Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 121 narodni poslanik. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Snežana Lakićević-Stojačić, Slobodan Mihajlović, Aleksandar Vlahović, Dejan Rajčić i Takač Ištvan. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA (nastavak u načelu) Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, po Poslovniku.
Dame i gospodo poslanici, u sinoćnjem delu sednice povređen je član 100. jer se predstavnik SRS na jedan vrlo uvredljiv način obraćao predlagaču. Predlagač je poslanička grupa SPO i na jedan ružan način gospodin Nikolić se obraćao predsedniku SPO. Ovaj zakon je prilika da se srpska država na vrlo jasan način odredi prema događajima iz Drugog svetskog rata. Takođe, ovo je i formalni akt o pomirenju dve Srbije, kojima ni šezdeset godina nije bilo dovoljno da izađu iz rova. Savremeni svet organizuje turistička putovanja u svemir, a mi se još uvek delimo na partizane i četnike. Samo vas molim da ovaj predlog zakona ne bude iskorišćen za još jedno suđenje SPO-u, koji je predlagač. Imali smo dovoljno vremena, svi su imali dovoljno vremena da predlože ovakav jedan zakon i da predlože mir među Srbima. Da je to urađeno devedesetih godina, verujem da ni ishod ratova ne bi bio ovakav kakav je bio. Još jednom vas molim i molim predsedavajućeg da objasni ljudima, kojima to nije jasno, da je predlagač ovog zakona poslanička grupa SPO, sa imenima i prezimenima 13 narodnih poslanika.
Hvala. Replika, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Nikolić je juče govorio veoma razumno, apsolutno racionalno, nikoga ne vređajući. Naprotiv, govoreći o onome što je u Srbiji neophodno da se uradi, a što se u Srbiji nije dogodilo u prethodnih deset, petnaest, pedeset i šezdeset godina. Tomislav Nikolić je juče govorio o potrebi pomirenja u našoj zemlji, a ne iskopavanju daljih i dubljih ratnih sekira. Tomislav Nikolić je govorio o tome, kada se govorio o Ravnogorskom pokretu, ne smeju da vređaju one koji su bili na partizanskoj strani i učestvovali u antifašističkoj borbi, a ne da se kaže u samom obrazloženju Predloga zakona – nisu svi partizani bili društveni talog. Naravno da nisu. Hoćete da kažete da je većina bila društveni talog, kao što se kaže da je većina na ovoj strani bila najbolji deo ovog društva. Hajde da to ne radimo. O tome je govori gospodin Nikolić. Kada već govorite o tome, da li je reč rečena o gospodinu Draškoviću ili ne, mnogo bih više voleo da je kao o društvenom talogu govorio o ustašama i onima koji čine zločine nad našim narodom u Hrvatskoj. Zanimljivo da nije imao takve reči za društveni talog, čak ni sada kada su uhapsili jednog od naših studenata zbog navodnog incidenta na placu Bana Jelačića u Zagrebu. Nije imao takve reči, nego je rekao – bespotrebno izazvan politički incident i bespotrebni politički protest, zato što su ljudi nosili sliku, fotografiju generala Mihajlovića. Zašto? Zato što su neki zabranili čoveku da se sa takvom ličnom tetovažom pojavi da igra utakmicu. To mu nije smetalo. Ne smeta mu to, da jednog trenutka kaže – hoćemo da razgovaramo sa vama, ali da imate u vidu da vi u Beograd dolazite sa ustaškom zastavom ustaške Nezavisne države Hrvatske. Pre tri dana ste u Zadru imali šetnju ustaških falangi u crnim uniformama, sa istom onom zastavom koja se ovde diže kao barjak države Hrvatske. Za tu ustašku zastavu ni reč nije imao da kaže pokude. To je državna zastava. Pod tom zastavom su poklani ljudi u Drugom svetskom ratu. Ovde kao da neki više vole da se govorio o tuči između dva brata u Srbiji, nego o onome što je nama pobijeno više od milion ljudi od strane ustaša u prošlom i u ovom ratu. Na to kao da ne smemo da reagujemo. Njihova ustaška himna se intonira ovde kao zvanična državna himna. Ustaška himna Nezavisne države Hrvatske iz Drugog svetskog rata je danas zvanična himna hrvatske države. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Završavam, gospodine Mihailoviću. Na to ni reči nije imao gospodin Drašković, zato što su to demokratski procesi koji nas vode u Evropu. O tome mi ovde govorimo. Vreme je da se sa ovom pričom u Srbiji završi i da istoričari kažu poslednju reč, ali da jasno znamo šta je interes celokupnog našeg naroda i kako i na koji način da zaštitimo naš narod. O tome je ovde bila reč, a ne o uvredama na račun bilo kog političara ili bilo šta slično. Potpuno sam uveren da su građani Srbije tu diskusiju gospodina Nikolića ne samo razumeli, već u potpunosti pozdravili, ma na kojoj strani da su bili, zato što su videli razuman pristup rešavanju problema u Srbiji i zakopavanju ratnih sekira. Ono što mi moramo da radimo jeste da svakog našeg pojedinca, bilo da su mu potomci, odnosno preci bili na partizanskoj ili na četničkoj strani, zaštitimo od onih koji hoće da ruše našu državu, i da ih zaštitimo i od Vuka Draškovića, i od svih drugih koji o svemu vode računa, sem o državi naših naroda i sem o našem narodu u celini. Hvala vam.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nikola Jovanović.
Jedan sam od predlagača ovog zakona. Mislim da iza nas ne stoji samo SPO, nego milioni žrtava u Drugom svetskom ratu, čije su porodice mnogo trpele. Naš zakon nema cilj da napravi podelu među ljudima, među srpskim narodom. Malo drugačije razmišljam od moje koleginice Blagice i shvatam da gospodin Nikolić, koji je stavio neku primedbu, možda i on nije razumeo, mi nismo protiv partizana i protiv penzija koje dobijaju partizani. Mi smo jednostavno samo za to da i druge žrtve fašističkog terora budu na neki način uvažene, jer to su brojne porodice, brojni građani ove zemlje, jedan od tih potomaka nepravedno optuženih da su domaći izdajnici, da su narodni neprijatelji sam i ja. Mislim da žrtve treba uvažavati, jer ako Nemci kao fašistički okupatori nisu pravili razliku između partizana i četnika, nego su streljali i četnike i partizane, mislim da ne bi ni mi posle 60 godina pravili tu razliku. Zato mislim da diskusija u raspravi ne bi trebalo da ima svađalački ton, morali bi zajednički da prihvatimo ono što je istorijska činjenica, a to je da je Srbija od 1941. godine imala dve antifašističke vojske, jedno su partizani, a drugo su bili četnici. Njihova borba je bila protiv Nemaca. Prema tome, ne bih želeo da mi danas ovde opet pravimo podelu između partizana i četnika, nego mislim da je interes da zajedno svi uđemo u Evropu kao normalan narod. Slovenci su, jednostavno, imali toliko snage da odrede određene penzije za ravnogorce. Uradimo i mi to, jer ovog trenutka nije pitanje materijalne dobiti, ovo je zakon koji ispravlja jednu istorijsku grešku i u pitanju je moralni zakon.
Reč ima narodni poslanik Bogoljub Pejčić, u ime predlagača.
Da se razumemo, ovde sam čuo da se Vuku Draškoviću zamera što nije protestovao u slučaju Gurovića ili što je blago protestovao. Molim vas lepo, gospodin Drašković je ministar inostranih poslova Srbije i Crne Gore. Nije ministar inostranih poslova SPO. Ako je do sada oficijelna politika ove vlade i ove države bila da su ravnogorci fašisti, kako Vuk Drašković može kao ministar inostranih poslova da tu tezu brani pred Hrvatima? Dokle god mi zastupamo tezu da su ravnogorci fašisti, naše Ministarstvo inostranih poslova, a i svi drugi u Vladi ne mogu da zastupaju suprotni stav. Jer da je Vuk Drašković zastupao suprotni stav, svi bi rekli Vuk Drašković vodi privatnu politiku stranke. Hvala.
Replika, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde sam govorio da su svi građani, rekao bih, kada kažem svi, mislim na većinu, odnosno mislim na građane Srbije, jer nikada ne možete da govorite u ime svakog građanina Srbije, ali apsolutna većina građana Srbije su bili nezadovoljni reakcijom države, zato što Hrvatska država već izvesno vreme na svaki način ponižava i državne organe, i građane Srbije i srpski narod u celini. Oni su, ne znam da li ste upoznati, iskoristiću priliku da vam to kažem, Hrvatska država danas sprovodi jednu zločinačku akciju. U pravom smislu reči mislim da je i ministar pravde danas ili jutros tek sa tim upoznat. Hrvatska država, naime, piše, čak i za umrla lica lažna ovlašćenja pojedinim advokatima, koji tobože prodaju imovinu preostalih Srba na teritoriji Republike Hrvatske, obično sa teritorije Republike Srpske Krajine, i na taj način po bagatelnoj ceni, dakle, fiktivnim, lažnim ugovorima otima se imovina Srba koji još žele da se vrate na svoja ognjišta. Dakle, hrvatska država na svaki način ozbiljno nastavlja akciju etničkog čišćenja i uništavanja srpskog naroda sa svoje teritorije. Znam da to nekima nije interesantno, mnogo bi više voleli da se priča i da se hvali njihova krađa i otimačina ovde u Srbiji, to im je, pretpostavljam, zanimljivija tema nego ovo o čemu govorim. U svakom slučaju, mi smo kritikovali gospodina Draškovića, i to činimo i danas, zato što suština njegove spoljne politike se svodi na to: "izvinite, izvinite i izvinite", i svaki put "izvinite" zbog Haškog tribunala. A sada ćemo da izručimo ove naše, za 15 minuta ćemo da ih izručimo, za 10 dana ili 20 dana ćemo da ih izručimo, i ništa više, i nigde više. Oni su zabranili gospodinu Draškoviću, njemu su rekli da je persona non grata, on nije reagovao da ne bi narušavao evropske civilizacijske odnose ili ne znam ni ja šta. Ljudi, oni nam uništavaju narod i mi ovde kada govorimo, mi ovde pričamo o nečemu što je imalo jedan aspekt zapadno od Drine i Dunava i u Drugom svetskom ratu, drugi ovde u Avnojskoj Srbiji. Vi ste imali tamo, odakle je poreklom moj otac, nije bilo ni četnika ni partizana, jer su ustaše sve muške glave pobile odmah u maju 1941. godine. Niko nije stigao da ode ni u partizane ni u četnike. Malo dalje tamo, malo kod Kupresa bilo je četnika, u Šipovu četnika, između je bilo partizana, svi su išli na jednu i drugu stranu da se zaštite od ustaša, da sačuvaju ono malo srpskih glava što je bilo da se sačuva od ustaša na bilo koji način. Mi o tome ne govorimo uopšte, nismo u stanju, ne smemo da prozborimo dve reči o tome, zato što smo u stanju da vodimo ideološke rasprave unutar naše zemlje i nekome je to mnogo važnije, nego da se zemlja i građani naši danas zaštite od pogroma koji se sprovodi protiv našeg naroda. Evo sada sam vam rekao šta Hrvati danas rade. Mi o tome nismo u stanju da govorimo. Mi hoćemo da jasno stavimo do znanja svim građanima Srbije, ljudi, da ovu našu priču, da ovo što su naši sukobi bili, da tu priču završimo, da se isprave istorijske neistine o ravnogorskom pokretu. Tako je, ali da ne idemo protiv onih koji su na partizanskoj strani učestvovali u antifašističkoj borbi, jer nam to ne pada na pamet. To je ono na čemu mi insistiramo. Zato tražimo od državnih organa i od Draškovića da se tako ponaša, ne samo kada treba da kaže, ili izađe neko od vas da kaže, vi ste tu krivi, neki od poslanika, neko od vaših kolega, nego neka to kaže Sanaderu, neka to kaže bilo kome od hrvatskih zvaničnika da ne sme tako da se ponaša. On ne sme da pisne pred njima. Samo čeka i razmišlja da li će neko da ga opauči i da mu kaže, to ti nije evropejski, to ti nije civilizacijski čin. Srbija mora da ima kao država odlučno rukovodstvo, kome će interes građana, naroda našeg biti u prvom planu, ne lični interes, ne partijski interes. Ako to budemo uspeli u jednom trenutku, onda smo napravili veliku stvar za našu zemlju. Ako to ne uspemo, onda ćemo i dalje da propadamo i čini mi se da tom propadanju neće biti kraja.
Narodni poslanik Zoran Anđelković, po Poslovniku.
Poštovani poslanici, po članu 100. mi moramo ovde da iznosimo istinu. Nije tačno da je ovde na dnevnom redu da neko hoće da proglasi ravnogorce fašistima, nego saradnicima fašističke Nemačke. To nije isto i za to postoje jasni dokumenti. Prema tome, molim da se iznose tačni podaci. Naravno, razumem SPO, on je nastao na četničkom pokretu. Doduše, ne razumem DS, koja je podržala da se stavi ovo na dnevni red, a naročito ne razumem ljude koji pripadaju bošnjačkom narodu ili muslimanskom, kako hoćete, koji su juče glasali da se to stavi na dnevni red, iz DS. Mogu da razumem i to da je DS glasala da se stavi ovo na dnevni red, jer se uplašila da ne padne Vlada, pošto je SPO pretio da ako ovo ne dođe na dnevni red može da padne Vlada. Pošto je njima teško da Vlada padne, jer se toga plaše, samo pričaju deklarativno, oni su juče pokupili sve što su mogli iz Srbije od poslanika, da ovo dođe na dnevni red i da izglasaju, da slučajno Vlada ne padne, jer je DS više u vlasti nego DSS. To je tačno. Imaju više ljudi u javnim preduzećima i ministarstvima nego što ima DSS. Druga neistina, molim da se ispravi ovde odmah na startu – nije tačno da su Hrvatska i Slovenija izjednačile domobrane i sve ove druge i proglasile ih antifašistima. To nije istina. Tačno je da su im dali neka socijalna prava, ali nisu ih izjednačavali sa NO pokretom i nisu ih proglašavali antifašistima. Ovde je suština u tome. Tačno je da svet ide u svemir, ali je isto tako tačno da svet ne menja one koji su sarađivali sa fašistima, da ih proglašava antifašistima. To nigde u svetu nema. Molim, kada se usvaja ovaj zakon i one koji ga usvajaju, da te dve stvari ne izjednačavaju, jer to je prekrajanje istorije.
Gospodin Vučić, pa gospodin Jovanović.
Samo ću kratko na kontu ovoga o čemu je govorio gospodin Anđelković. Dakle, samo na jedan deo njegovog izlaganja, delom se slažem. Legitimno je pravo i razumem to što je gospodin Anđelković rekao na ovakav način, ideološki razlog je takav i takav, ali nemojte da izjednačavamo Ravnogorski pokret u Srbiji sa ustašama u Hrvatskoj. Taj ko to proba da napravi, taj je napravio najveći zločin. Ustaše su ubijale ljude samo zato što su druge nacije, ubijali su Srbe, ubili preko 700 hiljada. Pripadnici Ravnogorskog pokreta, osim u odbrani, kao i partizani, kao i obični ljudi, meštani, seljani, Srbi, ubili su nekoliko desetina Hrvata ili stotina Hrvata braneći svoja sela, svoja ognjišta, svoje porodice. Oni nama danas hoće da kažu da je to isto. Kod njih je sve isto, kod njih su ustaše vlast, kod njih se ustaše u crnim uniformama šetaju na najslobodniji način i svi ih podržavaju. Kod njih su ustaški pokliči zvanična politika. Kod njih u centru Zagreba imate spomen-ploče i Kvaterniku, i Stepincu i svima drugima. To ne sme da bude izjednačavanje sa onim što je tobož ovde. Nemojte da smetnete s uma da su oni zvanično učestvovali u Hitlerovoj fašističkoj koaliciji, bili najveći zlikovci Hitlerove fašističke koalicije. Niko takve i tolike zločine nije počinio kao hrvatske ustaše, niko nigde u Evropi. Nemci nad Jevrejima, Turci nad Jermenima i ustaše nad Srbima. To je treći genocid počinjen u istoriji čovečanstva. Sada neko hoće, ne mislim da je to hteo gospodin Anđelković, ali mora da se izbegne svaka vrsta pokušaja pravljenja paralele i moramo da stavimo jasno do znanja da to nije isto, inače će sve da liči na Bulajićeve filmove. Stvari da stavimo jasno na čistac, da to bude potpuno za svakog građanina Srbije prepoznatljivo i prihvatljivo, da se zna ko je činio najveća zlodela, da se zna ko su bili najgori fašistički zlikovci u Drugom svetskom ratu, ako hoćete i posle Drugog svetskog rata. Nije Maspok uspeo i nije prošao zato što je to bila organizacija šačice emigranata i ljudi iz, kako oni kažu, domovine. Ne, najveći deo njihovog naroda je bio za to. Ne kažem svi, ali najveći deo njihovog naroda je bio za to. Nemojte da imamo iluzija o tome. To bi nam se opet ponovilo. Istina je, naravno da je istina i mi to moramo da sprečimo jednom zauvek i da to stavimo do znanja svima da tu nije reč o istoj stvari. Ovde su i jedni i drugi počinjali kao antifašistički pokreti, a tamo nikada nisu bili antifašistički pokreti, nego kao jedna od najpoštovanijih članica Hitlerove koalicije. Drugo je šta je zlikovac Broz radio posle Drugog svetskog rata dajući ustašama da dolaze ovde i da igraju fudbal u Partizanu, da budu najbolji golgeteri u našim klubovima, da budu najpoštovanije ličnosti i da nikada ne idu u zatvor, a pobili su ne znam koliko ljudi itd. (Predsedavajući: Vreme.) Od Marka Valoka, pa do ne znam ni ja kojeg ustaše i domobrana. Da ne pričam o drugim stvarima. To je ono o čemu mi moramo danas ovde da govorimo i da zaštitimo i građane Srbije i naš narod koji je toliko propatio i koji toliko žrtava ima sa obe strane Drine, a da ne govorim o Jasenovcu kao najvećem stratištu srpskog naroda. Samo toliko sam imao. Mi iz SRS smo samo hteli ove i ovakve dileme da razrešimo. Naš stav vam je poznat. Za zakon i za pomirenje jesmo. Nećemo da učestvujemo u daljim podelama, ne želimo da učestvujemo u bilo kakvim raspravama koje će da svađaju i razjedinjuju naš narod.
Narodni poslanik Nikola Jovanović. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, dame i gospodo poslanici, replika nije gospodinu Vučiću, nego gospodinu Anđelkoviću. Pošto je gospodin Anđelković rekao da je vrlo važna istina, mislim da je istina najvažnija. Parlament je tu da donosi odluke u prilog istini. Gospodin Anđelković je rekao da je interes i da se ne priča da su ravnogorci fašistička organizacija, nego da su saradnici okupatora. Zarad istine, a podeliću vam posle dokument koji jasno govori o istini, na dan 19.06.1943. godine, kod Suvoja Radojkovića izvršen je prepad na jedan odred nemačke policije i tom prilikom ubijeno osam i ranjeno sedam ljudi. U smislu saopštenja komandujućeg generala i zapovednika u Srbiji, streljano je, radi odmazde, na Vidovdan, 575 pristalica Draže Mihailovića i komunista, od kojih 324 u Kruševcu. Između ostalih, streljani su: Radovanović Ivan, bez zanimanja, rođen 1924. godine, vođa bande Draže Mihailovića; Ognjenović Rade, zemljoradnik iz Trstenika, vođa bande Draže Mihailovića; Petrović Petar, Đurić Miloje i Mikić Milorad isto, iz Trstenika, članovi bande Draže Mihailovića; Dimitrijević Aleksandar, pekar, član partizanske bande; Živić Mihailo, vazduhoplovni kapetan, član partizanske bande; Savić Vladimir, posle rata prozvan Jan, član partizanske bande; Prelević Vukosav, član partizanske bande. Nemci, u to vreme, na Vidovdan, nisu pravili razliku između četnika i partizana. Za njih su bili i jedni i drugi, praktično, borci protiv fašizma. Šta biva posle rata? Ovih pet su narodni neprijatelji, a ova druga petorica su narodni heroji. U Kruševcu postoji ulica Živić Mihaila, postoji škola "Savić Vladimir – Jan", a porodice ovih streljanih četnika su narodni neprijatelji. Te porodice su mnogo propatile, oduzeta im je imovina na osnovu konfiskacije. Za nekoliko dana, možda i meseci imaćemo zakon o restituciji. Kako vratiti imovinu ljudima kojima je, na osnovu tog zakona o narodnim neprijateljima, oduzeta sva imovina, a oni su streljani od Nemaca? Prema tome, zarad istine, imate dokumenat i na srpskom i na nemačkom, koji je jasno objavila nemačka komanda i izlepljen je bio ceo Kruševac.
Replika, narodni poslanik Zoran Anđelković. Izvolite.
Ne znam kako je gospodin Vučić izvukao iz onoga što sam govorio da sam pokušao na bilo koji način… povodom ove diskusije javio sam se za repliku, pa, prema tome, zloupotrebio si Poslovnik, ako si se javio povodom moje diskusije za repliku, a onda pokušao da iz toga izvučeš da sam uporedio ustaše i četnike. Prvo, nisam pominjao ustaše, nego domobrane. Drugo, precizan sam da znači čak i Hrvatska, a koja se ovde u obrazloženju pominje i u diskusiji, ni Hrvatska, ni Slovenija nije domobrane izjednačila sa antifašistima, a to je velika razlika, već im je dala socijalna prava. O zlodelima ustaša sve je rečeno, možemo još da dodajemo, dovoljno je Jasenovac. Svako onaj ko ima pravo i ko sebe smatra da je bio antifašista, podržavam da ima pravo i da ima status antifašiste. Onaj ko je sarađivao, a ne možete reći da značajan deo četničkog pokreta nije sarađivao sa fašističkom Nemačkom i da nije učestvovao u likvidaciji Srba, da se kao četnički pokret izjednačuje sa antifašistima, jer je to nedozvoljivo. To je prekrajanje istorije. O tome je reč. To će jedina zemlja biti u Evropi koja je uspela da to učini, tu su istorijski dokumenti ne Srbije, ne komunista, nego istorijski dokumenti u svim centrima, a ako hoćete i u Vašingtonu i Londonu, gde hoćete. A u krajnjem slučaju, i kralj se odrekao Draže Mihailovića, to je potpuno jasno.
Reč ima narodni poslanik Bogoljub Pejčić, izvolite, u ime predlagača.
Baki, Baki, voleo bih da Baki objasni oko te kolaboracije malo detaljnije, a pitao bih ga ko je 1943. godine, na čelu sa Milovanom Đilasom, bio u Zagrebu na dogovoru sa nemačkom komandom i sa Pavelićem, kada je u pratnji bio i Vladimir Velebit, ko je tada bio u Zagrebu, te 1943. godine. O čemu su se dogovorili. To možete naći i u knjizi Veselina Đuretića. Dakle, dogovorili su se, ako se slučajno saveznici budu iskrcali blizu Jadrana ili na jadranskoj obali, onda će partizani zajedno sa Nemcima i ustašama braniti jadransku obalu. Na to su četnici odgovorili, ako se budu saveznici iskrcali na Jadranu, onda će četnici omogućiti saveznicima prolaz, a boriće se i protiv partizana i protiv ustaša i Nemaca. To je, gospodine Baki, istorijski dokument i to je fakt, pa bih vas molio da ga demantujete.
Izvolite.
Samo dve rečenice. Britanske vojne misije koje su pristizale od 1941. godine u četničke komandne jedinice su iste maja 1944. godine napustile, jer su se uverili da se četnici ne bore na strani saveznika, već kolaboriraju sa nemačkim okupacionim vlastima i trupama i sklapaju sa njima ugovore o nenapadanju, naoružanju i materijalnoj pomoći. Tu odluku je doneo šef britanske vojne misije general Armstrong. Američke vojne misije koje su kompletno stizale od septembra 1943. godine, takođe su napustile štab Draže Mihailović, tj. simpatizera Draže. Američki pukovnik Met Dauer po nalogu svoje vlade krajem 1944. godine dolazi i iz istih razloga odlučuje da napusti taj štab. Prema tome, to su svetski dokumenti, nisu dokumenti komunista i nekih naših arhiva.
Gospodin Pejčić, izvolite, u ime predlagača.
Gospodin Baki je zaboravio dase taj datum koji pominje poklapa sa datumom Teheranske konferencije, kada su Čerčil, Staljin i Ruzvelt odlučili da otpišu pokret đenerala Draže Mihailovića. Upravo se to poklapa sa istim danom istog meseca i iste godine. Neka malo Baki pročita razgovore, stenograme sa Krimske konferencije, kada su saveznici odlučili da podele interesne sfere i da Srbija bude komunistička. Tada je Armstrong to rekao što je rekao.
Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, po Poslovniku, izvolite.
Dame i gospodo, povređen je član 100. Gospodin Anđelković je optužio predlagača da promoviše fašizam i da mu odgovori, naravno, na dva pitanja. Pitao je zašto DS podržava Predlog ovog zakona. Zato što su dva strica predsednika DS, gospodina Borisa Tadića, ubili partizani 1942. godine u Crnoj Gori. Takođe, želim da odgovorim zašto, a pošto su ovo činjenice koje verovatno mnogi ne znaju. Znači, zašto muslimani podržavaju Predlog ovog našeg zakona. Evo šta je 1943. godine zapisao Mustafa Mualić, muslimanski prvak iz Livna: "Mogu vam reći da mi muslimani nismo imali boljeg i sigurnijeg zaštitnika od generala Draže Mihailovića. Muslimansko pitanje, ovaj naš prijatelj i zaštitnik, ne postavlja na osnovi političko-partijskog posmatranja, nego ga postavlja samo na nacionalnu osnovu i kao takvo i želi ga rješavati, bez postavljanja uslova da nosimo naziv ma kakvog cveća, ma kakve srčike i ma kakve kičme. Ono što čiča Draža reče, ono što obeća, na šta se obaveže i kako zaključi, ono mora da se ispuni, pa makar i mrtvom glavom. U ovog čoveka riječ je skuplja i čast je viša od života". Ono što gospodin Anđelković zaboravlja da kaže, a to je da je posle oktobra 1944. godine najveće stratište bilo Beograd, Čačak, Šabac, Leskovac i Pirot i da su oslobodioci, bez milosti, kao vlast, dakle, kao država, ubili preko 100.000 ljudi. Takođe, zaboravlja da kaže da je 29. decembra 1945. godine održan Politbiro CK KPJ, na kome je Tito naredio Đilasu i Rankoviću da obustave ubijanje u Srbiji, jer se u Srbiji više niko ne plaši smrti. To je istina i to je fakat, i sve drugo je stvar proizvoljnih interpretacija.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković, replika. Izvolite.
Obećavam da više neću da odgovaram, čak i kada me pitaju, jer postoji vreme za raspravu, ali nisam shvatio Blagicu zašto je advokat DS-a. Ima DS članove i neka izađu i lepo će da objasne, duga je rasprava, objasniće zašto su podržali da ovo dođe na dnevni red, zašto su juče jurili poslanike po Srbiji i da moraju po svaku cenu da dođu juče, da bi se obezbedio kvorum i da bi ovo došlo na dnevni red. To je njihova stvar. To pripada političkoj partiji koja pripada Socijalističkoj internacionali, to je lepo i to razumem. To je njihova stvar. Neka oni odluče, Blagica ne mora da bude advokat, sem ako nije ovlašćena. Neka oni to reše, Tadić i Vuk Drašković, to je njihova stvar. Prva stvar je, osuđujem svako ubistvo, bez obzira od koga dolazilo, da li dolazilo od partizana ili od četnika. Bez obzira ko je koga ubio na pravdi boga, što bi naš narod rekao, osuđujem ta ubistva. Nikako ne želim nijedno ubistvo da legalizujem. Uostalom, nije ovde reč o tome da pokušavam na bilo koji način da ceo četnički pokret i sve ljude koji su pripadali četničkom pokretu osudim. Zato sam rekao svako onaj ko se oseća, bez obzira gde pripada, da je učestvovao u antifašističkoj borbi, treba da dobije taj status, ali ne po odluci da neko što je pripadao Ravnogorskom pokretu treba da bude antifašista. To nije moguće jer to nije istina. Uostalom, moj kraj nije bio partizanski. Bio je Juhor, tamo su bili četnici i znam šta su radili. Nije bilo partizana tako da nije bilo tog sukoba, nije reč o tome. Moj deda je bio faktički pripadnik te kraljeve vojske, nije bio pripadnik Titove vojske. Znači, nije ni to sporno, ali ovde nije reč o ličnim odnosima. Ovde je reč o faktima, reč je o tome da je kralj Petar drugi naredio da se četničke jedinice stave pod komandu, što su mogli da učine i neki korpusi, što su i učinili. Oni koji to nisu učinili ne mogu da budu antifašisti. To je suština.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Stevanović, šef poslaničke grupe SPO-NS.
Dame i gospodo narodni poslanici, gotovo da nisam razumeo gospodina Anđelkovića, ali to nema veze. Problem je u nama. Vrlo pažljivo sam slušao gospodina Nikolića juče, razumeo sam ga, ali me je dirnulo malo i drago mi je što je tako kada je rekao da je možda najveća tačka u našoj istoriji četnički pokret. Idem sada sa Skupštine Stalne konferencije gradova i opština. Zašto vam to kažem? Zato što sam srećan jer je pored mene sedela Maja Gojković. Ako ste me razumeli dobro je da ste me razumeli. Dakle, predstavnik Srpske radikalne stranke i gradonačelnik Novog Sada, a ja srećan, sa velikom željom da sarađujemo i sa velikom željom da nestane ova tenzija koju je neko želeo da ponovo vrati u ovu salu. Zar, gospodo moja, fakti nisu važni? Kako reče jedan demokrata malopre, i jedni i drugi su bili u šumi i jedni i drugi su pucali na Nemce. Da kažem vama drugima koji ste za fakta, a mi to jesmo, mi smo se rodili posle tih vremena: gospodo moja, šta je to zapad rekao najzad za Dražu Mihailovića, za četnike? Kome to digoše spomenik? Koga to proslavljaše? Ko to beše prvi čovek na okupiranom delu Evrope koji je digao glas protiv Nemaca? Dakle, dajte malo da pomirimo te strasti i dajte malo da ovaj zakon ima smisla, da dobije smisao. Nemojmo da ga pravimo tako što ga sada prilagođavamo prema nekom drugom saveznom, jer je taj kao važeći pa sada zbog njega moramo da stavimo jedan amandman u kome se, između ostalog, kaže da se ovi nisu isto borili kao ovi drugi, nego oni 85%. Dakle, shvatio sam odlično nameru zašto, pravo i ostalo. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo nije arena, 1941. i 1945. su prošle. U grobovima su skoro i jedni i drugi, svi. Red je zbog nas, zbog istorije, zbog onoga što svi znamo da se stvari dovedu na svoje i nema smisla da skupljamo na ovaj način političke poene. Mi nemamo šta više da vam kažemo. Samo kažemo da postoji istorija. Nemojmo mi da je pišemo iz stranačkog ugla. Postoji istorija koja je napisana. Postoje fakta. Dajmo zbog toga, zbog onih koji su uglavnom u grobovima da ove stvari promenimo. Nemojmo jedni drugima da govorimo ovako. Sve vas molim da završimo diskusiju, da glasamo o zakonu i da ispravimo ovu veliku, veliku nepravdu.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić.
Dame i gospodo poslanici, posle ovog dugog niza replika dozvolite da iznesem ono što misli poslanička grupa SPS o ovom pitanju. Ne bih ulazio u rasprave unutar četničke koalicije, to je vaša stvar. Što se nas tiče, SPS smatra da Vlada Republike Srbije u ovom slučaju nije postupila korektno. Vlada Republike Srbije je bila dužna da da mišljenje o ovom predlogu zakona. Vlada Republike Srbije to mišljenje nije dala. Ministarstvo nadležno za ove poslove dalo je negativno mišljenje o ovom zakonu. Zašto se ta istina sakriva od javnosti? Vlada Republike Srbije treba da preuzme odgovornost na sebe i da kaže da podržava ovaj zakon ili ne. Što se nas tiče, moram da kažem da će ovakvo glasanje poslanika vladajuće koalicije izazvati određene reperkusije na naš odnos prema tim strankama. Što se tiče istorijskog pomirenja, istorijsko pomirenje, što se tiče Socijalističke partije Srbije, obavljeno je onog dana kada je Socijalistička partija Srbije glasala za Dražinog unuka, ovde prisutnog gospodina Vojislava Mihailovića, da bude gradonačelnik Beograda. Mi smo glasali za njega da bi bio smenjen Zoran Đinđić. Takođe, istorijsko pomirenje je i to što je ovlašćeni predstavnik predlagača Bogoljub Pejčić u veoma korektnim odnosima sa nama poslanicima Socijalističke partije Srbije i na nekim poslovima smo zajedno radili. Istorijsko pomirenje je što SPS podržava Vladu u kojoj se nalazi SPO. Istorijsko pomirenje je i to što je Vuk Drašković bio potpredsednik Savezne vlade u vreme vladavine Slobodana Miloševića. Istorijsko pomirenje je, naravno, i to što smo mi više branili Milana Gurovića zbog njegove tetovaže na kojoj je lik Draže Mihailovića od samog Srpskog pokreta obnove i Vuka Draškovića. To je istorijsko pomirenje i mi jesmo za istorijsko pomirenje, ali nismo za krivotvorenje istorije. Zato smatramo da ovo nije ideološko pitanje. Ako ovde neko misli da se ovde raspravlja o komunistima i četnicima, ako ovde neko misli da se raspravlja o levičarima i desničarima, mislim da je našao pogrešnu temu. Ovde je suštinski važno sledeće pitanje, svako ko se borio protiv fašizma, svako ko se borio protiv okupatora ima pravo da bude i po svom statusu antifašista i onaj kome su priznata prava na osnovu borbe protiv okupatora. Ovde je osnovno pitanje da li su to baš svi oni koji su ovde navedeni u ovom zakonu? Da li se nalaze tu i oni koji su sarađivali sa Nemcima i Italijanima? Šta ćemo sa Nedićem? Šta ćemo sa Milanom Nedićem, koga su prozvali srpskom majkom, čije su jedinice u jesen 1944. godine ušle u Ravnogorski pokret, u vojsku Draže Mihailovića. Da li će i njegovi pripadnici da imaju prava na osnovu ovog zakona? Šta ćemo sa Kostom Pećancem i Đurišićem, koji je dobio gvozdeni krst od nemačke vojske? Što se naš stiče ovo je kontinuitet onoga što je krenulo početkom 1990. godina, u jednom nihilizmu prema svemu onome što je bilo komunističko. Rušenje bista narodnih heroja, ljudi koji su dali živote za ovu zemlju, skrnavljenje grobova, spomenika, promena imena ulica. U Beogradu ste promenili imena svih ulica koja nose ime nekog narodnog heroja ili nekog partizana. Promenili ste čak nazive ulica koje nose imena čak i ruskih generala i maršala. Nisu Amerikanci i Englezi oslobodili Beograd. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Jesu ga bombardovali.) Jesu ga bombardovali, ali ga nisu oslobodili. Bombardovali su ga više puta, nažalost i 1999, kao i četrdesetih godina. Što se toga tiče, ova rasprava jeste opterećena i politikantstvom i ponovnim raspaljivanjem sukoba iz prošlosti. Molim svakoga od nas da razmisli koliko ćemo ljudi iz naših porodica povrediti ovom raspravom i glasanjem, koliko su i naše porodice raspolućene po ovom pitanju i vređamo ih mi danas? Jedna od tih porodica svakako je porodica Draže Mihailovića, čiji unuk sada predsedava ovom sednicom i ja mu se izvinjavam ukoliko u svim ovim raspravama može imati nečega što vređa uspomenu na njegove pretke. Ali, i njegova porodica je bila raspolućena u odnosu prema četničkom i partizanskom pokretu, jer su deca Draže Mihailovića bila na drugoj strani u odnosu na svog oca. Zato ću govoriti samo u citatima i istorijskim činjenicama, neću govoriti o podacima, o saradnji sa Nemcima i Italijanima, neću govoriti o zločinima, ali ću govoriti o istorijskim činjenicama. Pre nekoliko dana 2004. godine Arhiv Srbije je izdao knjigu, koja se odnosi na skup zapisnika sa sednice kraljeve vlade, emigrantske vlade, koja je zasedala u Kairu i Londonu. Citiraću samo nešto. U predgovoru ove knjige, koja je objavljena 2004. godine, ne 1945, ne 1955. ili 1985. ili 1991, nego 2004. godine, stoji: decembra 1942. zvaničnici Velike Britanije su prvi put predstavnicima Jugoslovenske izbegličke vlade saopštili činjenice o saradnji pojedinih komandanata Dragoljuba Mihailovića sa okupatorom. Strategija, u okviru koje se izbegavala borba sa okupatorom i čekalo približavanje velikih evropskih frontova jugoslovenskom prostoru, težilo biološkoj zaštiti Srba i računalo sa beskompromisnim razračunavanjem sa ideološkim protivnicima, pokazala se pogrešnom. Neposredno nakon toga, 11. maja 1943. godine, Vlada Velike Britanije uputila je Dragoljubu Mihailoviću svojevrsni ultimatum, koji je svaku dalju pomoć uslovljavao otporom osovini, saradnji sa britanskim trupama na srednjem Istoku, izbegavanjem sukoba sa drugim nosiocima otpora. Takođe, kao što je ovde već rečeno, Ruzvelt, Staljin i Čerčil su se na konferenciji u Teheranu, kao vođe antihitlerovske koalicije, novembra 1943. godine, saglasili da se jugoslovenskim partizanima maksimalno pomogne u namirnicama i opremi, kao i akcijama komandosa. Vinston Čerčil u svom pismu ministru spoljnih poslova, krajem 1943. godine, otvoreno je ukazao na kolaboraciju četnika sa okupatorom. Citiram: "Rekao bih da smo se u Kairu složili da savetujemo kralju da ukloni Mihailovića pre isteka ove godine". Sve Dikinove i Maklinove izjave i svi primljeni izveštaji potvrđuju da je aktivno sarađivao sa Nemcima. U avgustu 1944. godine Čerčil je u Britanskom parlamentu izjavio - razlog zašto smo prestali pomagati Dražu Mihailovića i njegove četnike je jednostavan. On se nije borio protiv Hitlera. Odlučno smo na strani Tita zbog njegove velike i hrabre borbe protiv nemačke armije. Vinston Čerčil, ne jugoslovenski komunisti. Takođe, Čerčil u svojim memoarima kaže - među narodima ne postoji ljubav, postoje samo interesi. Naš interes je bio da se za vreme rata na teritoriji Jugoslavije Nemci ubijaju u što većem broju i Draža Mihailović je to izbegavao, jer je imao neku svoju računicu, pa smo od 1943. godine počeli da pomažemo Tita. Frenklin Ruzvelt, predsednik SAD, 1944. godine takođe je izjavio - Titova odluka da se bori protiv nacista prekretnica je u istoriji Drugog svetskog rata. Zanimljivo je šta kaže Benito Musolini u svom pismu od 27. februara 1943. godine Ribentropu. Benito Musolini kaže - Italijanska, ni Nemačka armija nisu u stanju više da rasteraju partizansku gerilu, za to su potrebni borci koji su rođeni u ustaničkim oblastima, a to su četnici i koji pripadaju istom plemenu, kao i ustanici partizani. Osam hiljada četnika znače za Nemačku, italijansku stvar sada trenutno više nego dve do tri divizije. Takođe, kao što sam rekao, evo zapisnik sa sednice Vlade, održane 18. i 19. maja 1944. godine, predsedavao je predsednik Vlade Božidar Purić; predsednik Vlade kaže - njegovo veličanstvo Kralj bio je danas pozvan od predsednika britanske vlade Čerčila, koji je od njega i ovoga puta, kao i nekoliko puta ranije, zahtevao da promeni vladu i da iz vlade izostavi ministra vojske generala Mihailovića. Kao što sam rekao, na zahtev britanske vlade, Petar Drugi Karađorđević, jugoslovenski kralj, u svom govoru koji je objavljen preko Radio Londona, izjavio je sledeće: "Kada je dan naše slobode u punom svanuću, pozivam sve Srbe, Hrvate i Slovence da se ujedine i pristupe narodnooslobodilačkoj vojsci pod maršalom Titom. Sa mojim punim znanjem i odobrenjem Kraljevska vlada dr Ivana Šubašića zaključila je važne i korisne sporazume sa tom našom narodnom vojskom, koja je jednoglasno priznata, pomagana i podržavana od naših velikih saveznika. Svi oni koji se oslanjaju na neprijatelja, protiv interesa svog vlastitog naroda i njegovih budućnosti i koji se ne budu odazvali ovom pozivu neće uspeti da se oslobode izdajničkog žiga ni pred narodom, ni pred istorijom. Ovom mojom porukom vama odlučno osuđujem zloupotrebu imena kralja i autoriteta krune kojom se pokušalo pravdati saradnja sa neprijateljem i izazvati razdor među borbenim narodom u najtežim časovima njegove istorije, koristeći time samo neprijatelju". Kralj Petar Drugi Karađorđević. Takođe, kao što znate, Jugoslovenska vlada u izbeglištvu je preduzela mere protiv onih koji su ostali na strani Dragoljuba Mihailovića. Takođe, Kralj povodom oslobođenja Beograda kaže - Živela Narodnooslobodilačka vojska i junačka Crvena armija. Pozdravljam oslobođeni Beograd ispunjen najdubljom zahvalnošću prema Narodnooslobodilačkoj vojsci i maršalu Titu i tako dalje, Radio London. I na kraju, sve što sam rekao nisam rekao ništa što sam izmislio. Pročitao sam istorijske dokumente, ali dozvolite na kraju, Vuk Drašković nije formalno predlagač ovog zakona, ali je on predsednik stranke koja je predlagač ovog zakona. Mislim da bi veoma bilo dobro i upotrebiću i njegove reči u prilog argumentaciji koju danas iznosim. Vuk Drašković je 23. avgusta 1974. godine u “Politici Ekspres” u nekoliko nastavaka objavio feljton pod naslovom "Poslednja četnička zavera". Pročitaću vam nekoliko delova tog feljtona. Ekspres danas 23. 8. 1974. godine počinje objavljivanje feljtona Vuka Draškovića "Poslednja četnička zavera". Radnja počinje krajem 1944. godine, kada u Srbiju dolazi novi šef Američke misije, sa zadatkom da od Dražine vojske, koja je sarađivala sa okupatorima, pokuša da napravi navodne neprijatelje fašista. Od kraja avgusta 1944. godine četnička vrhovna komanda je najsvečanije dočekala jedan saveznički avion, odnosno putnika koji je doleteo. Bio je to američki pukovnik Mekdauel. Draža Mihailović se mnogo obradovao dolasku novog šefa vojne misije, kada ga je zvanično London odbaci kao kolaboracionistu. Znao je da je pukovnik jedan odnajjačih neprijatelja Titove vojske i jedan od najrevnosnijih antikomunista na Zapadu. Shvatio je- kako piše Vuk Drašković – američki pukovnik i to da ceo svet zna, u Jugoslaviji Titovi partizani vode divovsku borbu sa fašistima. Taj fakat pred kraj 1944. godine odveć je glupo bilo negirati. Valjalo je dokazati nešto drugo, da se i četnici bore protiv okupatora. Ali zaboga, kako to dokazati – piše Vuk Drašković. Mekdauel se, mnogo razmišljajući, ljutio na Mihailovića. Zar nije mogao tek reda radi, da makar jednom, ali samo da se to čuje i sazna u svetu, napadne Nemce – piše Vuk Drašković. Zar nije mogao u nekoj zgodnoj prilici da zarobi pet, deset, nije trebalo više, Hitlerovih vojnika, pa da fotografije zarobljenika pošalje svetskoj štampi, da se činjenično dokaže, kako on general Mihailović i njegovi četnici, vode oslobodilačku borbu. Zar makar i toliko nije mogao – piše Vuk Drašković. Piše Vuk Drašković – dok je Tito vodi boj za oslobođenje Beograda i cele zemlje, četnički komandant je planirao oslobođenje bilo kog mesta u Hercegovini ili na primorju. Njemu je bio nužan falsifikovani dokaz da se on borio i ništa više. Citiraću samo još nekoliko rečenica. Ni tada, kada mu je govoreno da se radi o sad ili nikad, nije želeo da makar jedan metak opali na svoje gospodare. Kad bi se po tome cenilo ljudsko dostojanstvo, Draža Mihailović bi odista zaslužio epitet dostojanstvenog sluge – piše Vuk Drašković. Dalje nastavlja – on je međutim pokazao i sve dostojanstvo svoje izdaje, odveć ogrezao u zločinima prema narodu u kome je ponikao. On objektivno i nije, makar formalno i makar na kraju, mogao da digne ruku na fašiste, najvećeg neprijatelja. Dozvolite mi da ne širim dalje ovu temu. Samo da navedem još jedan naslov Vuka Draškovića iz tog čuvenog feljtona. U amandmanima ćemo citirati još delova tog feljtona. Danas je rasprava o tome da je četnički pokret Draže Mihailovića antifašistički, ili nije. Vuk Drašković 1974. godine piše – pakleni plan čičine vojske da se predstave kao antifašisti. Izražavam puno poštovanje za dosledne, kako je rekao Henrik Ibzen – budi ono što jesi, ali budi to do kraja. Ali, Vuk Drašković je pokazao da on nije najbolji predlagač za ovo što danas predlažemo. S druge strane, Vuk Drašković hoće sadašnje borce za slobodu da pošalje u Hag. Takođe, dobro je poznato da o ovom zakonu će pozitivno danas govoriti i mnogi koji su od 1945. godine pa sve do devedesetih godina bile razne komitetlije, komesari, bivši komunisti, kumrovački đaci. Za ovaj zakon će možda glasati i deca komunista, narodnih heroja itd. Ne iznenađuje me što za to glasaju neke druge desničarske stranke, DS i članice Socijalističke internacionale. DS je juče dala kvorum da se počne rasprava o ovom glasanju. Oni su levičari. Jedna stvar, pokazuje se ne samo da nisu levičari, ali takođe s druge strane, pokazuje se i da to dobro oni znaju, da je Zoran Đinđić živ, DS nikad ne bi glasala za ovaj zakon. Kralj se odrekao svoje zaklete vojske. Vi danas hoćete i kralja i Dražu. Možda očekujem da ova četnička koalicija uskoro predloži i restauraciju monarhije. Što se toga tiče, veoma smo nezadovoljni što je ovaj zakon na dnevnom redu, ali smo i veoma zadovoljni jer će se videti jasna podela u Srbiji na levicu i na desnicu. Na izborima se svi udvaraju borcima, iako u Srbiji nije takav odnos u biračkom telu, u ovom parlamentu je u većini desnica koja proizilazi iz četničke tradicije, i DSS, i radikali, i SPO, i DS i NS –i delimično G17 plus zato što su i neki borci glasali za njih. U Užicu su borci pozvali da se glasa za predstavnika DS u drugom krugu. Gradski odbor SUP Beograd zove na proslavu dana oslobođenja predstavnika DS, a ne zove predstavnike levice. Želim da kažem na kraju – dok postoji SPS, čuvaćemo uspomenu i negovati tradiciju Narodnooslobodilačkog pokreta. Današnja rasprava je suprotna nekim očekivanjima, ne može promeniti ishod Drugog svetskog rata na prostoru nekadašnje Jugoslavije. Pobednici i poraženi ne mogu promeniti svoje uloge, ali to nije najvažnije. Još jednom ponavljam da za sve nas i našu istoriju, sadašnjost i budućnost, nije najvažnije ideološko pitanje, ni to ko je pobednik, ko je poražen, već ko se borio za slobodu, a ko sarađivao sa onima koji su okupirali zemlju. To je važno, jer je onaj ko zaboravi svoju istoriju osuđen da je ponovo proživi. (Predsedavajući: Vreme.) Dozvolite na kraju da izrazim zahvalnost svima koji su dali živote za svoj narod i državu u Drugom svetskom ratu kako je rekao pesnik – za juriš se u miru javljaju najgori, a u ratu najbolji. Bez obzira na ratnu zastavu, bez obzira na uniformu, oni zaslužuju večnu slavu. Istorijsko pomirenje ne znači izazivanje ponovnih podela i sukoba. Istorijsko pomirenje znači da i dece i unuci partizana i četnika, i levica i desnica, i republikanci i anarhisti, da i Srbi sa ove ili one strane Drine, Dunava i Save ostvare bratstvo i jedinstvo unutar svog naroda u odbrani interesa svog naroda i svoje države. To je suštinsko istorijsko pomirenje.
Gospodin Pejčić u ime predlagača, pa gospodin Aligrudić.
Gospodine Dačiću, mnogo toga ste rekli, nešto sam stigao da zapišem, nešto nisam, ali moram da ponovim svoje ranije reči u uvodnom izlaganju, da nisam želeo da ova skupština bude istorijsko sudilište. Međutim, upravo nas uvlačite u tu neželjenu borbu da dokazujemo ko je pravoveran, a ko krivoveran. Počeću od vaše zadnje konstatacije, gde vi čitate mladog Vuka. Nešto ću vam reći, gospodine Dačiću, i komunisti su zazirali od mladog Marksa. Znate li zašto? Zato što je mladi Marks bio levi hegelijanac. Tek ste počeli s njim da se ponosite kad je on napisao čuvenu "Utopiju" o besklasnom društvu. Tada vam je stari Marks bio prihvatljiv. Ne znam šta je mladi Vuk pisao, ali znam šta je stari Vuk govorio zadnjih dvadeset godina o Ravnogorskom pokretu. Uostalom, već je rečeno da Vuk Drašković nije predlagač ovog zakona, pa okanimo se više o njemu da pričamo. Što se tiče vašeg citata britanskog naloga, odnosno Čerčilovog, da se što više Nemaca ubije u Srbiji, niste citirali depeše đenerala Draže. Da, mi hoćemo da ih ubijamo, ali posle Srba u Srbiji neće biti, jer za jednog Nemca je streljano sto Srba. Za jednog ranjenog Nemca, streljano je 50 Srbina. Razumem vas iz "Internacionale", vama Srbi nekako nisu došli kao braća, vama su radnici celog sveta bili braća. Najmanje ste vodili računa o srpskim nacionalni interesima i šta će se Srbiji dogoditi posle tog obračuna koga ste vi priželjkivali. Ne vi, gospodine Dačiću, ali vaši preci priželjkivali. Dobro je što je Draža tako postupio. Što ste tiče kralja Petra, kralj Petar je tada imao 22 godine i bio je izmanipulisan od strane Čerčila da se odrekne ravnogorskog pokreta u prilog dogovora Teheranske konferencije o tesnoj saradnji Staljina, Ruzvelta i Čerčila. Mladi kralj se kasnije pokajao, ali je bilo kasno. Tu grešku su Amerikanci ispravili tek 1948. godine, kada su đeneralu Draži dodelili najveće odlikovanje i priznali ravnogorcima antifašističku borbu. Hvala.
Gospodin Aligrudić ima reč.
Najveća opasnost ove rasprave upravo je u istorijskom procenjivanju uloga pojedinih pokreta, antifašističkih pokreta za vreme Drugog svetskog rata na području one bivše Jugoslavije i području Srbije i Crne Gore u današnje vreme. Doživeo sam ovaj predlog zakona kao želju za istinskim pomirenjem, kao jedan od elemenata mogućeg pomirenja kojim bi se zaustavila rasprava o ovom pitanju jednom zasvagda. Postoji još načina za koje mi je žao da danas nisu u parlamentu predloženi, koji su mogli doprineti zatvaranju ovog procesa pomirenja, a to je zakon o rehabilitaciji, zakon o restituciji, to su ovi zakoni koji su mogli ići istovremeno. Ova materija koja se na ovaj način menja, ona je sadržana u više propisa, u Zakonu o PIO, sadržana je u Zakonu o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida i porodica palih boraca koji je bio, pre Ustavne povelje, savezni propis, a sada je automatski postao republički propis. On daje osnovna prava, a zakon koji se danas menja je akcesorni zakon koji ne daje osnovna prava niti utvrđuje statuse. Ali taj predlog zakona je danas pred nama, on ima određeno značenje i zbog tog njegovog značenja, suštinskog značenja, DSS je odlučio da podrži stavljanje ovog zakona na dnevni red i, na kraju krajeva, glasaće za ovaj zakon. Šta je njegovo osnovno značenje, šta je dakle suština ovoga što je predloženo? Suština se ne sastoji u tome da raspravljamo o istorijskim zbivanjima za vreme Drugog svetskog rata i prelamanjima interesa velikih sila zemalja saveznika koje su se borile protiv zemalja sila osovine i čije su se geopolitičke odluke reperkuisale na ovaj prostor, imale reperkusiju na male države i na narode koji žive u tim državama. Sve su to elementi koji su uticali na određena zbivanja u našoj zemlji u to vreme i na određeno pozicioniranje određenih pokreta, njihove odluke na koji način će koristiti mogućnost da se bore protiv fašista, okupatora. Ono što je za nas ovde bitno, a to je jedna mala prosta stvar koju zaboravljamo sve vreme u ovoj raspravi kada o ovome razgovaramo. To je, šta ćemo sa onim ljudima koji su se odazvali na poziv da uzmu oružje u ruke da stupe u gerilski pokret, sa jednim ciljem, svetim ciljem, a to je da se bore protiv fašizma do slobodne zemlje od okupatora, i to ne sa svima njima, šta ćemo sa onima koji su poginuli u toj borbi samo iz ovog razloga, samo iz ovog cilja i za koje danas valjda nije bitno kakvo su obeležje imali na svojoj kap, da li su imali zvezdu petokraku ili kokardu. Šta ćemo sa njima koji su stradali, šta ćemo sa njima ako su postali trajni invalidi u toj borbi, ako nisu bili posle toga sposobni za rad i normalan život i ako su kao takvi dočekali 45. živeli u 46, 47, i 48-oj, ostavili svoje potomstvo iza sebe. A problem je bio u tome što je decenijama nekima od njih bila priznata ta počast, a nekima samo zbog pripadnosti jednom pokretu, iako su na ovaj način stradali, to nije bilo priznato. Neko ovde malopre u svojoj raspravi reče, pa najmanji je problem da sa onima koji su živi, zdravi i sve to preživeli, živi i zdravi dočekali slobodu, o njima ne možemo ni raspravljati i njima treba odati priznanje i čast za ono za šta su se borili, kao i izreći pokore za one koji nisu u toj borbi bili časni. Ovde se radi o onima koji su žrtve, samo u to ime i samo zbog toga o ovome treba govoriti na drugi način. Zakon koji se ovde predlaže ima svoje određene manjkavosti i zbog tih manjkavosti DSS je uložila amandmane na ovaj zakon. Ti amandmani imali su samo jedan cilj, da propis koji je predlagač ovde predložio da se promeni ovim predlogom zakona bude primenljiv ili relativno primenljiv u odnosu na onu kategoriju lica na koje se odnosi. Naime, Zakonom o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida i porodica palih boraca utvrđuje se subjekt zaštite. To nije ovaj zakon, to je onaj drugi koji važi, to je republički propis, a bio je savezni. Utvrđuje se šta je borac, utvrđuje se šta je ratni vojni invalid, šta je porodica palog borca, kako se ona definiše, član porodice vojnog invalida. Utvrđuju se osnovna prava, a tamo su ta prava definisana. To je pravo borca, to je pre svega borački dodatak, imamo pravo vojnog invalida, članova porodica palih boraca i članova porodica vojnih invalida, lična invalidnina, dodatak za negu i pomoć. To sve znaju ljudi koji su radili po opštinama i rade u lokalnim samoupravama, jer oni su tamo nadležni da utvrđuju, organi uprave su nadležni da utvrđuju i konkretna rešenja da donose po osnovu ovih prava, ortopedski dodaci, zdravstvena zaštita i druga prava u vezi sa zdravstvenom zaštitom itd. da ne navodim. Imamo, dakle, i prava za članove porodice palog borca, porodične invalidnine, uvećanu porodičnu invalidninu itd. Treba imati u vidu, kada govorimo o ukupnom kontekstu primene ovog propisa, da član 74. Zakona o osnovnim pravima, dakle, ovaj bivši savezni, sadašnji republički koji je osnovni zakon ove materije, uređuje koje su smetnje za ostvarivanje prava po tom zakonu, a samim tim i po ovom zakonu koji se sada menja. Između ostalog se kaže da je to u slučaju lica koja su prebegla neprijatelju, odnosno sarađivala sa neprijateljem ili lica koja su osuđena pravosnažnom sudskom presudom zbog učestvovanja u ratu na strani okupatora ili njegovih pomagača, kao i lica osuđena pravosnažnom sudskom presudom za ratne zločine. Dakle, ovde se radi o individualnom utvrđivanju prava i individualnom odnosu prema licima koja su učestvovala u borbi kao borci i mora se ova činjenica i individualno utvrđivati. Ovde se baviti istorijskom procenom uloge pojedinih pokreta u kontekstu ovog zakona i tako osuđivati lica kojih nesumnjivo ima i koja su pala za slobodu ovog naroda, bez obzira šta su imali na svojoj kapi, to nema smisla. Znači, na taj način ovu raspravu nema smisla voditi. Ova odredba koja nije promenjena dovoljna je sama po sebi da zaštiti nacionalni interes. Naravno, da bi se celovito ova materija rešila, valjalo bi doneti kodifikovane propise u ovoj oblasti, valjalo bi da Ministarstvo nadležno predloži Vladi Republike Srbije, a Vlada Republike Srbije da predloži Narodnoj skupštini donošenje jednog jedinstvenog kodifikovanog propisa u ovoj oblasti. Ova oblast je sada regulisana Zakonom o PIO, ovim zakonom, čija se izmena predlaže. Status borca, način na koji se on utvrđuje i njegova prava, utvrđivanje tih prava, to je okončano 1978. godine. Posle 1978. godine de fakto ne postoji ni mogućnost utvrditi novi status. On se ne može utvrditi na osnovu ovog zakona. Zato smo mi dali određene amandmane. Amandman o kome je ovde bilo reči, ali ovo je rasprava u načelu, to moram napomenuti, to je amandman na član 13. Predloga zakona koji govori o izmeni člana 24. osnovnog teksta zakona, upravo pokušava da izvuče jednu situaciju, jedan problem u koji je predlagač zakona upao kada je definisao član 13. zakona i rekao da nosiocu Partizanske spomenice 1941. i Ravnogorske spomenice 1941. korisniku stalnog mesečnog novčanog primanja po Zakonu o osnovnim pravima, ono o čemu sam malopre govorio, pripada razlika između ostvarenog primanja i iznosa od 85% garantovanog iznosa za nosioca Partizanske spomenice. Dakle, ovaj naš tekst je identičan ovome. Jedina je razlika u tome što ovi ljudi nemaju nikakvog stalnog mesečnog novčanog primanja po osnovu Zakona o osnovnim pravima, jer to ne postoji. Njihov status nikada nije utvrđen. Moguće je tu razliku napraviti između nekog njihovog drugog primanja, tekuće aktuelne penzije i ovog iznosa od 85% od garantovanog iznosa za nosioce Partizanske spomenice. To je tekst Predloga zakona koji je 13 poslanika podnelo i to piše u njemu. Dakle, mi smo pokušali samo da učinimo primenjivom ovu odredbu, a da ne ostane samo golo slovo na papiru, jer deklaracije su lepa stvar, ali je jako dobro da jedna deklaracija bude praćena makar jednim realno ostvarivim pravom u trenutku kada se zakon donosi. To je bio ključni razlog predlaganja ovih amandmana. Prema tome, pošto su ova prava u svojoj osnovi individualna i pošto čitav zakon i smisao ovog propisa se temelji na pokušaju odavanja počasti onim licima koja su, pre svega, stradala u antifašističkoj borbi i borbi za oslobođenje zemlje od okupatora, to je glavni i ključni razlog zbog čega za ovaj zakon treba glasati, a da ostavimo te visokoumne rasprave, istorijske rasprave po strani, o tome kakvu ulogu je imala sila osovine, kakvu ulogu su imale savezničke sile, kako su izgledale njihove geopolitičke odluke u Teheranu, na Malti, na Jalti itd. To su stvari koje se reflektuju na male države, na njihove prostore, reflektuju se na pojedine političke odluke pojedinih vođa određenih pokreta, koji su u svojoj osnovi i svojoj suštini nastali kao antifašistički pokreti i kao pokreti za oslobođenje zemlje od okupatora. Prema tome, ovde treba da govorimo i govorim u ime malih ljudi i njihovih žrtava, a ne u ime svetske politike i svetskog ratnog vihora koji je doneo određene geopolitičke odluke u to vreme.
Narodni poslanik Miloljub Albijanić, šef poslaničke grupe G17 plus.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo poslanici, G17 plus se u potpunosti slaže da je za unutrašnji mir u našem narodu i sigurnost njegove demokratske budućnosti neophodno suočavanje s prošlošću i ispravljanje decenijama starih nepravdi. Zakon o pravima pripadnika Jugoslovenske kraljevske vojske u otadžbini, odnosno Ravnogorskog pokreta je jedan mali korak u tom pravcu. G17 plus je, još pre nego što je pretvorena u stranku, nastojala da pruži svoj doprinos ovom velikom procesu, i gospodin Mlađan Dinkić još kao guverner NBS predložio izdavanje novčanice sa likom našeg velikog istoričara i predsednika Jugoslovenske kraljevske vlade u izbeglištvu, Slobodana Jovanovića. Danas je to najvrednija novčanica koju je naš narod imao u proteklih 40 godina, ali nepravda prema samom Jovanoviću još uvek nije ispravljena. Vi dobro znate da su se mnogi u ovoj sali učili i kalili na delima Slobodana Jovanovića. G17 plus se zato zalaže da, zajedno sa zakonom o pravima pripadnika Jugoslovenske kraljevske vojske u otadžbini, te zakonima o nacionalizaciji i restituciji, bude donet i jedan sveobuhvatan zakon o rehabilitaciji. G17 plus podržava zakon o pravima pripadnika Jugoslovenske kraljevske vojske u otadžbini, ali smatramo da je protivno interesima upravo tih pripadnika i njihovih rođaka i potomaka, jedina asocijacija u vezi sa ovim zakonom da bude pitanje materijalnih prava malobrojnih preživelih. Smatramo da ne sme biti reči o osveti, niti o izdvajanju malog broja naših ionako siromašnih i nezadovoljnih penzionera. Pravda mora biti učinjena i onima koji je nisu doživeli, koji nisu doživeli naše doba i onima koji su nestali u plamenu najvećeg građanskog rata u srpskoj istoriji. Zato ovo pitanje mora biti iznad stranačkih interesa i njegovo rešavanje mora biti samo deo jednog velikog procesa pravde i pomirenja, pravde koja mora biti učinjena svima onima koji su se borili za slobodu Srbije i njenog naroda. Istina je da nepravda ne može zastareti, ali pravda, nažalost, može doći kasno. Zato nam je iznad svega, svima nama koji vodimo Srbiju u novi vek, pre svega, preko potrebna pouka i to je, po našem dubokom uverenju, najveća tekovina ovog zakona.
Replika, narodni poslanik Ivica Dačić.
Malopre sam se javljao, ali nisam želeo da poremetim ovaj redosled šefova poslaničkih klubova. Želeo sam da kažem da je gospodin Pejčić, kao ovlašćeni predstavnik predlagača, naravno, pogrešno protumačio moje reči. Trudio sam se da u ovom svom kratkom izlaganju od 20 minuta, pošto je ovo tema o kojoj se može govoriti danima, budem veoma taktičan i da biram reči, ne svoje, nego reči onih koji su pisali o Draži Mihailoviću. Ne znam da li je Vuk Drašković to pisao kao mlad ili kao star, jer ne znam kada je on mlad, kada je star, zato što svakih nekoliko godina menja mišljenje. Početkom 1991. godine, a to zna gospodin Pejčić, jer je tada bio u "Srpskoj reči", SPO je organizovao Srpsku gardu koja je na jesen 1991. godine već bila u Gospiću na frontu. Tamo su i poginuli heroji iz te Srpske garde. Sada Vuk Drašković govori o tome kako su ratni zločinci. Ne znam da li je tad bio mlad, a sad star, ili je bio mlađi ili je bio malo stariji od vremena kada je pisao o Draži Mihailoviću. Naravno, svako ima pravo da promeni mišljenje, ali je toliko degutantno da menja mišljenje o Draži Mihailoviću onaj čija partija predlaže donošenje ovog zakona. Razumem da su ovaj zakon predložili oni koji su četnici od 1941. godine. Kada smo već kod četnika, želeo bih da podsetim da vi ovde prisvajate reč četnik. Ona nije nastala 1941. godine. Četničke formacije su najslavnije formacije srpske vojske, koja je nastala u Makedoniji u drugoj polovini 19. veka, u cilju oslobođenja od Turaka. Četničke formacije su bile oslobodilačka vojska i u Prvom svetskom ratu, a dobro je poznato i iz kraja odakle dolazim, da su četnici bili organizatori Topličkog ustanka na početku Prvog svetskog rata, jedina slobodna teritorija Evrope koja je bila porobljena od strane Austrougarske. Naravno, jedan deo četničkih formacija je otvoreno kolaborirao sa Nemcima i Italijanima. Postavio sam to pitanje, u četničke formacije su ušle Nedićeve formacije. Da li su oni borci protiv fašista. Da li je Đurišić borac protiv fašista, pošto je dobio gvozdeni krst od nemačke vojske. Čak i naš Kosta Pećanac, iz mog kraja, nije se baš proslavio u Drugom svetskom ratu, a podsetio bih da je Kosta Pećanac pre Draže Mihailovića formirao četnike u Drugom svetskom ratu i poveo ih borbu. Na kraju, ne zna se od čije ruke je likvidiran u Sokobanji krajem Drugog svetskog rata. Znači, ovde kada govorimo o ovome, nisam želeo da vređam osećanja onih čije su porodice pripadale četničkom pokretu. Da li je neko dete ili unuk četnika ili partizana, apsolutno je nebitno. Nemojmo rehabilitovati ove teme o kojima danas govorimo, nemojmo legalizovati odnos prema okupatoru. Želeo bih da vam kažem, okupatora može ... (Predsedavajući: Vreme.) ... biti, ima ih dosta, ali verujte mi, pokazalo se to i u vreme nemačke okupacije, koliko god da ima okupatora, još više ima onih koji bi voleli da im budu sluge, a čak u jednom momentu je nemačka vojska molila Srbe da prestanu da cinkare jedni druge kod Gestapoa u Beogradu.
Prekoračili ste vreme.
U Beogradu su ljudi pili kafu na Terazijama dok su visili obešeni od strane nemačke vojske. Prema tome, želeo sam danas da budem nežan, ako me provocirate i dalje, mogu da navedem i šta je Vuk Drašković, mladi Vuk, ne znam da li je vučić bio tada, znači, mladi Vuk govorio o Draži Mihailoviću; on kaže – i Paveliću, i Rupniku, i uzgred i Draži, već je posle Staljingrada bilo jasno šta čeka veliku Nemačku, puta natrag, čak da su ga i želeli, međutim, nije bilo. Počinjeni zločini obavezali su na poslušnost i pseću odanost do kraja. Svako ima pravo da promeni mišljenje ...
Prekoračili ste dva minuta vreme.
Ovo je prevršilo svaku meru. Ne mogu se mišljenja menjati brzinom kazaljke na satu.
Reč ima Nikola Jovanović, narodni poslanik. Po kom osnovu?
Gospodinu Dačiću i na prethodnu diskusiju nisam mogao da se javim, ali je istorijsko pomirenje i činjenica je da je SPS dala svoj glas za gospodina Mihailovića za gradonačelnika, za predsednika; tačno je da je to istorijsko pomirenje, kad je u pitanju to glasanjem. Međutim, imamo obavezu da istorijski pomirimo i naše žrtve i naše istorijske grobove, i to je činjenica koju ćemo morati da uradimo. Gospodin Dačić je rekao da nije bitno čiji je ko unuk, da li je neko unuk partizana ili je unuk četnika. To verovatno danas nije bitno. Danas je bitno kojoj stranci pripada, nažalost. Međutim, u vremenima posle rata je bilo bitno čiji je ko unuk bio. Mislim da je cilj ovog zakona da se jednostavno ispravi nepravda koja je učinjena velikom broju srpskih građana.
Izvolite. Po kom osnovu se javljate? Po Poslovniku, kažite po kom članu Poslovnika.
Član 100. uvreda, što su ga učili pogrešno u školi kada je dignut ustanak.
Izvolite. Radovan Teodorović, narodni poslanik, izvolite.
Dame i gospodo poslanici, ovaj zakon je predložen u svrhu pomirenja, a da bi došlo do pomirenja mora doći do izjednačavanja, a da bi do toga došlo, onda se ne sme istorija falsifikovati. Pošto dosta poslanika ima koji su moje generacije i malo stariji, ako se dobro sećate, znate da smo učili u školi da je srpski ustanak dignut 7. jula u Beloj Crkvi i znate ko ga je digao, Žikica Jovanović Španac; a koga je ubio, ubio Bogdana Lončara, aktuelnog predstavnika tadašnje vlasti koji je došao da rastera taj vašar, jer su u to vreme bili zabranjeni skupovi. To je istina. Kako se ne bi svađali ovde, gospodin Dačić je citirao kako je kralj podržavao vladu i Tita posle rata i sve to, pa što ste mu zabranili povratak onda. Hoću da vam kažem da i moj deda nije verovao da će se kralj vratiti u Srbiju, ali on se vratio. Princ se vratio, ali biće kralja, ako bog da, uveravam vas da ćemo dočekati da Srbija bude i monarhija, i tada će biti ispravljene sve nepravde. Sami ste svedoci koliki su skupovi u spomen domu tamo gde je bio vođa jedne antifašističke grupacije, a dobro povedite računa koliki su skupovi na saboru na Ravnoj gori, gde podržavamo još prvog gerilca u Evropi. Iz naroda je i ovo proisteklo, samo da vas podsetim, naš narod kaže, živ je Čiča, umro nije, dok je Srba i Srbije. Mi ga nosimo u srcu i nećemo ga zaboraviti.
Reč ima gospodin Dačić, replika. Izvolite.
Što više ide diskusija, pročitaću što više ovog feljtona. Što se nas tiče, kao što pretpostavljam, svi znate, nisam živeo u vreme od 1941. do 1945. godine. Kao što svi znate, nisam rođen 29. novembra kao Vuk Drašković. Postoji priča da nije baš tad rođen, postoji ta priča, to sam baš hteo da kažem, ali pošto su ovi radikali sa njim kumovi, to oni bolje znaju. Znači, kažu da je u stvari 29. namešteno da bi bilo u slavu Dana republike. To sada nije bitno. Ne ulazim u to ko je šta govorio. Nisam zabranio kralju Petru II povratak u zemlju, da se razumemo. Kralj Petar je odbacio Dražu Mihailovića pre nego što je završen Drugi svetski rat. Što se toga tiče, princ je sada tu, a malopre sam i rekao, četnici koji nisu za kralja malo su problematični. Hoćete li sada da predložite uvođenje monarhije? Možda biste da predložite, samo da se dogovorite ko će da bude kralj. Što se toga tiče, što se nas tiče, uvek smo za to da predsednika Srbije svakoga, pa čak i ovakvog kakav je Boris Tadić, da ga bira narod, jer može da ga smeni. Ako imate kralja, predsednik je izborni monarh, a ovo je nasledni monarh; i kralj je 1941. godine pobegao iz zemlje i ostavio svoj narod i državu, i za deset dana je kapitulirala ta slavna kraljeva vojska. Što se toga tiče, ne želim da se vraćam u istoriju. Dozvolite da citiram još jedan pasus iz ovog feljtona, kaže ovako: "Dve bestijalne skupine, ustaška i četnička, počeše manijačku utakmicu u pokoljima. Hercegovina je puna jama, u ratu minulom sve su jame bile prepune jadnih i nedužnih golorukih ljudi. Jedne su u bezdan bacale ustaše, a druge četnici, a treće ustaše, četnici i okupatori zajedno." Vuk Drašković, mladi ili stari, svejedno, 1974. godine. Dajte, ima li ovde neki pravi četnik koji će da brani četnike, a ne bivši komunisti, kumrovački đaci iz DS ili neki drugi koji su se sada setili da brane ravnogorski pokret.
Po Poslovniku, narodni poslanik Blagica Kostić.
Povređen je član 100. Poslovnika Narodne skupštine. Osećam se vrlo povređena kao poslanik SPO, a čiji je predsednik Vuk Drašković. Razumem gospodina Dačića što je ovoliko ostrašćen. Razumem, a niste izneli, gospodine Dačiću, ništa što gospodin Drašković sam nije govorio u intervjuima koje je davao. On je obrazložio zašto je upisano da je rođen 29. novembra i on nije skrivao da je njegova porodica partizanska bila. Znači, isto tako neću skrivati da je porodica mog oca bila partizanska, a porodica moje majke je bila ravnogorska. Ne mogu biti partizan ni četnik, mene interesuje da budemo jedna normalna zemlja, u kojoj ćemo normalno se dogovarati i sarađivati na najbitnijim nacionalnim stvarima. Razumem gospodina Dačića što je toliko gnevan u odnosu na gospodina Draškovića. Gospodin Drašković je jedini preživeli svedok komunističkog načina obračuna sa političkim neistomišljenicima. Takođe, moram još nešto da kažem što gospodin Dačić ne zna. Godine 1953, u ekspozeu koji je dao Narodnoj skupštini, Ranković je rekao da je kroz Oznu i Udbu od oktobra 1944. godine do kraja 1947. godine prošlo 3,5 miliona ljudi na prostorima SFRJ. Znači, ništa dalje, samo fakti.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić. Gospodine Nikoliću, nisam video da ste se javili, daću vam reč odmah posle gospodina Dačića.
Zaista sam se trudio da ne budem ostrašćen i da u što blažem tonu recitujem ostrašćene rečenice koje je nekada pisao Vuk Drašković. Ako je on bio toliko strastven i ostrašćen, ja se izvinjavam celom srpskom narodu u njegovo ime. Što se toga tiče, drago mi je da ste većinu stvari, koje sam ovde citirao, priznali. Neću više da citiram. Priznali ste da je Vuk Drašković to napisao. Priznali ste da je tada bio mladi Vuk. Priznali ste da je upisan 29. novembra, u čast Dana Republike, u knjigu rođenih. Nemam šta više tome da dodam. Samo mislim da što se toga tiče poštujem dosledne. Ne poštujem one koji se u izborima udvaraju borcima, a na kraju glasaju za četnike. Ne poštujem one koji ne smeju javno da kažu da su za to, a sede u Vladi Srbije, nego koriste ovaj predlog Srpskog pokreta obnove jer neće da ga oni sami predlože. Isprsite se i recite da ste to. Jasno je da u ovom parlamentu postoji podela na levicu i desnicu i meni je to drago. Da cela Srbija najzad vidi ko je levica, a ko je desnica. Znate da postoje mnoge stranke koje žele da budu lažna levica. Ovo je prilika da se pokaže ko je na toj strani, a ko nije. Što se tiče ovih ostalih zločina, ne bih ulazio, već sam sto puta govorio o Ibarskoj magistrali i o svemu ostalom, ali Srpska garda, podsećam vas, vi ste formirali Srpsku gardu 1991. godine i poslali na ratišta. Poginuli su Giška, Nebojša Simić, Stjepan Šamanić, Rade Lovrić, Zoran Trbojević. Jesu li oni ratni zločinci ili su se borili za srpski narod ili je i to tada bio mladi Vuk, a sada je i Haradinaj dobar za saradnju.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, govorio sam u ime poslaničke grupe SRS i mi smo se dogovorili da niko od nas više ne govori o ovoj tački dnevnog reda. Smatrali smo da vam je zaista do pomirenja. Znate, kada seljak kupi prase ima problem šta će sa ostalim prasićima u oboru i onda kada pusti u obor novo prase sve prasiće poprska gasom ili nečim da ih skrdi. Vi, evo, predlažete nam zakon kojim ćemo da se smirimo i pomirimo, a uleteli ste uveoma veliku svađu. Mislim da ste naseli. Ne znam čija je ideja bila da se svađamo oko ovog predloga zakona, ali prekinite da se svađate. Nema razloga uopšte. Dokazujete da više ništa ne može da vas pomiri. I jedni i drugi ste za pomirenje, pustite sve to, neka ostane, neka se zakopa. Svi su ga već zakopali, a sada poslanici otvaraju raspravu pred veoma sudbonosne dane koji nas čekaju. Imam zvanje četničkog vojvode. Živeo sam u stanu tasta koji je prvoborac bio, preminuo je. Mislite da mu je to smetalo? Nije. Cenio je to što sam uradio i stalno je govorio – uradio si isto što sam uradio i ja. Tamo u Glamoču gde je on otišao da se bori bilo je samo četnika. Da je bilo partizana iznad sela otišao bi u partizane. Jedina podela je bila koja je jedinica bliža. Nemojte više da pričate ni o Draži, ni o kralju, ni o Titu, ni o Šubašiću. Ta istorija je napisana. Ako hoćete tu raspravu zakažite neki naučni skup. Neka srpska istorijska nauka konačno opredeli šta je ko radio, a mi ćemo to da saznamo. Nismo mi dovoljno spremni danas i ovih dana da otvaramo raspravu o tom pitanju. Naći ćete u svakoj vojsci, u svakoj jedinici naći ćete čestitog i onog drugog koji to nije. Ja sam Srbiji dao više nego taj kralj Petar drugi. Ako je on mogao da pozove na pomirenje, evo i ja da vas pozovem na pomirenje. Prekidajte to. Dajte da izglasamo ovaj zakon. Hoće li još neko da govori? Nemojte da vređate one druge, nemojte da izazivate replike. Vi niste predložili zakon da biste izazivali svađe, a i vi se uzdržite malo, jer ako krenu da pričaju šta ste vi pobili, nema kraja tome. Zaista Skupština nije mesto gde ćemo da pričamo koja je ideologija više Srba pobila, jer su ubijali i jedni i drugi. Te nemačke odmazde bile su zbog četnika i zbog partizana, i vi to dobro znate, jer su zajedničkom akcijom na Rapaj brdu masakrirali pripadnike sanitetske nemačke kolone. Odatle je počelo to kažnjavanje. Evo prekidam, zaista prekidam, samo vas molim, a rekao sam vam juče da sam znao da će to ko predlaže izazvati raspravu. Ima među vama mnogo časnih ljudi, trebalo je da vi istupate u javnosti, a ne Vuk Drašković. Sve ovo se vrti oko Vuka Draškovića i vi to dobro znate. Gospodine Dačiću, ako ste imali istorijsko pomirenje sa Vukom Draškovićem, nemojte sada da mu spočitavate ništa. Ako je za vas bio dovoljno dobar da bude ministar spoljnih poslova nema više greške, nema ono – oprostio sam, ali nisam zaboravio. Kada si oprostio zaboravio si. To je pravo pomirenje. Mi nećemo učestvovati u ovome. Pretpostavljam da nemate nameru da nas čačkate, jer svakako ćemo vam odgovoriti. Molim vas da prestanete između sebe, tim pre što ste blagodeti postkomunističkog, postratovnog komunističkog perioda uživali i jedni i drugi. Ova podela je počela 1990. godine, kada se nekima učinilo da je to sada dobro, profitabilno da budu četnici. Gospodin Aligrudić je u pravu, ako ste hteli prava za ravnogorce, morali ste ozbiljan zakon da napišete. Ako usvojimo ovaj zakon, nađite mi opštinskog činovnika koji će moći da isplati ravnogorcima jedan dinar. Nema uporište, neće da krši zakon. Ići će u zatvor. Trebalo je da se napravi studiozno. Nemoj da vam smeta onaj bivši savezni, a sada republički zakon. On je izvor, rekao sam vam juče. Mogli smo deklaraciju da usvojimo o pomirenju i o priznavanju prava ravnogorcima i da ovo uopšte ne otvaramo, da se ovim poslom ne bavimo. Ako hoćete zaista i neka prava da ostvare, to mora da se uradi mnogo ozbiljnije. Da ste čitali taj zakon videli biste da i unuci nosilaca Partizanske spomenice imaju određena prava, živi su. Ako imaju invaliditet koji je trajan imaju prava. Zašto da to ne obezbedimo i unucima ravnogoraca? Niste predvideli kako će da dokažu da su ravnogorci. Ko će da im svedoči?
Izvolite, gospodine Dačiću.
Što se toga tiče, SPS je u interesu pomirenje. Mi prihvatamo saradnju sa svim političkim strankama, bez obzira da li su im idejni koreni, politički preci ili direktno preci iz ovog ili onog političkog pokreta. Naravno, već sam rekao da je istorijsko pomirenje između SPO i SPS palo kada je Vojislav Mihailović izabran za gradonačelnika Beograda glasovima SPS-a, zato što smo smatrali da je bio interes da se obori Zoran Đinđić u Beogradu. SRS je istorijsko pomirenje imala ranije, pošto su predsednik SRS, kao što svi znamo, i predsednik SPO kumovi. Prema tome, nemojte nama spočitavati o tom istorijskom pomirenju, mi smo malo zakasnili. Što se toga tiče, to nas ne sprečava da kritikujemo poteze i ono što Vuk Drašković radi sada, ali vas molim, nisam danas citirao Vuka Draškovića da bih ga napadao. Danas sam stavovima Vuka Draškovića osporavao predlog SPO-a, istina mladog Vuka Draškovića. I na kraju, pošto je ove godine 60 godine od pobede nad fašizmom, nadam se da ćemo i sa zanimljivošću i sa velikim nestrpljenjem sačekati, sledeće 2005. godine, da vidimo kako će se proslaviti 60 godina pobede nad fašizmom i ko će biti pozvan na proslavu dana pobede protiv fašizma, koja će se održavati širom sveta. Sačekaćemo i taj trenutak, pa ćemo i o ovome razgovarati.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je i ova rasprava pokazala gde smo, i gde smo kao ljudi, i gde smo kao narod. Pokazala je i to da se nije mnogo toga promenilo u našim odnosima, u našim razmišljanjima. I nisam siguran, gospodine Nikoliću, da je bilo dobro da smo razgovarali o deklaraciji, tek bismo onda čuli mnogo ružnih stvari. Zaista to mislim. Ne razumem, gospodine Dačiću, zašto govorite sa toliko naboja. Mislim da nema razloga, daleka je ta 41, pa i ta 45, pa evo mi ne rekosmo, hladne glave vam pričam, svestan i istorije i činjenica šta se dešavalo i te 45. godine dobrim domaćinima, i od koga. Hajde da to zaboravimo i da se toga sećamo kao jedne pouke i poruke kako ne treba da radimo. Ako su, gospodine Dačiću, a opet ovo govorim u jednom mirnom tonu, sa željom da zaista prestanu diskusije, ako su Amerikanci rekli šta misle o Ravnoj Gori, najvišim odlikovanjem, spomenikom, zašto onda citirate neke druge. Pa čak i Ruzvelta, koji baš dade to odlikovanje i diže taj spomenik, i zašto pominjete pukovnika američkog, koji dođe na Ravnu Goru, baš onoga koji je hteo, došavši na Ravnu Goru, da se zahvali generalu Draži. Govorite, gospodine Dačiću, a možda je to dobro i najbolje što ste rekli o raspolućenoj porodici srpskoj i u to vreme, a vidim i u ovo vreme. Moj rođeni ujak je ubijen negde u zasedi, kažem namerno negde 45, a imao je 21 godinu, bio je četnik, a njegov rođeni stric je nosilac Partizanske spomenice, i drugi, i treći stric. To su te, gospodine Dačiću, raspolućene porodice, to je to što treba svi mi da imamo na umu, a posebno mi sada, da bi apsolutno spustili sve tenzije. Mi smo želeli da donesemo jedan zakon koji će da vrati pravdu, da to bude zaista pomirenje, a ne ovo o kojem vi govorite. Ne pomirenje da se mi kao sada družimo, a da bi onaj drugi bio kažnjen i zbog toga se družimo. To pomirenje koje zagovaram, koje mi zagovaramo, jeste zaista pravo pomirenje. Da mi zaista kao ljudi počnemo drugačije da razmišljamo i da gledamo istoriju onakvu kakva jeste, da odavde kada govorimo ne mislimo na svoje birače. Uopšte ne mislim na svoje birače. Mislim o nepravdi i zaista da je ovde najzad potrebno drugačije o ovakvim i sličnim stvarima da razgovaramo. Zato vas još jednom molim, mada ne delim po tom osnovu ljude na levicu i na desnicu, po drugim osnovima se delimo, ali ni to nije takav jaz da se potpuno podelimo i da se zanavek podelimo, da spustimo tenziju, da završimo ovu raspravu, da glasamo o ovom zakonu i sasvim na kraju od nečega je moralo da se počne. Gde smo mi bili u ovoj stvari do sada? Na početku, u jednoj neistini, koja je još uvek prisutna u Srbiji, o jednoj priči, koju još uvek neko želi da priča, svađa, hajde, mi to nudimo kao početak. Ovaj zakon je početak ispravljanja nepravde prema istoriji, prema ovom narodu, prema svakome od nas, a naravno da ima manjkavosti. Ako ne može da se primeni, primeniće se promenom ovog drugog zakona. Dakle, cilj nam je bio da počnemo. Zato vas molim da počnemo na pravi način, da počnemo da se mirimo.
Replika, narodni poslanik Ivica Dačić.
Predlagač ovog zakona je valjda imao na umu da će se oko ovoga voditi rasprava i zato ne razumem intencije da se o ovome ne raspravlja. Niko nama ne može zabraniti da se zalažemo za svoje političke stavove. Već sam rekao, uopšte ne razmišljam o tome da li su za vreme rata ovi bili komunisti, a ovi za kralja, razmišljam samo o tome ko se zaista borio protiv Nemaca, Italijana, a ko je sarađivao sa okupatorima. Hajmo da oko toga razgovaramo. Niko ovde nije demantovao ono o čemu sam govorio da su neki delovi četničkih jedinica otvoreno sarađivali sa okupatorom. I da li se ova prava koja oni dobijaju sada odnose i na njih. Oni nisu antifašisti, kako je već rečeno, neka dobijaju svoje socijalno, penziju, ali nisu antifašisti. Nedić nije antifašista. U Smederevu je bila ideja da se trg zove trg Dimitrija Ljotića. Bila je ideja. Da li je to antifašizam? Nemojmo mešati stvari. A što se ovoga tiče, zaista se trudim, vodim ozbiljnu političku raspravu, služim se argumentacijom, u čemu mi je pomogao Vuk Drašković, i molim vas da to razumete. Kao mali sa 18 godina, u stvari tada nisam imao 18, tada sam imao osam godina, kada je taj feljton izlazio, čitao sam novine i tada sam govorio, tada sam mislio da je Vuk Drašković u pravu, tada je tako govorio o četnicima. Nisam mogao da shvatim da li je mladi ili stari Vuk Drašković. Ne znam šta je Velja Ilić govorio u to vreme, pa njega ne spominjem. U svakom slučaju, uopšte ne želim, ne znam ni da li se Vuk Drašković oženio pre te 1974. ili ne, ali to sad nije tema. Vratimo se na suštinu. Vi tražite da se ne raspravlja o nečemu što je bitno. Neko će sutra sarađivati sa okupatorom, a mi ćemo mu dati da se on borio protiv okupatora. Da li se neko pod kokardom, pod petokrakom borio protiv Nemaca, Italijana, taj treba da dobije sva prava. Onaj ko se borio za slobodu ovog naroda, mora da ima poštovanje ove države i svih nas. Nažalost, oni koji su izginuli za svoj narod i državu i u prošlih deset godina nemaju nikakvo poštovanje od nas političara ovde. O njima se govori kao o ratnim zločincima, da su oni ratni zločinci koji treba da idu u Hag. Zato je ova tema kompleksna. Ne treba otvarati teme iz prošlosti na ovaj način. Mi ovde ne otvaramo ovu temu da bismo se međusobno svađali oko toga i otvarali nove frontove. Ali suštinsko pitanje je ovo o čemu sam malopre govorio. Zato nemojte od nas tražiti da mi ne diskutujemo o ovoj temi. Vi ste tražili tu temu. U vašem obrazloženju, pa i u onome o čemu je gospodin Pejčić juče govorio ima ostrašćenosti prema drugom pokretu u tom ratu. Na najgori mogući način je kvalifikovan taj pokret. Podsetio bih da je na stotine hiljada ljudi u Drugom svetskom ratu dalo živote za ovu zemlju i ovaj narod, da li su se borili pod Titom ili drugim komandantom, nebitno je. Svi oni zaslužuju da im se da priznanje. Niko ne zaslužuje da se o njima govori na ružan način. To se odnosi i na četnike koji su borili protiv Nemaca. Oni koji nisu, ne smeju da budu kvalifikovani kao antifašisti. (Predsedavajući: Vreme.) To je jedino zbog čega mi ne podržavamo ovaj zakon.
Izvolite, narodni poslanik Dušan Mrvoš, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, trebalo je da se setimo samo jedne stvari. Ovo o čemu pričamo sada dešavalo se od 1941. godine pa nadalje. Te godine je Srbija izgledala malo drugačije nego sada. Te godine u toj i takvoj Srbiji reči kao što su čast, obraz, poštenje i zakletva imale su malo drugačiju težinu nego što imaju sada. Nemojte da se čudite što su te 1941. godine neki koji su dali zakletvu kralju i otadžbini bili u uniformi kraljeve vojske i bili u Ravnogorskom pokretu. Hoću da sada samo priznamo jednu stvar, da i jedni i drugi, i oni koji su bili u Ravnogorskom pokreti i oni koji nisu, da su imali istu ideju, da je ta ideja bila odbraniti, zaštiti i sačuvati. Načini na koje se ostvarivala ta ideja su bili različiti, pa je neko, recimo neko iz Kraljeva, Čačka ili neko iz Kragujevca, svoju kuću u Kraljevu, Čačku i Kragujevcu branio u okolini Kraljeva, Čačka i Kragujevca, neko je svoju kuću branio u Preljini ili Zablaću, ili u Šumaricama, ili u Dragobraći, Pečenogu, Vitkovcu, Vitanovcu, Sirči ili Roćevićima, a neko je svoju kuću, branio u Zagrebu, Ljubljani, Foči, Jajcu ili Rudu. Neko ko je svoju kuću branio u okolini Kraljeva, taj se nije trudio da pobije što više Nemaca, jer je znao da se za jednog ubijenog Nemca ubije sto, za jednog ranjenog 50. Neko ko je svoju kuću ko zna gde branio u Kraljevu se trudio da ubije što više Nemaca, pa je onda na račun tog broja ubijenih Nemaca, 14. oktobra 1941. godine počelo streljane, pa je između ostalog Dušan Stevana Kocić,. rođen 1932. godine, najmlađa žrtva streljana u Kraljevu 14. oktobra 1941. godine. Dušan Stevana Kocić, koji je imao devet godina, 1941. godine je streljan u tom Kraljevu, zato što je bio četnik ili zato što je bio partizan. Streljan je zato što je bio broj da se namiri do onog broja pomnoženog sa sto ubijenih i ranjenih Nemaca. Govorim vam o načinu sprovođenja jedne ideje. Neko se trudio da sačuva, a neko se trudio da ubije što više. Posle te ideje je došla ideologija, ali o ideologiji neću da pričam i uopšte je besmisleno pričati o toj ideologiji sa ovog mesta i ovom domu. Hoću samo, dok je post, približava se Božić, da pustimo, da priznamo da su i jedni i drugi imali istu ideju, sačuvati, odbraniti i zaštiti. Ne pričamo o ideologiji nego o ideji. Da pustimo da se duše onih pobijenih, poginulih, streljanih smire, bez obzira na kojoj su strani. Sve one koji su u ime ideologije pravili raznorazne zločine, klali, streljali, ubijali, pravili pseća groblja, pravili druge zločine, da sve njih, koji su to radili tada i da bilo koga kome u budućnosti padne na pamet da u ime ideologije tako nešto radi, podsetimo na staru srpsku poslovicu -kada roditelju jedu kiselo grožđe, onda deci trnu zubi.
Hvala. Narodni poslanik Ivica Dačić, po Poslovniku.
Predlažem i tražim da se utvrdi kvorum.
Molim vas da utvrdimo kvorum. Pošto nemamo kvorum, nastavljamo u 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo načelni pretres o 1. tački dnevnog reda – Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Pre početka nastavka, molim vas da utvrdimo kvorum. Zahvaljujem, imamo kvorum. Pošto sam obavezan na početku sednice da eventualno dajem i uputstva o tome kako nameravam da vodim sednicu, dozvolite mi samo jednu malu molbu koja nije zloupotreba govornice. Svi ste vi ovde ispred građana Srbije i pokazali ste u prethodnom periodu da umete i te kako da vodite računa o građanima i njihovoj budućnosti, zbog toga vas molim, sada kada govorimo o ovom zakonu koji reguliše pitanja prava boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, učesnika koji su u jednom i u drugom pokretu bili učesnici jugoslovenske ideje, poštujmo ideju u koju su oni verovali, svako sa različitih ideologija, a vodimo računa o budućnosti Srbije i vodimo računa u našim diskusijama da ne povredimo tu budućnost i da ne obradujemo one koji se danas, sasvim sigurno dok traje ova rasprava, mnogo više koncentrišu na to koliko traje svađa u Srbiji, a kamoli povodom pitanja istine o prošlosti jugoslovenske ideje. Hvala vam mnogo i imajte razumevanja za ovo što sam vas zamolio. Reč ima, niko više od predsednika ili ovlašćenih predstavnika? (Ne.) Prvi govornik je narodni poslanik Nikola Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, zahvaljujem se predsedniku na rečima pomirenja i mislim da je cilj današnje sednice izmirenje među Srbima. Čuli smo ovde od poslanika i gospodina Tome Nikolića koji smatra, kao i mi predlagači ovog zakona, da je došlo vreme da među Srbima nema svađe i da je to nešto što nas samo još više razdvaja, mnogo je zla učinjeno, ratna su vremena bila. Međutim, posle 60 godina mislim da je vreme da priznamo da je bilo zločina i na jednoj i na drugoj strani i da su mnoge nevine žrtve proglašene narodnim neprijateljima. U prepodnevnoj diskusiji pokazao sam da je na stratištu u Kruševcu streljan veliki brojKruševljana i ljudi iz okoline Kruševca. Na jednom spisku bilo je 10 streljanih, među kojima petorica pripadnika bande Draže Mihailovića, a petorica pripadnika partizanske bande, a da su ova petorica, mislim na ove prve, članovi bande Draže Mihailovića bili narodni neprijatelji, a da su ovi drugi narodni heroji. Streljani od Nemaca ne mogu da budu narodni neprijatelji, to su patriote koje su izgubile glavu zahvaljujući svom antifašističkom opredeljenju. Žrtve streljane od Nemaca zaslužuju poštovanje. Mislim da tu ne postoji dilema, da nema čoveka u Srbiji koji neće one ljude koji su stradali od Nemaca da prihvati kao ljude koji su žrtva tog fašističkog terora. Da li doći do pomirenja i kako doći? U Kruševcu postoji slobodište, gde se svake godine na Vidovdan vrši opelo ljudima koji su poginuli. Nažalost, na spisku nema ljudi koji su bili pripadnici pokreta Draže Mihailovića. Mislim da je to nešto što je nespojivo sa istinom i moralom. Da može doći do pomirenja među Srbima mislim kao predsednik opštine Trstenik, od 1996. godine mi u Trsteniku imamo spomenik palim borcima. Znate kako, nove demokratske promene napravile su da od 1990. godine, 4. i 7. jula, kada krene Savez boraca da položi vence, oni ljudi koji su bili antikomunisti, povremeno čak degutantno dobacivali su ljudima koji su ukazivali počast ljudima koji su poginuli za vreme Drugog svetskog rata, a bili su na strani partizana. Nažalost, imali smo rat u Hrvatskoj i rat 1999. godine i gde je veliki broj Trsteničana stradao. Mi smo doneli jednu odluku, napravili smo spomenik i tim palim borcima koji su stradali od 1990. do 1999. godine. Danas u Trsteniku taj spomenik, gde su i spomenici ovim momcima koji su izginuli posle Drugog svetskog rata, služi za odavanje počasti i jednima i drugima. Mislim da Srbi mogu da se ujedine i da nas ove rasprave ovde koje praktično vode razdvajanju, da nam se iz okruženja, odakle verovatno mnogi gledaju ove naše prenose, mnogi verovatno i u Hrvatskoj,možda smeju. Možda smo i zakasnili, možda smo izgubili priliku da u ovaj zakon ubacimo i žrtve koje su pale posle 1990. godine,jer i to su ljudi koji zaslužuju i penziju i neke povlastice, iako se oni nisu borili za povlastice, borili su se za svoju državu. Još jednom apelujem na sve poslanike da ovo nije rasprava o tome ko je četnik, ko je partizan, nego rasprava koja govori da je u ovoj zemlji postojala borba protiv fašista i da postoje žrtve i porodice tih žrtava koje zaslužuju poštovanje. Hvala lepo.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović, neka se pripremi narodni poslanik Nikola Milošević. Izvolite, gospođo Nestorović.
Gospodine predsedniče, poštovane kolege poslanici, kada se kao tema dnevnog reda skupštinskog zasedanja nađe zakon koji u svom obrazloženju sadrži tako ozbiljne i teške kategorije, kao što su istina, pomirenje i odgovornost, onda verujem da je obaveza svih nas da o toj temi govorimo na najozbiljniji mogući način, uz najozbiljnije uvažavanje svakog drugačijeg mišljenja. Nažalost, prepodnevna rasprava uverila me je da baš nismo na tom tragu i da nismo u stanju da seriozno i solidno raspravljamo o ovako bitnoj temi. Naime, ako je suština i cilj Predloga zakona, kako to predlagač tvrdi, nacionalno pomirenje, onda je ozbiljna greška tako veliku temu svoditi, u krajnjem, na pravo na penzije. Ako već pričamo o penzijama, o novcu, imamo mnogo akutnijih tema, onih tema koje postavljaju pitanja na koje građani željno očekuju odgovor. Pre svega, ako pričamo o penzijama, moramo da odgovorimo kada ćemo učiniti mogućim da se od penzije moći, na koju već sada mnogi građani u ovoj državi imaju pravo, pristojno živeti. Recimo, moramo da se zapitamo u kojoj će meri odluka Narodne banke Srbije da ukine plaćanje na poček i dozvoljeni minus uticati da se značajno poveća broj ljudi koji će maltene biti na ivici gladi. No, ako pričamo o nacionalnom pomirenju na način da to bude dostojno veličine i značaja same teme, sa ishodom koji će značiti veću mudrost da u budućnosti izbegnemo onu tragičnu istoriju podela ideoloških sukoba, koja nas kao zla kob prati kroz vekove, onda je trebalo da u ovoj skupštini raspravljamo sve dok jednoglasno ne donesemo deklaraciju o nacionalnom pomirenju ili da uopšte ne raspravljamo, nego da se van ove sale dogovorimo, a onda da dođemo ovde svi zajedno i da na jednoj svečanosti, upriličenoj tim povodom, usvojimo jednu takvu deklaraciju. Međutim, da bismo to učinili potrebno je mnogo više tolerancije, pre svega u ovom parlamentu, više samokritičnosti i mnogo manje isključivosti, koje su posledica, u to sam duboko uverena, ne podele na četnike i partizane, nego krajnje različitog sagledavanja bliže nam prošlosti, ratova iz devedesetih, o kojima imamo jako podeljeno mišljenje i zbog čega ne možemo ili se jako mučimo da donesemo nacionalne strategije oko vrlo važnih pitanja: oko odnosa prema državnoj zajednici, oko pitanja Ustava, oko pitanja prema Hagu i zločinima uopšte. Sve su to teme koje u ovom trenutku uslovljavaju sadašnjost, a i blisku budućnost. Dakle, ovaj predlog, kao što je već rečeno ovde, i tu se slažem, istrajava na neprimerenim kvalifikacijama, zbog čega deluje neiskreno i potencira ideološku podeljenost, staru preko pola veka. Imam utisak da je i sam predlog nekako na mala vrata uključen ovde kao tema za raspravljanje u Skupštinu, jer je došao na dnevni red ne nekim najlegitimnijim načinom. Naime, nedopustivo je da nemamo mišljenje nadležnog ministarstva, odnosno Vlade. Koliko imam informaciju, takvo mišljenje je postojalo i ono je bilo negativno, pa je iz tog razloga povučeno. Treća stvar, formalno je pitanje da li ovako predložen zakon uopšte može da se uvrsti kao tačka dnevnog reda ovog parlamenta dok se, shodno Zakonu o krivičnom postupku, ne izvrši ponavljanje krivičnih postupaka i na osnovu, eventualno, oslobađajućih presuda, ne izvrši rehabilitacija lica koji su bili pripadnici Ravnogorskog pokreta, a osuđena su za krivična dela protiv naroda i države ili ratne zločine. Često ovde kažete da ne priznajete odluke nekih komunističkih sudova, ali ću vas, poštovane kolege poslanici, koji to kažete, podsetiti da su ti sudovi doneli i smrtnu presudu za generala Lera, koji je bombardovao Beograd. Da li ne priznajemo i tu presudu? Da li ne priznajemo rehabilitaciju koju su ti sudovi odredili za one koji su bili žrtve Solunskog procesa, a kasnije su pomilovani? Dakle, nisu tačne tvrdnje da je Skupština Slovenije 2. oktobra prošle godine, a na to se poziva predlagač, donela sličan zakon ovome koji se predlaže Skupštini Srbije na usvajanje. Naime, slovenačkim zakonom prava veterana priznata su svima koji su se borili protiv okupatora, ali u tom zakonu takođe jasno stoji da prava nisu priznata nikome ko je sa okupatorom sarađivao i ko je bio protiv partizana, Narodnooslobodilačkog pokreta. Peto, smatram da je apsurdno da se pravo na penziju Ravnogorcima obezbeđuje, kako Predlog zakona predviđa, uz potvrdu dva svedoka, jer smatram da je to bila karikatura i onda kada se to činilo, a bile su u pitanju partizanske spomenice. Prema tome, da zaključim, za SDP ovaj predlog zakona nije relevantan u dovoljnoj meri da bi se na jednu istorijsku kontraverzu stavila tačka. Takođe, smatram da nije dovoljno ovakav predlog zakona podržati, uz najgrublje diskvalifikacije i uvredljive reči upućene predsedniku stranke koja je zakon predložila. Ako je tako i ako se ovaj zakon donosi u takvoj atmosferi, onda je i ova rasprava, poštovane kolege poslanici, obična farsa i gubljenje vremena. Onda je samo reč o težnji, to je moje duboko uverenje, o nameri da se ušićari na velikoj temi ili da se makar ne izgubi ništa od biračkog tela kome smo već simpatični. (Predsednik: Molim vas, isteklo je duže od minut.) Što se SDP tiče, SDP uvek ima ispružene ruke za svaku vrstu pomirenja. Smatram da je borba protiv fašizma jedna od najsvetlijih tačaka u istoriji ovog naroda i da na način na koji smo stavili ovu temu, i uopšte temu o pomirenju na dnevni red, dakle, ne kroz rezoluciju ili deklaraciju, nego na način da diskutujemo o penzijama, mi na ozbiljan način devalviramo priču, a mislim da to potvrđuje i tok rasprave koja je do sada bila vođena.
Reč ima narodni poslanik Nikola Milošević, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo, podržavam Predlog zakona koji je na dnevnom redu ove naše rasprave, ali ću biti slobodan da vam predočim neke argumente koje do sada u raspravi nismo čuli, a koje, ako se ne varam, nismo čuli ni punih pet decenija, osim na nekoj medijskoj margini. Ova skupština, koju čine stranke opredeljene za političku demokratiju, ne može u ovoj raspravi ni prilikom odlučivanja da mimoiđe pitanje za koje su se to političke ciljeve borile ove strane o kojima mi ovde raspravu vodimo. A ako pod političkom demokratijom podrazumevamo dva temeljna načela – opredeljenje za višestranački sistem i neprikosnovenost privatne svojine, to znači odsustvo prevage politike nad ekonomijom – i ako tim merilima merimo političke ciljeve ova dva pokreta, pri čemu pripadnici jednog uživaju prednosti ovoga zakona, protiv čega niko ništa nema, a oni drugi su za to prikraćeni. Govoriću bez ikakvih moralnih kvalifikacija i diskvalifikacija i držaću se samo političkih ocena koje se temelje na istorijski proverenim činjenicama. Da li je istorijski proverena činjenica da je partizanski pokret predvodila KPJ, na čelu sa Josipom Brozom, i da je ta KP, kao i sve KP sveta, bila članica jedne internacionalne komunističke organizacije koja se zvala Kominterna, a koja je svoje sedište imala u Moskvi i kojom je suvereno upravljao Josif Staljin? Nije potrebno pisati 100 istorijskih tomova da bi se to dokazalo. To je notorno poznata istorijska činjenica. Da li je neobično što su predvodnici tog pokreta, sam Josip Broz i sama ta stranka, za svoj politički cilj imali onaj poredak koji je vladao u Sovjetskom Savezu, što znači jednopartijski politički sistem na čelu sa vođom koji donosi sve ključne političke odluke i, naravno, poredak u kome se nije poštovalo pravo privatne svojine. Istini za volju, po dolasku na vlast KPJ, ona je imala neku vrstu svog demokratskog paravana ili maske, i to u vidu tzv. Narodnog fronta. U Narodnom frontu bile su i neke druge stranke, među kojima i Zemljoradnička stranka koju je predvodio Dragoljub Jovanović. Demokratska maska pala je onoga dana kada je Dragoljub Jovanović došao u ondašnju Skupštinu sa dva klipa kukuruza. Jedan je bio kržljav i nikakav, a drugi je bio bujan i cvetan. Onda je upitao tadašnje poslanike šta misle, sa kojih gazdinstava potiču ta dva klipa. Onaj kržljavi, naravno, bio je sa jednog državnog gazdinstva, jedne zemljoradničke zadruge, a drugi sa nekog privatnog gazdinstva. Za taj svoj subverzivni čin Dragoljub Jovanović je dobio 10 godina robije. Sve je to izdržao. Kada je izašao sa robije i kada su tu vest javili Josipu Brozu, ovaj je rekao: “Božiju ti majku, kako vreme brzo prolazi.” Dame i gospodo, kada se Josip Broz sukobio sa Josifom Staljinom pokazalo se ubrzo da je to bila porodična svađa, jer je i posle tog sukoba Jugoslavija ostala jednopartijska država, bez poštovanja prava privatne svojine, a sam Josip Broz bio je proglašen, da li i to treba da tražimo u knjigama koje nisu napisane, za doživotnog predsednika te države. Dame i gospodo, samo Kuba i Severna Koreja imale su doživotne predsednike država. Kakav je bio odnos prema privatnoj svojini, evo jednog drugog primera. Vi znate da je omiljena rezidencija Josipa Broza bila ostrvo Brioni. Austrijski vlasnik Briona nije nikakve smetnje pravio, 200 gazdinstava seljačkih bilo je na tom ostrvu i oni mu nisu nimalo smetali. Radničko – seljački vođa Josip Broz, kada je došao na vlast, oterao je svih 200 porodica sa tog ostrva. Taj isti, evo drugog primera i poređenja, negdašnji austrijski vlasnik, sagradio je za svoje potrebe na Brionima desetak kilometara puteva. Evo kviz pitanja, šta mislite, koliko je kilometara puteva sagrađeno za Josipa Broza, 20, 30, 40, onome ko pogodi dajem 10 mojih univerzitetskih penzija, nisu neke velike pare, ali druge nemam. (Iz sale: 280.) Bravo, dobijate svih mojih 10 penzija. Dakle, 280 kilometara, dame i gospodo, 40 kilometara više nego što je auto put Beograd-Niš. Sada dozvolite da pomoću istih merila prosudimo političke ciljeve za koje se borio pokret otpora DražeMihailovića. Draža Mihailović bio je ministar vojni izbegličke vlade, na čijem čelu bio je Slobodan Jovanović, a sigurno najobrazovaniji i najumniji srpski intelektualac, i čovek iskreno i trajno opredeljen za političku demokratiju, kao i njegova vlada, kao i ministar vojni. Doduše, bio je opredeljen za parlamentarnu monarhiju, a mi smo ovde godinama, decenijama slušali kako je svaka monarhija bez razlike isključivala političku demokratiju i kako je republikansko uređenje jedino jemstvo za stvar političke demokratije. Dozvolite da podsetim na dvojicu viđenih republikanaca: Adolf Hitler i Josif Staljin. Takav republikanac bio je i Josip Broz, koji je imao veća ovlašćenja nego bilo koji apsolutni monarh i još samo nasledni princip nije uveo u svoju komunističku apsolutnu monarhiju. Dakako ne sporim da se uz republikansko uređenje može spojiti, još kako može, politička demokratija, ali svako ko pravi razliku između apsolutne i parlamentarne monarhije vrlo dobro zna da parlamentarna monarhija podrazumeva tekovine političke demokratije i znaće, svakako, da je Srbija vrlo rano imalo parlamentarnu demokratiju još za vreme vlade prvih Obrenovića. Oni jesu pokušavali da suspenduju demokratske ustanove, ali nijedan Obrenović nije imao onu moć kakvu je imao Josip Broz. Kralj Milan, koji je bio visoko obrazovan čovek, žarko je žudeo da postane član SANU. Nije mogao, nije toliko dopirala njegova moć. Josip Broz, koji je od obrazovanja imao bravarsku školu i večernji tečaj istorije SKPB, koji nije bio u stanju da sastavi jednu pismenu i logičnu rečenicu, bez ikakvih problema postao je počasni član SANU. Moglo mu se, dame i gospodo. Kada je na vlast, tj. na presto došao kralj Petar I Karađorđević, ova Srbija je imala uzornu parlamentarnu demokratiju. O tome jedna istinita priča; Petar I išao je dvorskom baštom i rekao je dvorskom baštovanu: “Imate lepog cveća, a nemate šeboja, zašto ne biste sadili šeboj.” Baštovan krenu da sadi šeboj, srpska opozicija dozna i otvori raspravu, ko je kralju dao pravo da se meša u poslove dvorskog baštovana. Srpski parlament izglasa zabranu Petru Karađorđeviću da ubuduće naređuje svom baštovanu koje će cveće da sadi. Privremeno je, naravno, parlamentarnu demokratiju ukinuo kralj Aleksandar pred pretnjom boljševičke revolucije u ondašnjoj Jugoslaviji, ali i čak i tada su postojali elementi pravne države i kada je jedan seljak tužio kralja sudu da mu je oduzeo deo vinograda, sud je presudio u korist tog seljaka. Razume se, to suspendovanje demokratskih institucija bi kratko potrajalo da smo se onda u to vreme vratili parlamentarnoj monarhiji, onakvoj kakva je ona bila. Sada mi dopustite da se osvrnem na onaj argument koji smo ovde najčešće slušali, koji slušamo već više decenija i prema kome je pokret Draže Mihailovića bio u službi hitlerovskih okupatora, dakle saradnik Adolfa Hitlera. Dame i gospodo, svi znamo da istoriju pišu pobednici i znamo da pobednici istoriju najčešće falsifikuju. Oni falsifikuju čak i fotografije. Srbija je bila za vreme nemačke okupacije oblepljena plakatima sa dve fotografije dvojice vođa pokreta otpora ucenjenih od strane Adolfa Hitlera sa 100.000 rajhsmaraka, a u ratu veliko bogatstvo. Ko je bio na tom plakatu? Lično sam kao čovek koji mnogo pamti to i sam kao dečak video, bili su Josip Broz i sada, verujte ili ne verujte, Draža Mihailović. Sada pitam, da li je Adolf Hitler znao ko je to njegov sluga i saradnik ili je možda Adolf Hitler, kao naivan i priglup čovek, bio u potpunoj zabludi u pogledu toga za koga radi Draža Mihailović, pa je raspisao 100.000 rajhsmaraka u zlatu da ga uhvate živog ili mrtvog. Dame i gospodo, u takvoj zabludi bili su i neki saveznički lideri čija smo imena ovde slušali, pa dopustite da vam pročitam šta su oni o Draži Mihailoviću i njegovom pokretu zapisali. Citiram: "Sa divljenjem pratimo od vas vođene operacije koje su od neocenjive vrednosti za našu savezničku stvar. Materijalna pomoć koju možemo da damo trupama nije možda trenutno velika, koliko bismo mi želeli, ali vas uveravamo da će se preduzeti sve da se vama uputi svaka moguća pomoć". U potpisu – britanski komandanti na Srednjem istoku Okinlek, Harvud i Teder. Drugi čovek koji je bio u velikoj zabludi u pogledu toga za koga radi Draža Mihailović napisao je sledeće: "Legendarni junak, simbol najčistijeg rodoljublja i najviših jugoslovenskih vojničkih vrlina, taj general nije prestao da vodi borbu na okupiranom nacionalnom tlu, uz pomoć rodoljuba on bez zaustavljanja ne da mira okupatorskoj vojsci, pripremajući onaj konačni juriš koji će dovesti do oslobođenja njegove otadžbine i celog sveta, rame uz rame sa onima koji nikada nisu smatrali da se jedna velika zemlja može pokoriti surovom osvajaču". U potpisu – predsednik slobodne Francuske, general Šarl de Gol. Dame i gospodo, bili smo u prilici da se siti načitamo i naslušamo jednog posebnog dokaza da je Draža Mihailović sarađivao sa nacističkim okupatorom; to su pregovori koje je on vodio sa nekim nacističkim visokim oficirima. Dozvolite da vam skrenem pažnju na dve vrste pregovora koje se mogu sa okupatorima voditi. Pregovori mogu imati taktički karakter, dakle, mogu imati za svrhu da se vaše trupe oporave i da se izbegnu trenutno nepotrebni gubici i da pokušate da se bolje izborite sa nekim vašim političkim protivnikom. Principijelni pregovori znače trajni prelazak na onu drugu stranu, a u ovom slučaju razume se trajno savezništvo sanacističkim okupatorom. Draža Mihailović vodio je taktičke pregovore. Dame i gospodo, dozvolite da vas podsetim da je tu vrstu pregovora vodila i komunistička strana. Delegacija u kojoj su bili Vladimir Velebit, Koča Popović i Milovan Đilas vodila je pregovore sa nemačkom stranom, ne negde na ratnoj teritoriji, nego u Zagrebu, glavnom gradu nacističke ustaške Hrvatske. Odsela je, šta mislite, u kom hotelu? Najluksuznijem zagrebačkom hotelu koji se zove "Esplanada", koji i danas važi za najluksuzniji hotel u tom istom gradu. Sa kakvim predlogom je došla ta delegacija? Došla je sa predlogom da se obustave borbe između nacista i partizana i sa obećanjem da će pomoći nacističke trupe u slučaju da se Englezi iskrcaju na Balkan. Došla je sa zadatkom da ponudi nacističkoj strani da se za neke zarobljene nemačke oficire razmeni supruga Josipa Broza Herta Has. Dame i gospodo, neću na osnovu toga da zaključim da su partizani bili saradnici nemačkih okupatora, ali vas podsećam da nema dva aršina za istu stvar. Ne mogu biti pripadnici pokreta Draže Mihailovića saradnici okupatora ako tako taktički pregovaraju sa Nemcima, a ne mogu biti protivnici po toj istoj logici nemačkih okupatora, ovi delegati Josipa Broza koji su pregovarali u glavnom gradu Pavelićeve ustaške države. U oba slučaja reč je o taktičkim pregovorima, u oba slučaja trajno opredeljenje obeju strana je bila borba protiv nacističkog okupatora. Sada mi dopustite, privodeći ovo izlaganje kraju i ceneći nestrpljenje tamo u poslednjim redovima, uz iskrenu nadu da oni koji me ne slušaju neće valjda posle stavljati primedbe na moje izlaganje, želim da se osvrnem na onaj poznati apel kralja Petra da se odredi Draže Mihailovića priključe komandi Josipa Broza Tita. Taj postupak kralja Petra nije bio na predlog Vinstona Čerčila nego na pritisak Vinstona Čerčila. Pod pritiskom Vinstona Čerčila on je iznudio od kralja taj poziv pokretu Draže Mihailovića. Iza svega toga stajao je Vinston Čerčil koga sucitirali, Vinston Čerčil koji je, razume se, vodio računa o interesu svoje političke strane i svog naroda, ali koji nije vodio računa o interesu srpskog naroda. Ovde je citirana Čerčilova reč da je Draža Mihailović imao neku svoju računicu. Koju računicu je imao Draža Mihailović? Kada je Draža Mihailović bio suočen sa činjenicom da Nemci na hiljade srpskih uglednih građana ubijaju, koliko ih ubijeno samo u Kragujevcu, u Francuskoj za jednog Nemca samo deset Francuza je ubijeno, a ovde za jednog Nemca 100 Srba, Draža Mihailović je procenio da po njegovoj računici nije toliko važno koliko će Nemaca tada biti pobijeno nego koliko će srpskih glava biti sačuvano. Dame i gospodo, Vinstona Čerčila nisu zanimali srpski interesi. Vinston Čerčil je vodio računa, razume se, o svom savezniku Staljinu sa kojim je podelio Jugoslaviju i po toj podeli je formirana, da to ne zaboravimo, prva posleratna vlada. Na čelu je, s jedne strane, bio Josip Broz, a sa druge strane Ivan Šubašić. Koga je predstavljao Ivan Šubašić? Ivan Šubašić je predstavljao jugoslovensku vladu, onu stranu za koju nam se ne od juče kaže da je sarađivala sa okupatorom. Nije valjda da je Josip Broz sedeo u istoj vladi sa saradnikom okupatora? Međutim, posle toga dogodilo se naravno da Josip Broz ne poštujući sporazum preuzme punu vlast, pa kada je Vinstona Čerčila njegov najbliži saradnik Meklin upitao – gospodine Čerčil, znači u Jugoslaviji će biti komunizam, cinik Čerčil je odgovorio – nećete valjda vi živeti u Jugoslaviji. Nemojte nam Vinstona Čerčila uzimati kao nekakav autoritet kada je reč o srpskim nacionalnim i državnim interesima. Dame i gospodo, bilo je, međutim, onih savezničkih državnika koji su ne na taj ciničan nego sasvim drugačiji način videli pokret Draže Mihailovića i njega lično, pa mi dopustite da o tome nešto pročitam i da privedem ovo izlaganje kraju. "General Dragoljub Mihailović izvanredno se istakao kao glavni komandant jugoslovenskih oružanih snaga i ministar vojni, organizujući i vodeći krupne snage otpora protiv neprijatelja koji okupiraju Jugoslaviju od decembra 1941. godine do decembra 1944. godine. Zahvaljujući neustrašivim naporima njegovih tupa mnogi američki avijatičari bili suspaseni i bezbedno vraćeni na savezničku stranu. General Mihailović i njegove snage, uprkos nedovoljnom snabdevanju i boreći se pod izuzetnim teškoćama, materijalno su doprineli savezničkoj stvari i bili su u deonici konačne savezničke pobede". U potpisu Hari Truman, predsednik Sjedinjenih Američkih Država. Datum, 29. mart 1948. godine. Obrazloženje -uz posthumno visoko američko odlikovanje Draže Mihailovića. Zašto ističem datum? Zato što je pre tog datuma u ovoj istoj državi već uveliko suđeno i presuđeno Draži Mihailoviću da je on saradnik okupatora i da je on, koga tako visoko ocenjuje Hari Truman 1948. godine, bio streljan na mestu za koje niko ne zna gde. Dame i gospodo, znaju se i grobovi kućnih ljubimaca. Oni koji vole svoje pse i svoje mačke znaju gde su sahranjeni. Draža Mihailović sahranjen je onako kao što sahranjuju besne pse. Dame i gospodo, završiću jednim pitanjem. Ako ova višestranačka skupština nema ništa protiv da po ovom zakonu određena prava uživaju sledbenici Broza i Kardelja, koji su se borili za jednu partijsku državu, u kojoj nema neprikosnovene privatne svojine, zar ne bi bilo neobično, da ne kažem apsurdno, da ta ista skupština uskrati ta ista prava onima koji su se borili za tekovine političke demokratije?
Po Poslovniku? Izvolite.
Poštovani narodni poslanici... Gospodine Prorokoviću, imate nešto? (Dušan Proroković, sa mesta: Izaći ću da kažem šta imam.) Mislim da je nekulturno, vladajuća ste stranka. Slušali smo profesora Nikolu Miloševića do sada. Ti jesi vladajuća stranka, ali ne smeš tako da se ponašaš.
Molim vas da ne razgovarate međusobno. Javili ste se po Poslovniku, gospodine Omeragiću. Izvolite. Molim vas, nemojte govornika da prekidate.
Ovde je gospodin Anđelković iz SPS-a izneo jednu laž, povredio Poslovnik. Rekao je da smo ja i gospodin Džudžević dali kvorum ovoj sednici. Mi ne da nismo dali kvorum nego nećemo glasati za ovaj zakon i želimo o tome da vas obavestimo, i građane Srbije, zbog toga što nije dobro pripremljen i što ovaj zakon, koji bi trebalo ili kako je hteo predlagač, da bude nekakav zakon o rehabilitaciji građana koji su učestvovali u Drugom svetskom ratu, jer u Drugom svetskom ratu su učestvovali građani svih nacionalnosti. Bilo je onih koji su se suprotstavili okupatoru javno, neki su tajno, ne bih ulazio u to, jer to bi zahtevalo jednu ozbiljnu raspravu. Zakon nije ozbiljno pripremljen, zato ćemo mi poslanici, ja i gospodin Džudžević, biti protiv, ma koliko ovde, kada mi izađemo da popijemo kafu, neko izmišljao da ćemo davati kvorum ili ćemo biti za ovaj zakon.
Gospodin Dačić ima repliku, pa onda gospodin Proroković.
Ne znam na čije izlaganje primedbu stavlja gospodin Bajram, ali mislim da je u pitanju Zoran Anđelković, koji je danas govorio o tome da su kvorum dali i neki pripadnici muslimanske nacionalne manjine. Bila je Leila u sali i ne znam šta je u tome sporno, dala je kvorum. Kvorum je inače dala DS i, naravno, u šali sam rekao da ni četnici nisu više ono što su bili, čim i Muslimani glasaju za njih. Ali, to nisam rekao za govornicom. S druge strane, biti u sali, ne glasati za zakon, a dati kvorum u ovoj situaciji je isto kao i glasati za zakon. Prema tome, ne znam na šta reaguje gospodin koji je govorio je pre mene. SPS nema ništa protiv da svako glasa, neka se svako izjasni o ovom predlogu zakonu i jedino nemojte mešati SPS u ovu priču. Ukoliko postoji sukob unutar četničke koalicije, to je drugo pitanje. Što se tiče gospodina Miloševića, koji je malopre govorio o tome, samo bih ga ispravio u jednom. Gospodin Šubašić i kraljevska vlada u Londonu nisu bili saradnici okupatora. To je bila vlada koja je smenila Dražu Mihailovića na zahtev Čerčila. I to je tačno. Mi ne ulazimo u te istorijske rasprave. Gospodin Marković je malopre govorio o tome da treba da se osvrnemo na zakon. Gospodin Milošević je ponajmanje pričao o samom zakonu. Pričao je o stvarima posle 1945. Mogu da kažem da li se slažem sa tim ili ne, da li je u našoj državi postojala politička demokratija ili ne, da li je bio jednopartijski sistem ili ne, ali to nema veze sa ovom temom. Da li je neko u Drugom svetskom ratu branio zemlju ili sarađivao sa Nemcima i Italijanima, to je drugo pitanje. Samo želim jednu stvar da kažem. Nemojte od mene tražiti da govorim o stvarima iz 1945, barem do 1966. godine, dok nisam rođen. Nisam bio ni tada bivši komunista, nisam bio ni Skojevac, nikada nisam bio na Brionima, nisam bio u Kumrovcu, a vi koji ste to bili ponajmanje treba da danas govorite o tome. Zato, već sam rekao, zaista pozivam prave četnike da govore o četnicima. Znači, sa tog aspekta, inače sve ovo drugo je politička, politikantska rasprava koja neće dovesti do cilja. Nama, inače, ova rasprava odgovara. Nama ta rasprava odgovara da traje što duže. Što se nas tiče, mi ćemo u njoj učestvovati do samog kraja, a što se tiče DS-a, koja je dala kvorum za ovu sednicu, to je ta tzv. kohabitacija, a i DSS danas zajedno sa SPO-om u Grockoj pravi vlast sa Bogoljubom Karićem. To je ta kohabitacija. Jedan dan hoćete da sarađujete, a drugi dan hoćete jedni druge da rušite. Našli ste temu kohabitacije nad četnicima i zato ta tema koja je veoma ozbiljna, da li je neko branio zemlju ili sarađivao sa okupatorom, nije tema za dnevno-političku raspravu. O tome istoriografija treba da da svoje mišljenje. Danas nisam spomenuo ni jedan izvor iz komunističke literature. Spomenuo sam inostrane izvore, govore Čerčila, Ruzvelta, Musolinija i naravno feljton Vuka Draškovića. Istina mladog, ali nadam se da je i tada bio svestan šta je govorio. Zato, ne znam zašto se repliciralo za ono što je rekao Zoran Anđelković. Ako je naneta uvreda da vi niste pravili kvorum, u redu, izvinjavam se, ali sama ta činjenica, vi ste deo poslaničke grupe DS, među njima je i Dragoljub Mićunović, koji je poznat po tome šta je radio tim koji su bili u četnicima posle Drugog svetskog rata, vi dajete kvorum danas i govorite o tome da ćete glasati tim povodom.
Vi ste izazvali repliku, ne jednu, replike. Izazvali ste replike, moramo da ih čujemo. Ovo je replika na vaše izlaganje. Vi imate repliku na izlaganje Dačića. Ne, još uvek su replike na izlaganje gospodina Omeragića. Izvolite, gospodine Prorokoviću, replika na izlaganje gospodina Omeragića, koji je govorio po Poslovniku, te u tom smislu ne može da odgovara na repliku.
Gospodine Omeragiću, šta vam bi da me spomenete. Stvarno ne znam, a to što je reakcija stotinjak poslanika u sali kada vi izađete za govornicu zapitajte se zašto. Takva je zato što sa vama ne može da se razgovara o prošlosti, niti o nekim ozbiljnijim temama. Hajde prvo da raspravimo šta je sa skupštinom opštine Novi Pazar, da vratite ključeve od zgrade Skupštine opštine, da se legalno konstituiše vlast, a ne da se državni organi u Srbiji legalno izabrani od strane građana opštine Novi Pazar konstituišu u kafani. Zato vam se ljudi smeju i zato vam se smeje ne poslanička većina, nego svi ljudi, svi narodni poslanici koji su ovde došli da štite demokratiju i da razmišljaju o budućnosti Srbije. Vi je tim postupcimavraćate u prošlost.
Profesor Nikola Milošević, replika na izlaganje Dačića. Gospodine Omeragiću, nema replike na repliku, jedino ako se javite po Poslovniku ponovo.
Nisam neki ekspert za Poslovnik ove skupštine, ali toliko znam. Ako nisam pomenuo ni gospodina Dačića ni njegovu stranku, onda on nema pravo ni na kakvu repliku. Ovo je povreda Poslovnika koju prijavljujem i konstatujem da je gospodin Dačić zloupotrebio ovu govornicu. Dakle, ni njegovo ime, ni ime njegove stranke nisam pomenuo, a on ovde izlazi, gospodine predsedniče, i bez ikakve vaše intervencije, vi doduše niste bili tu.
Gospodin Dačić je tražio repliku na izlaganje gospodina Omeragića, ne na vaše izlaganje.
Gospodine predsedniče Skupštine, zašto je onda spominjao moje ime? Ja sam čovek u godinama, ali pamtim bar ono što je rečeno pre pet minuta.
Zato ste dobili pravo na repliku.
Dobio sam, ali nije problem u tome što sam dobio, jer sam dobio legalno, pomenut sam, nego u tome što je on dobio repliku, a pomenuo ga nisam. Kada je već gospodin Dačić tražio kavgu koju ja nisam tražio, onda da mu nešto kratko predočim. Prvo, ako je gospodin Dačić hteo da dokaže da je Draža Mihailović sarađivao sa okupatorom, pozivajući sena to da se od njega na pritisak Vinstona Čerčila ogradila izbeglička vlada, odavala mu takav argument. To, istini na volju, moram da priznam, gospodine Dačiću, vi ste inače inteligentan, obrazovan čovek, niko pre vas nije smislio. Drugo, vi kažete da za ovu raspravu nema nikakvog značaja da li je ili nije bila Titova Jugoslavije jednopartijska država, pa kažete da se o tome može raspravljati. Nema rasprave o tome, gospodine Dačiću. To je utvrđeno, neosporno. Ako je to bila država u kojoj je vladala jedna stranka, na njenom čelu bio je jedan čovek koji je donosio sve političke odluke i, podsećam još jednom, proglašen za doživotnog vladara te države, nemojte mi reći da je to bila politička demokratija. Nije bila. Vaše tvrđenje da to nema nikakve veze sa ovom raspravom, oprostite, još bih mogao da prihvatim da ste se vi držali onoga što tvrdite. Vi ovde dvadeset ili trideset puta ulazite upravo u takve rasprave, gospodine Dačiću. I ako već ulazite u takve rasprave i politički ocenjujete onu stranu koja vama nije po volji, pa onda saslušajte šta može da se kaže i onoj strani koja je vama po volji.
Gospodine Dačiću, nemate pravo na repliku. Gospodin Dačić, po Poslovniku, pa onda vi. Izvolite.
Može i Bajro da mu prevedem sa srpskog na bošnjački. Po Poslovniku, mislim da je Milošević pogrešno protumačio moje reči. Zaista nisam želeo da ulazim ni u kakvu kavgu sa njim i poštujem godine u kojima se on nalazi i iskustvo i znanje koje on ima, ali u svakom slučaju, repliku sam tražio povodom izlaganja gospodina Bajra, ali sam uzgred rekao i ono što je istina, a to je da nisu subjekti dogovora koji je Čerčil iznudio bili Draža i Tito, nego Petar II Karađorđević i njegova vlada i Tito. Inače, što se tiče Tita, nisam siguran da je on meni draži nego većini vas koji sedite ovde, jer ste bili po Kumrovcu, bili ste skojevci i politički komesari i nemojte se toga stideti [[Glasovi iz klupe: Jahali popove.]] i jahali popove. Znači, to nema veze sa vama, ali samo, kako bi rekao Milan Gutović, ne može da škodi.
Po Poslovniku se javio gospodin Omeragić, izvolite.
Gospodin Dačić je rekao da je neko drugi bio u pitanju. Ne radi se o drugom. Jasno je gospodin Anđelković rekao da sam ja davao kvorum i nije govorio ni o poslaničkoj grupi ovoj ili onoj. Samo na to sam reagovao. Rekao sam da neću raspravljati o ovom zakonu. Hoću javno da kažem da ću biti protiv njega. Što se tiče ovih koji burno reaguju kad poslanici iz Sandžaka dođu za govornicu, to je njihov problem i problem je političke kulture, da vi nemate toliko strpljenja i tolerancije da čujete čoveka šta će da kaže, pa da onda reagujete. Ovde su spomenuti neki ključari, ključevi, ključaonice i tome sl. Ljudi treba da znaju ko drži ključeve, čega, a moraju da znaju i neko pravilo šta znači biti pravna država. U pravnoj državi ministri ne pišu saopštenja, mišljenja, misaonice, nego ako je obavezujući akt, oni napišu rešenje, pa napišu odluku, pa konstatuju ko je povredio zakon. Nažalost, mi danas u našoj državi, koju mnogo puta čujemo da nazivaju pravnom, imamo situaciju da nam se nisu konstituisale mnoge lokalne samouprave i, po izjavi zvaničnika Ministarstva za lokalnu samoupravu, stotine i stotine zahteva iz lokalnih samouprava po žalbama. Negde nema veća, u Nišu nema veća, u Novom Sadu jeste glasao jedan poslanik ovako, nije, pa u Beogradu imamo ovaj problem, pa imamo onaj iz Zaječara, pre neki dan gradonačelnik kaže – nas mišljenje nikako ne obavezuje, u pravnoj državi mišljenje ne predstavlja akt koji je obavezujuće prirode. Ako je on obavezujući, taj koji ga piše i daje nekom drugom ko ga je poslao, treba da kaže prvo da je to obavezujući akt. To se na prvoj godini iz Uvoda u pravo uči. Drugo, kaže – da li to što je on napisao, čak imamo dva akta, ne piše da se zove mišljenje, nego naslovljeno na funkciju, a unutra ništa, da li to njegovo mišljenje odlaže izvršenje? Koja je to sankcija ako se ne izvrši? Ko je dužan da to izvrši, a ne o tome ko drži ključeve u Novom Pazaru... (Predsedavajuća: Gospodine Omeragiću, molim vas...) ... ima tri privatnika koji se bave izradom ključeva, ima nadležno lice koje drži ključeve u opštini, ali nije dobio ni taj ključar; čak akt, priroda pravnog akta koji je stigao na neke privatne adrese glasi – trebalo bi, mislili smo. Kaže – održana je skupština u .... (Predsedavajuća: Gospodine Omeragiću, vreme vam je isteklo.) ... objektivnom mogućim okolnostima i tome slično. To ko je napisao imao je problema sa Radomirom Lukićem, ako mu je predavao, računam prema godinama, i ako je studirao pravo u Beogradu, trebalo bi profesor Lukić da je predavao i ako je položio Uvod u pravo i piše jedno takvo pisanije, stvarno je to izuzetno problematično, i da se zapitaju ljudi koji predstavljaju određena ministarstva, da tako nešto puste u komunikaciju između nekog organa koji se zove ministarstvo i lokalne samouprave. Treba država da se upita zašto to u desetine opština tumači gradonačelnik ovako zakon, predsednik veća na ovaj način i da vas podsetim, sve vas koji ste se interesovali za tu temu, organizovanje seminara u Vrnjačkoj Banji, Ministarstvo za lokalnu samoupravu ga je tamo organizovalo i objasnilo je, napisalo jedan priručnik koji je podelilo svim slušaocima i tamo je odredilo koja su čija ovlašćenja, da li može bez stalnog sastava izborne komisije da se po ugostiteljskim objektima, poljoprivrednim dobrima i takvim okolnostima i mestima drže skupštine i tome slično. Prema tome, kad se država bude uozbiljila, napisala pravni akt koji će biti obavezujući, koji će u izreci imati to i to, koji će sadržati pravnu pouku... (Predsedavajuća: Gospodine Omeragiću, molim vas...) ... i kad to bude uradio organ koji treba, onda će gradonačelnik ozbiljno razumeti takav akt, a kad bude Vrhovni sud ... (Predsedavajuća: Gospodine Omeragiću, molim vas, samo trenutak, već šest minuta govorite. Tri minuta vam je javljanje po Poslovniku. Tri puta sam vas opominjala. Molim vas da završite diskusiju). Samo da završim, u pravno uređenim državama, kada Vrhovni sud u spornoj situaciji donese rešenje, kada Ustavni sud pred kojim se to bude osporilo donese konačno rešenje, kada ključar tada ne bude, naravno, hteo da vas obavesti, naš ključar nije diplomirani pravnik i nije dužan to da zna, ali je diplomirani ključar, što bi rekao kolega. Prema tome, kada u pravno uređenoj državi budete sačekali odluku Vrhovnog suda, Ustavnog suda, jasno naložite da se postupi u toj vašoj izreci, date pravnu pouku i onako kako smo to uočili na prvoj godini prava, onda će biti primenjena svaka odluka u ovoj državi. U protivnom, to su tzv. odluke zabavno-rekreativnog života.
Reč ima narodni poslanik Mika Vlaović, po Poslovniku se javljate? Izvolite.
Povređen je Poslovnik u članu 100. Poslanik za govornicom ne može da vređa ostale poslanike. Gospodine Dačiću, nikada nisam bio komunista. Moja porodica je posle rata stradala od komunista. Oduzeta im je zemlja i kao dete sam muku mučio, nisam mogao ni da se školujem dalje, jer nisu imali para da me školuju. To vaše viđenje da je neko bio komunista, neko u Kumrovačkoj školi, recite imenom i prezimenom, ti se ljudi možda time ponose. Ali svrha mog izlaska za ovu govornicu nije to, ova svađa oko četnika i partizana, i prvo ću se zapitati ko sam ja da vam delim lekcije. Ovako vas molim, prekinite to. To žele naši neprijatelji. Imamo ih, hvala bogu, na svim stranama. Hajde da se dozovemo pameti. Građani Srbije od nas očekuju da radimo, da donosimo zakone, da donesemo blagostanje u ovu zemlju, a ne da se prepiremo o četnicima i partizanima. Bilo je zločina i na jednoj i na drugoj strani. Ako su četnici, njihova deca i njihovi unuci i domaćini širom Srbije trpeli to što je radila Komunistička partija, dakle, od 1945. godine pa dalje, pa nemojte to da vas vređa, vi niste komunisti, vi ste SPS i to četnici i domaćini opraštaju, pa oprostite i vi nešto, hrišćanski je. Hvala vam.
Za repliku se javio gospodin Dačić, pa gospodin Petrović po Poslovniku. Molim da ne idete ka govornici dok vas ne prozovem, jer onda ne idemo po rasporedu, po Poslovniku. Hvala.
Uvek čekam da me prozovete, naravno. Koliko je meni poznato, SPS nije predlagač ovog zakona. Zato nemojte tražiti od SPS-a da ne učestvuje u raspravi. Mi zastupamo određenu kategoriju stanovništva, mi zastupamo one političke stavove koje ovde iznosimo. Niko od nas ne može tražiti da ne učestvujemo u raspravi koju ste vi izazvali. Ako je neko mislio da vi možete apsolutnom većinom doneti neki zakon bez rasprave, onda ga donesite, zabranite raspravu. Ne znam čime sam to uvredio, pa vi kažete da sam nekoga uvredio što sam nazvao da su bivši komunisti. Pa jesu. Malopre su rekli – mladi Vuk. Koliko je ovde bilo tih mladih koji su u mladosti bili Skojevci, komunisti, kumrovački đaci među nama ovde? Mislim da je samo jedan od 22 poslanika bio polaznik te famozne političke škole u Kumrovcu. Gde su ti ostali? Nemojte, nalaze se u drugim političkim strankama. Zbog toga i reagujem. Zato sam i stalno govorio. Vi imate pravo da to govorite, vi ste izvorni četnik, pravi četnik i vama to priliči. Nekima to ne priliči i zato reagujem kada neki tako govore. Rekao sam i danas, ponoviću još jednom. Henrik Ibzen je rekao, budi ono što jesi, ali budi to do kraja. Ne mogu da shvatim one koji su od 1945. godine do 1980. godine nosili Titove štafete, išli u političke škole, bili komesari, jahali popove i radili svašta, a sada govore o nedemokratičnosti tog režima. U tome nisam učestvovao i imam pravo da vam to kažem. Imam puno moralno pravo da vam to kažem, za razliku od nekih drugih. Hvala vam.
Gospodin Petrović, po Poslovniku, pa Aleksandar Vučić, drugih 10 minuta kao zamenik predsednika poslaničkog kluba.
Poštovana predsedavajuća, javio sam se po Poslovniku, pre nego što je gospodin Dačić tražio repliku, član 100, zbog uvrede koju je ovde izneo kada je prvi put govorio. To nije korektno i nije fer, ali vaša stvar. Nije mi jasno zašto gospodin Dačić ovde iznosi neistine. Celoj političkoj javnosti u Srbiji je poznato da ono što je rekao o gospodinu Mićunoviću nije tačno. Spuštanje ove i ovako uzavrele rasprave na još niži nivo nije svrsishodno i zaista je sramota to što je gospodin Dačić rekao. DS je, naravno, juče dala kvorum i glasala za to da ova tačka bude na dnevnom redu i DS će glasati za ovaj zakon, zbog toga što je 60 godina prošlo od završetka Drugog svetskog rata i ovo pitanje u Srbiji nije rešeno u jednom, a to je naš, nesrećnom narodu, koji kao da samo traži povode da bi ulazio u teške sukobe. Pa valjda je na početku 21. veka došlo vreme da zatvorimo jednu temu i da zakopamo ratne sekire bar na jednom polju. DS će učiniti sve da bi se u Srbiji pomiriteljstvo širilo i da bismo teme oko koji se sukobljavamo, a na nesreću oko nekih tema smo i ratovali, zatvarale, da mi konačno, kao što rekoh, na početku ovog veka krenemo prema EU i da posle 200 godina od podizanja Karađorđevog ustanka konačno iz Azije pređemo u Evropu.
Izvinjavam se gospodinu Vučiću, ali pravo na repliku ima gospodin Dačić po Poslovniku, na izlaganje Dušana Petrovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, čini mi se ni jednom rečju nisam spomenuo ime gospodina Dragoljuba Mićunovića i ne znam zašto se neko osetio prozvanim, jedino ukoliko se igramo nekih igara asocijacije. Uostalom, onda bi trebalo da se javi, kada je već gospodin Petrović izašao, zašto nije reagovao i na ovo – kumrovački đaci, pošto u njihovoj poslaničkoj grupi ima onih koji su bili u političkoj školi Josipa Broza Tita u Kumrovcu. Ne znam zašto se ne javite onda za sve ovo o čemu sam pričao. U svakom slučaju, samo želim da pitam, da postavim jedno pitanje drugaricama i drugovima demokratama, zašto oni, kada su bili na vlasti i kada je ovde sedeo Zoran Đinđić kao predsednik Vlade i Čeda Jovanović kao šef poslaničkog kluba, nisu predložili i doneli ovaj zakon, a zašto ga danas podržavaju. Ako poslanici SPO, DSS, NS i G17 plus smatraju da je to napad patriotizma i četništva u DS, mislim da se varaju. Podržaću ovaj zakon samo da bi se što više poremetili odnosi u parlamentarnoj većini u Skupštini Srbije. U svakom slučaju, danas sam video, i Nataša Mićić je bila ovde, ona je dala jednu izjavu da je ovaj parlament izgubio legitimitet. Kako vas nije sramota, drugarice i drugovi demokrate, vi koji ste glasali iz Bodruma, pa čak čujem iz Pekinga, iz Soluna, govorite da je ovaj parlament izgubio legitimitet. Zato, apsolutno vaša odluka da date kvorum nema nikakve veze sa vašom političkom ideologijom i vašim političkim programom. Ovde je gospođa iz SPO branila DS jutros, da navodno DS glasa za ovaj zakon, zato što su stričevi predsednika Republike i predsednika stranke pobijeni kao četnici. Šta je sa ocem Borisa Tadića? Na čijoj je strani on bio, da li je on bio u četnicima ili partizanima? Znači, na čijoj su strani bili vaši roditelji, na čijoj strani su bili roditelji Radmile Hrustanović? Ako već govorimo o tome, mislim da je krajnje nekorektno da se ovde na ovakav način svađamo oko nečega što je činjenica. DS je omogućila da počne ova sednica. Zašto ste to uradili, obrazložite svojim biračima. Zašto mi ovo radimo, takođe obrazlažemo svojim biračima. Neka svako gleda ko je njihovo biračko telo. Samo ne znam da li sve stranke znaju ko je uopšte glasao za njih. Mislim da će na kraju mnogi da se iznenade kad shvate kakva je u stvari struktura njihovog biračkog tela. Samo sam reagovao zato što je gospodin Petrović naknadno, ničim izazvan, jer nisam spomenuo nijedno ime iz DS, reagovao na nešto što se zove povreda Poslovnika.
Reč ima gospodin Vučić, kao zamenik šefa poslaničkog kluba.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS nije želela da učestvuje u ovoj raspravi, ne zato što ne bismo imali šta da kažemo našim biračima, a naši birači su svi građani Srbije, i četnici, i partizani i svi drugi koji nisu ni jedno ni drugo, svi rodoljubi, svi oni koji žele dobro Srbiji. Nismo hteli zato što se ostavlja loš utisak kod građana Srbije, a zvali su nas danas u pauzi i Srbi iz Vukovara, Borova Sela i Dalja, i molili da ne nastavljamo sa ovakvom vrstom svađe, iz prostog razloga što se naši neprijatelji ovome najviše raduju. Mi smo tražili da se danas ne dobijaju stranački poeni, nego da razmišljamo o zemlji, državi, našem narodu. Mi ovde treba da razgovaramo o tome i naše građane danas interesuje kako će da imaju hleba, da imaju čekove na poček, da žive bolje. Ljudi hoće da žive bolje, a ne da se iskopavaju sekire iz 1941. i 1945. godine. To je naš posao u Narodnoj skupštini Republike Srbije i da se ne delimo na one kojima su očevi bili na ovoj, a očevi drugih na onoj strani. Nikakve razlike između nas danas nema i ne sme da bude. Neću da znam šta vam je bio otac i neću da me pitate šta mi je bio otac. Nikome to nismo dužni da objašnjavamo. Nama treba drugačija, nama treba nova Srbija, u kojoj ćemo da pokažemo svima da Srbija može da bude bolja i drugačija od onoga kakva je bila. Srbiji je danas, pre svega, potrebno da obezbedi svoje nacionalne interese. Samo ću vam govoriti o onome što se danas u Srbiji zbiva, a vezano je i za ovo o čemu su danas neki govorili, pa kažu – kako Muslimani da glasaju za nešto? Što da ne. Neki od najistaknutijih članova Ravnogorskog pokreta su bili Srbi islamske veroispovesti. Zar niste čuli za njih? I pojedini zamenici generala Mihailovića su bili republikanci, pa posle toga ostali kao članovi Jugoslovenskog kulturnog kluba u Londonu itd. Evo, mi imamo narodnog poslanika koji će glasati "za" – Sulejman Spaho, narodni poslanik SRS. Nije kao Bajram Omeragić, koji može uvek i ovako i onako, kako mu Suljo kaže, već onako kako je to interes građana Srbije i države Srbije, i da se ne prave dalje podele ni po nacionalnoj, ni po bilo kojoj drugoj pripadnosti. Mi imamo i Bugarina koji sedi ovde – Stefana Zankova, imamo i Sulejmana Spahu, imamo i Mađare, imamo sve druge, ali nam ne pada na pamet da zbog toga pravimo posebne razlike između ljudi koji su podržavali jedan ili drugi pokret. Ono što jeste problem danas, činjenica je da mi imamo problem sa odbranom zemlje. Neki koji nam sole pamet danas i svojevremeno su nedvosmisleno podržavali okupatora, svaki dan gledam na jednoj beogradskoj televiziji jednog što krešti, na B-92, neki Mile ili ne znam šta je, svaki dan nešto viče, urliče, on i neke druge njegove kolege, sve kumrovački đaci ili, što neki rekoše, neki lečili Titu nogu, neki lečili ovome ono, a danas nam sole pamet o evropejskoj demokratiji. Neki od njih su, da znate, išli toliko daleko da su bili glavne pevačice nemačkim oficirima ovde u Nemačkom domu, svojevremeno, a današnjem Domu Vojske Srbije i Crne Gore, da su igrali pred Antom Pavelićem u ustaškom kazalištu "Sobrioz", da nam danas sole pamet i govore da su Srbi zločinci i da nam govore da su oni borci za slobodu, a da smo mi svi ostali, ne znam, valjda borci za tiraniju ili šta već. Ono što interesuje poslanike SRS je to ko je danas za našu državu, ko je za našu zemlju. Taj je bio i tad. Ko je danas da imamo zemlju, da imamo državu, da imamo slobodu, taj nije mogao da se menja. Nepogrešivo ćete ih danas prepoznati, tačno one koje vidite da su protiv našeg naroda na Kosovu i Metohiji, protiv našeg naroda u Republici Srpskoj, protiv našeg naroda u Srpskoj Krajini. Znajte da im je mila bila saradnja sa okupatorom i u Drugom svetskom ratu, ne znam na kojoj strani. Ono što nama treba u Srbiji danas i što moramo da uradimo kao građani Srbije, to je da kažemo – ljudi, dosta toga, da gledamo u budućnost, da gledamo napred i da spasavamo zemlju. Obećali smo građanima Srbije nova radna mesta. Što vam danas neki takav zakon nije na dnevnom redu? Što vam danas nije zakon o penzijama, većim penzijama, većim platama? Obećavala je Vlada, obećavao je predsednik Srbije. Nema ništa od toga, nego hajde da ulazimo u rasprave zato što to nekima odgovara, jer ne znaju šta bi drugo radili u svom političkom životu, ne znaju kako da objasne svoje ponašanje "izvinite, izvinite, izvinite", i hajde da stavljamo crnu kesu na glavu ljudima i da idu u Hag. To je jedina politika koja se danas u ovoj zemlji vodi. Naši građani neće da slušaju više svađe i prepucavanja. Hoće da čuju argumente. Neka se završi to na bilo koji način, ali da onda kažemo imamo li mi strategiju da državu sačuvamo. Što ne kažete ljudima da se sprema u martu ofanziva Albanaca na Kosovu i Metohiji, ponovo? Što ne kažete da nam čak i strane službe to javljaju, pa hoće i da pomažu na različite načine. Što ne kažemo neke druge stvari, nego hajde da se preganjamo sad o tome ko je čiji otac bio i šta je bio. Nemam tu vrstu problema, ni poslanici SRS nemaju tu vrstu problema. Kod nas nema kumrovačkih đaka, kod nas nema onih koji su vedrili i oblačili posle Drugog svetskog rata, ni na ovaj ni na onaj način, nema nečasnih ljudi. Ono što mi hoćemo, to je ono što hoće građani Srbije. Neću da me delite, bilo koga u SRS – ti možeš da dobiješ glas od ovoga i od onoga. E, hoćemo glasove svih građana Srbije, i partizana, i četnika i svih drugih rodoljuba, zato što hoćemo drugačiju i bolju, hoćemo pomirenu Srbiju [[Dobacivanje iz sale: Nije moguće.]] Moguće je i takvu Srbiju hoće građani ove zemlje. Oni koji misle da je moguće da i dalje istrajavaju na tome da su veliki patrioti zato što su oni drugi veliki izdajnici ili neprijatelji svog naroda, ti imaju problem sa sobom i sa svojim narodom. Meni se čini da to pokazuje i broj glasova koji dobijaju političke stranke. Zato sam ponosan što su, a gledao sam poslanike SRS i razgovarao sa njima, svi zadovoljni što na ovakav način diskutujemo, što jasno stavljamo do znanja da hoćemo da glasamo za zakon. Vreme je da dođe do pomirenja, da i drugi dobiju svoja prava, ali nam ne pada na pamet da ijednog trenutka vređamo partizane ili sve druge koji su učestvovali u antifašističkoj borbi. Ne pada nam na pamet iz prostog razloga što građani Srbije hoće druge stvari da rešavamo. Građani Srbije hoće da žive bolje, jedva krpe kraj sa krajem, svakoga dana je sve veći broj ljudi koji ide od kontejnera do kontejnera. Građani Srbije hoće da čuju odgovor ozbiljne države Bajri Omeragiću. Ćutite, ne odgovarate mu. Izašao Omeragić ovde i rekao, pa nema pravni akti, pa pravna priroda, pa trebalo bi, ma ne igrajte se, gospodine Omeragiću, sa ovom zemljom. U ovoj zemlji većina u skupštini opštine Novi Pazar nije mogla da se sastane u zgradi opštine zato što su neki banditi, plaćena lica, zabranili tim ljudima da uđu u svoju skupštinu opštine. Zato, gospodine Omeragiću, to možete da radite, zato što ovde nema države danas. Inače, što biste nekome ko ima državu, a ima poslaničku većinu ovde, pričali o tome i igrali se sa prirodom akata, nikada to ne biste mogli. Sprečavate narodnu volju, ima 26, a potrebno je 24 poslanika koji hoće da tvore većinu, a vi ste rešili Suljokratiju tamo da primenite. A da ima države ne bi bilo Suljokratije, gospodine Omeragiću. Suljokratija je, gospodine Omeragiću, ta što ste vi rešili da držite i da vladate, rešio Suljo da ne da nikome presto, džaba što su skupili više glasova nego on. Zato naše države danas nema. O tome razmišljajte, dame i gospodo iz vlasti, razmišljajte o tome kako da rešavate probleme, jer neću da vam ponavljam da ovo nije slučajno i ovo ne može da bude slučajno, to je atak na državnu teritoriju Republike Srbije. Da li je tako, gospodine Aligrudiću. Da li je tako? Šta država preduzima po tom pitanju? Da nas zavitlava ovde, celu naciju, sve građane Srbije, da kaže priroda pravnog akta je ovakva, priroda pravnog akta je onakva. Mi smo svi maloumni. Ovde sada sa kretenima razgovaraju. Šta radi predsednik Republike, da li interveniše po tom pitanju. Iz njegove stranke, iz njegove koalicije dolaze direktne pretnje integritetu Republike Srbije, direktne pretnje. Rešio Suljo, osvojio sam vlast i proslavio na ulici i pošto je proslavio na ulici, onda neće da se povuče. Da li je tako? Tako u ozbiljnoj državi, gospodine Omeragiću, ne možete da se ponašate. Vi znate, uvek smo prema vama izuzetno ljubazni. Znate šta mislimo o vama. Mi smo vam nudili, hoćete li na taj način, a ako vam treba naše mesto, izvolite ga u predsedništvu. Ako je to do odnosa prema manjinama ili ljudima drugačije veroispovesti, evo i vama i svakom drugom. Sva prava ovog sveta da dobijete, ali da rušite ovu državu, ne može niko, ne može niko, pa ni Suljo Ugljanin.
Vodite računa o vremenu gospodine Vučiću.
Završavam, hvala na razumevanju. Dakle, pozivam vas, ma koliko nekome odgovaralo da ovakva rasprava traje, samo da vodite računa šta ćemo govoriti o našem narodu, šta ćemo govoriti o našem narodu zato što, verovali ili ne, teško ćete naći danas u Hrvatskoj nekoga ko će lošu reč da kaže za najveće zlikovce 20. veka, kakvi su bili ustaše. Za najveće zlikovce u 20. veku. Za ljude koji su klali čitave porodice, po 15 ljudi, oni su u selu moga oca, a neću o porodici mog oca da govorim, uzimali su čitave porodice, decu od 5 godina, do 70 godina sve muške glave i ubijali, ubijali decu u stomaku. Ti nam danas drže predavanje i oni se drže da nisu zločinci, nego borci za slobodu. Oko čega se mi prepiremo ovde? Oko toga da li je bio plakat 100.000 rajhsmaraka u zlatu za generala Mihailovića ili ne. Da li je to naš ključni problem danas? To je istorijska činjenica, ali mislim da građane Srbije mnogo više interesuje, završavam, hoće li moći da žive, hoće li moći da prežive, kada će da krene ekonomija, kada će konačno moći da žive bolje i svojoj deci obezbede bolju budućnost. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Bajram Omeragić, pravo na repliku. Izvolite.
Evo, gospodo, doživeli smo i to da slušamo tirade kako bi trebalo građani Srbije, odnosno poslanici prema verskoj pripadnosti da glasaju ovako ili onako i ko koliko članova u ovom parlamentu ima. [[Žagor.]]
Gospodine Omeragiću, dužni ste da govorite istinu za govornicom, imali smo priliku da čujemo izlaganje prethodnika, ovde nas skoro 200. Potpuno je suprotno rečeno. Ne bih da raspravljam sa vama, samo vi izvolite, govorite.
Ako hoćete istinu, možete i anketni odbor i da uzmemo ...
Postoji stenogram.
Stenogram da uzmemo i ko je ovde prebrojavao građane islamske, odnosno poslanike islamske veroispovesti ...
Izvolite, samo vi recite svoje, gospodine Omeragiću.
Da li sam to ja govorio ili neko drugi?
Ne želim da uđem u dijalog sa vama. Izvolite.
Molim vas, kao predsedavajuća da tražite stenogram i da to utvrdimo, pa ako bude, onda ćemo anketni odbor, toga što se tiče.
Vreme vam ide, gospodine Omeragiću, izvolite.
Molim vas još jednom da poslanike smirite i da me puste da govorim.
Izvolite, uključeni ste.
Što se tiče priče o tome da li je priroda pravnog akta ovakva ili onakva, svima onima koji žele i imaju pravno i emotivno izraženu želju da se upoznaju sa ovim aktom, doneo sam ga, pročitaće ovo pisanije i mogu posle toga da uzmu i pročitaju o kakvom se pismu ovde radi. Ovde se radi o jednom pismu, a ne o pravnom aktu. To je toga što se tiče, napraviću kopiju i dostaviti svima da vidite to pismo. Ovde smo čuli zaista mnogo diskusija koje me podsećaju na rane 90-te godine, kada smo imali u ovom parlamentu toliko izlivanje patriotizma, brige, strahova za teritorijalni integritet. Kao što znate, sada sa ove distance, 14 godina imamo dijametralno suprotnu situaciju, što su se neki više brinuli za teritorijalni integritet ove zemlje, odnosno one bivše Jugoslavije, njena teritorija je bila sve manja i manja. Ljudi misle da vređanjem pripadnika nacionalnih manjina, ućutkivanjem i dovođenjem u situaciju da narodni poslanici, pripadnici nacionalnih manjina, vikom, drekom, sprečavanjem ...
Vreme, gospodine Omeragiću, neću vam dozvolite da kao prošli put duplirate svoje vreme.
... i da se ovde stvori atmosfera da ako se javno kaže kako će se glasati, da to izaziva kod poslanika ovakvo ili onakvo raspoloženje. Ustav i svi ostali pravni akti koji se bave pravom poslanika garantuju da je slobodan poslanik da glasa ovako ili onako. Nikog nisam vređao ako sam obavestio ovu skupštinu, i ne bih je obavestio, nego bih taj dan kada je glasanje glasao onako po svojoj savesti, izašao sam ovde da kažem da je neko pre mene, nisam bio u sali, rekao da sam davao kvorum i radio to i to. Tako je počela ova rasprava. Došlo se do toga da se raspravlja o pravnim aktima. Neću odgovarati više na uvrede, građani koji su za mene glasali dobro znaju kakav je odnos određene poslaničke grupe ...
Četiri minuta, gospodine Omeragiću.
... i izlišno je da to ovde obrazlažem. Kažem da sigurno me niko neće naterati da glasam ovako ili onako, pod bilo kakvim pritiskom, bilo koliko da neko viče, bilo koliko da preti, bilo koliko da se ponaša onako kako se ponaša. Hvala.
Po Poslovniku, gospodin Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, nekada sam imao mišljenje o gospodinu Omeragiću da je pristojan čovek, a po članu 100. sam izašao. Ovo što je rekao su ne samo notorne laži, ne samo neistine, već krajnja drskost, a mogao bih da kažem i težu reč, ali uzdržaću se. Gospodine Omeragiću, ko vam je to pretio. Vi ste pretili tamo, ne samo pesnicama i noževima, već i pištoljima ljudima koji su hteli da uđu u zgradu Skupštine opštine. Je l` vama neko preti? Svaki dan se lepo izrazgovaramo i tako se smejete kao i sada. Je l` tako, gospodine Omeragiću? Vi ste zaduženi za pretnje, za noževe, pištolje i za sve drugo što je potrebno da ljudi ne mogu da uđu u salu Skupštine opštine. Je l` tako, gospodine Omeragiću? Tu je i gospodin Veselinović, tu su mnogi drugi i neka vam kažu kako to izgleda u Novom Pazaru. O kojim pretnjama pričate? O kakvim devedesetim govorite? Ja od vas tražim, gospodine Omeragiću, jednu stvar. To što kažete sve o brizi o teritorijalnom integritetu, od vas tražim da izađete za ovu govornicu i da kažete – Novi Pazar je teritorija Republike Srbije u narednih 500 godina. Time ćete mi dokazati da nisam bio u pravu. Izađite i kažite, gospodine Omeragiću. Ako to kažete, da je Novi Pazar teritorija Republike Srbije u narednih 500 godina, reći ću da sam možda pogrešio i uzeću taj pravni akt. Ali, da znate, vi ste pogrešili, znate da nasiljem držite vlast. Gospodine Omeragiću, još nešto. Ne morate da dobijate svoje političke poene time što ćete da širite lažni strah kod svojih ljudi. Niko ih nije prebrojavao. Naprotiv, rekao sam da ima ljudi različitih veroispovesti u različitim strankama i različito će da glasaju. Zbog toga ih niko i ne broji. Za razliku od vas, biće onih koji će da glasaju za i onih koji će da glasaju protiv, ali gospodine Omeragiću niko sebi drugi u ovoj sali nije uzeo za pravo da kaže – vi koji imate većinu ne smete da uđete u jednu salu. To, gospodine Omeragiću, niko nije učinio. To pravo ne možete ni vi sebi da date, niti bilo ko drugi, niti zato što je sada Suljo bolji bokser od nekog drugog, pa sada on njemu neće da da ili hoće da da. Tu ne napadam vas, tu napadam organe države koji ne rade ništa, organe države koji nisu sposobni da se sa banditizmom obračunaju, jer to je svoje vrste banditizam. Imali smo ih mi u raznim delovima Srbije, i u Beogradu. Neće da daju vlast, vide da su izgubili, mnogo su krali, mnogo su otimali, neće da daju vlast do poslednjeg trenutka, ali se završilo. Jedino se još u Pazaru nije završilo. Zato što je to jedna specifična vrsta banditizma. To mora da se zaustavi, gospodine Omeragiću, i očekujem od vas jedan konstruktivan doprinos, da najpre kažete da će Novi Pazar i za 500 godina da bude teritorija Republike Srbije, a zatim da potvrdite da ćete se ponašati u skladu sa Ustavom i zakonom.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, po Poslovniku.
Pošto je rasprava izuzetno zanimljiva, predlažem da utvrdimo kvorum na ovoj sednici i zahtevam od vas da se utvrdi kvorum.
Pošto je gospodin Dačić tražio da utvrdimo kvorum, molim vas da svoje poslaničke kartice stavite u poslaničke jedinice. Konstatujem da nemamo kvorum i određujem pauzu od 10 minuta.
Nastavljamo popodnevni rad. Molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema, a nove poslaničke legitimacije će stići do Nove godine, kada već pitate. Molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Vladan Vučićević.
Hvala, gospodine predsedniče. Poštovane kolege narodni poslanici...
Izvinite, gospodine Obradoviću, izvinjavam se ako sam nekome greškom uskratio pravo na repliku, jer nisam znao šta se dešavalo ranije.
Poštovane kolege narodni poslanici, poslanička grupa SPS će glasati protiv Predloga ovog zakona iz suštinskih i formalnih razloga. Formalno, ovaj zakon je jako loš, neprecizan, sa rešenjima koja nisu suštinska, zato što ovaj zakon predstavlja jedan pokušaj revizije istorije i na mala vrata uvođenje u naš pravni sistem, u našu istoriju i u našu stvarnost nečega što se nije zbilo. Naime, usvajanjem ovog zakona, ako do toga dođe, Srbija će biti prva zemlja u Evropi koja će posle 60 godina od pobede nad fašizmom u Drugom svetskom ratu biti neko ko je zvanično rehabilitovao saradnike okupatora. To nisu radili ni Francuzi sa Petenom, to nisu radili ni Norvežani sa Kvislingom, mi ćemo to uraditi sa Dražom Mihailovićem i pokretom koji je on vodio. Ovo govorim vrlo svesno, ko je želeo da pročita Predlog ovog zakona, a još više obrazloženje ovog zakona, mogao je vrlo jasno da vidi da je reč o jednom pokušaju revizije istorije, koji pored toga ima jednu ideološku dimenziju, jer celo vreme se govori o borbi protiv komunizma. Ovaj zakon generalno i nije ni bio potreban i da nema ove političke istorijske dimenzije ne bi bio ni predmet ovog cenjenog doma. Ovo govorim iz razloga što savezni Zakon o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica vrlo precizno utvrđuje ko su borci u pravnom sistemu naše države. Reč je o ljudima koji su učestvovali u odbrani suvereniteta i teritorijalnog integriteta naše zemlje, koji su učestvovali u oslobodilačkim ratovima 1912-1918, koji su učestvovali u antifašističkoj borbi u Drugom svetskom ratu. Ovo namerno naglašavam, koji su bili pripadnici vojske Kraljevine Jugoslavije od 6. do 17. aprila 1941. godine, koji su se borili u sastavu savezničkih armija, koji su učestvovali u Narodnooslobodilačkoj borbi u Drugom svetskom ratu, kao pripadnici partizanskih odreda Narodnooslobodilačke vojske i partizanskih odreda Jugoslavije. Ovo pominjem vrlo svesno, jer dokumenta govore 60 godina posle završetka Drugog svetskog rata da je četnički pokret Draže Mihailovića bio neko ko se nije borio protiv fašista, koji je sarađivao sa fašistima, sa Italijanima, sa Nemcima, i nemojte tako, jezik činjenica treba da bude jezik Narodne skupštine Republike Srbije. Jezik činjenica govori da je gospodin Draža Mihailović, pukovnik Draža Mihailović bio aktivni saradnik nemačke vojne sile i italijanske vojske. O pokretu, o karakteru tog pokreta, postoje brojna dokumenta koja potvrđuju ovu moju tezu. Potrebno je samo pogledati podatke nemačke vrhovne komande, koja govori o rezultatima razgovora novembra 1941. godine u Divcima. Inače, taj dokument je prvi put postao poznat našoj javnosti 1981. godine i gde su tu Draža Mihailović nemačkom vojnom oficiru, komandantu, izvinjava što su neki drugi četnici učestvovali u borbama protiv Nemaca. On se izvinjava i govori da nije reč o borcima pod njegovom komandom ili da su to samoinicijativno uradili. On sam se odriče tih akcija protiv Nemaca, a mi sada treba da mu damo drugi sadržaj, drugo obeležje. Naravno, taj razgovor je organizovan pre svega da bi se nabavilo oružje, municija u borbi protiv komunizma. To je suština pokreta Draže Mihailovića, jer u periodu Drugog svetskog rata sa svojom strategijom laži, informiši kako ti odgovara, primaj pomoć, izbegavaj borbu protiv Nemaca i vodi borbu protiv komunista, to je bila strategija koja ga je na kraju koštala i podrške od strane Britanaca. Na tvrdnju nemačkog komandanta da će se protiv njega u slučaju da se ne preda izvršiti vojna akcija, Draža Mihailović kaže - nećemo se boriti protiv Nemaca, pa ni onda ako nam ova borba bude nametnuta. Dokumenta su ta vrlo jasna. Zašto sam rekao u početku da je ovaj zakon suvišan? Zakon je suvišan jer svi oni pripadnici kraljevske vojske u otadžbini, koji su poslušali apel kralja Petra, apel dat 1944. godine, da se uključe u jedinice Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije, dobili su sva prava kao i ostali borci Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije. Tu je stvar vrlo prosta. Oni to nisu želeli zbog svoje aktivnosti koju su imali do tada, oni se nisu odlučili na takav jedan korak. Inače, kod nas postoji jako mnogo proizvoljnih tvrdnji vezano za tu kraljevsku vojsku ili vojsku Kraljevine Jugoslavije. Malo je poznato da se posle aprilskog rata ogroman broj vojnika, oficira, podoficira, kraljevske vojske uključio vrlo aktivno u partizanski pokret i učestvovao u borbi za oslobođenje Jugoslavije do kraja Drugog svetskog rata. Podaci govore da je broj starešina te kraljevske vojske koji su bili u Narodnooslobodilačkoj vojsci uoči kapitulacije, reč je o 1943. godini, iznosio preko 700. Iz njihovih redova 96 njih je proglašeno za narodne heroje, a 38 je tokom rata dobilo činove generala. Dok su u decenijama mira iz te kategorija starešina njih 157 dobili činove generala JNA. Ovo je vrlo jasno razgraničenje između onih koji su, bez obzira na ideološke postavke, odlučili da se uključe u jedinice Narodnooslobodilačke vojske i samim tim su učinili na odbrani zemlje ono što naravno svaki čovek treba da učini. Moram reći da i obrazloženje ovog zakona sadrži određene kvalifikacije koje istorija ne poznaje, a koje su nažalost vrlo primenljive u našem društvu, u našoj društvenoj stvarnosti, a pogotovo u političkoj praksi. Naime, odomaćila se jedna teza da je početak ustanka protiv okupatora, 7. juli 1941, bio prvi događaj kako je sam predlagač u ovom zakonu rekao, gde su komunisti pucali u druge, gde je Srbin ubio Srbina. To nije tačno. Podaci nemačke komande broj 599 kažu da su komunisti uhapšeni 23. i 24. juna, streljani 5. jula 1941, dva dana pre ustanka. Ovo govorim vrlo jasno da bi se ta teza da su komunisti bili oni koji su pucali u Srbe jednostavno odbacila, jer podaci nemačke komande govore da je žandarmerija, koja je bila pod komandom nemačkih okupacionih snaga, učinila taj čin i izvršila streljane komunista. To je bilo prvo ubijanje Srba u Srbiji koji su izvršili Srbi u službi okupatora. Naravno, dalji podaci govore šta se zbivalo i slično. Pošto ovde kod nas ima mnogo proizvoljnih ocena, vezano za ceo period Drugog svetskog rata, bio sam slobodan da potražim relevantne dokumente koji govore kako su se oni koji su pomagali Dražu Mihailovića ophodili prema njemu i zašto su doneli odluku da mu uskrate tu podršku. Naime, odnos saveznika prema Draži Mihailoviću,to je danas od strane poslanika SPS rečeno, promenio se 1943. godine, kada je postalo jasno da se oni ne bore protiv Nemaca i citirane su reči Čerčila u Britanskom parlamentu. Glavni razlog zašto su Britanci prestali, kako on kaže, pomagati Dražu Mihailovića i njegove četnike jeste vrlo jednostavan, on se nije borio protiv Hitlera. To je jedna kvalifikacija koju moram pomenuti, partizani su sada gospodari situacije i predstavljaju smrtnu opasnost za Nemce. Moram ovde pomenuti jedno pismo koje je Čerčil uputio kraljevskoj vladi, gospodinu Slobodanu Jovanoviću, gde on kaže da bi Vladi Velike Britanije bilo jako teško opravdati i pred javnošću Velike Britanije i pred svetskom javnošću to da oni pomažu jedan pokret koji ima glavni cilj da se bori protiv drugog pokreta u Jugoslaviji. Gospodin Vinston Čerčil kaže u tom dokumentu da za pokret Draže Mihailovića neprijatelji nisu nemački i italijanski napadači, nego drugi pokreti u Jugoslaviji koji vodi borbu protiv fašizma. To su istorijska fakta. Znate kako, kolege narodni poslanici, u ovoj skupštini danas, a i narednih dana svaka stranka ima potrebu da se javnosti Srbije javi i da iskaže jasno svoj politički stav. Ima onih koji to ne bi želeli jer ne žele da prikažu jasno svoj stav. Žele da imaju naklonost partizana, a da se ne odreknu četnika. Šta ćete, takav je život. Javnost Srbije treba da zna koje su političke stranke u parlamentu koje pripadaju levici. Mi se ne stidimo što kažemo da branimo ideje komunista, jer 1990. godine kada je osnovana SPS, pola našeg tadašnjeg članstva bilo je iz reda nekadašnjeg Saveza komunista. Druga polovina nikada nije bila u članstvu Saveza komunista, ali ovde nije reč o partizanima i četnicima, ovde je reč o onome što se zbivalo u toku Drugog svetskog rata na prostoru bivše Jugoslavije. Ovaj zakon istoriju neće promeniti, ali pokušaj postoji. Počelo je naivno, promenama naziva trgova i ulica, promenama dana oslobođenja opština, svega onoga što je vezano za antifašističku borbu, a onda dobijamo i ovaj zakon. Priznaćete, sramno je da jedna ulica u Zemunu izgubi ime Sime Šolaje, narodnog heroja, a da nosi ime čoveka koji je preuzeo i vršio vlast ispred nacističke Nemačke aprila 1941. godine, kada su posle aprilskog rata zauzeli taj prostor. Ali, i to je naša stvarnost. A borci će se dobro zamisliti nad onim što se zbiva ovih dana i ono što su im govorila njihova deca, a možda i unuci, jer su zavarani lažnim pričama o demokratskim vrednostima, navodno iz demokratskih stranaka, dali poverenje onima koji upravo donose zakon kojim se negiraju ne njihova prava, prava im ostaju ista, ali se negira njihova prošlost. Ko nema prošlosti, nema ni budućnosti. SPS u svakom slučaju neće glasati za ovaj zakon. Hvala vam.
Prvi se po Poslovniku javio gospodin Veroljub Stevanović, potom gospodin Bajram Omeragić. Naravno, gospodine Veselinoviću, javljali ste se vi pre toga za repliku. Dozvolite da vas po Poslovniku podsetim na član 97. koji je osnov za repliku. Prva dva stava govore o tome da ukoliko dođe do pogrešnog tumačenja ili uvredljivog izraza, poslanik ima pravo na repliku o čemu odlučuje – to je stav 3 – predsednik Narodne skupštine. Nisam prisustvovao i prethodnom delu rasprave te ne znam kako bih odlučio, ali smatram svojom obavezom da prenesem ono što je, nadam se, zajednički stav ove skupštine i o čemu sam malopre razgovarao sa gospodinom Omeragićem. Svi koji sede u ovoj skupštini birani su od građana Srbije i svakako priznaju državu Srbiju. To uopšte nije sporno i nema potrebe da izlazimo i to pojedinačno potvrđujemo za govornicom. Isto tako, niko ovde ne ulazi sa oružjem, osim onim dobrim, lepim, hladnim oružjem uma i jezika, ovde poslanici govore svoje političke stavove i argumente i nema razloga da se međusobno prozivamo po tom osnovu. Hvala na razumevanju. Recite po Poslovniku, pa ćemo nastaviti sutra u 10,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaboravili smo se. Daleko smo otišli, a zaboravili smo da smo u postu, a u postu se samo ne odričemo mrsne hrane, nego i teških reči i velikih misli, teških misli. Da vam kažem šta je za nas pomirenje, gospodo socijalisti. Prekosutra će na dnevnom redu u Skupštini grada Kragujevca biti izbor nekih direktora. Jedan od predloženih za najveće komunalno preduzeće biće Obren Ćetković, predsednik Gradskog odbora SPS u Kragujevcu. Toliko o pomirenju, gospodo socijalisti. Predlažem, zbog ovih teških reči, lutanja, da prestanemo i završimo diskusiju o ovom zakonu u načelu. Ukoliko se slažete, gospodo socijalisti, mi ćemo povući svoje govornike, mi iz SPO – Nove Srbije i DSS. Nadam se da ste me razumeli. Hvala.
Hvala vama. Videćemo ujutru kada nastavimo u 10,00 časova. Ujutro će prvo imati repliku Bajram Omeragić, a potom gospodin Veselinović, pa Vladan Vučićević, kao prvi govornik. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 126 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Dušan Proroković, Aleksandar Vlahović, Goran Svilanović;tokom prepodneva dve dame Leila Ruždić-Trifunović i Gordana Čomić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA (nastavak u načelu) Podsećam vas da su na kraju jučerašnjeg dela sednice pravo na repliku tražili narodni poslanici Bajram Omeragić i Milan Veselinović. Ima reč narodni poslanik Bajram Omeragić, nije tu, a potom narodni poslanik Milan Veselinović.