Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Otvaram sednicu Trećeg vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 152 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Radojko Obradović, Goran Svilanović, Žarko Korać, Miroslav Markićević, Milorad Belić i Vladan Vučićević. Saglasno članu 80. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao u dogovoru sa predsednicima poslaničkih grupa u Narodnoj skupštini izuzetno za petak, kao i u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 80. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predlog akta iz dnevnog reda, koji su u ovom zahtevu za održavanje Trećeg vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini utvrdila 104 narodna poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Trećeg vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, koje je sazvano na zahtev 104 narodna poslanika, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Trećeg vanrednog zasedanja, sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Treće vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog rezolucije o omogućavanju odbrane Slobodana Miloševića u Hagu, obustavljanjem progona njegove porodice, koji su podnela 104 narodna poslanika. Rad po dnevnom redu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG REZOLUCIJE O OMOGUĆAVANjU ODBRANE SLOBODANA MILOŠEVIĆA U HAGU, OBUSTAVLjANjEM PROGONA NjEGOVE PORODICE Primili ste Predlog rezolucije, koji su podnela 104 narodna poslanika. Podsećam vas da, prema članu 156. stav 3. shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka jedan sat 38 minuta 24 sekunde, Demokratska stranka Srbije jedan sat tri minuta i 36 sekundi, Demokratska stranka – Boris Tadić 44 minuta 24 sekunde, G17 plus 37 minuta 12 sekundi, Srpski pokret obnove – Nova Srbija 26 minuta 24 sekunde, Socijalistička partija Srbije 26 minuta 24 sekunde i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, po pet minuta, na osnovu člana 89. stav 3. Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno vas obaveštavam da će za ovu tačku ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije biti Milorad Vučelić. Saglasno članu 156. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, otvaram jedinstveni pretres. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Tomislav Nikolić, želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, današnje vanredno zasedanje i ova tačka dnevnog reda nisu sazvani, kako to zlonamerno neki mediji objavljuju, na zahtev Slobodana Miloševića, nego na molbu Slobodana Miloševića; molbu upućenu najpre meni, a onda i svim poslanicima Srpske radikalne stranke, Socijalističke partije Srbije, za koje je Slobodan Milošević bio ubeđen da će razumeti o čemu se ovde radi. Drago mi je što je 104 poslanika razumelo o čemu se radi, a trudiću se da vas ubedim da vi imate isto mišljenje i da vas ubedim da iskažete to svoje mišljenje. Današnja sednica je svojevrsni ispit i suočavanje sa shvatanjem demokratije i ljudskih prava. Imate dosta toga napisanog na papiru, imate dosta toga obezbeđenog rezolucijama, imate iza sebe izbornu volju građana, koja je sastavila ovu vladu na neki način. Naravno, da je neko pitao birače pre izbora, da li glasaju pojedinačno za ove političke stranke, koje bi posle toga mogle da naprave koaliciju za vladu, vi ovakvu vladu ne biste imali, ali poštujem legitimitet Narodne skupštine da promeni volju birača. To se uvek iskaže na nekim narednim izborima. Provera shvatanja demokratije, posebno posle petooktobarskih događaja 2000. godine. Tada je uveden manir da je demokratija sve ono što podrži Zapad. Tada je u Srbiju ušla američka izvozna demokratija; što priliči Jovu, ne priliči volu; znači, ono što u Americi ne sme, u Srbiji mora da bude primenjeno. Petog oktobra je počeo obračun sa mnogim ljudima u Srbiji, prvenstveno obračun sa Slobodanom Miloševićem, njegovom porodicom i njegovom političkom strankom. To je bio prvi planirani zadati udarac mimo demokratije. Slobodan Milošević je neustavnom uredbom Vlade Republike Srbije, o čemu se izjasnio Ustavni sud, povodom čega niste preduzeli ni dan-danas nijednu meru, izručen u Hag, a Srbiji lansirana priča da u Hag ljudi idu da bi dokazali nevinost, da je Hag čistilište kroz koje svi moramo da prođemo, da ćemo posle toga doživeti reinkarnaciju i svi ćemo biti mali Evropljani, pa ćemo da rastemo dok ne dorastemo na normalne Evropljane. Odlaskom Miloševića u Hag počeo je obračun i sa njegovom porodicom. To je ono što mene najviše boli. Obračun sa njegovom porodicom počeli su oni koji nikada nikakvu štetu od Miloševića nisu imali, koji su se sa njim dogovarali kako će Srbija da izgleda posle 5. oktobra, a kojima su i tada i danas, a i sada su puna usta demokratije. Milošević je imao nesreću da ne bude tu da brani svoju porodicu. Inače su mnoge porodice bile ugrožene, ali smo mi koji smo njihovi očevi, domaćini, bili tu, pa je bilo malo nezgodno udariti na naše porodice kada se znalo da ćemo da ih branimo. Da samo malu digresiju napravim. Nikad neću da zaboravim članak u "Večernjim novostima", objavljen tri dana posle odlaska Vojislava Šešelja u Hag, dobrovoljnog odlaska, za kojim žudite i sada za svakog optuženog. Naslov je bio: "Batajnica odahnula". Komšije srećne, otišao Vojislav Šešelj, koji je pravio probleme u Batajnici. Bio je to znak da treba krenuti i na porodicu Vojislava Šešelja i na njegovu decu, i na njegovo unuče. Vojislav Šešelj je iza sebe imao Srpsku radikalnu stranku, koja je u to najteže vreme uspela da obezbedi mir i sigurnost njegovoj porodici. Milošević tu sreću nije imao. Ne dugo po odlasku Miloševića u Hag, rasturena mu je i razvejana porodica po Evropi. Ne ulazim u to, nije moje da ulazim u to, kako su izgledale te presude. Nisam o tome znao ništa, kao i niko od vas, kao i 90 posto građana Srbije, kojima je dovoljno bilo reći Milošević, i više se ne istražuje. Samo se pitalo, je li ubijen? Mira Marković, je li uhapšena ili ubijena? Marko Milošević, je li uhapšen ili ubijen, gotovo. Stiglo se i do snahe, koja je osuđena, čini mi se, po nekoj presudi. Možda se čeka punoletstvo unuka, da i on bude osuđen, zato što je unuk nekoga ko je bio izabran od strane naroda. Niti može da bude privilegovan onaj ko pripada porodici izabranog čoveka, niti sme da bude kažnjen samo zato što pripada njegovoj porodici. Nisam znao na osnovu kojih dokaza je osuđen Marko Milošević. Kada me je Sloba pozvao iz Haga i zamolio da se u to uključim, nije tražio ni preinačavanje presude, ni ukidanje presude, tražio je da samo pročitam spise sa suđenja, a onda kaže - postupi po savesti, i ti si i otac i deda. Tada sam ustanovio da je taj čovek osuđen nizašta. Dobio sam neki izveštaj MUP-a u kome piše da se sumnja da je Marko Milošević švercovao duvan, ovo, ono, umešan u šverc, u kriminal, ali nigde nisam pročitao da je bilo koji tužilac podneo krivičnu prijavu, da je bilo ko poveo postupak protiv Marka Miloševića za krivična dela, o kojima SUP piše da postoje sumnje da se time bavio. Ali, sproveden je sudski postupak, sudska farsa, koja će ostati zabeležena u analima. Bilo je moguće zato što je u pitanju Marko Milošević, koga lično ne poznajem i nikada ga nisam video, bilo je moguće da sudija kaže oštećenom nad kojim je načinjeno krivično delo, na suđenju pri izricanju presude - vi ste danas na suđenju izjavili da vam Marko Milošević nije pretio motornom testerom; taj vaš iskaz ne uzimam u obzir, nego uzimam iskaz dat u istrazi kada ste rekli da vam je pretio motornom testerom. Ne bih želeo nikom od vas 250, niti bilo kome od miliona građana Srbije da se nađu pred sudijom koji će reći, ovo što sada pred sudom govoriš ne uzimam ti u obzir, uzimam ti u obzir ono što si rekao kada su te uhapsili. To ne želim zaista nikome. Ta presuda je bila osnov za izdavanje evropske poternice zbog koje Marko Milošević četiri godine ne može da se vrati u Srbiju, jer će biti uhapšen i od nove vlasti koja se nije o tom predmetu uopšte do sada izjasnila, a posebno od evropskih vlasti, posebno u Holandiji, ako bi otišao da obiđe oca. Poternica za Mirom Marković je nonsens, apsurd, čak SUP i ne obaveštava da je ona činila neka krivična dela, sumnjaju, priča se da je ona činila neka krivična dela. Kaže se da je izdata poternica za njom jer je optužena da je podstrekivala sekretara Vlada Živku Knežević da ona podstrekuje predsednika Stambene komisije Branislava Ivkovića, da Stambena komisija da stan dadilji njenog unuka. SUP priznaje u svom izveštaju da mnoge evropske zemlje nisu prihvatile poternicu, neće da kaže koje zato što moderno demokratsko, evropsko zakonodavstvo ne poznaje takvo krivično delo. Kamo sreće da ga ne poznaje ni srpsko zakonodavstvo. Kamo sreće kada ovu našu "žabu potkivate" da liči na Evropu, kamo sreću i tu potkovicu da ste udarili i da ste rekli - ne može da bude optužen onaj ko je podstrekivao nekoga da taj podstrekuje nekog drugog, a da taj posle utiče na komisiju, koja ima više članova, da donese nekakvu odluku. Da vas podsetim, uz pijetet, i sami ste donosili takve odluke. I sami ste jednu vilu dali nekome ko na to nije imao pravo. Vi ste imali neke druge razloge. Neko je imao neke druge razloge. Stavite sve na isti "kantar", kada se izbaždari kantar, neka važi za svakog građanina Srbije, a ne jedan kantar ispod tezge za nas, a jedan javni za one protiv kojih imamo nešto.
Gospodine Nikoliću, koristite i drugih deset minuta?
Koristim još deset minuta.
Izvinite, vi ste u ime predlagača.
Ne vredi, vama to neću da objašnjavam, vi nikada niste povredili Poslovnik, tako vam obezbedi većina. I juče sam gledao tu farsu od glasanja povodom povrede Poslovnika. kako god mi kažete. Ako mi kažete još minut, u redu, ako mi kažete izađi iz sale, izaći ću iz sale. Vama je sve moguće.
Dozvolite da vam kažem - nastavite da govorite jer ste ovlašćeni predlagač.
Hvala. Zahvaljivao sam se i bivšim predsednicima, pa ostadoh u Skupštini, a njih ovde više nema. Sada bih da uđem u meritum stvari, u ono što je u svemu ovome najbitnije, u čemu vidim najveći greh današnje vlasti u Republici Srbiji. U toku je odbrana Slobodana Miloševića, izvođenje njegovih dokaza, saslušavanje njegovih svedoka. Ako imate vremena pogledajte, ako nemate neka vam snime kod kuće, svi imate videorekordere. Imate dobre plate, imate i videorekordere. Snimite to pa pogledajte uveče, može da deluje otrežnjujuće na mnoge ljude. Intelektualni vrh srpski – filozofski, politički, ekonomski, pravni – brani Slobodana Miloševića u Hagu. Mnogi koji se sa njim nikada u životu nisu slagali, svesni toga da se tamo brani Srbija. Apsolutno superiorni u odnosu na Evropu i na to sam najviše ponosan. Svaki od Miloševićevih svedoka tamo je bio superioran u odnosu na Evropu, u odnosu na svet koji pokušava da osudi Slobodana Miloševića, jer to je, jednostavno, bilo neuporedivo. Takve umove Evropa nema. Takvi umovi nisu sluge Slobodana Miloševića, nego su sluge Srbije i zbog Srbije idu u Hag. Milošević bi trebalo da se dobro brani, da ima mogućnosti da se dobro brani, a vi mu ne dajete tu mogućnost. Onaj ko je od vas roditelj zna da Milošević ne može da uđe sto posto u svoju odbranu. Ostaje briga o tome zašto ne viđa sina, zašto ne viđa ženu, zašto mu je porodica razvejana po svetu sudskim progonima i da li će mu se ikada više sastati? Uz mnoge poteze koji se ovde nagoveštavaju, uz formiranje nekakvog suda u Bosni i Hercegovini pred kojim će da se sudi našim građanima, uz priču o tome da će našim građanima da sude u Hrvatskoj, uz ovo što se dešava na Kosovu i Metohiji, uz ovo što će da se dešava u drugim delovima Srbije, uz poljuljani moral vojske i policije, uz beznađe onih koji državu vode jer ne smeju da se odluče na rigorozne poteze, sada nam samo još to preostaje da uživamo ako Milošević bude osuđen za ratni zločin i genocid. Ko će to da bude osuđen? Miloševićevi birači? Bilo ih je 60% od upisanih. To je Srbija. Neka danas glasa za nekog kandidata 60% upisanih birača, reći ću – to je Srbija. I Tito je bio Srbija u tvoje vreme i nije ti ništa falilo, tada si se i ugojio. Tu ne upadam u zamku u koju vi upadate, vi lažni nacionalisti, demokrate, patriote, rodoljubi. Ako je za vas Ivan Stambolić bio predsednik Srbije, i Tito je bio predsednik Jugoslavije. Kažem, u komunizmu nije bilo izbora nego smo trpeli onoga ko je izabran, a vi izdvajate iz komunizma neke ljude za koje tvrdite da su bili izabrani, iako nije bilo protivkandidata, a neke mislite da pogazite. E, da sam vas video maja meseca 1991. godine kod "Kuće cveća", da vadimo Tita iz groba i da ga šaljemo u Hrvatsku, sada bih vam čestitao, ali nisam vas tada tamo video [[Upadice sa mesta: Zašto ga niste izvadili.]] Obraćam se predstavniku vladajuće stranke, čiji stav me jako interesuje u svemu ovome. Ni sami ne znate ko će još biti u Hagu, možda neko i od nas, a možda neko od vas. Ako ste negde izgovorili da treba odbraniti Srbe u Krajini, u Republici Srpskoj, na Kosovu i Metohiji, vi ste na listi. Sada samo od vašeg ponašanja zavisi hoćete li biti u Hagu ili nećete. Ako ste gledali dnevnik državne televizije i ako je tamo širen patriotizam, dizan moral naroda i ako ste mislili da je to ispravno, vi ste za Hag. Odavno je rečeno da u Hagu već sada ima čestitijih ljudi nego u Skupštini Srbije. Pripišite mi to, jesam rekao i ne stidim se pred vama da kažem. Tamo već ima i boljeg Generalštaba, i bolje komande policije, i boljih predsednika država i predsednika vlada nego što ih mi imamo ovde u Srbiji. Nas je Zapad odvođenjem boljih, samo ne na most na kome se seku glave, nego u Hag, osudio da biramo sve lošije i lošije. Možda mi biramo najbolje od onih koji su u Srbiji, ali to su sve lošiji i lošiji. I sebe ubrajam u SRS u te, jer ima bolji radikal od mene, samo je on u Hagu. Ja sam lošija verzija, ubrajam i vas koji dobacujete, a ne znate uopšte o čemu se ovde radi, ne znate šta vam rade u ovih petnaestak dana pojavljivanjem ovih koji su vas obrukali u javnosti. Ali, dobro, nikoga nisam došao ovde da učim. Došao sam samo da ispunim obavezu, koju bih ispunio prema porodici bilo koga od vas i bilo koga od građana Srbije koji mi se obrati na ulici. Dušu morate da imate. Greh ne smete da načinite i državu uvek morate da stavite na prvo mesto. Slobodan Milošević može da se pogodi sa Haškim tribunalom, može da se dogovori, na neku vremensku kaznu u Rusiji, da je odsluži, da osudi Srbiju i da posle toga svi mi ispaštamo, a on da se sastane sa svojom porodicom i da živi sa njima zajedno. Vidite da to ne radi. Vidite da sakuplja po dva dana snagu, da bi treći dan mogao da se brani, ozbiljno je bolestan. Sada ga samo još vi dodatno kažnjavajte zato što u to vreme niste mogli da ga pobedite. Pobedili ste ga 2000. godine, neka vam to bude dovoljno. Neka svakome ko se bavi politikom bude dovoljno da pobedi svog političkog suparnika, jer onda će da zasluži kad bude izgubio, da bude častan čovek. Čuo sam da ste mi dobacili. Ne znam o kom ubistvu se radi. Ne znam ko je koga ubio. Rekao sam vam da imam pijetet prema gubitku koji je Demokratska stranka imala kada je ubijen predsednik, ali vi nema pijeteta prema SRS, kojoj ste odveli predsednika u Hag, prema SPS, kojoj ste oterali predsednika u Hag. To stavljam u istu ravan. Vi ste ostali bez svog predsednika, mi smo ostali bez svog predsednika, samo što vašeg mi nismo ubili, a našeg ste vi oterali u Hag. Optužnicu je pisala Demokratska stranka i to nikada nemojte da zaboravite. Čak naše kolege, koji su tada bili poslanici, vaši poslanici u Skupštini Srbije. Gubitak je isti. Niti mi možemo sa sigurnošću da tvrdimo da će Vojislav Šešelj da se vrati, a kako je počeo njegov progon u Hagu, sve manje je nade da će ikada da se vrati u Srbiju, niti ćete vi više videti svog predsednika. Ima samo jedna razlika, na svaki čin svog predsednika mi smo ponosni. Da li ste vi ponosni na sve što je radio vaš, ne znam?
Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS, Milorad Vučelić. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovani predsedniče, poštovani poslanici, rezolucija, o kojoj je danas reč ovde na vanrednoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije zove se rezolucija o omogućavanju odbrane Slobodana Miloševića u Hagu, obustavljanjem progona njegove porodice. Nju je potpisalo 104 poslanika, gotovo polovina članova i poslanika ovog parlamenta, gotovo polovina biračkog tela Srbije, a sasvim sigurno da volja građana Srbije, kada je ova tema u pitanju, daleko nadmašuje biračku volju koja stoji iza ovih poslanika. Pošto kruže razne mistifikacije oko ove rezolucije, da je ona ovo ili ono, u javnosti govori se o njoj kao o nekom bauku, biću slobodan da pročitam dva dela ove rezolucije. Dakle: "Smatrajući da je svrha progona porodice Milošević političke prirode i da se ogleda, pre svega, u potrebi pripadnika vladajuće nomenklature da na taj način – psihološkim pritiskom na Slobodana Miloševića, koji ga ometa u pripremanju za postupak u Hagu, onemogućavanjem njegovih susreta sa suprugom i sinom, što predstavlja i dodatno kršenje njegovih osnovnih ljudskih prava – pomognu Karli del Ponte u njenom nastojanju da kroz proces protiv njega osudi čitav srpski narod za zločine koje nije počinio." Te priče o tome kako je to individualna krivica, pa ne može za krivično delo genocida biti ništa drugo sem kolektivne krivice, koja pokušava da se poturi. Ne može biti pojedinačna krivica nečija za krivično delo genocida, koje se potura kroz razne presude, minorne presude, male presude, potura se da bi se to delo po anglosaksonskim pravilima uvelo sutra u presudu Slobodanu Miloševiću. Nemojte da se zavarava niko, ni građani Srbije, ni poslanici, kojima je mržnja pomutila razum, da misle da se ovo delo može tretirati kao neka pojedinačna odgovornost. Dakle, ova rezolucija naglašava da niko ne sme da bude iznad zakona i da zbog pozicije u društvu izbegne opravdani pravosudni progon, ali da istovremeno niko ne sme da bude žrtva pravosudnog i drugog progona zbog sopstvene društvene pozicije, niti zbog činjenice da mu je član porodice politički protivnik vlasti. To je, dakle, suština ove rezolucije. Ova rezolucija nema nikako za cilj da konkretno i neposredno naloži bilo kom organu ili pojedincu, sudu, tužiocu, bilo šta što bi narušavalo princip podele vlasti ili nezavisnost i autonomiju sudstva, već upravo treba da spreči narušavanje zakonitosti u radu i politizaciju suda, kršenje njegove autonomnosti, koja se nažalost, odvija i danas pred našim očima. Dakle, reč je o sprečavanju diskriminacije po osnovu porodične pripadnosti i time najteže kršenje ljudskih i građanskih prava koje garantuje i član 13. Ustava Srbije. Dakle, reč je o jačanju pune zakonitosti o radu, onemogućavanje diskriminacije i poštovanje brojnih međunarodnih konvencija i civilizovanih i evropskih vrednosti. Potrebno je da se zaostali slučajevi iz prethodnog režima čistog nasilja, pod pravnim plaštom, prevedu konačno i neopozivo u sferu vladavine prava i da umesto najtežeg, pravom za odbranu tog nasilja, uđemo u sferu pravne države. Ova rezolucija ne štiti nikoga i ne izdvaja nikoga iz sudske i zakonite procedure i inkriminacije, pa ni one koji treba da odgovaraju za nezakonito, neustavno i protivpravno kidnapovanje i hapšenje predsednika Slobodana Miloševića, što se direktno protivi članu 47. Ustava Srbije, u kome se kaže da građanin Republike Srbije ne može biti lišen državljanstva, proganjan, prognan ili ekstradiran. To kaže vladajući Ustav. Prema tome, oni koji su odgovorni za njegovo kršenje moraće da odgovaraju. Dakle, danas u ovoj Narodnoj skupštini mi govorimo o ljudskim pravima, danas govorimo o pravu čoveka da bude član porodice protivnika vlasti, danas govorimo o pravu čoveka da se ne slaže, da se usprotivi, da se bori i da zbog svojih uverenja, svoje porodice, ne bude ni kažnjavan, ni proganjan, ni šikaniran, ni vređan. Danas govorimo o pravu da ljudsko biće može stati na stranu koja nije ni strana vlasti, ni strana nekih dalekih svetskih moćnika, čiji se neki danas glasnogovornici ovde ponašaju kao Miloševićevi neprijatelji, a nisu drugo ništa nego sluge njegovih krupnih i moćnih neprijatelja, i da zbog toga niko ne može biti kažnjen. Danas govorimo o pravu, koje priznajemo svakome od članova naših porodica, pravu da nas vole i da nas brane, i dazbog toga ne budu na poternicama i sudovima. Danas govorimo o pravu porodice Slobodana Miloševića da zbog toga što im je predsednik Milošević otac, suprug ili deda ne moraju strahovati za svoju bezbednost ili čast. Danas govorimo o završetku progona i šikane. Danas govorimo o prestanku prekih sudova, kriznih štabova, uticaja kriminalaca na sudove, danas govorimo o kraju strahovlade i uspostavljanju evropskih vrednosti. O tome je, gospodo, reč. Danas govorimo o potrebi Srbije da bude branjena i odbranjena, ne samo od Haga, već od svih onih koji misle da se svaki protivnik lažnog tribunala mora ne samo osuditi, već zatrti zauvek, uništiti i unesrećiti. Danas, gospodo, odlučujemo da li ćemo ispuniti važnu i veličanstvenu odredbu svakog ustava po kojoj je svako ljudsko biće slobodno od straha. Baš tako, slobodno od straha. Kako drugačije da opišemo vreme koje je, nadam se, zauvek za nama, već strahovladom, kada je predsednik ove zemlje, više puta izabran slobodnom voljom građana, uhapšen ili tačnije otet, kao poslednji kriminalac u nekoj srednjovekovnoj drami, od ljudi sa čarapom na glavi, otet i odveden zbog nekog izmišljenog građevinskog prekršaja, a odveden i prodan u neku drugu zemlju, pred neke druge, ali isto tako izmišljene optužbe. Kako drugačije, a ne strahovladom, da opišem vreme za koje se nadam da je zauvek za nama, vreme u koje je predsednik Slobodan Milošević otet, predat i prodat, iako po dokumentima naše zemlje i našeg pravosuđa on još uvek provodi vreme u Centralnom zatvoru u Beogradu, jer nijedan sudija nije potpisao nalog za njegovo izručenje. Strahovlada i ništa drugo. Onog koga su izručili prostim zaključkom Vlade, a danas tobož u ime pravne države i principa podele vlasti osporavaju pravo Skupštini da donese ovu rezoluciju, dakle oni koji su nekog izručili, i to predsednika države, izručili prostim zaključkom Vlade, kao da je Vlada iznad zakona, iznad Ustava, iznad Skupštine, suda i tužilaštva, nisu prestali da ga povređuju i malo im je bilo da kao prvi legitimno izabrani predsednik na planeti zemlje bude izručen stranom sudu i utamničen zbog tuđih grehova, već su morali da mu kukavički kriminalizuju i ponižavaju porodicu. Uplašeni i poraženi njegovom hrabrom i briljantnom odbranom, morali su još jednom da mu otežaju, morali su da mu pokažu da svaki otpor ima biti skršen i kažnjen, da svaka misao o slobodi morao biti zabranjena i ponižena. Nije im bilo dovoljno što su na Vidovdan izručili ranijeg predsednika Srbije, već su morali i da pokušaju da mu razore i unište porodicu. Da su mogli razorili bi i uništili svako sećanje i svaku uspomenu, da su mogli uništili bi i razorili i Dejtonski sporazum, i Republiku Srbiju i Srbiju. To nisu mogli, ali su mu, pored svih haških okova i bukagija, dodali još jedan, možda najgori i najstrašniji okov i teret, strepnju da će mu porodica biti razvejana po svetu, uništena i vređana, ponižavana i maltretirana, proganjana i lažno optuživana. Sve terete, ostale terete, Slobodan Milošević je nosio i nosi hrabro i preko svake nade uspešno. Zato su neki u ovoj zemlji rešili da mu dodaju i ovaj. Malo je bilo optužiti porodicu Milošević za sva zla ovog sveta. Malo je bilo iskoristiti svaki medij, svaku stranicu novina, svaku sekundu TV programa da se nečuvene laži o ubistvima i atentatima puštaju i ponavljaju kao linč, bez suda i presude. Malo je bilo ocrniti čoveka i porodicu za svako zlo i svaku nesreću, već su nakon slabih, tužnih i nemuštih, benignih optužnica, morale biti raspisane poternice, kao da se zaista traga za ubicama i kriminalcima.
Gospodine Vučeliću, da li koristite i drugih 10 minuta?
Da. Podsećam, i poređenja radi, kada su na budimpeštanskom aerodromu po poternici ove zemlje i ove države bili zaustavljeni Hašim Tači i njegovi teroristički saradnici, onda je tadašnja Vlada, ista ona Vlada koja je tako revnosno zavapila da se svi članovi porodice Milošević imaju pohapsiti, rekla da te poternice ne važe jer ih je izdalo pravosuđe u vreme vlasti Slobodana Miloševića. Hašim Tači ne zaslužuje poternicu, kažu. Separatisti, teroristi i dokazani krvnici ove zemlje i ovog naroda ne zaslužuju poternicu, ali poternicu zaslužuje porodica Slobodana Miloševića, pod optužbom da su podstrekavali podstrekače da nekome dodele 40 kvadrata stambenog prostora. Hašim Tači nije protivnik, Hašim Tači nije neprijatelj ove zemlje i njenog naroda i nikome ne smeta zbog protivzakonitog povlačenja poternice, on nije neprijatelj, ali Mirjana Marković jeste. Hašim Tači nije ubica i krvnik ove zemlje i njenog naroda, poternica ne važi, ali Marko Milošević, ali snaha predsednika Miloševića jeste. Znam, mnogi od vas, sumirajući svoju savest, pitali su - pa dobro, nema više "Sablje", nema više ministra koji je sa sramnih 16.000 glasova otišao u nepovrat, koji traži povratak smrtne kazne, isti onaj ministar koji je tražio da se uvede smrtna kazna, za 15 dana da se pobiju svi mogući protivnici politički, postreljaju i likvidiraju, naravno, to je Vladan Batić, i da onda nakon toga opet ukinemo smrtnu kaznu. To je isti čovek koji opet zabada svoj nos i vraća se na mesto zločina, taj čovek isti se javlja u Požarevcu sada kao zastupnik oštećenih i na taj način nastavlja politizaciju suda, nastavlja principe – kadija te tuži, kadija ti sudi. Dakle, vraća se na mesto zločina i prestupa da tobož ono što je radio po pravu pravnog nadzora sada radi po pravu opet nečijeg nadzora, preporučujući se nekome naravno u svetu, i da opet i ta politizacija ne smeta nikome u javnosti. Takva politizacija ne smeta nikome, na nju se niko ne osvrće, drže se konferencije za štampu, vrši se ponovo pogrom, rade se razne druge stvari i jednostavno odvija se jedan proces pred nama, kako se dželati pretvaraju u žrtve i kako se najgori kriminalci i prestupnici pretvaraju u nekakve tobož pravednike. Dižu glavu i zabadaju nož u stvari koje su sami inače od toga napravili krvavo jedno klupko. Dakle, to je ona vlast koja je, bez advokata i odbrane, uhapsila 12.000 ljudi; pa zašto onda, kaže - kako toga više nema, prosto, članovi porodice Slobodana Miloševića ne dođu u Srbiju i da se te tužbe i poternice onda razreše. Kaže - zašto se ne predaju i ne izjasne, zašto jednostavno ne provedu par nedelja ili meseci u zatvoru, kod istih tužilaca i sudija koji su raspisali poternice, da isto kao Slobodan Milošević ili Vojislav Šešelj, odu u Hag pa dokažu, ili general Lazarević, tamo je pravo mesto, svoju nevinost. Dakle, zašto jednostavno ne provedu par nedelja ili meseci u nekakvom zatvoru i posle toga nastave da žive. Znam, mnogi od vas takva pitanja postavljaju, ne misleći da ukoliko danas ne prekinemo sramotni niz optužbi i osveta svojim političkim protivnicima ista sudbina može stići i njih, i isto pitanje može biti postavljeno i njima, i njihovim porodicama. Koliko bi vas, narodni poslanici, svojoj supruzi, svom sinu, svojoj snahi reklo da odu u zatvor na nekoliko nedelja ili meseci, pa ćemo videti onda šta će biti. Koliko bi vas, narodni poslanici, reklo - idi pred preki sud, možda ipak ima pravde. Koliko bi vas, gospodo poslanici, poslalo svoju porodicu pred sud koji oslobađa Fljoru Brovinu i 2.000 albanskih terorista, a hapsi 12.000 svojih građana bez optužnice i prava na odbranu. A kao što znamo, u tom se pravosuđu još ništa nije bitno promenilo, bar kadrovski. Pravo je svakog čoveka da se ukloni i odupre nasilju i bezakonju. Ukoliko država i oni koji je predstavljaju očigledno koriste nasilje, zastrašivanje i mržnju umesto zakona, i procedure, i pravde, onda je osnovno ljudsko pravo ne samo ukloniti se, već i suprotstaviti se takvoj državi i onima koji je predstavljaju. Glasajući danas za ovu rezoluciju, vi ćete, narodni poslanici, jasno staviti do znanja da se vremena mržnje, nasilja i progona više nikada neće vratiti i da će pravo i pravda biti, kao što bi morali da budu, najviša ljudska vrednost. Nijedno prezime u Srbiji nije ni bolje, ni lošije od bilo kog drugog, nijedna porodica ne može biti kažnjena i nagrađena samo zato što je nečija porodica, nijedna misao, nijedna politika, nijedno uverenje neće biti kažnjeno samo zato što je to misao, politika ili uverenje što se razlikuje od vladajućeg. Takođe, ovo je prilika kad možemo konačno uspostaviti diskontinuitet sa strahovladom, sa besmislenim nasiljem "Sablje", sa kriznim štabovima, sa mržnjom. Treba da učinimo sve što je u našim moćima da Srbija nikad ne zaboravi nijednog čoveka koji se za nju borio i da neće dopustiti da padne nijedna suza samo zato što je nečiji otac, nečiji suprug, nečiji svekar borac za slobodu, ravnopravnost i dostojanstvo svog naroda. Dakle, ako smo dostojni jedne naše tradicije, koja kaže da su oni koji su bili pre nas znali da se u porodice i čast ne dira, da se na one koji nose naše prezime ne udara, čak i onda kad smo udarali jedni na druge. Oni koji su pre nas bili znali su da nema veće slave i većeg junaštva nego kad se porodica onog koji je u nevolji, a posebno koji je u nevolji zbog obraza, zbog časti, zbog ove zemlje, zbog slobode, da se njegova porodica dakle ne dira. Ako smo dostojni te tradicije i tih običaja, onda bi trebalo jednom zauvek zabraniti progon porodice Milošević i svih onih porodica koje se, ne bez ponosa, bore za ono u šta veruju. Gospodo poslanici i građani Srbije, moramo danas reći, danas se mržnji i nepravdi podiže brana. Danas se nasilju podiže ustava. Od reči "ustava" je nastala i reč "ustav". Zato je ova rezolucija na ustavu osnovana i služi njegovoj afirmaciji, afirmaciji vladavine prava, pravde, elementarnog humanizma i morala. Učinimo uslugu i Srbiji, i ustavu, i poštovanju zakonitosti, i najvišim principima, i usvojimo ovu rezoluciju, nezavisno od različitihpolitičkih uverenja koja imamo. Reč je o većim i ozbiljnijim vrednostima koje nadilaze svaku stranačku i ljudsku podelu. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Vučeliću. Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Ima reč narodni poslanik Dušan Petrović, šef poslaničkog kluba Demokratske stranke - Boris Tadić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, postoje dve političke Srbije i to nije činjenica sa kojom smo se suočili danas, ni juče. To je, nažalost, činjenica koja našu naciju prati od kad smo počeli u svojoj modernoj istoriji da pravimo modernu državu. Današnje vreme ima svoj izraz te dve Srbije. Predlog akta o kome danas raspravljamo jeste borba između predstavnika jedne Srbije za naklonost i podršku ljudi koji dele njihove vrednosti. Prosto rečeno, predstavnici dve političke stranke ovde danas dokazuju ko više voli Slobodana Miloševića, ko se više brine za njegovu porodicu, ko je brižniji u očuvanju vrednosti koja se nalazi u temelju njihove politike. Demokratska stranka je predstavnik vrednosti koje čine temelj života filozofije i ubeđenja druge Srbije. Postavlja se pitanje da li treba uzimati učešće u raspravi, koja je srodne, bratske ili kako god, političke formacije, danas ovde, dokazujući ko je verniji, ko je bolji i ko je prilježniji u političkoj borbi za Srbiju, kakvu oni žele. Treba! Treba da bi se pokazalo da nije moguće biti između. Nije moguće biti između te dve političke Srbije. Nužno je imati vrednosna opredeljenja. Jedna politika je vodila Srbiju deset godina i na čelu te politike i takve Srbije je bio Slobodan Milošević. Bio je od 1990. do 2000. godine. U tih deset godina Srbija, narod Srbije, Srbi su pretrpeli najveće nacionalne gubitke. Država je doživela najveća moguća oštećenja od 1804. godine do dana današnjeg. Srbi su izgubili državu koju su napravili posle Prvog svetskog rata, državu u kojoj su imali rešeno svoje nacionalno pitanje. Izgubili su je zbog toga što je vođena loša politika, izgubili su je zbog toga što je vođena tragična politika.
Gospodine Petroviću, pokušajte da se vratite na rezoluciju.
Gospodine Anđelkoviću, ne mogu da ulazim u to da li vi razumete ili ne razumete ovo što govorim.
Gospodine Petroviću, nije vaše da ocenjujete da li razumem ili ne. Vaše je da poštujete Poslovnik. Upozoravam vas da poštujete Poslovnik i držite se rezolucije.
Možete sasvim slobodno da mi oduzmete reč. Ja ću, naravno, to poštovati. Sticajem okolnosti, kojim vam je predsednik Skupštine omogućio da vodite ovu sednicu, to vam dozvoljava.
Kao što znate, toliko sam tolerantan da i kad pričate gluposti ja ću da slušam.
Gospodine Anđelkoviću, to je pitanje vaše inteligencije. Ne mogu time da se bavim. To može biti za neke institucije, a može biti i za posmatrače. Ostalo je nekoliko stotina hiljada Srba u Hrvatskoj, 650 hiljada Srba je izgubilo svoje domove u Hrvatskoj, 200 hiljada Srba je danas raseljeno sa Kosova i Metohije. To su posledice politike Slobodana Miloševića. Privreda zemlje je ruinirana u tih deset godina. Kada je Slobodan Milošević završio svoju epohu, prosečna zarada građana Srbije je bila 25 evra. Ova zemlja nije imala struju dva meseca, tokom zime između 2000. i 2001. godine. U ovoj zemlji nije bilo penicilina u bolnicama. U ovoj zemlji nisu krečene škole deset godina, u ovoj zemlji nisu krpljeni putevi sedam ili osam godina. To je rezultat vladavine Slobodana Miloševića. I to je rezultat vladavine politike utemeljene na vrednostima koju danas brane Srpska radikalna stranka i Socijalistička partija Srbije. Ali, ima i gorih stvari od materijalnog osiromašenja. Veliki broj naših sunarodnika je doživeo nesreću. Naravno da su veliku nesreću doživeli oni koji su izgubili svoja imanja i svoje kuće, a najveću nesreću one porodice koje su izgubile svoje članove, jer je veliki broj ljudi stradao. Veliki broj ljudi je stradao od zločina. Tih deset godina je dovelo do toga da 7.800 ljudi bude ubijeno u Srebrenici za tri dana. Ta politika je dovela do toga da postoje grobnice u Srbiji iz kojih ni dan-danas nisu identifikovane sve žrtve. To su posledice politikekoju je vodio Slobodan Milošević. Posledica te politike je i Dejtonski sporazum. Posledica te politike je da je Dejtonskim sporazumom ustanovljeno pravo međunarodne zajednice, oličeno Ujedinjenim Nacijama, da ustanovi pravosudnu instituciju koja će ispitivati zločine koji su se desili u ovih deset godina. Posledica te politike je i da je Savet bezbednosti Ujedinjenih nacija formirao sud u Hagu, u kome se danas nalazi Slobodan Milošević. Slobodan Milošević je dao pristanak Srbiji da bude formirana Međunarodni sud koji utvrđuje i ispituje ratne zločine. I danas se Slobodan Milošević u tom sudu nalazi. Ono što je važno jeste u kakvoj ćemo zemlji mi živeti i u kakvoj zemlji će živeti naša deca. Hoćemo li u kratkom vremenu, ili će proteći dosta vremena, uspeti da ispravimo sve one zle posledice koju je politika, koju je vodio Slobodan Milošević, Srbiji nanela? Otklanjanje tih posledica će značiti da Srbija počinje da živi kao normalna zemlja, da Srbija počinje da živi i građani Srbije onako kako žive Grci, Portugalci, kako žive Španci i Holanđani, sav normalan svet. To je borba koja se vodi danas u Srbiji. Danas zastupnici Srbije, koju je vodio Slobodan Milošević i onog života koji je Srbija imala dok je Milošević bio na vlasti, predlažu ovu rezoluciju i dokazuju Srbiji ko je bolji zastupnik te politike. Presudiće oni koji misle da su dobro živeli devedesetih godina i da takav život treba da se vrati. Demokratska stranka je za normalnu Srbiju, za Srbiju u kojoj se život neće razlikovati od života u normalnim evropskim zemljama. Priliku za Srbiju i za našu decu koja će tako da žive, Demokratska stranka sa svojim političkim saveznicima uspela je da otme od istorije 2000. godine. Ne znam ko je na koga ponosan, ja sam ponosan na Zorana Đinđića i Demokratska stranka je ponosna na Zorana Đinđića. Demokratska stranka je ponosna zbog toga što je dokazala da Srbija može da bude normalna zemlja, zbog toga što smo dokazali da smo sposobni da živimo kao sav normalan svet i zbog toga što smo pokazali da je evropska Srbija većinska Srbija. To će sledeći izbori pokazati još jednom. Hvala lepo.
Mržnja, naravno je svakom pojedincu dozvoljena, ali ovo je parlament i molim da se mržnja ostavi u onom delu Srbije koja mrzi, a ovde da raspravljamo o rezoluciji i posledicama zbog mržnje, preduzimanja koraka protiv drugih članova. Toma Nikolić ima reč, kao ovlašćeni predstavnik, koji se javio još dok je govorio Petrović.
Ja vama ne sporim da imate dobro mišljenje o Zoranu Đinđiću. Sporim vaše pravo da imate dobro mišljenje o društvu u kome se nalazio Zoran Đinđić. Zoran Đinđić se družio sa mafijašima. Želim da moj unuk i, daće bog, još mojih unuka, ne žive u dve Srbije, o kojima vi govorite, nego da žive u jednoj Srbiji. Jedna je Srbija, nema dve Srbije. To ste vi napravili dve Srbije. Ali, kada nema argumenata, vi ste okrenuli na političku priču. Nismo se mi ovde sastali da politički sudimo Slobodanu Miloševiću ili da ga branimo. Mi smo se ovde sastali da ustanovimo da li mu neko proganja porodicu zato što je on Slobodan Milošević? Slušajući ovaj vaš govor, vidim da ste vi bili spremni da mu proganjate i komšije. Toliko je ostrašćen vaš govor. Toliko je to težak govor da ste sevi pohvalili time kako je Miloševića smenio Čume. Otkuda vam u ovako teškom govoru čak i ideja da pričate o tome kako ste popravljali puteve kada je otišao Milošević? Jeste, popravljao je Čume puteve. Eno onih koji su tada bili vaši predvodnici, danas se useljavaju u nove kuće i u nove stanove, kupljene parama stečenim za vreme kada je Čume popravljao puteve. Zato vas molim da ne izvrćemo teze, da ne okrećemo temu. Nisam predstavnik predlagača koji traži da se ispita da li je Milošević radio dobro ili nije, jer to ne može da bude osnov. Svrha rezolucije je to: ne može Milošević da bude osnov za progon njegove porodice, kako to ne shvatate? Zar treba da neko navali na porodice drugih ljudi? Videli ste Čedomira Jovanovića, doveo je suprugu na konferenciju za štampu da osnaži pretnje koje mu upućuju. Vidim da je dobio i obezbeđenje. Sećate li se kada ste u toku jednog dana obezbeđenju Vojislava Šešelja oduzeli lično naoružanje? Svi su imali pištolje sa dozvolom i nisu ih ostavljali u kolima. Sinoć kaže Čedomir Jovanović - služili su se drugi ljudi tim pištoljima. On izgovara svoju krivicu mirno pred kamerama, zna da mu neće niko ništa, brani ga onaj ko ga finansira. Vojislavu Šešelju su za noć oduzeli lično naoružanje, čitavoj njegovoj pratnji i obezbeđenju, a onda ste mu oduzeli i blindirani auto u kome se vozio. Da li je to bio poziv na linč? Jeste. Čime se hvalite - vanrednim stanjem, 12.000 uhapšenih, a od toga 40 klimavih i labavih optužnica. Čime se još hvalite - time što smo imali ovde pravosnažne presude protiv svetskih moćnika. Prvo ste ih puštali da dolaze u zemlju kako hoće, a onda ste im ukinuli te presude. Čime još možemo da se pohvalimo? Hajde da ne pokrećemo tu temu, samo vas pitam - može li nečije dete da bude maltretirano za to što je njegov otac Dušan Petrović ili Tomislav Nikolić? Ima li iko prava u Srbiji da maltretira tu decu? Šta je njegov greh? Da li je švercovao duvan? Gde vam je krivična prijava? Tri godine ste bili na vlasti. Sada ste u drugom obliku već preko godinu dana na vlasti. Da li je bilo vreme da te kriminalce poterate? Kako da ih terate kada je to paukova mreža u koju su se mnogi od vas upleli. Iz te mreže nema izlaza. Uopšte ne mislim da odgovaram na napade koje upućujete Srpskoj radikalnoj stranci. Ne interesuje me vaš stav. Imate većih problema. Vi ste svoju šansu propustili. Vi ste mogli da nas pobijete kada ste uveli vanredno stanje; niste - sada vas politički više nema. Vi ste isti oni koji su uveli vanredno stanje. Svi ste tu, svi se zovete Demokratska stranka, svi ste žuti, samo ste u nekim frakcijama. Šta me to briga da li me hapsi jedna frakcija ili druga. Hoću da uputim apel onima koji su sada na vlasti da to ne rade ni vama, da ne rade ni nama. Dajem obećanje sa ove govornice, od ove godine kada preuzmemo vlast, nikoga nećemo maltretirati po tom osnovu, ali zato, kriminalce u zatvor. Nemojte da sporadično insinuirate, vi i vaši predstavnici, čas da smo u koaliciji sa DSS, čas sa SPS-om, pustite to. Više nije sramota biti u bilo kakvoj koaliciji. Ako vi trpite Ugljanina, Kasu i Čanka u svojim koalicijama, kakve više sramote ima za koaliciju? Nažalost, naša koalicija sa SPS-om pukla je u pripremama za izbore 2000. godine. Nažalost. Ima tu svedoka. Nismo mi tu bili krivi. Da nije pukla, ne bi Srbija ovako loše izgledala danas kako izgleda, jer vi ste Srbiju presekli u fazi oporavka. Vratili ste je na dno, kako biste dokazali da može da bude dublji od Miloševića. Sada sam prvi put čuo da je Slobodan Milošević bio taj faktor koji je odlučio hoće li Savet bezbednosti da formira sud u Hagu ili neće. Ako je on odlučio, onda na njegovu dušu.
Anita Beretić, po Poslovniku. Inače, da ne bi bilo nerazumevanja, u članu 89. vrlo precizno piše predlagač akta, odnosno ovlašćeni predstavnik grupe predlagača akta, koji dobije reč kada je zatraži, na njega se ne odnosi ograničenje u pogledu trajanja vremena govora. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Grubo ste prekršili odredbu Poslovnika po kojoj ste bili obavezni da meni date reč po Poslovniku, kada sam zatražila.
Vrlo precizno piše da predlagač akta, uvek kada zatraži, prvi dobije reč. Predlagač akta je ovde gospodin Nikolić.
Reklamiram povredu članova 100. i 99. Poslovnika Narodne skupštine. Smatram da su povređena sva tri stava člana 100. i smatram da ispred sadržaja ovih članova postoji jedna perfidna namera da se ovde, u nedostatku pravog auditorijuma, šalje politička poruka koju smo slušali sa dnevnika RTS-a 10 godina, koju smo slušali dok smo gledali i prebrajali sve one porodice koje su ostajale bez svojih najbližih, usled sadržaja patriotskih vesti sa dnevnika RTS-a iz tih godina. To je jedina namera. Zato smatram da je predsednik Skupštine povredio odredbe ovog poslovnika, stavljajući uopšte ovu tačku na dnevni red. Istovremeno, ozbiljno je povređen stav 3. člana 99. i to od strane predsedavajućeg. Stav 3. člana 99. Poslovnika kaže - za vreme govora narodnih poslanika i drugih učesnika u pretresu nije dozvoljeno dobacivanje, odnosno ometanje govornika na drugi način, kao i svaki drugi postupak koji ugrožava slobodu govora. Prerano ste se, gospodine predsedavajući, potpuno uživeli u ovu predstavu današnju, nažalost, iako ste se brzo vratili u vreme kada je vaša politička opcija intenzivno, vrlo uspešno i vrlo drastično radila na sprečavanju slobode govora. Tražim da se o ovoj povredi Poslovnika izjasni skupština.
Polako, gospodine Petroviću, sve ćemo fino, lepo, samo moramo da poštujemo Poslovnik. Znate kako, Poslovnik je čudo. Ako njega ne poštujemo, napravićemo anarhiju ovde. Mislim da nema potrebe za tako emotivne govore ovde, kao što smo čuli malopre, zato što u članu 99. stav 2. vrlo precizno piše - niko ne može prekidati govornika, tačno, niti ga opominjati, osim predsednika Skupštine, u slučajevima predviđenim Poslovnikom. S obzirom da se gospodin Petrović nije pridržavao tačke dnevnog reda, moja je obaveza da ga upozorim da se vrati na rezoluciju, a ne na 10 godina vlasti SPS-a i SRS-a, ne svih 10, naravno tri, jer o tome smo imali izbore 2000. godine. Prema tome, o tome je ocena bila, a sada je rezolucija na dnevnom redu, pa molim sve poslanike da se pridržavaju Poslovnika i tačke dnevnog reda. Po Poslovniku se prijavio prvo Milorad Vučelić, pa potom narodni poslanik Dušan Petrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista nisam mislio da će se ovo iskoristiti kao jedna jeftina politička tribina, kao što smo čuli reakciju gospodina Petrovića na izlaganje gospodina Nikolića i moje. Ne bih zaista na te stereotipe da se osvrćem, već oveštale, koji služe godinama, potpuno prazno, bez ikakvog pokrića, bez ikakve istine, a samo sa jednom namerom, da pruže alibi i da pokriju one koji su razarali Jugoslaviju i koji su nas bombardovali, a koji su bili pomoćnici i nalogodavci promena da se Srbija, i to je jedino tačno rečeno, otme iz istorije. Tačno, ta vlast je otela Srbiju iz istorije, otela iz njene časne prošlosti i bacila je kao puko služinče i kao jednog ližisahana običnoga stavila ga pod papuče stranim vladarima, nekad sultanima. Ali, ovde ono što je važno, prvo, laž je da je Dejtonskim sporazumom osnovan Haški tribunal. On je 1992. godine osnovan i 1995. godine se govori o njemu, o saradnji u istraživanju zločina, a nikako se ne govori o priznavanju Haškog tribunala, o izručenju, jer postoji Ustav koji zabranjuje izručenje. Ali, ima nešto važnije. To je ta podela Srbije na dve Srbije. Vidite ovako, Džordž Buš, znam i navešću nekoliko primera, ali znam da će na vas ostaviti najveći utisak Džordž Buš, vaš gazda, posle pobede na izborima, koja je bila oštra, žestoka i tesna, rekao je - nema dve Amerike, nema podele na republikansku i demokratsku Ameriku, mi smo SAD i radimo na približavanju naših stavova, nama su interesi isti. Ispričaću jednu anegdotu. Kada je naš ambasador posle rata Šarlu de Golu predavao akreditive, rekao mu je - znam da se Francuska deli na dve Francuske, na Petenovsku i Pokreta otpora; gospodine, vaša ekselencijo i predsedniče, u ime ove Francuske, dajem Francuskoj, koja je Francuska Pokreta otpora, dajem njima akreditive. De Gol je odgovorio - gospodine ambasadore, postoji samo jedna Francuska, a to je ova Francuska koju oličavam danas ja, ne postoje dve Francuske. Neću da pominjem primere ni Španije, ni primere druge. Inače, ovde je reč o jednoj neokrležijanskoj staroj tezi, koja je nastala iz razgovora sa Matvejevićem o dve logike, dve Srbije, i zaprepašćujuće je kako neko koristi neke stare, zaista pseudolevičarske stereotipe, da Srbiju dalje izdeli. Ima dakle ona Srbija koja nije oteta iz istorije, ona Srbija kojoj je do njenog interesa, koja sebe istorijski prepoznaje, i ima one, možda, Srbije koja je ispod svakog nivoa ovakvog razmatranja i koja se služi obedama. Ali, ova rezolucija danas pokazuje se, u svetlu ove diskusije, kao još neophodnija. Jasno je da je iz ove svesti nastao upravo ovakav pogrom porodice Milošević i jasno je da taj pogrom stoji na poštovanju tradicije "Sablje", i najveće zloupotrebe u istoriji ovog naroda i u istoriji civilizovanog sveta. Oni se ponose najflagrantnijim kršenjem ljudskih prava i šta im onda znači još jedna porodica u toj gužvi.
Imam dve povrede Poslovnika prijavljene. Prvo narodni poslanik Dušan Petrović, pa onda narodni poslanik Aleksandar Vučić. Molim vas da tokom izlaganja ne pravimo tu vrstu poređenja šta je najveća glupost, šta je najmanja glupost, naprosto hajde da se koncentrišemo na ovo o čemu govorimo.
Gospodine predsedniče, duboko poštujem svakog glasača SRS-a i svakog glasača SPS-a, i borio sam se i boriću se protiv politike SRS-a i politike koju ovako vodi SPS, zbog toga što donose štetu srpskim nacionalnim interesima i građanima Srbije. Da ova rezolucija ima ozbiljnu sadržinu, naravno da bih o njoj govorio. Niti je predlagač imao nameru da bilo šta učini pomoću ove rezolucije, niti ima nameru da, ubeđen sam, o ovome ozbiljno pravno razgovara, inače ne bi ovde stajalo da se nalaže, Skupština nalaže nadležnim državnim organima da učine to i to. Kome – nezavisnom tužilaštvu, policiji? Kako može nekome Skupština da naloži. Skupština je, po zakonu i Ustavu, nezavisna. Skupština može da smeni Vladu, Skupština može da napravi anketni odbor. Skupština ne može da usvoji ovu rezoluciju. Ovo je pravno nemoguće i zbog toga je to, bez obzira na vulgarnosti koje se čuju ovde od predlagača, potpuno bespredmetno i ne može da bude tema ove debate. Ne, predlagač želi da otme deo biračkog tela SPS. To je motiv koji je predlagača doveo, ali ne znam zbog čega je to došlo na dnevni red, tako da neko može pomisliti da se ovde zaista radi o dubokim emocijama ili zabrinutosti. Ne, radi se o biračima i o otporu koji sad ovde socijalisti pružaju ne bi li zadržali svoje biračko telo. To je tema današnje Skupštine i današnjeg zasedanja. Nema tu nikakve misterije, sve je mnogo trivijalnije nego što izgleda.
Dobićete repliku na pominjanje SRS, kao zamenik predsednika poslaničke grupe. Još jednom molim sve, šta je tema ove sednice, piše i u sazivu. Sednica je sazvana po Poslovniku, a sve ono što Poslovnik ne reguliše, dozvoljeno je, pa i poruke biračkom telu. Prema tome, nije to nešto oko čega mi treba da se sporimo. Izvolite, gospodine Vučiću, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, ova vrsta histerije koju smo imali priliku ne samo da čujemo, već i da vidimo u jednom momentu, kako su se neki naginjali napred, uplašio sam se da će do petog reda Skupštine da dođu. Ali, ne čudi me ništa. Jedino što me čudi i jedino što vređa građane Srbije jeste činjenica da neki ovde o svom dnevniku, o dnevniku o kojem govore, iza kojeg su ostajale desetine hiljada mrtvih, govore o dnevniku HTV-a. To sam tako razumeo. Pretpostavljam da niste mislili na neki drugi. Ili ste možda zaboravili da govorite o takvim dnevnicima. Oni ovde govore, uz histeričnu mržnju, o tome kako su Srbi ubijali i činili zločine. Nisam čuo, nikako da vam se omakne da sa ove govornice kažete kako je ubijeno toliko i toliko hiljada Srba u Srpskoj krajini, toliko i toliko hiljada Srba u Sarajevu. Nisam čuo da ste pomenuli Kravice, Bratunac, Kupres, Glinu, Dvor na Uni, Kostajnicu, bilo koje mesto. Jedino mesto za koje ste čuli na kugli zemaljskoj jeste Srebrenica. E, meni je muka od vaših dnevnika i celoj Srbiji je muka od vaših dnevnika i vaših laži. Ne u dve Srbije, već celoj Srbiji je dosta više da sluša kako se iza svakog ćoška krije neki ratni zločinac. Dosta nam je da nam glavna vest u dnevniku bude "ko je neki Puhalo?". Hoćemo da vidimo ko je to uništio Republiku Srpsku Krajinu, ko je to pljačkao Srbiju, gde je ona lopuža Božidar Đelić, koji je govorio da je najveća pljačka Srbije kada neko stavi budžetske pare u Komercijalnu banku, bilo koju komercijalnu banku, a on je baš tu izabrao da stavi pare, ceo budžet, jer zna se da imaju 0,3%. On je ceo budžet stavio. Koliko desetina miliona evra je uzeo na to? Koliko ste para otimali na svakom mestu? Hoćemo da pričamo o tome ko je uništavao i Srpsku Krajinu i Republiku Srpsku, ko je uništavao Srbiju, a hoćemo da vidimo i ko je pljačkao, a ne onako – podnosili ste krivične prijave protiv ljudi što su delili bonove radnicima, a vi po pet i deset miliona uzimali, radili šta ste hteli. Vi ste doveli u Srbiju Čumeta, Kolesara i sve ostale. Vi ste ti koji ste lopovluk iznedrili kao vrhovni princip političkog delovanja. Vi ćete nekome nešto da govorite ovde. Ne postoje dve Srbije, postoji jedna Srbija, jer nema te Srbije koja hoće lopove da podržava. Ne postoje oni koji hoće kriminalce. Nije to ni Evropa, nije to ništa. Tačno je, stvari su trivijalne, da ih ogolimo. Imate one koji neće da beže ni pred vama tako zajapurenima, tako nadahnutima, kad počnete da pretite, kao što ste pretili od 5. oktobra 2000. godine. (Predsednik: Vreme.) Mnogi od nas morali smo da branimo i porodice na različite načine. Nikada se nismo žalili, nikada nismo kukali, odbranili smo ih. Možda će ponovo da vam padne na pamet, možda dođete u neku poziciju da to ponovo pokušate. Mi to vama nikada nećemo da radimo. U tome se razlikujemo. Ali, budete li to ponovo pokušali na bilo koji način, znajte da nećemo da bežimo iz ove zemlje, nećemo da se sklanjamo. Imamo jednu otadžbinu, imamo svoje porodice i, budite uvereni, znaćemo i da se odbranimo.
Poslovnik? Izvolite, narodni poslanik Dušan Petrović, po Poslovniku.
Gospodine predsedniče, nisam prošli put govorio po Poslovniku, nego sam imao repliku.
Izvinite, gospodine Petroviću, dobio sam obaveštenje od predsedavajućeg.
Ako je gospodin Vučić govorio po Poslovniku, imam pravo na repliku.
Da raščistimo. Kada sam došao posle pauze, zatekao sam ovde da se javio Dušan Petrović, po Poslovniku. Budući da se gospodin Vučić javio isto po Poslovniku, prvo sam dao vama reč, inače bih morao prvo njemu. Onda je on odustao od Poslovnika i javio se za repliku. Vama sada dajem reč, po Poslovniku.
Repliku sam imao gospodinu Nikoliću, ali nije važno, sada po Poslovniku.
Izvolite.
Nisam nikome pretio. Potpuno je s one strane pameti i pomisliti da opozicija može nekome da preti. Kako može opoziciona stranka nekome da preti? Mi smo opozicija u ovom parlamentu. Vi ste pretili, gospodine Vučiću, vi ste ovde prstom mahali, i to u mom pravcu, ali nemam nikakav problem sa tim. Gospodin predlagač je opet vulgaran, to ne mogu kamere da vide, ali psuje, pokazuje srednji prst i tako daje doprinos ozbiljnosti ove debate koju je sam pokrenuo. Da ste pažljivo slušali, gospodine Vučiću, čuli biste da sam se sa vrlo velikim značajem osvrnuo na žrtve koje su Srbi imali u deset godina Miloševićeve vladavine. To možete da čujete ili ne. Sa druge strane, ništa nemam protiv toga da je vama nebitno ko je ubio 7.800 ljudi u Srebrenici, da vi smatrate da nije bitno utvrditi ko je taj zločin počinio. Smatram da je važno, da je neprocenjivo važno za zdravlje našeg javnog života, da je važno za to u kakvoj će zemlji živeti naša deca da se utvrdi ko je naredio i ko je izvršio pogrome koji su na dnevnom redu. Patriotizam je insistirati na tome, jer je nemoguće dobro živeti u društvu koje sa zločinima nije raskrstilo.
Predlagač uvek ima prednost. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Ovu priču znam, ne znam da li je zna Srbija, ali zvanična Srbija, a i ova koja tvrdi da je nezvanična, ima predsednika države u svojim rukama, vojsku i skoro sve generale u svojim rukama, dobija naloge sa Zapada da priču okrene. To znaju i neki predsednici odbora ovde u Skupštini. Srbija, zvanična, koja sarađuje sa Evropom po svaku cenu, dobija prekore da ne čini dovoljno u osudi zločina koje je Srbija počinila, prekore da protiv Miloševića nema ni TV emisija, ni loših komentara, da mu ugled u Srbiji ne pada. Istina, tamo priznaju u rezoluciji da je za to kriv i loše vođen sudski postupak u Hagu, ali i ljudi koji su u Srbiji na vlasti ili u svojim rukama imaju medije, koji ne potenciraju zločine srpskog naroda u ovim ratovima, i to je ta priča. Ko je taj ko je lud da ne osudi zločine u Srebrenici? Da li je to počinio Milošević? Da li je Srbija počinila taj zločin? Da li se sudi Miloševiću da je bilo šta tamo naredio, da je komandovao? Sada se dolazi do podataka da je čak i Karadžić bio protiv toga da se bilo šta tamo uradi, a nekmoli Milošević, koji to nije uopšte mogao da prihvati. Kakve veze Srbija ima sa bilo kojim zločinom, a koji je načinjen u Srebrenici? Neću da osećam taj greh. Šta će nam to na dnevniku? Nije ovo sud za Srebrenicu. Osudili smo, evo predstavnici SRS su išli na komemoraciju kada je podignut spomenik tim žrtvama. Naši poslanici iz Republike Srpske išli su na tu komemoraciju. To je odnos prema tome. Ne pominjemo ni zločine počinjene prema Srbima, ne pominjemo ni ove. Neka se sve to istraži, neka svako bude kažnjen ko je počinio zločin. Mene danas interesuje druga stvar, to stradanje pod vašom vlašću. Zašto ne izađete ovde i kažete kakvom ste medijskom halabukom doveli do toga da devojčica, ćerka jednog potpredsednika Vlade iz perioda pre vas, doživi da je u školskom dvorištu deca ošišaju, tog dana kada ste preuzeli vlast, da detedve godine pre nego što to biologija kaže, dobije svoj prvi ciklus. To su posledice vašeg delovanja. Znate vi o kome se radi, ona je već velika devojka. Za to jedno dete je dovoljno da vas osudimo za sve što ste radili. Da li ste gledali snimke kako tuku Dragoljuba Milanovića? To je revolucija. (Iz sale: Malo je.) Sram te bilo, džukelo jedna.
Gospodine Nikoliću, upozoravam vas za obraćanje narodnim poslanicima. Ovo je prvo upozorenje. Prva replika, gospodin Vučić; druga replika, gospodin Petrović; treća, gospodin Vučelić.
Dame i gospodo narodni poslanici, da biste znali o čemu je ovde bilo reči i da bi građani Srbije znali, i kada je gospodin Nikolić govorio o devojčici kojoj je isečena kosa, kada je govorio o prebijanju, linču koji je doživeo Dragoljub Milanović, a da niko nije gonio one bandite koji su ga tukli nasred ulice, nikada, jedan od poslanika je dobacio "malo", poslanik Demokratske stranke. Da li ste željni krvi? Da li ste žedni? Tobožnji borci za ljudska prava. Hoćete li da nas pobijete? Da li to hoćete, pošto vam je malo bilo linčovanja? Da li je to ono što tražite?
Gospodine Vučiću, kome replicirate?
Repliciram Dušanu Petroviću, koji je izašao po Poslovniku.
Replicirajte na to, nemojte prepričavati šta se događalo tokom izlaganja prethodnog govornika. Izvolite.
Ovo niste malopre radili kada nije nikakve veze imalo sa onim što se dešava u Skupštini Srbije. Malo vam je da linčujete, više hoćete. Nemojte da dovodite druge ljude, nemojte da vašom prljavom politikom tuđu decu u nesreću bacate. Hajde vi to uradite. Dođite, uradite to, evo, stojim ovde, uradite to, skupite se koliko vas ima, pa probajte, hajde da vas vidim. Skupili se miševi, pa bi da linčuju, skupili se miševi pa bi da tuku narod, pa bi da nastave to. E, nećete nikada više to moći da nastavite. Srbiji je potreban mir, Srbiji su potrebni normalni ljudi, ljudi koji će da osuđuju one koji bi da pokušaju vas da linčuju. Mi ćemo da osudimo svakoga ko se drzne da pokuša da vas pipne, da pokuša da seče kosu vašim ćerkama. Imam i sina i ćerku, i neću da im dozvolim nikada da ih iko pipne. Ne znam kako su neki to pretrpeli i ne znam kako su preživeli. Upozoravam vas da ova rezolucija danas ima cilj da se to nikada u Srbiji ne ponovi. Nemojte to više da radite. Ako ste tako hrabri, hajde sami učinite nešto. Nemojte Srbiju da uvodite u sukobe, jer to Srbiji nije potrebno. Srbija hoće da bude i normalna i moralna zemlja, zemlja kojom neće da vladaju ni Čume, ni Kolesar, ni svi oni koji su ovom Srbijom upravljali u prethodnom periodu, i neće da upravljaju oni koji bi da tuku političke protivnike. Mi hoćemo da u Srbiji deca i unuci ne budu krivi, a ne da hapsite snaju Slobodana Miloševića zato što treba da svedoči u nekom postupku... (Predsednik: Vreme.) ... pa se prvi put nije pojavila, pa je hapsite. To više nikada u Srbiji ne sme da se ponovi. (Predsednik: Vreme, zahvaljujem.) E, gospodine Markoviću, vreme normalne Srbije tek dolazi i uskoro ćete se uveriti u to, i hvala vam još jednom na pažnji.
Hvala vama. Izvolite, Dušan Petrović, replika.
Iskren da budem, ne znam šta bi gospodinu Vučiću pa se ovako razjario. (Vjerica Radeta: Uplašio se tebe.) Naravno, niti smo kome pretili, niti imam nameru, gospodin Vučić ovde, vrlo jasno pokretom tela, preti li preti, prstom, pa gledate u mene, gospodine Vučiću, s tim nemam nikakav problem, i kad ste bili na vlasti, nisam vas nizašta zarezivao, ni vas ni ove socijaliste. Ono što sam gospodinu Nikoliću govorio o Srebrenici, govorio sam jer je gospodin Vučić rekao kako mu je muka od Srebrenice. Naravno, da je muka od Srebrenice, jer je nužno utvrditi ko je lično odgovoran za taj zločin. Nije narod, niti može biti narod odgovoran. Zato mora da se utvrdi u postupku ko je taj zločin naredio i ko ga je izvršio. To je pitanje nacionalnog zdravlja Srbije, pitanje zdravlja našeg javnog života. To je pitanje katarze, gospodine Nikoliću, o kojoj ste neozbiljno govorili ovde kada ste imali uvodnu reč. Potrebna je Srbiji katarza i moramo da se suočimo sa svim onim što je važno iz naše istorije. Vidite vi kako je kratko pamćenje. Da li se seća Srbija hiljada momaka i devojaka koji su nosili majice "Otpora", koji su krvnički bili prebijani po Beogradu i po celoj Srbiji? Krvnički su bili prebijani, i u tome su učestvovali i radikali, socijalisti, policija. E moj gospodine Vučiću, tada se ne založiste da tu decu ne prebija policija i plaćeni kriminalci, koje je angažovao režim Slobodana Miloševića. Sadase nama gospodin Vučić zaklinje kako je on dušebrižnik i on se stara o tome da bude zaštićen svako ko se bavi politikom. Bili ste ministar, gospodine Vučiću, informisanja. Prstom niste mrdnuli kada je mladost Srbije prebijana. To je dovoljno da pokaže vaš moral i vašu iskrenost. Dakle, govorite neistinu i to je vrlo bitno za ovu današnju raspravu i za jasno sagledavanje politike Srpske radikalne stranke.
Reč ima narodni poslanik Milorad Vučelić. Zna se redosled, prijavljena replika još pre četiri govornika. Budite ljubazni, da budemo korektni, čeka se na repliku. Dakle, slažem se, ovo je vid korektnosti. Sasvim jasno, predstavnik predlagača ima pravo da dobije reč čim se javi. Otišla je u drugom pravcu rasprava. Javio se odmah gospodin Vučelić. Budite ljubazni, da ne bismo izgubili nit rasprave.
Imao bih drugi osnov da se javim, ali sam po prvom osnovu zaboravljen. Produžiću malo vreme. Dakle, prvo, zaista imam potrebu da kažem da nije dobro da se na ovoj temi zlostavljanja porodice Slobodana Miloševića razvijaju istorijske rasprave i bilo bi dobro, iz pijeteta i poštovanja prema toj žrtvi koju njegova porodica trpi i njemu se osujećuje odbrana, da se izbegnu razne pogrešne propagandne i istorijske reminiscencije tipa zločina počinjenih itd. Kada smo već kod toga moram da odgovorim. Prvo, ne možemo mi nikakvu katarzu doživeti, niti kajanje, bez istine. Ovo što se govori povodom Srebrnice, to su obične izmišljotine. Svako onaj ko pažljivo prati šta se dešava u ovoj literaturi, izveštaje Republike Srpske, izveštaje holandske vlade, izveštaje koje imaju naši dokumentacioni centri ovde, jedan, drugi, treći, znaju da je ovde reč o jednoj pukoj propagandi. Uostalom, kada verujete sve Amerikancima, zašto onda Bugajskom ne poverujete, koji je rekao usred Beograda u intervjuu da se radi o par stotina ekshumacija u Srebrnici i doveo u pitanje taj broj koji je tu rečen. Dalje, kakve to veze ima sa Srbijom, sa Slobodanom Miloševićem i sa politikom Srbije? Četvrto, ko je tu ratnu politiku zastupao kada je Srbija zvanično tražila mir; onda kada su Slobodan Milošević i Srbija tražili mir, tada su vaši heroji bili oni koje danas zovete u Hag, uključujući i Biljanu Plavšić. Tada ste podsticali na rat. Tada su vaši lideri išli i tražili da se rat nastavi i da se ruši režim, izdajnički režim Slobodana Miloševića. Vi to znate, znate da znam, znate da mi znamo i opet to pokrećete i zloupotrebljavate. Kakvo je to shvatanje prava, u ime koje Srbije. Linč je malo, to sam čuo razgovetno, znam ko je rekao i ne jedanput, malo je linč, malo je tučen Dragan Milanović. To je vaše shvatanje prava i pravde. I naravno da je neophodna ova rezolucija, i trebalo bi DSS, trebalo bi G17 i drugi da glasaju za to, jer vi pokazujete, demonstrirate vaše shvatanje pravde. Vi hoćete da se to krvavo kolo nastavi. Vi nećete da se to prekine. Vi samo dodajete, dodajete krv na krv. Linč je vaše shvatanje politike i prava. Ova rezolucija je još neophodnija nego što mi se činila u prvom trenutku. Vi demonstrirate i to krvavo klupko beskrajno postoji. To mora da prestane. U obrazlaganju ove rezolucije mi smo jasno rekli da je cilj ... (Predsednik:Vreme.) Imam po dva osnova.
Nema Poslovnik dva osnova. Molim vas, nastavite, privodite kraju.
Dakle, još jedanput iniciram da možemo da govorimo o svemu, ali onda otvorimo jednu veliku raspravu o tim pitanjima o kojima vi samo znate floskule, pojedinačno ništa ne znate, jer vi kažete TV dnevnik. Vidite, TV dnevnik se tretirao kao rečnik mržnje i kao ratno huškački zato što je tvrdio da se u Bosni i na Kosovu bori Al kaida, i da se bore fundamentalisti, i da se bore islamski fundamentalisti i druge sile. Tako je sve bilo do 11. septembra 2001. godine. Posle napada na njujorški poslovni centar, odjedanput se u svoj svetskoj štampi pojaviše slike mudžahedina sa odrubljenom srpskom glavom. Mudžahedini slave pobedu kod Tuzle. Pojavile su se lične karte u Avganistanu, pojavio se u Ženevi ambasador koji daje Al kaidi, pojavio se Alija Izetbegović kao domaćin Osame bin Ladena, što svedoči "Špigl".Odjednaput je ta stvar utihnula, odjedanput je taj govor mržnje i ratno huškački govor postao govor istine, ali onda kada je zabolelo i svet i SAD. Dok je bolelo nas bolelo je samo nas koji smo to pričali, a vama koji ste od toga pravili politiku itd. Ako vam je do odavanja pošte žrtvama, nisam primetio, svakoj žrtvi treba odati poštu, da ste odali poštu Tapiju recimo, slikaru, koji je žrtva Sablje. Ako govorimo svaka žrtva je žrtva i treba odati pijetet, odati poštu. Drugo, nemojte da zamenjujete te priče o odavanju pošte. Nije se Vili Brant nikome nikada izvinio. Nikada. On je klekao nevinim žrtvama. Nema nijednog poslanika u ovoj sali koji to ne bi uradio i koji to nije uradio. Odaje se pošta žrtvama, a ne izvinjava se. Izvinjenje ne znači ništa. To je lažna priča, služi u politikantske svrhe i nemojte sebe da vidite kao nastavljače Vili Branta i njegovog uzora, jer to niste. To je odavanje pošte, a ne propagandne priče i deljenje Srbije dalje,i pravljenje dalje krvavog pira od nje. Dakle, molim vas da zbog poštovanja porodice i omogućavanja odbrane Slobodana Miloševićavi ne brinete o našim odnosima, ko kome otima biračko telo. Ovo je prekrupna tema za koju smo emotivno vezani i koju bi mi politikantski zloupotrebljavali, a verujem i ubeđen sam i Srpska radikalna stranka.
Izvolite, predstavnik predlagača Tomislav Nikolić.
Samo da otklonim jednu neistinu ovde izrečenu ili da upozorim one koji izgovaraju neistine da to može vrlo često da im se obije o glavu. Pomenuli ste pripadnike Otpora. Ne znam da li ih ima ovde u sali, da su u nekim strankama, a ako ima neka me demantuju ili neka potvrde ovo što sada govorim. Srpska radikalna stranka nikada nije učestvovala u premlaćivanju bilo koga na ulici, ali ako postoje dokazi da je neko u tome učestvovao, to je radio Branislav Ivković. Te dokaze je imao Čedomir Jovanović i sa njima jeucenjivao Branislava Ivkovića. Gle čuda, vi koji lijete krokodilske suze nad pripadnicima Otpora koji su premlaćivani, prva stvar koju ste ovde u Skupštini uradili bila je da uzmete Branislava Ivkovića i njegovu poslaničku grupu, koja je učestvovala u premlaćivanju Otpora. Ima li kraja licemerju? Jednom to mora da prestane. Pomenuli ste ovde Tapija. Sutradan po njegovoj smrti rekao sam da se primenila stara izjava iz posleratnih vremena - umro u prisustvu vlasti. To se više ne istražuje. Sa kim je Tapi bio u javnom ratu? Protiv koga je Tapi vodio žestoku akciju, da se njegov kriminal osujeti? Protiv jednog od vaših najuticajnijih članova i najbogatijih najverovatnije, protiv nekog Ljube Anđelkovića, koji je dizao zgrade šestospratnice, osmospratnice, svuda po Beogradu, bez ikakve dozvole, a brinuo o gradskom građevinskom zemljištu. Veoma mi je sumnjivo da Tapi bude priveden i da umre u prisustvu vlasti. Veoma mi je sumnjivo i ko god je sa vašim čelnicima ulazio u otvorene sporove dešavalo mu se da više ni sa kim nije bio u mogućnosti da bude u sporu. Ali, ovo nije sednica posvećena Demokratskoj stranci, ni Srpskoj radikalnoj stranci, ni Socijalističkoj partiji Srbije. Netačno je da se borimo za glasove. Imali smo otvorene razgovore oko ove tačke dnevnog reda. Milošević je tražio da budem predstavnik predlagača jer zna težinu broja od 82 poslanika u Skupštini Srbije. Rekao sam poslanicima Socijalističke partije Srbije - dogovorite se, i ako postoji način, neka bilo ko od vas bude predstavnik predlagača. Za 20 minuta mogu u ime Srpske radikalne stranke sve da izgovorim, a replike su osnov. Sada nemam ništa više prava nego što bih imao da sam isključivo šef poslaničke grupe. Ne treba nam ovde nikakva slava. Nemojte vi iz sadašnje vlasti da mislite da je ovo teško progutati. Vi možete da prekinete sve. Nema nezavisnog tužilaštva. Niste u pravu. Ali, nema ni nezavisnog sudstva. Otkad je Vladan Batić počeo da harači po pravosuđu, nema nezavisnog sudstva. Da li znate, gde se pojavi kao branilac, dolazi sa tri službena automobila sa rotacionim svetlom. Vladanu Batiću policija sada obezbeđuje pratnju sa rotacionim svetlima. Zašto? Da li vi znate kako smo mi otišli sa vlasti? Je li neko od nas dobio obezbeđenje, pratnju, jesmo li bili sigurni i bezbedni? Je li nam to trebalo? Nije. Mi se nismo družili sa kriminalcima kada smo bili na vlasti. Možda smo se zamerili nekom od vas, možda i nekom građaninu, ali ni političari, ni građani ne ubijaju. Ubijaju kriminalci. Niko ko se s njima druži i niko ko od njih dinar primi nije siguran da će da ostane živ. Samo vas na to upozoravam. Vi ste uveli manir da kriminalci postanu časni građani. Sa ove govornice Vojislav Šešelj je Zoranu Đinđiću u oči rekao da posao na asfaltiranju puteva nije smeo dati mafijašu. Đinđić je replicirao i rekao – imao je najpovoljniju ponudu. Onda je Vojislav Šešelj ponovio - možda bi i Al Kapone imao najpovoljniju ponudu u Americi, ali Americi nije padalo na pamet da mu takav posao da. E, to je vaša istorijska katastrofalna greška i svi ste u tome učestvovali. Jer je nemoguće da meni gospodin Petrović ovde kaže da je bio šikaniran 1991. godine, a da nije, kao takav revolucionar, od 2000. naovamo odlučivao šta će vlast da radi; pustite vi to. Onaj ko je tučen 1990. godine, tad, bilo kada u bilo kom obliku ovde bio je na vlasti. Onaj ko je tučen 1991, 1992, 1993, 2000, 2001, 2002. Je li vidite? Ništa nije večito. Svako ko tuče, doživeće da onaj koga je tukao, ako je preživeo, a vidim da su neki od vas to shvatili, pa neki nisu ni preživeli, ako je preživeo, doći će da pita jednog dana, zašto sam tučen? Ovde samo pitam, zašto ste proganjali porodicu Slobodana Miloševića i zašto se to ne prekine ovog časa, da bi odbrana bila uspešna. Kroz tu prizmu posmatram i Vojislava Šešelja. Želim da mu obezbedim najbolju moguću odbranu. Kroz tu prizmu posmatram i one koje niko i ne pominje, ili ih, možda, neko pominje, one koji će jednog dana biti na spisku. Ako se nekome učini da je SRS prejaka, može da postavi pitanje kako može ponovo da je oslabi? Ako bi hteo ponovo da je oslabi, morao bi da skloni Tomislava Nikolića sa političke scene. Na koji način? Na jedan od vaših načina. Prvi je Hag. Ako ne uspe, onda je tu neka vlast u čijem prisustvu može da se izgubi glava. U principu, povod postoji. Povod je porodica Milošević, ali se ne radi ni o jednoj samostalnoj porodici, radi se o porodicama u Srbiji. Kad se slažete oko Porodičnog zakona, kad hoćete evropske principe da primenite na svaki zakon, primenite ih i na ljudska prava. I taj Hag, koji nikada neće biti sud, vi to vrlo dobro znate - iz njega niko ne izlazi neosuđen i u njemu niko nema pravo na odbranu. I nisam vas čuo da pitate zašto Vojislav Šešelj sedi u pritvoru dve godine, da li je počelo suđenje? Zašto ga ne puste da ovde pripremi odbranu, pa da ode ponovo. I taj Hag ne kaže da je Milošević zločinac. Poštuje osnovno načelo koje vi ovde ne poštujete. Kad bude osuđen, za neke će biti zločinac, za neke neće biti ni tada. Za dela koja mu se tamo pripisuju, za mene neće biti zločinac ni kada bude osuđen. Da vam ne pričam o Šešelju. O tome neću ni da razgovaram. Ali, vi ovde osudite svakog pre nego što ga i pošaljete. Ta sednica Vlade, na kojoj je uredbom izručen Slobodan Milošević, mora da bude sankcionisana. Mora. Drugačije ne može sve ovo da se završi. Nisam siguran, kad se skupi 30 ministara, ko još može da ostane bez glave. Kad se skupe da odluče o nečemu, o čemu uopšte nemaju pravo da odlučuju, o izručivanju u Hag. Ako može Vlada da izruči u Hag, koliko je tek poslala u Centralni zatvor, koliko li je poslala u Požarevac? U koliko gradova je Vlada odlučila ko će da bude uhapšen? To nam dugujete da ovde kažete. Revolucionarni zanos je prošao. Njime je slomljena srpska privreda, zauvek. Ovo što sada radite, što uništavate finansijski sektor i predajete ga strancima, to je samo dodatno tapkanje robova po glavi. Uz taj sektor slomili ste moral srpskog naroda. Kad ste došli na vlast, 95 posto građana Srbije imalo je poverenje u vojsku. Koliko je njih imalo poverenje kad je Tadić postao vojni ministar? Koliko ih je imalo kada je on prestao da bude ministar? On je delimično uništio vojsku. I suviše je lenj da bi bilo šta radio, pa nije držao sednice. Drugo, nije ni previše inteligentan. Vi to dobro znate.
Upozoravam vas, reč je o instituciji predsednika države.
Onda je došao ovaj klupski drug gospodina predsednika, koji je školovan da uništi vojsku - taj Davinić. On je to dokrajčio. To što je počeo Tadić, Davinić je dokrajčio školovano. Nemojte da branite Tadića. Vi znate da je Đinđić tražio koja je najdalja ambasada, da ga pošalje, samo da više ne sedi u Beogradu i da ne spava. Hvala.
Na osnovu člana 94. stav 2, predsednik Narodne skupštine određuje pauzu u radu Narodne skupštine, da bi se izvršile konsultacije [[Aleksandar Vučić traži repliku.]] Molim vas, naravno da imate pravo na repliku, pa ćete razmisliti tokom konsultacija. Zato se i održavaju konsultacije, posle reči predlagača, koja je sumirala prethodnu diskusiju, besmisleno je nastavljati repliku, po oceni predsednika Skupštine, jer je naša dužnost da govorimo o onome što je na dnevnom redu. Ali, ako učesnici žele, oni će iskoristiti svoje pravo posle konsultacija, naravno, ali molba je da se pauzira pet minuta. Hvala. [[Posle pauze – 13,35]] Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da proverimo da li imamo kvorum za rad. Konstatujem da imamo kvorum za rad i nastavljamo sednicu. Pošto se posle konsultacija nije odustalo od replika, prvu repliku ima gospodin Vučić, pa potom gospodin Petrović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, lepo je što je gospodin Petrović ovde govorio o zarezivanju, lepo je što se hvalio kako je veliki i hrabar. Nisam ni sumnjao u to. Meni je oduvek tako izgledao gospodin Petrović, nisam ni računao da može da bude drugačije. Jedino znam da ga nije baš zarezivao ni onaj njegov Mile Petković. Uvek, gde god je stigao, sve je najgore o njemu govorio, a nije ga mnogo ni brenovao ni na njihovim lokalnim sastancima palanačkim, gde su razgovarali o svemu i svačemu. Neću o tome, to je odnos Mileta Petkovića i gospodina Petrovića, ne interesuje to građane Srbije. Ono što građane Srbije interesuje i ono što jeste ozbiljna optužba ...
Ne plašite se, nastavite molim vas.
Dakle, ono što jeste ozbiljna optužba, to je kako je neko od nas učestvovao u prebijanju pripadnika Otpora ili se sa tim složio, ili ne znam učinio. Što se toga tiče, mi u političkom smislu o pokretu Otpor mislimo sve najgore. Nijednu lepu reč o tom pokretu nemamo da kažemo. Niko nikada iz SRS nije učestvovao u premlaćivanju bilo kog člana Otpora. Ovde, u Narodnoj skupštini Republike Srbije nalazi se jedan od lidera Otpora, i njega pitam lično i pitam ga direktno, pošto je gospodin Petrović govorio o mojoj ulozi vezano za pripadnike Otpora, vi gospodine Karaičiću znate za taj period, da li je jedan od nekadašnjih poslanika DS, lider Otpora, da li je jedan od tih ljudi noćio kod mene u kući, tražeći spas od ne znam čega, da li se hvalio time i da li je bio zadovoljan onim što sam mu pružio, i sarmom, i pasuljem i svim drugim. Da li je to istina ili nije, gospodine Karaičiću, iako sam sve najgore mislio o onome što radi. Vi izađite, pa kažite da li sam slagao ili ne. Reč je o čoveku iz DS i nikada neću reći ime zato što to časni ljudi ne rade. Pošto ste to prozvali, na to vam odgovaram i da znate samo, možda sam pogrešio, možda to nije trebalo da radim, ali bih ponovio to isto, zato što sam takav čovek. Za razliku od vas, nikada ne bi moglo da mi izađe iz usta ono, malo je batina bilo za vaše političke neistomišljenike. Malo je linčovanja bilo. Znam da biste vi to da vratite, znam da vi sanjate da vam ponovo dođe 6. oktobar i da možete da se probudite i da nas pobijete. Mi smo vam ovde govorili u Skupštini Srbije, podsećam vas na te reči... (Predsednik: Vreme.) ... Vojislava Šešelja, rekao vam je, iskoristite ovo malo vremena dok još imate i dok imamo 23 poslanika, iskoristite i pobijte nas, dok imate mogućnosti i dok možete to da uradite. Posle toga biće nas mnogo više nego što će vas biti, jer narod to sve gleda... (Predsednik: Vreme.) Kao što vidite, građani Srbije sve su to gledali, sve su to videli, pa je danas nas gotovo tri puta više nego vas u ovoj skupštini, a na narednim izborima ili posle narednih izbora biće nas i pet puta više zato što građani Srbije žele normalnu Srbiju.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović, ako sam shvatio prijavu pre toga, replika na izlaganje gospodina Nikolića, a posle toga gospodin Karaičić, replika na izlaganje gospodina Vučića. Izvolite.
Gospodine predsedniče, zabrinjavajuće je koliko gospodin Vučić ne poznaje pravni sistem utemeljen na Ustavu, a pošto je bio ministar, gospodin Toma Nikolić je bio potpredsednik Vlade, a onda je nemoguće da ne postoji odgovornost najviših državnih funkcionera, a njih dvojica su to bili uz druge članove SRS, koliko ste imali, 13, 14, 17 ministara, nemoguće je da ne postoji vaša odgovornost za prebijanje koje su doživele stotine ljudi mladih koji su se borili za slobodu. Vi ste krivi, gospodine Vučiću, krivi ste jer ste učestvovali u vlasti koja je prebijala ljude. Da li vi tu krivicu doživljavate, a krivi ste politički, da li to doživljavate kao krivicu ili ne, to je pitanje vašeg vrednosnog sistema. Vidim da to vama ne smeta. Ne smeta vam to i to je dokaz da biste vi to učinili ubuduće. Vi biste i ubuduće učestvovali u vlasti koja bi prebijala ljude, jer nemate osećaj krivice, niti imate kritičku distancu prema svemu tome. To je vaš problem. Tužno je kako gospodin Toma Nikolić ovde ne može da prežali gubitak predsedničkih izbora. Na vrlo ružan način govori o predsedniku Republike i potcenjuje 1.700.000 ljudi koji su glasali za Borisa Tadića. Ali, to govori o Tomislavu Nikoliću i o politici SRS, i o njihovom vrednosnom sistemu takođe. To je lična stvar Tomislava Nikolića i neću time da se bavim. Postoje ovde stvari koje su zaista ozbiljne. Pošto je sebi dozvolio gospodin Nikolić da ovde otvori pitanje šta je govorio pokojni Zoran Đinđić sa ove govornice, pa šta je govorio Vojislav Šešelj sa ove govornice, Vojislav Šešelj je rekao da će proleće 2002, 2003. godine biti krvavo. To je rekao Vojislav Šešelj. (Iz sale: Lažeš. Lažeš kao pas.) Gospodin Tomislav Nikolić je sebi uzeo za slobodu, a predlagači opet psuju, to je šteta što ne mogu ove kamere ovde da uhvate i da vide, takođe, dokaz vrednosnog sistema SRS.
Izvinite, gospodine Petroviću, molim vas, nije bitno da li vam smeta ili ne smeta, vodim računa o redu na ovoj sednici, urednim zvonjenjem upozoravam da se ne dobacuje govornicima. A isto tako nemam načina da reagujem kada se proizvoljno od strane različitih govornika iznose bilo cifre, bilo sećanja na to šta se govorilo za ovom govornicom. Molim da svi konsultuju stenograme, imate stenograme i šta je ko govorio, a sada učestvujemo u ovoj raspravi i u toku je replika na ono što je rečeno danas za ovom govornicom. Izvolite, nastavite.
Baš na to repliciram, pošto je sve jedan okvir. Lično je gospodin Tomislav Nikolić sebi uzeo za slobodu, vrlo kratko vreme pre nego što je Zoran Đinđić ubijen, da napravi poređenje, i rekao je, kao što je Josip Broz imao pred smrt jednu nogu manje, tako je i ovaj isto povredio se, i dao predviđanje na nekoliko nedelja, ili koliko je već vremena bilo početkom 2003. godine... (Predsednik: Vreme.) To, takođe, potpuno je jasno slikanje karaktera SRS i ljudi koji vode ovu stranku. Onda nešto što se tiče ovog drugog vašeg takmaca, dakle, ovog SPS-a, sa kojim vodite borbu za biračko telo. (Predsednik: Vreme.) Ne čudi mene što je gospodin Vučelić ovde zatečen nekakvim pričama o krvi koju niko nije pomenuo, ali kada ste bili u vlasti ubijen je Ćuruvija, kada ste bili u vlasti ubijen je Stambolić i zakopan u rupu sa krečom. (Predsednik: Četiri minuta i 20 sekundi.) Kada ste bili na vlasti pokušano je ubistvo Vuka Draškovića na Ibarskoj magistrali i ubijeni su njegovi srodnici i najbliži saradnici. Nije meni onda čudo što vam je krv pred očima, jer valjda to gospod Bog drukčije ne može ni da uredi. Hvala vam.
Molim vas, vreme je isteklo. Pred očima je ... polako, pobogu, molim vas, dozvolite mi da vodim sednicu, gospodine Vučiću. Dakle, prvo po Poslovniku gospodin Anđelković, potom redom kako su se poslanici javljali za repliku - gospodin Karaičić, pa vi. Pobogu, niko nema ovde poseban tretman. Izvolite, gospodine Anđelkoviću.
Hvala. Gospodin Petrović, naravno, ima pravo da ovde priča svašta, samo nema pravo da vređa ni SPS niti bilo kog poslanika. Nismo mi nikakvi takmaci ovde. Mi smo poslanici Narodne skupštine Republike Srbije. Mi, naravno, nikada ne bi pozivali Srbe da napuste Kosovo, kao što vaš lider, potpredsednik Vlade, šef poslaničkog kluba DOS-a, Čeda Jovanović radi, i poziva sve Srbe da napuste Kosovo i Metohiju i da prodaju imovinu. Istu rečenicu je upotrebio, kako je upotrebio Klinton posle bombardovanja juna 1999. kada je rekao - pa šta ako ode 100.000 Srba sa Kosova i Metohije. To ste vi. To ste vi, gospodo. To je vaš problem. Naravno, mi nikada ne bi uradili ono što ste vi uradili, a lično mi je potvrdio Zoran Đinđić da je Goran Vesić isfinansirao Baneta Ivkovića i njegov kongres, i salu, sendviče i autobuse. U njegovoj kancelariji mi je to rekao - to radi Goran Vesić, ne radi Čeda Jovanović. Rekao mi je lično Zoran Đinđić da onaj kreten od Đelića vodi kampanju protiv socijalista i podnosi stotine krivičnih prijava. Lično, u njegovoj kancelariji, pošto je u kabinetu predsednika Vlade valjda se sve snima, pa prema tome lako je to ustanoviti. Ali, vaš je problem što vi sve to ne razumete. Ne shvatate da do 1989. srpski ministar, bez obzira kog portfelja, nije mogao da se pojavi u Prištini bez dozvole predsednika Predsedništva Kosova i Metohije, odnosno Kosova, a ne Kosova i Metohije. Vi ne znate da nijedan srpski policajac pre 1. januara 1990. godine nije mogao da se pojavi na Kosovu da brani u Prekalama one Srbe koji su tamo proterivani, izbacivana ona deca iz autobusa, i ubijani. Vi ne znate da Srbija nije mogla ništa na Kosovu i Metohiji, i ne samo na Kosovu, nego i u Vojvodini nije smeo da se pojavi. Vi to u stvari hoćete. Da srpski ministar više nikad ne može ni u Novi Sad da dođe. Takva politika više nikada u Srbiji ne može da pobedi. To vi morate da znate. Vi se za takvu politiku zalažete kada govorite ovde o SPS-u i o tom periodu; i kada govorite o Srebrenici, sačekajte malo da Haški tribunal utvrdi tačno šta je istina o Srebrenici, čije je koliko učešće i da utvrdi stvarno koliko je tamo ljudi pobijeno, uz uvažavanje i žaljenje za svaku žrtvu koja je poginula, i da vidite da je i u vašem Šapcu bilo nekih koji su glasali posle Srebrenice, a vode se kao ubijeni u Srebrenici. Utvrdite te činjenice. Nemojte da se bavite SPS-om. Bavite se vašim problemima, onim šta ste činili, kakva ste zlodela činili za te tri godine vlasti DOS-a.
Izvolite, gospodine Karaičiću. Replika na izlaganje gospodina Vučića.
Uvažene kolege, pa evo, pošto sam prozvan kao nekakav lider Otpora, a tada Otpor zaista nije imao lidera, bio sam među onih desetak ljudi, i time se zaista ponosim, koji su 1998. godine na taj način reagovali na Zakon o informisanju i Zakon o univerzitetu, koji su bili katastrofalni po našem mišljenju i ništa od onoga što sam mislio tada nisam promenio. To mislim i dan-danas. I, pošto je već ovde pomenuto da se mora čuti istina o Otporu, moram da kažem da je zaista gospodin Vučić u to vreme, prema tom bivšem poslaniku DS-a, i prema drugima, bio korektan, ali to ne znači da se sa njim slažem politički i da mislim danas da je ono što je on kao ministar radio, recimo Zakon o informisanju, da je to bilo dobro ili korektno. To sam i tada govorio, govorim i danas. Ali, takođe je istina da je zaista mnogo mladih ljudi prebijano, hapšeno, tučeno po nalogu nekih ljudi u raznim službama. Ne kažem da su to bili ljudi iz ove ili one stranke. Imam svoje mišljenje o tome. I, žao mi je što niko od tih ljudi, od 5. oktobra naovamo, nije odgovarao. Vrlo mi je žao. Ne zbog mene, i sam sam prebijan nekoliko puta. O tome nikada nisam govorio za ovom govornicom, ali mi je žao... molim vas, govorimo o jako ozbiljnim temama pa vas molim da budemo malo tiši. Znači, žao mi je zbog ljudi u Požarevcu, koji su prebijani po nalogu Marka Miloševića, jer su nosili majice i bedževe Otpora i prodavali novine. Žao mi je zbog ljudi u Vladičinom Hanu, koji su šest dana držani u pritvoru, tučeni metalnim šipkama, vešani za nekakve bandere ili kuke, i niko za to nije odgovarao. Žao mi je zbog ljudi na ETF-u, na Pravnom fakultetu, na Filološkom fakultetu, koji su tučeni i privođeni, zbog profesora koji su dobijali otkaze nizašta i koje smo, na sreću, vratili na posao. Time se ponosim. Ali, žao mi je što niko nije odgovarao ko je za to kriv. Pa, svojim političkim delovanjem jasno sam rekao šta mislim i o vlasti SPS-a pre 5. oktobra i o vlasti DOS-a. Ne bih to ponavljao. Ali, istine radi, Otpor sam napustio avgusta 1999. godine. Govorio sam po raznoraznim novinama, lokalnim, manje čitanim, o tome, a danas ću ponoviti - napustio sam Otpor iz dva razloga. Prvi je bio što sam video da je veliki deo tadašnjeg rukovodstva korumpiran i plaćen za ono što radi. To ne znači da su ljudi koji su hapšeni i tučeni po Srbiji, mladići i devojke, takvi. Nisu bili takvi. Oni su učestvovali srcem u rušenju Miloševićevog režima, i na tome im čestitam. Druga stvar je da sam, kao pojedinac, hteo da se bavim politikom na drugačiji način i uradio sam ono što je svako od vas uradio pre ili kasnije. Ušao sam u neku stranku, išao na izbore na toj nekoj listi i ušao u parlament, i prošlog puta, a i sada, i to je moje pravo. Neka svako svoj stav iskaže na taj način. Ali, i to je vrlo važno, bilo je ljudi tada, a pogotovu nakon 5. oktobra, koji su imali nameru da od te priče naprave karijere, da im to bude zanimanje, da bude isplativo. To sam im sve rekao u lice i s njima se nikada, pa ni danas, ne mogu složiti. Imena znate, da ih ne pominjem. Znači, oni koji su pravili na toj priči karijere, bogatili se, zarađivali, njih mogu samo da osudim. Mnogo ljudi, koji su kasnije bili na medijima, pričali, govorili, nisam viđao pre avgusta 1999. godine, nikada. Tih nekoliko ljudi koje sam poznavao poznajem i danas. Mahom su bili, sem mene i još jednog kolege, članovi raznoraznih stranaka, to je njihovo pravo. (Predsednik: Vreme.) Izvinite. Ali, da bismo konačno raspršili tu iluziju, daleko od toga da je Otpor bio isključivo nevin, čist: bio je ako gledamo one ljude koji su po Srbiji tu ideju prihvatali pre 5. oktobra, učestvovali u tome da animiraju mlade ljude da glasaju za opoziciju a protiv Miloševićevog režima; ali, nije bio, i nažalost nije bio, zbog nekolicine koji su nakon 5. oktobra pokušavali da od toga naprave karijeru, i da budu večiti rušioci raznoraznih režima i da to bogato iskoriste. To je istina kako je vidim, a ako neko to drugačije vidi, onda je to njegovo pravo.
Hvala. Izvolite, narodni poslanik Aleksandar Vučić, replika na izlaganje gospodina Petrovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, čuli smo sa ove govornice gospodina Petrovića, koji je rekao kako je Vojislav Šešelj sa ove govornice vikao i govorio o nekakvom krvavom proleću. E, sada da vam dokažem kakvim se vi gebelsovskim metodama služite - nikada to Vojislav Šešelj, nigde, nije izgovorio. Dakle, to je izmislio neko iz štaba onih koji su vodili "Sablju", da bi Vojislava Šešelja i celu Srpsku radikalnu stranku optužio za nešto u čemu nisu učestvovali. Vojislav Šešelj nikada sa ove govornice to nije rekao. Lažete, gospodine Petroviću, a ja ću sada...
Upozoravam vas, ako još jednom, eventualno neobaveštenost nekog poslanika zamenite takvim izrazom, molim vas, iskoristiću svoje pravo i oduzeću vam reč. Nastavite.
Ja sam, gospodine Predraže Markoviću, rekao ono što je istina. Evo vam dokaz, ovde sam vam dao blanko potpis, a ako nije istina ovo što sam rekao, ako donese, a čuvaju se stenografske beleške, bilo šta, više nisam poslanik. Izvolite. A lažete, gospodine Petroviću, i samo se lažima služite...
Molim vas, za to je zadužen Administrativni odbor...
... i ničim drugim
Ovde radim po Poslovniku, a ne po blanko potpisima. Budite ljubazni, po Poslovniku ne upotrebljavajte uvredljive reči kada govorite o narodnim poslanicima. Molim vas, nastavite sada.
Ja, gospodine Markoviću, govorim istinu, ovde je pitanje ko laže, a ko govori istinu. Ja govorim istinu, to je suština.
U redu je, ali, gospodine Vučiću, kao predsednik Narodne skupštine dužan sam da vodim Skupštinu po Poslovniku, a ne po uveravanjima pojedinih narodnih poslanika da poznaju činjenice ili da poznaju pravu istinu. To nije moj posao. Budite ljubazni i omogućite mi da radim svoj posao. Vodite računa o Poslovniku, izvolite.
Računam, gospodine predsedniče, da ovde ljudi, kada iznose, mogu da iznose različita politička uverenja, ali da treba da govore istinu. Vojislav Šešelj je u zatvoru. Ne može sada da vam odgovori, nema priliku, pa mislite, raširili se miševi, raširili se miševi pa hoće kolo da vode, pa hoće da rade šta im padne na pamet po Srbiji. Misle da mogu da izmišljaju dokle stignu. To je onaj drugi miš izmislio prvi, Slobodan Orlić, pa govorio u vreme "Sablje", kada je pričao kako nas treba zabraniti, i lagao sve vreme. Zovem sve ljude koji učestvuju u tim emisijama, voditelje, molim vas, pustite jednu rečenicu da to nije istina. Ali, neće niko da kaže. Kažu, naredili nam iz DS, mora da ide ovako da se ubede ljudi da Vojislav Šešelj stoji iza ne znam čega. Govorite o Tomislavu Nikoliću, o onome koji je prvi čestitao vašem predsedniku kada je pobedio, iako je pobedio uz pomoć onih koje danas kritikujete i rušite, zato što ste molili prvo Koštuničinu podršku, pa podršku svih ostalih, ne biste li svi zajedno uspeli da pobedite Tomislava Nikolića, svi zajedno. Uspeli ste, eto koliko vas ima zajedno, za sedam posto, nešto manje od sedam posto dobili ste više glasova od Tomislava Nikolića kao kandidata SRS. Hajde da vidimo kako bi sada ti izbori prošli, da vidimo gde su oni lanci i katanci o kojima ste govorili da ćete da ih skidate zajedno sa Bogoljubom Karićem, kada vas je i on podržao, i svi drugi. Da vam kažem nešto, drugo vreme dolazi ovde. Mislite da se neko i dalje plaši nečega. Ne, možete i sutra, ako to građani Srbije budu hteli, a siguran sam da neće, ali za nekih 15 ili 20 godina, možda kada neki drugi ljudi budu u DS, možda će poželeti da vi dođete na vlast. I mi očekujemo da tada Srbija bude normalna, da niko u Srbiji više ne dobacuje i kaže, dakle, da niko nikada više ne kaže ono što su rekla dva vaša poslanika danas, a to je: "Malo je bilo batina i malo je bilo linčovanja". Nemojte nikome ništa da govorite, jer to je monstruozno, to niko nikada nije izgovorio nigde, to ste vi izgovorili u ovom visokom domu. Toga je bilo kada ste imali većinu u Narodnoj skupštini Republike Srbije po kuloarima, to je moglo da se čuje, ali nije se nikada čulo u ovoj sali. Sada se čulo, sa tim ćemo da prekinemo. Još nešto oko vaše brige, oko toga ko kome uzima glasove, pa ko se bori za čije glasove. Gospodine Petroviću, po istraživanju javnog mnjenja agencija koje su vama bliske, koje za vas navijaju, jedna od njih je ona koja je rekla da me je gospodin Bogdanović pobedio za 14 posto kada su izbori završeni, najmanje, a bilo je 1,4. E, ta agencija kaže da mi danas od vas imamo 10 posto glasova više.
Po istraživanjima svih agencija vreme je isteklo, molim da završite.
Gospodine Markoviću, završavam. Gospodine Petroviću, mi danas imamo više glasova nego i vi i cela Vlada, i to svi znaju, i to je svima jasno. O kakvoj vi borbi i za kakve glasove govorite. Mi se borimo za glasove zato što nešto hoćemo da promenimo u Srbiji, zato što hoćemo da sa vama razgovaramo kao sa političkim protivnicima, ali nećemo da tolerišemo i nećemo da trpimo to da bilo kada i bilo gde govorite da je linčovanje ljudi dobro samo zato što su vaši politički protivnici. To je, gospodine Petroviću, politička prošlost, i zato sam siguran da građani Srbije žele drugačiju političku budućnost, i zato će svoje poverenje na bilo kojim izborima, a neki izbori ove godine moraju da dođu, glasati za SRS. A vi izvolite, nađite to gde je Vojislav Šešelj sa ove govornice govorio o krvavom proleću, pa da vidimo ko govori istinu, a ko laže, da ne govorim direktno, mislim da će svi građani jasno da shvate iz svega što smo rekli, a i iz materijala koji ćete vi da donesete da se konačno uvere ko je istinoljubiv, a ko su oni koji se prevarama i neistinama služe. To je suština.
Hvala. Molim vas, molim sve poslanike, naravno, dobiće reč i gospodin Vučelić, i gospodin Petrović. Tamo se nalazi jedan časovnik, on pokazuje vreme, te vas molim da vodite računa o činjenicama i upozoravam vas. Izvolite, gospodine Vučeliću. Nisam dostavio još uvek vašu ostavku, sa vašim potpisom, Administrativnom odboru, nema razloga da Administrativni odbor zaseda, nema potrebe.
Dakle, ovde se prigovara režimu Slobodana Miloševića i SPS stalno za svaki zločin koji je počinjen u to vreme. Da vas podsetim, gospodo, u vreme vladavine DS ubijen je premijer Srbije Zoran Đinđić, ubijen je Gavrilović, i da li neko sada treba iz toga da izvuče analogno zaključak (i Pantić) da ste vi krivci za tu smrt; da ste vi, članovi njegove stranke, članovi Vlade, članovi režima, tadašnjeg, krivi za njegovu smrt, jer tom logikom vi o tome govorite. Dalje, da vas podsetim nešto, vi ste izbornu kampanju protiv SPS i Slobodana Miloševića vodili. I to, član vašeg poslaničkog kluba, Goran Svilanović, govoreći u Nišu, parafrazirajući Demostena, rekao je: "Filipa treba ubiti". To su poznate filipike Demostenove, gde je on pozivao, završavao svoj govor rečima: "Filipa treba ubiti". To su radili i drugi kandidati. Šta je to nego pozivanje na krv. Šta ćemo sa vašom rođendanskom proslavom u Nišu - Slobo, koji ti je Hag. Šta ćemo sa novčićem u vidu džaka za udaranje u lice predsednika Srbije, tada takođe jedna od vaših akcija koje ste imali i koju ste stalno ostvarivali; i stalno zazivanje, stalno pozivanje na ubijanje i na smrt. Dakle, vi hoćete da od naše prošlosti, inače, shodno svojim nazorima, svojoj agitaciji, svom viđenju istorije, napravite od srpske istorije jednu krvavu čorbu, što je rekao onaj ko je i napravio tu podelu na dve Srbije i na dve strane sveta itd. To je ta krvava čorba koju je povodom 150 godina srpskog ustanka izrekao taj veliki mislilac, na kome inače leži vaša podela na dve Srbije. Vi hoćete da napravite od Srbije jedan krvavi vodvilj. Vi ste urušili sve institucije. Vama je linč način obračuna sa političkim protivnicima, vama je malo i linč za obračun sa političkim protivnicima. Dakle, šta je vaše: kratko pamćenje naroda, nastavak linča, proglašenje linča revolucijom, je li, nekom koja biva, urušavanje svega što postoji, vojsku ste već uništili, uništavate polako DB, sve redom, crkva je na udaru, sve to vaši glasnogovornici, vaši najviši funkcioneri, tadašnji pripadnici Vlade, to sve danas čine. Cilj je, znači, napraviti opšti pomor i u tome svemu pokazati se u belom odelu, a na osnovi kratkog pamćenja i utrnule moći javnosti da prepozna šta se dešavalo izaći i glumiti spasitelja ovoga. Vi govorite o Slobodanu Miloševiću i pominjete ubistvo Stambolića. Da li je Slobodan Milošević saslušan tim povodom u Hagu? Jeste. Šta je bilo odbijeno? Da li je tražio javno saslušanje? Tadašnji organi nisu pristali. Nakon toga je to objavljeno. Da li ste uspeli išta da dokažete od tih stvari? Rekao je gospodin Karaičić da mu je žao što nisu podnete krivične prijave. I meni je žao za svakoga ko je batinan na ovajnačin, koji je opisao, ako je to tačno, zašto nije bilo krivičnih prijava? Zašto nisu procesuirani u vaše četiri godine vlasti ovi ljudi koji su počinili ovakva zverstva? Ko vam je smetao? Da nije SRS ili SPS? Nije. Verovatno ste imali neke interese da to zataškate. Ko zna šta se to sve dešavalo itd. Dakle, ne možemo tim pukim kalendarskim dešavanjima tovariti na račun jednoga režima i jednoga čoveka sve, koji još nema mogućnosti da se brani. Isto kao što nema ni Vojislav Šešelj, tako ni Slobodan Milošević nema mogućnosti da se brani od vaših sitnih ugriza koje mu nanosite. Namerno pokazujete, ponavljam to, da je ova rezolucija opravdana, da je ona vapaj da se zaštite ljudi od takvog načina mišljenja i takvog shvatanja prava u Srbiji.
Izvolite, gospodine Petroviću [[Aleksandar Vučić, sa mesta: Na čiju repliku izlazi?]] Replika je bila na vaše izlaganje. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Ne može, ja sam išao na repliku.) Neću da govorim sa poslanicima, da se dovikujem dok prolaze. Sada će nam reći gospodin Petrović, pa ću videti da li ima osnova.
Gospodin Vučić je izašao, a ne znam da li povodom Poslovnika ili replike. Ako je jedno ili drugo, svejedno, tražim povredu Poslovnika.
Samo trenutak. Posavetovaću vas, pomažem svim poslanicima, posavetovaću vas, bila je to replika.
A ako je izašao na povredu Poslovnika, tražim repliku.
Molim vas, pozovite se na povredu Poslovnika. Izvolite.
Dakle, jesam parafrazirao, ali evo sad ćemo da pročitamo šta je predsednik SRS-a izjavio. "Idem ja u Hag, ne sekirajte se ništa. Mene čeka Hag, a vas čeka 29. maj, pa vi vidite ko će se bolje provesti. Bolje ja u Hagu, nego 29. maja u vašoj koži." Poznato je, 29. maja 903. godine je atentat na kralja Aleksandra i kraljicu Dragu izvršen. Vi možda, gospodine Vučiću, ne znate srpsku istoriju, ali ja znam i građani Srbije znaju srpsku istoriju, i jasna je paralela koju je predsednik SRS povukao. Ali, još dve kratke stvari ću reći. Znate, gospodine Vučiću, vi možda pratite ta istraživanja javnog mnjenja, i to je vrlo pohvalno, vi ste čovek koji se trudi da se bavi politikom na taj način. Jedan problem ima SRS: vi ne možete da pobedite na izborima. To je moguće, to je bilo, to je sada i to će biti ubuduće. Godine 2004. održani su dva puta izbori. Na predsedničkim izborima Boris Tadić je pobedio vašeg kandidata i ne možete da prežalite to još uvek. Jeste, u Šapcu smo pobedili kandidata SRS, jedno tri puta je više dobio, ali to sada za Srbiju nije bitno, to je bitno za Šabac.
Da, ali to nije po Poslovniku.
Na lokalnim izborima DS je dobila više glasova od SRS, DS ima više odbornika od SRS, DS ima više gradonačelnika i predsednika opština od SRS i DS će činiti Vladu Republike Srbije posle sledećih izbora.
Mnogo hvala. Pauza [[Aleksandar Vučić, sa mesta: Imam repliku.]] Samo sekund. Molim vas, 'ajte molim vas da se svi zajedno uozbiljimo i da radimo. Pošto radimo isključivo po Poslovniku, budite ljubazni, probajte kratku repliku, da ne bih inače upotrebio vaš potpis i ovo što piše iznad. Izvolite.
Dame i gospodo, hvala vam gospodine predsedniče na tome, jer kao što se vidi bio sam u pravu, gospodin Petrović je lagao. Ni proleća, ni krvavog nema. Znači, ono što je on znao da izgovori ovde bila je notorna laž i manipulacija koju su koristili.
Gospodine Vučiću, oprostite što vas prekidam, prošlog puta sam vas upozorio da ne upotrebljavate te reči. Dokazali ste, gospodine Vučiću, uz pomoć gospodina Petrovića, da je reč o pogrešnom citatu, i to je u redu.
Da kažem još nešto. Osim što sam dokazao da sam govorio istinu, hoću još nešto da kažem gospodinu Petroviću. Možda se mi bavimo ili ne bavimo istraživanjima javnog mnjenja. U pravu ste, gospodine Petroviću, pobedio je Boris Tadić zahvaljujući podršci i Vojislava Koštunice i onog nesrećnog "lanci i katanci", i zahvaljujući mnogima drugima. Na jedvite jade i tako. Zahvaljujući mnogim lažima, mnogim neistinama koje su izricane itd. Da li smo mi nešto rekli da nije istina? Ne, mi smo rekli - istina je, čestitamo vam, bez obzira na sve, bez obzira na način kampanje koju ste vodili, bez obzira na to kako su pojedini mediji to zloupotrebljavali. Čestitali vam i poželeli da Srbija živi bolje, da građani Srbije žive bolje. Pobedio je Boris Tadić, građani Srbije žive lošije iz dana u dan. Ljudi su gladni, samo se stavljaju novi lanci i katanci na fabrike. Predsednik Srbije ništa po tom pitanju nije preduzeo. Rekao je - neće biti viza, bele šengen liste. Uvedoše nam i vize za Rumuniju. Ne znam gde ćemo i šta još posle ovoga svega da uradimo, ne znam šta ste dobro uradili. Suština je u tome, jeste, vladate, ali vladate loše, zato ljudi hoće promene. Zato je ovako drastična razlika u popularnosti srpskih radikala i svih ostalih. Ljudi hoće promene, zato što su videli da su vam obećanja bila lažna, zato što su videli da ste gotovo isključivo govorili neistine, zato što su videli da od onih silnih milijardi, koje tobože dolaze, nema ništa i zato što ...
Molim vas, završite.
Završavam, gospodine predsedniče. Hvala vam još jedanput što mi vraćate ovo, videli ste kako sam imao hrabrosti da vam dam, jer sam znao da gospodin Petrović govori neistine. Dakle, hoću da vam kažem jednu stvar: mi ćemo se boriti da pobedimo, zato što mislio da će Srbiji biti nešto bolje. Ako u tome ne uspemo, čestitaćemo svakome, kao što smo i do sada činili. I nikada nikoga nećemo da linčujemo i da kažemo - malo mu je bilo linča i malo mu je bilo batina. To je razlika između ljudi, to je razlika između nas i vas, gospodine Petroviću.
Zahvaljujem. Pauza je sat vremena. (Dušan Petrović dobacuje sa mesta.) Samo nije bio adekvatan citat, sve je u redu, inače vi možete sada međusobno da se raspravljate o suštini. Shvatio sam, gospodine Petroviću. (Dušan Petrović dobacuje sa mesta.) Samo sam konstatovao da čitanjem ... Imaćete reč odmah na početku. Da pojasnimo. Nema razloga da poslanici dobacuju iz klupa. Po Poslovniku Skupština radi od 10,00 do 18,00, daje se pauza sat vremena. Nigde nije regulisano da to treba da bude baš od 14,00 do 15,00 časova, to je naprosto običaj ovde, ništa više od toga, te niko nije uskraćen. Ako želite još neku repliku, ma ko od učesnika može, ako se sada prijavi za nju, da je dobije odmah po završetku pauze. Pošto se niko nije prijavio, po završetku pauze reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić. [[Posle pauze – 16,05]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad sednice. Po službenoj evidenciji, prisutno je 140 narodnih poslanika. Molim da, pre početka rada, utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Konstatujem da ima dovoljno poslanika da bismo nastavili rad. Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić, predsednik poslaničke grupe G17 plus, pa potom poslaničke grupe DSS Miloš Aligrudić. Na početku sednice dužan sam da dam pojašnjenje o načinu na koji ću voditi sednicu. Pregledao sam stenogram. Tokom prepodnevnog zasedanja bilo je u više navrata vređanja narodnih poslanika i vršenja povreda Poslovnika. Potpuno razumem strasti, potpuno razumem potrebu za raspravom, ali ne samo da ne razumem potrebu za svađom, već sam obavezan prema svima vama da vodim računa isključivo o Poslovniku. Obaveštavam vas da nemam nameru ni da trpim prekoračenja vremena i da na taj način jedna poslanička grupa misli da je ugrožena od druge poslaničke grupe, niti da previđam sve što jesu uvrede i na osnovu čega moram da izričem upozorenja i opomene. Molim vas, vodite računa o tome, jer nam je svima zajedno stalo da poštujemo dostojanstvo Narodne skupštine i da radimo po Poslovniku. Izvinite još jednom, gospodine Albijaniću. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ispred nas imamo nešto što su predlagači nazvali rezolucija o omogućavanju odbrane Slobodana Miloševića, obustavljanjem progona njegove porodice. Ne bih mogao da se složim sa samim nazivom ovog papira. Pre bih rekao da je to izgužvan i davno bačen politički letak. G17 plus sa gnušanjem odbija ovako nešto. Zaista mislim da je potrebno da se gospodin Nikolić i gospodin Vučić slobodno nadmeću ko će biti predsednik SRS. Izgleda da prednjači gospodin Vučić da to bude Milošević, a gospodin Nikolić da bude Šešelj, ili obrnuto.
Sada se i na vas odnosi upozorenje koje sam izrekao na početku.
Dakle, u ovoj skupštini rekao sam i gospodinu Nikoliću i gospodinu Dačiću da neću izgovarati imena ljudi koji se nalaze u Haškom tribunalu. Pripadam političkoj stranci, stranci G17 plus, koja gleda pogledom u budućnost, a ne pogledom u prošlost. Nažalost, postoje vrhovi političkih grupacija ovde čija želja jeste da se prošlost obnavlja, kako bi svoju retoriku pomalo hranili, pa sam nateran da izgovorim imena tih ljudi, iako to nisam želeo. Lidera SRS nije koštalo ništa da, u onome što radikali zovu novinom, listu koji se zove "Velika Srbija", 1995. godine napiše: "Kompletnom strukturom svoje ličnosti Slobodan Milošević izražava psihopatološke osobine. Najočiglednija je paranoja, koja je pratila mnoge tirane i samodršce kroz istoriju. Još kao student znao je masno da laže i pravo u oči gleda onoga koga laže. Lično sam se uverio koliko je savršenstvo Milošević dostigao kao lažov, koliko je krut u ophođenju i nastupu, bez elementarne duhovitosti i sa veoma izraženom sujetom. Talenat za spletkarenje, u kome je Milošević sigurno nenadmašan, donosio mu je neslućene rezultate i predstavlja njegov osnovni politički kapital". Napisao i ostao živ. Nažalost, Slavko Ćuruvija, među mnogima koji su pisali o objektu rezolucije, nije bio te sreće. Mnogi su zbog toga žalili, ali predstavnik predlagača, po svom priznanju, nije. Danas, deset godina kasnije, sve je drugačije. Zamenik lidera SRS određen je za predstavnika predlagača rezolucije o omogućavanju odbrane Slobodana Miloševića, obustavljanjem progona njegove porodice. Ako zađemo još malo u prošlost, videćemo da su upravo članovi SRS bili ti koji su se bavili progonom članova porodice sadašnjeg štićenika pritvorske jedinice Ujedinjenih nacija u Ševeningenu, i ne samo njih. Kako inače shvatiti sledeće reči, objavljene u onome što radikali nazivaju novinom, listu koji se zove "Velika Srbija", sredinom poslednje decenije prošlog veka. Sada se misli na bračnu družbenicu pomenutog pritvorenika. "Njene dnevničke beleške pokazuju da igra ključnu igru u državi, da ona nosi pantalone u svojoj kući, a da Milošević, figurativno rečeno, pegla, kuva, sprema". Govore da Milošević ima "patološku strukturu ličnosti, da to nije samostalna ličnost, da je to čovek koji ima veliku psihičku falinku i da ona može imati katastrofalne posledice po sudbinu našeg naroda". U svojoj knjizi "Crveni tiranin sa Dedinja" lider Srpske radikalne stranke je eksplicitniji. "Ona je veoma slična Mao Ce Tungu, s tim što je on objavio neveliku knjižicu citata iz svojih radova, a Mira Marković tomove i tomove plasira u ogromnim tiražima, pa i ono malo papira na tržištu apsorbuje. Po moralnim karakteristikama ova tipična komunistička feministkinja podseća na svoje uzore Rozu Luksemburg i Klaru Cetkin, ali ipak najviše na Elenu Čaušesku. Po popularnosti u svom narodu nadmašila je prokletu Jerinu. Mislima Mire Marković najviše odgovara toaletni papir. Na njemu bi njena inventivnost, kreativnost i originalnost najbolje došle do izražaja. Njena ličnost bi naprosto bila kompletirana". Raščinjeni crveni vojvoda je ostao živ. Ivan Stambolić je ćutao, nije upotrebljavao tako teške reči, ali mu to nije pomoglo da preživi. Danas je sve drugačije. Predlagači imaju puno lepše mišljenje o objektu rezolucije i njegovoj porodici, pa između ostalog u rezoluciji kažu – "ukazujući da je obračun sa porodicama političkih protivnika i neistomišljenika u moralnom pogledu najsramniji i kukavički način političke borbe koji grubo vređa ljudsko dostojanstvo i opšteprihvaćene moralne standarde". Dodao bih ovde da je najmlađi član uže porodice haškog pritvorenika svojevremeno svoje političke protivnike i neistomišljenike motornom testerom jurio po Požarevcu. Da li je to progon ili samo dečija igra malog Marka u trenucima kada je mukotrpno zarađivao dvanaesti milion noseći gajbice sa višnjama. Predlagač rezolucije u nastavku kaže - "smatrajući da je svrha progona porodice Milošević političke prirode i da se ogleda, pre svega, u potrebi pripadnika vladajuće nomenklature da i na taj način – psihološkim pritiskom na Slobodana Miloševića, koji ga ometa u pripremanju za postupak u Hagu, onemogućavanjem njegovih susreta sa suprugom i sinom, što predstavlja dodatno kršenje njegovih osnovnih ljudskih prava – pomognu Karli del Ponte u njenom nastojanju da kroz proces protiv njega osudi čitav srpski narod za zločine koje nije počinio". Ovaj deo rezolucije zahteva posebnu pažnju iz sledećih razloga. Izgleda mi da je partija jogi letača konsultovana oko ove rezolucije. Pominju se politika, priroda, potrebe, svrha, psihološki pritisak, a to je nešto na čemu su jogi letači insistirali u predizbornoj kampanji za one izbore kada su u Požarevcu imali više glasova od JUL-a. Nadam se, ne nadam se, nego ova rezolucija neće biti usvojena, i ona je tako i pripremljena da ne bude usvojena, jer je sve osim pravnog akta, jer je šansa da bude usvojena manja od šanse da jogi letači budu u srpskom parlamentu. U nastavku Predloga rezolucije optužuje se politička nomenklatura da pomaže Karli del Ponte da kroz proces protiv crvenog tiranina, kako je haškog pritvorenika nazivao sabrat po mestu boravka, raščinjeni vojvoda, osudi srpski narod za zločine koje nije počinio. Kada sam ovo pročitao malo sam zastao i razmislio. Haški tribunal je, između ostalog, osnovan da bi krivica za zločine bila pojedinačna. Znači, predlagači zamenjuju teze. Oni u stvari osuđuju čitav srpski narod za zločine koji jesu počinjeni.
Gospodine Albijaniću, hoćete da koristite i drugih 10 minuta?
Da. Kada bih rekao da nisu, siguran sam da bi postojalo puno bivših i sadašnjih stanovnika Prijedora, Sarajeva i Srebrenice koji se ne bi složili sa mnom. Pravosnažnost presuda Haškog tribunala me je naterala da kažem ovo što sam upravo rekao i nažalost tamo piše da je u Srebrenici počinjen genocid. Kraj priče o zločinima koji nisu počinjeni, kako se kaže u rezoluciji.
Molim vas, bez dobacivanja. Omogućite poslaniku da završi svoje izlaganje. Molim vas, gospodine Vučiću, upozorio sam sve.
Naglašavajući stav da niko ne sme da bude iznad zakona i da zbog pozicije u društvu izbegne opravdani pravosudni progon, i zalažući se za afirmaciju principa vladavine prava, kao osnovnog demokratskog principa na kome treba da bude zasnovano vršenje vlasti u Srbiji, objekat rezolucije nije vodio računa o vladavini prava i zakonu kada je sa Tuđmanom Bosnu delio. Njegov omiljeni opozicionar nije tako mislio kada je potezao pištolj na taksiste, studente, kada su premlaćivani ljudi u televizijskim stanicama, kada novinari nisu bili "svete krave", i mogao bih još dugo da nabrajam. Inače, doslednost nije osobina koja krasi predlagače ove rezolucije. U programu sto tačaka Srpske radikalne stranke, između ostalog, se kaže: "Uvek je politika Srpske radikalne stranke bila suprotna Socijalističkoj partiji Srbije, jer su naši politički, ekonomski i socijalni programi dijametralno suprotni. Ni u jednu vladu u kojoj sedi ijedan jedini socijalista Srpska radikalna stranka neće ulaziti. Socijalistička vlast ne može da zaustavi kriminal jer je u njega do grla umešana, i to sam njen vrh". Nešto kasnije lider Srpske radikalne stranke i ekipa uđoše u Vladu sa namerom da odbrane Kosovo, kako obrazložiše. Tokom odbrane Kosova i Metohije sin objekta rezolucije je u crnoj uniformi naoružan krstario Požarevcem, na taj način braneći svetu srpsku zemlju, i tako 77 dana. Tada je koalicioni partner većinskog predlagača pod pritiskom proglasio pobedu, a oni ostaše u Vladi, iako su obećali da će iz nje izaći ako NATO trupe uđu na Kosovo. Dosledno, nema šta. Predstavnik predlagača je rekao tada: "Istina je da je posle gubitka Kosova bilo teško ostati u Vladi, ali Srpska radikalna stranka nema kome da ostavi više od milion glasova sa prošlih izbora". "Glas javnosti", 18. oktobar 1999. godine. Šta reći? Na kraju, predlagači kažu - "Narodna skupština Republike Srbije donosi ovu rezoluciju i istovremeno: nalaže se nadležnim državnim organima da momentalno prekinu sa politički motivisanim progonom, u svim njegovim vidovima, članova porodice nekadašnjeg predsednika Srbije i Jugoslavije Slobodana Miloševića". Pažljivo sam pročitao ovaj predlog rezolucije i sa ovog mesta, iz ovog najvišeg zakonodavnog doma pitam, šta ćemo ako su se članovi porodice ogrešili o zakon? Niko nije imun, nikoga ne možemo osloboditi krivice ovde u Skupštini. Svako mora biti dostupan državnim organima. Slobodno neka se pojave u zemlji. Ako postoji krivična prijava ili ih traži sud naravno da policija treba da interveniše. Šta ako je tekovina razvoja društva baš to što su svi jednaki pred zakonom ili predlagači smatraju da objekat rezolucije i članovi njegove porodice opet treba da budu jednakiji od ostalih. Dakle, svima je jasno ovde u Skupštini Srbije da se nešto u međuvremenu dogodilo i da se nešto preko brda valja, a to je da ovu zemlju polako ali sigurno vodimo u dobrom pravcu, ka Evropskoj uniji. Očekuje se uskoro potpisivanje pozitivne ocene studije izvodljivosti. Tako su neki postali pomalo nervozni. Iznenadilo ih je što se gospodin Lazarević časno predao u nacionalnom interesu Srbije. Iznenađuje vas put za koji se Srbija opredelila i tada nastupa vaša nervoza. Ova rezolucija će biti glatko odbijena ili nikada usvojena, meni je svejedno. Što se G17 plus tiče, narodni poslanici sa gnušanjem ovo odbacuju, neće učestvovati u diskusiji i predlažemo ostalim poslaničkim grupama da se ponašaju na isti način. Ovde je ovo bila prilika da se pokaže građanima ko je ko i šta je šta u Srbiji. Hvala vam.
Replika, narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Samo mi vreme vratite.
Izvolite, vratiću vam vreme. Izvinite, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, neću da vam dajem primedbe što niste prekidali ovo što je govorilo. Ono je, zamislite, razmišljalo ...
Prvo upozorenje, gospodine Vučiću. A sada nastavite. Upozorio sam i prethodnog govornika gospodina Albijanića malopre, a sada vas upozoravam. Molim vas, nastavite.
Vratite mi vreme.
Izvolite.
Znači, bio je ovde neko ko je izneo nekoliko ključnih laži. Prvo, rekao je da čita, drugo, rekao je da razmišlja, a najteži oblik laži je taj da razmišlja pažljivo. To je bilo nešto najstrašnije što je ono reklo.
Ovo je drugo upozorenje. Izvolite.
Za šta? Ono je reklo da je razmišljalo, nisam ja, stvarno je to reklo, a to je pažljivo reklo da razmišlja....
Vrlo jednostavno znate zašto, a tokom prepodneva smo to raspravili i ne može se govoriti da poslanik laže. Izvolite.
Dobro, ono zaobilazi istinu, reklo je da razmišlja, doduše, a to je očigledno da je neistina. Dakle, kaže predstavnik najveće lopovske stranke koja je ikada postojala u Srbiji, najgore lopovske stranke koja je ikada bila na prostoru Balkana. Dakle, ta lopuža ...
Sada vam je jasno na šta vam izričem treće upozorenje.
Ta lopuža, za koju ni majka rođena neće da glasa, a što se vidi po broju glasova. Da li ste vi mene opet nešto opominjali?
Jasno sam vas upozorio da ne vređate nijednu poslaničku grupu. Izvolite.
Nisam vređao nijednog poslanika...
Molim vas, vređali ste stranku, a sada nastavite i završite. Budite ljubazni.
Dakle, kaže on, ono, govori o jogi letačima. Jogi letačima. Pa, jogi letači gde su izlazili na izbore više su glasova imali nego vi danas u Srbiji što imate, nesrećo lopovska, više su glasova oni imali nego vi danas, lopuže jedne.
Gospodinu Vučiću, izričem vam opomenu.
Molim?
Molim vas, izričem vam opomenu, budite ljubazni i završite.
Da li zbog ove lopuže ste meni izrekli opomenu? Zbog ove lopuže ste mi izrekli opomenu?
Na koga mislite? Za koga mislite da je lopuža?
Mislim da je lopuža ovaj koji je govorio, i kao cela stranka G17...
Dakle, narodni poslanik je lopuža, gospodine Vučiću...
Jeste, mislim da je lopuža, da.
Gospodine Vučiću, žao mi je, moram da vam oduzmem reč, upozorio sam vas tri puta.
Gospodine Markoviću, možete reč da mi oduzmete, ali da vam pošteno kažem, gospodine Markoviću, i pare možete da mi oduzmete, oduzeli ste pare građanima Srbije, povećali ste sebi primanja unedogled, otimate im svaki dan, možete da uradite šta vam je volja, gospodine Markoviću, ali istinu da sprečite ne možete. Najgore ste lopuže na kugli zemaljskoj, najgore lopuže koje su se ikada igde ...
Oduzimam vam reč. Morao sam da vam oduzmem reč. Napustite govornicu. Gospodine Vučiću, pošto sam vam oduzeo reč, molim vas da napustite govornicu. Hvala vam. Zašto bih to radio kada postoje jasna sredstva na raspolaganju koja služe da svi poslanici budu ravnopravni.... (Aleksandar Vučić i dalje stoji za govornicom i priča.)
Koliko ste mi para uzeli, gospodine predsedniče, da vam platim. (Aleksandar Vučić stavlja novac ispred predsednika.)
Žao mi je, vi dobro znate da meni vaš novac ne treba. Vrlo je lepo da ste dodali još 3.000 u Fond za Kosovo. Izvolite, po Poslovniku, gospodin Aligrudić. Stvarno nemam novac da se razbacujem, a ako vi imate, savetujem vam, nemojte, bolje sačuvajte, treba nekome. Izvolite.
Ne mogu ništa drugo nego da apelujem da razgovaramo o onome što je na dnevnom redu i da prilikom obraćanja jedni drugima svi poštujemo član 100. Poslovnika Narodne skupštine. Kada kažem svi, mislim na sve govornike koji su danas učestvovali u raspravi. Izašao sam za govornicu i pre nego što sam bio u prilici kao šef poslaničke grupe da govorim o onome što je na dnevnom redu. Naravno, zahvaljujući ovakvoj atmosferi očito to neću ni biti u prilici. Očito da ću propustiti da diskutujem o tome da li nam je ovakva rezolucija u ovom trenutku potrebna ili ne, da diskutujem o njenoj ustavnoj utemeljenosti, sadržaju i da kažem da se ljudi ne mogu osloboditi straha u Srbiji putem rezolucije Skupštine, nego da se mogu isključivo osloboditi straha putem obezbeđenja vladavine prava, putem obezbeđenja tri stuba svake vlasti, koje su odvojene, jer su u takvom sistemu podele vlasti, i to je zakonodavna, sudska i izvršna. Propustio sam priliku da govorim o tome šta je do sada urađeno u Srbiji tim povodom i šta će biti urađeno u narednom periodu. Svako ko se oseća ugrožen može dobiti zaštitu od ove države. Ako se oseća ugroženim Čedomir Jovanović, pa mu se dopušta da ima policijsku zaštitu jer dokazuje da postoje osnovi da se veruje u to da je ugrožen, svakako da takvu vrstu zaštite u nekom delu sistema može imati i sin Slobodana Miloševića Marko Milošević, jer što je on bolji od Čedomira Jovanovića ili ovaj od njega. Prema tome, to je nešto o čemu sam hteo da diskutujem i da podrobno obrazložim, a što očigledno u ovakvoj atmosferi neće biti moguće. Veoma mi je žao što se ovakve prilike u kojima zakažemo sednicu, naravno zakaže predsednik Narodne skupštine po zahtevu narodnih poslanika, obično izrode u veoma jeftinu političku tribinu i, naravno, što u svemu tome poslanici DSS nikako ne žele da učestvuju. Ovim putem vas obaveštavam da mi iz Demokratske stranke Srbije, uz naglasak da smo već određeni prema rezoluciji, svakako nećemo glasati za nju, iz razloga koje sam vrlo kratko, u jednom sižeu, ovde naveo, ali nećemo ni do kraja ove rasprave učestvovati u njoj, jer prosto ne moramo da budemo svedoci ovakvih međusobnih optuživanja, replika i ovakvog vokabulara. Hvala vam.
Hvala vama. Naravno, moći ćete, ali prvo po Poslovniku gospođa Pop-Lazić. Žao mi je, ima prednost Poslovnik, pa replika. Izvolite gospođo Pop-Lazić, potpredsednik Narodne skupštine.
Dame i gospodo narodni poslanici, (Poslanici DSS-a napuštaju salu.)
Molim vas, omogućite gospođi Pop-Lazić da se obrati, vratiću vam vreme, samo trenutak.
Dame i gospodo narodni poslanici, izašla sam po Poslovniku, jer je očigledno da neću imati mogućnosti da govorim o ovoj tački dnevnog reda naknadno, jer je očigledno volja jedne grupe poslanika...
Izvinite, molim vas, gospođo Pop-Lazić, molim vas... Molim vas! Pobogu! Molim vas, sedite, ovo je Narodna skupština, pobogu, pa ne znam ko kome preti iza vrata. Pobogu, vodim računa po Poslovniku o tome kako se poslanici ponašaju u Narodnoj skupštini. Sada vas molim da omogućite gospođi Pop-Lazić da se obrati. Izvolite, gospođo Pop-Lazić, ponovo i izvinite, molim vas.
Gospodine predsedniče, zaprepašćena sam tokom današnje sednice, a mislim da ste vi zaslužni za današnji epilog ove sednice, da je ovo i te kako inscenirano, da je gospodin Albijanić govorio sa onakvim nabojem, sa onakvom mržnjom, ne shvatajući da je ovo 2005. godina. I, možda zaista postoji potreba da mnoge koji se bave politikom ili misle da se bave politikom podsetimo na to da Slobodan Milošević već pet godina nije predsednik države. Čovek se nalazi u Ševeningenu. Naše zalaganje za prihvatanje i predlaganje ove rezolucije jeste upravo zbog one činjenice zbog koga je sada DSS kukavički napustio ovu sednicu. Da u ovoj državi sve institucije deluju u skladu sa zakonom, ova rezolucija nam ne bi bila ni potrebna. Ali, zbog političkih pritisaka na određene institucije, pre svega pravosuđe, pa i MUP, morali smo da pribegnemo jednoj političkoj rezoluciji koja bi omogućila pravosuđu da radi samo na osnovu zakona, a ne na osnovu političkih pritisaka. Zaista sam želela, ako mi se pruži prilika, a verovatno neće, da govorim pre svega, jesam političar i u svakom momentu govorim kao političar, kao žena i kao majka, stavljajući se u poziciju onoga za koga danas tražimo nešto. Svako od nas može da se nađe u situaciji u kojoj se našao Milošević. Ovde u državi ili negde van. Šta će se desiti sa našim porodicama? Imaju li naša deca pravo da pod istim uslovima polažu ispite na fakultetu? Da se zapošljavaju? Da normalno žive? Da li iste kazne važe i za našu decu i za neku tuđu decu? Dosta je bilo osvete. Neka se ljudi vrate u zemlju. Oni da imaju poverenje u institucije sistema verovatno bi se i sami vratili. Ova rezolucija treba samo da im pokaže da je takva politička volja u zemlji. Ako su nešto krivi oni će odgovarati pod istim uslovima kao i svi drugi građani ove zemlje. I, mi ne tražimo ništa više. A, tom Miloševiću u Ševeningenu očigledno treba, kao i svakome od nas, kontakt sa svojom porodicom, i što je sada to toliko teško da se obezbedi. Šta je to što vas tera da toliko mrzite tog čoveka, ako ste ga mrzili 2000, što ga danas mrzite, kada znate šta tamo radi? Da li je moguće da nemate toliko političkog sluha, da nemate toliko ljudskog u sebi, da ne razmišljate o svojoj deci, o svojim unucima, o sutrašnjici koja se tamo u Ševeningenu brani? Zaista ne mogu da verujem i ne znam zaista kako će građani Srbije protumačiti ovu današnju raspravu ovde i držanje velikog broja narodnih poslanika. Meni je drago, ponosna sam što smo mi pokušali. Pokušaj postoji. Da li će uspeti ili ne, mi smo svoje učinili. Ne zavisi samo od nas. Ali, na sramotu je svih onih koji danas nisu mogli da se izdignu iznad dnevne politike i da razmišljaju državnički, da podnesu breme tereta i odgovornosti, ne samo za sebe nego i za pokolenja koja dolaze. Zbog toga sam zaista sa onog mesta bila toliko zapanjena diskusijom gospodina Albijanića, da je dobro što je otišao iz sale, jer ne znam kako bi se to završilo. Meni je došlo da dođem i da iščupam ove mikrofone ovde, da čoveku ne omogućimo da govori tolike gluposti, jer to sluša ceo svet...
Sada vas upozoravam.
Pa, zar vi mislite zaista da ove sednice Skupštine gleda samo naša javnost. Pa, vi hoćete u Evropu, podeljeni, sa ovakvim vokabularom. Pet godina ne možete da prevaziđete revolucionarne metode. To je zaista nečuveno.
Zahvaljujem. Obaveštavam vas... Replika? Oprostite, molim vas, gospodine Vučiću, kome repliku? (Aleksandar Vučić, sa mesta: Vama.) Pošto nisam govorio na današnjoj sednici, ne možete da mi date repliku. Predsednik Skupštine se nije obraćao. Da je želeo da se obrati stao bi za govornicu i obratio se. Molim vas, molim vas, molim vas, gospodine Vučiću, dozvolite mi da radim po Poslovniku. Imam puno strpljenja za sve. Vidim koliko je strasti. Upozorio sam na to, niste bili ušli u salu kada sam na početku upozorio... molim vas, strogo držim, nisam video nigde nijednu lopužu. Ovde postoje samo narodni poslanici i sve sam vas upozorio, molim vas, sve narodne poslanike, u interesu narodnih poslanika sam upozorio da se radi isključivo po Poslovniku i da se poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe SPS, DS i SRS. Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Kako može pre?) Po Poslovniku? Izvolite, gospodine Mirčiću, pa onda ... Samo sekund, da pojasnim. Dozvolite mi, gospodine Mirčiću, samo da pojasnim - po tome što je očito prvo stigla prijava govornika SPS-a, pa govornika DS-a, pa govornika, naknadno, uz malo zakašnjenje, poslanika SRS. Zahvaljujem. Izvolite, gospodine Mirčiću, po Poslovniku.
To što vi praktikujete u poslednje vreme da uvedete, to ima tačan i precizan naziv, odomaćen u narodu, to je kafanska priča. Vi preko stola, preko plota, razgovarate sa mojim kolegom Aleksandrom Vučićem. To ste izgleda uobičajili kada je u pitanju poslanička grupa SRS. Možete da objašnjavate kada dozvolite poslaniku sa ove govornice da vas pita. A, to što vas neko pita sa mesta, to ne ulazi u stenogram, predsedniče. To je čisto iz razloga što vas upozoravam da poštujete taj poslovnik i da poštujete osnovna načela parlamentarne demokratije. Mi smo ovde svi, drage moje kolege, na ispitu, da pokažemo koliko smo dosledni u sprovođenju te tzv. parlamentarne demokratije. Ne mogu jednu stvar da shvatim, da predsednik od početka zasedanja ove skupštine ima nameru da privileguje položaj svoje poslaničke grupe. Mi smo upoznati, predsedniče, sa vašim ličnim slabostima u okviru te poslaničke grupe, i to je normalna reakcija. To je ljudski, to vam niko ne zamera, ali ne možete toliko daleko da idete da svima tolerišete takva i slična ponašanja ovde. Jer, kako drugačije tumačiti ponašanje članova poslaničke grupe koji koriste ovu raspravu da ocrne predsednika SRS dr Vojislava Šešelja, tako što ga nazivaju - crveni vojvoda, a vi uporno ćutite. Ne upozoravate, ne opominjete. A, kada poslanik SRS kaže opštepoznatu istinu o poštenju vaše stranke, vi odmah oduzimate reč. Kakvi su to aršini? Uostalom, ovde polažemo ispit iz morala i niste baš nešto pokazali da ste uspešno savladali to i da ste položili. Kako možete, kako vam dozvoljava svest da vi, čiji je predsednik stranke bio potpredsednik savezne vlade Slobodana Miloševića, tako ocrnjujete Slobodana Miloševića, kako vam dozvoljava svest da ocrnjujete Vojislava Šešelja, čija poslanička grupa je najbrojnija u ovom parlamentu. Nemate vi ni morala, obraza, nikada niste ni imali i nemojte da se igrate. Ovde se radi o principijelnom stavu, ne pojedinačnih poslaničkih grupa i pojedinačnih partija, ovde se radi o principijelnom stavu ove države. Da li ćemo pomoći haškim optuženicima ili ćemo sada javno da kažemo: ne, većinsko raspoloženje u Skupštini Srbije prema generalima, budućim uhapšenicima Haškog tribunala, nećemo vam pomoći, predajte se dobrovoljno, a onda ćemo vas prevariti, nećemo uzeti velike pare kao oni ranije, ali nećemo vam ništa ni pomagati. Recite otvoreno tim ljudima da znaju šta ih čeka. Generala Lazarevića ste već na ovaj način prevarili. Nećete da pomognete čoveku koji, svesni ste činjenice, brani Srbiju, bez obzira kako se koji haški optuženik zove i preziva, i na kojoj je funkciji bio, svaki od njih je optužen za ono kako glasi optužnica, šta su Srbija i srpski narod radili. Spominjete Srebrenicu, a kako vas nije sramota. Srebrenica je dokaz koji je prinudom isposlovan od strane onog kriminalca Pedija Ešdauna, da parlament Republike Srpske prizna da je bio genocid u Srebrenici. A zašto? Da bi se ukinula Republika Srpska, da bi se državnost i postojanje te republike srpskog naroda zasnivala, kako su oni namerili, na genocidu. Vi idete na ruku svim takvima koji razmišljaju kao Pedi Ešdaun. Nije čudo za pojedine poslaničke grupe, ali me čudi od istih tih kolega poslanika kako vi, kao partija koja je humanistički opredeljena, koja je u ranijem periodu, dok ste bili na vlasti, vodila računa čak i o deci kriminalaca, Šiptara, Lukovića, Legije, vodili ste ih u zatvor da vide svoje roditelje, gde vam nestade ta humanost, što sada ne pomognete da deca Slobodana Miloševića mogu slobodno da se vrate u državu, čiji su i dalje državljani, kakav je to moral? Dakle, kada vam nestane argumenata, pozivate se na čoveka koga ste samo na slici videli. Pokojni Zoran Đinđić za pojedine od vas je imao mnogo gore mišljenje nego što pojedine kolege poslanici izgovaraju sa ove govornice. Kada vam nestane argumenata, odmah trčite i pozivate se na njega, i kunete se u njega.
Vreme, gospodine Mirčiću, završite.
Preispitivanje akcije "Sablja" jasno će pokazati ko je i kakvu ulogu imao u tom vremenu. Videće se, neće ništa biti skriveno. Nemojte da mislite da će vam to biti uvek dežurni argument u političke svrhe, kao što je bila Ibarska magistrala. Nemojte se pozivati na smrt Ivana Stambolića, još istraga nije završena. Nemojte unapred da sebe ograđujete. Zašto? Nema potrebe, možda jeste, možda niste bili direktno umešani, ali... (Predsednik: Šest minuta, gospodine Mirčiću, molim vas, završite.) ... što sada već unapred kažete da niste, nemojte, već ste odavno prozreni. Kada je Čedomir Jovanović objavio da mu preti opasnost po život, prva se njegova stranka, ova frakcija, oglasila, kaže, zaštitite Čedu. A zašto se tako ofirate, zašto se otkrivate, zašto odmah govorite da od vas preti direktna opasnost? Pokažite malo morala. Pomozite tamo gde ste u stanju, gde možete, dozvolite da deca Slobodana Miloševića, Vojislava Šešelja i svih haških optuženika mogu da posete svoje roditelje, očeve. A zašto? Zato što ste, drage moje kolege, da vam kažem nešto sa ove govornice, 1994. godine izgovarali takve reči kada je bila blokada na Drini, kada je bio u pitanju opstanak... (Predsednik: Gospodine Mirčiću, sedmi je minut, završavajte.) ... Republike Srpske, da možete i vi biti u Hagu. Nemojte da mislite da vas neće voditi u Hag, hoće, gospodo, pogotovu vas što kažete iz demokratskog bloka, samo one koji ostanu živi.
Ovo je bilo po Poslovniku. Dakle, obratio sam se u oba slučaja poslanicima po članu 99. stav 2, da niko ne može prekidati govornika niti ga opominjati, osim predsednika Narodne skupštine u slučajevima predviđenim ovim poslovnikom, kao i na osnovu trećeg stava - za vreme govora narodnih poslanika i drugih učesnika u pretresu nije dozvoljeno dobacivanje, odnosno ometanje govornika na drugi način, kao i svaki drugi postupak koji ugrožava slobodu govora, te sam sa ovog mesta koristio mogućnost da to sprečim. Da li ste zadovoljni objašnjenjem? Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić, kao što sam najavio, a potom neka se pripremi narodni poslanik Gordana Čomić. Da vam pročitam član koji je zbunio mnoge, a to je član 91. stav 2, ukoliko su za raspravu prijavljeni narodni poslanici iz više poslaničkih grupa, predsednik Narodne skupštine daje im reč naizmenično, tako da prvo govori narodni poslanik koji je član brojčano najmanje poslaničke grupe, pa do brojčano najveće, sve dok ima prijavljenih govornika. Poslanička grupa, naravno, ne mora da iskoristi vreme do kraja. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, rezolucija koja je pred nama treba da omogući da se Slobodan Milošević brani u Hagu, a da bi se branio u Hagu, kako to neko reče, sto posto svojom snagom volje, svojim autoritetom, morala bi da se usvoji ova rezolucija, da se obustavi progon nad porodicom Slobodana Miloševića. Meni je žao što su kolege poslanici iz DSS i iz poslaničke grupe G17 plus napustili salu, jer sam poslanik iz Požarevca, i najodgovornije i sa najviše činjenica mogu da ispričam šta je to što se u Požarevcu dešavalo i pre 5. oktobra, a pogotovu šta se dešavalo 5. oktobra, pa možda i do današnjeg dana. Postavlja se pitanje da li je bilo progona nad porodicom Slobodana Miloševića? Ne da je bilo progona nad porodicom Slobodana Miloševića, nego je bilo progona nad mnogim socijalistima, mnogim ljudima koji su bili na vitalnim funkcijama u opštini Požarevac. Satanizacija Požarevca kao grada posle 5. oktobra, koja je počela i pre 5. oktobra, te da je zatvoren grad, omogućila je mnogima da na talasu napada na porodicu Slobodana Miloševića, na samog Slobodana Miloševića, satanizuju i taj grad, i te ljude koji žive u njemu. Ponavljam, krivo mi je što su izašli poslanici iz ovih političkih grupacija, jer mnogo toga bi i oni mogli da potvrde šta je to što se desilo u Požarevcu. Politikom se bavim aktivno kao diplomirani pravnik, napustio sam banku negde 1992. godine i već 15 godina sam u politici, i da vam kažem iskreno, u Požarevcu su socijalisti na vlasti punih 13 ili 14 godina, sa jednim malim prekidom koji je trajao godinu i po dana, ali ne zahvaljujući izborima koji su sprovedeni, već zahvaljujući tom progonu i teroru. Kada se govori o Marku Miloševiću, mora se reći da je Marko odabrao da živi u Požarevcu. Tamo su mu rođeni roditelji, opredelio se da ne živi u Beogradu, ali je živeo u Požarevcu, bavio se onim, čime, svi znate, a to je da je uspeo da okupi pet hiljada ljudi u diskoteci "Madona". Mnogi Beograđani i pola Srbije je tada dolazilo bez ijednog incidenta, smejte se, mnogi likovi koji sada sede, što kažu u Skupštini, tada su dolazili kako bi bili u situaciji da budu što bliži porodici. Budite ubeđeni i sigurni da je tako bilo, svi mi imamo puno prijatelja, drugova i poznanika, i nama se to dešavalo u životu, da bilo šta se desi u našem okruženju, ako smo javne ličnosti, pripiše se nama, odnosno kaže se, za sve je kriv Marko, ili za sve je kriv Slobodan Milošević, ili bilo ko drugi. Govorim o izborima koji su održani u septembru mesecu 2000. godine, izbori na tri nivoa za predsednika SRJ, Slobodan Milošević je imao 10.000 glasova više u Braničevskom okrugu nego Koštunica. Lista savezna od tri poslanika, usvojili smo dva poslanika, nosilac liste je bila Mirjana Marković, tako da ni to nije, kako se kaže, satanizovana Mirjana Marković, od strane svega ostalog, nije doprinelo da neko drugi osvoji izbore. U svih osam opština Braničevskog okruga pobedili su socijalisti i sve bi to bilo, što kažu, u redu da se nije pričalo da smo pokrali izbore, da se nije pričalo da smo u strahu organizovali izbore, ali smo došli u situaciju da nam se, posle velikih kriznih štabova, pritisaka i svega ostalog, oduzme vlast u Požarevcu, iako smo imali 35 odbornika u odnosu na 33, koliko je imala ova grupacija, a na izborima, napominjem, imali smo odnos 38:30. Desili su se dopunski izbori, a mi smo ponovo na svim dopunskim izborima pobedili, pa smo negde u junu 2003. godine krenuli u preuzimanje vlasti, pa nakon tri godine legalisti, odnosno DSS, nam je predao vlast. I, evo, na ovim izborima u Braničevskom okrugu, ali pre svega u Požarevcu, ponovo je gradonačelnik socijalista, ponovo socijalisti vrše vlast u pet, odnosno šest opština. G17, koji je kupio naše kadrove iz Žagubice, poreklom sam iz Žagubice, bio je član glavnog odbora, bio je potpredsednik skupštine opštine, izabran je dečko iz Laznice, izabran je za gradonačelnika, i to je njihov kadar o kome je malopre pričao Albijanić. Da ne pričam mnogo i tim i takvim stvarima, pitanje je da li je bilo progona. Sada ću samo taksativno da vam nabrojim šta je to što se dešavalo u Požarevcu tih dana. Funkcija Otpora u Požarevcu, najgore je malopre ilustrovano, i ako se uzme knjiga "Igra senki" Tima Maršala sve se objašnjava, ali je mnogo veće objašnjenje koje su dali sami "otporaši" iz Požarevca, ko su "otporaši" u Beogradu, odnosno ko je finansirao tu organizaciju. Svi mediji i dan-danas, kad god se javi neko iz Otpora iz Požarevca, daju udarne strane. Ono što je karakteristično, nije bilo fizičkih kontakata. Ne znam ko je bio od "otporaša", osim one tuče, koju će istražni organi da utvrde i utvrđuju šta se zapravo desilo, i mnogo su pozvaniji stručnjaci koji će o tome da odgovaraju, odnosno ko je izazvao tuču, zašto je izazvana, da li je bila motorna testera, da li nije bila, ljudi koji su u situaciji da vide taj predmet, da utvrde šta je i kako je, imaće prilike već 4. marta da se izrekne i presuda Marku Miloševiću. Moram da vam kažem da je u decembru 2000. godine, vi to znate, "Sablja" je bila malo dete šta se dešavalo u Požarevcu kada je formirana posebna jedinica, specijalizovana jedinica, u "Blicu" je izašao naslov "Formiran poskok", da preispita sve šta je to rađeno, šta su radili socijalisti. Dana 8. januara pa negde do 25. januara, kao tada možda i prvi socijalista u Požarevcu, svakog dana bio sam od 9,00 do 15,00 časova sa inspektorima SUP-a, koji su nazvali i prvi skok su napravili u Požarevcu, ispitujući i preispitujući jedno 30 ljudi šta je ko radio, da li je nešto radio Marko Milošević, kako je zidana kuća Slobodana Miloševića, da li je švercovana nafta. Nijedne jedine prijave iz tog perioda, iako su ljudi došli sa vrlo visokim zadacima, barem su nam tako rekli, sa velikim, što kaže, možda i profesionalnim odnosom, to se na kraju i pokazalo, nijedna jedina prijava nije bila. Sigurno, kada se setim tog perioda, da mi je teško, ali to je najveći kapital svakog pojedinca u Požarevcu, jer od lopova, kako su nas nazivali, nemamo maltene nijednu prijavu. Objasniću i ovaj moj konkretan slučaj, jer s obzirom na poslanike koji su ostali i koji žele da čuju, pre svega poštujem njihovu pažnju koju sada posvećuju. Dolazak "Krmivo produkta" u Požarevac značilo je nastavak Centra za živinarstvo. Ne kažem to u negativnom smislu, ali suštinska stvar, evo danas posle godinu dana Centar za živinarstvo je u stečaju. Odmah posle 2003. godine "Krmivo produkt" se probio, a u naše vreme 150 ili 200 žena došlo je ispred opštine kako nije bilo plata, a bilo je plata. Danas niko ne protestuje, a cela požarevačka privreda je u stečaju. Batić nam je dolazio dva puta. Prvi put je dolazio kada mu je otet i ukraden iz službenog automobila, kao ministra pravde u Vladi Republike Srbije, kalašnjikov. Drugi put je bio pre neki dan kao pravni zastupnik, prvi put se pojavljuje kao "pravni zastupnik", to će da dokaže sudski postupak, oštećenog u procesu protiv Marka Miloševića. Došao je Batić, siguran sam, da ispolitizuje taj proces, jer Batiću treba jedna stvar. Ne znam da li ste imali prilike da gledate ovu emisiju na "Pinku", Klopka", bio je i on, kada je počeo Batić da se zaklanja iza zaključka Vlade Republike Srbije, kao Vlada Republike Srbije je baš njega ovlastila da sprovede otmicu i protivustavan i protivzakonit odlazak Slobodana Miloševića u Hag. I sada sam ubeđen da je i Albijanić u tome učestvovao, jer on je malopre predsednika Miloševića nazvao objektom rezolucije. Prema tome, tačno je da su ga kao paket isporučili. S obzirom da ima dosta toga da se priča, ostaviću kolegama da kažu. Tu su i ljudi iz Odbora za bezbednost, koji će najbolje da kvalifikuju šta je bilo sa porodicom u vreme "Sablje", tu je eks-ministar Jojić, koji vodi postupak i zaštitu, tu je Aleksandar Vučić, koji je nekoliko puta dolazio u Požarevac, da obiđe Dragana Milanovića, a onda smo bili satanizovani zato što smo bili u "Kuriru", da smo neovlašćeno bili, a Vučić i ja smo pre svega prijatelji, i po tom osnovu, zakonskom osnovu, bili smo. Da bi moje kolege imale vremena, moram samo jednu stvar da kažem. Dok smo mi svi trčali, nas 250, odnosno koliko je bilo kandidata za poslanike, to moram da vam ispričam, da bi vezao rad držanih organa, nada mnom je izvršen klasičan pokušaj ubistva. Godine 2003, drugi dan Svetog Nikole, kada svi mi za naše sinove obezbeđujemo jelku, ja sam obezbeđivao za svog sina, dva kriminalca, plaćenika, za 300 evra, došla su u Požarevac, metalnom šipkom me sačekali, iza leđa me udarili, jelka me spasla ili me je bog spasao. Sedam dana su bili u pritvoru, a posle nekog vremena ni do dan-danas, dobio sam nezvanične nalaze, nije pokrenut postupak, već je pokrenut postupak ne za pokušaj ubistva, nego za nasilničko ponašanje. Molim poslanike, ako slučajno budem tu umešan da sam učestvovao u tuči ili izazvao tuču, jer može i to da se desi na kraju, da odgovaram da sam sebe pokušao da ubijem, molim da razumeju i da znaju da je ovo istina što sam rekao. Ako sam toga dana bio presrećan, jer sam svom sinu obezbeđivao jelku, da li postoji poslanik koji ima svog sina, a nije ga video četiri godine i da li postoji poslanik koji će glasati protiv rezolucije, a smisao i svrha te rezolucije je pre svega da Slobodan Milošević vidi sina Marka Miloševića.
Replika, narodni poslanik Aleksandar Vučić, na izlaganje gospodina Kekića.
Hvala vam, gospodine Kekiću. Potpuno ću mirno govoriti, gospodine predsedniče, iako vi to niste zaslužili svojim ponašanjem, zato što ste dopustili onome da govori ovde svašta, da na najgori mogući način kleveta, najružnije izraze koristi. To gotovo nijednom rečju niste pokušali da prekinete. Čak se slažem da i ono danas što je bilo između mene i nekih drugih poslanika nije trebalo da komentarišete, dovoljni smo nas dvojica jedan drugome da kažemo šta mislimo. Ali, svejedno, mislim da to što ste, na kraju krajeva, meni oteli 30.000 dinara, a ovome, tj. onome što je govorilo ovde niste uzeli ništa, čini mi se, opet najbolje i najviše govori o vama. Ali, hoću da se osvrnem na nekoliko stvari koje jesu vrlo ozbiljna priča i vrlo ozbiljne uvrede. Naime, neko je ovde pominjao smrt Ivana Stambolića i neke druge smrti. Pitam da li to neko od vas optužuje nekoga od nas? Ako ćete tako, odmah ću da kažem da je ta lopuža i ubila bilo koga. Kako on optužuje, to nije ni najmanji problem. Da vam kažem, onaj ko laže, taj i krade, a ko krade, a mnogo kradu iz te poslaničke grupe, nije im daleko ni da ubijaju, a niko od nas sa tim nema apsolutno nikakve veze. Što se tiče poslanika SRS, mi imamo jednog predsednika, uvek smo ga imali, od osnivanja stranke, od 1990. godine, od Srpskog slobodarskog pokreta, do danas. Njegovo ime je Vojislav Šešelj, nije Slobodan Milošević [[Dobacivanje iz sale.]] Neće, nesrećniče, nego izađi za govornicu i kaži, nemoj ko miš da dobacuješ stalno odande. Znači, predsednik SRS je bio Vojislav Šešelj, uveravam vas i nekako mi se čini da će i na sledećem kongresu da bude izabran za predsednika SRS, a mi ovo činimo, bez obzira na naša ideološka neslaganja, bez obzira na sve razlike koje imamo sa predstavnicima i SPS i Slobodana Miloševića, zato što mislimo da svaki čovek mora da bude zaštićen, njegova porodica, i istovremeno da moramo da pokušamo, jer je to u interesu naše države i našeg naroda, da pomognemo tu odbranu. Nije pitanje odbrane Slobodana Miloševića danas pitanje njega lično ili bilo koga drugog u Srbiji lično, već je to pitanje od interesa i značaja za celu Srbiju. (Predsednik: Vreme.) Zato su poslanici SRS prihvatili da u ovom poslu učestvuju i zato smo želeli sa vama civilizovano i normalno da razgovaramo, ali su izgleda lopuže pripremile neki drugi plan, napravile ga, skovale ga, hteli su da nas provociraju. Ta lopuža je nešto pretila i odavde pozivala. Izašao sam napolje, umirio sam ga, nije se ništa dogodilo, ne brinite. (Predsednik: Obaveštavam vas da je tri minuta i 26 sekundi, molim vas da završite repliku.) Završiću, gospodine predsedniče. Nije mi namera i neću vas više, da ne brinete, ometati, pošto vas nije ometalo ni ono što je onakve stvari izgovaralo. Prekinuću i ja. Hoću samo još jednu rečenicu da kažem: način na koji vređate ljude koji nisu u stanju da vam se suprotstave ili koji se nalaze iza rešetaka najbolje govori o nemoralu onoga koji je te reči i te rečenice izgovarao. Jadni su oni koji se raduju tuđoj ličnoj nesreći, jadni su oni ljudi koji cvetaju i koji se raduju tome što neko sedi iza rešetaka, a da mu nikakvu krivicu ne znaju, sem da su im politički protivnici. Obećavam vam, hvala vam još jedanput što ste mi oteli tih 30-32.000 dinara, hvala na tome, gospodine predsedniče, nadam se da to ubuduće nećete činiti. Možete da obratite pažnju na ove vaše lopuže, imaju mnogo više para, pa njima da uzmete, ali svejedno to nas neće sprečiti da vas na bilo kojim sledećim izborima pobedimo i da vam pokažemo zašto Srbija toliko vapi za promenama, zašto ljudi hoće drugačiju Srbiju. [[Aplauz.]]
Replika, predsednik Skupštine Predrag Marković. Izvolite.
Gospodine Vučiću, nema razloga da obmanjujemo javnost. Predsednik Skupštine, ko god da je, ne može nikome da oduzme novac, sem ako ga nešto nasilno prepadne ili na ma koji drugi način. Pozivajući se na Poslovnik, može to da uradi tako što prvo upozori jednom, drugi i treći put, pa tek onda izrekne opomenu, što sam radio. Može i bez toga, onda poslanik koji je došao u tu situaciju, za to, na osnovu opomene, ide pred Administrativni odbor i Administrativni odbor odlučuje da li će mu se oduzeti, ne znam da li, tri ili četiri hiljade. Vrlo je nekorektno pominjati mene kao čoveka koji je nekome oduzeo novac [[Dobacivanje iz sale.]] Molim vas, gospodine Krasiću. Molim predsedavajućeg da mi omogući da govorim bez dobacivanja. Dakle, nikada nikome nisam oduzeo novac, iz vrlo jednostavnog razloga, što ne postoji potreba za tim. Svoj novac sam uredno zaradio, vrlo dobro znate. Opominjao sam, pa i vas danas, da je ružno u današnje vreme pred građanima Srbije razbacivati se novcem, a naročito ovde, te ni na jedan način ne snosim odgovornost ako poslanik dođe u situaciju da, prekršivši Poslovnik, bude opomenut, te mu Administrativni odbor za to izrekne kaznu. Ne može ni na jedan način da za to bude kriv predsednik Narodne skupštine, a sasvim sigurno on novac ne oduzima.
Gospodine Markoviću, dužna sam vam jedno objašnjenje. Gospodin Vučić se nije razbacivao novcem, on je samo ubrzao isplatu, onu koju je inače bio dužan da na blagajni isplati Skupštini Srbije, po vašoj odluci. Dakle, kaznu je platio samo ranije, da ne padne u docnju.
Pošto je predsednik Skupštine dužan objašnjenje, još jednom, član 101. stav 3: "Na osnovu mere iz stava 2. ovog člana Administrativni odbor izriče i novčanu kaznu u skladu sa odredbama člana 105. ovog poslovnika". Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, pa onda Gordana Pop-Lazić, pa Ljiljana Nestorović, pa Milorad Mirčić.
Dame i gospodo, ovoj rezoluciji koja je, saglasnošću volja vladajuće većine i opozicione poslaničke grupe, na dnevnom redu nije mesto na sednici Narodne skupštine i nepotrebno je da se o njoj raspravlja. Narodni poslanici dobacujući pitaju "što"; objasniću. Tome služi rasprava, da vam govornik objasni, odnosno govornica. Narodni poslanik Tomislav Nikolić uživa u neverbalnoj komunikaciji, predsedniku moje poslaničke grupe srednji prst, meni poljubac. Dakle, u ovoj Narodnoj skupštini je potrebna rasprava o antimemorandumu, a ne o tekstu rezolucije kakav je pred nama. Dokazaću zašto je Srbiji potreban antimemorandum. Kroz diskusije i u ovoj raspravi, nepotrebnoj, za mnoge građanke i građane Srbije uvredljivoj, provlači se nešto nesporno, a to je da svi 5. oktobar zovemo revolucijom. Pošto smo mi svi političarke i političari, znamo da revolucije nema ako pre toga nije bila diktatura. Deset godina čiste diktature, u kojoj je vlast kontrolisala opoziciju i u kojoj su svi napori za izgradnju demokratskih institucija pretpostavljeni, zanemareno pretpostavljeni, sa namerom zanemareni, fanovima krvi, tla i odbrani nacionalnih interesa, u dokumentu koji nikada nije prošao ni jednu nacionalnu instituciju, a zvao se Memorandum. Dakle, ako ćemo se složiti da je 5. oktobar bio revolucija, a bio je, onda se moramo složiti da je pre toga bilo diktature. Svi pokušaji da se period između 1990. i 2000. godine opiše ikako drugačije nego diktaturom predstavljaju poricanje realnosti. Za tu diktaturu ne imenujem, niti ću ikada imenovati krivce, ali ću uvek imenovati odgovorne. Te 1990. godine ljudi o kojima je reč u rezoluciji, koju ste nam predložili, imali su izbor, isti izbor koji imamo mi danas. Danas isto izgleda biramo ponovo između Evrope i Memoranduma, i dok je nas poslanika Demokratske stranke u Skupštini Srbije neće se ponovo odlučivati pozitivno o Memorandumu nego o Evropi. Ono što se odlučilo 1990. godine odlučilo se za Memorandum, i ovo su posledice. Odluka je bila na manjini koja je vladala Srbijom, posledice trpimo svi. Zašto smatram da nam je potreban antimemorandum u Srbiji? Zato što treba da se složimo da postoji nelogičnost i u ovoj skupštini. Manje ili više ovde su suprotstavljene dve opozicione stranke u Srbiji. To nije normalno da seoko ključnih tema u jednoj zemlji raspravljaju dve opozicione stranke i nešto malo većine kolateralno. Zbog čega se to dešava? Jedan moj prijatelj je, komentarišući ovo što se dešava, rekao - opozicija ima komotnu većinu u Srbiji, a bogami i u Skupštini Srbije. Zašto se vladajuća većina ne uključuje u raspravu o nama bitnim pitanjima, kao što je i ovo što je upakovano, jer je naručeno, a kome je još obećano da će biti ove rezolucije videćemo. Dakle, da raspravljamo o tome na koji način su suprotstavljene naše političke ideje, jer jesu. Demokratska stranka brani, promoviše, sprovodi i uvek će braniti, promovisati i sprovoditi ideje evropske Srbije. Srpska radikalna stranka to radi sa idejama Velike Srbije. I jedan i drugi program legitiman, i jedan i drugi program za one koji politički imaju da biraju na političkom tržištu i na političkom izboru. Gde je razlika? Program Demokratske stranke je program evropske Srbije. Ne proizvodi štetne posledice ni po koga. Zašto smo u prednosti? Zato što je program Velike Srbije manji deo programa evropske Srbije. I ono što je potrebno da se saglasimo, ako se oko toga saglasimo, jeste kako u ovoj skupštini da dođemo do antimemoranduma i da dođemo do toga da prestanemo u Srbiji, u cilju postizanja nacionalnih dogovora o raznim temama, da okrivljujemo, demagoški prikazujemo, vređamo, blokiramo procese koji su potrebni u Skupštini i u krajnjoj liniji vređamo zdrav razum ljudi kojima se obraćamo. Tekst rezolucije, pre nego što dam komentar ili dva o tekstu, nešto o proceduri. Dakle, rezolucija koju potpišu 104 narodna poslanika i koja se dostavi predsedniku Narodne skupštine ima 60 dana roka da se stavi na dnevni red. Pošto smo svi politički ljudi, onda je nama jasno da ulazimo u fazu omiljene opozicione stranke, koja se dogovara sa vodećom vladajućom strankom o tome šta da se radi sa Skupštinom Srbije. Problem sa omiljenom opozicionom strankom je što su sposobni, talentovani i zanatski nastrojeni političari, i to je sada ono što se vidi u toku ove rasprave. Međutim, ovde je, što se tiče Srpske radikalne stranke, napravljena potpuno pogrešna procena. Dakle, u pokušaju da se nad naslovom, a u dogovoru sa vladajućom koalicijom, otvori ideja o tome da se progoni porodica Slobodana Miloševića, idemo redom da osporimo i poništimo jedan po jedan ponuđeni argument. Od marta 2004. godine do danas u progonu, ako učestvuju, onda učestvuju ili ministar unutrašnjih poslova Jočić, ili ministar pravosuđa Stojković, ili predsednik Vlade Vojislav Koštunica, ili potpredsednik Vlade ili neko od ministara ko ima poseban interes da proganja porodicu Slobodana Miloševića. Ako je to ideja, onda jedino što bi bilo logično bilo bi da se jedna opoziciona stranka obrati drugoj opozicionoj stranci za pomoć, s obzirom da smatra da vladajuća većina progoni političke neistomišljenike. Međutim, ne događa se to, nego se događa dogovor sa vladajućom većinom i ova sednica. Drugi argument jeste da se kvalifikuje hapšenje Slobodana Miloševića kao protivzakonito i ilegalno i da se glede toga traži proganjanje onih koji su nalogodavci. Dakle, tu dolazimo do ideje odakle napadi na Demokratsku stranku, odakle napadi na Zorana Đinđića, odakle neverovatne rečenice koje smo ovde čuli, a to je da su Vojislav Šešelj i Zoran Đinđić u istom položaju. Nisu, i na moju sreću, neće biti. Nadam se da će Vojislav Šešelj u zdravlju preživeti sve posledice svojih odluka, ali je ovde rečeno za ovom govornicom da su u istom položaju i da isto ne mogu da vide deca i unuci Vojislava Šešelja kao ni Zorana Đinđića. Nikako nije isto da se bude u Aleji velikana i da se bude u Hagu. Govori se o političkom progonu, o sramnom i kukavičkom načinu političke borbe, i ostaje tu moje pitanje, manje za Srpsku radikalnu stranku, a više za Socijalističku partiju Srbije – kome se vi obraćate? Oni bar čestito, vrlo jasno i glasno, i zanatski dosta ispravno, osim ove loše procene, ruše Vladu, kradu birače DSS-a, kradu i vaše birače, ali bar imate čistu situaciju oko političkih progona. Gospodo iz SPS-a, vi sedite u Vladi, za koju tvrdite da vam politički progoni Slobodana Miloševića i njegovu porodicu. Ne pozivam vas ni da izađete iz te manjinske podrške, ni da uradite bilo šta drugo, ali ste dužni javnosti Srbije da objasnite kako je moguće da istovremeno sedite u Vladi koja vam progoni porodicu Slobodana Miloševića, da je podržavate na sve moguće načine i da onda ovde nama govorite o tome kako oni treba da budu spaseni. Od koga? Od Vlade Zorana Đinđića – ubijen 12. marta. Od Vlade Zorana Živkovića – završeno 28. decembra 2003. godine. Završeno predsednikovanje sa istim ministrima koji su bili saglasni sa izručenjem Slobodana Miloševića u Hag. Deo antimemoranduma, i u tom smislu moje poštovanje više zaslužuje ovakav opozicioni stav, bez obzira na pogrešne procene, Srpske radikalne stranke, nego nemušti stav Demokratske stranke Srbije, koja nema hrabrosti čak ni da kaže jednu jedinu jasnu rečenicu o tom Hagu, nego traži da Srpska radikalna stranka, u njihovo ime, obavi poslove o nelegalnom, nezakonitom i neustavnom radu Vlade Zorana Đinđića i Vlade Zorana Živkovića. Sede u Vladi koja ima sve instrumente da obori odluku prethodne Vlade. Godinu dana sede u toj vladi, ali kada se ne ume onda se ne ume. Znate, kad ste nesposobni, onda vam ni radikali ne mogu pomoći, nažalost. Šta je ono što treba da bude definitivna poruka iz ovakve rasprave? Treba da se objasni ljudima da je svo učešće svih nas u revoluciji 5. oktobra, posle diktature od deset godina, i u izgradnji demokratskih institucija između 2000. i 2003. godine, i u izgradnji demokratskih institucija danas ovde dok sedimo, trebalo bi da nas sve ubedi da je to pogrešno. Kako da vam kažem – nikad. Peti oktobar je najbolji dan novije srpske istorije i ostaće najbolji dan novije srpske istorije. Zašto vam nudim raspravu o antimemorandumu? Da se nađemo na nečemu oko čega možemo da se dogovorimo. Program SRS o Velikoj Srbiji ne može da se ostvari nikakvim drugim sredstvima osim programom evropske Srbije. Ne može drugim sredstvima: nema Rusije, nema teorije zavere, nema tajnih oružja, nema iznenadnih odluka, nema. Vidim da vas boli, ali nema, kako da vam kažem, nema. Ima samo evropske Srbije. I ono o čemu treba da se dogovorimo, a vrlo dobro znate, vas razumem, teško je prolongirati sopstveni politički program, i mi ga prolongiramo, zato ovi iz DSS-a vodu Vladu, skroz vas razumem, dakle, ono što vi bez greške znate dok govorim, da je u pitanju ozbiljan korak, prvi korak da se naprave ozbiljni dogovori u Srbiji. Tekstovi ovakve vrste, koji se na kraju svode na kampanju oko imena Zorana Đinđića, ili Vlade Zorana Đinđića ili njegovih ministara, tekstovi koje smo ovde čuli i, najzanimljivije od svega, ime Čedomira Jovanovića koje se ponavlja u diskusijama ovde u Skupštini, to je dokaz da ili vam se nešto priviđa, ili slutite i znate više nego mi ostali. Pa onda podelite činjenice, a ne opšta mesta i ne rečenice – oni koji ostanu živi, videće. Ne želimo nikad da ubistva budu elementi predizbornih ili političkih kampanja. Mi iz DS niti smo to koristili, niti ćemo kada koristiti. Ne želimo da tuđe nesreće budu elementi političkih kampanja, pa tako čak ni ove porodice o kojoj je reč. Rezolucija je, ponavljam, uvredljiva za mnoge građanke i građane u Srbiji. Ono što su zaključci rezolucije, pretpostavljaju da, nažalost, predlagač pokazuje prvi put nešto, što nisam čula od SRS, a to je da ne poštuje narod u Srbiji. Ono što je bilo dobro u obraćanju SRS, uvek je bilo doze iskrenog poštovanja prema kome god da su se obraćali. Ako očekujete da ovaj dogovor Vojislava Koštunice i vas iko proguta kao iskrenu zabrinutost za porodicu Slobodana Miloševića, onda ste vi u teškoj zabludi. To je jedna od zabluda koja može biti rešena antimemorandumom. Nemaju članovi porodice Slobodana Miloševića problem sa nama u Srbiji, ko god vlast činio, da bi posetili svog supruga, oca ili dedu u Hagu. Imaju problem sa onima koji bi trebalo da im izdaju vizu. To ne pomaže, ovakva rezolucija ne pomaže u poruci onima koji bi trebalo eventualno da im izdaju vizu, da im to stvarno i učine. Šta lično mislim o deset godina diktature, čiste diktature, o svemu onome što se između 1990. i 2000. godine događalo, šta mislim o lošem izboru i odgovornosti onih koji su 1990. napravili pogrešan izbor, i tu cenu sada svi plaćamo, i šta mislim o tome koliko je veliko poricanje da je napravljen pogrešan izbor, to je moja lična stvar. To ne mešam sa stranačkim stavom. O tome možemo razgovarati, kao što smo i do sada razgovarali, jedni sa drugim u ovoj sali, u pokušaju da jedni sa drugima zajedno preživimo deset godina diktature, preživimo našu radost, a vaše razočaranje što je bilo 5. oktobra i da pokušamo svi zajedno da preživimo nestanak i odlazak najboljeg i najvećeg među nama, koji je vodio Vladu Republike Srbije između 2000. i 2003. godine. Sve ostalo predstavljaće prolongiranje loših i nezdravih odnosa na političkoj sceni Srbije, sve do trenutka dok ne donesemo antimemorandum. Za kraj, moram da citiram koleginicu Blagicu Kostić iz SPO, koja je imala samo jednu reč kojom, verovatno, slika raspoloženja dobrog dela građana u Srbiji, kada je rekla - ne mogu, muka mi je da nas gledam sve zajedno ovde u Skupštini ni oko čega. Ne želeći da učestvujem u bilo čijoj muci, a pogotovo ne želeći da doprinesem bilo čijoj muci, molim vas da odmah pokažete zrelost, razum i odgovornost i povučete ovaj predlog rezolucije. Da time dokažete da ste spremni za nekakav drugi pravi dogovor sa vladajućom koalicijom kada je u pitanju status porodice Slobodana Miloševića i da time dokažete da u ovom što danas govorimo nema ni volje, ni energije za bilo kakve političke progone, diskvalifikacije ili još gore stvari. U nadi da ćete onim što je u vama politički zanat dobro odreagovati na ovo što vam govorim, zahvaljujem vam se i zaista želim da vidim da smo se saglasili oko toga da je ova rezolucija nepotreban dokument. Hvala.
Reč ima predsednik Skupštine Peđa Marković, po osnovu prava na repliku. Izvolite.
U pravu ste, gospodine Nikoliću, danas mi neki tepaju, neki se dive napisima u novinama, a nije korektno ni jedno ni drugo. Ovo je Narodna skupština i moramo da sačuvamo ozbiljnost. Gospođo Čomić, zbilja vrlo teško razumem da ljudi zameraju nekome što radi po zakonu i stalno moram o tome da govorim. Vrlo korektno ste citirali, jeste, predsednik Narodne skupštine ima pravo da, kada zatraže nešto 84 narodna poslanika, dakle trećina, da to prolongira 60 dana ili da 60 dana odlučuje. To istovremeno znači, naravno, mogućnost da na njega neko utiče, da se raspituje, i znam da iz toga mnogi mogu da izvuku različite zaključke. Ne razumem zašto se nikada ne izvuče normalan zaključak. Dakle, predsednik Skupštine može da izađe u susret poslanicima, jer kao što postoji 60. postoji i prvi dan. Ovo je moj lični stav i nisam navikao da se sklanjam od problema. Ako postoji problem o kome hoće da govori 104 narodna poslanika, pa naravno da ću omogućiti po zakonu da to bude urađeno, jer ću uvek na isti način postupati, nastojeći da ne pravim razliku među političkim strankama. Moguće je i mislim da ste vi u pravu, ljudi nisu naučili da svaka institucija snosi odgovornost za ono što radi, pa otud je moguća vaša analogija da je neko dogovarao sa nekim, odlučuju ovakvi ili onakvi opozicionari ili ne. Žao mi je, meni nijednog trenutka ne pada napamet da na taj način razlikujem narodne poslanike. Niti meni smeta da kada, recimo, sinoć iz sve snage DS, poslanici, podržavaju amandmane SRS; zašto, to su narodni poslanici. Da li oni time utiču da se ide brže u Evropu ili sporije, oni odlučuju, građani su ih birali, neću valjda ja da odlučujem. Čime se rukovode 84 ili 104 narodna poslanika, neću da odlučujem, ne sudim o motivima. Predsednik Narodne skupštine mora da vodi računa o slovu zakona i o Poslovniku. Ako to danas nije bilo vidljivo, i prethodnih dana; nije me lako iznervirati. Nemam razloga da se nerviram jer razumem da postoji rasprava i da postoji strast, ali mi ne pada na pamet da kršim Poslovnik, i ne pada mi na pamet da ne dozvolim narodnim poslanicima da ostvare ono na šta imaju pravo po Poslovniku ove Narodne skupštine, i nadam se da je to u interesu svih. I, još jednom vas molim, kao što sam to morao da pojašnjavam malopre gospodinu Vučiću, tako i vama, žao mi je, ne pada mi na pamet da radim drugačije. Radiću po Poslovniku i po zakonu, a nadam se da je u interesu svakoga od nas, svakoga od vas pojedinačno, da se u celoj zemlji tako radi. Nama trebaju promene. One su moguće samo ako su zakonite. Ako nisu zakonite one su svakako nasilne. Nasilje ne trpim, ali ga se ne plašim. Hvala.
Replika, narodni poslanik Dušan Petrović (poslanici SRS negoduju).
Ne, ne, izvolite, gospodine Petroviću, znam da ste se vi pre javili, ali poštujem, predsedavajući je bio ovde i poštujem predsedavajućeg. Izvolite. Izvinite, gospodine Petroviću, dakle samo da razjasnim da ne bi bilo problema. Molim vas, istina je, javio se pre toga narodni poslanik Vučelić i poslanik Kostić, ali budite ljubazni, pošto predsedavajući daje reč, poštujem predsedavajućeg koji je dao reč. Izvolite, gospodine Petroviću. Molim vas....
Vrlo ću kratko, gospodine predsedniče, pošto ste vi u svom izlaganju, koje je bila replika, pomenuli kako se držala juče Demokratska stranka, kao predstavnik Demokratske stranke i predsednik poslaničke grupe imam potrebu da to prokomentarišem. Dakle, Demokratska stranka je ovde opozicija i Demokratska stranka se ponašala kao opozicija i nije glasala za zakon o kome ste vi juče govorili, ali je vrlo zanimljivo, gospodine predsedniče, da vi, postupajući naravno u skladu sa Poslovnikom, i to vama niko ovde nije stavio kao primedbu, vi ste odlučili da "skinete" zakon o privatizaciji, zakon o akcijskom fondu, zakon o tržištu hartija od vrednosti, da "skinete" raspravu o sudijama, raspravu o tužiocima i vaša je procena da je ovo pitanje, koje se ovde danas u Skupštini debatuje, važnije od svih tih tačaka dnevnog reda. Lično i personalno ste vi to odlučili.
Naravno, reč prvo ima predstavnik predlagača, gospodin Nikolić. Ali, molim vas, pošto sam dužan da obaveštavam o toku sednice, i na početku ove sednice je rečeno, i nema razloga da obmanjujemo javnost, molim vas, da je sednica zakazana u skladu sa dogovorom šefova poslaničkih grupa i, nemojte molim vas, govorim o datumu. Izvolite. Govorim samo o datumu. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, imao bih mogućnost posle svakog govornika da izađem i samo da ispravljam netačnosti ili neistine koje izreknete. A i ne osećam potrebu svaki put, ali moram da odgovorim na apsolutne neistine, ili recimo na lošu analizu koja je izvršena. Dozvolio sam gospodinu Markoviću da mimo Poslovnika govori pre mene, znam u kakvoj je on situaciji, i to zaista potpuno razumem. Dakle, ovde je izneta jedna teorija zavere koja je potpuno apsurdna, koju nije mogao da objasni onaj ko je iznosio, a ne verujem da su shvatili ni građani Srbije. Ali, otprilike, kako sam shvatio, ja sam dogovorio sa Vojislavom Koštunicom da raspravljamo o ovoj rezoluciji, u kojoj ću napasti Demokratsku stranku i Vojislava Koštunicu. Da sam na mestu Vojislava Koštunice, uz sve ono što kod njega uopšte ne cenim, ipak mislim da toliko mozga ima da to ne bi dogovarao sa mnom. Tačno je, ova rezolucija optužuje one koji su počeli progon i traži od onih koji su sada na vlasti da taj progon zaustave, što posredno znači da je progon nastavljen i kada su otišli sa vlasti. I, nije ova sednica zakazana da bismo rušili stranku koja je srušena sa vlasti, nego je zakazana zato što to traže 104 poslanika. Možda bi se oglušio gospodin Marković da su to tražili samo radikali, ali pošto su to tražili i socijalisti, o tome mora da vodi računa. Jer je pitanje da li bi održao sledeću sednicu ako naljuti socijaliste, pa ne zakaže onu sednicu koju oni traže. I, ta igra brojki je bila prisutna i dok ste vi bili na vlasti. Znam koliko ste trpeli zbog toga, ali šta ćete, to je tako, tako se sabiraju glasovi poslanika. Nešto drugo je ovde možda čak i važnije, to veličanje 5. oktobra i svega što je urađeno 5. oktobra. Da je to narod prihvatio, ne biste vi izgubili prve sledeće izbore. Ne bi na prvim sledećim izborima birači glasali za one koji su 6. oktobra napali 5. oktobar. Tako da sam učestvovao u tom 5. oktobru na strani na kojoj ste bili vi, gledao bih da napravim naušnice, malo da se pokrijem, malo da izmenim izgled, pustim bradu, brkove, da me ljudi ne prepoznaju, zato što upasti u Carinu puškama, upasti u Narodnu banku puškama, mlatiti ljude po ulicama, paliti Skupštinu i grad Beograd, nikako mi to ne ide uz sinonim demokratije, kao što mi ne ide uz sinonim diktature to što kažete da je postojala od 1990. do 2000. A da vas podsetim, višestranački izbori su bili 1990. godine, 1992. dva puta, 1993, zatim 1996, 1997. i 2000. Možda sam preskočio nešto. Čak i 1992. krajem maja smo imali prve savezne. Osam puta smo izlazili na izbore u diktaturi, za 10 godina. U tih 10 godina zaboravite 1994. i 1995, izdvojite ih kao demokratske godine, jer tada se govorilo da biste odmah ušli u vladu sa Miloševićem, ali je uslov bio da Zoran Đinđić bude predsednik Vlade. Nije bio uslov da se demokratizuje SPS, nego da vam da mesto predsednika Vlade. Postupci Vojislava Šešelja, zbog kojih kažete da sada ispašta, veoma nalikuju, ali su mnogo hrabriji od postupaka Zorana Đinđića. I ja sam Zorana Đinđića preko Drine viđao, i na Palama i svuda. E sad, delegacija SRS je bila u jednoj sporednoj prostoriji, a u glavnoj se jeo pečeni vo, i tamo je bila delegacija Demokratske stranke. I to nađite u knjizi Tomislava Panajotovića, knjiga se zove "Narodni poslanik", opisuje do u detalje kako su se uveče, poslanici koji su tada bili poslanici DS-a, radovali jer im je Đinđić rekao - ceo dan sam bio sa Karadžićem, a Tomislav Nikolić je sedeo sa jednim članom DS-a, Ostojić Velibor, i primio je Karadžić Tomislava Nikolića tek uveče, kada smo mi iz Demokratske stranke otišli za Beograd. Tako da to šta je ko, koliko je ko za svoja dela, kada je rat za odbranu srpstva u pitanju, odgovoran, ostavite da o tome sudi vreme. I još jednu stvar ostavite vremenu, a to je ko zaslužuje da uđe u Aleju velikana. U Aleji velikana, kada bi vas sada neko pitao ko tamo leži, osim naravno Zorana Đinđića, ne znate ko leži, a i kad bi vam pokazao ime i prezime, ne biste znali ko je taj čovek. Vreme učini da li će nekoga zaboraviti, pa čak i ako se nalazi u Aleji velikana. Neki ljudi, koji nisu dospeli u Aleju velikana, nikada neće biti zaboravljeni, a skoro svi iz Aleje, čak čestiti i pošteni, i pravi borci, odavno su zaboravljeni. Tako da to što ste vi svog predsednika odmah svrstali u velikane, to nije merodavan sud za istoriju. To je vaš sud. I nismo rekli ovde da su u istoj poziciji Šešelj i Đinđić, nego da su u istoj poziciji političke stranke, Demokratska stranka i Srpska radikalna stranka, samo što se to kod vas pokazalo pogubno. Vi ste se odmah, kao mačke, porasturali, a ova stranka, bogu hvala, sve jača, sve snažnija, i ne može niko više da je rasturi. Nije tačno da porodica Miloševića ne može da dobije vize, sve do optužbe i izdavanja poternice za Mirom Marković ona je obilazila Miloševića u Hagu. Poternicom ste sprečili da ga obilazi i to nema veze sa vizama. Tamo su dužni, obavezni da daju članovima porodice vize, i to se pitanje uopšte ne postavlja. Poslednja stvar koja me boli, to je neka vaša priča o antimemorandumu. Jedini memorandum koji imate u rukama, to je memorandum SRS o KiM. Ako zaista tvrdite da treba doneti memorandum protiv onoga što smo vam dostavili kao poslaničkoj grupi, onda sa vama više razgovora ni o vlasti ni o opoziciji nema. Protiv tog memoranduma može samo da se napiše nešto što će još bolje da objasni šta mi želimo, ali nijednu od deset tačaka vi nećete moći da pobijete, niti javnim istupanjima predsednika Srbije, vidim da pobija memorandum, a pobijate ga vi pričom o antimemorandumu i zaista me interesuje šta vama smeta u memorandumu SRS o KiM.
Tri replike su sada, prvo gospodin Vučelić, gospođica Kostić, pa gospođa Čomić.
Pošto je pomenuta SPS, moram da kažem gospođi Čomić, pošto njoj repliciram, njoj se obraćam, 5. oktobar nije revolucija, i to niko nije nazvao revolucijom. Ali, u viđenju istorije koje tvrdi da posle svake diktature dolazi revolucija, moguće je da se to zove revolucija. Ko god išta zna teorijski o tome, posle diktatura ne dolaze zakonomerno revolucije, niti nastaju zbog diktatura. Iz tog osobenog viđenja istorije proističe i ta optužba, a siguran sam da je reč o Memorandumu SANU, ako se govori o memorandumu, pa se taj memorandum kvalifikuje malo žešće nego što to radi Džefri Najs, tužilac Haškog tribunala. On nikada nije rekao da je to teorija krvi i tla i odbrane nacionalnih interesa. Govoreno je o velikoj Srbiji. Ovde dobijamo jedan fašistički diskvalifikativ Memoranduma SANU. Moram da podsetim i građane Srbije da su u odbrani ovog memoranduma učestvovali zdušno, pored ostalih, Ljubomir Tadić, predsednik Političkog saveta DS, a ništa manju ulogu u svemu tome, zajedno sa mnom u"Književnim novinama" svojevremeno, i u akademijama, i u diskusijama i publikacijama, nije imao ni Miodrag Perišić, koji je bio potpredsednik DS jedno vreme i visoki funkcioner DS jedno vreme. To vaše viđenje 5. oktobra znači ujedno i brisanje svega onoga što prethodi tvaranju DS, da ne pominjem druga imena intelektualaca koji su osnivači, koji su na ovaj način svrstani u teoretičare krvi i tla i odbrane nacionalnih interesa, niti Memorandum SANU predstavlja antievropski pamflet ili antievropski tekst, nego samo predstavlja jedan od evropskih odgovora na razbijanje Jugoslavije i upozorenje o razbijanju srpskog naroda. Drugo je propaganda i drugo je priča. Prema tome, prazna priča. Dalje, moram da kažem da je ta istorija prepuna tih kalendarskih datuma koji su proglašavani istorijskim. Ima bezbroj datuma zaboravljenih, u zaboravu, koji su proglašavani dve godine kasnije, pet godina kasnije, deset godina kasnije, kao da su istorijski, i danas tih datuma nema ni u jednoj istoriji. Znate, neko je napisao jedanput da su prepuna groblja anonimnih slikara koji su slikali brkove Mona Lize. Znači, neće promeniti Da Vinčijevu Mona Lizu i njenu klasičnu vrednost i neprolaznost to što ćemo neke datume isticati ili crtati bilo šta po tom klasičnom crtežu. Toma Nikolić je već rekao da nije reč o vizama, reč je o poternicama. Da vas podsetim još nešto, tih poternica nije bilo dok je Zoran Đinđić bio živ. Poternice i progona Mire Marković nije bilo dok je Zoran Đinđić bio živ. Tek onda kada ste se vi, pozivajući se na njega, dokopali vlasti, onda ste radikalizovali taj progon i od toga napravili ovo što ste napravili. U vašem viđenju vlasti vi se čudite kako to vlada nije ukinula. Da, kada ste vi vladali, moglo je to lako ukinuti, nametnuti optužnicu, skinuti optužnicu, uhapsiti, vratiti itd. Ova vlada, i zbog toga je mi podržavamo, a nikako ne sedimo u vladi, ne pribegava toj praksi donošenja zaključaka da nekoga sudi, nekoga tera, proganja ili hapsi, nego pokušava da otkloni posledice vaše voluntarističke vlasti. Vi ste zaključkom poslali u Hag, vi ste ljude slali u Hag i pisali optužnice u Beogradu, kao što je to priznala Karla del Ponte u svom obraćanju američkoj javnosti i američkom kongresu, i intervjuu koji je dala našim glasilima. Dakle, to je vaše viđenje pravde. Mi u Vladi ne sedimo i upravo nismo išli preko Vlade, ni trgovinom, ni pokušavali preko ministara, nego pokušavamo da jednom političkom rezolucijom najvišeg zakonodavnog tela izborimo da se otklone posledice jedne naopake politike. Inače, vrlo sam zadovoljan što je DS sinoć glasala za veliki broj amandmana koje je ranije izbacila iz svog zakona o radu, a to su sinoć predložile poslaničke grupe SPS i SRS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, pa narodni poslanik Gordana Čomić. Ovo prvo je replika na izlaganje gospođe Čomić, a ovo drugo je replika na izlaganje gospodina Nikolića.
Dame i gospodo narodni poslanici, iskreno sam se iznenadila kada sam videla da je na dnevnom redu Predlog jedne ovakve rezolucije. Smatram da je ovo pokušaj da se kod dela javnosti izazove amnezija. Podsetimo se okolnosti koje su vezane za 5. oktobar. Porodica Milošević treba da bude vrlo zahvalna Bogu na milosti koju su prema njima imali nosioci petooktobarske revolucije, jer je sve ono što su učinili svom narodu u periodu od 1990. do 2000. godine ukazivalo da će završiti kao porodica Čaušesku. Setimo se ratova u kojima nismo učestvovali i setimo se žrtava koje smo dobijali iz rata u kojem nismo učestvovali. Setimo se piramidalnih štedionica i setimo se stare devizne štednje. Setimo se ubijenih članova SPO, koji su nastradali dok su lepili plakate, setimo se svih nerazjašnjenih ubistava koja su se desila u tih deset godina. Setimo se tri pokušaja atentata na Vuka Draškovića, u kojima su izgubila život četiri člana SPO, iza kojih je ostalo 11 siročića. Setimo se kolega Pantića, kolege Ćuruvije, setimo se i ubistva premijera Zorana Đinđića. No, da se vratim na tekst rezolucije. Rezolucija je opasan presedan i teško kršenje ustavnih principa podele vlasti i jednakosti građana. Podela vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast je osnov svih demokratija savremenog sveta, pa se nadam da bi trebalo da bude osnov i kod nas, ako želimo da budemo deo tog sveta. U takvoj situaciji donošenje predložene rezolucije, kojom se uvode dodatna prava članovima jedne porodice, predstavlja opasan presedan koji bi mogao da ima dalekosežne posledice na pravnu sigurnost, pravnu državu i posebno ugled parlamenta, koji bi je usvojio i narušio ustavna načela jednakosti građana. Skupština, kao najviše zakonodavno telo, ne sme biti mesto koje će odlučivati o nečijoj krivici ili nevinosti. Skupština ne sme i ne može ni pod kojim uslovima, i ni uz kakva opravdanja, preuzeti ulogu suda i sudske vlasti. To bi bio nedopustiv udar na principe i osnove krivičnog, ali i ustavnog prava. Još nešto želim da dodam. Deo porodice Milošević se nalazi na teritoriji Srbije i Crne Gore. To je gospođa Marija Milošević. Nju niko ne progoni. Niko ne progoni porodicu gospodina Šešelja, porodice ostalih haških optuženika. Sin gospodina Šešelja nikada nije oblačio crnu uniformu i niko ga nije jurio motornom testerom. Molim vas, neka svako čuva svoju decu i neka svako odgovara za svoju decu na odgovarajući način.
Narodni poslanik Gordana Čomić, a pre toga, po Poslovniku, gospodin Dačić.
Dame i gospodo, naravno da je povređen Poslovnik, jer narodni poslanici su obavezni, kao što znate, ne samo da govore istinu, nego i da govore ono što uglavnom sami pripreme. Iz ovoga što je gospođa ili gospođica Blagica pročitala, moram da primetim da se krije duh Danice Drašković. U svakom slučaju to njoj ne zameram, to je njena poslanička, politička i parlamentarna obaveza, ali mi ceo dan ovde raspravljamo o nečemu što nije tema današnje rasprave. Tema današnje rasprave je progon porodice bivšeg predsednika Srbije i Jugoslavije. Danas mi možemo suditi o političkim strankama na jedan ili na drugi način. Naravno da mi znamo da ste vi politički protivnici SPS-a, Slobodana Miloševića ili SRS, Vojislava Šešelja i bilo koga drugoga. To je vaše političko pravo da mislite drugačije, to je vaše političko pravo da kažete da je vaša politika pogrešna ili ispravna. Niko nema pravo da izriče unapred presude i ocene o nekima o kojima suđenje još nije ni završeno. Vi znate, kada je sada Božidar Đelić govori o tome kako ne treba izvršna vlast da se meša u sudsku vlast, kada su bili pohapšeni neki ministri bivše DOS-ove vlasti, kao Marija Rašeta, odmah je rečeno da se oni oslobode iz pritvora, da niko nije kriv dok se ne dokaže da je kriv, a za socijaliste i radikale delom, jer nisu bili u tolikoj meri u zatvorima, unapred je bilo predviđeno, ne ona parola "niko nije kriv dok se ne dokaže da je kriv", nego je svako morao da dokazuje na sudu svoju nevinost, umesto da oni koji ga terete dokazuju da je neko kriv. Prvo se objavi presuda, pa se onda posle toga objavi kako nije ni došlo do nekog političkog procesa. Vi govorite o dnevnicima RTS-a. U vreme DOS-ove vlasti socijalisti su mogli da se pojave u dnevnicima samo kada je neko uhapšen. Naravno, ne bih govorio o tome kako svako ocenjuje političku vladavinu, da li je bila demokratija ili diktatura, ali svi moraju da shvate da je vreme pretnji i političkih pritisaka, fizičkih prisiljavanja, prošlost. SPS nema nikakve veze sa bilo kojim zločinom iz prošlosti. SPS nema nikakve veze sa onim što se i danas ovde spočitava nama i predsedniku Srbije, i to želim javno i otvoreno ovde da kažem. S druge strane, mnogi treba da objasne šta su radili u vreme posle 5. oktobra. Da li je to bila demokratija ili diktatura? Da li se ovde glasalo iz Bodruma, iz Soluna, da li su se ovde cepale poslaničke grupe i podmićivali poslanici, da li su hapšeni ljudi na osnovu odluke političkih lidera, da li je Slobodan Milošević odveden iz zatvora i kidnapovan na osnovu naređenja neovlašćenog lica, pomoćnika ili zamenika, ne znam šta je tada bio ministra Batić, gospodin se zvao Vulić. Hoće li neko za to odgovarati, za kršenje Ustava i zakona. Što se toga tiče, želim da zaista ovde ukažem na to da bi trebalo da razgovaramo o suštini ovog problema. Ovo nije politička rasprava. Ako želite političku raspravu i političko nadmetanje, pa nadmetaćemo se. Ovde su spominjani jogi letači. Ako neke stranke nastave ovako da rade, jogi letači će za njih biti politički uzor. Znači, što se nas tiče, SPS-a, još jednom kažem - mi smo se danas okupili ovde na osnovu zahteva 104 poslanika, znači, 82 poslanika SRS i 22 poslanika SPS-a, da raspravljamo o temi na koju imamo pravo. Otkud vama pravo dakažete da predsednik ne sme da zakaže tu sednicu. Predsednik ne zakazuje tu sednicu, zakazuju je poslanici, a predsednik samo određuje vreme kada će sednica biti održana. Vi koji govorite o demokratiji i toleranciji, za vas je demokratija samo kada vam protivnik visi na banderi ili se nalazi u CZ-u, ili ako mu ne možete ni tu ništa, da ode u Hag. Što se toga tiče, dobro je poznato i suđenje će jasno pokazati ko je štitio i te koji su organizovali zločin na Ibarskoj magistrali. Nemojte se iznenaditi da neki novi Beba Popović počne da priča nešto novo. Vi, ti ljudi sa kojima ste se vi družili, oni su vodili politiku u ovoj zemlji, a predsedništvo DOS-a je bilo samo statutarna komisija.
Moram da vas prekinem, žao mi je, nastavak sednice je u ponedeljak, 28. februara u 10,00 sati. Na redu je narodni poslanik Gordana Čomić sa svojom replikom. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Trećeg vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 111 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 94 narodna poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Dušan Mrvoš, Leila Ruždić-Trifunović, Žarko Korać i Dragan Šutanovac. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG REZOLUCIJE O OMOGUĆAVANjU ODBRANE SLOBODANA MILOŠEVIĆA U HAGU, OBUSTAVLjANjEM PROGONA NjEGOVE PORODICE (nastavak) Dajem reč narodnom poslaniku Gordani Čomić, replika na izlaganje narodnog poslanika Tomislava Nikolića.