na jednom specifičnom terenu koji se zove, ako mogu da upotrebim tu reč, koja je po meni pogrešna i ružna, pozitivna diskriminacija. Pošto je to izuzetak od nekog pravila, onda se sa izuzecima postupa tako što se tumače krajnje restriktivno. Pošto se nalazimo na terenu sloboda i prava i imamo obavezu da restriktivno tumačimo nešto što je dodatak plus, kako neki kažu, da bi se nešto izjednačilo, a to je pogrešno, jer ako bi se to tako prihvatilo, gospodine Čipliću, onda bismo došli u situaciju da kažemo da je Narodna skupština Republike Srbije građanska, da je ona po principu jedan čovek, jedan glas pretežno, da je ona odraz i civilnog društva, da je onda ovde prisutan narod u populističkom smislu značenja te reči. Kod ove specifičnosti nacionalni saveti, vi idete na potpuno etnički kriterijum i čak forsirate etnički kriterijum u jednoj državi – koja je po nazivu nacionalna, a po organizaciji društva građansko društvo. Vidite kolika greška tu može da se napravi ukoliko se ne pristupi stvarno restriktivnom tumačenju nečega što je ustavna norma. Pitanje je koliko mi možemo da se mešamo u neke stvari? Naš Ustav vrvi od odredbi u kojima kaže – pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo. Kako će to pravo da se ostvari ne sme da zavisi od nečega što bi moglo da se oiviči pojmovima – ovlašćenje, delokrug rada, delokrug poslova, pa još pogrešnija reč „nadležnost“. Mi se stvarno nalazimo na jednoj klackalici - deregulacija ili regulacije. Uvek tvrdim da velika regulacija predstavlja ograničavanje nečega što je garantovano kao pravo, jer ako možemo da uredimo samo način ostvarivanja prava, da ne bi neko drugi iz iste grupe bio povređen, to je drugo pitanje. Ali, u osnovi ovog predloga zakona se nalazi pre svega politički interes onih koji tretiraju sebe kao političke lidere. Zašto je ovo vaše mišljenje, povodom odbijanja ovog amandmana, nekonzistentno - zato što ste 2002. godine podzakonskim aktom uredili materiju nacionalnih saveta? Znači, na osnovu zakona iz 2002. godine pitanje nacionalnih saveta ste rešili podzakonskim aktom, sad ga uređujete zakonom, u redu, uređujete ga zakonom, ali kažete - ne možemo da ulazimo u ovaj deo gde je savet, Republički savet za ova pitanja? Gde je tu nit? Znate, plašim se da današnja rasprava ne ode u pogrešnom smeru, da ne dođe do značaja politički elitizam pojedinaca, koji za sebe smatraju da imaju ekskluzivno pravo. Videćete u nastavku ove rasprave, gospođa Pešić je vrlo lepo dala jedan primer, čini mi se da je pomenula Surdulicu, ako sam dobro razumeo, i neku njenu prijateljicu - na to njeno pitanje nema odgovora u vašem predlogu zakona. Vaš predlog zakona, izvinite, je svojevrsni oblik „getoizacije“, izolacije, nepotrebno. Mi smo građanska skupština i po načinu izbora, i po personalnom sastavu, etničkom, kulturnom, socijalnom, kako god hoćete. Zar je moguće da se ovde manifestuje u punom kapacitetu ono što su sloboda i ljudska prava, a kod nacionalnih saveta, zbog neke specifičnosti na kojoj vi insistirate „pozitivna diskriminacija“, što ništa ne znači, to je antipod o univerzalnom principu ljudskih prava, to moram da vam kažem, a tamo idete sa jednim potpuno getoističkim, ne zbog pripadnika nacionalne manjine, nego zbog elite, samo zbog političke elite, jer oni žele da mešetare. Oni žele da mešetare. Narod je rekao – voli Sulejmana Spahu, voli i Esada Džudževića. Po ovome Sulejman Spaho ne bi mogao da bude čak ni kandidat, „pod nekim hipotetičkim uslovima“. Zašto? Jesmo li smo građansko društvo, idemo sa jednakim pravima, sa jednakim obavezama. Ko je taj koji je ovlašćen da pogrešno tumači Ustav Republike Srbije i da vrši svojevrsnu izolaciju – mi ne želimo tu izolaciju? U svim političkim strankama ima pripadnika svih nacionalnih manjina, zato što imaju neke svoje političke poglede na organizaciju u društvu. Pitanje specifičnosti, koje treba da postoji i koje treba da se neguje u pogledu kulture, obrazovanja, informisanja itd., to država da obezbedi i oko toga nećemo da pravimo nikakve probleme i ne treba da se prave problemi. Pogledajte bilo koje kulturno-umetničko društvo, Beograd, Niš, Vranje – imate igre iz Vojvodine, igre iz Šumadije, igre iz Vranja, igre iz ovog kraja, iz onog. To je nacionalno bogatstvo i to je ono sa čime idemo mi prema celom svetu. „Kolo“ i ova druga kulturno-umetnička društva šta imaju u svom repertoaru – sve što se igra, svako kolo, svaki tanc, sve što se igra u Srbiji? Prosto stičem utisak kao da vama to smeta. Nemojte da nas terate, nemojte da nas delite. Nema potrebe da nas delite, tim pre što postoje mešoviti brakovi, rođački odnosi, komšijski odnosi i sve te stvari. Samo zbog političke elite, ja vam tvrdim da samo zbog političke elite se donosi ovakav tip zakona i prekoračuje Ustavno ovlašćenje koje postoji u Ustavu Republike Srbije, kako ona ovlašćenja koja se generalno tiču svih državljana, tako i ono što se zove „pozitivna diskriminacija“. Ako ste već prihvatili koncept pozitivne diskriminacije, onda ga tumačite onako kako je u Ustavu rečeno, imate i član 75, i član 80. itd. Je l' vidite da ustavotvorac nije rekao da je nacionalni savet organ, organizacija ili nešto što se formira, nije zamislio to kao instituciju, nego je upotrebio reči – imaju pravo da izaberu? Zašto – da ne napravi nešto što bi uništilo, što je dato u množini „pripadnici“, jer u tim grupacijama imate ljude koji ne žele, ne prihvataju? To je kao i kod nas što imate – ne žele SRS, neki ne žele DS, tako neki ne žele Suljinu stranku, drugi vole Rasimovu stranku, neki neće Rasimovu hoće, odnosno neki na tom prostoru glasaju i za moju stranku. Ne, već vi sada želite tu koncentraciju i onda se stvara samo jedan antipod – građansko društvo, građanski parlament, a ovamo – geto, neka specifičnost, pa se još ide dalje. Još se ide dalje, sada ispade da Kenan ne može da bude ni kandidat – to vaš zakon, Predlog zakona omogućava. Zašto Kenan ne bi mogao da bude kandidat? Ko je taj koji njega može da isključi u startu, sa nekim rešenjima, gde se navodno govori o načinu ostvarivanju njegovih prava i prelazi se crta? Kada se reguliše način ostvarivanja nekog prava, gospodine Čipliću, vi vrlo dobro znate da postoje neka ograničenja, kao što postoje ograničenja kada je u pitanju vanredno stanje itd. – ne može bezgranično da se ulazi u pitanje slobode i prava nekog čoveka. Smatram da ovde postoji koncepcijski promašaj. Naravno, rasprava će da pokaže ko predlaže bolja, kvalitetnija, ustavnija rešenja, vodeći računa o onome što je pre svega obaveza Narodne skupštine.
Iskorišćeno je 12 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Hvala. Debata je odlična, jer proveravamo rešenja. Šta kažu rešenja i šta kaže praksa? Nacionalni saveti su forma koja su istovremeno i sloboda, ali i forma da se njome ostvaruju ili realizuju, da pojednostavimo, one ustavne garancije, ona ustavna prava koja mi možemo smatrati merom afirmativne akcije, a koja se svim pripadnicima nacionalnih manjina garantuju. Naime, bez nacionalnih saveta odnos pripadnik nacionalne manjine, realizacija njegovog prava, organ lokalne samouprave ili pokrajine, do sada je bio redovno uspostavljen odnos. Taj odnos nije bio funkcionalan. Mi smo mogli da taj odnos ostavimo takav kakav je bio do sada u praksi, zapravo do 2002. godine. Nacionalni saveti su zapravo forma u kojoj se postojeća prava i uvaženi poslanik Krasić je u pravu, koja su postojala i ranije, sada za svoje ime i za sopstveni računrealizuju. Dakle, nacionalni saveti su i svojevrsna decentralizacija funkcija lokalne samouprave, pre svega, ili autonomne pokrajine. To je naprosto ideal, motiv, praksa u svim zemljama koje nacionalne savete imaju. Vraćam se na ono što je meni veoma bitno i to je nešto što kao pravnik branim, da jasna norma sprečava dilemu, nedoumicu, sprečava da pravo bude deformisano ili da pravo ne bude vršeno. Mi imamo u praksi veliki broj slučajeva iz raznih oblasti kada nejasna norma blokira na ovaj ili na onaj način vršenje neke nadležnosti, prava, čega god. Ne postoji bilo ko, ko bi bio sprečen da se kandiduje, i to naglašavam, da se kandiduje da učestvuje u izborima za nacionalne savete ili da bude izabran. Znači, ne postoji. To je pod jedan. Pod dva, ako bi ovo što je uvažena poslanica Pešić rekla, neko ko je puno doprineo poboljšanju života Roma, pa u tom smislu bio kandidat, na primer, za izbore za Romski nacionalni savet, to je nemoguće, jer bi se time svrha i ideja nacionalnih saveta i manjinske samouprave povredila, znači to je protivno toj prirodi, ma koliko to tako delovalo, ali to tako jeste. Napokon, ono što je veoma bitno, da li se izgrađuju političke elite i kroz nacionalne savete?Da, to nije ni sporno i to je prirodno, ali nemojte zaboraviti jednu stvar, od do sada 16 postojećih nacionalnih saveta, dakle, do sada 16 postojećih nacionalnih manjina koje su formirale nacionalne savete, najmanji broj imaju političke stranke sa nacionalnim predznakom i u njihovom radu ne učestvuju samo ljudi koji su članovi nacionalnih stranaka, političkih stranaka sa manjinskim predznakom. U najvećem broju slučajeva, mi imamo nacionalne savete u kojima učestvuju ljudi nezavisno od toga da li pripadaju ili ne pripadaju jednoj političkoj stranci. Mi politiku, i malo mi je, iskreno da kažem, i čudno da u parlamentu, par ekselans političkom telu, imamo bilo šta protiv političkih stranaka ili protiv, da kažem, politizacije jednog tela koje je par ekselans po sebi političko, jer ono je deo decentralizacije državne funkcije. To tako funkcioniše i to će tako uvek funkcionisati. To je u prirodi nacionalnog saveta, samo u tačno određenim oblastima. To tako jeste i kod nas i tamo gde nemamo političkih stranaka, to tako jeste u državama u okruženju koje imaju nacionalne savete, to će tako i biti i to nije ništa neprirodno, niti ništa negativno. U krajnjoj liniji, mnogi pripadnici nacionalnih manjina koje su malobrojne, upravo ovu izgradnju, da li političke ili intelektualne elite očekuju od rada i od funkcionisanja nacionalnog saveta, upravo one malobrojnije. To je, lično mislim, efekat koji je dobar i koji možemo da očekujemo, a ono čega se bojim je zloupotreba slobode. Tu zloupotrebu slobode ne možemo da regulišemo. Ta zloupotreba slobode stoji na volji onih koji slobodu realizuju. To ne možemo da zabranimo.
Reč ima poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, vratiću se na vaš odgovor, gospodine ministre, koji ste dali gospođi Vesni Pešić oko prenormiranosti ovog zakona. Naša kritika kada govorimo o prenormiranosti, nas iz LDP-a, ne ide u pravcu nadležnosti nacionalnih saveta. Mi smou načelnoj raspravi rekli da ćemo podržati ovaj zakon upravo iz tog razloga što se ovim zakonom tačno definišu nadležnosti budućih nacionalnih saveta, način finansiranje i način izbora. Naše kritike idu upravo ka načinu izbora prenormiranosti, u tom dijelu. Malopre u odgovoru Vesne Pašić vi ste rekli da ovaj zakon definiše nadležnosti nacionalnih saveta u jednom dijelu, posle čega idu nadležnosti državnih organa. Po predlogu ovog zakona vi kažete da mi, pripadnici nacionalnih manjina, koji smo članovi stranaka koje nisu stranke nacionalnih manjina, možemo da učestvujemo u vršenju svih državnih funkcija u ovom drugom nivou, kao članovi tih stranaka, a ako hoćemo da vršimo nadležnosti nacionalnih saveta, onda moramo da idemo da se kandidujemo kao grupe građana, kao pripadnici nekih fiktivnih udruženja, da idemo da registrujemo neka fiktivna udruženja, kako bi mogli da učestvujemo na tim izborima. Argumentacija koju koristite kada odgovarate poslanicima SRS i argumentacija koju koristite kada odgovarate na naše kritike je suprotstavljena. Upravo ono o čemu ste vi sada govorili gospodinu Krasiću mi vama govorimo kada branimo naše amandmane. Ne možete zabraniti ovim predlogom zakona da se pripadnici nacionalnih manjina, koji su članovi drugih stranka, kandiduju na tim izborima kao pripadnici tih stranaka. U obrazloženju amandmana koji smo mi dali, vi kažete da ne postoji garancija da će nakon izbora za nacionalne savete njihovi predloženi kandidati političkim sredstvima odgovorno, iskusno pristupiti očuvanju, unapređenju i zaštiti nacionalnih manjina. Ko to može da kaže? Koja je to norma, koji je to aparat koji to može da utvrdi? Još kažete - da li će postupati u skladu sa statutom i programom stranke koja ih je kandidovala? Pa šta. U ovome što ste vi odgovorili kažete da stranke koje u svom predznaku nemaju naziv jedne nacionalne manjine apsolutno ne mogu da zastupaju interese nacionalnih manjina. Tako piše u ovom odgovoru. Ovo je nedopustiv odgovor. Ovaj odgovor možda još više vrijeđa nas pripadnike nacionalnih manjina koji smo članovi drugih stranaka, jer mi koji smo ušli u politiku kroz građanske stranke, npr. lično kroz LDP, zastupam između ostalog i interese moje nacionalne manjine kroz LDP. LDP je dobila jedan određeni broj glasova i pripadnika nacionalnih manjina, pa nisu ti pripadnici nacionalnih manjina glasali za LDP samo zbog ekonomskog programa, pa ako hoćemo da govorimo o pravima nacionalnih manjina, onda ćemo da glasamo za neku drugu nacionalnu stranku. To je nedopustivo. Dobro ste vi primijetili, gospodine ministre, ovo nije pravno pitanje, ovo je političko pitanje. Ovim zakonom vi želite da betonirate jednu političku, odnosno nacionalnu elitu nacionalnih manjina. To je problem ovog zakona, što mi potenciramo, jer isto kao što se zalažemo da na nivou države Srbije postoji višestranačje, višestranački izbori, to tražimo da i u okviru ovih nacionalnih saveta postoje višestranački izbori. Zamislite, kažete neku malu nacionalnu manjinu koja ima samo jednu stranku. Šta onda imamo? Imamo izbore gde učestvuje jedna stranka i neka udruženja građana. To je nedopustivo, gospodine ministre. O tome morate da vodite računa, jer predlogom ovih zakona vi stvarate manjinu u okviru manjine. Kada se usvoji ovakav predlog zakona, faktički, ja i moje kolege iz stranaka koji nismo pripadnici stranaka nacionalnih manjina ćemo postati dvostruke manjine, manjine i po Ustavu, ali i manjine u okviru naših manjina, po ovom zakonu.
Pet minuta i 15 sekundi je iskorišćeno vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je 55 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista moram da se upustim u polemiku sa gospodinom Čiplićem zbog ove njegove izjave da nacionalni saveti treba da budu par ekselans politička tela. Prvo, gospodine Čipliću, mislim da ćete se složi sa manom zato što ste vrstan pravni teoretičar, mi kada bismo pod jednu oštru pravničku lupu stavili član 1. Ustava Republike Srbije, mi ne bismo mogli da tvrdimo da su Srbi u Republici Srbiji većinski narod, a da su svi drugi pripadnici nekih nacionalnih manjina. Zašto? Zato što upravo član 1. Ustava Republike Srbije definiše Republiku Srbiju kao državu srpskog naroda, ali istovremeno i kao državu svih drugih građana koji u njoj žive. Dakle, država Srbija nije ekskluzivno država Srba, nego je kao što je država Srba i država Mađara, Albanaca, Bugara, Rumuna, Slovaka, svih onih koji su njeni državljani, bez obzira na njihovo etničko poreklo. Dakle, kao što vidite, sam pojam većine i manjine nije tako jednostavan kao što se na prvi pogled čini. Drugo, zaista sam iznenađen vašom konstatacijom da nacionalni saveti treba da budu politička tela i da se vi čudite kako to da su poslanici koji pripadaju određenim političkim strankama protiv toga da se nacionalni saveti politizuju, odnosno da su protiv toga da nacionalni saveti budu politička tela. Postoje razlike, gospodine Čipliću, između koncepcije političke stranke i koncepcije nacionalnog saveta. Šta su nacionalni saveti ili šta bi trebalo da budu? To ste napisali vi, odnosno Vlada Republike Srbije u članu 1. Predloga zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Ovim zakonom uređuju se nadležnosti nacionalnih saveta nacionalnih manjina u oblasti kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma. Pronađite mi jednu odredbu u ovom članu koja govori o politici. Suština svake političke stranke, to vi gospodine Čiplićuznate podjednako dobro kao i ja, svaka politička stranka ima samo jednu težnju, da jednog dana osvoji vlast, da bude na vlasti u jednoj državi i da sa pozicije vlasti može da ostvari svoj politički, ekonomski, socijalni i kulturni program. To je definicija političke stranke. Ako i nacionalni saveti imaju istu tu svrhu, onda mi objasnite u čemu je razlika između političke stranke i nacionalnog saveta. Onda ili treba da postoje samo političke stranke ili političke stranke treba ukinuti, pa umesto njih treba obrazovati samo nacionalne savete. Ne sme se dozvolite, gospodine Čipliću, da nacionalni saveti budu neka vrsta političkih organizacija. Nisu baš političke stranke, ali su tu negde. Time nanosite upravo štetu pripadnicima nacionalnih manjina. Nema potrebe nacionalne savete stavljati u istu ravan sa političkim strankama. Pazite, pripadnici nacionalnih manjina, ako prihvatimo koncepciju Vlade da u Srbiji postoji većinski narodi i postoje manjinske zajednice, dakle, manjinske zajednice u Srbiji imale bi svoja prava čak i da ne postoje nacionalni saveti. Zašto? Ustav im to garantuje. Ustav garantuje pripadnicima nacionalnih manjina da mogu da budu obaveštene na svom jeziku, da mogu da se školuju na svom jeziku, da mogu da neguju svoju istoriju, kulturu, tradiciju, veru, da održavaju veze sa pripadnicima svog naroda u svojoj matičnoj državi i u svim drugim državama, to Ustav garantuje, svakom pojedinačnom građaninu Republike Srbije, bez obzira postoje li nacionalni saveti ili ne postoje. Dakle, rekao sam i u načelnoj raspravi, vi ste ustvrdili da je tek Ustav iz 2006. godine zagarantovao nešto što vi nazivate manjinskom samoupravom. Nije. I Ustav iz 1990. godine, ma koliko bio proglašen kao jednopartijski, Miloševićev, anahron, komunistički itd, garantovao je prava nacionalnih manjina u Republici Srbiji po najvišim evropskim standardima i tu nema nikakvih dilema. Ustav iz 2006. godine takođe garantuje na nešto drugačiji način, na nešto opširniji način, ali u osnovi i nacionalne manjine su i po Ustavu iz 1990. godine imale sva moguća ljudska i manjinska prava. Čak i da nisu obrazovani nacionalni saveti 2002. i 2003. godine na način koji je bio polulegalan, opet bi pripadnici nacionalnih manjina imali svoja prava. Danas u 2009. godini, da ne postoje nacionalni saveti ni Mađara, ni Slovaka, ni Muslimana, opet bi svi ti pripadnici manjinskih zajednica imali svoja prava, zato što su to neotuđiva prava po Ustavu, nevezano da li postoje nacionalni saveti ili neka druga forma organizovanja tih manjinskih zajednica. Ako sam dobro razumeo, ne samo da Vlada ne beži od ideje da nacionalni saveti budu političke organizacije, nego Vlada hoće svesno, namerno hoće da politizuje nacionalne savete, da nacionalni saveti budu ne samo organizacije koje štite kulturu, tradiciju, jezik, veru, nego da budu političke organizacije. U šta to može da se izmetne, gospodine Čipliću? Da sutra nacionalni saveti učestvuju na izborima, na lokalnim, parlamentarnim izborima, da imaju svog kandidata za predsednika Republike? Onda to više nisu nacionalni saveti, onda su to političke organizacije. Ako je to bila intencija Vlade, onda je tako trebalo i da stoji u članu 1, a ne u članu 1. piše - nacionalni saveti se obrazuju u oblasti kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma, i onda dođete vi kao ovlašćeni predstavnik Vlade i kažete - da, ali nacionalni saveti su par ekselans politička tela. Ako je nešto političko telo ili politička organizacija, onda ima samo jednu svrhu, da se bori za vlast. Političke stranke se bore za vlast. Zato i imate podelu na vladajuće i opozicione stranke. Opoziciona stranka je ona koja trenutno nije na vlasti, ali bi htela da dođe na vlast da bi ostvarila svoj program uređenja društva. Ako je to intencija i nacionalnih saveta, onda uopšte nema razlike između političke stranke i nacionalnog saveta. Onda je ovaj zakon nepotreban, onda na sve te delatnosti nacionalnog saveta treba da se primene norme jednog drugog zakona, Zakona o političkim strankama. Ali, onda to više nema veze sa nacionalnim savetima, onda to potpuno odstupa od one koncepcije za koju se Vlada nominalno zalaže u periodu posle 5. oktobra 2000. godine, da nacionalni saveti treba da budu isključivo organizacije, odnosno tela koja štite nacionalni, verski, rasni i kulturni identitet prava pripadnika nacionalnih manjina. Ova vaša konstatacija danas, da su nacionalni saveti forme političkog organizovanja nacionalnih manjina, jeste nešto što je za mene novina. Doduše, osetio sam to u normama vašeg predloga zakona da vi to između redova hoćete da provučete, ali hvala vam što ste sada to decidno potvrdili, da je za Vladu Srbije nacionalni savet u stvari produžena ruka političke stranke koja ima manjinski predznak. Onda je zaista politizacija nacionalnih manjina dostigla svoj vrhunac i ništa više u tom pravcu zaista ne može da se uradi.
Osam minuta i 15 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Uvaženi kolega i poslaniče Martinoviću, imali smo zajedničku argumentaciju i slagali smo se do jednog određenog trenutka i jednog određenog momenta. Naime, niko nije rekao da su nacionalni saveti po svojoj prirodi političke stranke, pošto je zapravo sporno u debati, da li političke stranke treba da budu ovlašćene da kandiduju. Ono što je nesporno, da priroda nacionalnih saveta, kao što je bila i do sada, mi ovim zakonom tu prirodu ne menjamo, dakle, da priroda nacionalnih saveta, kao što je bila i do sada, jeste nešto što možemo da kažemo da je svojevrsna decentralizacija, i to sam rekao, organa lokalne samouprave ili organa autonomne pokrajine, nekad čak i nekih organa Republike. Dakle, u svoje ime, za svoj račun i na svoju odgovornost vrše poslove koje inače vrše određene organizacije ili delovi lokalne samouprave. Pre svega mislim na obrazovanje i kulturu. Život nacionalnih saveta je život na lokalu. Sama ta činjenica, sami ti poslovi, s obzirom da su preuzeti od lokalne samouprave ili od organa uprave autonomne pokrajine, a to ćete se i vi složiti, imaju element političkog. Ne mogu da zamislim kakva bi to bila norma, niti kakav bi to bio način funkcionisanja nacionalnog saveta a da ne bude politike. Samo sam rekao, a time ćemo se svi složiti, da s obzirom na prirodu poslova, na karakter nacionalnog saveta, na način izbora, kao i što je do sada bio, kao i što će biti uz neposredne izbore, politički element u životu, što nije pravna norma, nije pravni karakter, politički element je prirodan, kao što je bio i do sada. Osim da kažemo, što je nemoguće jer bi bilo kršenje Ustava, da je zabranjeno da političke stranke imaju svoje kandidate za nacionalne savete. Onda bi mogli da se složimo da u principu političke stranke neće moći da kandiduju, ali bi se isto tako složili da kroz grupe građana političke stranke bi to učinile. Da li je zapravo uopšte moguće videti model gde je nacionalni savet depolitizovan, dakle depolitizovan, a on ima politički element čak i kada nema političkih stranaka u njemu. To je zapravo jedno pitanje s kojim, kada se suočite, ne možete da ga rešite, nego gledate kako je funkcionisalo i šta doprinosi svemu tome. U krajnjoj liniji, predstavnici nacionalnih saveta, rekao sam, trećinom pridaju, kada gledamo svih 16 statistički, nacionalnim strankama, trećinom pripadaju strankama koje nemaju predznak nacionalnog i trećinom nisu u političkim strankama, ali su u toj strukturi promešani u svim nacionalnim savetima. To je nešto što je činjenica i lično ne vidim ni po jednoj normi da će, kada ovaj parlament usvoji zakon, nacionalni savet biti nešto drugo od onoga što u zakonu piše, a pogotovo ne vidim da će nacionalni savet biti nešto drugo od onog što sami pripadnici nacionalnih manjina žele da budu. To će biti njihovo delo, to je njihova odgovornost i, ono što je jako bitno, u tome se slažemo, to sam i rekao, u pogledu korpusa manjinskih prava ovaj ustav, kao i Ustavna povelja iz 2003. godine, pa kao i Ustav iz 1990. godine, gotovo da garantuju ista prava. Jedina razlika je u tom organu koji čini manjinsku samoupravu, koji se zove nacionalni savet, i ništa više, ali i sve to.
Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton. Izvolite.
Pisanje ovog zakona sigurno da je bila velika muka. Vidi se da je uložen veliki trud i verujem da je sve to urađeno u cilju poboljšanja ili održavanja postojećeg položaja pripadnika nacionalnih manjina. Mada vidimo i to da, uprkos velikom trudu, postoje i mnogi nerešeni problemi u ovom zakonu, postoje i mnoge nepreciznosti, iako je rečeno da veliki broj pripadnika nacionalnih manjina, nacionalnih saveta, potpuno podržava ovaj zakon, vidimo da je podneto preko 150 amandmana. Amandmane su podneli i pripadnici vladajućih stranaka, a isto tako i opozicionih stranaka. I naša stranka je podnela amandmane na predloženi zakon. Cilj naših amandmana je takođe da se popravi ovaj zakon u cilju pripadnika nacionalnih manjina. Ima stvari koje ne mogu se popraviti, odnosno kako će ovaj zakon zaživeti, kako će funkcionisati, to ćemo tek videti i da li će ovaj zakon doneti neko poboljšanje u položaju pripadnika nacionalnih manjina. Ne poboljšanja kod političara koji pripadaju pojedinim nacionalnim manjinama, nego mom komšiji, pripadniku jedne ili druge nacionalne manjine. Šta je to posle usvajanja ovog zakona što će građani koji pripadaju nacionalnim manjinama primetiti da je došlo do nekog poboljšanja kod njih? Danas se pominjala i pozitivna diskriminacija u korist nacionalnih manjina, pa kako govorimo o pozitivnoj diskriminaciji trebalo bi da ministar kaže jasno šta je to. Meni je poznato, ali da se čuje na šta se odnosi pozitivna diskriminacija, jer ne postoji, po meni, pozitivna ili negativna diskriminacija. Ako nekoga pozitivno disrkiminišemo, to radimo u njegovu korist, na taj način ćemo nekog drugog oštetiti. Po meni, najbolje je to da u Srbiji svi građani imaju podjednaka prava i podjednake obaveze prema ovoj državi. Nikome nije potrebno da ima prava koja mu ne pripadaju. Zato bih voleo da ministar, kada završim, obrazloži šta je to po njemu pozitivna diskriminacija za pripadnike nacionalne manjine. Drugi problem koji se javio u ovom zakonu, po mišljenju drugih poslanika, kao i po mom mišljenju, to je da će ovaj zakon dovesti do toga da će pripadnici nacionalni manjina dobiti svoja prava koja će moći da ostvaruju ako je u gradu većinsko stanovništvo pripadnika jedne nacionalne manjine, u tom svom selu, u tom svom gradu, u tom okruženju, manjem ili većem. Mislim da je i to veliki problem ako damo pravo nacionalnim manjinama i kažemo evo, to su vaša prava, ovde možete imati u ovom delu svoje škole, svoja pozorišta ili druge ustanove, tu vi živite. To je neko izdvajanje nacionalnih manjina. Smatram da nacionalne manjine imaju potpuno ista prava, jednaka prava kao i svi građani. Ukoliko pripadnik nacionalne manjine može otići u bilo koji deo Srbije da se tu zaposli, da živi, radi i da mu niko ne govori – ti pripadaš toj i toj nacionalnoj manjini, vi ste u tom delu Srbije i tamo je tvoje mesto, tamo radi, imaš pravo da tamo govoriš svoj jezik itd. Dakle, smatram da može doći, ne mora da bude da je tako, možda ćemo glasati za ovaj zakon, ali može da ovaj zakon donese i neke probleme pripadnicima nacionalne manjine, odnosno može se desiti da se sa ovim zakonom dođe i do neke podele među građanima, podele kao što je i rečeno čak i kod pripadnika iste nacionalne manjine, da ćemo imati pripadnike nacionalne manjine prvog reda, koje pripadaju nekoj stranci nacionalne manjine, isto tako i pripadnike nacionalne manjine drugog reda koji nisu u tom nacionalnom savetu, odnosno koji nisu glasali za izbor tog nacionalnog saveta. Što se tiče izbora članova nacionalnog saveta, tu smo podneli neke amandmane. Naši amandmani nisu usvojeni, mada smo sa namerom da popravimo taj zakon podneli te amandmane. Inače, da ne bude neke dileme, nije niko protiv prava nacionalnih manjina i naša stranka apsolutno podržava pravo pripadnika nacionalnih manjina na izražavanje, čuvanje, negovanje jezika i pisma, očuvanje tradicije, kulture, kao i verske posebnosti. To je naše bogatstvo i preko toga ne samo da se izdvajaju, razlikuju ljudi, nego i spajaju se. Još jedno pitanje bi bilo za ministra, šta je to što će posle usvajanja ovog zakona pripadnicima nacionalnih manjina koji se ne bave politikom, oni koji budu u savetu verovatno će im biti bolje, ali običnim građanima, šta je ono što pripadnik nacionalne manjine u mojoj ulici će imati po ovom zakonu, a do sada nije imao. U Kikindi smo i do sada imali pozorište na mađarskom jeziku, imali smo školu na mađarskom jeziku. Ako će sada na ulazu u Kikindu umesto - Kikinda pisati na mađarskom "Nađkikinda", mislim da ni od toga nećemo biti mnogo srećniji, sve dok svi građani ne budu živeli bolje, dok ne bude posla za sve građane, teško da će i položaj pripadnika nacionalnih manjina biti popravljen. Drugo, ovaj zakon zahteva i velike pare za sve ono što bi se po ovom zakonu trebalo ostvariti. Slažem se da treba da se ispuni da normalno žive svi ljudi i građani i mislim da bi se ostvario ovaj zakon da će trebati velike pare.
Iskorišćeno je 7 minuta i 15 sekundi od vremena za ovlašćenog predstavnika. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista moram da repliciram gospodinu Čipliću. Gospodine ministre, volite da upotrebljavate jednu sintagmu - manjinska samouprava. Kažete da ovaj zakon omogućava neki oblik decentralizacije. Rekao bih da je ovo jedan oblik personalne autonomije. Ovakav i sličan oblik personalne autonomije imali su svojevremeno Srbi u Habzburškoj monarhiji. Da li je tako? Imali su svoje crkve, svoje škole, imali su svoje verske i nacionalne institucije, koje su štitile njihov identitet u državi koja je bila pretežno rimokatolička i u kojoj je njihov identitet objektivno bio u opasnosti da se izgubi. Srbi u Habzburškoj monarhiji nisu učestvovali u političkom životu Austrije i Mađarske preko svojih crkava i škola, nego preko određenih vidova političkih organizacija, na jedan sasvim drugačiji način. Učestvovali su Srbi u političkom životu i Austrije i Mađarske, ali ili kao pripadnici austrijskih i mađarskih političkih stranaka. Evo jednog primera, Jakov Ignjatović, prvi srpski realista u književnosti, bio je član jedne mađarske političke organizacije, ali ništa manje nije bio i Srbin. Dakle, morate da pravite razliku između organizacija kojima je fundamentalni zadatak da štite nacionalni, verski, kulturni identitet jedne zajednice i jednog sasvim drugog oblika organizovanja koji se bori za vlast. Vi uporno, ne znam da li namerno ili je takva vaša politička koncepcija, pokušavate da ublažite razliku između ta dva vida organizovanja i da ta razlika nestane. Moram da kažem nešto što je pre svega duboko suprotno programu i ideologiji SRS-a. Obrazloženje koje ste vi, odnosno Vlada dala na amandman gospodina Kenana Hajdarevića i obrazloženje na moj amandman, inače obrazloženja su identična, ovo je, bez uvrede gospodine ministre, šamar i SRS-u, i DS, i SPS, i LDP i DSS. Pazite kako glasi obrazloženje: amandman se ne prihvata, ne postoji "racio legis" da političke organizacije koje u svom nazivu imaju predznak jedne nacionalne manjine ili statutom nisu određene kao političke organizacije koje okupljaju ili deluju u interesu pripadnika nacionalne manjine predlažu izborne liste. Pazite dalje rečenice koje su zaista skandalozne, ne postoji garancija da će nakon izbora za nacionalne savete njihovi predloženi kandidati političkim sredstvima odgovorno i iskusno pristupiti očuvanju, unapređenju i zaštiti nacionalnih manjina, ako moraju da postupaju u skladu sa statutom i programom stranke koja ih je kandidovala, a u kojima se i ne spominju prava nacionalnih manjina. Gospodine ministre, zar mislite da u programu SRS, DS, SPS, DSS nema odredaba kojima se garantuju prava nacionalnih manjina? Zar mislite da mi koji nismo članovi političkih stranaka koje imaju manjinski predznak ne vodimo brigu o pravima nacionalnih manjina? Kako je moguće, uopšte, gospodine ministre, da se u registar kod nadležnog ministarstva upiše politička organizacija koja po svom programu i statutu ne vodi računa o pravima nacionalnih manjina? Da li ste svesni dalekosežnosti ovog vašeg obrazloženja? Ispada da samo politička stranka, koja je po svom statutu i svom programu manjinskog karaktera, samo ona vodi brigu po definiciji o pravima te nacionalne manjine i da nijedna druga politička stranka to ne radi. Šta to dalje znači? Sutra kada SRS dođe na vlast, ona će da gazi prava nacionalnih manjina. To indirektno kažete zato što po vašem mišljenju u našem programu nema delova koji se odnose na prava pripadnika nacionalnih manjina, što apsolutno nije tačno. Personalni sastav poslaničke grupe SRS to demantuje. Prosto, imamo poslanike koji nisu Srbi, ali i te kako vode brigu i o pravima Srba, Mađara, Slovaka, Muslimana, Roma i svih drugih. Gospodine ministre, molim vas, zaustavite se dok imate vremena, i vi kao ministar i vaša vlada. Ovo što hoćete da uradite je zaista jedna tipična getoizacija pripadnika nacionalnih manjina. Hoćete da nacionalne manjine gurnete potpuno u ruke samo određenih političkih stranaka i kažete - samo političke stranke nacionalnih manjina imaju tapiju na prava nacionalnih manjina, samo one imaju ekskluzivno pravo da se bore za ta prava, a vi svi drugi vi ste izopšteni iz tog procesa i nemate šta da tražite. Ne sme nijedna nacionalna manjina ili bilo koja druga manjina u Srbiji da bude političko vlasništvo ma koje političke stranke. Prvi se kao čovek ne slažem da političke stranke Mađara više vole Mađare od mene. Ne vole ih, jer ako je dobro Srbima u ovoj državi biće dobro i Mađarima. Ako nije dobro Mađarima, neće biti dobro ni Srbima. Nemojte veštački da stvarate podele među građanima Srbije. To je ono što ova vlada uporno čini. Vidite šta govore vaši politički istomišljenici u Vojvodini. Kažu pripadnicima nacionalnih manjina - teško živite zato što nemate dovoljan stepen autonomije. Eksploatišu vas Srbi. Šta kažu Srbima? Teško živite zato što Mađari hoće da pomađare celu Vojvodinu i hoće da vas proteraju iz Vojvodine. To su opasne konstatacije. Nemojte se igrati vatrom. Srbi, Mađari, Muslimani i Romi u ovoj državi teško žive, ne zato što Mađar eksploatiše mene kao Srbina ili ja kao Srbin njega, nego zato što Vlada Srbije ne vodi odgovornu ekonomsku i socijalnu politiku. Umesto da rešavate ekonomske probleme, da bude dobro svima, dodatno podgrevate političku atmosferu u Srbiji, time što kažete Srbima - za vaš ekonomski položaj krivi su Mađari, a Mađarima kažete - za vaš težak položaj krivi su Srbi. To je vrlo opasna politička igra.
Šest minuta i 50 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Ponekad ne pronalazim baš najbolje argumentaciju i ne mogu da se snađem kako dolazimo do određenih stavova, ali pokušaću da priču pojednostavim i svaku dilemu rešim čitajući Ustav. Član 75. stav 3, na vrlo jednostavan i potpuno jasan način rečeno je šta je manjinska samouprava. Ustav Srbije: Radi ostvarivanja prava na samoupravu (prava na samoupravu) u kulturi, obrazovanju, obaveštavanju i službenoj upotrebi jezika i pisma, pripadnici nacionalnih manjina mogu izabrati svoje nacionalne savete, u skladu sa zakonom koji danas donosimo. Ničeg jasnijeg, ničeg jednostavnijeg, pa čak i za one koji nisu pravnici, da ovo mora biti rešeno na način koji će član 75. stav 3, koji ovu ustavnu normu mora realizovati, dakle, ovo je sloboda koja je Ustavom jemčena. Treba naglasiti nekoliko stvari. Prvo, mogu izabrati, a ne - moraju izabrati. To je sloboda pripadnicima nacionalnih manjina da se opredele da li to žele ili ne žele da urade. Država Srbija, kao naša država, kao naša država, obavezna je da se pripremi da da mehanizme da se ovo pravo realizuje i ovde nema ničeg spornog, to je naša obaveza. U pravnom poretku ova obaveza postoji od 2002. godine, od tada je najavljeno donošenje zakona za proceduru po kojoj će se birati nacionalni savet. Od 2006. godine zakonodavac je obavezan ne samo da učini način na koje će se nacionalni saveti birati, nego šta će moći da radi, pošto Ustav govori o oblastima. Možemo da se sporimo oko toga da li je, kako ustavotvorac u istom članu kaže, nešto odlučivanje ili učešće u odlučivanju, da li je ono što zakon nudi u većoj ili manjoj meri saglasno sa ovlašćenjem da se odlučuje ili učestvuje u odlučivanju. Ne možemo da se sporimo oko toga da ne može biti getoizacija ono što stoji u Ustavu. Ustav propisuje slobodu. Kako će neko vršiti tu slobodu, slažem se, može da dovede do getoizacije, ali mi zbog toga tu slobodu ne možemo da ignorišemo. Ta sloboda je ustavna i tu nema dileme. Ono što je veoma bitno, da li će i kako ova sloboda biti uživana, kako će biti izvršavana zavisi od pripadnika nacionalnih manjina. To je njihova odgovornost. Neće biti getoizacije, jer nikome do getoizacije nije. Kad Vlada Republike Srbije i ovaj parlament donesu zakon o nacionalnim savetima, oni to ne čine da bi getoizovali bilo koju nacionalnu manjinu, nego da bi realizovali ustavnu slobodu koja je zapisana u članu 75. stav 3. Ustava.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi je 40 minuta i pet sekundi.
Mislim da je dobro što je gospodin Čiplić aktivan u ovoj diskusiji i što nam otvara teme i pokazuje pravu pozadinu ovog i ovakvog predloga zakona. Gospodine Čipliću, vi ste posredno rekli da decentralizaciju doživljavate kao i deetatizaciju, a onda ste otišli korak dalje, pa ste nam potvrdili nešto što od početka pokušavamo da vi priznate. Vi ste lepo citirali stav 3. člana 75. gde se kaže, mogu da izaberu. Vi od toga, mogu da izaberu, pravite instituciju. To nema, to Ustav ne dozvoljava. Nešto može da bude poluinstitucija vezano za član 80, gde se govori o kulturi i prosveti. Pazite, gde pravite još veću grešku? U tom članu koji ste citirali taksativno su navedena prava, verovatno 90% tih prava se neposredno ostvaruju. Za njihovo uživanje nije potrebna nikakva institucija, a vi nesvesno nama pričate o ove četiri oblasti. Složićemo se, ovaj predlog zakona se odnosi na četiri oblasti: kultura, obrazovanje, informisanje i upotreba službenog jezika. Apsolutno sam siguran da je upotreba službenog jezika regulisana, nema ništa više da se regulišena nivou republike, na nivou pokrajine, na nivou lokalne samouprave, regulisana. Uživanje tog prava ne može da zavisi od nacionalnog saveta. Ko je garant za uživanje tog prava? Država sa svojim institucijama. Da li vi hoćete da kažete da u oblasti kulture, obrazovanja i javnog informisanja ne postoje već državne institucije. Kada kažem državne, mislim na republičke, pa onda pokrajinske institucije i institucije lokalne samouprave, gde su uvažena ta prava i gde se ostvaruju ta prava. Postoje. Onda se postavlja pitanje ako može da se izabere nacionalni saveti, za šta bi on mogao dalje da bude ovlašćen, nadležan, šta bi bio njegov delokrug. Bio bi za nešto plus što se njima priznaje. Za to plus što im se priznaje ne možete vi da prenesete državna ovlašćenja. Ko je vas ovlastio da prenosite državna ovlašćenja u oblasti kulture, informisanja, obrazovanja na nacionalne savete koji se po definiciji - mogu da izaberu. Nije - mora. Ne postoji obaveza. Obaveza postoji za državu. Država je svoju obavezu manje ili više uspešno završila. Ima mesta priči o obimu itd. To niko ne spori. Ali, vi sada nešto što je apsolutno državno, pokrajinsko, lokalno, u sistemu Ustavom propisanih organa prenosite na nešto što je - mogu da izaberu. Vi pravite instituciju nepotrebno. Pa još pravite instituciju koja će da uzima državne pare, a Ustav kaže u članu 80. sopstvenim sredstvima dobrovoljno mogu da idu ka nečemu što se razvija. Pa onda idete dva-tri koraka dalje, pa zabranjujete bilo kome drugom da učestvuje, ako to što vi kažete, u političkom životu, na nivou nacionalnih saveta. Sve pobrkano. Napisano zbog političke elite. Napisano zbog onih koji prilikom svakih izbora uslovljavaju neku koalicionu Vladu, ispostavljaju neke svoje zahteve vezano za statut, vezano za upravne odbore, vezano za ovo. Pogledajte šta radite. Doneli ste pre nekoliko meseci Zakon o političkim strankama. Promovisali ste nešto ili potvrdili što je 2004. godine nekom greškom ušlo u naš zakon, političke stranke nacionalnih manjina. Pogledajte političku stranku nacionalnih manjina kako je definisana i pogledajte šta je definisano kao nacionalni savet. Nema razlike u definiciji. U zakonu o političkim strankama - politička stranka nacionalnih manjina je politička organizacija dobrovoljno organizovanih građana koja u svom programu ima delovanje za očuvanje kulturne posebnosti, obrazovne posebnosti, umetničke posebnosti, obaveštavanja, upotrebe službenog jezika. Ista je definicija za nacionalni savet i vi kažete da to nije getoizacija. Ne, to je getoizacija na teret para svih poreskih obveznika. Zašto? Jer neko je napravio procenu, a neko odavno pravi procenu od 1991. godine, od prvih višestranačkih izbora, pa se dodvorava na jedan vrlo neprincipijelan način političkoj eliti nekih nacionalnih manjina da bi ostvario koalicioni kapacitet. Onda uđu u neke pregovore pred izbore, napravi se Vlada i ne mogu to da ostvare što su obećali i onda imamo na svakih 15 dana, mesec dana uslovljavanje, mi ćemo da napustimo sednicu, nećemo da glasamo za taj set zakona, nisu uvaženi naši interesu u pogledu informisanja, nisu naši interesi uvaženi u pogledu rasporedu sudova i za sve glasaju na kraju. Postavljam pitanje, koliko je to koštalo? Koliko je koštalo poreske obveznike to što se neko smilovao da glasa za nešto. Samo da vas podsetim na primeru u ovoj skupštini ovde, jedan predstavnik jedne političke stranke je prigovorio što nije završeno to sa televizijama na lokalu, pa mu se obrecnuo Boris Tadić da je prekršio sve mere, pa sam morao da skačem i da branim tog čoveka od Borisa Tadića, a on je u koaliciji. Gde su tu pripadnici nacionalnih manjina? Nema ih nigde. Interesi elite, ne možete da ih isterate iz Beograda. Jedanput došli u Beograd i oni misle doživotno su i poslanici, i predsednici poslaničkih grupa i predsednici političkih stranaka. Oni su elita koja zastupa neke interese nekih ljudi tamo itd. Vi to od toga pravite instituciju. Ubacujete u sistem da bi država finansirala. Šta? Koalicioni kapacitet neke stranke koja računa da će biti na vlasti, uz apsolutno kršenje svega i svačega, a vi ovim zakonom priznajete nešto što ne postoji, da prava u pogledu informisanja, u pogledu kulture, obrazovanja, upotrebe službenog jezika nisu dovoljno dobro rešena, ne garantuju se pripadnicima nacionalnih manjina u Srbiji, pa je potrebno da se to prebaci na ono, mogu da izaberu. Od nečega što je predviđeno verovatno najdalje sa savetodavnim mišljenjem o pitanjima koja se tiču te oblasti, vi dajete bukvalno rečeno državne nadležnosti. Tu je u pravu onaj kolega koji je rekao - vi pravite nove nadležnosti nečemu što ne postoji, što ne bi smelo u tom obliku da postoji. Moglo bi da postoji kao forum, kao mesto gde se izražavaju neki interesi, gde se formiraju neki predlozi, gde se daju sugestije, gde se daju mišljenja i to niko ne spori, ali vi pravite instituciju - nepotrebnu, nepotrebnu instituciju. Još jedna stvar, gospodine Čipliću. Da li vam se to omaklo, da li stvarno grešite? Opet vas vraćam na primer koji je gospođa Pešić iznela ovde. Vi ste u odgovoru na to i u odgovoru na ove amandmane, Martinovićev i Kenanov, pokazali u stvari - koji vi kriterijum koristite u definisanju nacije? Svi su napadali nas iz SRS, lupetarali su svašta protiv nas, udarali etikete itd. i sve je palo u vodu. Vi verovatno znate da je dominantno u teoriji jezik kao kriterijum. Danas je dominantno lično osećanje i opredeljenje čoveka. Apsolutno lično opredeljenje čoveka. Ne traži se ni poreklo, ne traži se ni jezik, ne traži se ni mesto rođenja, ne traže se ni roditelji, nego šta čovek kaže. Neko može da kaže da je Amerikanac i vi morate kao predstavnik države da prihvatite da je on Amerikanac. To je njegov osećaj. Vi čak i preko toga prelazite, kada ste mogli da kažete da, bezveze, neću nikog da uzimam da se pogrešno ne protumače moje reči - pripadnik nacionalne manjine u nekoj političkoj stranci, eminentno političkoj stranci, ne može da zastupa interese nacionalne manjine u Srbiji. Pa ja generalno zastupam interese svih nacionalnih manjina u Srbiji. Znate kako - borbom za ljudska prava na opšti i apsolutni način prema svima, borbom protiv svakog oblika diskriminacije? Više se borim nego ovi što se kite da su neki predstavnici neke nacionalne manjine – više, zato što mi je stalo da Srbija bude moćna, jaka, snažna, poželjno mesto za sve. Kao što volim sve sportiste, i onoga ko je promašio gol, zato što je moj sportista, kao svakog pevača što volim, svakog glumca volim. Svaki glumac sa naših prostora je najbolji glumac na svetu, pa bez obzira ko je, šta je. Sada vi hoćete da mi kažete da neko ko čuva svoju specifičnost je in, a mi smo svi aut. Sada Kenan ne može da zastupa interese svih ljudi iz Priboja, Sulejman Spaho ne može svih iz Loznice, Marina Toman, pa svi je znaju kao člana SRS. Sulejmana Spaha svi znaju kao člana SRS, pa tek na drugom ili trećem mestu je nešto drugo. Sve ovde doživljavam kao narodne poslanike. Nikada se nikome nisam obratio u nekom drugom kontekstu. Ali ne, vi morate da podgrejete nešto, vi morate da pokažete nešto svetu. Šta pokazujete svetu? Da prekoračujete nešto što postoji u našem Ustavu i idete dalje nego bilo ko na kugli zemaljskoj da je nešto ostavio. Pri tome, tako se galantno ponašate, a mi prosto ne znamo da li treba da vam pročitamo podatke kakvo je stanje, recimo, u našem neposrednom okruženju, kada je u pitanju recimo srpski narod. Šta biste onda tu rekli? Znači, naša kritika se zasniva pre svega na striktnom poštovanju nečega što je Ustav Republike Srbije, gde je to sasvim dobro regulisano. Da vas podsetim, sva rešenja su išla, tražio je neko da idu u proveru, Venecijanska komisija, Brisel i svi su pohvalili Ustav Republike Srbije, i vi nemate pravo da idete van Ustava Republike Srbije. Kakve su sve moguće zloupotrebe, imao sam prilike da gledam i film o Trešnjevcu iz 1992. godine, kada su pravili Cincar Republiku i kada su pravili konzulat Cincar Republike u Nemačkoj, pa tenkovi oko nekog mesta, pa mobilizacija, pa neke gluposti, a vest izmišljena, toliko izmišljena da čak i Nenad Čanak nije znao za to.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 12 minuta i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Željko Tomić.
Gospodine ministre, vi ste odgovarali narodnom poslaniku Martinoviću, želeći da kažete šta je to manjinska samouprava, ni na šta drugo mu niste odgovorili. Citirali ste član 75. stav 3. Ustava Republike Srbije, gde kažete, je l' tako - da pripadnici nacionalnih manjina, radi ostvarivanja prava na samoupravu u kulturi, obrazovanju i obaveštavanju i službenoj upotrebi jezika i pisma, mogu izabrati svoje nacionalne savete itd. Naše pitanje je bilo i u načelnoj raspravi, nijednom niste odgovorili na njega, odakle crpite pravo da nacionalni saveti mogu da osnivaju privredna društva, da mogu da upravljaju u javnim ustanovama? Ovde se reč "privreda" ne spominje. Osnivanje privrednih društava je po meni protivustavna kategorija ovog zakona. Šta znači - privredna društva? To jeste jedan član koji malo kasnije ide i tu smo podneli amandman, ali je činjenica da se ovde šire ovlašćenja i nadležnosti u duhu ovoga što su malopre govorili i drugi opozicioni narodni poslanici. Niko ne priča ministre o getoizaciji, ovde se priča o politizaciji. Da li su nacionalni saveti ispolitizovani i na koji način? Vi na mnoga pitanja u načelnoj raspravi niste odgovorili. Jedno od njih je bilo - da li ste sreli, upoznali jednog jedinog Mađara u Novom Sadu koji je podržao odluku da se redakcija ''Mađar soa'' preseli i prebaci u Suboticu. Ne postoji ni jedan, nadam se da tu nemamo razlike u mišljenju. Te političke elite o kojima je govorio prethodni govornik čine sve, a vi im izlazite u susret - upravo da oni getoizuju sami sebe, čak i u odnosu na svoju nacionalnu manjinu. O tome postoji milion primera. Vi pospešujete njihove apetite, o tome se radi. I stvara se jedna parapolitička organizacija kroz nacionalni savet. Ovaj zakon je, onako, široko raširenih ruku potrčao u zagrljaj njihovim željama, o tome se radi. Nisu političke stranke, ali imaju sve prerogative kao političke stranke, i traže moć i uticaj - vi im dajete na kašičicu. Sada, bogami, putem ovog zakona dajete im sve više i više na značaju, da sutra mogu maltene da deluju i kao privredno, a bogami i kao političko društvo, kao politička organizacija. Tu je glavni problem, tu je najveći problem što su nacionalni saveti ispolitizovani. Navedite mi jedan nacionalni savet u kojem nema čoveka da nije član stranke ili da nije vrlo blizak najvećim strankama tih nacionalnih manjina. Mi smo čuli ovde primer Jakova Ignjatovića, koji je politički delovao na jedan način, na jedan način u mađarskoj stranci, a kao Srbin za prava Srba u Mađarskoj delovao je na drugi način. Može li to ovde da se dogodi? Ovakvim zakonom to ne može da se dogodi. Tu pravite veliki problem. Vi tim političkim elitama tih nacionalnih saveta dajete vetar u leđa - da zagospodare sopstvenim prostorom u oblasti kulture, obrazovanja, obaveštavanja, službenoj upotrebi jezika i pisma, ali bogami i upravljanja javnim ustanovama, ali bogami i privrednim društvima itd. To je osnovni razlog, uz mnoštva drugih sitnijih, ali to je osnovni razlog zbog kojeg mi ne možemo podržati ovaj zakon.
Od vremena na raspolaganju ovlašćenom predstavniku iskorišćeno je tri minuta i 45 sekundi. Reč ima ministar Čiplić.
Više sam nego zadovoljan što ćemo da one najdelikatnije, najspornije tačke ovog zakona raspravimo na samom početku, pa očekujem da ćemo kasnije ići i lakše i brže i da ćemo otkloniti nedoumice koje eventualno postoje. Naime, setio sam se da je glavna primedba oko neustavnosti, ili najveće neustavnosti, a kažem da nisam nikada čuo toliko ocena neustavnosti, koliko ovde, a najmanje sam ih čuo u Ustavnom sudu od sudija. Mnogo smo se suzdržavali od toga da procenimo i da kažemo da nešto jeste protivustavno. Ako se sećate, prošle nedelje je bila ona rasprava, a tu sada imamo vezano za primedbu da nisam odgovorio, ali čisto ličnom omaškom, oko toga da li pismeno izjašnjavanje nekoga, kao pismena izjava prilikom kandidovanja, jeste nešto što je prihvatljivo ili ne, tj. da ako se neko izjasni, pa je citiran član 47. stav 2, o tome kojoj nacionalnoj manjini pripada, odnosno šta je njegova nacionalna pripadnost, da se time krši Ustav. S obzirom da me je to zaintrigiralo i pogledao sam stenografske beleške, da, to je zaista tako, ali sve stoji kao odgovor u prvom stavu ovog člana 47. koji kaže da je izražavanje nacionalne pripadnosti slobodno. Ako neko hoće, on će to i da učini, a ako neko neće, neće ga učiniti. Još jedna stvar, to je naprosto pretpostavka da bi neko koristio ustavna prava na mere afirmativne akcije, dakle, da bi koristio ustavne garancije koje se tiču manjina. On mora da kaže da je manjina. Ne može anonimno da ih koristi. Zašto je ova pismena potvrda? Imali smo u vidu praksu koja se pojavljivala u zemljama u okruženju koje imaju nacionalne savete, u Mađarskoj i Hrvatskoj. Ukoliko ova sloboda bude preširoko postavljena, pa samo usmeno priznanje nekoga može biti dovoljno uverenje, ali se dešavalo da se pripadnici jedne nacionalne manjine izjasne usmeno kao pripadnici druge nacionalne manjine i osvoje njihov, naprosto zbog većeg broja, nacionalni savet. S obzirom da je reč o slobodi da se neko smatra pripadnikom određene nacionalne manjine i granice koju mora da postavi država, ali ta granica ne sme biti jaka da sloboda ne bi bila ugrožena, naprosto, granica koja podrazumeva da nacionalni savet bude autentičan, morali smo da uzmemo pismenu izjavu, da predvidimo pismenu izjavu da on pripada toj nacionalnoj manjini, da se ne bi pojavljivao kao potpisnik ili kao kandidat za izbore u drugom nacionalnom savetu ili da se ne bi prijavljivao na poseban birački spisak. To je minimalna pretpostavka koju smo prihvatili, a da pri tome nismo išli u ona rešenja koja postoje u okruženju, a koja zahtevaju potvrdu da neko jeste ili nije ono za šta se smatra. To su ključne argumentacije. Ono što je veoma bitno, naša je pretpostavka, o tome možemo pričati kasnije, da će najveća finansijska sredstva, po prirodi stvari, ići sada za izbore, koji svakako slede, jer su već, bogami, dve godine izvan mandata, skoro tri godine izvan mandata jer nije bilo zakona. Funkcionisanje, ovako kako je bilo do sada, ne menja se ništa, ni u veličini, ni u strukturi nacionalnog saveta, pošto se nije promenila ni brojčanost neke nacionalne manjine. Dakle, za funkcionisanje, pošto su manje-više u zakonu predviđene sve one nadležnosti koje su i do sada radili, finansijska sredstva neće biti potrebno izdvojiti više nego što je do sada, ali je činjenica, to je obezbeđenje jedne slobode, da slede izbori za nacionalne savete po proteku zakonom utvrđenih rokova i da će te troškove svakako Republika Srbija snositi.
Reč ima gospođa Vesna Pešić.
Htela sam da kažem da bi zaista trebalo da pređemo na efikasan rad po članovima. Zaista, ova rasprava je dobila vrlo široke i filozofske dimenzije. Jedino što smo mi hteli da vam kažemo je da kada je reč o članu 70. prihvatite amandman koji je podnela Srpska radikalna stranka, LDP i da izbacite ovo – nacionalnih manjina, da bi smo oslobodili ovo o čemu pričamo, da može da učestvuje u savetu i onaj pripadnik manjine koji je pripadnik i neke druge političke stranke. Znači, da tu ne stavljate granicu. Jednostavno ste to mogli prihvatiti, pogotovo kad smo dva puta čitali to obrazloženje, gde vi stavljate u sumnju da pripadnost nekoj drugoj političkoj partiji u Srbiji, Socijalističkoj, bilo kojoj drugoj, znači sabotažu manjine i kao da imamo nešto protiv manjina, kao da se mi ne zalažemo za njihova prava. Znači, da bi ste oslobodili nas takvog jednog obrazloženja, mogli ste prihvati i izbaciti to i cela ova rasprava bi bila potpuno nepotrebna. Zašto niste to prihvatili? Ponovo vas pozivam da to prihvatite. Drugo, ovo što ste malopre navodili oko člana 101. za kandidature, za pismeno izjašnjavanje oko nacionalne pripadnosti. Vidite, čitava ova polemika, i ustavna, svetska i evropska, svetska kada je reč o UN, manjine raznih vrsta su diskriminisane grupe. Cele ove rasprave i ovoga o čemu mi govorimo danas ne bi bilo da pojedine rase, pojedine religije, pojedini pripadnici etničkih manjina nisu bile diskriminisani. Znači, to je poreklo toga. Moja intervencija je bila u sledećem, da neke manjine koje su diskriminisane, koje su slabe, mogu da koriste i pripadnike većine da budu njihovi borci protiv njihove diskriminacije. Tu se pozivam na istoriju čovečanstva. Da li vi mislite da bi ikada mogao biti afroamerikanac, da kažemo crnac, izabran za predsednika SAD, da nisu u borbu za prava i ukidanje diskriminacije crnaca u Americi učestvovali belci? Da li su samo oni učestvovali u tome? Zamislite da je neko rezonovao kao vi i da kaže – ne, ne, ti si belac, ne možeš da učestvuješ za borbe za prava crnaca. Kako to? Ili u južnoj Africi, veliki doprinos su bili zato što su radili protiv diskriminacije udruženo, i jedni i drugi. Zato sam rekla da neke upravo diskriminisane grupe ne moraju da koriste samo svoju energiju, svoje manjinske grupe, nego mogu da koriste i energiju boraca za ljudska prava te diskriminisane manjine. Zbog toga ne mora da stoji, recimo – pripadnik sam te i te grupe kod kandidature. Ne mora da stoji. Zašto ste toliko striktni? Dozvolite da neka manjina koristi i većinske ljude u borbi za svoja prava, a znamo datakvih manjina u Srbiji još uvek ima i to su vrlo male intervencije koje se uklapaju u svetski trend. Ženska prava ne bi bila ostvarena da ne daju muškarci takođe podršku. Znači, mi se zajednički borimo i to bi moglo da bude otklonjeno.
Gospođo Pešić, vreme za vašu poslaničku grupu je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, evo, koliko duboko vi i vaša Vlada niste u pravu svedoči i jedan SMS koji sam dobio pre 20-ak minuta, a uputio mi ga je gospodin Zoran Stojanov, predsednik Opštinskog odbora SRS u Bosilegradu, inače Bugarin. Kaže ovako – sve što ste rekli pre nekoliko minuta, rekao sam i ja 26. juna na konferenciji za štampu i 24. jula na lokalnoj skupštini. Ja sam u Bosilegradu istinski borac za prava bugarske nacionalne manjine, dok se nacionalni savet i ne čuje, a samo zgrće pare. Dakle, kao što vidite, gospodine ministre, ko se bori za prava nacionalnih manjina, a ko se ne bori. To pitanje uopšte nije tako jednostavno kao što vama izgleda. Vi ste to maksimalno pojednostavili - za prava nacionalnih manjina imaju pravo da se bore samo političke stranke koje okupljaju pripadnike neke nacionalne manjine i za vas se tu ta stvar završava. Kao što vidite, to uopšte nije tačno. Da vam dam jedan primer iz naše srpske tužne istorije. Čuli ste sigurno za tog čoveka, bio je Mađar i po njemu se jedna ulica zove u Novom Sadu, Bajči Žilinskog. Poslanik u mađarskom parlamentu koji je javno imao hrabrosti da progovori, da ustane u odbranu prava srpskog naroda u januaru 1942. godine kada su mađarski fašisti bacali pod led u Dunav kod Novog Sada Srbe u onoj zloglasnoj raciji. U odbranu Srba ustao je jedan mađarski poslanik i zaslužio da se po njemu naziva jedna ulica u Novom Sadu. Znate šta je uradio predsednik Vlade Mađarske, Pal Teleki? Isto protestovao protiv ubistva Srba, ubili ga mađarski fašisti u decembru 1944. godine. Imali ste opet neke Srbe koji su u vreme NATO agresije pozivali - ma samo udrite po Srbiji, što više NATO bombi padne, pre će da padne Slobodan Milošević. Kao što vidite, stvar uopšte nije tako jednostavna. Drugo, vi ste nama ovde citirali Ustav Republike Srbije, član 75. stav 3 -radi ostvarenja prava na samoupravu u kulturi, obrazovanju, obaveštavanju i službenoj upotrebi jezika i pisma pripadnici nacionalnih manjina mogu izabrati svoje nacionalne savete. To je u redu. Ali, kakve veze gospodine ministre, odredba člana 75. ima sa vašim obrazloženjem da ne postoji garancija da će nakon izbora za nacionalne savete kandidati drugih političkih organizacija, koje nemaju nacionalni predznak, odgovorno i iskusno pristupiti očuvanju, unapređenju i zaštiti nacionalnih manjina, ako moraju da postupaju u skladu sa statutom i programom stranke koja ih je kandidovala, a u kojima se i ne spominju prava nacionalnih manjina? Kažem vam, mogu da kažem u ime SRS, neka kažu poslanici drugih političkih stranaka u ime svojih stranaka, tvrdim da ovo nije tačno. U programu SRS se spominju prava pripadnika nacionalnih manjina i mi ovo doživljavamo kao jednu uvredu na račun SRS. Dakle, nema Vlada Srbije pravo da kaže da se za prava pripadnika nacionalnih manjina bore samo političke stranke koje imaju manjinski predznak. Odakle vam to pravo? Ko je dao Vladi Srbije ekskluzivno pravo da kaže - ti se boriš za prava pripadnika nacionalnih manjina, a ti se ne boriš? Istorija vam pokazuje da se ponekad upravo pripadnici drugog naroda više bore za prava jedne nacionalne manjine, nego sam taj pripadnik nacionalne manjine. Dakle, Ustav je jasan. Član 1. vašeg predloga zakona je jasan. Sada moram da se setim jedne latinske poslovice, kad su pitali lisicu zašto ne uđe u lavlju jazbinu, a ona kaže plaše me tragovi, zato što vidim da životinje samo ulaze u jednom pravcu, niko iz jazbine ne izlazi. Tako mene plaše vaši tragovi u obrazloženju vašeg zakona. Sam zakon, sam po sebi i nije tako loš, ali obrazloženje je katastrofalno. Iz obrazloženja se u stvari vidi, posebno iz obrazloženja amandmana šta je Vlada htela, da ispolitizuje nacionalne manjine i da od nacionalnih manjina, na kraju svih krajeva, napravi rezervoar glasova za vladajuće partije, pre svega za DS, kad dođe vreme izbora. To je suština cele priče.
Reč ima gospodin Velimir Ilić.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, meni je jako žao što jedan ovakav zakon dolazi u parlament najavljen na velika vrata i kada smo videli taj zakon, videli smo da je to u stvari šarena laža. Muka je svima više slušati dodvoravanje vladajuće koalicije i njenih najodgovornijih ljudi svima od kojih im zavisi ova vlada i opstanak vlade, a posebno dodvoravanje nacionalnim manjinama. Toliko je tih dodvoračkih nekako i zakona, i ugovora, i dogovora i svega, da je čoveku prosto muka da to posmatra. Koliko pojedini ljudi iz Vlade padaju nisko, koliko sebe degradiraju i obećavaju sve i svašta samo da bi neki mesec produžili vlast jedne vlade koja je krajnje nesposobna i koja nema rešenje za one probleme koji život znače. Donosi neke zakone koji tobože obećavaju sve i svašta. Meni nije čudno za ministra, čuo sam da ste vi završili srednju medicinsku školu, pa postali ste posle i pravnik i tako u tom bućkurišu se niste snašli kao pravnik da ovo shvatite, čim tako govorite i komentarišete da kršenje Ustava to nije tako baš toliko bitno. Ne znam, možda su me slagali, ali rekli su mi da ste vi bili odlična medicinska sestra, pa ste posle napredovali i krenuli ka pravima. Da li je to tačno ili nije ne znam, ali to su mi ljudi iz vaše koalicije rekli. Nije ni čudo, zato i branite one medicinske zakone. Ali, dobro, nećemo o tome. Jedna stvar je vrlo interesantna. Vi se toliko dodvoravate, obećavate ljudima u tom nacionalnom savetu da bi vam dali glas, da bi iz neke stranke istrgli poslanika da dobijete još jedan glas više. Pa mu kažete - biće u nacionalnom savetu. Tako se dodvoravate pojedinim političarima, poslanicima iz nacionalnih manjina, a pitanje je jednostavno - kako živi narod nacionalnih manjina? Kako žive Srbi u sopstvenoj državi Srbiji? Ko će njih da zaštiti? Kako žive Srbi u zemljama u okruženju? Uzmimo samo primer Srba na Kosovu. Znate li da oni nemaju slobodu kretanja, gospodine ministre? Da ne možete tamo da prošetate do prodavnice, dete do škole, da odete na njivu, da obradite zemlju? Da li ste vi negde na nekom skupu tražili da vidite kako ti ljudi tamo žive, kakva su njihova prava, da mesecima nemaju struje, nemaju posla, nemaju od čega da plate struju? Zašto? Nema tehnike da se Srbin zaposli na Kosovu i u pojedinim drugim republikama. U Crnoj GoriSrbin u Vladi Republike Crne Gore ne može da bude portir, ako ne potpišete lojalnost Đukanoviću ne možete biti policajac, vojno lice, ništa. A ovde, Crnogorci se razbaškarili, uživaju, lepo žive, u Srbiji ih niko i ne pita. Imamo i Crnogorca za predsednika države, njegov tata je predsednik Udruženja Crnogoraca u Srbiji. Mi stalno donosimo neke zakone da bi štitili tobože nekog zakonski. Narod u Srbiji je jedan tolerantan narod. Nikada nije bilo problema sa nacionalnim manjinama i neće ni biti. Ali, zaštitimo građane i srpske nacionalnosti i sve ostale, i Mađare, i Bošnjake, da bolje žive. Gospodine ministre, vi možete doneti nacionalni savet, udomiti ovde dva-tri čoveka, uvažiti dva-tri lidera političke partije, dva-tri poslanika koji će glasatu za vašu nesposobnu vladu. Ali, kako živi narod u Tutinu? Kako živi u Sjenici? Kako živi na Pešteru? Kako živi u Pomoravlju, u Šumadiji? Loše, gospodine ministre. Kako živi seljak širom Srbije? Kako živi Mađar u Vojvodini sa cenom pšenice od 9 dinara? Loše, ne može da preživi. Kako živi onaj proizvođač mleka, bez obzira koje je nacionalnosti? Loše, jer ste dozvolili da se uveze mleko u prahu, jer ste dozvolili tajkunima da zagospodare tržištem, da ucenjuju, da proizvođači konditorskih proizvoda budu ucenjeni itd. Prema tome, vi bežite od onih pravih zakona koji život znače i skrećete uvek temu na neke tobože važne zakone. Mi ćemo usvojiti važne zakone da poštujemo neke međunarodne obaveze, bežimo ispred Evrope, pobegli smo tri koplja ispred Evrope u njihovom zakonodavstvu što se tiče nacionalnih manjina. Pitamo vas - ko ovde dobro živi? Lažovi, prevaranti i raznorazni koji obećavaju sve i svašta, i brzo se obogate i onda rade neke prljave poslove, koji su ojadili ovu državu u privatizaciji, koji prodaju danas tuđu imovinu, i vi sada hoćete da ozakonite, ova vlada, da to bude regularno, a posle ćete da vratite imovinu koju ste prodali, otuđili itd, a nećete danas da je vratite, kada je to moguće. Da ne nabrajam više. Znači, vi skrećete temu sa običnih životnih problema. Sada se skreće tema, tobože duvanska mafija Mila Đukanovića hoće da ugrozi predsednika Srbije, i mi smo svi zabrinuti, to je vrlo važno. A on je do juče bio kod Mila, vodio mu i kampanju za izbore. Oni su prijatelji. Ne možemo sada reći da tu ima nekih problema i sad mi tobože, običan narod, treba da sedi i da drhtimo, joj, predsedniče, ne izlazite napolje, nemoj nešto da ti se dogodi, daj da te blindiramo, u neku kutiju sakrijemo itd. Molim vas lepo, ovo su teme koje život znače i dosta je manipulisanja javnošću. Ne mogu ovu vladu da vode propali muzičari iz Idola. Oni vode lep marketinški potez. Mislite da Vlada na osnovu tog marketinga može da funkcioniše. Vi mislite da Šaper i Krstić mogu lepo da izmišljaju afere, da pričaju, da govore, da medije uzimaju. Kažete, konsultovali ste sudije, pa te sudije je postavio predsednik Srbije. On ih je imenovao, pa ako nešto kažu protiv biće promenjeni opet, doći će neki drugi. Poslušnici prolaze i sve se stavlja u funkciju stranaka i stranačke discipline. Zato nema svrhe donositi više ovakve zakone na brzinu, na noćnim sednicama, subotom, nedeljom. Samo izlazimo i kažemo 200 zakona, ljudi, još sto. Opozicija je ljubomorna što ovoliko zakona usvajamo. Pa, koji zakon živi? Usvojili smo Zakon o bezbednosti saobraćaja. Da li se manje gine u Srbiji? Da li manje ima problema? Nema, gospodo. Usvojili smo pravosudne zakone. Da li je ubrzan proces suđenja? Zašto ste dozvolili da pravosuđe dozvoli da onima koji su trebalo da budu osuđeni u aferi "Sartid" zastare postupci? Kako da ih oslobodimo? Svima zastarelo. Tobože sudije nisu imale vremena, mnogo su bile prezauzete, a kada nešto treba odmah u proceduru stavljaju, naravno, kada je to interes vladajuće koalicije. Prema tome, sve se ovde partijski posmatra. Vi pokušavate da s nizom zakona pričate javnosti šarenu lažu o bahatom ponašanju tobože poslanika, o tome da se u parlamentu događaju neke čudne stvari, opozicija neće da poštuje, da sluša, nije poslušna. Zamislite, postavljaju nezgodna pitanja. Zamislite kada dođe jedan Cvetković, koji je bio tata privatizacije "Sartida", da ne pričam i o ostalim privatizacijama, duvanske industrije i svega toga, i kada mu postavite takvo nezgodno pitanje, kako to sme da se dogodi, morate to medijski da promenite, da zaštitite Dinkića, da ne sme niko da ga pita – ej, bre, momak, ti obeća tamo nešto, obećao si neke akcije, obećao si hiljadu stvari, šta to radiš sa Fijatom, da li je to tvoja privatna prćija? Otkud iz budžeta od ovog jadnog naroda koji izdvaja iz svojih gladnih usta i plaća dažbine, sada se vrše subvencije punta? Ko je to još u svetu usvojio da strani auto, koji se sto posto napolju proizvodi, bude subvencionisan od budžeta jedne republike? To je van svih normi. Kršite Ustav, izvršili ste državni udar. Vi ste sa jednog parlamentarnogsistema potpuno prešli u predsednički sistem. O svemu se pita predsednik i za sve. On priča o koridorima, priča o zaduženjima, o kamatama. Što ne dođoste ovde o zaduženju od tri milijardi evra kod MMF-a, što ne pitaste poslanike ko vrši kontrolu potrošnje tih sredstava, kako se dele, po čijem nalogu? I ja sam pre neki dan razgovarao sa nekim ljudima koji tamo rade i razgovarao sam sto puta dok sam bio u Vladi. Da li znate šta pričaju? Pričaju da ih molite sada da Dinkiću daju jedan deo sredstava, da se tobože isplate akcije, jer će mnogo pozitivno to da odjekne u slučaju eventualnih izbora. Na tome se intenzivno radi, da se Srbija zaduži, da naša deca i unuci plaćaju kredite da bi ispunili neka Dinkićeva obećanja. Pričaju o velikim investicija, o velikim zapošljavanjima, o blagostanju nacionalnih manjina. Pa, ne može ako Srbi loše žive, ako je trula ekonomija, ako je poljoprivreda razorena, uništena, ako je potpuno raspad sistema, ne može ni nacionalnim manjinama da bude dobro. Može da bude dobro nekoliko njihovih predstavnika, da se negde ušeme, da glasaju i to je sve. Vi ćete trajati, sad da li neki mesec više ili manje, to je za narod najmanje bitno, jer nešto što je loše, što je trulo, mora brzo da se menja i da ode. Međutim, sada vodite veliku akciju, najvažniju akciju "Očistimo Srbiju". To se toliko promoviše, to aktivisti, to čak i glumci, vidim i Nedu Arnerić, onu što je onako glasala. To se priča kako kupiti flaše. Molim vas, sve je to lepo i sve je to dobro, ali ovaj narod hoće običnu stvar, dolazi septembar, deca polaze u školu, da kupi cipele, patike, da se prehrani porodica, dakupi hleb, mleko, jogurt. Zašto su nam deca ovoliko obolela? Zašto nema preventive? Evo, najavljuje se grip. Kako da prežive oni koji nisu pojeli mesečno kilo mesa? Nemaju od čega, nemaju plate. Od čega da se leče oni koji su izgubili socijalno i koji gube svakodnevno socijalno itd? To su važne teme koje treba podstaći i o njima razgovarati i rešavati, a ne samo ovde pričati i konstatovati i nabrajati. Dokon pop i goveda krštava. Sada ste otišli da pravite nesvrstane. Sve ste probleme u Srbiji rešili i hoćete malo i svet da uobličite. Niko nas ni za šta ne smatra gde god se pojavimo. Dugujemo bogu i narodu. Nemamo šta da izvezemo, sve živo uvozimo u ovu državu. Ništa nemamo kao naš proizvod, nacionalni brend, nacionalni proizvod, a hoćemo tobože mi sada iz dokonluka pravimo nesvrstane, da idemo, ono glumimo Tita, hoćemo da uđemo u istoriju, naši visoki funkcioneri da stanu u red itd. velikih istorijskih ličnosti. Prema tome, nemojmo gubiti ovde više vreme. Dajte obične teme da razgovaramo i ne brinite vi da donosite neke zakone, srpski narod poštuje manjine i poštovaće uvek. Nemojte da nas branite od fašista i praviti antifašističke pokrete kada Srbija nikada nije bila fašistička država itd. Prema tome, vaš je cilj opstanak na vlasti po svaku cenu. Vaš je cilj skrenuti temu sa lošeg života u Srbiji, sa velikih problema i jednostavno usvajati neke zakone, svi su važni zakoni. Svugde nam Evropa skida kapu. Evo, svi pozdravljaju što mi tako ubrzano donosimo zakone, a Srbija tone sve niže i niže. Sve su veći problemi. Gospodine ministre, kako žive Srbi u Štrpcima, da li to znate? Da li ste nekad bili u Štrpcima ili ćete da odete? Kako žive u Gračanici? Kako žive u drugim mestima na Kosovu? Nećete o tome da raspravljate. Da li imate izveštaj o stanju Srba van Srbije, kakva su njihova prava, kako njih poštuju određene države? Nemojte više kršiti Ustav, zbog toga će neko debelo odgovarati. Nemojte kršiti skupštinske odluke, skupštinske rezolucije. Nemojte kršiti odluke koje ovaj parlament donosi i ništiti ih odlukama nekih saveta koje na brzinu pravite. Ova Srbija mora jednom shvatiti da se sve krupne odluke moraju ovde doneti, uz velike rasprave u ovom parlamentu i uz prisustvo javnosti, a nikako na nekim ponoćnim sednicama, kada ovde kunja desetak narodnih poslanika na temperaturi koja je napolju 40 stepeni. Onda mislite da demokratizujete Srbiju? Ne možete sa takvom demokratijom u Evropu. Povucite ovaj zakon o informisanju ako mislite da se približite Evropi. Oni vide da je ovo greška, da je jedna vlast bahata, koja samo gleda svoj opstanak po svaku cenu, a za narod baš ih briga.
Reč ima gospođa Marina Toman. Izvolite.
Koristim vreme ovlašćenog predstavnika. Srpska radikalna stranka ne osporava Ustav. Ustav garantuje najviša moguća prava nacionalnim manjinama. Jedan čitav deo Ustava posvećen je ljudskim i manjinskim pravima i slobodama. U tom smislu naša kritika nije usmerena ka Ustavu, odnosno ona je usmerena na ostvarivanje prava u praksi na način uređen ovim predlogom zakona. Ne osporavamo Ustav, već ostvarivanje tih prava u praksi na način uređen ovim zakonom. S druge strane, moram da se osvrnem na neke vaše reči. Rekli ste da je to njihovo delo i njihova odgovornost. Pošto nacionalne manjine pravo na samoupravu u oblasti kulture, obrazovanja ostvaruju biranjem nacionalnih saveta, da li to znači po vama da će sva odgovornost biti na nacionalnim savetima nacionalnih manjina? Mi se ne slažemo sa tom konstatacijom, odgovornost će biti na državi. Znači, za sve stvari one negativne koje će ovaj zakon, odnosno Predlog zakona proizvesti u praksi biće odgovorna država odnosno Vlada kao predlagač ovog zakona.
Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković.
Evo, iskoristila bih ovo vreme dok je narod zainteresovan da gleda, da ne budu oni sitni noćni sati, da u okviru vremena poslaničke grupe iznesem i ponovim sud Srpske napredna stranke o ovom zakonu. Prvi put ću o jednom zakonu govoriti ono najličnije, ljudski, jer prosto imam sreću, a i odgovornost, da imam troje dece. Imam dve ćerke i sina i nikada se ne ponašam po onoj da je majčinska ljubav potpuno bezuslovna. Jeste zaštita sopstvene dece potpuno bezuslovna, ali se i ljubav zaslužuje ponašanjem, odgovornošću i činjenjima, i pravim između svoje troje dece razliku prema tome ko je vredniji, odgovorniji, kome je jedinstvo i mir u porodici značajnije od onih drugih. Nisam slučajno započela tom analogijom da imam pravo da razlikujem svoju decu po kvalitetu i da ističem dobre, i da kritikujem one koji nisu dovoljno dobri, a nemaju prirodnih razloga da budu loši, zato što takođe imam sreću, ali i ličnu odluku, da pripadam stranci koja može na isti takav način, bez lažne snishodljivosti, da posmatra problem nacionalnih manjina u ovoj zemlji. Prevedeno na jezik života to znači kad je Ljubica Kišmarton, supruga Oto Kišmartona, dobila otkaz u Kikindi, kao jedan od radnika državne uprave, dobila je otkaz zato što je bila supruga Oto Kišmartona, jednog od odbornika čiji su mandati osporeni, a hoću da verujem da nije dobila otkaz zato što je Srpkinja udata za Mađara i da u tome nema nikakve nacionalne pozadine. Tako mi iz Srpske napredne stranke gledamo na problem manjina. Gledamo na problem manjina tako da hoćemo da kao većinski narod manjine vidimo kao sopstveno bogatstvo, a ne u bilo kom slučaju da od toga pravimo reklamu sopstvenoj stranci zato što imamo kolegu koji je vredan da bude član stranke, a ne zato što ima određenje te nacionalne manjine, i mogu o tome da govorim potpuno otvoreno, jer probleme manjina kada ih ističete i favorizujete stvarate otpor većinskog naroda. Mom kolegi Otu Kišmartonu se ne dopada to što je problem manjina favorizovan u toj meri da će prema njemu, to je njegova lična izjava, biti stvoren otpor većinskog naroda. Bojim se da ovaj zakon u jednom delu ima takve posledice, favorizujući manjine čak i mimo onoga što Ustav dopušta. Za ilustraciju navešću član 24, gde nacionalni saveti mogu da podnose Narodnoj skupštini, Vladi i drugim državnim organima svoje inicijative po poslovnicima tih organa, a ne onako kako to Ustav dopušta. Da li mislite da tako treba da favorizujemo manjine i da to njima odgovara? Ne. Da li mislite da će neko poverovati u dobronamernost ovog zakona u ovako teškom trenutku kada imamo nametljive ekonomske probleme, ako, moj raniji kolega, gospodin Androš Agošton i vi se sporite uglavnom oko toga – da li će postojati jedinstveni birački spisak ili poseban birački spisak manjina, i da se na tome lome koplja da li je ovaj zakon dobar ili loš? Hajde da to objasnimo građanima. Gospodin Agošton kaže da je tražio da postupak ide na isti način, kao što je slučaj sa opštim biračkim spiskom, pa da spisak birača Mađara, kao samo jedne od nacionalnih manjina koje žive u državi Srbiji, bude deo tog opšteg biračkog spiska, ali je Vlada ponudila nešto drugačije rešenje i to je ostalo u Predlogu zakona. Kaže Agošton da je njegov predlog da nadležni kada sastave spisak birača, što veruje da je moguće, o tome obaveste sve koji su na njemu, tako da onaj koji ne želi da bude na manjinskom, treba da se javi nadležnima da sa tog spiska bude brisan, a svi koji se ne jave u nekom roku smatralo bi se da prihvataju. Gospodin Agošton kaže da izabrano rešenje, prema kojem predstavnici nacionalnih zajednica ako žele da budu na posebnom biračkom spisku, to je rešenje koje ste ostavili u članu 44, moraju da se jave vlastima, što smatra diskriminacijom. Znate da se đavo uvek krije u malim stvarima. Na tome u kom će biračkom spisku pripadnici manjina biti upisani, pa imati vremena, volje, biti obavešteni da sa tog spiska budu skinuti, u stvari govori o razlozima ili da ne kažem da je to isključivo, ali o delu dobrih razloga zašto o ovom zakonu razgovaramo. Vas interesuju pripadnici nacionalnih manjina kao biračko telo, kao neko ko će sutra moći da govori o koalicionom kapacitetu, odnosno da pripomogne vršenju vlasti. Mislim da to nije dobar način i da to vređa same pripadnike nacionalnih manjina. Iskoristiću da u ime nacionalnih manjina govorim kroz tekst akademika, u to vreme predsednika Vojvođanske akademije nauka i umetnosti, gospodina Julijana Tamaša, bez njegovog odobrenja, samim tim imam odobrenje što je u listu „Danas“ objavljeno 26. 11.2005. godine, tekst koji uvek nosim sa sobom, gde on brigu vlasti za prava nacionalnih manjina u jednoj rečenici definiše kao ornamentalni dokaz da je car velikodušan. Treba li danas dodati nešto toj rečenici? Da, ovaj zakon je ornamentalni dokaz da je car velikodušan. Tvrdi da manjine imaju razloga za nezadovoljstvo sistemskim uređenjem života. S tim se neću složiti, jer je sistemsko uređenje života za sve nas jednako, nezavisno od toga kojoj naciji, veroispovesti pripadamo, iz kog kraja dolazimo, Srbijanci, Srbi, Crnogorci, Bosanci s one strane Drine, Kosovci ili kako nas već ko zove. To doživljavam jednako ružnom podelom kao kada neko pokušava da nas podeli na manjine jer smo pripadnici jedne države u kojoj želimo da živimo dobro. Gospodin Tamaš kaže da manjine imaju problem, a ja kažem kao i većinski narod, pre svega sa stanovišta nezadovoljstva privatizacijom u kojoj je propao srednji sloj i to je problem svih nas. Kaže da među novim bogatašima, koji su se obogatili na bedi sopstvenog naroda, ima i jednih i drugih. Kada bi merili procente, možda bi upravo odgovarao odnosu manjina i većinskog naroda, ali je problem da ima onih koji su se obogatili na osiromašenom narodu i da u tim bogatašima ima svih jednako. To nije manjinski problem. Postoji problem da se u nauci, kaže gospodin Tamoš pod tačkom 3, sistematski unižava rang vrednovanja naučnih radova, da aktuelna ministarstva od 2000. godine pa nadalje jesu ipak više vrednovala srpska naučna istraživanja za razliku od drugih, i što jeste nedopustivo, obezvređuju manjinske publikacije, kaže, zato što ih Kinezi i Francuzi ne citiraju. Ovo ne služi na čast vlasti koja je sebi to dozvolila. Po njegovoj tvrdnji, za to nisu dobili čak ni izvinjenje. Bila je tvrdnja da se u politici, osim ponekog Bošnjaka ili Mađara,izvinjavam se, citat je, koji ispunjavaju naloge vlasti, a ne misle kritički sopstvenom glavom, nema manjinaca više ni u tragovima. Možda ovo ne bih komentarisala da niste, gospodine Čipliću, bili prisutni vi, kao i ministar prosvete, kada smo razgovarajući o obrazovanju i udžbenicima imali opet favorizovanje pokrajinskih organa u smislu uticaja mišljenja manjinskog prilikom izdavanja udžbenika, bukvalno naveden pokrajinski organ koji treba da se pita o udžbenicima manjina. Šta sa ostalim manjinama koje žive u Srbiji? Favorizovati manjinu za većinski narod nije dobro zbog manjine. Favorizovati neku od manjina, kada ih imamo više u ovoj državi Srbiji, takođe nije dobro. Šta je sporno? Sporno je to da je, kaže, problem na Kosovu, a nemerno ću se na ovom zadržati, nastao u onom trenutku kada su se Albanci počeli ponašati kao većina sa agresijom prema manjinama. Toga mi moramo da se pribojavamo, filigranski da pišemo zakone, sa iskrenošću da primenjujemo zakone koje pišemo i koji sistematski treba da sprovode prava manjina, ne dozvolivši ni u jednom trenutku da onaj ko dobije preko onih 20%, što je kriterijum da bi se neka manjina mogla kvalifikovati činiocem koji odlučuje, da on počne da vrši agresiju nad manjinom. Žrtve te agresije jedne takve manjine u okviru države, koja na jednom lokalitetu je postala većina i vrši agresiju nad manjinom, imamo i dan-danas, i iz tih razloga danas živim u drugoj pokrajini, a ne u onoj u kojoj još uvek postoji manje Tabakovića, i familija Tabakovića živi na sedam kilometara od centra Prištine u jednom svojevrsnom getu. Ko zna koliko je sličnih meni i sa mnogo ružnijim iskustvima i brojem žrtava zbog jednog ovakvog nedovoljnog osećaja kada jedna manjina počinje da bude favorizovana i da to svoje pravo koristi na neodgovarajući način. Ono što nije dobro da u trenutku kada pričamo o udruživanju, o ulasku u Evropu, o Evropi kao jedinstvu različitosti, počinje da nam se nameće priča da su rođenjem suvereni samo pojedinci, ali ne i države. Neću da pominjem iz ovog teksta iskustvo mađarske države sa Trianonom, i pretnju državi Srbiji koja kada ne zna svoj suverenitet da vrši kako valja i manjine neguje kako one žele, kako to može da joj se obije o glavu. Hoću da kažem, dok država postoji po definiciji kao iskustvo i kao praksa, moramo suverenitet države da čuvamo u granicama Ustava koji je, ponoviću, više puta sam rekla, poslednji zid odbrane svih građana koji žive u toj državi, i većinskog i manjinskog naroda. Naš posao je, gospodine ministre, šta da učinimo da deklarisana prava koja jesu čak ne na nivou svetski usvojenih kriterijuma, nego čak iznad toga, budu sprovođena i realizovana u stvarnosti, ali ne na takav način da ona budu politički zloupotrebljavana, a ovaj zakon to omogućuje.
Reč ima gospodin ministar. Izvolite.
Hvala uvažena poslanice Tabaković, vi ste mi dali zapravo šlagvort za jednu vrstu odgovora, odnosno jednu vrstu debate i otvaranje teme koju do sada nismo otvorili, a jako je važno sa aspekta zakona. Naime, Srbija je već odavno, hvala bogu, prestala da bude država gde kažu da u pogledu normi i standarda jesmo dobri, ali u pogledu svega ostalog što čini celovitu sa autoritetom ne stojimo dobro. Kaže, odavno smo prestali da budemo takva država i, na svu sreću, sva ona tri elementa koja ulaze u ocenu kakvo je stanje ljudskih i manjinskih prava u Srbiji, sada već stojimo jako dobro. Dakle, norme i standardi, tu priču smo apsolvirali. Mehanizmi kojima se obezbeđuje uživanje, to je vaša poslednja rečenica s kojom se potpuno slažem, kako neko ko ima garanciju Ustava, kako tu garanciju da koristi. Na kraju imamo zaštitu ljudskih prava putem sudova i drugih državnih ustanova ili organizacija. Upravo ovaj zakon služi kao mehanizam koji će olakšati i poboljšati da se neke ustavne garancije, neka ustavna prava, pobrojana ne poimence, nego po oblasti, uživaju nesmetano ili da se uživaju, dakle, da se koriste, realizuju sa manje problema nego što je to do sada bilo. Ponavljam, ideja sa nacionalnim savetima je upravo u tome da te probleme koje su do sada imali ljudi koji su pojedinačno išli da realizuju ustavne garancije sada to rade grupno, kroz nacionalne savete. Sumnjam da mogu uopšte da zamislim da neko, dajući mišljenje na člana upravnog odbora ili prosvetnog odbora ili školskog odbora, sve ne znam kako zloupotrebljavajući tu slobodu, može da ugrozi suverenitet države. U krajnjoj liniji, imamo to iskustvo da kada sa nacionalnim savetima ili kroz nacionalne savete ljudi pokušaju da reše svoje probleme, a ti problemi su, moram da vam kažem, vrlo životni, ali nažalost vrlo skrajnuti, gotovo periferni, jer se uvek dešavaju u manjim zajednicama, onda vidimo šta je suština nacionalnih saveta. Dakle, nacionalni saveti, u to duboko verujem, predstavljaće onu vrstu mehanizama, koje zakonodavac kao ovaj parlament daje, koji će obezbediti da se ustavne slobode koje Ustav garantuje nesmetano, ili ako hoćete da budemo kritični, sa manje smetnji realizuje, pri čemu će ta realizacija biti istovremeno i odgovornost nacionalnih saveta. Svima nama je ovaj zakon bitan upravo zbog tog mehanizma, zbog činjenice ne samo da Ustav garantuje našu obavezu da donesemo regulaciju, pa da li neko hoće ili neće da izađe na izbore za nacionalni savet, da li hoće ili neće da bira nacionalni savet. Ono što je nama dodatno bitno je i to da kada poboljšamo uslove, načine, mehanizme da se ustavne slobode uživaju, koriste, realizuju, onda jesmo i država koja može da kaže, e, da, mnogo je bolje nego što je bilo, jer više nije samo na papiru, nije samo u Ustavu, nije samo u normi, nego je i u životu. To je bitno. Verujem, ne kažem to prvi put, nakon što ovaj zakon zaživi možda će se pojaviti potreba za nekom promenom, ali samo zato što nismo bili u poziciji da možda sve aspekte života nacionalnih saveta obuhvatimo. Ono što smo mogli na osnovu prethodnog iskustva od sedam godina, to smo i uradili.
Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banovi i Željko Tomić. Gospođa Vojić-Marković ima reč. Izvolite.
Gospodine ministre, žao mi je što upravo izlazite, pokušala bih da vas ubedim da promenite svoje mišljenje i ovaj amandman koji smo napisali u ime poslaničke grupe DSS prihvatite. Evo o čemu se radi.Član 2. stav 2. kaže da nacionalni savet predstavlja nacionalnu manjinu u oblasti obrazovanja, kulture, obaveštavanja na jeziku nacionalne manjine i službene upotrebe jezika i pisma, učestvuje u procesu odlučivanja ili odlučuje o pitanjima iz tih oblasti i osniva ustanove, privredna društva i druge organizacije iz ovih oblasti. Gospodin ministar je pročitao član Ustava prema kome je on protumačio da ovo što je pisao ovde stoji, ali s obzirom da smo mi zaista detaljno radili na ovom predlogu zakona i s obzirom da vidim da sve poslaničke grupe, iako nismo zajedno radili na ovome, vide ovaj predlog zakona na potpuno isti način, znači potpuno nam je jasno šta je duh zakona i mi jasno vidimo da vi u stvari, pišući ovakav stav, širite ulogu nacionalnih saveta, predviđajući, između ostalog, da nacionalni saveti osnivaju privredna društva koja deluju u oblastima društvenog života u kojima nacionalni saveti predstavljaju nacionalne manjine. Tvrdimo da ovakvo rešenje nije u skladu sa Ustavom, a nije u skladu ni sa drugim zakonskim rešenjima, mada se vi pozivate da je ovo nekakav zakon nad zakonima, pa niste dužni da poštujete neke druge zakone, koje su ova zemlja i ovaj parlament doneli. Po toj logici možete da proglasite svaki zakon koji donesete da je nadzakon i da nema potrebe da poštujemo ono što smo do sada donosili. Prosto se nameće pitanje - da li je osnivanje privrednih društava uopšte moguće spojiti sa recimo kulturnom autonomijom nacionalne manjine koju nacionalni savet predstavlja? Kada govorimo o tome, koristiću možda, ako pređem, i vreme poslaničke grupe, zato što ću u nekoliko navrata kada se budem javljala po amandmanima koje smo podneli, a odnose se na ovo "privredna društva", koristiću nekoliko novinskih tekstova, gde se zapravo vidi šta je namera predlagača, da pod ovim "javnim preduzećima i ustanovama" i ovim "privrednim društvima" zapravo pokušava da reguliše pitanje medija, jer kako oni kažu nacionalni saveti treba da budu osnivači i vlasnici medija. To se naravno kosi sa nekim drugim zakonima, kao što je Zakon o lokalnoj samoupravi i slično, gde je već napravljen ustupak nacionalnim manjinama u gradovima i mestima gde su oni većina. Mislim da je to čak bilo bolje rešenje nego ovo što vi sada ovde radite. Dakle, mi smatramo da je osnivanje privrednih društava zaista nepotrebno i ne možete Ustav da protumačite na takav način, mada mi je žao što nema ministra, jer je on poznat po tome što vrlo kreativno tumači Ustav, evo i ovom prilikom je to pokazao. Voleli bismo, dakle, u jednom od ovih javljanja kada budemo govorili, a zaista ću govoriti o ovim privrednim društvima, da bude ovde, prosto što mislimo da argumentima da koje mi imamo jesu upravo u prilog Ustavu, a ne u prilogu tumačenja Ustava kako vidi ministar.
Minut i po ste govorili u okviru vremena za poslaničku grupu. Narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor, Tot Tamaš podneli su zajedno amandman kojim predlažu da se posle člana 4. doda novi član 4a. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć, tako da je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođo Toman, vi želite?
Naime, amandman predviđa da nacionalni saveti, pored funkcije predsednika, biraju i potpredsednika. Pored funkcije predsednika nacionalnog saveta bitno je da nacionalni savet ima i potpredsednika. Potpredsednik nacionalnog saveta bi zamenjivao predsednika u slučaju njegove sprečenosti i tako omogućio nesmetan rad nacionalnog saveta. Naime, član 6. ovog zakona predvideo je da nacionalni savet ima predsednika, izvršni organ, odbore za obrazovanje, kulturu i službenu upotrebu jezika i pisma, kao i da se statutom mogu utvrditi konsultativna i druga tela. Znači, zakon nije precizirao postojanje funkcije potpredsednika - nije ostavljen prostor. Doduše, Vlada u obrazloženju za odbijanje amandmana navodi - da član 5. Predloga zakona predviđa "da se statutom nacionalnog saveta uređuju druga pitanja od značaja za rad nacionalnog saveta, a jedno od tih pitanja može biti izbor potpredsednika ili zamenika predsednika nacionalnog saveta, kao i postupak njegovog izbora" - znači može i ne mora. S druge strane, funkcija potpredsednika je vrlo bitna da bi se određivala pod tačkom "druga pitanja". Jedan od stavova precizira da predsednik nacionalnog saveta predstavlja i zastupa nacionalni savet. Znači, predstavljanje i zastupanje nacionalnog saveta je isključivo povereno predsedniku nacionalnog saveta. Nacionalni savet može da bude doveden u veoma nezgodnu, odnosno nezavidnu poziciju u slučaju da je predsednik, usled bolesti ili nekog drugog razloga, sprečen na određeno vreme ili u datom trenutku, veoma bitnom trenutku po rad nacionalnog saveta, da obavlja tu funkciju. Znači, uvođenje funkcije potpredsednika je jedno logično rešenje, koje polazi od pretpostavke da treba unapred razmišljati o nekim nepredvidivim situacijama koje mogu imati posledice na rad nacionalnih saveta nacionalnih manjina.
Reč ima gospođa Zlata Đerić.
U želji da podržim amandman koji je koleginica upravo pokušala da odbrani i u želji da kažem samo nekoliko rečenica uopšte o ovom zakonu, i neko svoje mišljenje i viđenje razloga za donošenje ovog zakona, pre svega ocenila bih razloge za donošenje ovog zakona onim što se u šahu, u lovu, u vojsci i u ratu zove "manevar odvlačenja pažnje". Pre svega, donošenjem ovakvog zakona se želi svakako skrenuti pažnja sa nekih vrlo važnih i vrlo bitnih problema koji u ovom trenutku tište Srbiju. Ustav, ne samo ovaj poslednji Ustav, nego svi ustavi i u onoj staroj nekadašnjoj Jugoslaviji, a evo u poslednjih pola veka ovde nekoliko Jugoslavija je ostarelo i umrlo, do ovog poslednjeg koji je danas važan i vredan i koji moramo da poštujemo, garantovali su ova prava. Mi smo se uvek kao narod time ponosili i to nikada na ovim prostorima nije bilo ničim dovedeno u pitanje, osim sporadičnih ekscesnih situacija koje naravno postoje svuda, svagde i u svim narodima. Dakle, ono što Ustav treba da garantuje je pre svega suverenitet. Ono što mislim da ministar nije na najbolji način odbranio je upravo taj suverenitet Ustava. Ono što bi trebalo da bud imperativ u nekim stvarnim promenama i u stvarnim garancijama države jeste upravo to - da je neko, nešto, i da neko predstavlja državu. Znate, državljanstvo, koje do sada niko nije pomenuo, jeste jedan kapital. Brojne zemlje u svetu upravo tim kapitalom trguju. Vi znate šta sve ljudi čine kada odu u Ameriku da se domognu američkog državljanstva. Kada se domognu toga, onda postaju Amerikanci, a po svojoj nacionalnosti mogu da budu šta hoće - i Vijetnamci, i Kinezi, i Srbi, i Poljaci, i Rusi, ali su oni državljani Amerikanci. To je ozbiljan odnos prema svojoj državnosti i državi. Volela bih da se ovde vodi jedna drugačija politika i da imamo tu ideju - da svi koji žive u Srbiji budu pod državljanstvom Srbije, jer imaju pasoš Republike Srbije, a da su po nacionalnosti zaista sve ono što žele da budu, ono što jesu po rođenju, ako žele drugačije da se izjasne neka se izjasne, dakle svo ono bogatstvo nacija, kultura i vera što imamo da zaista i nadalje negujemo. Ono što je gospodin ministar rekao - da ovaj zakon treba da bude mehanizam koji treba da garantuje, i on onako na prvi pogled jeste mehanizam nečega, ali nikako neće biti dobro, da taj zakon bude mehanizam za kupovinu, za trgovinu i uopšte da se pretvori u jednu političku robu, što jeste najizvesnije da će postati. Želim samo da podsetim na neke reči koje je rekla naša najumnija, jedna od svakako najumnijih Srpkinja, Isidora Sekulić o nama kao narodu i time ću završiti ovo svoje kratko obrazlaganje zakona i svoje viđenje zakona - mali smo, sami smo, siromašni smo, opljačkani smo i od ljudi i od krvave istorije, i nema nikog ko će da nas povede u bajkovitu budućnost do nas samih. Nije lako biti mali narod ni u Finskoj, ni u Norveškoj, ni u Srbiji, treba se oslanjati na sebe i hoće li Balkan jedared otvoriti svoje oči uspavane i videti svoj ogromni ekonomski, politički i kulturni kapacitet ako zamahne kao celina. Nigde deljenja nisu donela dobro ničemu, treba da počnemo da razmišljamo kao celina, jer sreću i budućnost i blagostanje gradi samo celina, što veća to bolja.
Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Reč ima gospođa Radeta. Izvolite.
Zapravo sam htela da komentarišem sva tri amandmana na član 6. Jedan je podnela koleginica Olena Papuga, identičan je podneo kolega Sulejman Spaho i ovaj treći Milan Avramović. Ovaj član 6. govori o organima nacionalnih saveta i predložena je izmena ovog člana da pored predsednika nacionalni savet ima i potpredsednika. Da ne trošim mnogo vremena da to objašnjavam, to je valjda potpuno logično i normalno, ali gospodine ministre, vi kažete da je amandman suvišan, da ne menja suštinu i sadržinu odredbe jer je članom 5. zakona predviđeno da se statutom nacionalnog saveta uređuju druga pitanja od značaja za rad nacionalnog saveta i između ostalog i izbor potpredsednika. Podsećam vas da statut mora biti u skladu sa ovim zakonom i zato mi je nekako, pre svega, kao pravniku nelogično da niste prihvatili amandman koleginice Olene Papuga. Gospodin kolega Sulejman Spaho, njegov amandman se ne raspravlja zbog izvesne tehničke greške, ali kažem radi se o potpuno identičnom amandmanu i mislim da bi bilo neophodno da ga prihvatite, kao i amandman Milana Avramovića koji kaže da isto lice može na funkciju predsednika nacionalnog saveta biti izabrano najviše dva puta uzastopno. Ne vidim u čemu je problem da se ovaj amandman prihvati. Vi kažete da nacionalne manjine ne treba da budu na ovaj način ograničene, jer ukoliko ne žele isto lice na funkciji predsednika nacionalnog saveta neće mu ukazati poverenja na izborima. To nije sporno, ali to je slučaj i sa predsednikom države. Pouzdano je sada, valjda, svima jasno da kada bi se Boris Tadić kandidovao treći put za predsednika države da ne bi bio izabran, ali postoji ustavno ograničenje da on ne može da bude biran više od dva puta i zato ne vidim zašto vam smetaju ove, rekla bih, pravno-tehničke redakcije ovog člana 6. Još jedanput vam predlažem da razmislite i zaista ćete videti da ima mesta da prihvatite ove amandmane.
Reč ima gospodin ministar.
Uvažena poslanice Radeta, raspravljali smo o tome šta ostaviti statutu. Oni imaju pravo, nacionalni savet ima pravo da donese statut i imaju pravo, i to je uvek nešto što smo morali da imamo u vidu, i eventualno kada su neka pravno-tehnički i logički primenjiva rešenja, rešenja koja imamo u praksi, morali smo ipak malo da oko toga prodiskutujemo i da napravimo možda rešenja koja idu malo drugačije, malo suzdržanije u odnosu na ono što je bilo uobičajeno. Naime, počeću od ovog poslednjeg, da jedno lice može najviše dva puta da bude birano za predsednika. Imamo problem kada tu normu pokušamo da primenimo kod malobrojnih nacionalnih sveta. Zaista, neki od njih su na ivici funkcionisanja, jer ljudi prestaju da učestvuju u radu nacionalnog saveta i nerado se, ma koliko bila atraktivna pozicija, funkcija predsednika nacionalnog saveta, nekoliko njih i u v.d. stanju, ne samo zbog proteklog mandata, nerado se prihvataju te funkcije. Mene lično jesu ubedili da za veliki broj nacionalnih manjina koje idu do 15 ili 20 hiljada ovo može biti problem. Otuda što se tiče zabrane da jedno lice dva puta može biti birano za predsednika, to je taj rezon. S druge strane, imamo ovaj rezon da ipak i samo uređenje, unutrašnje uređenje, dodatno unutrašnje uređenje nacionalnog saveta takođe treba da bude izraz slobode da se prilagode onim uslovima da neko živi rasuto po teritoriji Srbije, neko živi skoncentrisano i da tu unutrašnju organizaciju, ma koliko bila fleksibilna, ipak treba da izražavaju u najvećem broju slučajeva karakteristike i specifičnosti njihovog organizovanja, pa da taj nacionalni savet funkcioniše. To je bila naša namera. Ne znači da ćemo ovim rešenjima i najbolje stvari postići, ali ipak se u ovom slučaju nalazimo u proceni zakonodavne politike, da u odnosu na iskustvo funkcionisanja i u odnosu na ono iskustvo koje su sami izneli pokušamo da nađemo rešenje za koje očekujemo da će bit najfunkcionalnije, a to je ovo.
Narodni poslanik gospođa Radeta Vjerica, najpre, a zatim gospođa Toman, pa gospodin Martinović po ovom istom amandmanu.
Složićete se, gospodine ministre, da je obaveza države da obezbedi maksimalna prava nacionalnih manjina. Država Srbija je to uradila i ovim ustavom i onim prethodnim ustavom, i pokazuje se u praksi da nacionalne manjine nemaju nikakvih problema u Srbiji i dobro je što je to tako i to naravno podržavamo, ali ne mora, sada to što ste pokušali da objasnite, da postoji nacionalni savet. Dakle, mi sada zakonom ćemo dozvoliti da nacionalni saveti, do sada i bez ovog zakona imali smo nacionalne savete, ali ne mora neka nacionalana manjina po svaku cenu da ima nacionalni savet, to je izbor, je li tako. Onda to znači, ako neko nema dovoljan broj članova koji su spremni da budu predsednici, ne moraju ni da postoje u tom obliku organizovani. Upravo u prilog onim prethodnim diskusijama, koje su bile odlične i koje su po prilično trajale, i tako bi trebalo da se odvijaju rasprave u ovom parlamentu. Moram da vam kažem, juče smo vas kritikovali, zato što ste tu sedeli verovatno kao savestan član Vlade, pa ste menjali neopravdano odsutnog kolegu, ali zato danas moramo da priznamo da možete da poslužite kao primer ostalim vašim kolegama kako ministar treba da komunicira sa narodnim poslanicima. Mi sad imamo problem našeg Poslovnika što mi ne možemo na taj način s vama da komuniciramo, jer smo mi nažalost ograničeni vremenom, ali to svakako nije vaš problem, to je problem ove skupštinske većine. Dakle, u prilog toj prethodnoj diskusiji je ovo vaše sadašnje obrazloženje, a te diskusije su vas upozoravale da se ovim zakonom u dobrom delu stvaraju elite u okviru nacionalnih manjina i da se vrši politizacija nacionalnih manjina. Mi se protivimo tome i zato mislimo da ove amandmane treba da usvojite.
Narodni poslanik gospođa Marina Toman.
Sada kada se obrazlagali zašto niste prihvatili ove amandmane, vi ste rekli - morali smo da budemo malo suzdržaniji od ovog ostalog. Pretpostavljam da se to „ostalo“ mislilo na ono kada se zakonima uređuju neke druge materije, oblasti itd. S druge strane, rekli ste da ste morali da uzmete u obzir malobrojnost, neki nacionalni saveti su malobrojni. Želim da vam postavim pitanje - da li onda smatrate da će ti malobrojni nacionalni saveti biti dobri reprezenti, odnosno zastupnici određene nacionalne manjine? Ako se osvrnemo na amandman kolege Avramovića, smatramo da amandman nudi mnogo demokratičnije rešenje, pogotovu što se predsednik Saveta ne bira direktno na izborima, već se on bira iz redova članova nacionalnog saveta. S druge strane, ova zakonska odredba pružiće većem broju pripadnika nacionalnih manjina da učestvuju u obavljanju funkcije predsednika, pa tako je to i kod tih malobrojnih nacionalnih saveta, kako vi kažete, i da se aktivno uključe u ostavarivanje prava iz oblasti obrazovanja, kulture, itd. Prosto smatramo da ta jedna vrsta konkurencije koja bi se stvorila prihvatanjem ovog amandmana, uvela bi jednu novu dozu kvaliteta u rad nacionalnog saveta. Zbog toga još jednom apelujem, razmislite i prihvatite ove amandmane.
Gospodin Martinović ima reč.
Samo kratko. Prvo, gospodine ministre, ova vaša argumentacija za ovakvo zakonsko rešenje uopšte mi ne izgleda ubedljivo. Sumnjam da postoji jedna nacionalna manjinska zajednica u Srbiji koja je do te mere malobrojna da može da se postavi pitanje, odnosno da može da se kao problem javi izbor predsednika nacionalnog saveta te nacionalne manjine. S druge strane, ako ne ograničite koliko puta neko može da bude izabran za predsednika nacionalnog saveta neke nacionalne manjine, vi na taj način otvarate mogućnost za brojne zloupotrebe, za privatizaciju tog nacionalnog saveta. Ako neko treba da bude doživotni predsednik nacionalnog saveta, objektivno on može da dođe u situaciju da zloupotrebi neka svoja ovlašćenja, da taj nacionalni savet počne da tretira ne kao organizaciju koja je u funkciji nacionalne manjine, nego kao svoju privatnu stvar. Čim imate mogućnost da neko doživotno može da bude predsednik, onda to više nije demokratski, nego monarhijski princip. Sumnjam da je intencija Vlade išla u tom pravcu. S druge strane, gospodine ministre, to sam propustio da kažem u mojim pređašnjim komentarima vaših stavova vezanih za nacionalne savete, vi kažete - nacionalni saveti nacionalnih manjina su par ekselans politička tela ili bi trebalo da budu politička tela, ili imaju nekih dodirnih tačaka sa političkim procesima u Republici Srbiji zato što unutar nacionalnih saveta postoji institucija izbora. Gospodine ministre, i ribolovačko društvo bira svog predsednika i bira neku svoju upravu, i skup stanara ima nekog svog predsednika koga bira na nekoj skupštini stanara, pa niti je ribolovačko društvo, niti je skupština stanara politička organizacija. Dakle, jako je smešno, neozbiljno povlačiti znak jednakosti između izbora kao pojave i politike. Ima izbora i van političkog života. Sasvim je normalno da se putem izbora bira predsednik nacionalnog saveta, da se biraju organi nacionalnog saveta. Prosto ne postoji drugo rešenje, sem da se neko bira putem određenog mehanizma, kandidovanja, brojanja glasova, utvrđivanja rezultata glasanja, konstatovanja ko je dobio veći, a ko manji broj glasova. To sve ne pravi od nacionalnog saveta političko telo. Inače, kada bi fenomen izbora bio presudan da se jedna organizacija karakteriše kao politička organizacija, onda bi sve bilo politička organizacija u Srbiji, sportska društva, ribolovačka društva, lovačka društva, skupštine stanara, udruženje ljubitelja filmova Alfreda Hičkoka itd. Naravno da to nisu političke organizacije, pa samim tim ni nacionalni saveti ne bi trebalo da budu političke organizacije. Ono što je rekla gospođa Vjerica Radeta je potpuno tačno. Vi od početka tvrdite -nacionalni saveti se organizuju na dobrovoljnoj bazi, to je sloboda, nije obaveza. Ali, sada neko na silu boga mora da bude predsednik nacionalnog saveta doživotno zato što može da se javi problem da li pored njega ima još neko ko bi mogao da bude predsednik nacionalnog saveta. Treba li uopšte da postoji nacionalni savet koji je do te mere malobrojan sa svojim članovima, da se kao problem javlja izbor predsednika nacionalnog saveta? Ne. Vi hoćete bukvalno na silu da nacionalni savet mora da postoji, iako za to objektivno ne postoji ni minimum potrebnihuslova. To se kosi sa vašim principom da nacionalni saveti mogu, ali ne moraju da postoje. Sada kako rasprava odmiče, sada vidimo da nacionalni saveti moraju da postoje. Ako se javi kao problem izbor predsednika, onda mi taj problem rešavamo tako što pojedinim kandidatima dajemo mogućnost da budu doživotni predsednici nacionalnih saveta. Onda će nacionalni saveti, gospodine ministre, biti privatne institucije tih ljudi koji su doživotni predsednici. Teško da možete da me ubedite da kada je neko doživotni predsednik može celog svog života da bude objektivan, nepristrasan, da radi samo u opštem interesu te nacionalne manjine, a da svoja ovlašćenja ne zloupotrebe.
Gospodin ministar ima reč. Izvolite.
Uvaženi kolega i poslaniče Martinoviću, nismo se izgleda do kraja čuli. Izbori jesu jedan od elemenata koji svakako nacionalne savete u jednom delu karakterišu i kao političku organizaciju, kao političko dejstvo. Nisam se zadržao na izborima, nego sam rekao – pogotovo poslovi koje obavljaju. Dakle, sva ona društva koja ste nabrojali, od ribolovačkih do udruženja ljubitelja Hičkoka ne rade tu vrstu posla, ali nacionalni saveti rade. Naprosto, ne mogu se zatvoriti oči pred činjenicom, imajući u vidu kako su do sada funkcionisali, da ako neko, a nacionalni saveti jesu upisani u Ustav, znači, oni jesu ustavna kategorija, ako zakon i zakonodavac treba da urede način njegovog izbora i ako vrše poslove koje ovaj zakon predviđa, ali zaboravimo zakon, setimo se Ustava, da odlučuju ili učestvuju u odlučivanju po pitanjima vezanim, onda je potpuno jasno da taj epitet ne može da se ignoriše, niti taj epitet može na bilo koji način da se isključi. Naprosto, čak i kada bi političke stranke imale izričitu zabranu da se pojavljuju u bilo kojoj fazi izbornog procesa izbora za nacionalne savete, svima je nama jasno da politika i politizacija ne bi mogla da bude potpuno izbegnuta, ma koliko se mi trudili i ma koliko mi želeli. U krajnjoj liniji, ono što je najvažnije, sloboda koja se daje data je svima. Srbija može da bude ponosna na to što ima preko 25, 26 nacionalnih manjina. To je karakteristika Srbije, kao države srpskog naroda i svih građana koji u njoj žive i to je nešto što očigledno mnogo pažnje izaziva sa strane, ali i iznutra. Ali isto toliko dobrih stvari donosi Srbima u Srbiji, jer se naviknu na toleranciju, znaju šta je saživot i znaju šta je multikulturalnost. Jedini problem za nas je tehničkog karaktera i to je ono što se često uočava u zakonu – kako sve nacionalne manjine koje imaju pravo bez obzira na svoju veličinu da formiraju nacionalne savete, pri čemu brojnost nacionalnih manjina može uticati na funkcionisanje. Mi smo kao država obavezni da damo takav model zakona, takav model za funkcionisanje nacionalnih saveta, da i nacionalna manjina od 5.000 može po tom zakonu da funkcioniše kao i nacionalna manjina od 200.000 pripadnika. Teško je napraviti takvu normu, možda ta norma treba da se menja, možda će se u praksi, ponavljam, ne bežim od toga, pokazati kao nedovoljno dobra, ali mi sada na osnovu postojećeg iskustva od sedam godina i iskustva iz okruženja mislimo da to tako treba.
Gospodin Martinović želi reč. Možete u okviru vremena poslaničke grupe. (Aleksandar Martinović, sa mesta: Replika.) Nema replike, nema uvrede, nema nejasnoća. Ne možete dobiti repliku. Zaista nemojte, pa nećemo zloupotrebljavati. Toliko lepo radimo da je prosto šteta da se bavimo zloupotrebama. Hoćete u okviru vremena poslaničke grupe. Izvolite.
Zaista vas, gospođo Đukić-Dejanović, uvažavam kao inteligentnu, obrazovanu ženu, kao damu, ali dopustite mi da kažem po kom osnovu hoću da dobijem reč. Dakle, osnov za repliku nije samo uvreda, daleko bilo da je ministar mene vređao ili bilo kog poslanika SRS. Osnov za repliku je činjenica da je ministar pogrešno protumačio ono što sam hteo da kažem. Dakle, gospodine ministre, mislim da su se danas, a i u onoj načelnoj raspravi, isprofilisale dve škole mišljenja o nacionalnim savetima. SRS zastupa tezu da nacionalni saveti ne smeju da budu političke organizacije i da se ne sme dozvoliti njihova politizacija. Druga škola mišljenja je ona koju zastupa Vlada Srbije i koju vi danas predstavljate, a to je da su nacionalni saveti nacionalnih manjina u stvari neki vidovi političkog organizovanja i sada je potpuno jasno da između te dve škole mišljenja očigledno postoje duboke razlike i da mi imamo zaista suštinski različite koncepcije u pogledu organizovanja države Srbije i uloge nacionalnih manjina u društvenom životu Srbije. Tačno je, gospodine ministre, prosto ne znam šta nije jasno, da Ustav kaže da mogu da se obrazuju nacionalni saveti, ali je jako bitno da se vidi u kojoj oblasti društvenog života, ne u političkoj oblasti, jer politička borba je nešto što je teren za političke stranke. Vaš predlog zakona u članu 1. je potpuno jasan. Ovo su polja u kojima mogu da se obrazuju nacionalni saveti: u oblasti kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma. Gde je tu politika? To što unutar nacionalnih saveta postoji mogućnost, jer nema druge, i izbora organa nacionalnih saveta, to od nacionalnih saveta ne pravi političke organizacije. Upravo se sada ovde vidi prava namera Vlade Srbije da od nacionalnih saveta nacionalnih manjina napravi produženu ruku političkih stranaka, onih stranaka koje imaju manjinski predznak i da te političke stranke, a preko njih i nacionalne savete, vežu za aktuelni režim. Kada na sledećim izborima, narodski rečeno, zagusti, kada vam zafale glasove, evo, to je džak iz koga ćemo da vadimo glasove ne bi li ponovo pobedili na izborima. To je suština cele ove priče. Jer da je vaša primarna i jedina intencija bila da se zadržite u oblastim kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma, onda Vlada Srbije ne bi sebi dala slobodu da kaže u obrazloženju zašto odbija amandman kolege Kenana Hajdarevića i moj amandman, da postoje političke stranke za koje ne postoje dovoljne garancije da će se sutra boriti za prava nacionalnih manjina zato što to ne piše u njihovom statutu i programu. Dokazao sam da to, bar što se tiče SRS, nije tačno. Prosto se vidi, ne samo iz normativnog dela predloga zakona, nego pre svega iz obrazloženja, da ste hteli kao vlada da od nacionalnih saveta napravite politički instrument za neke naredne parlamentarne, predsedničke, lokalne odnosno pokrajinske izbore, ali je jako opasno, to je mišljenje SRS, da se nacionalne manjine politizuju i da se njihovo pravo da štite svoj nacionalni, verski, rasni, jezički i kulturni identitet, zloupotrebljava u dnevno-političke svrhe. To sigurno nije u skladu sa tim vašim osveštanim evropskim standardima.
Jasno je da se pojam politike razlikuje kod različitih govornika, da li je politika samo izborna aktivnost ili je to pravo na kulturu, obrazovanje, obaveštavanje, upotrebu jezika, pisma itd, dakle, tu su razlike, ali ih ne možemo ovim zakonom izmeniti, one postoje među nama. (Aleksandar Martinović, sa mesta: Da li ste vi predstavnik Vlade?) Samo pokušavam da kažem da je sve jasno i da nema razloga za repliku. Koristim samo poziciju predsedavajućeg. Gospodin Martinović, gospođa Radeta, mene je kao mlad, obrazovan čovek dobro shvatio. Govorim samo o tome da je on ispoljio razumevanje. Imamo još dva minuta, ali mislim da nije korektno da bilo ko počinje, pa dajem pauzu do 15.00 časova. Zahvaljujem na saradnji do sada.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Pre nego što pređemo na raspravu u pojedinostima, o amandmanu na član 7, podsećam da je RTS, generalni sekretar Stanislav Veljović, obavestio gospodina Veljka Odalović, generalnog sekretara Skupštine Srbije, da je danas direktni prenos sednice do 17.50 časova, zbog ranije preuzetih programskih obaveza, te će kao i obično biti odloženog prenosa ukoliko sednica bude trajala duže. Na osnovu člana 85. stav 5. obaveštavam vas da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, a raspravom o zakonu, odnosno u pojedinostima koja u tom trenutku bude bila predmet naše rasprave. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podnela narodna poslanica Marina Raguš. Reč ima narodna poslanica Marina Toman. Izvolite.
Mislim da je ipak trebalo da sačekamo predstavnike predlagača, ali nadam se da će u toku diskusije doći. Koleginica Marina Raguš je predvidela da se u članu 7. posle stava 4. dodaje stav 5. koji glasi - rad nacionalnog saveta je javan. Ne vidim zašto amandman nije prihvaćen. Bez obzira što je Vlada u obrazloženju navela da se amandman ne prihvata, jer se javnost rada pretpostavlja zbog toga što se nijednom odredbom ne isključuje, naš stav je da ona ipak mora jasno da se navede i istakne. Prihvatanjem amandmana, Predlog zakona bi se samo poboljšao i preciznije se uredili pojedini njegovi članovi. Naime, rad nacionalnog saveta mora da bude javan. Predloženim zakonom nacionalnim savetima su poverene mnoge ingerencije iz oblasti obrazovanja, kulture, jezika, pisma i obaveštavanja. Nacionalni savet imaće ovlašćenja da daje predloge i mišljenja kada su u pitanju kandidati za direktorska mesta, članovi upravnih odbora itd. Takođe, daje mišljenje u postupku raspodele budžetskih sredstava Republike, pokrajine i jedinice lokalne samouprave, kada se putem javnog konkursa dodeljuju sredstva ustanovama i udruženjima iz oblasti obrazovanja, kulture itd. Na osnovu datog mišljenja odrediće se iznos sredstava koji će se putem javnog konkursa raspoređivati pravnim i fizičkim licima koja obavljaju informisanje na jeziku nacionalne manjine. Nacionalni savet ustanovljava stipendije. On takođe utvrđuje kriterijume za izbor odgovornog urednika programa na jeziku nacionalnih manjina u ustanovi javnog servisa. Predlaže imenovanje urednika od prijavljenih kandidata. Jednom rečju, na osnovu predloženog zakona nacionalne manjine će ubuduće uglavnom sva svoja prava da ostvaruju preko nacionalnih saveta. U pitanju su vrlo važne oblasti za život svakog pripadnika nacionalne manjine. U pitanju su ingerencije koje su vrlo bitne za svakog pripadnika nacionalne manjine i zbog toga rad nacionalnog saveta mora da bude javan, odnosno da podaci budu transparentni, dostupni svakom pripadniku nacionalne manjine, da budu dostupni svakom ko je zainteresovan. To se odnosi i na taj deo koji se odnosi na javne konkurse. Svedoci smo brojnih zloupotreba i kod javnih konkursa. Te zloupotrebe su vrlo česte. Ne tvrdim unapred da će zloupotreba biti, ali prosto jedna ovakva odredba bi predupredila i sprečila eventualno ovakve zloupotrebe. Zbog toga, iako stoji u obrazloženju za neprihvatanje ovog amandmana da se javnost rada pretpostavlja, amandman treba prihvatiti. Pod jedan, javnost rada ne može da se pretpostavi, a pod dva, amandman bi samo poboljšao zakon. Zbog toga, još jednom predlažem da ovaj naš amandman prihvatite kako bi zakon bio bolji.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 25 sekundi i sada je na raspolaganju šest minuta i pet sekundi. Izvinjavam se, rekla sam vreme poslaničke grupe, a treba vreme ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Vreme koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenoj predstavnici je šest minuta i pet sekundi. Ministar je tražio reč.
Tačno je da se javnost rada i na osnovu Ustava pretpostavlja, ali tu obavezu u radu svih organa, pogotovo nacionalnih saveta, za koje smo se složili da imaju toliki značaj, javnost rada je potrebno uvek naglasiti, pa zbog toga i prihvatamo ovaj amandman.
Konstatujem da je u ime predlagača ministar prihvatio amandman. Pošto Odbor za međunacionalne odnose to nije učinio, ostaje da se u danu za glasanje izjasnimo o amandmanu narodne poslanice Marine Raguš, koji je ministar Svetozar Čiplić prihvatio u toku sednice. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Oto Kišmarton. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton.
Podneo sam amandman na član 8. Očigledno je da se na osnovu ovih amandmana koje sam podneo i nisu prihvaćeni da ministar i ja nikako ne možemo da se razumemo o interesima nacionalnih manjina. Ministar zastupa interes Vlade ili nekog drugog, a ja pokušavam, kao pripadnik nacionalne manjine, da zastupam interes nacionalnih manjina i to ne samo nacionalne manjine kojoj pripadam, Mađarima, nego i svih drugih nacionalnih manjina. Moje mišljenje o interesu nacionalnih manjina je onako kako osećam, a ministar ne može da razmišlja i oseća potrebe manjina isto koliko i ja. Ako se zakon donosi u interesu manjina i ako manjine prepoznaju svoj interes u formiranju nacionalnih saveta, u tom slučaju će nacionalne manjine i da formiraju nacionalne savete. Ukoliko neke nacionalne manjine savet ne shvataju kao nešto što je njima potrebno, odnosno ne vide koje će to prednosti imati ta nacionalna manjina formiranjem saveta, nacionalne manjine neće formirati taj savet. Meni, kao pripadniku nacionalne manjine, kakav je nacionalni savet potreban? Da bi se postiglo da saveti funkcionišu u interesu svih građana, pripadnika te nacionalne manjine, kao prvo, nacionalni saveti ne smeju biti politički saveti nacionalnih manjina, to jest izabrani savet ne bi trebalo da se sastoji od političara koji će zastupati, pre svega, interes svoje stranke. U nacionalnom savetu treba da sede najbolji stručnjaci te manjine iz oblasti kulture, obrazovanja, istorije, koji će raditi u interesu svih pripadnika te manjine, bez obzira iz koje su stranke. Želim takav nacionalni savet za koji mogu glasati, izabrati članove saveta, bez obzira što sam pripadnik SNS, i isto tako članovi drugih stranaka, i iz DS, i iz DSS, i svi koji imaju pripadnike nacionalnih manjina ne bi trebao da predstavlja problem da pripadnici nacionalne manjine u nekoj stranci glasaju za taj savet. To se može postići jedino ukoliko taj nacionalni savet nije politički savet, nego će stvarno zastupati samo interese u navedenim oblastima neke nacionalne manjine. U ovom amandmanu sam predložio da se u članu 8. st, 2, 3, 4, 5. i 6. brišu. Postojeći stavovi 7. i 8. postaju stavovi 2. i 3. Naime, u ovom članu 8, samo ću pročitati početak, što je i najbitnije, prvi stav, nacionalni savet ima najmanje 15, a najviše 35 članova. Predložio sam da ne dođe ograničenja u broju nacionalnog saveta, kako je ovde u zakonu predloženo, gde se predlaže u zavisnosti od broja pripadnika te nacionalne manjine na poslednjim izborima da savet mora imati toliko i toliko članova, da li je to 15, 19 i tako dalje. Ne mislim da neke nacionalne manjine koje su zastupljene u manjem broju, a možda su baš zainteresovane za formiranje saveta, da ne mogu imati čak i maksimalan broj članova saveta od 35. Isto tako, možda i nacionalne manjine koje imaju veliki broj pripadnika te nacionalnosti u našoj državi, možda će im biti dovoljno formiranje saveta od 15-20 članova. Naime, postoje nacionalne manjine koje su raširene po celoj Srbiji od Subotice do Makedonije, imate i na Kosovu, kao na primer Romi, i ukoliko bi se njima ograničilo da mogu imati recimo 15 i 18 članova, postigli bi to da sa svih područja ne bi imali svoje predstavnike, a smatram da bi nacionalni savet trebalo da ima predstavnike sa svih područja, iz svih delova Srbije. Za neke nacionalne manjine možda i nije problem da imaju samo 15 članova, a da opet budu zastupljene. Neke nacionalne manjine žive u nekom delu Srbije, recimo Rumuni koji žive uglavnom uz granicu sa Rumunijom, Mađari žive uglavnom, najveći broj u Vojvodini, ali kažem ima nacionalnih manjina koje žive na celoj teritoriji Srbije i da ih neko može predstavljati, sve te građane u nacionalnom savetu, potrebno je iz svih tih područja da imaju nekog svog predstavnika. Mislim da je ovaj amandman mogao biti prihvaćen da se ostavi na volju pripadnicima nacionalnih manjina da sami izaberu koliko će članova savet imati od 15 do 35.
Od vremena koje vam je na raspolaganju, kao ovlašćenom predstavniku, iskorišćeno je tri minuta i 50 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? Reč ima poslanica Donka Banović.
Naslov iznad člana 8. je Broj članova nacionalnog saveta. Dakle, ovaj član reguliše brojnost pojedinih nacionalnih saveta, u zavisnosti od broja pripadnika određene nacionalne manjine zavisi i koliko će članova će imati taj nacionalni savet. Amandman koji smo podneli se odnosi na stav 2. i pročitaću ga – u slučaju nacionalne manjine, čiji je broj prema rezultatima poslednjeg popisa stanovništva manji od 10.000 lica ili nije posebno iskazan, nacionalni savet broji 15 članova. Mi smo amandmanom predložili da se brišu reči – ili nije posebno iskazan. Mislim da bi stav i uopšte ovaj član bio bolji ukoliko ne bi bilo, ukoliko je broj pripadnika nacionalne manjine manji od 10.000. Ovde sam dobila obrazloženje, to ima veze sa obrascem koji Republički zavod za statistiku čini pred svaki popis stanovništva. Postoji ona kategorija – ostali. Razumem predlagača zakona koji gleda unapred, pa razmišlja o tome da se možda na sledećem popisu stanovništva može pojaviti, odnosno može biti iskazana ta određena nacionalna manjina i to je u redu. Mislim da sam dobro shvatila obrazloženje. Razumem vaš stav. Međutim, ako će se sledeći popis stanovništva najverovatnije organizovati i sprovesti 2011. godine, sada vas pitam, ovaj zakon stupa na snagu u roku od osam dana, dakle, kao i svi zakonski predlozi, u međuvremenu to je godina i po ili dve, u ovoj kategoriji – ostali imate razne odgovore, između ostalog ima 19 građana Srbije koji su se izjasnili kao Eskimi, imate ljudi koji su se izjasnili kao Kelti, imati ljudi koji se izjašnjavaju kao Šopi, verovali ili ne neki ljudi, prosto je to možda njihovo pravo da pokažu svoj stav prema izjašnjavanju uopšte, upisali su da su Marsovci. U toj rubrici – ostali ima raznih. Do sada je formirano 15 nacionalnih saveta, plus Savez jevrejskih opština kao 16. partner. Može se dogoditi da, recimo, neko od ovih koji su se izjasnili kao Kelti podnesu zahtev za formiranje nacionalnog saveta, jer su oni u onoj rubrici – ostali. Dok ne uradimo sledeći popis stanovništva i to se pojavi u ovoj drugoj kategoriji, znači na toj listi koju će sačiniti Republički zavod, možete da se suočite sa tom situacijom. Zato mislim da je trebalo da prihvatite ovaj amandman, jer je dovoljno da se kaže da ako je prema poslednjem popisu broj manji od 10.000 lica da će taj savet brojati 15 članova i tačka.
Minut i 20 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Izvolite.
Gospođo potpredsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, podnio sam amandman na član 9. Predloga zakona. Naime, ovaj član 9. definiše opšte nadležnosti nacionalnih saveta. Moj amandman se odnosi tako što se u članu 9. posle tačke 1) dodaje nova tačka 2) koja glasi – nacionalni savet donosi godišnji program rada i akcione planove za njegovo izvršenje, a dosadašnje tačke od 2) do 15) postaju tačke od 3) do 16). Naime, osnova svakog efikasnog rada je planiranje, a za pravilno utvrđivanje finansijskog plana neophodno je da se prethodno utvrdi godišnji program rada, kao i akcioni planovi za izvršenje, kojima bi se u okviru svake od navedenih zakonskih nadležnosti nacionalnog saveta jasno odredili poslovi, ciljevi, izvršioci poslova i rokovi. U obrazloženju predlagača dobio sam da se amandman ne prihvata i nadalje se kaže da se pretpostavlja da će nacionalni saveti, u interesu realizacije svojih nadležnosti i transparentnosti rada, koje svako biračko tijelo očekuje, doneti godišnji program rada i akcione planove prema svom navođenju u okviru svojih ovlašćenja. Mislim da je predlagač trebalo da prihvati ovaj amandman, kako zbog efikasnog rada tako i zbog racionalnog korišćenja sredstava koja nacionalni saveti dobijaju iz budžeta. Sem toga, ovim amandmanom se u najmanju ruku postižu dva cilja. Prvi je da će nacionalni saveti ozbiljnije raditi i time biti odgovorniji prema onima koji su ih birali, s jedne strane, a s druge strane da će nacionalni saveti biti odgovorni prema svom finansijeru, dakle prema budžetu Republike Srbije.
Minut i 30 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je ovaj amandman kolege Bajrama Šehovića trebalo prihvatiti. On apsolutno ima smisla. Dakle, nacionalni savet zaista bi trebalo da donosi godišnji program rada, odnosno poslovanja i da donosi akcione planove za njegovo izvršenje, prosto zato što će svaki nacionalni savet biti u prilici da raspolaže i određenim finansijskim sredstvima, i da bi se sprečile zloupotrebe tih finansijskih sredstava, zaista je neophodno da se u okviru nacionalnih saveta definiše godišnji program rada, odnosno poslovanja i da to bude pravilo koje će da važi za sve nacionalne savete. Obrazloženje koje je dala Vlada zašto ne prihvata ovaj amandman zaista nema nikakvog smisla - amandman se ne prihvata, pretpostavlja se da će nacionalni saveti u interesu realizacije svojih nadležnosti i transparentnosti rada, koje svako biračko telo očekuje, ovo su sve političke deklaracije, doneti godišnji program i akcione programe prema svom nahođenju u okviru svojih ovlašćenja. Vi ste gospodine ministre rekli - da je sistem nacionalnih saveta nacionalnih manjina jedan podsistem u okviru globalnog političkog sistema Republike Srbije. Ako je nešto sistem, onda mora da bude jednoobrazno uređeno. Ako će jedan nacionalni savet da ima po svom nahođenju, kako kaže Vlada, godišnji program rada, a neki drugi nacionalni savet neće imati - onda tu nema sistema, onda je sistem razbijen. Upravo u interesu formiranja jedinstvenog jednoobraznog sistema nacionalnog saveta nacionalnih manjina, u interesu zakonitosti rada i poslovanja nacionalnih saveta, pre svega kada je u pitanju trošenje finansijskih sredstava, apsolutno je postojao valjan razlog da prihvatite amandman kolege Šehovića.
Minut i 50 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Riza Halimi. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moj amandman nije prihvaćen, a slične je otprilike materije bio kao prihvaćeni amandman poslanika Balinta Pastora i Arpada Fremonda i bio je u duhu, kako se kaže u obrazloženju, Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina. Jeste činjenica da on u svakom slučaju daje odrednice i onemogućava da se ovim zakonom izlazi van tih okvira. Kada je u pitanju ova osetljiva problematika nacionalnih simbola, koja je neuralgična tačka i uopšte pitanje kod nas na našem području i jedan od razloga je što do sada nije ni formiran nacionalni savet Albanaca na tom području. Svakako su razmišljanja u tom pravcu, postojala je jedna praksa, da kažem stečeno pravo, ne po nekom zakonu, ali po nekoj političkoj praksi iz osamdesetih godina, koja je bila devedesetih uskraćena, naravno političkog doneta i politički ukinuta, jer mi tek sada preko zakona regulišemo ovu materiju. Postoje te dileme - da li nacionalni saveti mogu utvrditi nacionalni simbol, kada je nacionalni simbol stvoren kroz istoriju i ne pripada delu nacije koji živi samo u jednoj državi, nego pripada i karakteristika je, odlikuje celu jednu naciju ma gde bila ona, u dijaspori i u više država, jedna je kompleksna problematika i treba strpljenja da se kompleksnije reši i da u praksi onda ne bude trzavica koje se javljaju kod nas u određenim periodima. Dobro, sada smo mogli ovim zakonom dotle, jer nas ograničava Zakon iz 2002. godine, ali svakako bi trebalo razmišljati i u tom pravcu, jer, ako se bilo koji simbol jedne nacionalne manjine, koji je deo jedne nacije, koristi u ovoj državi, uz zastavu ove države, ne vidim neki razlog za neke duge analize ili uopšte sukobljavanja koja mi imamo svake godine u određenom periodu, a to je novembar, kada se javljaju čak i ekscesi i ekscesne situacije u Preševu ili Bujanovcu. Kažem da je to tema o kojoj bi trebalo ubuduće ozbiljnije da se raspravlja i pokuša da se kompleksnije i adekvatnije reši. Hteo bih ovde da dodam, odnosno čujem danas u ovoj raspravi da se dosta oko toga, da li su nacionalni saveti ovim rešenjima politizovani, da li treba uticati, maločas sam imao prilike da čujem jednog od kolega - da li treba da budu stručnjaci oni koji ovde preko ovog zakona će dati svoj političarima? Apsolutno ne vidim zašto ne bi političari iz jedne manjine, ta politička elita jedne manjine, ne bi izabrala bolje svoje stručnjake iz obrazovanja, informisanja i druge oblasti, negoli što treba neko to da nametne iz višeg centra? Ovo je po meni suštinsko pitanje. Zašto neko smatra, sada u ime višeg nivoa, da ima pravo preko politike da se meša u stručne kadrove jedne manjine,a ne dopušta da te stručnjake u ime te manjine bira ta predstavnička, neka bude elita, kako god je nazvali, legitimni predstavnici koji će se odredbama ovog zakona izabrati da u ime te manjine donose odluke. Mislim da apsolutno ova rešenjakoja su ponuđena ovim predlogom zakona idu ukorak prepoznavanja specifika našeg društva, ukorak sa efikasnijim rešenjima koja do sada centralizovana vlada nije mogla i mislim apsolutno da u tom pravcu ovaj zakon dopušta dosta mogućnosti, s tim što se bojim da li ćemo do kraja uspeti da sinhronizujemo, uskladimo odredbe ovog zakona sa osnovnim zakonima koje tretira i razmatra ovaj zakon. Stvarno koliko će u praksi biti u mogućnosti da ostvarujemo ustanove kao instrumente ostvarivanja prava koja se regulišu ovim zakonom? Verovatno je za to potrebna adekvatna politička klima. Bez adekvatne političke klime svaki zakon, pa i ovaj, makar koliko dobar bio, preti da ostane samo na papiru, a da se onda u praksi sasvim malo ostvaruje.
Tri minuta i 30 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Dobrislav Prelić želi reč.
Moj kolega Sreto Perić je podneo amandman na član 9, gde se u stavu 1. tačka 5) posle reči "nacionalnih saveta" dodaju reči "u skladu sa Ustavom i drugim zakonima Republike Srbije". Gospodine ministre, u obrazloženju stoji da se amandman ne prihvata, jer se pretpostavlja obaveza poštovanja Ustava i zakona. Gospodine ministre, "pretpostavlja se obaveza", a više je nego jasno da ova vlada ne poštuje Ustav i ne poštuje naše zakone. To ste nedvosmisleno pokazali građanima Srbije usvajanjem Zakona o regionalnom razvoju, gde ste Srbiju podelili na sedam regiona, a gde nema KiM. Gospodine ministre, s obzirom da dolazim iz Vojvodine, želeo bih da mi odgovorite na jedno pitanje: šta to nedostaje svim nacionalnim manjinama ili na koji način su njihova prava ugrožena u Republici Srbiji? Drugo pitanje - kada je srpska nacionalna manjina u pitanju širom sveta, a pogotovo ovde u okruženju, kakva su njena prava u tim državama? Politika DS i nalozi koje imaju sa zapada su nedvosmisleni. Nije mi jasno da jedna politička partija poput LSV toliko može da utiče na Borisa Tadića i na ovu vladu. Politika LSV je više nego jasna, to je rasparčavanje Vojvodine. Svima je jasno da je Nenad Čanak bio u Hrvatskoj u dvorani "Vatroslav Lisinski", gde je pisalo srednjehrvatski. On je za skupštinskom govornicom rekao da se on pitao da ne bi bio pisan statut Vojvodine, već ustav Vojvodine. Nastupi poslanika LSV ovde u Skupštini su više nego nedvosmisleni. Podsetiću samo da je gospodin Radovan Radovanović rekao da je mladić u Bačkoj Topoli koji je nosio majicu sa državnim obeležjima Srbije imao velikih problema, pa da je čak on imao problema da smiri tenzije. Kakve tenzije, gospodine ministre, da građanin Srbije u svojoj rođenoj državi ne može da nosi majicu sa obeležjima svoje države.Gospođa Olena Papuga je rekla i predložila ovde da u savetu bude i Vojvođanska akademija nauka i umetnosti. Još jedan korak neustavnosti. Gospodine ministre, navešću vam jedan konkretan primer. Dolazim iz opštine Odžaci, mislim da znate, u opštini Odžaci živi 18 nacionalnosti. Živimo u jednoj harmoniji, u jednom duhu tolerancije, razumevanja i međusobnog uvažavanja. Ima jako puno mešovitih brakova i nijedan problem na nacionalnoj osnovi, odgovorno tvrdim, nije nikada bio. Pokušavaju to da urade drugi iz jednog jedinog razloga, zbog toga što je SRS tamo na vlasti, uslovno rečeno, sa svojim koalicionim partnerima, već pet godina. Ono što mi radimo kod nas u opštini, gospodine ministre, to je da smo prva opština u Srbiji koja je otvorila romsku kancelariju za rad sa Romima. Prva smo opština kada su izbegla i prognana lica u pitanju, gde je naš poverenik za izbegla i prognana lica, izgradili četiri naselja za izbegla i prognana lica sa 96 stambenih jedinica. Opštinu Odžaci čine i dva mesta, Bogojevo i Lalić, gde je većinsko stanovništvo u Bogojevu 90% mađarsko, a u Laliću 70% slovačko. Mi se iz opštine trudimo da čak njima više izađemo u susret i to smo nedvosmisleno pokazali, pre svega kada je romska populacija u pitanju. Doveli smo im kompletnu infrastrukturu. Za te ljude niko unazad 50 godina nije obratio nikakvu pažnju. Sada imaju put, vodu, osnovne uslove za život. Ima drugi problem. Žao mi je, ali to moram da iznesem. Oni u školu zajedno idu sa decom mađarske nacionalnosti. Na drugom odmoru deca mađarske nacionalnosti užinaju, na trećem odmoru užinaju deca romske nacionalnosti i srpska deca. Toalet kada koriste deca mađarske nacionalnosti koriste normalno u prostorijama škole, a ova deca idu napolje. Da ne verujete, ali je istina. Bez obzira što predsednik saveta mesne zajednice, Ištvan Nemeš, kaže da nikada nije imao bolju saradnju sa opštinom nego sada, uložili smo jako puno u naseljeno mesto Bogojevo kada je infrastruktura upitanju, ali nažalost ti problemi postoje. Siguran sam da ćemo ih prevazići. Kada je romska nacionalnost u pitanju, moram da vam kažem da u naseljenom mestu Deronjama ima 150 dece, da nijedno dete nije nepismeno i da sva deca pohađaju školu. Svoj deci plaćamo užinu i kupujemo knjige da se edukuju i da što više utičemo na to da imaju normalne uslove za život i da se normalno razvijaju. Na samom kraju, da ne bih oduzimao još vremena, hteo bih da vam napomenem samo jednu stvar. Sramota je, gospodine ministre, što se niko iz Vlade Republike Srbije i iz pokrajinske Vlade nije pojavio u Staparu, gde je 713 spomenika na pravoslavnom groblju srušeno. Navodno je uhvaćen čovek. SRS sumnja, jer njegove psihofizičke i zdravstvene sposobnosti to ne dozvoljavaju, da za par sati sruši 713 spomenika. Tamo je trebalo, gospodine ministre, da bude i gospodin Dačić, i gospodin Tadić, i gospodin Pajtić. Jedini čovek koji je otišao u naseljeno mesto Stapar pored Sombora, koje pripada somborskoj opštini gde su demokrate na vlasti, jeste Milan Ćuk, predsednik opštine Odžaci, srpski radikal i ponudio je pomoć. Ne treba unositi nemire tamo gde ih nema i gde nema potrebe da se izazivaju. Vojvodina, gospodine ministre, ne treba da bude kamen oko vrata Srbiji, već ponos Srbije, gde će u privredi, pre svega mislim na poljoprivredu, Vojvodina biti nešto, ali uz veliku podršku Vlade kada je poljoprivreda u pitanju, injekcija i jedan motor ekonomskog i privrednog razvoja Srbije.
Iskorišćeno je od vremena poslaničke grupe sedam minuta i sedam sekundi, tako da je na raspolaganju još 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli poslanici Balint Pastor i Arpad Fremond. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Babić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Zoran Babić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe Napred Srbijo SNS podneo sam amandman na član 9. Predloga zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Ovim amandmanom se predviđa da se u članu 9. tačka 6) posle reči "i službene upotrebe jezika i pisma" stavlja tačka, a preostali deo teksta koji glasi - i drugim oblastima od značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine, briše se. Gospodine ministre, u radu Narodne skupštine Republike Srbije u proteklih godinu dana imali smo puno primera međusobne neusklađenosti predloga zakona kada su predlagači bila različita ministarstva. To govori o disharmoniji i jednoj vrsti nesposobnosti Vlade Republike Srbije. Međutim, ovo je prvi primer da predlog zakona nije usklađen čak ni sam sa sobom, jer u članu 2. stav 2. ovog predloga zakona jasno se kaže: Nacionalni savet predstavlja nacionalnu manjinu u oblasti obrazovanja, kulture, obaveštavanja na jeziku nacionalne manjine i službene upotrebe jezika i pisma, učestvuje u procesu odlučivanja ili odlučuje o pitanjima iz tih oblasti i osniva ustanove, privredna društva i druge organizacije iz ovih oblasti. Gospodine ministre, nigde ovde nema ni pomena nikakvih drugih oblasti od značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine. Meni je drago što ste malopre citirali Ustav Republike Srbije, jer bih vas podsetio na neusklađenost ovog predloga zakona i sa Ustavom Republike Srbije, član 75. stav 3, koji jasno kaže - radi ostvarivanja prava na samoupravu u kulturi, obrazovanju, obaveštavanju i službenoj upotrebi jezika i pisma pripadnici nacionalnih manjina mogu izabrati svoje nacionalne savete u skladu sa zakonom. Opet, gospodine Čipliću, nigde nema ni pomena o tim vašim drugim oblastima od značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine. Pošto vi ovaj amandman niste prihvatili iz jednog jako širokog objašnjenja, unapređenja vrednosti demokratskog društva, pozivam vas da nam sada usmeno objasnite i navedete koje su to druge oblasti od značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine. Ako ih već tako čuvate, zašto ih niste uvrstili u ovaj predlog zakona, zašto ih niste definisali i upoznali nas sa time?
Dvadeset pet sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Gospodine ministre, član 9. se odnosi na nadležnosti nacionalnog saveta i mi smo tražili da se tačka 6) koja glasi - osniva ustanove, udruženja, fondacije, privredna društva u oblastima kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma i drugim oblastima od značaja za očuvanje identiteta nacionalne manjine, da se tu izbrišu ponovo privredna društva, kao što smo već intervenisali i u članu 2. Član 1. ovog zakona, da vas podsetim, gospodine ministre, kaže - ovim zakonom uređuje se nadležnost nacionalnih saveta nacionalnih manjina u oblasti kulture, obrazovanja, obaveštavanja i službene upotrebe jezika i pisma, postupak izbora nacionalnih saveta i njihovo finansiranje, i da ne citiram dalje. Dakle, nigde se ne pominju ni privredna društva, ni privredne delatnosti niti bilo kakvo bavljenje privredom u ovim oblastima. U obrazloženju koje vi nama dajete zašto niste prihvatili amandman, vi nama doslovno kažete ovako - amandman se ne prihvata jer ne postoji ustavno utemeljenje da se ograniče prava nacionalnih saveta. Ko od vas traži da ih ograničite? Mi nigde nismo tražili da ograničite prava nacionalnih saveta. Sve što smo mi od vas tražili jeste da poštujete Ustav, i vi ste ovde iscitirali Ustav, ali ste ga kreativno tumačili, da to ''kreativno'' dalje ne objašnjavam, ako razumete šta hoću da kažem. Nama je potpuno jasno zbog čega vi uvodite ova privredna društva. Uvodite ih dalje kada se u članu 18. pojavljuju ta privredna društva, gde u stvarimislite na novinsko-izdavačke, radio i TV delatnosti, štampanje i reprodukciju snimljenih medija. To zapravo nigde ne stoji u Ustavu da treba formirati, da to treba da učine lokalne samouprave kojima je pripala nadležnost osnivanja i bavljenja ovom tematikom prema Zakonu o lokalnoj samoupravi, da vi sada tumačite da treba proširiti ta prava i dati ih na ovaj način kao što navodite u članu 9. Mi, dakle, smatramo da ne treba da ograničavate prava, niti da ih širite, samo se držite Ustava.
Dvadeset i dva minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Uvažena poslanice, nekad je rešenje vrlo jednostavno i ono je pred očima. Znate da je moguće Ustav i ustavne norme direktno primenjivati, onda ni ovaj zakon ne bi bio potreban. Ustav, ovako kako je definisao čitavu oblast prava nacionalnih manjina, to je uradio na jedan opšti način, predviđajući, dozvoljavajući, čak očekujući od zakonodavca da bude kreativan, utvrđujući, prepuštajući parlamentarnoj većini, parlamentu u celini da u određenom ustavnom okviru opredeli granice određene slobode. Tako, krećući se u okviru Ustava, a to da li se krećemo u okviru Ustava ili ne utvrdiće Ustavni sud i niko više, neko može da granice slobode širi do maksimuma, a neko može da, vrlo restriktivno tumačeći odredbe Ustava, daje predloge ili projekte zakona o kojima ste vi govorili i neki drugi poslanici prethodnog utorka, jeste, imali smo projekte zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina koji ništa više od Ustava nisu konkretizovali. Zakon je tu da konkretizuje. Verujem da je debata već bila dovoljno duga, dovoljno dobra i jasna, da sa ustavnog aspekta pokušamo jednu veliku oblast da konkretizujemo. Vrlo je jasno da smo se suočavali sa situacijama u kojima smo morali da odlučimo koji će to oblici, načini, mehanizmi realizovanja pojedinih sloboda biti. Baš i u oblasti koju ste pomenuli bilo je problema. Imamo jedan pravni standard i pravnu praksu u Vojvodini, gde su osnivačka prava koja su pripadala AP Vojvodini preneta na nacionalne savete. Tamo gde je Pokrajina bila osnivač nekakve ustanove kulture ili lista, odnosno časopisa, imamo situaciju da u centralnoj Srbiji, osim u jednom ili dva slučaja, nije bilo takvih primera. Znači, Republika Srbija nije osnivač glasila na jeziku nacionalne manjine, pa nije ni mogla da prenese tako nešto. Ako pokušavate da nacionalnim zajednicama, nacionalnim manjinama, nacionalnim savetima obezbedite iste uslove prakse i života, onda morate da pretpostavite koja je to situacija, morate da pretpostavite i kreirate situaciju u kojoj bi svi oni mogli doći do istog, do npr. časopisa. Pošto je verovatno, gotovo izvesno, završen proces, jer je prošlo i to vreme da država, autonomna pokrajina ili lokalna samouprava osniva glasila na jezicima nacionalnih manjina, da osniva izdavačke kuće, onda morate obezbediti način da tu gde imamo i glasila i izdavačke kuće oni sada dođu u poziciju, nacionalne manjine koje to nemaju, da to same učine. Kako će to učiniti nego preko privrednih društava? Vrlo je precizno definisano da ta privredna društva mogu da služe isključivo za to. Mi nismo uspeli da pružimo iste uslove svima, osim na ovaj način, jer i za ovo su potrebna sredstva. Država Srbija se ne obavezuje da finansira ovu situaciju, to je stvar slobode i snalažljivosti svakog nacionalnog saveta, država Srbija će finansirati samo vršenje nadležnosti. U tom smislu, mislim da smo našli odličan mehanizam da i nacionalne manjine, odnosno nacionalni saveti koji nemaju novine, izdavačku delatnost, za razliku od drugih, na ovaj način pokušaju da dođu u istu poziciju sa onima koji imaju.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi reč. Izvolite.
Gospodine ministre, jasne su namere iz člana 18, da privredno društvo bude mehanizam putem koga će nacionalni saveti dospeti do stadijuma da izdaju javno glasilo. Problem je u tome što, ako već pravimo specijalne odredbe i ako doživljavamo nacionalne savete kao politiku, kao što ste vi rekli, a što mi mislimo da ne bi trebalo da bude, onda ostanite dosledni vašoj ideji, pa napravite leks specijalis. Znam da odredbe u našem pravnom sistemu, uzmite samo zakon o informisanju, jesu takve da ne daju mogućnost lokalnim samoupravama da više izdaju glasila na način na koji su izdavale ranije. Televizijske stanice lokalnih medija se privatizuju. Iza javnog glasila mora stajati privredni subjekat kao osnivač. Da li to mora biti u svakom slučaju tako? Naravno, od vaše kreativnosti i kreativnosti razmišljanja ovog doma, koji je zakonodavac, zavise rešenja koja se primenjuju. Ovo što ovde piše izaziva zabunu, pa se onda smatra da je mehanizam, to je zapravo bio naš stav, da se mehanizam kojim se ostvaruje pravo proklamovano članom 75. Ustava Republike Srbije u ovom konkretnom slučaju, s obzirom na okolnosti, pojavljuje kao nezgrapno i čudno rešenje. Zašto niste posegli za nekim drugim sredstvom, pa makar imalo i snagu leks specijalisa u ovoj oblasti, da se ovo pitanje obezbedi na drugi način? Ako nacionalni savet može osnovati privredno društvo koje bi osnovalo glasilo, zbog čega nacionalni savet ne bi osnovao glasilo? Vrlo prosto pitanje. Je l' to zabranjeno Ustavom? Nije. Hoću da vam kažem da postoje jednostavni mehanizmi kojim se određena pitanja mogu rešiti, ako postoji malo dobre volje i ako se malo potrudimo da razmislimo. Ovo što ste vi tumačili kao proširenje prava nije zapravo proširenje prava, nego jedan izlazak iz okvira koji piše u članu 75. Mi razumemo da se svaka od stavki navedena u članu 75. Ustava da dalje razrađivati u zakonu koji se donosi na osnovu člana 75. Ustava. Ali, onda moramo voditi računa kako se za tu specijalnu situaciju, za tu specijalnu priliku mogu stvari postaviti na svoje noge. Zašto se moramo uvek služiti nečim drugim da bi na poseban način izveli rešenje koje želimo. Dakle, to je bila ideja da se malo razmisli na taj način, a opet vam ponavljam duboko smo uvereni da nacionalni saveti ne bi smeli u tom kontekstu da predstavljaju politička tela, jer ako bi to bilo tačno, onda bi ta konsekvenca mogla da se dosledno primeni i na sve druge grane političkog ispoljavanja života počevši od načina organizacije vlasti u lokalnoj samoupravi itd. To prosto nije ideja ili se barem nadam da nije ideja.
Tri minuta i 20 sekundi iskorišćeno. Vreme preostalo na raspolaganju je 18 minuta. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podnela narodna poslanica Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, mi smo podneli amandman na član 11, koji u prvom stavu glasi: „U ustanovama predškolskog vaspitanja i obrazovanja, i osnovnog i srednjeg obrazovanja i vaspitanja čiji je osnivač Republika, autonomna pokrajina ili jedinica lokalne samouprave, u kojima se obrazovno-vaspitni rad izvodi i na jeziku nacionalne manjine, ili u kojima se izučava govor, jezik ili kultura nacionalne manjine kao poseban nastavni predmet, nacionalni savet“, pa sad daje kakve vrste nadležnosti ima. U tački pet kaže: daje prethodnu saglasnost za izbor direktora ustanova iz stava 1. tačke 2) ovog člana. Ako pogledate sve ovo, videćete da u tri momenta nacionalni savet daje mišljenje: o razrešenju direktora, daje mišljenje o kandidatu direktora i onda daje saglasnost za izbor direktora iz stava 1. tačka 2). Mislim da je ovo još jedno od preterivanja kojima ovaj zakon obiluje kada daje nadležnosti ovog saveta, pa tako smatram da nema potrebe da daje i prethodno i naknadno. Ako se izjasnio o svim kandidatima, onda je dao svoje mišljenje o svim ljudima koji su na tom konkursu učestvovali. Nema potrebe da sada kada je već neko izabrao direktora, a on ovde daje mišljenje i na članove školskog odbora, i nema potrebe da sada naknadno daje mišljenje i o izboru direktora.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić. Izvolite.
Upravo se o tome radi, da nastavim tu gde je koleginica Milica Vojić-Marković stala. Kakve veze ima to da nacionalni savet daje mišljenje u postupku razrešenju direktora i članova organa upravljanja ustanovama iz stava 1. tačke 1) i 2) ovog člana, sa ustavnom odredbom član 75. stav 3, gde pričamo o ostvarivanju prava na samoupravu u kulturi, obrazovanju, obaveštavanju i službenoj upotrebi jezika i pisma? Kakve veze ima kadrovanje ovakve vrste sa ovom ustavnom odredbom? Logički pitam, ne pitam čak ni pravnički. Postavljam logičko pitanje. Šta je sada tu poenta? Daje se, osim svih ovih prerogativa koje smo navodili, sada će saveti potpuno i da kadruju, ne samo da će da daju mišljenje o direktorima, nego i o razrešenjima itd. To je nešto već više. To je već jedna od onih odredbi koje čine savete moćnim, kako kažem, a vi kažete političkim telima. O tome se radi i to nije dobro. Mislim da ovaj amandman treba da se prihvati, jer je suviše jasno šta hoćete da postignete, ne vi lično, nego upravo to, političkom trgovinom se dolazi do ovakvih stvari koje su, ono što sam rekao i u načelnoj raspravi, veoma opasne. Vi ste to kvalifikovali na jedan potpuno nepotreban način.
Jedan minut i 45 sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Na raspolaganju vam je još sedam minuta. Reč ima ministar Svetozar Čiplić. Izvolite.
Da budemo krajnje otvoreni i krajnje jasni. Kome je to napravljen ustupak? Najmanje nacionalnim savetima koji imaju svoje sedište registrovano u Vojvodini. Oni to već imaju. Reč je o nacionalnim savetima koji imaju sedište u centralnoj Srbiji. (Željko Tomić, sa mesta: To ne piše.) Nema potrebe da piše, pošto će se sada takva norma primenjivati na teritoriji cele Srbije. Dakle, zaista može biti problem kako realizovati iz jedne krajnje apstraktne ustavne norme konkretna ovlašćenja, zadatke, poslove. Možemo da se sporimo oko toga da li je na pravi način formulisana sadržina, konkretan posao i zadatak onoga što predstavlja samoupravu u oblasti kulture i obrazovanja, ali mi smo se rukovodili onim što je već poznato u pravnom sistemu Srbije, u delu koji se zove AP Vojvodina i koji je jednim složenim zakonodavnim zahvatom, preko Zakona o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine iz 2001. godine, preko drugih pravnih propisa to postala praksa, odnosno postala pravna stvarnost. Drugim rečima, imajući u vidu pravni poredak, ono što je do sada rađeno, to smo sada propisali ovim zakonom, sa svešću da možda neće biti ili da će biti nezadovoljnih, u smislu da nije samo to sadržina prava na samoupravu u oblasti kulture i obrazovanja, ali isto tako i svestan činjenice da neko može da kaže da to nema veze sa pravom na samoupravu. Meni je reper bila praksa, normativno stanje i pravo nacionalnih saveta koji su na teritoriji AP Vojvodine registrovali svoje sedište i činjenica da nacionalni saveti, koji su u centralnoj Srbiji, na ovaj način ne mogu da realizuju ovakvu sadržinu svog Ustavom garantovanog prava na samoupravu u navedenim oblastima.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Ako ne, na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Saša Maksimović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Saša Maksimović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, amandman koji sam podneo u ime poslaničke grupe SNS se takođe odnosi na član 11. stav 1. tačka 5), ali nije toliko radikalan kao prethodni, odnosno ne predviđa brisanje predloženog stava odnosno tačke, nego predviđa zamenu reči „daje prethodnu saglasnost“ rečima „daje mišljenje“, odnosi se na izbor direktora u ustanovama predškolskog, osnovnog i srednjeg obrazovanja i vaspitanja. Dakle, ajde da ponovimo, ako učlanu 11. tačka 1) nacionalni savet daje mišljenje o predloženim kandidatima za članove upravnog odnosno školskog odbora, u tački 2) predlaže da članove upravnog odnosno školskog odbora, 3) daje mišljenje o kandidatu, 4) daje mišljenje o postupku razrešenja direktora, 5) to je ta koja treba da se promeni, pa zatim stav 2. tačka 1) kaže - predlaže jednog člana i daje mišljenje, pa tačka 2) - daje mišljenje, pa tačka 3) - daje mišljenje, pa tačka 4) - daje mišljenje. Uopšte ne vidim zašto bi morao da da saglasnost na izbor direktora. Zašto bi se uopšte nacionalnom savetu davalo takoreći pravo veta na izbor direktora? Vi krećete od pretpostavke, u stvari, da pripadnost manjinama neophodno mora značiti i veću obrazovanost od pripadnike većine? Kakve sve ovo hipotetičke situacije možemo da imamo? Dakle, možemo ovako, prva hipotetička situacija - dva kandidata za direktora ustanove, iz različitih grupa manjina, savet, vrlo je verovatno da neće ni doneti odluku, jer će naravno svako želeti da bude njegov kandidat, odnosno iz njegove grupe manjina; ili recimo druga, šta ćemo ako bude kandidat pripadnik većinskog naroda, koji ima veću stručnost, ali naravno nacionalni savet ne dozvoljava, jer bože moj, nije pripadnik manjine. Znači, možemo imati i takvu situaciju. S druge strane, da li je na kraju krajeva neophodno da ovaj parlament usvoji zakon koji će štititi sve građane Republike Srbije, a više od štetočinske Vlade, koja donosi ovakve zakone, nego ovakav zakon, kakav jeste? Mislim da diskriminacija manjina u Srbiji inače ne postoji. Svi imamo jednaka prava na otkaze, svi jednako loše živimo, i pripadnici manjina i pripadnici većina, zahvaljujući ovoj vladi, zahvaljujući njenoj politici, i zato mislim da postoji diskriminacija Vlade, ali prema svim građanima, ne prema manjinama. Mislim da lična diskriminacija ne postoji. Verujem da bi nam, u svakom slučaju, ovaj zakon bio neophodniji od ovog koji je pred nama. S druge strane, gospodine ministre, imate situaciju Vojvodini, ja sam iz Vojvodine, dolazim iz Novog Bečeja, da recimo devojka koja primera radi završi srednju školu, barem u Novom Bečeju ili Starom Bečeju, odnosno Bečeju kako mi popularno zovemo Stari Bečej, koja završi srednju trgovačku školu, ne zato što je pripadnik većinskog naroda, ne može da dobije posao u svojoj struci trgovini zato što ne poznaje mađarski jezik. Primera radi, jer iz takve sredine dolazim. Verovatno je takav slučaj i sa rumunskim jezikom oko Vršca, sa bugarskim negde dole. Šta je to? To je onda neka obrnuta diskriminacija prema većini? Zašto uporno potenciramo prava manjina kada ona uopšte nisu ugrožena? Može da priča šta ko hoće ovde, prava manjina nisu ugrožena. Prema tome, zašto bi postojalo pravo veta nacionalnog saveta na izbor direktora i to je u osnovi amandman koji sam podneo. Nadam se da ćete ga prihvatiti takvog kakav je.
Minut i 45 sekundi je iskorišćen od vremena poslaničke grupe. Na raspolaganju vam je još devet minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Krasić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je 30 sekundi.
Ova situacija je mnogo komplikovanija, ministre, nego što mislite. Ubacujući ove reči – saglasnost, u stvari pravite situaciju složenog upravnog akta. Za složeni upravni akt potrebna su dva organa u istom rangu. Ovde imate organ koji imenuje, postavlja i bira, državni, i imate nešto što je nedefinisan organ. Ovo ne bi moglo da prođe pravno-logički jednostavno.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Poslanička grupa SRS je iskoristila sve vreme koje joj je na raspolaganju kao poslaničkoj grupi. Na član 11. amandman je podnela narodni poslanik Marina Toman. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Marina Toman.
Dame i gospodo, podnela sam amandman na član 11. tačka 1). Reči - zainteresovani nacionalni saveti predlažu zajedničkog kandidata za člana, zamenjuju se rečima - svaki zainteresovani nacionalni savet predlaže kandidata za člana. Reč je o kandidatu za člana upravnog odbora ustanova učeničkog i studentskog standarda, čiji je osnivač Republika, pokrajina ili jedinica lokalne samouprave. Predloženim amandmanom želeli smo da sprečimo da pojedini nacionalni saveti budu u podređenom položaju u odnosu na druge nacionalne savete u sredinama gde živi više pripadnika različitih nacionalnih manjina, a takvih nacionalnih manjina, pogotovo u Vojvodini, zaista je mnogo. To su sredine gde je više jezika nacionalnih manjina u službenoj upotrebi. Smatramo da svaki nacionalni savet treba da predloži svog kandidata. Predloženo amandmansko rešenje je praktičnije. Nacionalni savet Slovaka najbolje je upoznat sa problematikom Slovaka, kao što je i nacionalni savet Mađara najbolje upoznat sa problematikom Mađara. S druge strane, ovaj amandman nikako nije u suprotnosti da duhom Predloga zakona, kako je to vlada navela u obrazloženju za odbijanje amandmana. On nikako ne isključuje saradnju u nacionalnim savetima. Uostalom i ovaj predlog zakona je nastao, kako to stalno ističete, kao kompromisno rešenje između nacionalnih saveta.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Ako ne, na član 12. amandman su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Dejan Mirović i zajedno Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović, pa narodna poslanica Marina Toman.
Član 12. govori o odnosu nacionalnih saveta nacionalnih manjina i Nacionalnog prosvetnog saveta. Ovde bih htela da nešto iskomentarišem, da je i do sada dosta bila dobra saradnja između nekih nacionalnih saveta i pre nego što je ovaj zakon postojao. Inače, jedan od članova Nacionalnog prosvetnog saveta jeste na predlog nacionalnih saveta nacionalnih manjina. Oni predlože zajedničku listu, pa se onda bira član koji jeste. Dakle, nacionalni saveti već imaju svog stalnog predstavnika u Nacionalnom prosvetnom savetu. Amandmanom predlažemo da se briše tačka 3) koja kaže da nacionalni saveti manjina daju mišljenje Nacionalnom prosvetnom savetu na nastavne programe srpskog jezika, kao nematernjeg. Prvo, ovde terminološki postoji jedan problem. Imate, kada su jezici u pitanju, maternji jezik i strane jezike. Pretpostavljam da ste hteli rečju - nematernji jezik da kažete - srpski jezik kao službeni jezik RS, ali nematernji ne postoji. Postoji maternji i strani. Dalje ide pitanje - zašto se nacionalni saveti ne izjašnjavaju o planu i programu školskom za engleski jezik, francuski, španski itd? Postoji maternji i postoji strani. Dalje, zašto bi se uopšte nacionalni saveti izjašnjavali o nastavnom programu za srpski jezik?
Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Uvažena poslanice, hvala na ovom pitanju. Ovo je jedna od tačaka koja je očigledno izazvala najviše sporenja, a lično smatram i stojim iza toga da je jedno od najpotrebnijih rešenja. Naime, u dosadašnjoj praksi srpski jezik nije u redu stranih jezika, kao što je to francuski, nemački ili engleski. Srpski jezik je u radu službenog jezika koji je utvrđen Ustavom, pa otuda ne može imati ni status kao pomenuti strani jezici. Ova norma je ovde propisana, predložena, pre svega, na osnovu loše prakse, a dobrog zahteva i dobre ideje nacionalnih saveta, koji imaju sledeću praksu - da pošto svi u Srbiji, bili Srbi ili pripadnici nacionalnih manjina, u osnovnoj i srednjoj školi uče srpski jezik, dešavalo se, a i dešava se da dolazi do migracija, jer u osnovnim školama plan i program srpskog jezika za nacionalne manjine koje ga ne izučavaju kao nematernji, nije dobar. Drugim rečima, s obzirom na većinsku sredinu oni ne ovladavaju srpskim jezikom u dovoljnoj meri, pa već od srednje škole, a najdalje od fakulteta, odlaze u matične države, završavaju fakultete i tamo ostaju. Osnovna ideja je da postoji interakcija konsultacije, a ovo vam kažem, i lepo ste pročitali, daje mišljenje. Naprosto samo da se uključi u taj proces, dakle potrebno je da republički organ, država ima podatak, i ima saradnju u tome da li je program iz srpskog jezika takav da ima efekat ili je on pro forme dat da se odslušaju časovi srpskog jezika koji je službeni jezik. Moram da vam kažem da na ovoj normi insistiram, da je ova norma nešto što će izmeniti lošu praksu, a pomoći našim sugrađanima, pripadnicima drugih nacionalnih manjina koji primenjuju da imaju problem, pogotovo mladi naraštaji, sa onim što u školi od srpskog jezika nauče.
Reč ima narodna poslanica Marina Toman.
Ministre, smatramo da ovaj član zakona to neće rešiti, već naprotiv da će pogoršati situaciju kada je u pitanju dalje školovanje. Mogu iz ličnog iskustva da kažem, išla sam u srednju školu na srpskom jeziku, u razredu sam imala kolege i Mađare, Rumune, pored Slovaka i Srba, koji su pre toga pohađali osnovnu školu na maternjem jeziku. Verujte mi, bilo je zaista velikih problema. Zamislite sada situaciju da nastavni program za srpski jezik kao nematernji jezik ne bude ujednačen i da svaki nacionalni savet daje svoje mišljenje. Zamislite situaciju u kojoj Slovaci uče srpski jezik po jednom programu, Rumuni po drugom, a Mađari po trećem. Tačno je da je predlagač predvideo da nacionalni saveti mogu biti osnivači ili mogu u celini ili delimično da im se prenesu osnivačka prava kada su u pitanju obrazovne institucije. Međutim, te institucije sastavni deo mreže obrazovnih institucija u Srbiji. One će imati određenu autonomiju, ali su deo jednog sistema. Svaku nacionalnu manjinu odlikuje određena specifičnost, ali i jedna zajednička karakteristika. Svi su oni zajedno sa većinskim narodom sastavni deo ovog društva. Pri tome se ni na koji način ne ograničavaju prava nas pripadnika nacionalnih manjina, već naprotiv, sprečava jedno konfuzno stanje. Uzmimo npr. samo jednu situaciju kada pripadnik nacionalne manjine po završetku osnovne ili srednje škole odlazi u neku obrazovnu instituciju i nastavlja školovanje na srpskom jeziku. U toj obrazovnoj instituciji on neće biti jedini pripadnik nacionalne manjine. Tu će nastati pravi problemi. Kako uskladiti različito znanje, obrazovanje, različite obrazovne programe? Da li mislite da će se praviti individualni programi prilagođeni svakoj nacionalnoj manjini. Mislim da je to nemoguće. Ne treba bez potrebe getoizirati nacionalne manjine. Oni su sastavni deo ovog društva. Mislim da bi trebalo da prihvatite ove amandmane.
Dva minuta i 25 sekundi od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Željko Tomić. Izvolite.
Upravo to što je moja prethodnica, gospođa Toman rekla, Mađari, Slovaci, Rumuni uče srpski po različitim programima i tu sada nastaje ta komplikacija. Želeći da banalizujem, vi ste odbili ovaj amandman uz obrazloženje koje je suvislo, ne mogu da kažem. Kada pričamo o srpskom jeziku i programu nastave srpskog jezika i mogućeg daljeg školovanja na srpskom jeziku, to je sve u redu. Samo znate šta, ovo može teoretski da se zloupotrebi, ako ovako piše. Deo srpskog jezika nije samo gramatika. Deo srpskog jezika jeste i književnost, jesu i lektire. Nacionalni savet kroz ovo ''određene nacionalne manjine'' može da kaže, izvinite, ovo o boju na Kosovu nije po nama dobro zato što mislimo da je, recimo, Miloš Obilić terorista, a ne junak. Nije to samo gramatika u pitanju. Nastavni program je u pitanju, srpskog jezika, čitav nastavni program. To obuhvata mnogo širi aspekt od gramatike i učenja jezika. Ako ste već toliko komplikovali zakon i u sitna crevca, što kaže narod, išli, mogli ste ovde da odredite na šta tačno mislite, odnosno obrazloženje zašto se odbija amandman da utkate u zakon. Onda ne bismo na ovaj način razgovarali. Može određenoj nacionalnoj manjini da se ne sviđa nešto iz nastavnog programa iz određenih knjiga i lektira srpskog naroda kao većinskog i da kažu ne, mi mislimo da je Gavrilo Princip bio surovi atentator, kao što se negde predstavlja. O tome se radi. Nije to pitanje gramatike suvoparno, nego je mnogo širi problem. Ovde ste mogli ići ovako jasno, bar kao u obrazloženju zašto se odbija ovaj amandman. Mi i dalje insistiramo da se ovaj amandman usvoji i pozivamo sve narodne poslanike da ga prihvate.
Dva minuta i 25 sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Pavle Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor i Tot Tamaš zajedno su podneli amandman kojim predlažu dodavanje naslova iznad člana 13. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Željko Tomić. Reč ima poslanica Donka banović.
Ovaj amandman se odnosi na član 14. koji govori o drugim nadležnostima u oblasti obrazovanja kada su u pitanju nacionalni saveti nacionalnih manjina. Ako ste ovo pažljivo pročitali kao što sam ja, onda ćete videti mnoge nadležnosti, između ostalog je to da nacionalni savet može da predloži osnivaču, znači Republici, AP ili jedinici lokalne samouprave, osamostaljivanje izdvojenog odeljenja škole u kome se nastavi izvodi na jeziku manjine. Prilično dobro poznajem situaciju kada je obrazovanje i kada je mreža škola u pitanju, i mreža škola u Srbiji, u pokušaju je i vrsta racionalizacije. Imali smo ovaj zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, verovatno će biti izglasan u petak, gde se kroz promenu načina finansiranja praktično pokušava i neka racionalizacija školskih mreža. Ima mnogo izdvojenih odeljenja, gde imate po dva, tri, četiri, pet učenika. U tim izdvojenim odeljenjima nastavu pohađaju i deca koja jesu pripadnici nacionalne manjine i deca koja nisu pripadnici nacionalne manjine. Ako se nacionalnom savetu da ova vrsta ovlašćenja da može da predloži osamostaljivanje izdvojenog odeljenja, onda verujte da će svi nacionalni saveti, upravo da bi spasili te tzv. male škole od ukidanja zbog neracionalnosti njihovog funkcionisanja, pribeći ovom mehanizmu. Kada već govorimo o racionalizaciji, znate li kakva je razlika između škole i izdvojenog odeljenja. Razlika je u tome što izdvojeno odeljenje nije opterećeno administracijom. Administracija je zajednička u centralnoj školi, a u izdvojenom odeljenju su učenici i nastavni kadar. Tu nemate direktore, nemate sekretara, nemate posebno računovodstvo. Dakle, ova mogućnost je suprotna težnjama da štedimo, zbog svih nedaća koje su nas zadesile. Juče smo razgovarali o Fondu za zaštitu životne sredine, pa smo imali u obrazloženju da se ne osniva nadzorni odbor zbog efekata svetske ekonomske krize i želje da država štedi. Ako budemo imali sad mnogo novih škola koje su nastale na osnovu izdvojenih odeljenja, onda to neće biti niti racionalizacija, a da ne govorim da čim govorite o izdvajanju, osamostaljivanju itd, da se opet nameće i da će ovaj zakon zbog nekih stvari da nanese dosta štete samim pripadnicima nacionalne manjine zbog toga što će doći na neki način do getoizacije i segregacije. Još je ovde jedna neobična stvar, kada je u pitanju učenik, ovde su sada i odrasli, nacionalni savet daje svoje mišljenje u postupku prekvalifikacije i dokvalifikacije. Ovo mi uopšte nije jasno. Dakle, kakve veze ima što je neko pripadnik, recimo, rumunskog naroda i ima potrebu za kvalifikacijom i dokvalifikacijom, zato što je ostao bez posla pa hoće da na tržištu rada nađe novi posao i on je rešio to da uradi, kakve to veze ima sa nacionalnim savetom? Zašto bi nacionalni savet uopšte imao priliku da se meša u te stvari.
Dva minuta i 45 sekundi je iskorišćeno vreme poslaničke grupe.
Dakle, želim da se osvrne na član 14. tačka 7), na koju je poslanička grupa Demokratske stranke Srbije napisala amandman. Dakle član 12. i član 14. ovog zakona zaista bih posmatrala kao doprinos regulatornoj konfuziji koju ovaj zakon treba da proizvede i da napravi takve efekte. Ono što primećujem, prosto vidim da to dodvoravanje nema granice, ide se do takvih smešnih detalja da zaista ovaj član moramo da prokomentarišemo obe iz poslaničke grupe. Dakle, ovde je tačka 7), dakle, nacionalni savet ima nadležnost – da daje mišljenje o postupku utvrđivanja broja učenika za upis u srednju školu, kao i u postupku davanja saglasnosti na broj učenika za sticanje stručne osposobljenosti, prekvalifikacije, dokvalifikacije i specijalizacije. Molim vas, to su čiste pedagoške kategorije. Koliko će učenika biti u jednom odeljenju odlučuje struka, ne odlučuje nacionalni savet. Nema potrebe da se daje nadležnost nacionalnom savetu da se petlja u ono što nije njegovo. Dalje, prekvalifikacija, dokvalifikacija i specijalizacija; želim da uradim specijalizaciju u oblasti pedagogije za koju sam stručna i treba da se javim nacionalnom savetu da dobijem to odobrenje. To je potpuno smešno. Vi pretvarate jednu nacionalnu manjinu u geto. Izolujete ljude. Život se ne zaustavlja time što ćete napraviti zakon u kome svaki čas možete da trknete do nacionalnog saveta. To najbolje pokazuje ono što mi govorimo. Vi zapravo imate nameru da politizujete sve ovo, da političke stranke, koje će biti zapravo iza nacionalnih saveta, predstavljaju nekoga ko će odlučivati – da li ću da uradim specijalizaciju, da li ću da idem na kinološki ispit. Molim vas, nemojte praviti apsurd od zakona, nema potrebe za ovim. Ovaj zakon je potreban, ali ajde da se ograničimo na ono što je njegova mera.
Dva minuta i sedam sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima gospodin Čiplić.
Predlažem da zajedno pročitamo kako glasi ova norma - daje mišljenje, ne odobrava. To mišljenje može biti i negativno. To negativno mišljenje, onoga kome inicijalno i pripada i kod koga ostaje nadležnost, ne obavezuje. (Donka Banović, sa mesta: Zašto onda piše da se daje mišljenje?) Iz prostog razloga što, kao i kod one tačke 3), kada govorimo o davanju mišljenja na plan i program srpskog, kao nematernjeg jezika, potrebna je interakcija i komunikacija sa nadležnim državnim organima. Mi moramo da priznamo da često u Beogradu ili Novom Sadu, dakle u sedištima vlasti često periferno locirani problemi teško pronalaze rešenje, mada je rešenje vrlo jednostavno. Dakle, davanjem mišljenja smo samo želeli da uspostavimo komunikaciju i vezu u situacijama kada određeni broj ljudi trpi ili teško ostvaruje neka svoja prava. Ovo je takođe stvar iz prakse i niko neće imati obavezu naravno da ide kod svog nacionalnog saveta, predsednika nacionalnog saveta, da bi dobio ikakvo odobrenje, pošto ovde jasno piše da nacionalni savet daje mišljenje onome ko ima nadležnost. Ponavljam, kada neko daje mišljenje to nije ništa meritorno, to je savetodavno, a svrha je zapravo ta komunikacija koje sada nema. Ponavljam, osnovna ideja, osnovna intencija, a upoznao sam se sa velikim brojem tih slučajeva otkako sam ministar, jer su mi dolazili nacionalni saveti, da često jedan problem koji dugo traje vrlo je lako moguće rešiti, samo da je ove komunikacije.
Da li još neko želi reč? (Da.) Gospođa Banović. Izvolite.
S obzirom da nemam pravo na repliku verovatno, jeste da ne predsedava gospođa Čomić, koristiću vreme poslaničke grupe. Ministre, da li mi da shvatimo da u svakom stavu i članu gde vi kažete „nacionalni savet nacionalne manjine daje mišljenje“ da je u stvari to vaša težnja da poboljšate komunikaciju, osnovnu komunikaciju između nacionalnog saveta i određenih državnih organa, jer ste vi to meni upravo rekli? Dakle, da je to davanje mišljenja, da nije obavezujuće. Takođe znam, imam iskustva iz ove oblasti. Sećam se pre jedno dve godine, bila je u pitanju afirmativna akcija, kada je jedna nacionalni savet imala nekoliko različitih spiskova kada je bio u pitanju upis određenih pripadnika nacionalne manjine, mislim da su bile i srednje škole i fakulteti u pitanju. Govorim da se ovi neki stavovi mogu veoma, i te kako, zloupotrebiti u praksi. Vi ovde kažete, svako će tumačiti ovaj zakon, „daje mišljenje“ i to vi tumačite – da taj organ ne mora da primi k znanju to mišljenje. Šta ćete dobiti kao reakciju jednog ili više nacionalnih saveta, kada vam se požale da taj organ ne prihvata ono što mi kažemo ili mislimo o određenoj stvari?
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podnela narodni poslanik Jelena Budimirović. Izvolite, gospođice ili gospođo Budimirović.
Gospođica, hvala vam. U ime poslaničke grupe Napred Srbijo Srpske napredne stranke podnela sam amandman kojim predlažem brisanje tačke 10) u članu 14. Tačka 10) kaže – da je, između ostalog, u nadležnosti nacionalnog saveta u oblasti obrazovanja da daje mišljenje u postupku raspodele sredstava iz budžeta Republike Srbije, AP i jedinice lokalne samouprave, koja se dodeljuju putem javnog konkursa ustanovama i udruženjima u oblasti obrazovanja. Srpska napredna stranka smatra da ovo ne treba da bude u nadležnosti nacionalnog saveta. Nacionalni saveti ne mogu da daju mišljenja ko treba da dobije sredstva iz budžeta Republike Srbije, AP i jedinice lokalne samouprave, koja se dodeljuju putem javnog konkursa. Smatramo da ta sredstva treba da budu dodeljena onome ko ima najbolji program. U obrazloženju kažete da je mišljenje savetodavnog, a ne obavezujućeg karaktera. To opet ne menja ništa. Nacionalni savet neće direktno odlučivati, ali će odlučivati na indirektan način. Takođe, smatramo da postoji mogućnost eventualne zloupotrebe prilikom dodele sredstava. Država treba da pomogne manjinama, da im omogući da konkurišu, ali ako se nacionalnim savetima da privilegija, čemu onda raspisivati javni konkurs? Javni konkurs bi trebalo da obezbedi ravnopravnost svih institucija, a ne privilegiju, ne prednost da neko, kako vi kažete, samo dajem mišljenje koje nikako ne može biti objektivno, a u stvari odlučuje o raspodeli sredstava. Pošto niste prihvatili ovaj amandman, predlažem da ukinete instituciju javnog konkursa. Organi državne uprave neka odrede visinu sredstava koja mogu da izdvoje iz budžeta, a nacionalni saveti će odlučiti kojoj ustanovi, udruženju u oblasti obrazovanja ona treba da pripadnu. Još nešto mi je zasmetalo u ovoj tački 10. Predloga zakona, napisali ste - autonomne pokrajine u jednini. Ne mislim da je to tendenciozno s vaše strane, ali vas ubuduće molim da vam se takve pravopisne greške ne ponavljaju, jer dolazim iz Vojvodine i podsetila bih vas da Srbija ima dve autonomne pokrajine, Kosovo i Vojvodinu.
Još neko? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić, koji istovremeno ima i reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, moj amandman se odnosi na učešće u upravljanju ustanovama kulture. Prelazimo na onaj deo u zakonu koji se odnosi na kulturu. Što se SNS Tomislava Nikolića tiče, mi smo potpuno saglasni sa ovom normom koju ste u zakonu dali, da nacionalni saveti mogu da imenuju jednog člana upravnog odbora. Smatramo da je to jako dobranorma, ali u nastavku i u razradi ovog člana mislimo da je napravljen jedan ozbiljan propust, odnosno data je mogućnost svakom nacionalnom savetu da imenuje po jednog člana u upravni odbor neke kulturne institucije, za koju smatra da je od posebnog značaja, za koju ima interes. Mislim da nas to u pojedinim sredinama stavlja u situaciju da ćete imati više članova upravnog odbora imenovanih od strane nacionalnih saveta nego od strane lokalne samouprave, odnosno neće doći do toga, jer će lokalne samouprave reagovati, menjaće statute, pa će imenovati veći broj članova upravnog odbora. Sve u svemu, dolazićemo do jednog tela koje je jako glomazno, jako nefunkcionalno i smatramo da je ovaj deo u ovom članu 16. potpuno nepotreban, da jedan predstavnik nacionalnih saveta, onaj iza koga svi stanu, može u potpunosti da predstavlja sve nacionalne savete, a najčešće se radi o sredinama koje su višenacionalne, koje su kroz neki javni i politički život već afirmisale pripadnike nacionalnih manjina i oni se samim tim već nalaze u tim institucijama, pa nam se čini da ste možda sa nekim normiranjem preterali u ovom članu i da bi trebalo prihvatiti ovaj amandman.
Na član 17. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 17. govori o tome koje su druge nadležnosti nacionalnog saveta u oblasti kulture i kaže da nacionalni savet utvrđuje koje su ustanove i manifestacije u oblasti kulture od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj posebnosti i nacionalnog identiteta određene nacionalne manjine. U ime SRS-a tražila sam da na kraju ovog teksta stoji - u skladu sa Ustavom i drugim zakonima Republike Srbije. Vi ste mi u svom odgovoru rekli da se to podrazumeva. Hoću da vam kažem da se to ne podrazumeva, jer da se podrazumeva ne bi vam ovaj zakon ni trebao. Dakle, mi smo doneli masu zakona koji regulišu ovu materiju nacionalnih manjina, i kroz zakon o upotrebi zastave, himne, državnim praznicima, o osnovnom i srednjem obrazovanju, visokom obrazovanju, kulturi, Zakon o sprečavanju diskriminacije itd. Po meni je ovaj zakon potpuno suvišan i jeste zaista donet u političke svrhe i to će vreme da pokaže, čista instrumentalizacija nacionalnih manjina, ali dobro. Ako je već tako kako vi kažete da se podrazumeva, zašto se onda ne podrazumeva i preambula Ustava koja govori o tome da državni organi imaju obavezu da u skladu sa Ustavom na Kosovu i Metohiji obezbede prisutnost države Srbije, nego se upravo dešava obrnuto, nacionalne institucije i nacionalne ustanove sa Kosova i Metohije se povlače u unutrašnjost Srbije, kao što je to Koordinacioni odbor MUP-a Srbije. Moram da vam kažem za kraj da mene kao Srpkinju, bilo je ovde diskusija na tu temu, veoma me vređa proslava nacionalnog praznika Dana zastave u Bujanovcu, Preševu itd, kao i svakog Srbina, mislim. A vi sada razmislite dobro šta ovim zakonom i usvajanjem nekih amandmana dalje omogućavate onima koji ne misle dobro državi, iako smo proglasili i proklamovali građansku državu, dakle da smo svi jednaki i sa istim pravima.
Na član 17. amandman je podnela narodni poslanik Marina Toman. Nije tu. Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? Gospodin Aligrudić, izvolite.
Dakle, ovde se opet vraćamo na ono pitanje o kome smo razgovarali pre nekih 45 minuta. To je pitanje korpusa prava nacionalnih saveta i šta oni mogu sve da učine. Rekli ste od nadležnosti u oblasti obaveštavanja da imaju osnivačka prava i videli ste ta osnivačka prava na jedan način koji nije nelogičan, sa aspekta vašeg razmišljanja, pa i sa nekog mog aspekta razmišljanja o tim stvarima to je prvo što bi mi palo na pamet, da im se omogući da osnuju privredno društvo ili kakvu ustanovu koja bi mogla da osnuje glasilo. Šta je međutim ovde problem? Ovde je problem što se nacionalni saveti u ovom kontekstu doživljavaju kao par ekselans politička tela. Na nacionalne savete će očigledno imati uticaj, a njihovo formiranje, politički subjekti, pre svega političke stranke koje reprezentuju interese nacionalnih manjina u određenim područjima države. Slažem se da je potpuno svejedno da li je to Vojvodina ili neki drugi kraj naše zemlje. Ako je u pitanju politički uticaj, nije teško izvesti zaključak da i onda ispunjavajući ovu pravnu normu iz člana 18. zakona, pojedine političke stranke nacionalnih manjina su imale na ovaj način blanko politički uticaj na realizaciju i ostvarivanje javnog glasila. Mislim da to nije ni fer ni korektno. Mislim da to nije u duhu, ni u skladu sa našim pravnim sistemom. Onda se vraćamo na to kako čitamo odredbe člana 75. stav 2, pa se kaže - putem kolektivnih prava pripadnici nacionalnih manjina, misli se na pripadnike nacionalnih manjina, niko ne govori o političkim strankama, ali svakako moramo voditi računa o načinu i mehanizmu kako se prave nacionalni saveti, o onome što ste predložili u zakonu, one dve forme na koji način se to da realizovati, pa onda nije teško doći do zaključka ko će imati predominantnu ulogu u funkcionisanju nacionalnih saveta. Onda se kaže - pripadnici nacionalnih manjina, neposredno ili preko svojih predstavnika, što je ovde slučaj, učestvuju u odlučivanju ili sami odlučuju o pojedinim pitanjima vezanim za svoju kulturu, obrazovanje, obaveštavanje i službenu upotrebu jezika i pisma, u skladu sa zakonom. Hajde sada da vidimo kako ste vi odavde iz ove ustavno-pravne norme izvukli zaključak da nacionalni saveti treba da osnivaju privredna društva ili ustanove, a sa ciljem da one postanu osnivači javnih glasila, jer se samo na taj način može javno glasilo i osnovati. Zaista ne mogu to da pronađem ovde, pored najbolje volje, niti mogu da vidim da je način na koji se utiče ili odlučuje o pojedinim pitanjima, ili učestvuje u odlučivanju o pojedinim pitanjima vezanim za obaveštavanje, da se to može činiti na ovaj način i da je to ono što proizilazi iz duha ustavne norme. Ako to pravilo primenite u ovom slučaju, onda ste učinili nešto što bi bila ne pozitivna diskriminacija, nego flagrantna diskriminacija građana Srbije u ovoj oblasti. Mislim da ova odredba čak ne može pretrpeti ni ustavnu proveru. Kada bi Ustavni sud radio na način na koji treba da radi Ustavni sud jedne države, on ovakvu normu ne bi ostavio u pravnom životu. Naravno, možemo čitati jedan isti propis na nekoliko načina. Stara je izreka - tri pravnika, pet mišljenja. Nisam sklon tome da odredbe koje se tiču ljudskih prava, a svakako i prava nacionalnih manjina, u tom kontekstu tumačim restriktivno i to ne bih nikad činio. Ali, mislim da se ovde ne radi o nerestriktivnom tumačenju, nego se ovde radi o jednom tumačenju koje se izvodi iz nekih političkih motiva koje vi očigledno, ne vi lično, nego mislim na konstelaciju na vlasti, ima u kontekstu određenih dogovora sa pojedinim političkim strankama u Srbiji, a ne nacionalnim manjinama. Tu vrstu dijaloga vi ne možete ni da napravite, prosto niste za to ni sposobni, ne vi lično, nego sa pozicije vaše u državi, niti to postoji kao mogućnost. Vi ste, dakle, ovde uveli nešto što bi bila diskriminacija ostatka Srbije, što bi bila diskriminacija i lokalne samouprave, čak i mimo onih propisa koje Zakon o lokalnoj samoupravi obezbeđuje u određenim slučajevima kada su u pitanju one opštine u kojima postoje nacionalne manjine. Mislim da ste se ovde preigrali. Mislim da ste ovde otišli korak dalje, a neko nesebično zalaganje za to da se ne nacionalnim manjinama, nego čitaj političkim strankama, šta god vi rekli, ovo je vrlo jasno, obezbedi dominantan uticaj u medijskoj sferi, i to na ovaj vrlo neposredan način, to ste prosto mogli učiniti na neki drugi način, ali se niste setili, da vas mi učimo kako, danas nam ne pada na pamet. Da smo mi na vlasti, verovatno bi našli odgovarajući kompromis koji bi bio u skladu sa Ustavom i koji bi bio u skladu sa pravnim poretkom. Još jedna stvar. Vi ste ovde rekli u članu 18 - nacionalni savet može, na način utvrđen zakonom, samostalno, verovatno ovim zakonom, pošto ne vidim na koji drugi zakon preferirate, samostalno ili zajedno sa drugim pravnim licem osnivati ustanove i privredna društva za obavljanje novinsko-izdavačke i radio-televizijske delatnosti, štampanja, reprodukcije snimljenih medija i vršiti prava i obaveze osnivača. Hoćete da nas ubedite da ste ovim ograničili pravo nacionalnih saveta da kada osnuju privredno društvo da ga mogu isključivo registrovati za ove svrhe. Kako to i zašto? To ne mogu da razumem, pored najbolje volje. Dakle, sa druge strane, kako ih možete u tome ograničiti? Gde vam Ustav daje pravo da ijednom subjektu u ovoj državi, pa makar to bio i nacionalni savet, ograničite pravo na ove oblasti? Zašto oni ne mogu osnovati privredno društvo da se bavi nečim drugim? Možda i mogu. Zaboravili ste još jednu odredbu člana 75. Ustava i jedan deo rečenice koji sam pročitao, gde se kaže - učestvuju u odlučivanjuili sami odlučuju o pojedinim pitanjima vezanim za kulturu, obrazovanje itd. neposredna ili preko svojih predstavnika. Ovde se radi o nacionalnim savetima. Svaki pripadnik nacionalne manjine, svaka nacionalna manjina se može organizovati kroz ove oblike, a može se organizovati i na druge načine, a osnivanje glasila u Srbiji je slobodno, osnivanje privrednih društava je slobodno, ono ne može podlegati, sem onim opštim ograničenjima, nikakvim drugim ograničenjima, niti se ovakim zakonom one mogu postaviti. Dakle, ako ste me pažljivo slušali, s koje god strane da okrenete ovo i kakvu god apologetiku primenite, ono će pokazati jednu izvesnu šupljinu. Dakle, jednostavno mislimo da ova odredba kako je predviđeno nije dobra, da ne proizvodi svoj pravi efekat i pravi smisao za zadovoljenje interesa pripadnika nacionalne manjine koja treba da zaštite svoja prava garantovana Ustavom, nego će se u praksi izvestiu izvesnu vrstu lokalnom medijskog terora pojedinih političkih grupa. To je ono što će se u praksi pokazati, čak i suprotno volji pojedinih pripadnika manjinskih zajednica, a mislim da to ne bi trebalo da bude cilj zakona kojim se razrađuje odredba člana 75. Ustava. Mi bismo uvekbili spremni s vama i s bilo kim da razgovaramo o punoj meri realizacije svih prava iz Ustava, čaki nešto što u Ustavu i ne piše, ukoliko ta proširena prava mogu biti od koristi pripadnicima nacionalne manjine. Moramo jako voditi računa o tome šta pišemo, jer naoko zadovoljavanje nekih potreba koje ovako na prvi pogled deluje na način kako ste vi to predvideli, vrlo lako kasnije može da se izvrgne u svoju suprotnost, pa kada se to u praksi dogodi, onda ćemo mi ili vi, ili već ko god bude bio na toj poziciji tog dana kada to pokaže svoju suprotnost, razmišljati o tome kako da norme promenimo, a da one te svoje negativne efekte u realnosti ne iskazuju. To je ono o čemu treba misliti u startu, a ne kada se stvari počnu dešavati. To je ono zbog čega smo mi bili vrlo oprezni kada je reč o ovoj odredbi i zbog toga smo bili vrlo kritični kada je reč o ovoj odredbi. Zato i postoje ovakvi amandmani koje smo mi podneli. Na vama je da ih prihvatite ili ne, na vama je da date apologetiku koja vam odgovara, ali mi mislimo da ovo nije dobra norma.
Gospodin Čiplić ima reč. Izvolite, gospodine Čipliću.
Mislim da je u ovakoj raspravi najbolja metodologija kada imamo dilemu da vidimo šta kaže Ustav. Ustav nešto malo kasnije od tog člana 75. ima član 79, koji nabraja kakva to prava imaju pripadnici nacionalnih manjina. Kaže - pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo, pa nabraja, i negde pri kraju kaže - na osnivanje sopstvenih sredstava javnog obaveštavanja u skladu sa zakonom. U velikoj meri sam deo vaše rasprave zapravo shvatio kao argumentaciju za ovakav član, za ovakvo rešenje, jer našli smo se u situaciji da medijski zakoni, koji generalno sistemski regulišu ovu oblast, jednostavno ništa ne govore o ovom ustavnom pravu nacionalnih manjina. Kada smo napisali ovu odredbu stava 1. člana 18, onda smo u velikoj meri, ponavljam, imali u vidu praksu koja postoji na osnovu zakona o prenosu i utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine iz 2001. godine i pokrajinskih akata, onoga što već jeste deo nadležnosti nacionalnih saveta koji su se registrovali na teritoriji AP Vojvodine, a u nizu mogućih rešenja ovo smo odabrali. Nismo otišli korak dalje, računajući da će u nekoj budućoj izmeni medijskih zakona ova procedura, odnosno propuštanje pravljenja ove pravne praznine sada već, s obzirom na ovaj zakon, biti uvaženo, pa će na određeni način obezbediti obaveštavanje kao deo prava na samoupravu. Mi naprosto nismo ni hteli, a ni smeli da uđemo u proces, pravno jesmo bili u mogućnosti, kroz leks specijalis, kroz odredbe ovog zakona, da medijske zakone sada dopunjavamo na ovaj način. Samo smo konstatovali tu činjenicu i eventualno dali jedan modalitet ne samo u oblasti televizije, nego uopšte, u oblasti informisanja, kako da nacionalni saveti realizuju ovo svoje ustavno pravo. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Replika, samo kratko.)
Gospodin Željko Tomić ima reč.
Gospodine Čipliću, insistiram da mi odgovorite na ovo pitanje. Ponoviću stav 1. člana 18 - nacionalni savet može, na način utvrđen zakonom, samostalno ili zajedno sa drugim pravnim licem osnivati ustanove i privredna društva za obavljanje novinsko-izdavačke i radio-televizijske delatnosti, štampanja i reprodukcije snimljenih medija i vršiti prava i obaveze osnivača. Razumem vašu nameru. Ali, da li ste smetnuli s uma da je na ovoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije u toku još donošenje ili dao bog nedonošenje još jednog zakona, medijskog zakona, izmene i dopune zakona o javnom informisanju, gde piše da osnivač mora da uplati depozit od 50 hiljada evra? Nigde ne piše da će nacionalni saveti biti izuzeti od toga, ništa niste o tome pisali u zakonu, niste se dogovarali sa ministrom ili Ministarstvom kulture i informisanja, gospodinom Bradićem. Podsetiću vas da je on rekao nedavno da je on taj zakon pravio u saradnji sa Ministarstvom pravde, pa su ga ljudi iz Ministarstva pravde demantovali da nikakve saradnje nije bilo. Pitam vas - šta se to u Vladi Srbije događa? Da li ste se vi dogovarali sa njim ili jednostavno nema dogovora, da li ste možda u svađi, da li ste u nekim nesporazumima vi u Vladi Republike Srbije? Zanima me - medijski zakoni ne govore ništa o ustavnom pravu nacionalnih manjina, govorim o ovom pitanju. Da, to je tačno, ali govore, evo ovaj koji je na dnevnom redu, na ovoj sednici isto, govore o osnivačkim pravima, 50.000 evra depozit. Da li će to nacionalni saveti preko ministarstava ili preko privrednih društava, u šta ih vi pretvarate, moći to da urade? Da li ste razmišljali o regulisanju toga? Taj skaradni i skandalozni zakon za koji se toplo nadam da ne može da ugleda svetlost dana u Republici Srbiji predviđa depozit od 50.000 evra za osnivača. Molim vas da pred javnošću Srbije kažete da li vi kao ministar za ljudska i manjinska prava možete da garantujete da će nacionalni saveti biti u stanju da uplaćuju te depozite samostalno, kako ovde piše, ili zajedno sa drugim pravnim licem.
Gospodin Aligrudić, ponovo. Izvolite.
Hteo bih repliku na ministrovo izlaganje, ako ne koristio bih vreme grupe.
Nema osnova za repliku.
Onda bih koristio vreme grupe. Dakle, vi ste naveli odredbu člana 79. Ustava u kojoj između ostalih prava na očuvanje posebnosti stoji i ova mogućnost, odnosno ovo pravo, da se praktično osnivaju sredstva javnog obaveštavanja. Znate, sredstva javnog obaveštavanja mogu biti razna. Postoji krovni zakon koji se bavi pitanjem javnog obaveštavanja i javnih glasila i on utvrđuje određena pravila igre. Zaista, mi ne znamo šta će biti rezultat glasanja o zakonu informisanja, kao što je moj prethodnik rekao, i zaista ne možemo znati hoće li se usvojiti amandman Vlade, kojim se briše ona skandalozna iz odredbe člana 1. o 50.000 evra osnivačkog uloga, a čak i da se to ne izbriše ostaju odredbe koje su veoma teške za svakog osnivača, za koga se podrazumeva da je vrlo bonitetno privredno društvo i koje može da izdrži da ni po jednom osnovu ne bude više od 90 dana u blokadi za prethodnu godinu, kako ne bi došlo u priliku da jednostavno ipso fakto ugasi svoje glasilo. Tu ne postoji nikakve zaštitne odredbe. One su praktično upućujuće u ovom delu. S druge strane, zaboravljate ono na šta sam dao primedbu. Primedbu sam dao na to što ste se setili da je osnivanje nacionalnih saveta idealna prilika da se nacionalnim savetima, kao takvim, kao ekskluzivno političkim telima, daje ovaj prerogativ. Kada se pominju sva ova prava na očuvanje posebnosti, sva se ona mogu i neposredno ostvarivati, neka ne, ali neka mogu. Niko, na kraju krajeva, i mimo ovog zakona ne brani pripadnicima nacionalnih manjina da osnuju svoje glasilo i da u tom glasilu zastupaju neke interese koje oni vide radi očuvanja svoje posebnosti, ali to ne znači da oni to pravo moraju da ostvare. Smisao ustavne odredbe je upravo u suprotnom, da im se to ne može onemogućiti. Dakle, da ne može niko u ovoj državi sprečiti nekoga da tako šta učini, ali i dalje stojim na stanovištu da odredba koju se napisali u stavu 1. člana 18. nije dobra odredba.
Narodni poslanik Olena Papuga podnela je amandman kojim se posle člana 19. dodaje naslov i novi član 19a. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta, koja želi reč. Izvolite.
Član 23. predloga ovog zakona predviđa da Republika Srbija, AP i jedinice lokalnih samouprava, na inicijativu nacionalnih saveta, mogu da prenesu osnivačka prava na obrazovne ustanove, ustanove kulture ili ustanove koje se bave javnim informisanjem, naravno kada su u pitanju poslovi koji se odnose na nacionalne manjine. Onda kažete da ugovor uređuje prava upravljanja koja se prenose i godišnji obim sredstava koja se obezbeđuju u budžetu Republike, pokrajina ili jedinice lokalne samouprave za finansiranje delatnosti ustanove. Mi u SRS mislimo da ovo nije dobro rešenje i mi smo predložili da se finansiranje ustanova, ovih koje sam na početku napomenula, vrši na osnovu udela u osnivačkim pravima, zato što finansiranje obrazovnih, kulturnih i informativnih ustanova mora da bude u skladu sa osnivačkim pravima. Govorili smo danas ceo dan, pogotovo u prepodnevnom delu, da ovaj zakon ne obavezuje na postojanje nacionalnih saveta. On otvara mogućnost, da li će takvi saveti da se formiraju, to zaista ne bi trebalo da bude posebna briga nikog, osim onih koji eventualno žele da ga formiraju. Kažete da se ovakav amandman ne prihvatate jer u toj situaciji nacionalni savet nema sopstvenih sredstava i na njega se prenose osnivačka prava, a ne i obaveze za finansiranje delatnosti, što mi amandmanom predlažemo. Dakle, da li imaju sredstava ili nemaju nacionalni saveti, to zaista nije briga i problem ovog zakona. Na određen način je zakon to regulisao i to što je predviđeno ovim zakonom trebalo bi da bude dovoljno. Naravno da će nacionalni saveti da se finansiraju iz donacija, iz nekakvih dobrovoljnih priloga i članova itd. Iz tih sredstava mogu da rade u okviru ovog zakona šta god hoće, a ako nemaju sredstava, onda to zaista ne može da se prenese. Zamislite da nacionalni savet u nekom malom gradu, gde predstavnici jedne nacionalne manjine imaju možda nacionalni savet od 15 članova i oni dobiju u jednoj školi jedan deo gde mogu da obavljaju nastavu na svom jeziku...
Već govorite minut i 30 sekundi više. Na član 23. amandman je podneo poslanik Dragan Stevanović. Izvolite.
Gospodine ministre, danas ste izrekli jednu rečenicu koju zaista SRS može da podrži, a to je da je Srbija ponosna na 23 manjine koje u Srbiji postoje. Srbija svakako ne može da bude ponosna na ovaj zakon, nije dovoljno dobar i površan je. Mislim da sve ono što se generalno, pa i u pojedinostima može izneti kao primedba na ovaj zakon, da je sublimirao i na jedan eksplicitan način izneo kolega Aleksandar Martinović i rekao bih slobodno da je nacrtao šta to sve nije dobro u ovom zakonu. Što se tiče mog amandmana, on sledi amandmanu gospođe Radete i kompatibilan je sa njim i sa našim stavom. Nismo osporili pravo da se osnivačka prava prenesu na neke ustanove, ali smatramo da u članu 23. niste dovoljno razvili odgovornost onih na koje će se ta prava preneti. U mom amandmanu sam predložio da se u pogledu budžetskog finansiranja, koje se odnosi na materijalni položaj ustanova, ''u pogledu budžetskog finansiranja'' briše. Zašto? Činjenica jeste da će se nacionalni saveti finansirati iz budžeta od nacionalnog do lokalnog nivoa, ali kada nekom poverite prava, onda mora i neka odgovornost da proističe iz tih prava. Neko će imati osnivačka prava nad nekim ustanovama u koje se ulagalo, koje su decenijama stvarane. U ovom članu se nikako u tom smislu, naročito u smislu materijalnog položaja, posle prenosa prava tih institucija ne prepoznaje odgovornost onih na koje će se osnivačka prava preneti. Najlakše je sve stovariti na budžet. Nacionalni saveti se neće finansirati samo iz budžeta. Koliko vidim u zakonu finansiraće se iz donacija i drugih prihoda, pa smo želeli da u skladu sa učešćem u osnivačkim pravima materijalna odgovornost za stanje ustanova bude proporcionalno podeljena.
Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 28. amandman su podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč?
Sa članom 28. počinje poglavlje šesto, koje govori o izboru nacionalnih saveta, koje u načelu i svi koji su pročitali znaju da predlagač predlaže dva načina izbora, neposredan i posredan ili direktnim izborima za teritoriju cele države i neposredno putem elektorskih skupština. Prvo, kroz niz amandmana smo predložili da se svaki član koji opisuje neposredan izbor briše, zato što duboko verujemo da nacionalne savete treba birati posredno kao i do sada, putem elektorskih skupština. Pre svega, zato što na ovaj način kršite Ustav i namećete obavezu pripadnicima nacionalnih manjina da se izjašnjavaju, a prema Ustavu nisu dužni da se izjašnjavaju o svojoj nacionalnoj pripadnosti, da se upisuju u poseban birački spisak i, ako ispune uslov da se upiše 50% minus 20%, da će se održati neposredni, odnosno direktni izbori. Ukoliko se taj uslov ne ispuni, onda se ide na ovaj drugi način. Drugo, dajete nacionalnim savetima, odnosno manjinama pravo da odluče se koji način izbora će upotrebiti. To takođe nije dobro, zato što je to kao da na lokalnim izborima kažete lokalnoj samoupravi da sama odluči koji će način izbora da primeni, da li će to biti proporcionalni ili većinski. Tu se pravi u startu razlika. Da li će oni nacionalni saveti koji budu birani putem elektorskih skupština biti na istoj ravni? Imaćete praktično elektorske skupštine kao rezultat nemogućnosti formiranja posebnog biračkog spiska, da li to znači da će postojati nacionalni saveti prvog i drugog reda, jer drugi elektorski izbor tog saveta proizilazi iz činjenice da nemate dovoljno pripadnika te nacionalne manjine koji se nalaze na tom posebnom biračkom spisku.
Na član 28. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su Olena Papuga i zajedno Kenan Hajdarević i Judita Popović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, kolege narodni poslanici, član 28. govori o tome na koji način mogu biti održani izbori za nacionalne savete i govori dalje pod kojim uslovima će biti održani neposredni izbori za nacionalne savete. Ovaj stav govori da će neposredni izbori za nacionalne savete biti održani onda kada se u vreme raspisivanja izbora u posebni birački spisak upiše 50% pripadnika nacionalnih manjina po rezultatima poslednjeg popisa i to sve umanjeno za 20%. To praktično znači da u posebni birački spisak treba biti upisano 40% pripadnika nacionalnih manjina prema popisu plus jedan. Nadalje, prema odredbama ovog zakona formiranje posebnih biračkih spiskova i uopšte izbor za nacionalne savete zadovoljen je jedan od osnovnih principa, a to je princip dobrovoljnosti. Dakle, pripadnici manjina nemaju obavezu da se upisuju u posebne biračke spiskove i da se nacionalno izjašnjavaju, već se to smatra kao njihovo pravo, što će činiti u obrascima koje propisuje Ministarstvo za ljudska i manjinska prava i pred organom državne uprave će se upisivati u poseban birački spisak. Ovde nema nikakve obaveze u vezi upisivanja pripadnika nacionalnih manjina u posebne biračke spiskove. Smatram da ovaj broj od 50% minus 20% je zaista veliki broj i on će praktično biti neizvodljiv. Taj broj od 50% umanjen za 20% teško će se dostići, s obzirom na činjenicu da višepartijski sistem u Srbiji funkcioniše 19 godina i ni dan-danas nemamo validne i ažurne opšte biračke spiskove, a posebne biračke spiskove smatram da će biti još teže formirati. Zato sam podnio amandman, jer smatram da su neposredni izbori demokratijski i da će nacionalni saveti izabrani na neposrednim izborima imati veći legitimitet. Umesto 50% predlažem da stoji 20% prema rezultatima poslednjeg popisa. U tom slučaju dovodim na neki način u ravnotežu neposredne i posredne izbore, odnosno izbore putem elektorske skupštine. Tako na primer kod pripadnika nacionalnih manjina čiji je broj prema poslednjem popisu iznad 100.000 potrebno je 100 elektora, što znači da svaki elektor treba da sakupi 100 potpisa, da 10.000 birača na posredan način učestvuje u izbornom procesu. Amandmanom koji predlažem u izbornom procesu, u najgorem slučaju, ako je pripadnika nacionalnih manjina 100.000, u izbornom procesu biće uključeno 20.000 birača s pravom glasa. Ako uzmemo u obzir način na koji se formiraju posebni birački spiskovi, smatram da će od birača koji budu upisani na poseban birački spisak na ovaj način najmanje 90% učestvovati u izbornom procesu, a to znači da će u svakom slučaju taj broj biti veći u odnosu na elektorski način glasanja.
Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Moj amandman je sličan kao i Bajramov. Gospodine Čipliću, ako prilikom donošenja Ustava RS nijedan blistavi um nije čak ni pomislio da u Ustav RS predloži elektorsku skupštinu kao način izbora narodnih poslanika, onda stvarno je čudo zašto se išli na ovakva rešenja, tim pre što kod cele Srbije se primenjuje princip jedan čovek, jedan glas, kao vrhunac demokratije i učešća građana u demokratiji, u izborima, u upravljanju i ostvarivanju prava suvereniteta, a kod pripadnika nacionalnih manjina za izbor nacionalnih saveta uvodite nešto što jednostavno mislim da je nedozvoljeni izuzetak. Ako imamo ovakav parlamentarni sistem, ovakav izborni sistem u Skupštini, on po logici treba da se prenese na sve organe, kako državne, tako i paradržavne ograne. Zar je moguće da se za skupštinu ili savet mesne zajednice organizuju neposredni tajni izbori, a za ovo što kažete da je tako značajno, kao nacionalni savet, idete na elektorske skupštine? Amandmanom sam predložio nešto što ima cilj da omogući da se što veći broj nacionalnih saveta neposredno bira, a ne na elektorskim skupštinama. Korišćena je jedna matematika koja uzima u obzir da prema poslednjim podacima popisa u tom broju se nalaze i maloletni, i neka druga lica, a da izborno pravo imaju samo oni koji na dan izbora imaju 18 godina i više. Prosto mi je neshvatljivo zašto ste se opredelili na ovakav način, ali vidim ko je pisao i zašto je pisao. Pisali su lideri političkih stranaka nacionalnih manjina da bi sačuvali samo svoje pozicije.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 29. i član 29. Da li neko želi reč? Gospođa Banović.
U članu 29. se govori o principima izbora nacionalnih saveta, pa su tu principi nabrojani, i između ostalog posebna načela izbora su dobrovoljnost, proporcionalnost i demokratičnost. Ovde je problematično ovo posebno načelo koje govori o dobrovoljnosti. Ako je uslov da se održe neposredni ili direktni izbori, upis pripadnika nacionalne manjine u poseban birački spisak, dakle, to je uslov da bi se taj način izbora mogao sprovesti, onda tu nije reč o dobrovoljnosti. Onda je tu reč o obavezi da se pripadnik nacionalne manjine upiše, jer ako ne bude dovoljno, onda će se ići na taj drugi način. Tu nije o dobrovoljnosti reč, nego je reč o uslovu.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 30. i član 30. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 31. i član 31. Da li neko želi reč? (Da.)
Dakle, svi ovi kasniji amandmani na članove su posledica toga što smatramo da ne treba ići u neposredne izbore za nacionalne savete, nego predlažemo da bude samo elektorski način izbora. Svi ostali amandmani će biti i praktično su amandmani članova koji govore o tome. Ovo što sam malopre govorila, dakle, aktivno biračko pravo, poseban uslov za sticanje aktivnog biračkog prava za neposredan izbor članova nacionalnog saveta je upis u poseban birački spisak nacionalne manjine. Da nas sve podseti, pošto to znamo, da poseban birački spisak nije neki izuzetak. Imali smo i sada još uvek imamo da birački odbor dobije izvod iz posebnog biračkog spiska i onda članovi biračkog odbora znaju koji su vojnici u trenutku održavanja izbora na teritoriji te opštine i da oni mogu na tom biračkom mestu da glasaju i ostvare svoje biračko pravo. To je takva vrsta biračkog spiska. Ona ne zadire u to da se ljudi moraju izjasniti o svojoj nacionalnoj pripadnosti da bi imali aktivno biračko pravo.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 32. i član 32. Da li neko želi reč? Gospodin Tomić.
Samo kratko. Pored ovog što je koleginica Banović već rekla u kom pravcu će ići svi ovi naši amandmani, u smislu da smo isključivo za elektorske izbore, ovde je vrlo zanimljiv član 32 – za člana nacionalnog saveta može biti biran pripadnik nacionalne manjine koji ispunjava uslove iz člana 31. ovog zakona i ne obavlja funkciju sudije, tužioca ili sudije Ustavnog suda. Ovo govorim zbog javnosti. S jedne strane, zašto bi u savetu nacionalnih manjina bili samo pripadnici nacionalnih manjina. Hajde, to su već mnogi narodni poslanici danas govorili. Zašto narodni poslanici ne bi bili izuzeti od izbora u nacionalni savet. Zašto samo sudska vlast, šta je sa izvršnom i zakonodavnom. Znači da svako iz izvršne i zakonodavne vlasti može da bude član nacionalnog saveta, a isključivo iz sudske, piše sudije, tužioci ili sudije Ustavnog suda, oni ne mogu biti članovi, oni su izuzeti. Pazite, vrlo zanimljivo. Ovaj član, po meni, jedan je od najlošijih članova ovog zakona.
Na član 32. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo podneli amandman na član 32. i suština ovog amandmana je da se spreči spajanje dve funkcije, funkcije člana u nacionalnom savetu neke nacionalne manjine i funkcije sudije tužioca, sudije Ustavnog suda ili neke funkcije u sistemu izvršne vlasti. Smatramo da je to neophodno kako bi se obezbedilo da nacionalni savet zaista bude jedno telo koje neće biti subjektivno, koje neće biti pristrasno i koje će biti maksimalno nezavisno u svom radu. Ako dozvolite da sudija, tužilac ili sudija Ustavnog suda bude član nacionalnog saveta, onda to s jedne strane može da bude štetno za sam nacionalni savet, a s druge strane može da bude štetno i za samu funkciju koju taj čovek vrši. Zaista može da dođe do sukoba interesa kada je neko sudija, a istovremeno je član nacionalnog saveta neke nacionalne manjine. Vlada je dala jedno, po meni, krajnje nesuvislo obrazloženje, da se amandman ne može prihvatiti zato što bi se moglo desiti da se u nekim slučajevima ne bi mogao obezbediti dovoljno kvalitetan broj ljudi koji su zainteresovani i umešni za obavljanje poslova iz nadležnosti nacionalnog saveta. Samim tim, kvalitet funkcionisanja samog saveta mogao bi biti ispod potrebnog i očekivanog. U obrazloženju zašto se ne prihvataju amandmani narodnih poslanika SRS ima mnogo ovih formulacija: šta ako, ukoliko, moglo bi se desiti itd. Očigledno je da je reč o krajnje nategnutim obrazloženjima, odnosno nategnutim formulacijama, koje ne počivaju na realnim osnovama. Ako je jedna nacionalna zajednica, odnosno nacionalna manjina dovoljno brojna i dovoljno emancipovana da iz njenih redova izađu sudije, tužioci i sudije Ustavnog sud, ministri, pa kako je moguće da ta nacionalna manjina nema dovoljno kvalifikovanih ljudi koji bi sedeli u nacionalnom savetu.
Na član 32. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović. Izvolite, gospodine Hajdareviću.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, LDP je podnijela amandman na član 32, koji se malo razlikuje od amandmana o kome su moje kolege maloprije govorile. Našim amandmanom menja se član 32. tako da glasi: Za člana nacionalnog saveta može biti biran pripadnik nacionalne manjine koji ispunjava uslove iz člana 31. ovog zakona i ne obavlja funkciju narodnog poslanika, člana Vlade, predsednika opštine, gradonačelnika, odbornika, sudiju, tužioca ili sudije Ustavnog suda. Pomoću ovog amandmana smo želeli da ukažemo da nije jasno da li ovaj zakon ili nacionalni sveti podležu Zakonu o sukobu interesa, da li nacionalni saveti takođe podležu Zakonu o dostupnosti informacija. Odgovor koji ste dali na ovaj amandman, koji je isti kao odgovor na amandman gospodina Martinovića, uvredljiv je za same nacionalne manjine, jer kažete – manjinskim zajednicama koje broje mali broj pripadnika može se desiti da se ne bi moglo obezbediti za punovažan rad nacionalnog sveta dovoljan broj ljudi koji su zainteresovani itd. Predlogom ovog zakona ste predvideli da nacionalne manjine koje imaju 10.000 pripadnika imaju nacionalni savet od 15 članova. Ne mogu da verujem da u nacionalnim savetima neka nacionalna manjina, kao što ste malopre govorili, gospodine Čipliću, ima 5.000 pripadnika, ne može da nađe svojih 15 pripadnika, koji nisu ni narodni poslanici, ni odbornici, ne obavljaju tu zakonodavnu vlast, ne obavljaju izvršnu ni sudsku vlast, da budu članovi nacionalnog sveta. Ovaj član, kako ste ga definisali, imao bi smisla ako biste prihvatili naš amandman na član 70. koji govori o izboru nacionalnih saveta. Ako prihvatite ovaj naš amandman, onda apsolutno ima smisla vaš predlog izbora članova nacionalnih saveta u članu 70, jer ne možemo dozvoliti da nacionalni saveti ostaju geta pojedinih političkih stranaka, odnosno nacionalni saveti nacionalnih manjina treba da pokažu apsolutnu demokratičnost i u te nacionalne savete treba da uđe široka lepeza pripadnika nacionalnih manjina. Znači, ne može nacionalne manjine da predstavlja samo politička elita, bila ona ministarska, poslanička, odbornička ili bilo koja druga. Izuzetno je važno da znamo taj odgovor - da li nacionalni savjeti podliježu Zakonu o sukobu interesa? To je suštinsko pitanje, odnosno suštinsko pitanje je odgovor na ovaj naš amandman. Zbog toga smo mi postavili ovo pitanje, jer šta se dešava ako je predsednik nacionalnog saveta neke nacionalne manjine ujedno i ministar u nekoj budućoj vladi za ljudska i manjinska prava, i on sam određuje raspodelu sredstava; ili je na primer gradonačelnik, ili predsednik opštine, a ujedno i predsednik nacionalnog saveta neke nacionalne manjine? Mislim da tu možemo doći u sukob interesa i zbog toga smo mi dali ovaj amandman.
Gospodin Čiplić ima reč. Izvolite, gospodine ministre.
Poštovani poslaniče, ovo je takođe jedno od pitanja i jedna od normi čijem normiranju smo posvetili dosta debate, a potom i sa krajnjim skrupulama prišli normiranju. Ono što zaista moramo svi da prihvatimo je da postoji nemali broj nacionalnih manjina koje su malobrojne. One se unekoliko suočavaju sa određenim sada postojećim preprekama. Moguće je da će te prepreke tokom vremena nestati, ali ovaj zakon se donosi za ovo i za neko buduće vreme, te smo stoga, to je bila moja volja, uvažavali i tu činjenicu. Od sada postojećih 15 formiranih nacionalnih saveta i preko 25 nacionalnih manjina, praktično sve one koje nisu formirale su malobrojne. U razgovorima, prilikom koncipiranja rešenja ovog zakona, a ti razgovori su najviše opredelili način izbora, pošlo se od jedne činjenice, da pripadnici tih nacionalnih manjina nisu voljni ili da imaju određene objektivne ograde prema tome da ispoljavaju svoju nacionalnu pripadnost. Ta činjenica, ta poteškoća naravno ne može da dovede do toga da oni izgube i pravo ili mogućnost da formiraju nacionalni savet. Isto tako, verujte mi, postoje nacionalne manjine u kojima bi bar dva ili tri, da kažemo izborna ciklusa, mandatna ciklusa nacionalnog saveta bilo potrebno da se u većoj meri angažuju novi ljudi na radu nacionalnih saveta. To podrazumeva da zaista imamo činjenicu da su određene nacionalne manjine po starosti starije nego prosek stanovništva u Srbiji. Inače, znamo i za belu kugu i znamo za prosek stanovništva u Srbiji. To sam uvažio i to je razlog što inače na ovaj način to predviđamo, uz moguće primedbe koje su ovde date. Te primedbe razumem i uvažavam, ali i uz činjenicu da stanje među velikim brojem nacionalnih manjina je da stvari stoje tako. U krajnjoj liniji i elektorski izbori su do sada postojali, rukovođeni su tom činjenicom i mi smo elektorske izbore ostavili kao jednu od mogućnosti, upravo zbog toga što ljudi ne žele da se upišu u posebne biračke spiskove.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 33. i član 33. Da li još neko želi reč? (Da.) Gospodin Željko Tomić.
Da, član 33. ovog zakona glasi: ''Glasanje za izbor članova nacionalnog saveta organizuje se samo na teritoriji Republike Srbije.'' Zašto "samo"? Zašto naši građani, nosioci naših pasoša, ljudi sa dvojnim državljanstvom u rasejanju ne bi mogli u ambasadama da glasaju? Zašto im se ograničava izborno pravo, što se to radi? Ako smo već toliko puni hvale sami za sebe, govorim o Vladi, da sve napreduje, da se sve demokratizuje, da je to sada, bože moj, čitava ekspanzija ovih nacionalnih saveta, zašto nije omogućeno onda i ljudima u rasejanju da glasaju? To mi nije jasno. Moglo je barem u obrazloženju našeg amandmana - zašto da se briše, da stoji barem drugačija formulacija, koja je inače jednaka za poslednjih nekoliko amandmana. To je jedna uopštena floskula. Zašto ovde niste rekli zbog čega samo na teritoriji Republike Srbije? Zašto se ograničava izborno pravo našim ljudima u rasejanju?
Reč ima gospodin Tomislav Nikolić.
Takođe sam želeo da govorim o ovom amandmanu zato što je u suprotnosti ne samo sa Ustavom, nego i sa prethodnim odredbama ovog zakona. Recimo, po članu 30 - izborno pravo pripadnika nacionalnih manjina za izbor nacionalnih saveta uključuje prava pripadnika nacionalne manjine da bira i da bude biran. Član 56. Ustava kaže - svaki punoletni i poslovno sposobni građanin Republike Srbije ima pravo da bira i da bude biran. Izborno pravo je opšte i jednako. Izbori su slobodni i neposredni, a glasanje je tajno i lično i izborno pravo uživa pravnu zaštitu, u skladu sa zakonom. Nisam ni očekivao bolji odgovor od vašeg ministarstva, pošto se vi niste upuštali u ove odgovore, gospodine ministre. Dali ste tipski odgovor povodom amandmana na više članova, kojima je poslanička grupa DSS tražila ukidanje neposrednih izbora, pa ste i ovo shvatili kao amandman kojim se traži ukidanje neposrednih izbora, a amandman je imao mnogo širu pozadinu, radi se o našim građanima. Ako Zakon o izboru narodnih poslanika garantuje izbore na biračkim mestima u inostranstvu, kako to da pripadnici nacionalnih manjinu ne mogu svi da biraju, možda čak i da budu birani, ako žive u inostranstvu? Sada se tu postavlja pitanje - zašto ste u obrazloženju na prethodni amandman potcenili pripadnike nacionalnih manjina? Od vas sam to i očekivao, jer ste vi glasali za zakon o informisanju, pa vas onaj deo nauke koji trenutno zastupate u Vladi uopšte ne interesuje. Kako je moglo da vam se omakne da kažete - da postoje nacionalne manjine koje neće imati dovoljno sposobnih ljudi za učešće u ovim poslovima, dovoljno angažovanih. Znači, u tih 15 moramo da predvidimo da jedan može da obavlja pet-šest funkcija, jer ih nema dovoljno u 15, to je gospodine ministre ponižavajuće za pripadnike manjina. Čudi me da niko od naših kolega pripadnika nacionalnih manjina nije ustao i rekao - nemojte da nas potcenjujete i nemojte da nas ponižavate. Ako nas nema 15, ne zaslužujemo ni da imamo nacionalni savet nacionalne manjine, ako nas nema 15 koji to želimo da radimo. Ne, vi ste slušali političare pripadnike manjina, sa njima sklopili nekakve dogovore, nekakve dilove. Ovde je bilo izvanrednih amandmana koje su podnosili pripadnici nacionalnih manjina - odbacili ste ih kao šugave, zato što vam se ne uklapaju u opšti koncept vladanja nad manjinom preko organa koji ćete vi izabrati. Sada kažete da im trebaju dva-tri mandata da bi se uklopili da obavljaju taj posao. Gde to piše u Ustavu da za neku funkciju treba dva ili tri mandata da bi je čovek dobro obavljao? Istina, vama je trebalo. Vi ste iz Ustavnog suda, na jednu funkciju u ministarstvu, pa na drugu, pa na treću i možda ćete na petoj konačno biti dobar ministar. Onaj ministar koji je ministar za ljudska i manjinska prava, a nije došao ovde da brani zakon o informisanju, za mene nije ministar koji će brinuti o pravima građana. Nije, vi ste sebe lišili prava da svoju materiju ovde branite. To je vaša materija. To nije materija ministra za kulturu i informisanje. Svi članovi se tiču prava na iznošenje mišljenja, na mišljenje, na sud, na stav i vi ste jednostavno izbegli tu činjenicu, a došli ste sada ovde da pričate o tome kako ste se dogovarali sa nekim u vezi izgleda ovog zakona. Nijednu javnu raspravu i nikakve dogovore ne priznajem ako nisu sa poslanicima Narodne skupštine. Ovo je javna rasprava, ovu raspravu ne može ništa da zameni. Ovo je rasprava argumentima, konkretna, od ove rasprave zavisi hoće li ovaj zakon proći ili neće, tako da vam strašno zameram što ste u ovom zakonu neke činjenice prepustili činovnicima, koje baš briga, oni napišu tamo - kopiraj, presnimi, i daju obrazloženje na pet različitih amandmana, čija je funkcija različita. Ponavljam, vi ste u odgovoru na zahtev poslanika da se glasa i izvan zemlje, umesto da kažete - skupo je, demokratija je skupa, ne možemo to da organizujemo, nemamo biračke spiskove, da nešto smislite, vi ste rekli - neposredni izbori ne mogu da se ukinu. To amandman nije ni tražio. Znači da ga niko nije ni čitao. Ovaj amandman nije vezan sa opštim zahtevom poslaničke grupe DSS da se ukinu neposredni izbori za članove saveta. Ovaj amandman je tražio nešto sasvim drugo, da se poštuje član 56. Ustava, član 30. zakona, da svako ima pravo da bira i da bude biran. Ako je otišao u inostranstvo, omogućite mu da glasa. Kamo sreće da ste svi vi ovde koji ste sad na vlasti i koji ste bili u prošlom sazivu na vlasti prihvatili Predlog o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika po kome je svaki naš građanin u inostranstvu mogao da glasa, a ne samo onaj koji je na tri kilometra od ambasade ili konzulata u kojima se organizuje glasanje. To sprovode mnoge države, ali vi kad vam se učini da tamo nema glasova, vi to naravno nećete prihvatiti. Tako i vaši savetnici koji su vam pomagali, pripadnici manjina, političari koji su vam pomagali da pišete ovaj zakon rekli su - nemoj mi ove iz inostranstva, ne znam kako će da glasaju, nemoj da im obezbeđuješ, neću moći sa litrom zejtina i litrom šećera da obezbedim njihov glas.
Gospodin Čiplić, izvolite.
Uvaženi poslaniče Nikoliću, veoma sam ponosan na način na koji smo radili prilikom koncipiranja ovog zakona. Ponosan sam kao čovek i ponosan sam kao pravnik. Pri tome, nije ovaj zakon rezultat samo političkih konsultacija, ovaj zakon, bar među ljudima koji su ga pripremali, ima nekoliko hiljada kilometara u nogama i prostoru koji smo prošli, da bi se uverili u neke činjenične stvari ili da bi dobili informacije od ljudi koje su za nas bile merodavne da imamo upravo određena rešenja. Možda će delovati neobično, ali zaista postoje nacionalne manjine kojima je javni angažman, formiranje nacionalnog saveta, angažovanje, a ne sposobnost, o tome nisam govorio, problem. To je naprosto tako, to je činjenica koja se utvrđuje u razgovoru sa ljudima. Imajući to u vidu, način na koji smo koncipirali ove odredbe zapravo govori o tome da smo pokušali te razlike, to činjenično stanje da uvažimo, da napravimo fleksibilne odredbe, i javna rasprava koja je bila organizovana i među nacionalnim savetima i među pripadnicima nacionalnih manjina bez nacionalnih saveta dovela je do ove zakonodavne procedure u ovom parlamentu i naravno da svi znamo da bez volje poslanika ovaj zakon neće biti usvojen. Ali, isto tako verujem, s obzirom na dosadašnje debate, da postoji među svim poslaničkim klubovima dobra volja i razumevanje za ove i ovakve odredbe. Zaista smo puno truda utrošili. Tu je svakako i prethodno upoznavanje sa specifičnostima nacionalnih manjina. Svi ćete biti pozvani kad ovaj zakon bude usvojen da sa predstavnicima nacionalnih saveta obeležimo ovu činjenicu, koju verujem da ćemo u petak činiti. Nemaju sve nacionalne manjine i svi nacionalni saveti političare, niti imaju političke partije, čak ih većina i nema. Zato se i takve stvari u rukovodstvu, zato se i takve stvari kroz ovaj zakon i pojavljuje.
Gospodin Tomislav Nikolić.
Lepo rekoh, gospodine ministre, da niste čitali obrazloženja koja su davali vaši činovnici. Sad ste ovde pred svima nama rekli da ste govorili o nekim nacionalnim manjinama i njihovim pripadnicima koji ne žele da se angažuju, a da nikad niste pominjali sposobnost. Slušajte obrazloženje - amandman se ne prihvata jer u manjinskim zajednicama koje broje mali broj pripadnika može se desiti da se ne bi moglo obezbediti za punovažan rad nacionalnog saveta dovoljan broj ljudi koji su zainteresovani i umešni za obavljanje poslova. Izvinite, kako se drugačije kaže umešan? Sposoban. Jeste, umešan je sposoban. Ne umešan, izvinite, samo da vas naučim, naglašava se na umešan, na prvi samoglasnik. Umešnost je sposobnost. Pitajte Gordanu Čomić, ona svakome sve zna da objasni, verovatno će i vama uspeti.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 34. i član 34. Izvolite
Ni ovo objašnjenje koje ste dali zbog čega ne prihvatate naš amandman nema veze sa amandmanom. Neko je pisao po automatizmu, pročitajte, neću vam pričati šta kaže naš amandman, pročitajte ga, neka vam to bude iznenađenje. Samo hoću da kažem da ono zbog čega smo mi pokušali da objasnimo zašto nije dobro da postoje neposredni izbori za nacionalni savet, najbolje je rekao ministar kada je govorio da postoje nacionalne manjine koje ne žele da se izjašnjavaju, da se plaše, a najbolje za to je intervju koji je dalo nekoliko lidera nacionalnih saveta nacionalnih manjina. Jedan od njih je i gospodin Mihajlović, evo, to vam je ''Novosti'', sreda 8. jul 2009. godine, koji je naš kolega narodni poslanik i istovremeno je lider u nacionalnom savetu. To je ono o čemu mi govorimo, politizacija. On kaže ovako - Roma po popisu iz 2002. godine zvanično ima 108.000, a realno ih je najmanje sedam puta više. Zato mi ne bismo imali probleme (pazite - ne bismo imali probleme) da se izborimo za direktno biranje članova saveta, iako se mnogi moji sunarodnici plaše da se upisuju u spiskove, pa im je lakše da odrede elektore. Dakle, govorimo o jednoj velikoj nacionalnoj manjini koja ima jako veliki broj pripadnika i ona se plaši da se izjašnjava. O tome govore i amandmani poslanika DSS. O tome morate da povedete, kao ministar za ljudska i manjinska prava, više računa. To je i suprotno članu 47. Ustava Republike Srbije, koji jasno kaže da ni jedan građanin Srbije nije dužan da se nacionalno izjašnjava. Molim vas, pokušali smo da objasnimo zbog čega je to važno, evo ovo je prilog tome.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 35. i član 35. Da li želite reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 36. i član 36. Da li želite reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 37. i član 37. Izvolite, gospođo Banović.
Predlaže se da se i član 36. i 37. brišu. Međutim, član 36. kaže – troškovi i takse. Kada je reč o finansiranju svih ovih predviđenih aktivnosti onda imamo dva kratka stava. Drugi stav kaže – finansijska sredstva za sprovođenje izbora nacionalnog saveta obezbeđuju se iz budžeta Republike Srbije. Naravno, ovde nema ni reči o tome ko će i kako pomoći i finansirati kampanju, zato što će sve izborne liste koje se budu kandidovale za svaki nacionalni savet imati i svoje kampanje. Dakle, to iz ovoga ne vidimo. Žao mi je što ode ministar zato što znam da gospođa zna, ali ona ne može da nam se obrati. Da li je Ministarstvo uradilo neki elaborat ili projekat kojim je predvidelo troškove? Koliko će koštati sve građane, pa između ostalog i sve pripadnike nacionalnih manjina održavanje ovakvih neposrednih izbora? Dakle, znamo da sada postoji 15 nacionalnih saveta, dakle prema tom broju možemo pretpostaviti da će se najmanje 15 i birati. Da li ste izvršili kakav proračun koliko će to koštati? Da li će zbog sveukupne ekonomske krize država, odnosno i vaše ministarstvo, moći da ispuni uslove održavanja ovih izbora, a naravno i rokove?
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 38. Da li neko želi reč? Gospođa Donka Banović, a posle toga gospodin Nikolić.
Samo ću da nastavim ovo o čemu sam govorila, o finansiranju. Dakle, nacionalni saveti nacionalnih manjina koji u ovom trenutku postoje, jeste da su im istekli odavno mandati, međutim, oni rade, oni skoro godinu dana imaju velikih problema u finansiranju. Nacionalni savet bugarske nacionalne manjine je imao 31 milion predviđen budžetom. Prvo januar, februar i mart nacionalni savet nije dobio ni dinara, a onda je u aprilu neko doneo odluku da će taj nacionalni savet dobijati sedam miliona dinara. To ne zvuči kao mala cifra. Međutim, list „Bratstvo“, koje je jedino štampano glasilo na jeziku bugarske nacionalne manjine i njegovo izlaženje je veoma ugroženo, prvi put posle 50 godina. Dakle, ''Bratstvo'' se finansiralo iz budžeta skoro 50 godina i sada se finansira, s tim što nacionalni savet je preuzeo svoju ulogu, ali nema novce. Posle 50 godina je ugroženo izlaženje jedinog štampanog medija na bugarskom jeziku. Mi ovde pričamo o velikim dostignućima, o velikim pravima, o velikim stvarima, šta ćemo sve da uradimo, a ono što postoji, što je kvalitetno i što je praktično i velika tradicija za pojedine nacionalne manjine, to je u ovom trenutku veoma ugroženo, i to ne samo kada je bugarska nacionalna manjina u pitanju i njihov list, nego su i mnogi drugi listovi i glasila ugroženi.
Gospodin Tomislav Nikolić.
U pogledu amandman na član 38. imam zamerki i na one koji su amandman podneli, a naravno i na Vladu koja je dala obrazloženje zašto amandman ne prihvata. Naime, mislim da je poslanička grupa DSS, vođena idejom da se ukinu neposredni izbori za pripadnike saveta, predložila amandman kojim se briše čak i tačka po kojoj su sredstva javnog informisanja dužna da korektno, u skladu sa zakonom, obaveštavaju o toku izbora, o aktivnostima na izborima i da se na te izbore primenjuju propisi o informisanju koji se tiču izbornog postupka, verovatno se misli na narodne poslanike. Hajde sada i nekako, mogli su da kažu na osnovu kog zakona itd. Ne treba ukidatipravo na informisanje u vezi izbora. Šta je Vlada odgovorila u obrazloženju odbijanja amandmana? Amandman se ne prihvata zato što je u suprotnosti sa duhom Predloga zakona i voljom pripadnika nacionalnih manjina da se samim nacionalnim manjinama omogući da se opredele da li žele svoje predstavnike izabrati neposredno demokratskim izborima ili posredno preko elektorske skupštine. Izvinite, gospođo, ako ste vi pisali, poštosada nema ministra, iz koje vam je to pameti došlo? Amandman uopšte ne priča o tome kako želi poslanička grupa DSS-a da ljudi budu birani, nego priča o informisanju. Ali vi to niste pročitali, jer ne verujem da biste sedeli u toj klupi da ne umete da čitate. Ne verujem da biste sedeli u toj klupi da ne znate ovu materiju. Jednostavno, vama nije poznato šta tu piše. Vi ste, znači, prepisali obrazloženje na član 37, na član 36, itd. Stvarno nemojte da nas potcenjujete toliko. Nemojte da nas ponižavate. Dođite ovde spremni kao i mi. Nije bitno samo da se lepo očešljate, ministar zaboravi da morabaš svakih pet minuta da izađe da popuši cigaretu, da se udesite lepo i da sedite ovde da gledate u nas i da gledate na vreme kada ćete kući. Ovo je zakon. Stotine hiljada ljudi će da se ravna po ovom zakonu. Sudbine mnogih ljudi će biti po ovome, mnoga materijalna sredstva. Prenosimo osnivačka prava na mnogim objektima. Kome? Vi nama kažete – neka sami izaberu kako će da se biraju. Mi kažemo – hajde da vidimo kako da se informišu o izborima,a vi kažete neka izaberu sami kako će da se biraju. Stvarno nema smisla. Molim vas, gospođo Đukić-Dejanović, sprečite ovu samovolju Vlade Republike Srbije. Sprečite ovo ponižavanje narodnih poslanika. Zamislite sada kada bih počeo da pričam o nekom drugom zakonu. Šta biste mi rekli? Govornik može da govori samo o tački koja je na dnevnom redu. Da li Vlada treba da se udubi i kada piše obrazloženje o odbijanju ili prihvatanju amandmana da kaže tačno na koji član i da ima veze sa tim članom? Veoma je neprijatno postalo u poslednjih sedam ili osam dana, otkada ste preuzeli ovaj tempo kasački ili galoperski, nama poslanicima da posmatramo predstavnike Vlade u ovoj skupštini. Ili nisu kompetentni za materiju ili ih uopšte ne interesuje šta se ovde radi, ili im saradnici samo zbog plate tamo sede u ministarstvima i u Vladi, a sada i ministar kaže da je prešao hiljadu kilometara da bi napisao ovaj zakon.
Potrošeno je vreme vaše poslaničke grupe, a vaš i moj glas je samo po jedan. Skupštinska većina, što je još bitnije, građani Srbije, zahvaljujući javnosti u radu, mogu da cene i ovo što vi govorite, ocenjujete i sugerirate, i ja, i ministar. Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na član 39. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Gospodine ministre, mnogo mi je drago da ste se vratili, zato što hoću da vas ukorim. Da ste bar pažljivo čitali amandmane koje je poslanička grupa DSS podnela, bar ovoliko pažljivo kao gospodin Tomislav Nikolić, koji se potrudio da pročita i amandmane i obrazloženja, videli biste da obrazloženje koje ste napisali ovde apsolutno ne stoji i nema nikakve veze sa amandmanom koji smo mi podneli. Dakle, ono se ne odnosi na ovaj amandman. Još ako biste imali malo više vremena da pogledate koja ste nam obrazloženja napisali sve, onda biste videli da se jedno isto obrazloženje ponavlja od prvog amandmana do poslednjeg amandmana koji smo mi podneli.To je potpuno ponižavajuće. Mi smo ipak uložili neki napor da ovaj zakon proradimo, da uradimo te amandmane. Apsolutno niko nije hteo da pročita amandmane koje smo napisali. Dakle, već nekoliko puta se dešava da povremeno pustimo trik amandman da vidimo da li ga pročitate. Ovde nismo imali potrebe to da pratimo. Ovde se dešava da apsolutno isto objašnjenje imamo od prvog do poslednjeg amandmana. Gospodo, to nema smisla.
Na član 39. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović, koji ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 39. reguliše raspuštanje nacionalnog saveta. Mi smo podneli amandman kojim smo rok za raspuštanje saveta, odnosno za sazivanje saveta smanjili sa šest na tri meseca. Gospodine ministre, našim amandmanom mi smo hteli da napravimo jednu ravnotežu između prava i obaveza. Mi zaista pozdravljamo napor države, koja hoće i želi da omogući manjinama da ostvare neka prava. Ali, vi morate da prihvatite činjenicu da iz tih prava proističu i neke obaveze i neka odgovornost. Ovakvim stavom koji ste izneli u svom obrazloženju da odbijete ovaj amandman postavlja se pitanje da li vas uopšte interesuje usvajanje ovog zakona. Pazite šta ste rekli. Rok od šest meseci je primeren rok. Nacionalni saveti ne predstavljaju jedinice lokalne samouprave, pa će tako koliko se često budu sastajali opravdati, odnosno neće opravdati svrhu postojanja saveta kao institucije. Pa čemu onda sve ovo? Pa valjda je vama namera kao Vladi da se ovo uspostavi, da ovo profunkcioniše, a ne da imate ovako fleksibilan stav. Ti nacionalni saveti, bez obzira na činjenicu što su saveti nacionalnih manjina, trošiće novac ove države. Imaće osnivačka prava određenih institucija i vi ćete sada tako fleksibilno, daćete im mogućnost da se sastanu eventualno dva puta u toku godine, a celu godinu će trošiti budžetska sredstva. To je jedan primer, jedna stvar koja ovde može da se spočita. Znači, morate da vodite računa da uspostavite ekvilibrijum između prava koja manjine traže i koja im pripadaju, ali iz istih proističu i određene obaveze i to je trebalo da pokažete u ovom zakonu. I ako ste zaista opredeljeni za tako nešto ovaj ćete amandman prihvatiti.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na član 40. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić, koji želi reč. Izvolite, gospodine Jeremiću.
Ovaj amandman se odnosi na dužinu vremenskog perioda kada bi usled neaktivnosti trebalo obaviti zamenu određenog člana saveta. Amandmanom kojim sam u ime poslaničke grupe SRS podneo predviđeno je da se taj rok skrati sa godinu dana na šest meseci. Smatram da je apsolutno logičan amandman, koliko je nelogično obrazloženje da je godinu dana primeren rok da se toleriše nerad. Stvarno mi nije jasno to, ali ako imamo ovakva rešenja, onda ne bi trebalo da čudi da će kompletan zakon biti teško sprovodljiv i možemo samo zamisliti i na kakve probleme bi Srbija naišla i kakva silina optužbi bi zbog kršenja prava manjina i očigledne povrede zakona bila u budućnosti usmerena prema Srbiji ukoliko se zakon usvoji u ovako predloženom tekstu. Ne treba takođe zaboraviti ni ustavnu zabranu smanjivanja dostignutog nivoa ljudskih i manjinskih prava, tako da se postavlja pitanje da li bi, eventualno, usvajanje zakona u predloženom tekstu onemogućilo bilo kakve izmene koncepta samouprave i kulturne autonomije u budućnosti. Zato umesto kupovine vremena, loših kompromisa i kratkotrajnog obezbeđivanje podrške Vlade do novih uslovljavanja, Predlog zakona bi trebalo izmeniti, uskladiti sa Ustavom i predvideti ostvarljiva rešenja, koja neće ići na uštrb vladavine prava i nacionalnih interesa kako nacionalne većine, tako ni svih nacionalnih manjina.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 41. Gospođa Vojić-Marković ima reč.
Sada je vreme da malo koristim ovaj intervju koji sam pomenula, gde su lideri nacionalnih saveta dali prilično materijala za ono što smo mi ovde govorili tokom svog izlaganja. Evo jedne od izjava. Jedan odlidera smatra da direktni izbori više odgovaraju velikim zajednicama koje su koncentrisane na jednom prostoru i imaju dobru političku infrastrukturu. Dakle, ono što smo mi govorili ovde o politizaciji govore i oni za koje vi smatrate da ste zapravo s njima razgovarali, da ovaj zakon jeste iznedren iz neke interakcije sa nacionalnim savetima i sa ljudima koji su bili direktni učesnici, pošto pretpostavljamo da su oni iznosili mišljenja svojih nacionalnih zajednica.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov člana 42. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 43. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 43. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Elvira Kovač, Esad Džudžević i Bajram Omeragić. Da li neko želi reč? Gospodin Esad Džudžević. Izvolite.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, poslanici Bošnjačke liste, zajedno sa poslanicima Saveza vojvođanskih Mađara, podnijeli su amandman na član 43. Zapravo, mi tražimo svojim amandmanom menjanje tog kompletnog člana 43. koji bi u našoj verziji glasio - Ministarstvo, koristeći javne evidencije građana koje vode organi državne uprave na osnovu zakona i drugih propisa, sačinjava inicijalnu osnovu posebnog biračkog spiska za nacionalne manjine koje su do stupanja na snagu ovog zakona osnovale nacionalni savet. U slučaju nacionalne manjine koja do stupanja na snagu ovog zakona nije formirala nacionalni savet, važi ista odredba kao i u postojećem članu. Stav koji je važan jeste u produžetku, da se na inicijalnu osnovu posebnog biračkog spiska može se privremeno upisati građanin koji je prilikom sačinjavanja javne evidencije koju vodi organ državne uprave dobrovoljno dao izjavu da pripada nekoj od nacionalnih manjina iz stava 1.i stava 2. ovog člana itd. Smatrali smo da je ovaj zakon krajnje pristojan, prihvatljiv i adekvatan za svih 15 manjina koje su formirale svoj nacionalni savet, međutim, smatramo da amandmani, koje smo do sada slušali u raspravi, uglavnom idu na otežavanje u procesu konzumiranja manjinskih prava kod svih nacionalnih zajednica. Ovaj amandman koji smo mi podneli čini mi se da olakšava što je svrha svakog zakona, njegovo sprovođenje, odnosno u konkretnom slučaju lakše konzumiranje manjinskih prava kod svake nacionalne zajednice. U tom smislu smatram, bez obzira na obrazloženje koje je dala Vlada, odnosno resorno ministarstvo, bez odluke Ustavnog suda, da je ova odredba o inicijalnim osnovama biračkih spiskova protivustavna, smatram da bi trebalo da usvojite u završnici ove debate,u ovom važnom zakonu, kako bi olakšali sprovođenje ovog zakona i samim tim olakšali konzumiranje prava koja ovaj važan zakon daje u obliku mehanizma svim nacionalnim savetima. Želeo bih samo kratko da kažem jednu pretpostavku. Hajde sada da se dogovorimo, recimo, da izbrišemo sve građane iz opšteg biračkog spiska i da im damo rok od tri mjeseca da se upišu ponovo na biračke spiskove i da na taj način mogu da učestvuju na građanskim i svakim drugim izborima. Potpuno je ista analogija, ako vi nas sad, nacionalne manjine, naterate da u roku od tri mjeseca se upišemo, dakle, 50% plus jedan umanjeno za 20%, dovešćete sve manjine u jedan veoma težak položaj, bez obzira što će ići kampanja preko državne televizije i slično, i smatram da je odbijanje ovakvog jednog amandmana zapravo otežavanje u procesu konzumiranja prava od strane svih nacionalnih manjina.
Na član 40. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Gospođa Vojić-Marković.
Zahvaljujem gospodinu Džudževiću zato što je rekao sve ono što su rekli poslanici DSS koristeći svoje amandmane pre toga. Sada da odgovorimo na onaj amandman koji je malopre pomenut o tome da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo da budu informisani u toku izbora. Koristiću intervju gde su pripadnici profesije, koja se zove novinar, koja očigledno kod vas ne postoji, gospodine ministre, u vašoj Vladi, davali komentare na to kako izgleda ovaj zakon. Jedan od njih kaže - to nije dobro rešenje, jer se država tako i dalje upliće u medijsku sferu, nasuprot demokratskim iskustvima i važećoj domaćoj regulativi, zakonima o javnom informisanju i radio-difuziji. Dakle, zašto smo mi dali onakav amandman? Pa zato što na takav način takvi mediji postaju političke igračke u rukama političke oligarhije koja se krije iza ovako formiranih nacionalnih saveta i onda informacije koje treba da dobiju pripadnici nacionalnih manjina su veliko pitanje da li su istinite. Nastaviću da čitam i dalje ovo.
Narodni poslanici Laslo Varga, Elvira Kovač, Esad Džudžević i Bajram Omeragić zajedno su podneli amandman na član 44. Da li neko želi reč? Gospodin Džudžević, izvolite.
Ovaj amandman na sledeći član 44. se nastavlja na prethodni amandman i kaže da posle pripremanja inicijalne osnove biračkog spiska nacionalnih manjina, Ministarstvo pristupa obrazovanju posebnog biračkog spiska nacionalnih manjina. Ministarstvo, putem pismenog pojedinačnog obaveštenja, obaveštava svakog građanina koji je privremeno upisan u inicijalnu osnovu posebnog biračkog spiska jedne od nacionalnih manjina iz člana 43. stav 1. i 2. da je privremeno upisan u inicijalnu osnovu biračkog spiska te nacionalne manjine. Obaveštenje iz stava 2. ovog člana sadrži uputstvo da građanin može pismeno, na obrascu koji se šalje zajedno sa obaveštenjem, u roku od 15 dana da zatraži od Ministarstvo da njegovo ime briše sa inicijalne osnove posebnog biračkog spiska, jer se ne izjašnjava kao pripadnik te nacionalne manjine ili ne želi da učestvuje u neposrednom izboru nacionalnog saveta. Ako građanin ne zatraži da njegovo ime bude brisano iz inicijalne osnove posebnog biračkog spiska nacionalne manjine, smatra se da je dobrovoljno pristao da bude upisan u poseban birački spisak odgovarajuće nacionalne manjine. Dakle, amandmanom na član 44. brišu se posebne i bilo kakve zebnje da se ulazi u ustavno pravo građanina da se izjašnjava ili ne izjašnjava o svojoj nacionalnoj pripadnosti.
Na član 45. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Gospođa Milica Vojić-Marković ima reč.
Šta o svemu ovome kaže dr Rade Veljanovski, profesor Fakulteta političkih nauka i član radne grupe za izradu medijskih zakona. Nacionalni saveti su legitimni reprezenti manjinskih naroda u Srbiji, ali ako ne direktno državni, oni su ipak paradržavni organi. Tako se i uticaji vlasti mogu odraziti na medije. Zatim, mišljenje Udruženja novinara Srbije. Nema dileme da nacionalni saveti ne treba da budu vlasnici ni štampanih ni elektronskih medija. Ti saveti su često ekspoziture političkih stranaka nacionalnih manjina, posebno kod onih brojnijih, kao što je mađarska, gde dominantan uticaj ima jedna stranka te manjine, pa taj nacionalni savet i ovakav vlasnički koncept postaju produžena ruka jedne političke stranke. Udruženje novinara Srbije će iskoristiti sve mogućnosti da skrene pažnju da to nije dobro rešenje. Samo čitam ono što su predstavnici raznih udruženja novinara rekli o tome.
Narodni poslanici Laslo Varga, Elvira Kovač, Esad Džudžević i Bajram Omeragić zajedno su podneli amandman na član 45. Da li neko želi reč? Izvolite, gospodine Džudževiću.
Amandman na član 45. takođe dosledno primenjuje normu iz člana 43. i govori da ''istovremeno slanjem pojedinačnih obaveštenja iz člana 44. stav 2. ovog zakona, Ministarstvo putem sredstava javnog informisanja obaveštava sve građane pripadnike nacionalnih manjina iz člana 43. stav 1. i 2. ovog zakona sa biračkim pravom da je obrazovanje posebnog biračkog spiska nacionalnih manjina započelo. Ministarstvo preko sredstava javnog obaveštavanja poziva građane sa biračkim pravom, pripadnike nacionalnih manjina iz člana 43. stav 1. i 2. ovog zakona, da provere da li se nalaze na inicijalnoj osnovi posebnog biračkog spiska nacionalne manjine. Svaki građanin sa biračkim pravom, pripadnik nacionalne manjine iz člana 43. stav 1. i 2. ovog zakona, može na posebnom obrascu pismeno zatražiti da, u roku od 15 dana od dana obaveštavanja, bude upisan u poseban birački spisak odgovarajuće nacionalne manjine.'' Ovaj amandman zapravo upotpunjuje ono što je amandman na član 43. i 44. i govori o tome da se na ovaj način koriste, u skladu sa Ustavom, podaci koji već postoje kod državnih organa.
Na član 45. amandman su zajedno podneli Balint Pastor i Arpad Fremond. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman i postao je sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 46. Da li neko želi reč? Gospođa Vojić-Marković.
Hoću da pročitam mišljenje dalje. Predlog da nacionalni saveti manjina budu osnivači elektronskih medija, novinarska udruženja i stručnjaci jednoglasno ocenjuju kao loše. Zatim, evo i mišljenja Nezavisnog udruženja novinara Srbije, privatizacija se mora završiti, a država treba da pomogne manjinskim medijima posle privatizacije. Nezavisno udruženje novinara Srbije smatra da položaj manjinskih medija ne sme da se derogira privatizacijom, pod uslovom da država nađe adekvatan uslov da im pomogne da opstanu. Jasno je da mnogi nisu komercijalni i da bi teško opstali na tržištu i zato je potrebno da im država pomogne u skladu sa specifičnim pravima manjina, garantovanim Ustavom i međunarodnim standardima, ali ne tako što će mediji manjina ostati u državnom vlasništvu. Nacionalni saveti isključivo se finansiraju iz budžeta. Ako novim zakonom dozvolite da nacionalni saveti, sem štampanih, mogu da osnivaju i radio i TV stanice, da li to znači da će država povećati izdvajanje za finansiranje takvih medija i šta je sa drugim medijima i postojećom neravnopravnošću na tržištu između privatizovanih i onih koji se i dalje finansiraju iz budžeta. To je još jedno mišljenje u prilog onome što govore poslanici DSS. Očigledno je, da ne čitam, pa da kažete da su to ljudi koji su skloni konceptu koji DSS predlaže ovde. To su sve novinarska udruženja, profesionalci i stručnjaci.
Na član 47. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 49. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 50. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.)' Na član 51. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 52. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 53. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podnela narodni poslanik Donka Banović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 55. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 55. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 56. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 57. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 58. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 59. i član 59. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 60. i član 60. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Gospodin Šehović. Izvolite.
Gospođo predsednice, u članu 60. Centralna izborna komisija, odnosno njen stalni sastav imenuje ministar i na ovaj član sam podnio amandman koji glasi: ''Stalni sastav CIK-a čine tri člana koje imenuje ministar, na predlog koji zajednički utvrđuju nacionalni saveti. Ako nacionalni saveti, u roku koji odredi ministar, Ministarstvu ne dostave zajednički predlog, članove stalnog sastava CIK-a imenovaće ministar. Članovi stalnog sastava mogu biti samo diplomirani pravnici, iz reda pripadnika nacionalnih manjina. U obrazloženju sam dobio da se amandman ne prihvata iz razloga što je predloženo rešenje suprotno izbornim zakonima. Centralna izborna komisija i uopšte izborni organi za sprovođenje izbora nacionalnih saveta formirani su na analogan način kako se formiraju RIK i OIK. RIK, koliko znam, formira se tako što je imenuje Narodna skupština na predlog poslaničkih grupa, a srazmerno broju narodnih poslanika u poslaničkim grupama. Na isti način se imenuje i OIK od strane lokalne skupštine, na predlog odborničkih grupa, a sastav je takav da je srazmeran broju odbornika lokalne skupštine. U ovom predlogu zakona nedostaje predlagač. Smatram da je logično rešenje da nacionalni saveti budu ti koji će predlagati stalni sastav CIK, a da će ministar na osnovu tog predloga imenovati njen sastav. Smatram da je to logično i da nema ničeg suprotno bilo kojem izbornom zakonu.
Na član 60. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podneo narodni poslanik Munir Poturak. Izvolite, gospodine Poturak.
Uvaženi predsedavajući, kolege poslanici, moj amandman je konceptualno bio usmeren u smislu pristupa rešavanja sa strane ljudi koji će upravljati CIK u stručnom smislu. Zato sam predložio da, pored članova saveta CIK od tri člana, postoje nezavisno od toga sekretar i zamenik sekretara koje će imenovati ministar, po vokaciji pravnici, da bi toj jednoj aktivnosti koja započinje u jednom periodu, u periodu od četiri godine, dalo se na značaju sa stručne strane. Nadovezujući na aktivnosti odnosno na predlog Vlade, to je u stvari drugi koncept. Predloženo je da izbor komisije predlažu nacionalni saveti, odnosno nacionalne manjine, a ovde je dat koncept da sekretar i zamenik sekretara imenuje ministar samo da se da na značaju te stručne strane. Znači, i jedan i drugi, odnosno amandman koji je Vlada predložila i amandman koji sam predložio su sasvim konceptualno usmereni prema jednom istom cilju, da stručna lica obave izbore na najbolji mogući način. U tu svrhu želim samo da kažem da je zakon dobar, da će SDP i poslanici podržati ovaj zakon u danu za glasanje i da našim predlozima, i gospodina kolegeŠehovića i drugih poslanika i nacionalnih manjina, jeste namera da ovaj zakon dobije samo operativniju i funkcionalniju mogućnost primene.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 61. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 61. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 62. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 63. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 64. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 65. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 66. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 67. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 67. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Šehoviću.
U članu 67. stoji da se biračko mjesto formira ukoliko je na njemu upisano najmanje 100 birača. Podnio sam amandman da se biračko mjesto može formirati i ukoliko na određenom biračkom mjestu ima manje od 100 birača, ako se tu radi o biračkim mjestima u brdsko-planinskim područjima i u biračkim mjestima gde je koncentracija pripadnika nacionalnih manjina mala. Ovo iz razloga što ćemo imati slučajeva da pet-šest, pa i deset sela neće moći formirati biračko mesto, a udaljenost biračkog mesta od pojedinih sela biće tolika da pripadnici nacionalnih manjina, iz raznih razloga, kako zbog staračkih domaćinstava, tako i zbog slabijih saobraćajnica neće moći da iskoriste svoje pravo i da glasaju za nacionalne savjete. Isto tako, zbog velike disperzije pripadnika nacionalnih manjina u Republici Srbiji smatram da treba i ovu činjenicu uzeti u obzir, kako bi pripadnici nacionalnih manjina i u ovim slučajevima, ne samo kada se radi o brdsko-planinskim područjima, nego i u slučaju kada je koncentracija pripadnika nacionalnih manjina mala.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 68. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 68. amandman je podneo narodni poslanik Sulejman Spaho. Izvolite, gospodine Spaho.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, pomaže Bog. Spomenuo sam uzvišenog, jer on jedini u ovom trenutku može da pomogne Srbiji i građanima Srbije od ovakih loših zakona, počev od zakona o informisanju, pa sve do zakona o nacionalnim savetima. Neću da ulazim u neku polemiku, da ne bi gospođa predsednica me kaznila ili opomenula, jer mi treba svaki dinar da bih kupio unuku poklon, a od poklona najviše voli da drži srpski grb. Amandman koji sam podneo jeste da se član 68. menja i glasi: "Spisak biračkih mesta na kojima se odvija glasanje za nacionalne savete objavljuje se u ''SG Republike Srbije'' i ostalim sredstvima javnog informisanja". Amandmanom tražimo da se spisak biračkih mesta na kojima se odvija glasanje za nacionalne savete, pored SG, objavljuje i ostalim sredstvima, gospodine ministre, javnog informisanja. SRSsmatra da je ovo bolje rešenje jer omogućava da se birači bolje informišu o tome da obave glasanje za nacionalne savete. Ovim predlogom zakona predviđeno je da se svaki birač, najkasnije pet dana do dana održavanja izbora, obavesti gde može da obavi glasanje, međutim, mi smatramo da je to nedovoljno. Prvo, ovakvi izbori održaće se prvi put. Setite se dobro kakve su bile pometnje birača, posebno kada je bilo glasanje na poslednjim izborima. Drugo, ono što sam rekao i pre dva dana, ne žive sve nacionalne manjine skoncentrisane... [[Isključen mikrofon.]]
Vreme. Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 69. i član 69. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 70. i član 70. Reč ima gospođa Donka Banović. Izvolite.
Dakle, u ovom članu se govori o tome ko ima pravo da podnese izbornu listu, pa kaže – izborne liste mogu predlagati: grupa birača upisanih u poseban birački spisak odgovarajuće nacionalne manjine, odnosno organizacije i udruženja građana, kao i političke organizacije nacionalne manjine. Dakle, to su predlagači izbornih lista. Da vas obavestim, u gradovima gde žive nacionalne manjine uglavnom imate formirane i politički aktivne opštinske odbore skoro svih parlamentarnih stranaka. Dakle, u Dimitrovgradu i u Bosilegradu, sad ću govoriti o bugarskoj nacionalnoj manjini, funkcionišu i opštinski odbor Demokratske stranke Srbije, i DS, i LDP-a, i SPS-a i tako dalje i naravno postoji i stranka koja u svom nazivu ima i odrednicu nacionalne manjine. Molim vas, zašto ne bi i ti opštinski odbori, odnosno te stranke koje žive i rade u tim opštinama mogle da podnesu izbornu listu. Molim vas, u tim strankama su pripadnici nacionalnih manjina. Dakle, ovo je diskriminacija. Vi ćete da kažete nekome, kao što je Kenan jutros i govorio - da njemu nije u interesu ili na srcu položaj bošnjačke nacionalne manjine zato što je on u LDP, ili svi oni pripadnici bugarske nacionalne manjine koji su u opštinskim odborima u Dimitrovgradu i Bosilegradu, da oni manje vode računa o svojim pravima i pravima svojih sugrađana. Dakle, ovo je apsolutna diskriminacija. Ako već uvodite da jedna politička stranka može da podnese izbornu listu samo zato što ona u svom naslovu ima predznak nacionalne manjine, onda je trebalo dozvoliti svim strankama koje deluju na toj teritoriji. Hvala.
Na član 70. amandman je podneo narodni poslanik Oto Kišmarton. Izvolite, gospodine Kišmarton.
Poštovani narodni poslanici, ovaj amandman se odnosi na to ko ima pravo da kandiduje izborne liste. Razlika između mog predloga i člana 70. koji je predložila Vlada je u tome što predlažem da političke stranke ne budu predlagači izbornih lista. Izborne liste mogu, po meni, da predlažu grupe birača upisane u poseban birački spisak odgovarajuće nacionalne manjine, odnosno organizacije i udruženja građana nacionalnih manjina. Kao što sam rekao i ranije, nacionalni saveti nacionalnih manjina treba da budu nacionalni saveti svih pripadnika te nacionalne manjine, a to će se ostvariti samo ukoliko nacionalni saveti nacionalnih manjina ne budu politički obojeni, tj. ako u savetu ne budu sedeli političari, nego stručnjaci iz oblasti kulture, obrazovanja, informisanja, istoričari. Takvi saveti će slobodno sarađivati sa drugim političkim strankama, sarađivati sa Vladom, kao i saradnja nacionalnih saveta nacionalnih manjina sa velikim strankama Srbije i sa Vladom Srbije je potrebna jer nacionalne manjine ne mogu same izolovano da vode računa o svojoj budućnosti. Srpska napredna stranka, kao napredna stranka, kao višenacionalna stranka i kao stranka tolerancije, u potpunosti poštuje Ustav, kao i sva prava koja iz Ustava pripadaju svim građanima, tako i nacionalnim manjinama. Mi u SNS poštujemo različitost naših građana, imajući u vidu da nacionalne manjine ne mogu u Srbiji same izolovano da brinu o sebi. Cilj SNS je da maksimalno pomogne svim pripadnicima nacionalnih manjina koji poštuju Srbiju kao zajedničku državu. Cilj svima nama je da i ubuduće svi građani Srbije uživaju ista prava, naravno da imaju i iste obaveze prema ovoj državi. Zajednički cilj nam je da svi pripadnici nacionalnih manjina i većinskog naroda bolje žive. Mislim da više govornika nećemo imati. Da zaključim, sve dok u Srbiji vlada kriminal, korupcija, visoka nezaposlenost, loša ekonomska situacija, kriza u državi, nema napretka i boljeg života ni za većinski narod, niti za pripadnike nacionalnih manjina.
Na član 70. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, stigli smo po nama iz LDP do glavnog člana ovog predloga zakona, odnosno člana koji po nama najviše smeta u cijeloj koncepciji ovog zakona, a to je član 70. Za razliku od gospodina Kišmartona, mi smo stavili amandman gde dopuštamo političkim organizacijama da predlažu kandidate za članove nacionalnih savjeta. Znači, da ne ograničimo samo na političke organizacije nacionalnih manjina. Sada se vraćamo na onu priču koju smo vam pričali danas prije podne o objašnjenju koje smo dobili od Vlade Republike Srbije – zašto se ovaj amandman ne prihvata. Tu se kaže – ne postoji ratio legis da političke organizacije koje u svom nazivu nemaju predznak jedne nacionalne manjine, ili statutom nisu određene kao političke organizacije koje okupljaju ili deluju u interesu pripadnika nacionalne manjine, predlažu izborne liste. Ne postoji garancija da će nakon izbora za nacionalne savjete njihovi predloženi kandidati političkim sredstvima, odgovorno i iskusno pristupiti očuvanju, unapređenju i zaštiti nacionalnih manjina, ako moraju da postupaju u skladu sa statutom i programima stranke koja ih je kandidovala, a u kojima se ne spominju prava nacionalnih manjina. Smatram, kao prvo, da je i ovaj sam član ovog zakona diskriminatorski, naročito ako se uporedi sa ovim obrazloženjem koje je Vlada nama uputila, jer se postavlja pitanje – koji je to interes nacionalnih manjina koji stranke koje u svom predznaku, nazivu, nemaju nacionalne manjine, ne zadovoljava? Takođe se ovde postavlja pitanje – koje su to garancije, koje garancije imaju pojedini pripadnici nacionalnih manjina, koji su članovi stranaka koje u svom predznaku nemaju nacionalnu manjinu, da će odgovorno da obavljaju funkciju za koju su izabrane, bilo da su to funkcije odbornika, narodnih poslanika, ministara i bilo koje druge državne funkcije? Na ovaj način što ste rekli dajete jednu pogrešnu poruku šaljete građanima Srbije, građanima pripadnicima nacionalnih manjina, koji su glasali za druge stranke, koje nisu po svom nazivu stranke nacionalnih manjina. Ovo je diskriminacija. Ovo je i kršenje Ustava. Ponovo dolazimo u situaciju da mi koji smo najviše bili protiv ovog ovakvog Ustava, branimo Ustav od vas koji ste ga pisali i učestvovali u donošenju ovog ustava, jer ste vi danas, gospodine ministre, u prijepodnevnoj raspravi rekli – politički element je prirodan, kao što je bio i do sada, osim da kažemo, što je nemoguće, jer bi bilo kršenje Ustava – da je zabranjeno da političke stranke imaju svoje kandidate za nacionalne savete. Onda bi mogli da se složimo da u principu političke stranke neće moći da kandiduju, ali bi se isto tako složili da kroz grupe građana političke stranke bi to učinile. Šta vi kažete? Ako pripadnici nacionalnih manjina koji pripadaju građanskim strankama, odnosno svim drugim strankama, žele da se kandiduju – mi moramo da trčimo sutra da registrujemo naša udruženja, nevladine organizacije sa nazivom naših političkih stranaka, kako bismo mogli da učestvujemo na ovim izborima? Zamislite obrnutu situaciju, gospodine ministre, da u izbornim zakonima Republike Srbije stoji jedna takva odredba za stranke nacionalnih manjina ili situaciju da imamo posebne izbore za pojedine segmente društvenog života? Jer mi ovde imamo izbor za nacionalne savjete koji se bave obrazovanjem, kulturom i informisanjem i to pripada, kao što ste rekli, manjinskoj autonomiji i mi to pozdravljamo. Po vama, tu mogu da učestvuju samo stranke nacionalnih manjina, koje u svom predznaku to imaju. Kada se, na primer, glasa za državni nivo, onda u redu, onda možemo da učestvujemo svi. Postavlja se jedno pitanje – da li mi, pripadnici nacionalnih manjina, koji pripadamo, to zovem, građanskim strankama, možemo da obavljamo odgovornu funkciju i narodnog poslanika i ministra, upravnih odbora i bilo koju državnu funkciju? Po vama, po obrazloženju koje smo dobili – mi ne bi umeli ili ne bi znali ili smo već špijuni ako obavljamo funkciju člana nacionalnog savjeta. Mi smo dobri kada treba da glasamo na izborima za republičke, odnosno lokalne izbore, ali ako treba da budemo kandidati naših stranaka na izborima za nacionalne savete, onda nismo dobri, iako moramo i da se potpišemo, i da ispunimo sve te druge uslove. Postavlja se još jedno pitanje – ako imamo izbore i poseban birački spisak, neposredne izbore, kakav će stav da imaju sve druge stranke ovde sem stranaka nacionalnih manjina u Republici Srbiji? Da li će oni da pozovu birače da se upisuju u taj poseban birački spisak, ako one ne mogu da obezbede svojim članovima da se kandiduju na izborima pod nazivom svoje političke stranke? Zašto bih ja ili bilo koji pripadnik nacionalne manjine kandidovao se na republičkim izborima, na lokalnim izborima kao pripadnik LDP, a na izborima za nacionalni savet da idem kao pripadnik grupe građana, pošto je neko već uzeo ime grupa građana LDP, pa bi morao neku drugu grupu građana ili neke nevladine organizacije, ili treba možda da neku fiktivnu nevladinu organizaciju, udruženje građana da registrujem, da bih mogao da se kandidujem na izbore? To je suština, da omogućite svim građanima biračko pravo, što ste objasnili preko posebnog biračkog spiska ako se potpišu, ali svim građanima moramo i da obezbedimo da mogu biti birani. To je suština ovog našeg amandmana.
Gospodin ministar ima reč.
Uvaženi poslaniče, i ovo je jedno od tih pitanja koja su bila pod debatom. Tu je stvar, da kažemo, mere i granice. Da li političke stranke koje ne nose predznak nacionalnih manjina, druge organizacije koje ne nose predznak ili udruženja građana koja ne nose predznak nacionalnih manjina mogu da učestvuju u ostvarivanju manjinske samouprave? To je kao onaj primer uvažene poslanice Pešić kada je rekla da bi neke nacionalne manjine možda i mogle da kandiduju nekoga ko ne pripada toj nacionalnoj manjini zato što su mnogo doprineli na demokratizaciji, promociji i inkluziji pojedinih nacionalnih manjina. Dakle, ovo je sve vezano za nacionalni korpus nacionalne manjine. Postoji način, a to su izborne liste koje predlažu grupe građana, da političke stranke ostvare promociju ili uticaj. Niko nije zakinut za pravo da učestvuje na izborima, dakle, nijedna politička grupacija, kao što nijedan građanin, pripadnik nacionalne manjine neće biti uskraćen da preko izborne liste grupe građana, a ne pripada političkoj partiji koja nosi naziv nacionalne manjine, učestvuje na izborima. Pri tome treba uvažiti još jednu činjenicu, političke stranke nacionalnih manjina jesu deo života nacionalnih manjina i one su iznedrile političku stranku. Ta politička stranka živi u okviru nacionalne manjine. Naravno, ona nije jedina, ali predstavlja instituciju, predstavlja oblik i formu života te nacionalne manjine. Dakle, imajući sve ove elemente, mogli smo da kažemo – ili sve političke stranke, i onda dolazimo do onoga da li političke stranke koje ne nose predznak nacionalne manjine mogu da učestvuju u ostvarivanju manjinske samouprave, sa onom argumentacijom koju sam rekao, ili nijedna, pa je pitanje zašto onda to ne bi mogle da čine političke stranke sa oznakom nacionalne manjine. Ma koliko izgledalo da je diskriminatorsko, nekome se učinilo, ovo rešenje je, čini mi se, ipakuravnoteženo upravo zbog mogućnosti i činjenice da smo konstatovali postojanje političkih stranaka sa oznakom nacionalnih manjina, a sa druge strane je obezbeđena sloboda da preko izborne liste grupe građana pripadnici nacionalnih manjina koji učestvuju u životu i radu drugih političkih stranaka, građanske, socijaldemokratske orijentacije, učestvuju na izborima.
Gospodin Kenan Hajdarević ima reč.
Gospodine ministre, političke stranke nacionalnih manjina, kao što ste rekli, zaista su dio života jedne nacionalne manjine, ali su i druge stranke isto dio života tih nacionalnih manjina. Morate mi objasnite koja je to razlika u smislu nacionalnih interesa neke nacionalne manjine gdje stranke nacionalnih manjina koje u svom predznaku imaju to bolje zastupaju interese neke nacionalne manjine od neke građanske stranke, bilo koje druge stranke, zovem mih građanske, ali uopšte stranke koja u svom nazivu nema naziv nacionalne manjine. Koje su to razlike? Koji je to mehanizam? Ko to utvrđuje? To jedino mogu da utvrde birači, samo birači. Ako se slažemo da to utvrđuju birači, onda moramo dopustiti svima ravnopravan način izbora. Vi ste u nekom od prethodnih članova rekli da se na neposredne izbore za članove nacionalnih saveta primenjuju članovi Zakona o izboru narodnih poslanika itd. Pa tamo se i definiše način finansiranja predizborne kampanje. Grupa građana ''LDP'' nema isti način finansiranja izborne kampanje kao bilo koja druga stranka nacionalnih manjina. To je suština. Znači, suština je da mi nemamo istu početnu tačku kada krenemo da se borimo za glasove naših birača. Zamislite situaciju da se u isto vreme održavaju republički izbori i izbori za nacionalne savjete i pripadnici nacionalnih manjina koji ne pripadaju strankama nacionalnih manjina moraju da objašnjavaju svojim biračima zašto su na jednoj listi za republičke izbore, zašto su za izbore nacionalnih saveta na drugoj listi, odnosno ako pričamo o kulturi, obrazovanju i jeziku, onda ću bolje da zastupam vaše interese kao grupa građana, a ako pričamo o ekonomiji, diplomatiji i ostalo, onda ću bolje da zastupam vaše interese kao pripadnik stranke kojoj pripadam. Još nešto, pročitaću vam sad samo jedan dio programa LDP, ali mislim da je to manje-više u programima svih političkih stranaka, i vi da mi kažete šta ovde ne zastupa interese nacionalnih manjina. „Bošnjacima, Mađarima, Albancima i drugim pripadnicima nacionalnih manjina LDP želi da omogući da u okvirima društva čiji su ravnopravni građani utiču na svoj život u većoj mjeri i efikasnije nego što je to slučaj danas. Proces dezintegracije naše zemlje time neće biti ubrzan, već konačno zaustavljen, zato što je to pravi način da građani mogu pozitivno da utiču na svoj život, jer bez obzira na etničku ili vjersku pripadnost, bez obzira na pol ili rasu, na političko opredeljenje, svako rođen u Srbiji, u njoj mora videti i imati veću šansu nego u društvima u okruženju ili bilo gdje u svijetu“. Zar ova rečenica ne pokazuje da mi zastupamo interese nacionalnih manjina? Šta treba mi još da koristimo u našem statutu i programu? Morate onda tačno da definišete, da kažete koji su to stavovi, članovi koji pokazuju da neka stranka zastupa interese nacionalnih manjina. Ovako ostaje samo na proizvoljnom tumačenju vas ili bilo koga.
Potrošili ste vreme ovlašćenog predstavnika. Na član 70. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 70. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 70. amandman je podneo narodni poslanik Vitomir Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 71. Gospođa Donka Banović ima reč.
S obzirom da je moja poslanička grupa potrošila predviđeno vreme, iskoristiću ovo vreme koje je praktično za amandman da odgovorim ili repliciram gospodinu ministru. On je ovde nas sad sve podučio, znači, svi koji imamo stranke koje aktivno učestvuju u političkom životu u sredinama gde žive nacionalne manjine, sad nas je podučio kako da izigramo ovaj član Predloga zakona. Odnosno, drugim rečima, naše stranke mogu da osnuju udruženja građana, pa će pod imenom nekog udruženja građana, gde će obavezno biti i odrednica nacionalne manjine, moći da učestvujemo i da damo izborne liste. Zašto vi nas učite kako da praktično izigramo ovaj član zakona? Zašto nismo tu išli jasno? Zašto uopšte mi moramo sad da se dovijamo kako bismo učestvovali u tim izborima? Znači, tako što će troje ljudi da se organizuje iz stranke, jer je sada dovoljno troje ljudi da se registruje udruženje građana. Nedavno smo usvojili Zakon o udruženjima. Znači troje, udruženje građana, grupa građana, koja bi na taj način mogla da učestvuje. Zašto bismo mi to radili, kada ste vi mogli ovde jasno da stavite da sve stranke koje učestvuju u političkom životu u sredinama gde žive nacionalne manjine mogu da budu predlagači izborne liste?
Gospodin ministar ima reč. Izvolite, gospodine Čipliću.
Nikako nije bilo reči o podučavanju da se nešto izigra, kada je taj mehanizam legalan, zaboga, potpuno legalan mehanizam. Kako možete koristeći pravo koje vam pruža zakon da izigrate zakon? Dakle, obrazlažući prethodnu diskusiju, sa uvaženim poslanikom, rekli smo da smo imali dva veoma problematična, gotovo isključujuća principa. Jedan je da samo onaj ko je vezanimenom, prezimenom, obeležjem, za nacionalnu manjinu može da učestvuje u realizaciji nečega što se zove manjinska samouprava. U tom smislu politička stranka ili bilo šta drugo ne može tu učestvovati. Sa druge strane, imamo princip da je neophodno, da moramo uvažiti činjenicu da svi građani koji pripadaju određenoj nacionalnoj manjini imaju pravo da izraze i svoj politički stav, mada ovde govorimo o kandidovanju. To smo uradili na ovaj način. Dakle, imamo grupe građana, imamo izbornu listu grupe građana, sasvim je legalno pravo političke stranke da ima izbornu listu kroz grupu građana, kao što je činjenica da postoje političke stranke koje se ne mogu naprečac osnovati. Govorio sam samo o grupi građana i govorio sam o političkim strankama, nisam govorio o udruženju. To su dva mehanizma za koje u ovako delikatnom pitanju verujemo da smo na dosta dobar način, funkcionalno dve dosta velike suprotnosti pomirili i obezbedili i da političke stranke nacionalnih manjina i da druge političke stranke, odnosno građani, pripadnici nacionalnih manjina, imaju izborne liste svojih političkih stranaka. Mislim da tu nije ništa sporno, pogotovo u trenutku kada ti izbori budu organizovani, gde ćemo onda i videti da ta stvar funkcioniše.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 72. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 73. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 74. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 74. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor i Tot Tamaš. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, pa je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 74. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 75. i član 75. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 76. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 77. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 78. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 79. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na član 80. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 81. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 82. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 83. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 84. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 85. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 86. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 87. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 87. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor i Tot Tamaš. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman. On je postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 88. i član 88. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 89. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 90. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 91. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 92. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 93. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 94. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 95 i član 95. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 96. i član 96. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 96. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman i on je postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 97. i član 97. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 97. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 97. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović, koja želi reč. Izvolite.
Gospodine ministre, potpuno je neprihvatljivo ovo obrazloženje za odbijanje mog amandmana, zato što najpre u drugom stavu ne radi se ni o kakvom Dontovom pravilu nego o količniku, to je jasno precizirana matematička formula, što ste kasnije u stavovima objasnili. Pravilo je nešto što može da se menja, pravilo u pravopisu ili nečem drugom. Ovo je precizna formula po kojoj se utvrđuje količnikom koliko kome pripada mandata. Mi, srpski radikali, smatramo da je apsolutno neprihvatljivo, a i samim tim ovo obrazloženje koje ne stoji i nije u skladu sa demokratskim pravilima, kako u Srbiji, tako i svuda gde se razmišlja na demokratski način, da se mandati raspoređuju po redosledu liste, a ne kako smo mi srpski radikali predložili, po redosledu onoga koji je predlagač liste. Naime, moram da vam objasnim na primeru Borisa Tadića. Ako se sećate, on je pre izbora na mesto predsednika Republike na tadašnjoj zajedničkoj listi bio 250. kandidat na listi, a izabran je za narodnog poslanika. Onda hoćete da kažete da je vaša stranka nedemokratska, ona to jeste zapravo u mnogim drugim ispoljavanjima, kršenja parlamentarne demokratije. Ali, molim vas, kako onda sami sebi uskačete u usta. Imate slučajeve mnoge druge kada su u pitanju koalicione liste. Kada je u pitanju političke stranka samostalna, kao što je SRS, koja to pokazuje kroz jasne aršine koji se ustanovljavaju, nije isto kada predlažete i pravite redosled. To su jedne okolnosti. Drugo je u tom post izbornom internom procesu kako nekoga određujete. Najvažnije je da taj neko ostane dosledan onome ko ga je predlagao, da ne ide u izdaju, da ne krade mandate, jer kamo te lepe sreće, a mi smo stranka koja se rukovodi demokratskim pravilima, da neke koji su bili 158. i 202. i treći i koji su oteli mandate SRS nikada nismo predložili da budu kandidati na našoj listi.
Narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić zajedno su podneli amandman na naslov iznad člana 98. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 99. amandman su podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Reč ima gospođa Vojić-Marković.
Hvala i izvinite što sam pogrešila, više zaista ne mogu da pratim. Mi smo u članu 99. stav 1. napisali amandman tražeći da se promeni prvi stav, a prvi stav kod vas glasi - ako nacionalna manjina u skladu sa ovim zakonom ne ispuni uslove za neposredne izbore, nacionalni savet bira skupštinu elektora nacionalne manjine. Smatrali smo da je ovo nepotrebno i zamenili smo ovakvom formulacijom. Nacionalni savet bira skupština elektora nacionalne manjine. Takođe, u stavu 2. tražili smo da se izbriše druga rečenica koja glasi - odluka se donosi u roku od 15 dana od dana kada se utvrdi da pripadnici određene nacionalne manjine nisu ispunili uslov za neposredne izbore. U načelnoj raspravi mi smo govorili o tome da kada govorite o tipovima izbora vi predviđate jedan koji je neposredan i drugi koji je očigledno manje važan ili drugog reda i to je tzv. elektorska skupština. Smatrali smo da ovaj način treba da bude dominantan, pre svega zato što nacionalne manjine imaju pravo prema Ustavu da se ne izjašnjavaju o svojoj nacionalnoj pripadnosti. Za nas je to zaista vrlo važno pravo svakog ljudskog bića. Smatramo da ovaj koncept koji ste ovde ponudili ne može da bude demokratski. Zbog toga smatramo da treba ispratiti ovo što smo amandmanima hteli da predložimo. Ono što mi je neverovatno, opet imamo jedan tipski odgovor koji je potpuno isti kao i sva obrazloženja na sve amandmane koje je podnela DSS, a priznaćete da nisu isti. Međutim, postoje tri tipska odgovora. Primetila sam da vaši službenici naročito vole kada je DSS u pitanju, taj dobijamo uporno. Ministar se tokom svog izlaganja pozivao na zakone koji su na snazi u Hrvatskoj i Mađarskoj, pa bih volela da mi direktno odgovori, da li ovi neposredni izbori postoje kao sistem izbora u ovim zakonima i zašto se mi pozivamo na delove zakona kada nam odgovaraju, a ne pozivamo se na te zakone u celini. Smatram da su ti zakoni vredni poštovanja i da treba da ih pogledamo kao korisne i dobre. To je ono što smatramo da je važno u ovom zakonu, u članu 99. To smo predložili ovim amandmanom.
Najpre gospodin ministar, pa gospodin Tomić ima još dva minuta.
Uvažena poslanice, ne možemo govoriti o zalaganju za demokratiju, a ne želeći da to budu neposredni izbori. Dakle, radi se o činjenici da smo na zahtev nacionalnih manjina, na zahtev demokratskog načela i na osnovu naše procene da je to izvodljivo tehnički, neposredne izbore predvideli. Ne postoji ni jedan jedini rezon, razlog, motiv, stav koji bi postojao u bilo kom demokratskom društvu, a da kažete demokratski izbori nisu potrebni, samo zbog toga što postoji opasnost navodna ne izlazeći na demokratske izbore, pripadnik nacionalne manjine može da otkrije da pripadne nacionalnoj manjini. Sva ustavna prava koja se vezuju za nacionalne manjine, ponavljam, nisu anonimna prava. Da bi neko koristio on mora da kaže da, jesam pripadnik određene nacionalne manjine. Sva ova prava koja proizilaze iz elektorske skupštine, nisu prava koja pripadaju anonimnim ljudima, nego ljudima koji kažu na osnovu Ustava Republike Srbije koristeći tu slobodu, a naveo sam taj član, prvi stav, da je u Srbiji svako slobodan da izrazi pripadnost nekoj nacionalnoj manjini, odnosno da izrazi svoj nacionalni identitet. Pa neko, koristeći tu slobodu, ne može da dođe u poziciju da tu slobodu i vređa. Na proceni je svakog pripadnika nacionalne manjine da to učini ili da to ne učini. Vrednost ovog zakona je u tome što niko neće izgubiti pravo ako se ne izjasni da pripada određenoj nacionalnoj manjini. To je vrednost ovog zakona, bio on biran po neposrednim ili po elektorskim izborima. U krajnjoj liniji, iskustvo iz Hrvatske, Mađarske i Rumunije nam zapravo govore da elektorski sistem na određeni način funkcioniše, ali da upravo na primeru i Mađarske i Rumunije idu ka reformi neposrednih izbora. Ono što je bitno je da je okruženje Republike Srbije takvo, da je Republika Srbija takva, da su građani u Republici Srbiji takvi, da ovde ne postoje smetnje, ni tehničke, ni političke, ni ljudske da neposredni izbori budu posebni biračkih spiskova i da taj strah postoji i zato je reforma u drugim državama ka neposrednim izborima delikatna i problematična. Kod nas to nije.
Gospodin Željko Tomić. Imate još dva minuta.
Želim za kraj, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS, da kažem da je ovo jedan od najkomplikovanijih zakona koji sam imao prilike da pročitam, da će biti užasno teško sprovodiv i to ćemo podvući crtu, nadam se, za godinu-dve dana, pa ćemo imati prilike da popričamo o ovom zakonu i o sprovođenju zakona. Čisto što se ovog amandmana tiče, mi smo svoje rekli i da smo isključivo za skupštinu elektora nacionalne manjine, odnosno za elektorski način izbora. Vi u obrazloženju kažete zašto odbijate taj amandman. Zato što može da bude neposredni izbori, a što je u skladu sa evropskim i demokratskim standardima ili posredno preko elektorske skupštine. Zašto nije nastavljena rečenica - u skladu sa čim. U načelnoj raspravi u Americi predsednik Obama je izabran na elektorski način, doduše na našto drugačiji, ali to se zove elektorski, kao i kongresmeni, kao i svi. Mogli ste napisati u skladu sa američkim i demokratskim standardima. Ne znam zašto iza elektorskog načina izbora ne postoji ništa, a iza neposrednog, bože moj, evropski i demokratski. Sve u svemu, poražava me opšta politizacija nacionalnih saveta, sada su vrata toj politizaciji su širom otvorena. Kako ste i sami rekli, nacionalne manjine preko ovih izbora će izraziti svoj politički stav. Svoj politički stav nacionalne manjine ostvaruju na opštim demokratskim izborima, političkim delovanjem svojih stranaka, političkim delovanjem u okviru drugih stranaka, o čemu je gospodin Hajdarević neumorno danas govorio. Vlada Vojislava Koštunice je potpuno emancipovala, na kraju krajeva, i osnovala je nacionalne savete, i u Ustavu uopšte pitanjima ljudskih i manjinskih prava je posvetila jednu trećinu teksta, ali ovo nismo želeli da se dogodi. Nažalost, moraćemo da glasamo protiv ovog zakona.
Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine Odbor za međunacionalne odnose podneo je amandman na član 99, koji je Vlada prihvatila. Na član 100. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Pavel Marčok, Đuro Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Maraci Nandor i Tot Tamaš. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, pa je on postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 100. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 100. amandman je podneo narodni poslanik Vitomir Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 100. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman i on je postao sastavni deo Predloga zakona. Gospodin Miletić Mihajlovića na član 101. je povukao amandman tokom dana. Na član 101. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Marac Nandor i Tot Tamaš. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman i on je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 104. amandman je podneo narodni poslanik Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 104. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Pavel Marčok, Đura Mučenski, Lodi Gabor, Petar Kuntić, Marac Nandor i Tot Tamaš. Vlada i Odbor za međunacionalne odnose prihvatili su amandman, i on je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 104. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 108. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 109. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Gospođa Vojić-Marković želi da govori. Izvolite.
Obratiću se lično ministru zato što se on meni obratio kada sam govorila o amandmanu na član 99, ubeđujući me šta je demokratija. Ne mogu da ne govorim o tome, zato što ne možemo govoriti o demokratiji, poštovani gospodine ministre, a da se poslanici iz parlamenti teraju kao kučići sa ulice, a to je bilo u ovoj skupštini zahvaljujući vama. Ne možemo govoriti o demokratiji, poštovani gospodine ministre, da zatvarate medije, ni to nije demokratija, to je najmanje demokratija. Ne možemo da govorimo o demokratiji gospodine ministre ako poslanici u ovoj skupštini pretrčavaju preko zakona kao da nas neko ovde obavezuje da moramo za 10 sekundi da pređemo ne znam koliko. Nažalost, u ovoj zemlji sve što govorite da je demokratija nije demokratija, i ovo što sam vam rekla za način izbora neposredan nije demokratija i nije isključivo demokratija. Demokratija je da ljude ne plašite. Demokratija je da ljudima obezbedite osnovna ljudska prava.
Na član 112. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 114. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Gospođa Banović želi reč. Izvolite.
U članu 114. se govori o finansiranju, odnosno da se sredstva iz stava 1. ovog člana, koja se obezbeđuju u budžetu RS, raspoređuju tako da se 30% raspoređuje u jednakim iznosima svim registrovanim nacionalnim savetima, a ostatak sredstava, odnosno 70% srazmerno broju pripadnika određene manjine. Naš amandman se sastoji u tome da predlažemo da se ovaj deo koji se podjednako deli svim postojećim nacionalnim savetima poveća sa 30% na 40%, a da se 60% raspoređuje shodno brojnosti nacionalne manjine. Gospodine ministre, u tom trenutku ste izašli, mada ste zaista dobar predstavnik predlagača, jer ste ceo dan tu, kada smo razgovarali o finansiranju, to je bio jedan član. Vaša koleginica nije mogla da odgovori, jer nema pravo da se obrati Skupštini, ali vi da, da li ste napravili neki elaborat, predračun, koliko će koštati finansiranje, koliko će koštati ovi neposredni izbori, s obzirom da će se formirati 16 nacionalnih saveta. Sada ih ima toliko. Možda će još neki. Da li ste napravili neku analizu koliko će to koštati?
Na član 114. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović. Gospodin Kenan Hajdarević ima reč.
Kao što se već čuli, član 114. govori o načinu finansiranja nacionalnih saveta i to smo pohvalili u načelnoj raspravi kada smo govorili o predlogu ovog zakona. Dali smo jedan amandman koji u zadnjem stavu člana 114. briše ovo – ili nacionalnih manjina čiji jezik u službenoj upotrebi na teritoriji jedinice lokalne samouprave. To smo uradili zato što u prethodnom dijelu ove rečenice kaže se: Sredstva iz stava 1. ovog člana, koja se obezbeđuju u budžetu jedinice lokalne samouprave, raspoređuju se u skladu sa odlukom nadležnog organa jedinice lokalne samouprave, nacionalnim savetima koji predstavljaju nacionalne manjine koje u stanovništvu lokalne samouprave dostižu najmanje 10% od ukupnog stanovništva. Da bi jezik neke nacionalne manjine bio u službenoj upotrebi u lokalnoj samoupravi, neophodno je po Zakonu o lokalnoj samoupravi i Zakonu o zaštiti nacionalnih manjina i etničkih zajednica da tim jezikom govori minimum 15% stanovništva u toj lokalnoj samoupravi. Mislimo da je nepotrebno da stoji i ako uzimamo manji procenat, a to je 10%, tako da je ovo obrazloženje zaista nepotrebno. Čini mi se kao da ovaj ko je pisao ovo obrazloženje nije pročitao objašnjenje našeg amandmana i nije shvatio šta smo hteli ovim amandmanom da kažemo, jer je nepotrebno da stoji – u službenoj upotrebi jedinica lokalne samouprave jezik ili ako ima 10% stanovništva. To je manja stepenica od 15%, pa smo zato predložili brisanje.
Gospodin ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Jedno kratko obrazloženje, tih 10% je zapravo norma koja je na osnovu podataka koje imamo zaštita onoga što se zove stečeno pravo. Može da se desi, i to se dešava da u određenim lokalnim samoupravama, da procenat padne ispod 15% i izgube pravo na službenu upotrebu jezika i pisma, ali sa ovih 10% smo to zaštitili.
Gospodin Miletić Mihajlović ima reč.
U vezi člana 114, u ime poslaničkog kluba SPS – JS nemam nešto posebno da dodam, ali kada je bila ranija diskusija o ranijem članu koji se može dovesti u vezu sa ovim, zaista dolazimo do činjenice da u određenim trenucima može da dođe do sukoba interesa članova nacionalnog saveta nacionalnih manjina, a naročito ako je reč o predsedniku nacionalnog saveta nacionalne manjine, koji po ovom zakonu može da bude i ministar finansija. Ili, na primer, da spustimo, to će verovatno teže da se dogodi, ali je sasvim moguća stvar da predsednik bude i predsednik neke opštine. Trenutno imamo predsednike opština koji su predsednici nacionalnog saveta i onda odgovarajući organ lokalne samouprave, odnosno skupštine opština raspoređuju sredstva za nacionalne savete. Zna se ko predlaže budžet, ko raspolaže budžetom, a u isto vreme to isto lice je i predsednik nacionalnog saveta. Mislim da svi drugi zakoni koje smo u prethodnom periodu doneli i koji idu u pravcu razgraničenja funkcija i odvajanju funkcija, što je u skladu sa evropskim standardima, morao se taj princip primenjivati i ovde i mi ćemo imati ovde lica koja će biti u dvostrukoj funkciji i u direktnom sukobu interesa, što će ugrožavati zakonitost u funkcionisanju organa, kako nacionalnog saveta, tako i onih gde će ta ista lica biti na funkciji.
Gospodin Kenan Hajdarević ima reč.
Kratka replika. Gospodine ministre, ovim amandmanom smo predvideli upravo ono što ste sada rekli, da ostane najmanje 10%, ništa više, da ne stoji "i službena upotreba jezika", samo i najmanje 10% ili da se briše. Ono što ste vi rekli, to smo mi i predvideli ovim amandmanom.
Na član 114. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 115. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 119. amandman je podnela narodni poslanik Olena Papuga. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Miloš Aligrudić i Donka Banović zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 120. doda nove poglavlje 7a i novi član 120a. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Donka Banović.
Ovaj amandman je povezan sa amandmanom na član 1, gde smo predložili da se ovim zakonom uredi položaj Saveta Republike Srbije za nacionalne manjine, tako da celo poglavlje tretira položaj saveta za nacionalne manjine. U cilju očuvanja, unapređenja i zaštite nacionalnih, etničkih, verskih, jezičkih i kulturnih posebnosti pripadnika nacionalnih manjina i u cilju ostvarivanja njihovih prava osniva se savet Republike Srbije za nacionalne manjine. Kroz sledeće amandmane je to dalje pojašnjeno. Ministar kada je odgovarao na amandman na član 1. je takođe rekao da će možda postojati potreba da se donese poseban zakon koji bi uredio položaj ovog saveta. Položaj ovog saveta je potpuno neuređen. Duboko smo uvereni da je i ovaj savet u sastavu čitavog sistema i da ne treba kad god se Vlada promeni da se donosi nova odluka ili uredba o formiranju saveta.
Narodni poslanici Milica Vojić Marković i Željko Tomić zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 120. doda član 120b. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Aleksandar Pejčić i Slobodan Samardžić zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 120. doda član 120v. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Zoran Nikolić i Svetlana Stojanović zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 120. doda član 120g. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Nikola Lazić i Milan Dimitrijević zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 120. doda član 120d. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 122. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Živkov. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodine Živkov, izvolite.
Podneo sam amandman na član 122. Kaznene odredbe su povećane. Predlažem da se povećaju za zloupotrebu korišćenja specijalnog tj. posebnog biračkog spiska i za zloupotrebu podataka sa biračkog spiska. Na primer ovih dana, gospodine ministre, na mnoge adrese građana Srbije stiže obaveštenje da određeni broj građana na dan podnošenja zahteva za besplatne akcije nisu državljani Republike Srbije. Kako je to moguće? Na ovom primeru spiska državljana Republike Srbije kako nas možete uveriti da zloupotreba posebnog biračkog spiska neće biti? Biće uveliko i SRS upravo i danas pokušava objasniti da vas ubedi da povučete ovaj zakon iz procedure iz mnogih razloga, jer ustavna rešenja su daleko bolja, ono što nudi Ustav i zakon što se tiče manjina, a da neće biti politizovani saveti nacionalnih manjina ne možete nas ubediti. Ceo dan pokušavate to iz razloga što su mnoge političke partije koje pripadaju nacionalnim manjinama učestvovale u izradi ovog zakona o savetu nacionalnih manjina. Na primeru vašeg ministarstva, gospodine ministre, zašto vi onda ne koristite politička ili programska rešenja drugih stranaka, koja su mnogo bolja nego ono što nudite iz vaše političke opcije, a vi ste izabrani u ovom domu i ministar ste svih građana Republike Srbije. Znači, samo na tom podatku i na tom primeru da Ministarstvo koristite da ubedite, da pokažete i da rešite probleme iz vašeg političkog ubeđenja i vašeg problema, mislim da je na tom primeru dosta jasno, da će biti i politizovani i saveti nacionalnih manjina.
Na član 122. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Kenan Hajdarević i Judita Popović. Gospodin Kenan Hajdarević ima reč.
Ovim članom 122. smo predvideli da se pooštre sankcije vezano za zloupotrebu posebnog biračkog spiska i predložili smo to iz dva razlog. Prvi razlog je, kao što smo i u čuli u današnjoj raspravi kada je rasprava bila u načelu, zbog straha pojedinih pripadnika nacionalnih manjina da budu upisani u poseban birački spisak. Mislimo da svaka zloupotreba tih podataka mora da bude puno strože kažnjena nego kao što je predviđeno, 10.000 do 30.000 dinara, i na taj način dajemo poruku pripadnicima nacionalnih manjina da nećemo dozvoliti da se ti podaci iz posebnog biračkog spiska zloupotrebljavaju. Jasno mi je iz obrazloženja da se to kosi sa Zakonom o prekršajima i propisanim sankcijama izbornog zakona, a kao što ste već jednom rekli, ovo je poseban zakon. Ako je poseban zakon u smislu definisanja nekih odredbi, možda je trebalo i ova kaznena odredba da bude malo oštrija. Na kraju ću da iskoristim priliku, pošto je ovo poslednji amandman poslaničke grupe LDP, da pohvalimo trud vašeg Ministarstva na pisanju ovog zakona i samim tim što smo uopšte ovaj zakon dobili, u skupštinskoj proceduri i u danu za glasanje ćemo, bez obzira na neusvojene naše amandmane, da glasamo za ovaj predlog zakona.
Na član 125. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 127. amandman je podnela narodni poslanik Jorgovanka Tabaković, koja želi reč. Izvolite, gospođo Tabaković.
Podnela sam amandman na član 127. koji suštinski ne menja rešenje, jer je ono sadržano već u članu 126 , gde je reč o odgovornosti odnosno prekršajnoj odgovornosti odgovornog lica za to ako se za izmene statuta ne dostavi obaveštenje u roku od 30 dana. Vi jeste članom 126. predvideli odgovornost, ali za nacionalni savet članom 127, za odgovorno lice u članu 126. Amandman sam podnela upravo iz razloga da ukažem na vašu nedoslednost, prenormiranost ili različit pristup od člana do člana ili delova zakona. Negde ste tu odgovornost za nedostavljanje obaveštenja Ministarstva o izmenama i dopunama Statuta nazivali stavom 3. člana 5, u prethodnom članu definišete kako izgleda taj prekršaj, da bi to radili isto sa članom 119. stav 2. kao prekršajem, što je prosto delovalo kao jedna mala neozbiljna igračka od nekog ko se hvali i ozbiljno pristupa ovakvoj temi. Nikada od viška glava ne boli. Međutim, ne možete očekivati da pohvalimo zakon u kome jednom kažete šta je sadržina stava, za koji donosite prekršajnu odgovornost, a u drugom slučaju, onako šturo, navodite samo - član 5. stav 3. Od vas, sa takvim renomeom, gospodine ministre, i vaših saradnika, očekuje se prava mera reči i definisanja prekršajne odgovornosti i za odgovorno lice i za sam nacionalni savet, što ova dva člana i regulišu.
Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za međunacionalne odnose podneo je amandman na član 128. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Na član 129. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Ne.) Amandman kojim se posle člana 136. dodaje novi član 136a. podneo je narodni poslanik Munir Poturak. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 137. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Donka Banović i Željko Tomić. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? Gospodine Čipliću, izvolite.
Uvažena predsednice, predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moram da vam izrazim duboku radost i sreću što smo pre svega konačno imali ovaj zakon na dnevnom redu, a potom, istovremeno, i zadovoljstvo i radost što smo ovaj zakon ovako detaljno i kvalitetno pretresli u ovakvoj atmosferi, što smo imali i kolegijalni, i prijateljski i politički izuzetno korektan dijalog. Ono što me najviše raduje od svega je i činjenica, u koju sam na osnovu ove debate duboko ubeđen, da u ovom parlamentu postoji dovoljno volje i dovoljno glasova da on, kao i u primerima drugih zemalja u regionu kada je reč o zakonima o ljudskim i manjinskim pravima, bude usvojen ne samo natpolovičnom većinom, nego čini mi se da ovaj parlament ima kapaciteta da ga usvoji i sa nekom kvalifikovanijom, dvotrećinskom većinom. Jer ovaj zakon, ovaj predlog zakona nosi kvalitet više, a ovaj parlament ima tu vrstu i volje i kapaciteta da, realizujući jednu ozbiljnu i važnu slobodu, garantovanu u Ustavu, pokaže da Srbija jeste lider u regionu kada je reč o ljudskim i manjinskim pravima. U svakom slučaju vam se zahvaljujem i još jednom izražavam nadu i uverenje, a to sam u ovom parlamentu danas osetio, da će ovaj zakon biti usvojen kvalifikovanom većinom. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, u pojedinostima i u celini. Gospodinu ministru i njegovim saradnicima zaista zahvaljujem na izuzetno korektnoj raspravi i aktivnom učešću, vama poštovani poslanici takođe. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova.