Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini. Prema službenoj evidenciji sednici prisustvuje 178 narodnih poslanika, ali vas molim da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Stevan Lilić, Velimir Simonović, Jelena Milenković, Ljubiša Đoković, Siniša Mitrović, Neda Arnerić, Išpanovič Ištvan i Biači Anton. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik Savezne Republike Jugoslavije, dr Vojislav Koštunica, potpredsednik Savezne vlade dr Miroljub Labus, predsednik Vlade Republike Srbije, dr Zoran Đinđić, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, Stalne konferencije gradova i opština Jugoslavije, Studentske unije Srbije, Saveza studenata Beograda, studente Studijske grupe za ustavno pravo na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu i predstavnike Narodnog pokreta "Otpor". Pozdravljam naše goste i zahvaljujem što su došli. Želim da vas obavestim da smo primili jedno pismo od predsednika savezne države, gospodina Vojislava Koštunice, i pozivam predsednika Poslaničke grupe DSS-a, gospodina Dejana Mihajlova, da nam to pismo pročita.
Poštovani predsedavajući, uvaženi predsedniče Vlade, poštovani gosti, hteo bih u ime predsednika Savezne Republike Jugoslavije, koji je pozvan na ovu sednicu, da pročitam pismo: "Povodom poziva koji mi je uputila predsednica Narodne skupštine, gospođa Nataša Mićić, da učestvujem u raspravio Polaznim osnovama za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, dužan sam da ukažem na nekoliko stvari. Budući da sam voljom birača predsednik Savezne Republike Jugoslavije, o dokumentu sam pregovarao i potpisao ga upravo u tom svojstvu. Zato je proceduralno jedino ispravno da uvodno izlaganje u raspravi o Polaznim osnovama za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore održim pred poslanicima Savezne skupštine. Podsetiću, uostalom, da se nisam obratio ni Skupštini Crne Gore, gde su uvodna izlaganja podneli oni koji su dokument potpisali u ime Crne Gore, predsednik i premijer te Republike, Milo Đukanović i Filip Vujanović. Logično je da u Narodnoj skupštini Republike Srbije uvodno izlaganje održi predsednik Republičke vlade, Zoran Đinđić. Voljan sam, međutim, pre svega iz poštovanja prema narodnim predstavnicima Republike Srbije, a i zbog činjenice da je očuvanje zajedničke države bilo jedan od osnovnih programskih ciljeva za koje sam se zalagao i pre i posle izbora, da se na kraju rasprave u Narodnoj skupštini Republike Srbije obratim poslanicima, nastojeći da odgovorim na njihove eventualne kritike i da otklonim nedoumice koje bi se možda mogle ispoljiti kroz raspravu. Jednostavno, moja de mokratska uverenja mi nalažu da odgovorim svim narodnim poslanicima, svejedno da li su iz stranaka na vlasti ili iz opozicionih stranaka, budući da ste vi predstavnici naroda Srbije. S uvažavanjem, predsednik Savezne Republike Jugoslavije,Vojislav Koštunica."
Po Poslovniku, narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je duh Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Vi koji ne znate šta je duh zakona, poput Leile, smejte se do mile volje. Leila ne zna ni šta je štrikanje, ni šta je vez, a kamoli duh zakona.
Gospodine Šešelj, upozoravam vas da se pristojno izražavate o poslanicima.
Upozoravajte vi poslanike iz vaše poslaničke grupe da se pristojno ponašaju. Povređen je duh Poslovnika. Svi dokumenti koje dobije Narodna skupština ili predsednik Narodne skupštine, umnožavaju se za poslanike, poslanici ih primaju pismeno i ovde se ne čitaju. Nikada do sada ti dokumenti nisu čitani ukoliko su na vreme dostavljeni poslanicima. To je prvi prekršaj. Drugi prekršaj, ako je neki dokument toliko važan da mora da bude i pročitan zato što je neposredno pred sednicu podeljen, dokument je morao da pročita predsednik Narodne skupštine ili jedan od potpredsednika, a nije mogao šef bilo koje poslaničke grupe. Pitam vas, po kom osnovu je Dejan Mihajlov, kao šef poslaničke grupe jedne partije, ovde čitao pismo Narodnoj skupštini predsednika Savezne Republike Jugoslavije? To su dve nespojive stvari. Privatna je stvar predsednika Savezne Republike Jugoslavije što je predsednik DSS-a. Sa aspekta ove Narodne skupštine, to nema nikakve veze. Ovo je zapravo jedna vrsta privatizacije funkcije saveznog predsednika. Predsednik savezne Republike Jugoslavije je formalno šef izvršne grane vlasti, pa je ovo jedna vrsta i ponižavanja parlamenta da se zadužuje šef jedne poslaničke grupe da čita to pismo. Vi, koji ništa ne znate, možete da se smejete, možete da dobacujete do mile volje, možete da radite šta hoćete, ali dok ste u većini, vi koji ništa ne znate, nama nema ni parlamentarizma ni demokratije.
Narodni poslaniče Vojislave Šešelju, duh Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije nije povređen. Mi smo juče imali jedan sastanak šefova poslaničkih grupa, na kome vi niste prisustvovali, a to mislim da je povreda duha parlamentarizma, i tu smo se dogovorili da se gospodin Mihajlov obrati Narodnoj skupštini u vezi sa dolaskom gospodina Koštunice. Pri tome smo doneli i neke druge zaključke, jednoglasno, osim gospodina Mihajlova koji je bio uzdržan, zatražili smo da nam se gospodin predsednik savezne države obrati uvodnim izlaganjem. Znači, ovo pismo govori da predsednik na to nije pristao i pozivam šefove poslaničkih grupa, ako žele, da daju o tome mišljenje. Izvolite, narodni poslanik Borislav Pelević, zamenik predsednika poslaničke grupe SSJ.
Poštovani građani Srbije, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, poštovani gosti, dozvolite mi da vam iznesem stav poslaničke grupe SSJ. Predsednik Koštunica je na prethodnim izborima izabran za predsednika Savezne Republike Jugoslavije voljom građana Srbije. Oko milion i po hiljada glasova je dobijeno na tim izborima za funkciju predsednika savezne države, a samo oko sto hiljada glasova je dobijeno iz Crne Gore. Ne možemo ipak da prihvatimo činjenicu da se izjednačava parlament Srbije i parlament Crne Gore. Savezni parlament praktično ne postoji. Postoji parlament Srbije, jer u Saveznom parlamentu participira opozicija izCrne Gore, koja nije većinska Crna Gora. Nažalost, to je tako. Smatram da je dužnost predsednika Koštunice da podnese uvodno izlaganje zajedno sa predsednikom Vlade, jer su obojica saučesnici u stvaranju ove nakaradne zajedničke države koju su nazvali - Srbija i Crna Gora. Obojica imaju podjednaku odgovornost i obojica imaju podjednaku obavezu da se u uvodnom izdlaganju obrate srpskoj javnosti, s obzirom da nisu konsultovali srpsku javnost ni građane Srbije o tome u kojoj će državi živeti, kako će se ta država zvati i kako će biti uređena. Srpski parlament je pravo mesto u kome se mora dati uvodno izlaganje i zato ovo pismo, koje me malo podseća na Titovo pismo, ne možemo kao poslanička grupa SSJ da prihvatimo. Predlažem predsednici Narodne skupštine da odloži Skupštinu do pojavljivanja u Skupštini gospodina predsednika savezne države, Vojislava Koštunice. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, povreda Poslovnika.
Poštovana predsedavajuća, povredili ste Poslovnik time što ste otvorili raspravu o nečemu o čemu ne postoji poslovnička mogućnost da se otvori rasprava, a to je da se raspravlja o pismu koje je upućeno ovde, zato što neko neće da prisustvuje sednici, odnosno prisustvovaće na kraju sednice. Povredili ste Poslovnik time što ste otvorili raspravu. Svako će imati pravo u toku rasprave da kaže, ako ima nešto da kaže, da li neko treba ili ne treba da prisustvuje sednici, ali vi potpuno nemate pravo jer kršite Poslovnik kada otvarate raspravu o tome da li će neko da prisustvuje i na koji način se on obratio. Podsećam, prisustvovaće sednici. Ako hoćemo da se držimo duha parlamentarizma i svega ostalog, jeste da je predsednik SRJ većinski, voljom građana Srbije izabran na to mesto, ali to ne znači da on mora da uvodi diskriminaciju u ovu državu, jer diskriminacija nije potrebna. Jednostavno, on hoće da pruži potrebna obrazloženja, kako i stoji u ovom saopštenju. Mislim da način na koji ovde pokušava da se otvori rasprava pre rasprave o polaznim osnovama, da se raspravlja o nekim drugim stvarima, jednostavno potpuno degradira raspravu koju mi moramo i danas treba da vodimo ovde, a to je rasprava o budućnosti ove države. Neko hoće da raspravu o budućnosti ove države prebaci da se raspravlja o predsedniku Koštunici i DSS-u ili nekim drugim stvarima. DSS neće učestvovati u jednoj takvoj raspravi, ukoliko se bude vodila rasprava o pismu, a ne bude se vodila o Polaznim osnovama. Zato insistiramo na tome da se, ukoliko ova skupština to želi predsednik Koštunica će se obratiti, ne vodi rasprava o tome.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj, po Poslovniku.
Opet ste prekršili Poslovnik. Dali ste reč Peleviću, lažnom profesoru. On nije šef poslaničke grupe. Dragan Marković-Palma je šef poslaničke grupe. (Predsednik: Najavila sam ga kao zamenika.) Po Poslovniku ne može zamenik da govori ako je šef živ, zdrav i prisutan. Zamenik može da govori samo ako šef nije prisutan, ni u jednoj drugoj varijanti. Drugo, povredili ste Poslovnik zato što meni spočitavate što ne dolazim na vaše sastanke. To je moj politički stav. Nemam nikakvu obavezu i ne moram da dolazim na sastanke koje vi sazivate van skupštinske sednice, kako god da ih zovete. To je demonstracija mog političkog stava prema parlamentarnoj većini. Treće, ovde vi sebi dozvoljavate da tumačite duh parlamentarizma, a kad kažete "duh", imate u vidu onaj duh koji vam se pojavi kad popijete gajbu piva. Nije to taj duh. Duh parlamentarizma i duh zakona je nešto drugo.
Gospodine Šešelj, zbog povrede člana 101, a na osnovu člana 103, izričem vam opomenu. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, replika.
Gospođo predsedavajuća, želim samo da pojasnim moj status koji je malopre bio pomenut za ovom govornicom. Nisam šef poslaničke grupe SSJ, šef je Dragan Marković-Palma. Nisam ni zamenik šefa poslaničke grupe SSJ. Zamenik šefa je gospodin Živko Selaković. Ali, ja sam ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ, koji ima pravo da po svim tačkama ove sednice predstavlja poslaničku grupu SSJ. Toliko o pismenosti i toliko o poznavanju prilika u Skupštini. Vas molim, gospođo predsedavajuća, da ubuduće ovu moju primedbu, koja stoji od početka rada naše grupe u Skupštini, uzmete u obzir.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović. (Dejan Mihajlov: Da se izjasnimo o poveredi Poslovnika.) Koji član je povrđen? (Dejan Mihajlov: Član 84. O čemu se ovde vodi rasprava, kad nije otvorena rasprava o tački dnevnog reda?) Ovo nije rasprava, ovo je povodom sastanka koji su imali šefovi poslaničkih grupa i njihovog dogovora, po kome ste i vi dobili reč, tako su dobili i drugi. Mogu da stavim na glasanje da je izvršena povreda Poslovnika iz člana 84, a po primedbi narodnog poslanika Dejana Mihajlova, koji je dobio reč kao i drugi šefovi poslaničkih grupa. Molim narodne poslanike da se izjasne. Za 46, protvi 111, uzdržanih nema, nije glasalo 55, od ukupno 212 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština donela odluku da nema povrede Poslovnika. Izvinjavam vam se, gospodine Jovanoviću. Izvolite, imate reč.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i članovi Vlade, naša namera nije bila da se o ovome raspravlja. Žao mi je zbog atmosfere što obeležava početak ovog veoma važnog zasedanja, zbog kojeg smo mi i pribegli toj vrsti presedana koji je otvorio ovako krupne dileme. Juče smo uputili poziv najodgovornijim političkim ličnostima našeg društva, koje presudno utiču, između ostalog, i na našu stvarnost i na našu budućnost. Tema redefinicije odnosa Srbije i Crne Gore je ozbiljna i rasprava nikako ne može biti onakva kakva protiče u ovom trenutku. Dakle, imajući u vidu pre svega sve ono što je obležavalo državu u kojoj smo živeli do ovog trenutka, imajući u vidu ono što želimo da stvorimo, molim vas da upristojimo tok ove sednice i da donesemo odluku kojom bi se stavila tačka na sve ono što je prethodilo mom izlaganju. Dakle, uputili smo pozive predsedniku SRJ i potpredsedniku Savezne vlade, očekujući od tih ličnost da se pojave pred poslanicima kao predstavnicima građana Srbije i da argumentima otvore upravo onakvu vrstu rasprave kakva mora pratiti jednu ozbiljnu temu o kojoj danas razgovaramo. Mislim da je bilo i suviše istorijskih presedana da bismo mogli danas pribeći nečemu takvom. Neka budemo inventivni u ekonomiji, u obrazovanju, ali ne možemo biti inventivni u parlamentarizmu, pogotovo ne na način na koji nam se predlaže u pismu koje smo dobili na početku zasedanja. Zamolio bih poslanike da donesu novu odluku, koja bi zapravo bila distanciranje od odluke koju smo doneli juče i koja bi stavila tačku na ovako započetu raspravu. Mislim da se ne može dopustiti nikome da na kraju zasedanja izađe pred poslanike i tako degradira ne nas kao predstavnike građana Srbije, već Republički parlament i sve ono što on predstavlja u ovom društvu, bez obzira na ime, prezime ili funkciju. Oni koji su želeli da se obrate, koji su smatrali da za tim postoji potreba, mogu to da učine na način koji je predviđen Poslovnikom i u skladu sa civilizovanim političkim normama. Sve drugo je pitanje ličnog kredibiliteta na koji će, sasvim sigurno, najkvalitetniji odgovor dati građani. Mi se zahvaljujemo predsedniku Koštunici i sa pažnjom ćemo ga saslušati u Saveznom parlamentu, ali ne bi bilo dobro da strepimo i očekujemo njegov nastup na kraju, nastup kojim bi, sasvim sigurno, u potpunosti bilo dovedeno u pitanje sve ono što pokušavamo da stvorimo, a pokušavamo da stvorimo pristojnu državu koja će poštovati pravila normalnog, čak i civilizovanog političkog života.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković.
Dame i gospodo, danas u Skupštini treba da raspravljamo o pitanju koje zadire direktno u temelje državnosti države u kojoj živimo. Još 30. januara 2001. godine vama je upućen zahtev da se omogući poslaničkim grupama, odnosno predstavnicima svih partijskih opcija u parlamentima Srbije, Crne Gore i SRJ da razgovaraju, pregovaraju o redefinisanju odnosa u okviru SRJ. Prošlo je 14 meseci od toga i pokazalo se koliko smo bili u pravu, šta se događa kada se grupi ljudi, bez obzira koju funkciju vrše, prepusti da oni samostalno pregovaraju sa predstavnicima Evropske unije. Sigurno da sa Evropskom unijom treba pregovarati i razgovarati, ali najmanje, najblaže rečeno, nije fer da ta Evropska unija, u liku Havijara Solane, sa našim predstavnicima koji su sebi dozvolili da rešavaju sudbinske stvari za građane ove zemlje, to čini. Organizator i medijator tih pregovora, pored ovde prisutne gospode Đinđića i Labusa, bio je upravo Vojislav Koštunica. Najmanje što treba da uradi prema srpskom narodu, prema građanima Srbije, jer je konačno i predsednik DSS, jeste da dođe u ovaj parlament, da danas ovde nama izloži svoje stavove i motive koji su ga vodili. Treba da nas sasluša do kraja, šta mi ovde prisutni mislimo o svemu tome. Ovo što on želi da govori na kraju i ne slušajući nas, najmanje rečeno, na granici je sa osnovnim elementima ponašanja. Želim samo da navedem jedan primer iz Republike Srpske, o onima koji su pregovarali i vama, gospodine Đinđiću i vama, gospodine Labus i gospodinu Koštunici koji nije ovde. Predstavnici svih srpskih partija u Republici Srpskoj su shvatili i razumeju da treba da budu zajedno. I pozicija i opozicija. U pregovorima sa Petričem su se ipak izborili za postojanje Republike Srpske i da Republika Srpska ima predsednika Republike Srpske koji se bira na neposrednim izborima, faktički da time dobiju državnost. Ujedinili su se svi i ova opozicija DOS je razumela i shvatila da je njima mnogo bolja pregovaračka pozicija, da su pozvali opoziciju, pa ako treba i da se vade na nas da smo mi tvrđi od njih, mi bismo izgladili mnogo bolja rešenja u pregovorima sa Evropskom unijom. Ovako, dolazimo do činjenice da čovek koji je bio medijator pregovora, čovek koji je vodio pregovore, potpisao dokument zajedno sa prisutnim predstavnicima, gospodom Đinđićem, Labusom, neće ni da dođe da od nas dobije žirante za ono što je već uradio. To nije korektno. Hvala lepo.
Gospodin Čedomir Jovanović traži da se glasa o predlogu. Prvo da se glasa o predlogu koji je izneo gospodin Čedomir Jovanović. Ne možemo da pričamo ovako; da li po Poslovniku? Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, prvi poziv ste uputili vi i vi treba da kažete da taj poziv više ne važi. Ne može Skupština o tome da se izjašnjava, jer se Skupština nije izjašnjavala ni kada ste poslali poziv. Predsednik Koštunica je predsednik SRJ, a ne predsednik DSS. On ovde govori, i treba da govori i doći će da govori u svojstvu predsednika SRJ. Vi hoćete da prekrojite izbornu volju građana, da ne dozvolite onome koga su građani birali na to mesto, da zabranite da govori u ovom parlamentu. Nadam se da ste svesni vašeh duha demokratičnosti i parlamentarizma i svega onoga čime se dičite i čime pokušavate da se kitite. Ovo je nezapamćeno u istoriji parlamentarizma, da se predsedniku savezne države zabranjuje i predlaže da se zabrani da govori u parlamentu u jednoj državi članici. To je potpuno suprotno i duhu zakonitosti i volji građana i mi, kao DSS, naravno, u tome nećemo učestvovati. Ako vi želite na ovaj način da obeležite raspravu i donošenje odluke o budućnosti zajedničke države i da time otvorite vrata zajedničkoj državi, da na ovaj način krenete da rušite sporazum i da rušite zajedničku državu [[žagor u sali]] , treba da vam služi na čast i treba da budete svesni onoga što radite, kao i da će istorija verovatno vrlo dobro znati da ceni ono što vi radite u ovom trenutku i da budete svesni odgovornosti, tačnije neodgovornosti koju ste preuzeli na sebe jednim ovakvim predlogom i jednim ovakvim gestom.
Predsednik savezne države je pozvan. On ne želi da učestvuje u raspravi, želi da se pojavi i da da završnu reč. [[Žagor u sali.]] To nije učestvovanje u raspravi, ako se razumemo u parlamentarizam. Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Čedomira Jovanovića da se o tome glasa. [[Žagor u sali.]] Znači, glasamo o predlogu. (Poslanik Pelević, sa mesta: Predlog.) Sačekajte momenat, prvi je bio gospodin Jovanović. [[Žagor u sali.]] Da li možete da ponovite vaš predlog? Stavljam predlog poslaničke grupe SSJ da se odloži ova sednica, iz razloga što nije došao predsednik SRJ, gospodin Vojislav Koštunica. Rekla sam, predlog poslaničke grupe SSJ. Molim narodne poslanike da se o tome izjasne glasanjem. Za 15, protiv 99, uzdržana četiri, nije glasalo 96, od ukupno 214 narodnih poslanika. Konstatujem da nije prihvaćen ovaj predlog. Predlog gospodina Čedomira Jovanovića glasi da se izjasnimo da li Narodna skupština želi da se predsednik SRJ obrati na kraju, u završnoj reči. To je bio predlog. Zaključujem glasanje: za četiri, protiv 99, uzdržan jedan, nije glasalo 110, od ukupno 214 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj predlog. [[Žagor u sali.]] Nije prihvatila, izvinjavam se, nije prihvatila ovaj predlog. (Poslanici DSS napuštaju sednicu.) Prelazimo na treću tačku dnevnog reda, pa molim vas za malo pažnje. (Poslanik Šešelj, sa mesta: Po Poslovniku.) Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto je sednica napokon došla u prilično radnu atmosferu, pre nego što čujemo uvodno izlaganje po ovoj trećoj tački dnevnog reda, insistiram da se poštuje član 131. Poslovnika. On u ovim predradnjama nije poštovan. Član 131. kaže: Narodna skupština donosi: zakon - ovaj akt nije zakon, bar ne piše na njemu da je zakon; budžet - a ovo nije budžet; plan razvoja - a ovo nije plan razvoja, nije, nije, naučite nešto; prostorni plan - ovo nije prostorni plan, a možda i jeste prostorni plan, to najviše liči na prostorni plan, u pravom smislu reči nije; završni račun - možda je ovo završni račun za Jugoslaviju; poslovnik - ovo nije poslovnik; deklaracija - nije deklaracija, jer mora da piše na njemu da je deklaracija; rezolucija - nije ni rezolucija, jer ne piše da je rezolucija, da bi nešto bilo rezolucija, mora pre svega da ima naslov rezolucija; preporuka - nije ni preporuka, jer nigde ne piše da je preporuka; zaključak - nigde ne piše da je zaključak; i, autentično tumačenje akta koji je već donešen - nikakav akt nije donešen.
Preskočili ste odluku, piše i - odluka.
Ovde ne piše da je ovo odluka.
Ali Skupština može da donese odluku.
Ovde treba da se jasno formuliše koji se akt donosi. Da li je odluka? Mora da stoji - odluka o prihvatanju polaznih osnova, rezolucija o prihvatanju polaznih osnova, deklaracija o prihvatanju. Ako je završni račun - završni račun; ako je prostorni plan - prostorni plan; ali, mora jedna od ovih formulacija da bude sadržana. Bez jedne od ovih formulacija nikakav se akt ne može doneti, pa vam ja predlažem da lepo ovo vratite predlagaču, Vladi Srbije, da preformuliše naslov. Je lÄ vam Solana predlagač? Ko vam je predlagač? Ne znam još, nisam u toku. Ja sam u toku naslova, došao sam do naslova i ja vam sada osporavam naslov, jer nije u skladu sa Poslovnikom. Vi prvo taj naslov dovedite u sklad sa Poslovnikom, pa ćemo videti ima li šta da se osporava, ali ovo vam je jasno do kraja. Mora jedna od ovih formulacija da bude u naslovu akta koji želite da donesete i koji ste uvrstili u dnevni red.
Nema povrede Poslovnika po članu 131, zato što će Skupština doneti odluku o tom aktu i, znači, u skladu je sa članom 131. Donećemo odluku. Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, po Poslovniku.
Dame i gospodo poslanici, pošto smo razrešili problem sa predsednikom Savezne Republike Jugoslavije, koji je procenio da danas ne treba da bude ovde sa nama i sa građanima Srbije i da iznese svoje motive zašto je predvodio još pet građana Savezne Republike Jugoslavije u potpisivanju polaznih osnova, faktički, za nestajanje te države, mislim da bi bilo dobro da upitamo predsednicu Skupštine, po članu 83. Poslovnika, zašto među drugim licima, koje ima pravo da pozove, nije pozvala (pošto se dokument zove Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore) predsednika Republike Srbije, koji i dan-danas postoji i valjda ne služi samo za to da bude izručen Haškom tribunalu. On je i dalje predsednik Republike Srbije i nijedan zakon koji je donela ova skupština ne bi mogao biti objavljen u "Službenom glasniku Republike Srbije" da ga on nije potpisao. Nažalost, i ovih šest građana savezne države, koji su sada spremni da od nas traže da im mi budemo žiranti i da usvojimo ono što su oni već potpisali kao naknadnu pamet, nisu procenili da pored njih treba da bude i predsednik Republike Srbije i stvarno nije prijatno da Republiku Crnu Goru predstavlja predsednik Republike i predsednik Vlade, a Republiku Srbiju predstavlja samo predsednik Vlade i pored još živog predsednika Republike Srbije. Prema tome, po Poslovniku, predlažem da se Skupština izjasni da damo predlog predsednici Skupštine da pozove predsednika Republike Srbije, da se bar sada uključi u raspravu o ovim polaznim osnovama, u kojima se faktički bitno menjajuosnove Ustava Republike Srbije i Ustava savezne države.
Predsednik Republike Srbije, gospodin Milutinović, nije pozvan iz prostog razloga što nije učestvovao u pregovorima i nije potpisnik sporazuma. Znači, gosti su pozvani kao potpisnici sporazuma. Ako niste zadovoljni, mogu da stavim na glasanje.
Dame i gospodo poslanici, uvaženi gosti, ja bih želeo samo da podsetim sve vas i predsednicu Skupštine Republike Srbije, gospođu Mićić, da je, po članu 9. Ustava Republike Srbije, jedini čovek koji može da predstavlja Republiku Srbiju upravo predsednik Republike Srbije.
Ali, njegovog potpisa nema na sporazumu i zato ga nismo zvali. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: - POLAZNE OSNOVE ZA PREUREĐENjE ODNOSA SRBIJE I CRNE GORE Primili ste Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, koje je Narodnoj skupštini dostavila Vlada Republike Srbije. Podsećam vas da, prema članu 157. stav 3, a shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Narodni poslanik Branislav Ivković, predsednik poslaničke grupe SPS, predložio je duže vreme rasprave, 20 časova. Međutim, na jučerašnjem sastanku gospodin Ivković je povukao taj predlog. Da li želite reč?
Dame i gospodo poslanici, mi smo, kao poslanička grupa Socijalističke partije Srbije, predložili da se vreme rasprave o ovoj tački dnevnog reda, koja zaista zadire u osnovne elemente državnosti i države u kojoj živimo, produži sa uobičajenih pet časova na 20 časova, što bi u krajnjoj kalkulaciji značilo da bi, na primer, poslanička grupa Socijalistička partije Srbije imala pravo na svega 160 minuta za istupanja svojih 37 poslanika. Samo one koji su i ranije bili u ovom parlamentu, od 1990. godine pa nadalje, da podsetim da je u vreme kada je Socijalistička partija Srbije imala većinu ili koaliciju sa većinom Poslovnik davao mogućnost - na primer, danas bi poslanici Socijalističke partije Srbije mogli da govore 370 minuta. Pošto ovaj poslovnik daje mogućnost samo 44 minuta, mi smo smatrali da vreme treba da se produži. Tačno je to da sam, kao predsednik poslaničke grupe, kada smo postigli sve dogovore, prihvatio mišljenje većine, konsenzusom, da vreme rasprave traje 10 časova, što u prevodu znači da bi, na primer, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije imala samo 88 minuta, umesto onih totalnih diktatorskih ili demokratskih 370 minuta, iz vremena SPS-a. Međutim, moram da kažem da je deo dogovora bio i taj da gospodin Koštunica, kao čovek koji je vodio pregovarački tim u kojem su bili gospoda Đinđić i Labus, ovde sedi sa nama, da nas sasluša i razgovara. Pošto se očigledno od tog dogovora odustalo i ja odustajem od svoje saglasnosti i zahtevamo da se o našem predlogu izjasnite.
Stavljam predlog narodnog poslanika Branislava Ivkovića da se vreme za raspravu proširi na 20 časova. Za 63, protiv 112, uzdržanih nema, nije glasalo šest, ukupno 181 narodni poslanik. Konstatujem da ovaj predlog nije prihvaćen. Stavljam na glasanje predlog da rasprava traje 10 časova, a na osnovu dogovora sa šefovima poslaničkih grupa. Za 136, protiv dva, uzdržanih nema, nisu glasala 43, ukupno 181 narodni poslanik. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog da se rasprava proširi na 10 časova. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da predaju liste sa prijavljenim govornicima. Molim gospodina dr Zorana Đinđića, predsednika Vlade Republike Srbije, da nam se obrati.
Dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, evo, rasprava je počela dosta burno, međutim, to nije ništa neuobičajeno za našu ustavnu istoriju. Mislim da nema potrebe na ovom mestu da vas podsećam da nas ustavne rasprave, ustavne krize i ustavne svađe prate, zapravo, kroz ceo 20. vek. Već prva jugoslovenska država, 1918. godine, bila je opterećena nerešenim problemima federalizma, što je na kraju generisalo političke sukobe i tragedije, pre svega tragedije za naš narod. AVNOJ-ska ustavna rešenja, koja su se onda završila Ustavom iz 1974. godine, po opštoj proceni su doprinela raspadu te države. I konačno, Ustav iz 1992. godine, kojim su uređeni odnosi između Srbije i Crne Gore, već odavno ne važi. Bio je donet u istoj ovoj prostoriji, smatralo se da će on definitivno rešiti naše ustavne probleme, međutim, jedva nekoliko godina posle njegovog donošenja on više nije bio primenjivan u jednoj od dve federalne jedinice. Nije mi namera da se bavim istorijom i nije mi namera da današnje predloge obrazlažem, pozivajući se na tradiciju naše ustavnosti. Ono na šta želim da skrenem pažnju, i našoj javnosti i vama, jeste činjenica da je veoma teško pronaći stabilan vid državnog zajedništva na našim prostorima i da treba da budemo realisti, da treba da razumemo da su mnoga rešenja propala zato što su namere bile dobre, zato što su možda ta rešenja bila veoma udaljena od političke realnosti i što nisu bila donošena hladne glave, nego rukovođena određenim možda idealima, ili određenim interesima, koji nisu bili jasno saopštavani. Moja nemera je ovde da vam vrlo iskreno i vrlo otvoreno saopštim sve interese koji stoje iza ovog rešenja, te da razmotrimo i prodiskutujemo i moguće alternative. Većina prethodnih poduhvata za uređenje naše zajedničke države bilo je praćeno velikim nadama i velikim očekivanjima. Ova sadašnja rasprava u našoj javnosti bar se po tome razlikuje: nju prate pre sveganeizvesnost,sumnje,nedovoljna informisanost i nezadovoljstvo. I, pre nego što nešto više kažem o ponuđenom rešenju, želim da kažem ono što je moj osnovni stav, a to je da ovim rešenjem Srbija ništa ne gubi. Naprotiv, mislim da ovim rešenjem Srbija više dobija nego svim pomenutim ustavima, a naročito onim iz 1974. i onim iz 1992. godine, ma koliko na prvi pogled to ne izgledalo jasno, da je ovo rešenje mnogo logičnije, s obzirom na političku realnost u kojoj se nalazimo, nego što su bila prethodna rešenja. Pokušaću da obrazložim zašto ono nije još bolje i zašto ono nije još logičnije. Jer, kad kažem da je bilo bolje od ovih prethodnih, ne kažem da je ono sjajno, čak ne kažem ni da je oslobođeno čitavog niza problema i protivrečnosti koje će nas pratiti kroz nekoliko narednih godina, ali ako upoređujemo neko rešenje, onda treba da ga uporedimo ne sa onim što bismo mi želeli ili sa onim što je moguće zamisliti kao mnogo bolje, nego sa onim što je realna alternativa. Zašto nemamo stvarnu federaciju, zašto nemamo jednu dobro i logično uređenu državu, čiji bi ustavni poredak izdržao stroge kriterijume provere? Odgovor na ovo pitanje nas vodi u širu raspravu iu njoj ću, naravno, da kažem ono što smatram da je neophodno. Ali, pre toga želim kratko da se osvrnem na činjenicu da javnost nije pozdravila ovaj predlog i da nije, kako su neki očekivali, odahnula kada se posle nekoliko godina neizvesnosti i, ipak, strepnje šta će se desiti na vidiku pojavljuje bar neko rešenje. Mislim da problem i razlog za to leži u veoma lošoj komunikaciji povodom ovog predloga. Ljudi u Srbiji nisu bili ni na koji način pripremljeni na njega. Naprotiv, zaspali su u Jugoslaviji, probudili su se u nečemu što treba da se zove Srbija i Crna Gora; zaspali su sa uverenjem da će ponuđeno rešenje biti nešto što se može nazvati federacijom, a probudili su se sa najavom da će to biti nešto mnogo bliže konfederaciji. Nakon toga, od strane merodavnih učesnika u traženju ovog rešenja nije detaljno objašnjeno kako je do toga došlo, zašto je do toga došlo, šta su bile alternative, ko je tu odigrao presudnu ulogu, da bude ovako ili onako, kao i šta su prednosti, a šta su nedostaci ovog rešenja. Mislim da ova rasprava danas ne može u potpunosti da popuni tu prazninu, koju je trebalo popuniti tokom samih dogovora. Želim ovom prilikom zaista i građanima Srbije, i predstavnicima opozicionih parlamentarnih stranaka, da uputim izvinjenje što su ostali uskraćeni za demokratsko pravo da budu pravovremeno obavešteni i time da budu uvaženi na odgovarajući način, s obzirom na političku snagu koju imaju, ne da njihovi argumenti budu neizostavno prihvaćeni, ali da budu upoznati sa razlozima zbog kojih njihovi argumenti ne mogu da budu prihvaćeni. Mislim da je bilo logično da u poslednjoj fazi pregovora, kada je došlo do odlučujućih izmena u koncepciji i u platformi, koja je u ime DOS-a i u ime crnogorske Koalicije "Zajedno za Jugoslaviju" bila godinu dana već poznata javnosti, da pre prihvatanja tih izmena svi politički činioci budu detaljno upoznati sa novim stanjem stvari. Kada kažem svi politički činioci, onda tu mislim i na članice DOS-a, koje takođe nisu bile u mnogo boljoj poziciji nego ostali građani Srbije i predstavnici parlamentarne opozicije. Mislim da je trebalo prvovremeno i detaljno informisati građane, mislim da je to trebalo učiniti naročito nakon sklapanja sporazuma i konstatujem da se to nije desilo. Neće doprineti stabilnosti nove države to što je njen konstrukcioni plan tretiran kao neka poverljiva stvar, o kojoj većina građana nije bila izveštavana tokom pravljenja tog plana. I na kraju, da kažem nešto sasvim lično, mislim da njenom međunarodnom ugledu neće doprineti ni to što sam ja za ta definitivna politička rešenja saznao od gospodina Solane, a ne od domaćih pregovarača. Pri tom želim da kažem da je uloga gospodina Solane, kao visokog predstavnika Evropske unije, bila u nekom smislu presudna da dođe i do ovakvog rešenja; da je stav jugoslovenskih i srpskih pregovarača do poslednjeg trenutka bio definisan u platformi koju je naša koalicija nudila i koja je tražila neku vrstu federalnog uređenja, da rukovodstvo Crne Gore na to do poslednjeg trenutka nije pristajalo i da je ovo što je postignuto kompromis pod pritiskom, a da je taj pritisak vršen pre svega na pregovarače iz Crne Gore. Mislim da bi način na koji je sve to nastajalo u velikoj meri opravdao same učesnike u pregovorima, da su detaljno informisali i političku i drugu javnost. Ne bi bilo ovih sumnji koje se ovde sada šire. I da kažem nešto sasvim konkretno, ne mislim da bi ovo rešenje bilo drugačije da je sve teklo na takav način kako je trebalo da teče, ne mislim da bi suština ovog novog državnog uređenja bila drugačija da je u tome učestvovalo mnogo više učesnika, da je o tome javnost mnogo detaljnije upoznavana. Mislim da bi to bilo demokratski, mislim da je to pravo javnosti, ali ne mislim da bi to bitno uticalo na krajnji izgled ovoga sporazuma. Želim da kažem da sam spreman da u potpunosti podržim ono što je dogovoreno i da ću u izlaganju koje sada sledi da obrazložim - zbog čega mislim da je ovo rešenje dobro za Srbiju i zbog čega mislim da je to rešenje jedino trenutno realistično za Srbiju i Crnu Goru. Pokušaću da razvejem neke iluzije u pogledu mogućnosti da je neko mnogo bolje rešenje bilo moguće, pa čak i iluzije u pogledu toga da je neko ranije rešenje, koje smo imali, bilo bolje nego što je ovo sada, samo zato što je u naslovu označeno federalizmom, a zapravo je bilo jedan prividni ili lažni federalizam. Kao što sam na početku rekao, ponuđeni okvir ustavnog uređenja zajednice Srbije i Crne Gore je sasvim pristojno rešenje, ali to ne znači da se na njega ne mogu uputiti veoma principijelni prigovori, što pretpostavljam da će uslediti i u ovoj raspravi i što smo čuli u stručnoj javnosti u ovih mesec dana. Međutim, stvar je u tome da nijedan ustav nije zasnovan samo na principima i na ustavnoj teoriji, nego ustav, da bi bio istinski, da bi bio živ, mora da uvažava političku realnost na koju se primenjuje. Lako je napisati dobar ustav. Ne bi bilo nikakvih problema da sve države na svetu angažuju jedan stručni tim i da napišu dobar ustav. Međutim, mali broj država na svetu funkcionišu kao ustavne države, zato što ustav treba da reguliše političku realnost. Naravno, ne samo to, on predstavlja i određenu viziju kuda se to društvo kreće, ali ako je ustav suviše udaljen od realnosti, ako on normira nešto čega nema, ako počiva na pretpostavkama, koje nisu ispunjene ili još nisu ispunjene, on će ostati mrtvo slovo na papiru. Bolje nam je da imamo jedan realističan ustavni okvir koji može da reguliše realnost u kojoj se nalazimo, nego da imamo skup lepih ideja, principijelnih stavova, dobrih vizija koje će ostati jedna od karika neuspešne ustavne istorije u proteklih 100 godina. Najveći broj primedaba koje su upućene, i prva koja je logična, jeste da mi ovom ustavnom poveljom ne dobijamo efikasnu federaciju, ne dobijamo pravu čvrstu federaciju, nego dobijamo veoma labav savez sa malobrojnim i, uz to, ne sasvim jakim zajedničkim institucijama. Zbog čega je to tako i zbog čega su ljudi koji su na ovo pristali i u ovome učestvovali, zbog čega oni nisu insistirali na istinskoj federaciji, na onome što je logično? Pa, ako ne može istinska federacija, onda da kažemo - da se razilazimo. Onda na jednu stranu Srbija, na drugu stranu Crna Gora. Dakle, ili čisto pravo federalno rešenje ili, ako nije moguće, onda dve nezavisne države. Mislim da ovo prvo nije bilo moguće, da istinska federacija između Srbije i Crne Gore u ovom trenutku nije moguća, a mislim da bi ovo drugo bilo vrlo loše. Mislim da bi razlaz Srbije i Crne Gore bio vrlo loš. Mislim da istinska federacija, iz razloga koje ću objasniti, ma koliko da je poželjna, ona realno nije moguća. Zašto ona nije moguća, za to postoji nekoliko razloga u našoj političkoj realnosti, u dubljem smislu te reči, ne u našem današnjem političkom trenutku, nego i u našoj političkoj tradiciji. Naša politička realnost obeležena je specifičnim razumevanjem federalizma koji zapravo, kada ga malo dublje analizirate, onemogućava istinski federalizam; zatim,ona je obeležena specifičnim tipom političke integracije između Srbije i Crne Gore, zasnovanom na činjenici da nemamo političku integraciju kroz stranke, da nemamo stranke koje su značajne u političkom životu, koje mogu da dobiju većinu, a imaju svoje birače i u Srbiji i u Crnoj Gori, nego je zapravo već politička realnost konfederalizovana, pa imamo samo mogućnost dogovora stranaka iz jedne i druge republike, a ne prožimanje političkog prostora. Konačno, imamo notornu činjenicu da već pet godina između Srbije i Crne Gore gotovo da postoji potpuna odvojenost i u ekonomskom i u političkom sistemu. Da kratko idemo redom: na našim prostorima se tradicionalno, i to znači ne samo poslednjih deset godina, nego mislim i na poslednjih skoro 100 godina, podrazumeva prikriveni konfederalizam. To se izražava u energičnom istrajavanju na principu pariteta i ključa koji se traži, bez obzira na razliku u veličini zemlje članice, insistiranje na konsenzusu kao načinu odlučivanja, što znači insistiranje na pravu veta kod skoro svih stvari. Ako pogledate sve naše federalne ustave, prividno federalne, videćete da je u njih bila ugrađena ta jaka konfederalna crta, koja se na kraju obijala o glavu najvećoj članici jer je ona bila sputana u svom ponašanju mogućnostima da manje članice vetom zakoče političke procese. To se dešavalo na štetu Srbije u svim federacijama koje smo mi gradili na ovim prostorima. Ako pitate zbog čega je to tako bilo, šta su bili razlozi koje su navodili ljudi od ranih godina pa do kraja 20. veka, zbog čega su neki tražili to, a neki drugi prihvatali - razlog je uvek bio da veći ne bi zloupotrebili svoju snaguu odnosu na manje, da bi se manji zaštitili. Pošto su veći uvek htelizajednicu, oni su pristajali na to i rekli su - dobro, prirodno je da manji imaju bojazan, da imaju strah i da ne bi manji bili u strahu, hajde da i njima damo pravoda zapravo oni upravljaju i onim čime po prirodi stvari ne bi trebalo da upravljaju i onda je došlo do konfederalnih rešenja. Na kraju se to svodilo na činjenicu da su veći bili žrtve zajedništva i da na kraju nisu upravljali ni samima sobom ili većim delom njihove politike su upravljali oni manji. Tipičan primer je, naravno, Jugoslavija posle 1968. godine i ustavnih amandmana i konačno Ustava iz 1974. godine; i taprividna federacija, i to je notorna činjenica, bila je na štetu najvećeg, to znači na štetu Srbije. Šta su osnovne pretpostavke za stvarnu federaciju? Šta bi moralo da se desi danas da bismo mi s pravom mogli da zameramo i da kažemo zašto mi nemamo danas stvarni federalni ustav i zašto u ovoj skupštini nije predložen jedan stvarni federalni ustav koji bi označavao jednu čvrstu zajednicu Srbije i Crne Gore, a ne jednu relativno labavu zajednicu. Prvo je i neizostavno kao uslov spremnost članica federacije da obrazuju veće građana po principu jedan čovek - jedan glas, sa većem repub lika kao kontrolnom instancom. Bez toga nema federalizma. To ne može da se reši prikrivanjem konfederalizma, kroz dva veća koja bi oba bila po ključu, kako smo imali 1992. godine ili kako smo imali 1974. godine. Mi možemo da imamo jedno jasno političko prožimanje celog prostora, integrisanje političke zajednice, samo na principu jedan čovek - jedan glas. Da li je to moguće danas i da li bi to naša sabraća, naši prijatelji, naše kolege iz Crne Gore, bilo kojoj stranci da pripadaju u ovom trenutku, mogli da prihvate? Odgovorno vam tvrdim da ne. Odgovorno vam tvrdim da u tome ne postoji velika razlika između vlasti i opozicije u Crnoj Gori. Ne krivim ih za to, imam razumevanja za to, jer to proističe iz jednog specifičnog pojma federalizma koji mi negujemo na ovim prostorima i koji baš nije mnogo sličan onome što se u političkoj teoriji zove federalizmom. Drugi uslov bio bi spremnost članica da izvršne organe vlasti obrazuju prema izbornim rezultatima stranaka za veće građana, a ne po ključu. Znači, da vlada bude formirana na osnovu političke volje građana, kroz izbore za stranke koje se kandiduju na celoj teritoriji i gde se onda ne govori o ravnopravnosti manjega ili većega, jer članovi jedne političke opcije koji su na čitavom prostoru aktivni imali bi mandat da vrše vlast, to ne bi bilo na štetu, ni u korist ni jedne ni druge; to bi naprosto bila jedna država koja ima jednu vladu. Da li je to moguće danas između Srbije i Crne Gore? Odgovorno vam kažem da to nije moguće. Mi možemo to da zahtevamo, ali to nije moguće. Oko toga u Crnoj Gori ne biste postigli saglasnost ni u strankama opozicije, tako da vodimo računa o toj realnosti. I, treće, ono što sam nekoliko puta pomenuo, i što je glavni atribut i razlog za to, to je prisutnost svih većih stranaka na teritoriji cele federalne države, to je uslov da bi jedna politička zajednica bila integrisana i da bi ona bila federalna. Zašto je to važno? To je važno zbog toga što bi u toj vlasti koja bi se tako formirala učestvovali samo oni ljudi čije stranke učestvuju na izborima na teritorijama na kojima se ta vlast vrši. Ako neko vrši vlast na teritoriji na kojoj njegova stranka ne učestvuje na izborima, on ne može da bude kažnjen i nagrađen za kvalitet vršenja vlasti, ne može da bude u punom smislu odgovoran za vršenje vlasti i za njen kvalitet. Samo stranke koje se kandiduju na dotičnoj teritoriji mogu da budu odgovorne u punom smislu te reči. To znači da žele da tu vlast vrše na maksimalno dobar način jer će račun za to vršenje vlasti dobiti na izborima. Ako vi vršite vlast na delu jedne teritorije, a idete na izbore na delu druge teritorije, ako je ta teritorija na kojoj vršite vlast deset puta veća nego ona na kojoj idete na izbore, bojim se da tu o kvalitetu vlasti teško da možemo da govorimo. S obzirom da sam dužan da zastupam interese Srbije, dakle, jedan prividni federalizam koji bi se sastojao u tome da se stvori ključ, paritet, a da se na kraju vrši vlast gde se po paritetu ima 90% teritorije, a to znači da se u Srbiji vrši vlast na osnovu 8% izbornog tela, mislim da to ne bi bilo racionalno. Mislim da to ne bi bilo kvalitetno i zbog toga mislim da, dok se ne steknu uslovi za stvarni federalizam, a za to Srbija nije prepreka, treba da tržimo neko drugo rešenje. Zbog toga nije bila alternativa između pravog federalizma - što većina građana želi, što bi bilo logično i što sa stanovišta Srbije nije sporno - i ostalih rešenja, nego je alternativa bila ili izbor je bio između prividnog federalizma - kakav smo imali i kakav s razlogom nije funkcionisao, čija je Srbijabila žrtva tokom 60-70-80 godina i za kojim ne treba da žalimo - i jednog labavog saveza, sa perspektivom da bude produbljen na način o kome ćemo gospodin Labus i ja nešto da kažemo; i treće mogućnosti - razlaza. Međutim, neki kažu, i vidim da u javnom mnjenju postoji to mišljenje, postoji i u Vladi Srbije, gospodin Batić će da ga izloži, sa time naravno ne slažem, neki kažu - pa, hajde da se raziđemo. Hajde, ako nije moguće to jedno čisto rešenje, hajde da bude drugo rešenje. Mislim da odluke treba da donosimo prema posledicama koje one sobom nose, a ne samo prema principima na kojima su te odluke zasnovane. I u životu, naročito u realnom političkom životu, mi najčešće ne biramo između dobrih rešenja; jer tamo gde su dobra rešenja data na izbor, tu ne zovu političare da se umešaju,tu ljudi, grupe, sami nađu rešenje, jer nije teško izabrati između dobrih alternativa. Obično se u politici bira između alternativa ili opcija koje nisu dobre i mudrost je izabrati onu koja je u svojim posledicama najmanje loša. Onda se u celom svetu za takvu alternativu kaže da je ona dobra. To ljudi kažu zato što sa tim rešenjem treba da žive. Kada je već to rešenje realno i manje je loše od onih drugih, mislim da ne vredi zagorčavati životsamom sebi i govoriti - i ono je loše. Mislim da treba da budemo, konačno, jedna nacija koja je okrenuta ka pozitivnim emocijama i pozitivnoj energiji, da proučimo sve mogućnosti koje nam stoje na raspolaganju. Kada izaberemo onu za koju mislimo da je najprimerenija datoj situaciji, onda da kažemo - ona je dobra i mi smo je izabrali, a ne da kažemo - načelno bi bilo moguće zamisliti i neke bolje, i zbog toga što je to moguće, mi smatramo da ta koju smo mi izabrali nije dobra. Onda ona na kraju postane teret i, onda na kraju i ono što bi bilo moguće izvući iz realnosti, a uvek je moguće nešto izvući, ostane neiskorišćeno. Mislim da smo ovim rešenjem zatvorili jednu opasnu krizu, za koju možda nismo svi svesni koliko je bila opasna. Naime, Crna Gora se već duže vremena, na jedan dramatičan način, polarizuje oko ovog pitanja. Ne možemo biti ravnodušni prema opasnostima u kojima se nalazi jedno podeljeno društvo, koje već nekoliko godina ne može da postigne konsenzus i većinsku saglasnost ni oko jednog pitanja, jer sva pitanja iz praktičnog života na kraju se svode na spor oko toga kakvu formu države želite. Na duži rok, a mislim da već ulazimo u to što se zove duži rok, jer to traje nekoliko godina, to postaje opasnost za ceo region. Zatim, ne treba zanemariti opasnost koja bi sledila iz jednog razdvajanja Srbije i Crne Gore na dve nezavisne države po status Kosova i Metohije. Mislim da bi nas u današnjem trenutku svako radikalno prekomponovanje ove države, po želji onih koji kažu - ili čist federalizam ili razlaz, uvelo u jednu lančanu reakciju dezintegracije koja bi najpre pogodila našu državu. Konačno, mislim da bismo time, razdvajanjem Srbije i Crne Gore, poslali jedan signal svetu da je ovaj naš region i dalje region koji se dezintegriše, da je on i dalje nestabilan region i da je samo pitanje šta će sledeći korak te dezintegracije da bude: da li će on da bude u Makedoniji, da li će on da bude u Bosni, da li će on da bude u Srbiji ili na nekom drugom mestu. Mislim da bismo time definitivno izgubili našu šansu da se u ovih 10 narednih godina priključimo modernoj Evropi. Dakle, ovo je rešenje, koje je na kraju pred vama, sadržinsko. Znači, ono zadržava zajedničku državu, ono je realistično, ne počiva ni na kakvim iluzijama koje su naši prethodnici, bilo naši dedovi ili naši očevi, imali kada su težili federalizmu na ovim prostorima. Konačno, ono otvara određene mogućnosti za budućnost. Ono nije zakucano, ono nije čvrsto definisano i ono u velikoj meri zavisi od političkih snaga Srbije i Crne Gore u budućnosti. Njime nije zatvorena mogućnost istinske federacije, pod uslovim da se nešto promeni u našoj političkoj kulturi, u našem razumevanju odnosa većeg i manjeg, u našem razumevanju prava većeg da kaže da je veći i da se ne izvinjava što je veći i da svoja prava koja iz toga proističu sprovodi, kao i prava manjeg da u odrđenim stvarima bude zaštićen, ali ne da u svim stvarima bude prisutan, nego samo u onima koje su od vitalnog interesa za njega kao članicu federacije. Te sve stvari su uključene u ovo rešenje, one mogu da budu dorađene i one kroz nekoliko godina, ako bude političke volje, naravno da mogu da budu usavršene u pravcu veće integracije. Problemi koje ovo rešenje proizvodi su, pre svega, da takva labava federacija teško funkcioniše. Potrebno je mnogo političke volje i energije da bi se njeno funkcionisanje obezbedilo. To nije nikakva tajna i to su znali svi koji su ovo rešenje prihvatili. Drugo, predstoji harmonizacija odnosa između Srbije i Crne Gore u naredne tri godine, da bi se po principima koji su ovde prihvaćeni ta dva sistema približilajedan drugome, pre svega u ekonomskoj sferi. To neće biti lak posao. To će biti težak posao koji će sigurno biti praćen i određenim potresima. Treće, time što je ovo rešenje u određenom smislu smešteno u naredne tri godine, dezintegrativnim snagama je ostavljen manevarski prostor. To znači da će i u budućnosti oni koji žele da i ovu ovakvu zajedničku državu razdvoje na dve imati mogućnost da politički rade na tom planu i da to bude njihova politička platforma. Četvrto, što je vrlo važno, građani se teško mogu emocionalno identifikovati sa jednom državom koja ima tako komplikovano ime, ako ona na kraju bude imala to ime, sa državom koja ima probleme koja joj je himna, koji su joj simboli. Za opstanak jedne države je emocionalna vezanost građana za simbole te države vrlo važna. To su probleme koje ne treba zanemariti, ali prednosti su mnogo veće nego što su ti problemi. Dakle, prednosti su: zaustavljamo nekontrolisani proces raspada kome prisustvujemo već 12 godina. Klicu, virus tog raspada mi danas imamo u našoj zemlji između Srbije i Crne Gore, imamo u našoj zemlji između Kosova i ostatka Srbije, imamo u našoj zemlji povodom rasprava o regionalizmu. Mi moramo da budemo svesni da je naša zemlja pred velikim rizikom dezintegracije. Onaj ko toga nije svestan, ko o Ustavu raspravlja kao o jednoj naučnoj raspravi, mislim da ne vidi dovoljno opasnosti koje dolaze iz svakodnevnog života. Mi moramo negde da počnemo da zaustavljamo dezintegraciju, mi moramo negde da stavimo bar privremeno tačku. Mislim da je najlogičnije i najjednostavnije da tu tačku stavimo kod odnosa Srbije i Crne Gore, jer imaćemo mnogo problema na sledećem koraku sa Kosovom, imaćemopunoraspraveoregionalizaciji Srbije i kod rešenjada ta regionalizacija ne bude dezintegrativna, da ne dovede do federalizacije Srbije, pa do ponavljanja istorije koja nas je pratila kroz DžDž vek. Sve su to realne opasnosti u koje mi kao politički ljudi ulazimo u narednih nekoliko godina. Zato vas molim - dajte da uradimo nešto što danas možemo da uradimo, a ne da pregovaramo još godinu, dve ili tri da bismo izdejstvovali neko mnogo bolje rešenje, nego da kažemo - dajte da danas zaustavimo to što možemo da zaustavimo u smislu raspada ovog prostora. Znači, prva prednost koja je, po mom mišljenju, strateški najjasnija je jedan jasan signal da se dezintegracija, bar privremeno, jednom političkom voljom zaustavlja. Drugo je da imamo unutar datog rešenja dovoljno mogućnosti i manevarskog prostora da ga dorađujemo. I, ako postoji politička solidarnost u Srbiji i Crnoj Gori za još više države, nema prepreke da nje bude još više, ali su na ovom niskom nivou zajedništva koje smo zatekli ovo čisti odnosi i niko ne može da se ljuti i svako može da kontroliše svoje učešće u tome. To je treća prednost, da mi kao Srbija konačno, prvi put možda posle 100 godina, možemo da imamo uticaj na saveznu administraciju, da znamo šta plaćamo kao Srbija, da imamo budžetsku kontrolu toga što plaćamo, da to prolazi kroz ovaj parlament i da građani Srbije, koji su poreski obveznici, preko svojih poslanika koji su birani da bi kontrolisali finansije, mogu da kontrolišu sve te finansije, jer one su realno i u ranijim Jugoslavijama i u sadašnjoj Jugoslaviji većim delom prikupljenje od građana Srbije. To su tri prednosti za koje mislim da su dovoljne da bih vam preporučio da glasate za ovaj predlog. Konačno, kakva je budućnost ove zajedničke države? Ona nije garantovana, ona je, naravno, neizvesna, kao budućnost svega što se nalazi na ovim prostorima. Mislim da je njena budućnost odlična ako idemo ka evropskoj integraciji. Mislim da je evropska integracija taj most koji mnogo čvršće danas spaja Srbiju i Crnu Goru nego što se u svakodnevnoj raspravi može videti. Jer, ako i Srbija i Crna Gora izgrađuju svoje institucije harmonizujući ih sa Evropskom unijom, a to znači politički sistem zasnovan na parlamentarizmu, na nezavisnom sudstvu i nezavisnim medijima, ekonomski sistem zasnovan na tržištu, na privatnoj svojini, na budžetskoj disciplini, onda ćemo se mi na jednoj strani harmonizovati između Srbije i Crne Gore obavezama koje smo ovde preuzeli, ali na drugoj strani ćemo se prirodno harmonizovati idući ka istom cilju, a taj cilj je da budemo članice Evropske unije. Ako se taj scenario ostvari, mi imamo sjajnu budućnost. Ako se taj scenario ne ostvari, mi onda imamo lošu budućnost, bilo kao federacija, bilo kao konfederacija, bilo kao nezavisna Srbija i Crna Gora. Ako ostanemo na margini i izvan evropske integracije, imamo u budućnosti ogromne probleme. Ako budemo u evropskoj integraciji, mi možemo da rešavamo i one probleme koje u prošlosti sami nismo mogli da rešavamo. Konačno, mi smo kao narod i kao zemlja oduvek bili žrtve međusobnih sporova svetskih sila. Kad god se na našim prostorima nešto pozitivno desilo, kad god smo zasadili nežnu biljku demokratije, 1902, 1903, 1920, krajem tridesetih godina, uvek su svetske sile imale neke svoje sporove koji su se završavali svetskim ratovima i uvek su se ti ratovi lomili preko naših teritorija. Tu su ginuli naši ljudi, tu su razarani naši gradovi, mada mi nismo tu imali nikakve svoje interese. Zapravo, svetska politika je, po pravilu, imala loše posledice na naš region. Sada, prvi put možda u proteklih sto ili 200 godina, imamo jedan jasno konstruktivan pristup Evropske unije i evropskih zemalja prema Balkanu i prema našem delu Balkana. Prvi put mi imamo i garanciju u jednom ustavnom dokumentu ili u predlogu sporazuma, gde se Evropska unija obavezuje da će podržavati našu integraciju i gde je Evropskoj uniji stalo da zaustavi dezintegraciju. Mislimo da je to velika šansa za Srbiju i Crnu Goru. Ne kažem da će neko umesto nas da obavi taj posao i da će neko sada svaki dan gledati šta mi radimo i pomagati nam da rešavamo naše sporove. Ne, mi smo prepušteni sami sebi,što je i u redu,što i treba da bude. Srbija i Crna Gora treba da, na osnovu onoga što je do sada postignuto,pronađu modalitete saradnje, unapređivanja svojih odnosa, i od građana Srbije i Crne Gore i njihovih političkih predstavnika će zavisiti da li će se to i u kojoj meri desiti. Dakle, mi imamo šansu, nemamo nikakvu garanciju, ali imamo veliku šansu. Na nama je da mudro iskoristimo svoju šansu. Siguran sam da ste i vi kao legitimni i pravi predstavnici građana Srbije, da su i građani Srbije dovoljno zreli i odgovorni ovog trenutka da tu istorijsku šansu iskoriste. Ovaj sporazum je jedan mali korak u tom pravcu i zato treba da usledi veliki broj drugih koraka. Svaki put počinje jednim malim korakom. Ma koliko skroman ovaj mali korak da izgleda, siguran sam da vodi u pravom smeru i ka pravom cilju. To je jedna demokratska, evropska moderna država. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem gospodinu premijeru. Za reč se javio ministar pravde i lokalne samouprave, gospodin Vladan Batić. Po članu 89, čitajte Poslovnik. Izvolite.
Uvažena gospođo predsednice, gospodine premijeru, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, kao ministar pravde Vlade Republike Srbije, prilikom odlučivanja o Polaznim osnovama za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore glasao sam protiv i izdvojio sam svoje mišljenje. Smatram svojom moralnom obavezom da pred vama, kao izabranim narodnim predstavnicima, obrazložim svoj stav. U dugim godinama borbe za demokratizaciju Srbije, mi koji smo tada bili u opoziciji nebrojeno puta kritikovali smo tzv. "Žabljački ustav". Govoreći, između ostalog, da je donet na jedan nelegalan i nelegitiman način. Taj i takav "Žabljački ustav", koji smo godinama kritikovali, pravi je pojam demokratije u odnosu na ovaj dokument koji se danas nalazi pred poslanicima republičkog parlamenta. Ovo je tipičan primer potpunog privatizovanja državne politike. Predsednik SRJ gospodin Vojislav Koštunica nije nikog konsultovao i niko od političkih predstavnika vlasti nije učestvovao u kreiranju političkog dela ovog dokumenta, političkih principa ovih polaznih osnova. Verovatno je želeo da sva slava pripadne njemu. Međutim, nisam siguran da ima razloga za bilo kakvo slavlje. Izuzev, što je možda realizovao svoje nekadašnje geslo, svako Jugoslaviju u mutnu Maricu. Proverio sam da li je u završnoj fazi pregovora konsultovan DOS, Koalicija "Zajedno za Jugoslaviju" ili, eventualno, Vlada Republike Srbije. Odgovor je - nije niko. Vojislav Koštunica je za sebe prigrabio pravo da sam donese takvu odluku. Uostalom, na sličan način je i od Savezne vlade i od javnosti prikrio pismo Predsedništva Evropske unije od 20. marta, kojim se upozorava da bez ikakvog uslovljavanja moramo da sarađujemo sa Haškim tribunalom,u protivnom, Srbija će biti izopštena iz evropske porodice zemalja. Tek kada je to otkriveno, on je juče nešto odgovorio španskom ministru inostranih poslova, gospodinu Pikeu. U vreme razgovora sa Đukanovićem i Solanom, predsednik SRJ zakazuje sednicu svog glavnog odbora, glavnog odbora svoje stranke i iza zatvorenih vrata utvrđuje principe buduće državne politike. Takav primer privatizovanja i takav koncept stvaranja partijske države nije zabeležen, čak ni u našoj istoriji,prepunoj vlastodržaca i diktatora. Čak ni nakon potpisivanja Polaznih osnova Vojislav Koštunica ne nalazi za shodno da sazove sastanak koalicije koja mu je omogućila da postane predsednik SRJ, niti Koalicije "Zajedno za Jugoslaviju" i da objasni razloge ovako radikalne promene koncepta. Neko može pomisliti da se ovde radi o jednom standardnom skupštinskom predlogu, koji u skupštinskoj raspravi može biti dopunjen ili izmenjen. Nažalost, nije tako. Stavljeni smo pred svršen čin. Nije dobro što do sporazuma nisu došle Srbija i Crna Gora, već ga je izdiktirala Evropska unija. Predsednik SRJ gospodin Koštunica je na kanabe sa Havijerom Solanom seosa federalnom platformom DOS-a i Koalicije "Zajedno za Jugoslaviju", a ustao sa konfederalnom platformom Mila Đukanovića. Ne znam čime ga je Milo Đukanović fascinirao, ali znam da rešenje koje se nudi u startu nije ni dobro, ni logično, a, kako je davno rekao Valtazar Bogišić, što se grbo rodi vreme ne ispravi. Predložen je koncept jedne poludržave na probnom radu,po principu - drži vodu dok majstori odu. Radi se o potpunom voluntarizmu i nesvakidašnjem političkom avanturizmu. Kada bi Slobodan Jovanović, koga predsednik SRJ često citira, video kakvu nam je državu pripremio, prevrtao bi se u grobu. O čemu se zapravo radi? DOS i Koalicija "Zajedno za Jugoslaviju" imali su zajedničku platformu za preuređenje odnosa u SRJ. Ta zajednička platforma imala je dva prioriteta: funkcionalna federacija, i jedinstven ekonomski prostor. Od toga praktično nije realizovano ništa. Umesto funkcionalne federacije, dobili smo jednu raštimovanu konfederaciju ili labavu uniju. Koji su elementi jedne takve države? Planirana zajednica se čak uopšte i ne naziva državom. Osnovni pravni akt jedne takve zajednice nije ni ustav, ni osnovni zakon, nego ustavna povelja, što takođe ukazuje na konfederalne elemente. Savezna skupština nije dvodomna, što je osnovni element federalizma, nego je jednodomna. Posle tri godine države članice mogu, u skladu sa određenim međunarodnim standardima, istupiti iz državne zajednice. Organi zajedničke države biraju se po principu pariteta, što je takođe konfederalni element. Odluke se donose konsenzusom. Predsednika bira Skupština, opet konsenzusom. Vrhovni savet odbrane odlučuje konsenzusom. Manje - više kakav je odnos političkih snaga, čini mi se da organi zajedničke države teško da će ikada i doneti ikakvu odluku. U međunarodnom predstavljanju takođe je paritet po principu rotirajuće stolice. Ne predviđa se čak ni jedinstveno državljanstvo, ni grb, ni zastava, ni himna. U ekonomskoj sferi mi praktično imamo dve potpuno nezavisne države. To je čak znatno ispod standarda Evropske unije, jer zemlje članice Evropske unije imaju zajedničke carine i zajedničku monetu. Posebno pitanje čine rokovi, koji su uneti u ove polazne osnove, rokovi i procedure. Tvrdim da, imajući u vidu odnos političkih snaga,ti rokovi i te procedure neće i ne mogu biti ispoštovani. Potpuno je ignorisana procedura za promenu Ustava, predviđena saveznim Ustavom. Dakle, predstoji nam jedan oktroisan, jedan potpuno nelegalan ustav u režiji međunarodne zajednice. To treba da bude osnovni pravni akt, ta ustavna povelja države, a takva ne postoji ni u praksi, niti je iko ovakav koncept države u teoriji do sada ponudio. U svetlu svih tih okolnosti, smatrao sam, budući da je prekršeno ono za šta smo i dobili mandat od građana Srbije, a što je bila polazna i zajednička osnova DOS-a i Koalicije "Zajedno za Jugoslaviju", da treba da glasam protiv i da izdvojim svoje mišljenje. Kada već nismo dobili jednu ozbiljnu, kredibilnu, respektabilnu, demokratsku, integrativnu, pravnu, evropsku državu, onda nam ne treba bilo kakav provizorijum ili bilo kakva imitacija države. Često sam malo karikirao, pa govorio - ne treba nam ovaj čardak ni na nebu ni na zemlji. Ponuđeni koncept predstavlja poruku srpskoj državotvornoj tradiciji, započetoj još u vreme Stevana Nemanje i Svetog Save, a nastavljene pre skoro 200 godina Sretenjskim ustavom. Taj veliki početak, kako je pre 100 godina rekao Stojan Novaković,treba da, nalazeći snage i mudrosti, kao delo svojih predaka dostojno dovršimo. Mi nismo narod ni u pelenama, ni u pubertetu. Nad nama su dosta vršeni razni vivo eksperimenti. U prvu Jugoslaviju samo je Srbija neposredno, a Crna Gora posredno, unela svoj državni subjektivitet. Posle 84 godine sve zemlje bivše Jugoslavije su međunarodno priznate, samo će Srbija kao pastorče imati pola stolice. Onaj ko je to dozvolio,pre svega predsednik Savezne Republike Jugoslavije, onemogućio je afirmaciju državnog i nacionalnog subjektiviteta. Na početku trećeg milenijuma mi, kao da smo nekakvi evropski Kurdi, još uvek nemamo svoju državu. Građanima Srbije uskraćeno je pravo da po principu tzv. narodnog suvereniteta, kao najviše manifestacije političke volje svakog čoveka, svakog građanina, iskažu svoju političku volju da li i u kakvoj državi žele da žive. To je elementarno pravo svakog čoveka i nijedna politička elita ne sme da uzurpira to elementarno pravo, pogotovo što je politička volja građana jedna promenljiva kategorija. Sve republike bivše Jugoslavije su na referendumima odlučile da ne žele da žive u zajednici sa Srbijom. Samo Srbija bez referenduma pokušava da ostane u zajednica koje više nema. Decenijama unazad samo je Srbija, platonski sledeći ideju zajedništva, očekivala da neko drugi odlučuje o našoj sudbini. Mislim da je krajnje vreme da svoju sudbinu i svoju budućnost preuzmemo u svoje ruke, da budemo svoj na svome, jer na toj ideji zajedništva svi drugi u bivšoj Jugoslaviji su profitirali, samo je Srbija pretrpela ogromnu štetu. Vreme je da ispravimo tu istorijsku grešku. Predsednik Savezne Republike Jugoslavije je u više navrata izjavio da nema nikakve dileme u pogledu apsolutne političke želje građana Srbije da žive u zajedničkoj državi. Znamo da je tradicionalno neobavešten, ali mogao je bar juče da pročita novine. Objavljene su dve ankete javnog mnjenja - preko 65% građana Srbije izjašnjava se za samostalnu Srbiju, a ako neto, mogao je sinoć da na Prvom programu RTS-a pogleda emisiju "Za i protiv" i na uzorku od skoro 5.000 ljudi, 4.100 se izjasnilo za samostalnu Srbiju, a samo 640 protiv. Dakle, smatram, i to je moj politički stav, da samo jedna respektabilna, kredibilna, ozbiljna, integrativna država Srbija, samostalna i nezavisna, može vrlo brzo biti prihvaćena kao ravnopravan član Evropske zajednice država. A onda, kada se stvori jedna takva samostalna i nezavisna Srbija, onda ona može sa braćom iz Crne Gore napraviti jedan ozbiljan savez ili jednu ozbiljnu zajednicu, jednu ozbiljnu uniju, dakle, jednu ozbiljnu integraciju. To su bili razlozi, koji su me nagnali da glasam protiv i izdvojim svoje mišljenje. Hvala vam.
Hvala. Ja bih sada zamolila gospodina dr Miroljuba Labusa, potpredsednika Savezne vlade, da nam da uvodnu reč. Izvolite.
Gospođo Mićić, predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade, uvaženi ministri, zahvaljujem Narodnoj skupštini što me je pozvala da učestvujem u ovoj raspravi. To je za mene obaveza, pošto sam učestvovao u pregovorima oko usvajanja ovog dokumenta. Istovremeno, za mene je to privilegija, da mogu da vam se obratim i da kažem zašto sam stavio svoj potpis. [[Aplauz.]] Ja sam imao dvostruku ulogu, bio sam predstavnik Savezne vlade i kao predstavnik Savezne vlade trebalo je da pregovaram sa pozicije platforme koju je usvojio DOS i Koalicija"Zajedno za Jugoslaviju". Istovremeno, ja sam ekonomista, koji je bio pozvan da kaže kako se ta načelna politička rešenja mogu u praksi i na tehnički način realizovati. Ovde je bilo puno reči o ulozi Solane i Evropske unije u predlozima. Mogu odgovorno da vam kažem da nije postojao nikakav predlog gospodina Solane. Postojale su dve platforme - jedna je platforma DOS i Koalicija "Zajedno za Jugoslaviju", druga je bila platforma Vlade Crne Gore. Ja sam, na osnovu te dve platforme, napravio matricu sa 22 tačke, 13. marta, oko kojih smo pregovarali, i to je prvi pisani tekst u tom obliku. Prema tome, nije bilo nikakvog drugog predloga, osim dva domaća predloga - jednog predloga, koji je dao DOS i Koalicija "Zajedno za Jugoslaviju", i drugog koji je dala Vlada Crne Gore. Dakle, to su fakta, sviđala vam se ili ne, to su fakta. Ta dva programa možemo vrlo jednostavno da nazovemo - jedan je program bio za redefinisanje federacije, drugi je program bio za uniju dve nezavisne države. Bile su tri sporne tačke, ili tri oblasti, o kojima se pregovaralo. Prvo, da li će biti jedna ili dve stolice u Ujedinjenim nacijama i svim drugim međunarodnim finansijskim organizacijama. Drugo je pitanje kakve će biti savezne centralne institucije, da li će biti slabe ili jake, da li ćemo u političkom smislu imati federaciju ili konfederaciju. I treće pitanje, da li ćemo imati jedno ili dva tržišta, da li ćemo imati jednu ili dve carine, dinar ili dinar i evro? Napravljen je kompromis sa stanovišta međunarodne prezentacije, usvojen je princip jedne stolice. Sa stanovišta političkih institucija, u osnovi, usvojen je princip konfederacije, i to je bio onaj trenutak o kome je govoreno u javnosti, i gde sam ja bio veoma neraspoložen. Jer, kada se usvoji princip konfederacije, onda više nema smisla razgovarati o jedinstvenom tržištu. To je politički dogovoreno između predsednika Koštunice i predsednika Đukanovića. Međutim, moram da budem veoma jasan,zbog ovoga ne kritikujem predsednika Koštunicu. Tada sam bio neraspoložen, danas mi je jasno da je to bila realnost. I, kao što je gospodin Đinđić danas rekao, to je bila naša današnja realnost, ona je takva da mi imamo veoma labave veze i ta realnost je morala da se poštuje. Međutim, onog momenta kada smo imali labave centralne institucije, tada više nije imalo smisla govoriti o jednom tržištu. Sve što smo mogli da postignemo jeste kompromis, da imamo dva tržišta, uz obavezu njihove harmonizacije, i da će u toj harmonizaciji ili usklađivanju međunarodna zajednica, odnosno Evropska unija, da pomognu. Prema tome, ako hoćete vrlo jednostavno da se izrazim, za sada je rezultat 1:1, jedna stolica, ali konfederacija. Šta će biti sa trećimishodom, to je još neizvesno, zavisi od nas. Zato su ljudi nezadovoljni, jer niko nije dobio ono što je hteo ili je samo delimično dobio ono što je hteo. Ali, konačni ishod zavisi od nas. Ako sedimo sa strane, kritikujemo ili vršimo opstrukciju, nema zajedničke države, sasvim sigurno. Ako pokušamo da sprovedemo ovaj sporazum u dobroj volji, biće zajednička država. Naravno, lako je govoriti o principima, sa stanovišta ekonomske racionalnosti uvek je bolje imati čista rešenja: federacija ili razlaz. Kompromis je najlošije rešenje, ali ekonomisti ne žive na pustom ostrvu, žive u društvu, gledaju kakve su političke prilike. Koje su posledice? Da nismo potpisali, bio bi razlaz. A šta bi se onda desilo - Kosovo se odvaja, imamo reke izbeglica tog momenta, otvaraju se pitanja drugih regiona, otvaraju se porodična pitanja, šta rade Crnogorci ovde, hoće li da ostanu ili ne, šta je sa svojinom ljudi u Crnoj Gori, kakva će trgovina da bude. Postavlja se pitanje Republike Srpske. Sva ta pitanja dolaze na dnevni red. Da li je to bolje, da li je bolje - nije. Ono što smo uspeli da postignemo to je da smo zaustavili raspadanje zemlje. Hoću tri pitanja vrlo pošteno da postavim i da odgovorim:da li postoje garancije da neće sutra biti raspad zemlje - ne postoje. Zavisi od nas i od vas, od Skupštine Srbije zavisi. Ne postoje. Da li postoji šansa da se održi zajednička zemlja - postoji, i ovo je poslednja šansa. Pitanje je kako, i o tome hoću da govorim. Ovaj sporazum ima dva koloseka za implemntaciju ili dva paralelna procesa - jedan je proces donošenja ustava, gde moraju da se dogovore na ustavni način političke institucije. U tome ulogu ima ovaj parlament, Savezni parlament i parlament Crne Gore; i vi ćete osnovati ustavnu komisiju, koja će dati predlog ustava i taj ustav će prvo ovde biti usvojen. Ako ne bude usvojen ovde i u Crnoj Gori, on neće da proizvodi pravno dejstvo. S druge strane, dva predsednika, predsednik Đukanović i predsednik Koštunica, imaju moralnu i političku odgovornost da učestvuju u tome. [[Žagor u sali.]] Gospodin Milutinović može da bude svedok pri potpisivanju. Drugi proces je proces harmonizacije ili usklađivanja dva tržišta. Tu imaju ulogu sve tri vlade, a na drugoj strani naravno da postoji uloga i Evropske unije. I ovde postoje prigovori da se Evropska unija, ili stranci, mešaju u naša posla. Ali, gospodo, kada su naši preci dolazili ovde, oni su došli na Balkan, a preko Balkana uvek Evropa prelazi na Bliski istok. Ko god je u istoriji prešao iz Evrope na Bliski istok, prešao je preko ove teritorije; i uvek je bilo mešanja, i pitanje je - da li je to mešanje pozitivno ili je po našoj grbači? Ovoga puta, Evropska unija je imala pozitivnu ulogu. Prihvatili to ili ne, videćete, imala je pozitivnu ulogu. I sve što je bilo pritisaka, nije bilo pritisaka ni o jednom konkretnom rešenju, bio je pritisak da se mi dogovorimo. Nažalost, to je takva naša realnost. Da nas sa strane nisu pritisli, nikada se ne bi dogovorili, a posledice bi bile tragične. Proces harmonizacije je proces koji ima svoje faze, ima svoj početak i ima svoj kraj. Ono što danas imamo, da se ne zavaravamo, imamo već dva razdvojena tržišta. I u poslednjih pet godina imali smo dva razdvojena tržišta. Ne dešava se ništa novo. Prva faza jeste uspostavljanje ekonomskog suvereniteta Srbije. U procesu odvajanja, Crna Gora je napravila svoj privredni sistem, zaokružila je svoj privredni sistem, zaokružila je svoju ekonomsku suverenost. Sada mora i Srbija to da uradi. Tu nema nikakve dvojbe. Šta to znači - niz funkcija sa saveznog nivoa preći će na republički nivo. U oblasti finansija carine, carinske evidencije, preći će u Ministarstvo finansija Srbije. Režim spoljne trgovine, spoljnotrgovinski sporazumi, to mora da pređe. Budžet, porezi, servisiranje dugova, računovodstveni standardi, to mora da pređe u Srbiju. Robne rezerve od saveznih prelaze na republičke. Sve inspekcije na granicama, veterinarske, sanitarne, fito-sanitarne, prelaze na Srbiju. Narodna banka Jugoslavije postaje Narodna banka Srbije. Kontrola nad bankama i novac je u Narodnoj banci Srbije. Kako će to da se uradi - ova skupština ima u tome ogromnu ulogu. Prvo, doneće se omnibus zakon, gde će se reći koji su to zakoni na saveznom nivou koji će sutra direktno da se primenjuju u Republici, zato što postoji jedan niz dobrih zakona koje smo doneli u Saveznoj skupštini i koji će se primenjivati i ovde u Srbiji. Ali, vi ćete da kažete koji su to zakoni i koji delovi. I drugo, vi ćete doneti ustav, gde ćete definisati institucije. Posle ove faze uspostavljanja suvereniteta Srbije dolazi faza usaglašavanja sa Crnom Gorom. Potrebni su nam novi zakoni. Zakoni koji će da imaju iste standarde kao što postoje u Evropi. Nije samo problem u tome da li imamo ili nemamo zakon, da li poštujemo ili ne poštujemo zakon, nego je pitanje kakav je zakon. Novi zakoni moraju da se donesu, republički organi moraju da sprovode te zakone, republički organi će sarađivati u pravljenju iste prakse. Osnovni princip biće princip zabrane diskriminacije. Sve što vredi za preduzeća u Srbiji, vredeće i za crnogorska preduzeća ovde i sve što vredi za crnogorska preduzeća tamo, vredeće i za srpska preduzeća. To sada nema, to će biti. Na kraju tog procesa napraviće se zajedničko tržište sa ujednačenim propisima, sa ujednačenom praksom i na kraju sa ujednačenim monetarnim sistemom. Mi ne treba da se zavaravamo, za određeni broj godina kada postanemo pridruženi član, a posle i član Evropske unije, mi moramo da pređemo na evro, kao cela Evropska unija. Imaćemozajedničke carine, kao što postoje spoljne carine u Evropskoj uniji i tu nema nikakvih razlika. U međuvremenu, zaključićemo ugovor o stabilizaciji asocijacije sa Evropskom unijom, biće formiran savet koji se sastoji od ministara iz Vlade Srbije, Crne Gore i zajedničke države, kao i komesara Evropske unije, i oni će zajedno, taj savet, zajedno će da vode računa o harmonizaciji. Mi ovde u ugovoru, odnosno u Polaznim osnovama, imamo jedan stav koji kaže: "Države članice su odgovorne za neometano funkcionisanje zajedničkog tržišta, uključujući slobodno kretanje ljudi, roba, usluga i kapitala". To danas, ovog momenta, nismo u mogućnosti da ostvarimo jer to je naša polazna realnost. Političke prilike nisu dozvoljavale da se to danas napravi, ali to će se sutra napraviti. Danas postoji slobodno kretanje ljudi i biće, zaštita svojine postoji i ostaće, slobodno bavljenje uslugama, slobodno kretanje domaćih roba postoji, kao i slobodno obavljanje aktivnosti. Postoje problemi kod finansijskih aktivnosti, tamo gde moraju da postoje dozvole, a to je kod banaka i kod osiguravajućih društava, i tu država vrši nadzor; u prvom koraku jedni i drugi republički organi vršiće nadzor, a u drugom koraku biće ista praksa, biće princip reciprociteta i ko bude dobio dozvolu na jednoj teritoriji, imaće pravo da obavlja aktivnost i na drugoj teritoriji. I na kraju, pitanje trajanja ovog dogovora. Sigurno je da je tri godine malo, ali to je naša realnost. Mi pregovaramo ili ćemo pregovarati o Ugovoru o stabilizacijii asocijaciji sa Evropskom unijom. Do sada su takva dva ugovora zaključena, Hrvatska i Makedonija su zaključile te ugovore. U okviru toga postoji jedan put usaglašavanja njihovih propisa, carina, prakse sa pravilima Evropskeunije. Za Hrvatsku šest godina je predviđeno, a za Makedoniju 10. Mi mislimo da ćemo i mi dobiti rok između pet i šest godina. Ako prihvatimo ovo u roku od pet do šest godina, mi ćemo se harmonizovati sa pravilima Evropske unije. To znači, za tri godine bićemo na polovini puta, i Srbija i Crna Gora moći će da kažuda li se isplati taj put ili se ne isplati, da li će daidu same ili dalje zajedno. Moj predlog, mi jesmo učinili prvi korak, neko je zadovoljan sa tim, neko nije, a iza prvog koraka sledi drugi korak. Drugi korak jesu odluke skupština, i u Podgorici, i ovde u Beogradu. Vi možete da prihvatite, vi možete da odbijete ovaj sporazum. Predlažem da ga prihvatite. To nije ono za šta sam u početku, priznajem otvoreno, mislio da ćemo da napravimo, ali posle izvesnog vremena jasno mi je, kao što kaže i premijer Đinđić, da to uopšte nije loše za Srbiju. Hvala lepo.
Najlepše se zahvaljujem gospodinu potpredsedniku Savezne vlade. Za reč se javio ministar poljoprivrede, gospodin Dragan Veselinov.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, svega nekoliko reči o ovom sporazumu koji sasvim sigurno stiže pred nas u posebno delikatnom istorijskom i političkom momentu. Možda je potrebno da se sa više reči obrazloži koja je bila politička pozicija ili platforma nas koji smo učestvovali u koncipiranju stavova Vlade Srbije u pregovorima oko rekonstituisanja odnosa Srbije sa Crnom Gorom. Nema nikakve sumnje da u našoj političkoj javnosti postoji onaj deo koji zastupa jači federalni pristup i zahteva mnogo veće zajedničke funkcije. Međutim, ne ulazeći podrobnije, a verujem da i nije potrebno daseveoma podrobno ulaziu istorijatnaših ustavnih odnosa i političkih odnosa, ali jenerealno očekivati da Srbija i Crna Gora postignu sporazum o većem broju zajedničkih funkcija,nego što je u ovom trenutku to moguće. Čak verujem da Srbija na to ne bi mogla da pristane, jer svako jačanje ili umnožavanje broja zajedničkih funkcija na principima glasačkog pariteta, u suštini sve više dovodi u političku inferiornost Srbiju. Mi nismo, ne samo po veličini, iste zemlje; ni po političkom značaju, po ekonomskom značaju, po broju birača, nismo bliske zemlje i u tom smislu mi ne možemo da dozvolimo jačanje federalnih funkcija, koje bi na principu pariteta trebalo da u suštini uvedu pravo manjeg da blokira razvoj Srbije. To: je bio jedan od naših pristupa. Drugi: mi naravno jesmo za određeni broj funkcija i na principu pariteta, ali taj broj funkcija onda mora biti onakav ili onoliko mali da ne ometa razvoj ni jedne ni druge zemlje, a posebno Srbije. U tom smislu je bila naša politička i pregovaračka pozicija. Verujem dau ovom trenutku, ma koliko se mi moždamožemosa dosta razlogaza gorke reči, žaliti na politički kvalitet ovog sporazuma, on u suštini nije loš za Srbiju. Istovremeno, da smo se mi želeli upustiti u posebnu političku podršku onoj snazi u samoj Crnoj Gori sa kojom smo mi u koalicionom savezu na saveznom nivou, to je SNP, mi ne bismo mogli a da ne uđemo u diskusiju sa sopstvenim građanima, koju političku struju podržavamo, s obzirom na politički kvalitet koji ona zastupa, ideologiju, ekonomsku verziju budućnosti itd. Da smo podržali independentiste u Crnoj Gori, mi bismo se praktično takođe umešali u unutrašnje poslove jedne zemlje. Zauzeli smo stav da Srbija nema pravo i ne može da se meša u unutrašnje odnose Crne Gore, kao ni neke druge zemlje, a da je to politički kvalitet na kojem valja i da insistiramo. Ovaj sporazum važi do 2005. godine. On u suštini dozvoljava,mi smo spremni da se odvažimo na te korake, da jačamo državne funkcije Srbije. Mi ne možemo, a da ne obratimo pažnju da je Crna Gora, kao što je i potpredsednik Savezne vlade naglasio, zaokružila svoj ekonomski sistem, politički ona još nije uspela da izađe iz zajednice, ali je ona zaokružila svoj ekonomski sistem. Nama je cilj da to isto učinimo. Gospodin Labus je naglasio neke elemente toga: i naš je cilj da do 2005. godine i oko monetarne politike, i oko poreske politike, oko carinske politike, oko graničnih službi, da sve funkcije prenesemo na nivo Republike Srbije i da ojačamo sopstvenu državu. Nije mudro bilo podržavati raspadzemlje, mada je to za avanturiste uvek lako. Mi uživamo do 2005. godine posebne ekonomske i trgovačke privilegije od strane Evropske unije, koja je, ako ništa drugo, za našu poljoprivreduod izuzetnog značaja, jer od ovog trenutka do početka 2005. godine mi imamo pravo da izvozimo pšenicu bez kvota, bez carina. Imamo pravo da izvozimo kukuruz bez kvota. Čitav niz proizvoda imamo pravo da izvozimo bez kvota, bez naplaćivanja carine ili naplaćivanja carina koje se obračunavaju na osnovicu ad valorem 20% manje. To su velike trgovačke povlastice koje našoj slabašnoj poljoprivredi daju ohrabrenje i daju joj mogućnost pojačanog nastupa na onim tržištima koja smo mi u međuvremenu nerazumnom politikom prošlog režima izgubili. Konačno, mi sa ovim sporazumom zadržavamo u svojoj političkoj sferi i Kosmet. Da smo zastupali drugi put, put otvorene separacije, ne bi tu došla u pitanje samo stabilnost naših odnosa prema Evropskoj uniji, već bi došla u pitanje i stabilnost same Srbije, kao i naše mogućnosti da, šireći ili čuvajući svoje političke interese na Kosmetu, ma koliko to bilo teško, bar u jednoj jačoj sferi uticaja ovo područje zadržimo. Postoje među nama oni koji veruju da bi bilo dobro da smo odmah danas proglasili nezavisnost Srbije. Ali, ne govoreći o političkim implikacijama u širem regionu, oni koji ovo rešenje zastupaju sada moraju da objasne onda na koju verziju Srbije oni to misle i da li otvaraju politički prostor za rekonstituciju odnosa u samoj Srbiji. Postojeća Srbija ne može biti u skladu sa političkim ambicijama najzdravijih snaga u Vojvodini. Ovakva kakva jeste, ako bi ostala ovakva proglašenjem nezavisnosti, ona bi sasvim sigurno morala da otvori pitanje svoje budućnosti. Otuda, sa današnjeg stanovišta, daleko je bolje iskoristiti postojeće mogućnosti da ostanemo pod postojećim političkim ne kišobranom, već jednom zajedničkom, ma kolikom nežnom platformom, da bismo očuvali političku stabilnost, ekonomski razvoj i trgovačke prednosti. Mi ćemo 2005. spremno da sačekamo kao država. Šta god da bude 2005, mi smo spremni: nezavisnost - Srbija će obnoviti sve svoje državne funkcije do tada. Ukoliko ne, imaćemo snažne pregovaračke pozicije. Želim da vam ukažem na to da od 2005. kreću veoma ozbiljni razgovori, korak po korak, o prilagođavanju naše ekonomske politike onim koracima koji se preduzimaju u Evropskoj uniji. Nije nama svejedno da li u tim pregovorima učestvujemo i ulazimo sa stanovišta većeg tržišta, prava na veće kvote,insistiranjem za veće subvencije u okviru, recimo, zajedničke agrarne politike, ili idemo u te pregovore kao manja zemlja, kao manje tržište i sa manjim mogućnostima. Otuda politički trenutak, koji je izuzetno ozbiljan, zahteva od nas apsolutnu promišljenost. Ubeđen sam da će ova Srbija, u ovoj skupštini predstavljena, glasati za ovaj sporazum, jer on je prvi garant naše stabilnosti i razvoja.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Prvi se javio narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, inicijativa za promenu ustava je, u principu, legalan pravni akt. Svako tu inicijativu može podneti, i političke partije, i državni funkcioneri i obični građani. Međutim, sama promena mora da se vrši na unapred ustavom propisan način. Postojeći ustav SRJ imao je izvesne falinke u načinu donošenja, ali taj ustav je naknadno stekao puni legitimitet i legalitet. Na taj ustav se zakleo i Vojislav Koštunica, kao predsednik savezne države i Miroljub Labus, kao potpredsednik Savezne vlade. Vi ste se zakleli da ćete čuvati taj ustav i da ćete dozvoliti njegovu promenu samo na onaj način na koji to ustav propisuje. Umesto toga, vi rušite taj Ustav, vi razarate državu. Ovo je akt o razaranju države. Ovo niste nazvali ni odlukom, ni rezolucijom, ni deklaracijom. Ne zna se šta je. Savezni ustav propisuje, u pogledu izmena taksativno nabrojanih članova, da je potrebna i saglasnost narodnih skupština federalnih jedinica. Da ste vi napravili konkretne amandmane ili celovit tekst i da ste rekli - na osnovu člana tog i tog Ustava SRJ, podnosimo inicijativu za donošenje novog ustava, to bi bilo legalno, to bi sa pravnog aspekta bilo moguće, čak i poželjno. Što da se ne otvori rasprava, pa se ide na Ustavnu komisiju Savezne skupštine, pa prvo raspravljaUstavna komisija, pase onda celokupna Ustavom propisana procedura obavlja, pa se daje i saglasnost narodnih skupština. Međutim, ovim aktom vi to sve gazite ako vi za ovo budete ovde imali prostu većinu, jer po Poslovniku ovo se usvaja prostom većinom. Ovde se daje saglasnost samo na pojedine članove saveznog Ustava koji se menjaju i taksativno su nabrojani u Ustavu. To je pet, šest članova. Vi na ovaj način obavezujete ljude koji će raditi na ustavnim amandmanima kakav stav moraju da zauzmu. Ovo im je okvir van koga ne mogu. Pa, kako vi možete unapred planirati ustavni akt za koji je potrebna dvotrećinska većina jednim kvazipravnim aktom za koji je dovoljna prosta većina? To ne može, to u pravu ne može. Naravno, tamo gde ne postoji pravni poredak, tamo gde je Zoran Đinđić ukinuo Ustavni sud, ne mora ništa. Što ste onda išli na Skupštinu? Što sebe blamirate izlaskom pred Narodnu skupštinu, kada ste to mogli bez Skupštine da završite? Ovo je sve automatskim puškama moglo da se završi. Što ste onda išli pred parlament? Što glumite poštovanje principa pravnog poretka, ako ih zaista ne poštujete? Čemu ta gluma? Ona nema svrhe. Dalje, govorite o sporazumu o principima. Čiji je to sporazum? Ko je Ustavom predviđeni organ za sklapanje takvih eventualnih sporazuma? Postoje određeni državni organi koji su nadležni za sklapanje međunarodnih sporazuma, čak i saveza. Zna se tačno ko to radi: Ministarstvo inostranih poslova, Savezna vlada, Savezna skupština, aktom o ratifikaciji. Vi i to izbegavate. Vi ste čak i predsednika Savezne vlade zaobišli, jer on personalno ne odgovara jednom od učesnika - Milu Đukanoviću. Vi ste i tu asimetrično postupili. Znate,mogu se složiti sa vama da je Milan Milutinović falsifikovanjem izbornih rezultata postao predsednik. Ali, to isto je uradio i Đukanović. U metodu falsifikovanja velikih razlika nije bilo. I jedan i drugi su falsifikovali, odnosno njihove partije. Ja to nikada nisam priznao. Vi treba da se podsetite kako su poslanici SRS reagovali kad je došao Milan Milutinović da polaže zakletvu - veoma burno. Ali, danastavim ono što je ovde najvažnije da se saopšti. To je već jedan nelegalan postupak. Mogli su se sastati Đoka, Pera, Marko, Janko i usaglasiti svoje stavove. Mogli su se sastati Koštunica, Labus, Đukanović i ko je još tu bio, i Đinđić naknadno, kažu da nije bio u početku, nije znao o čemu se radi, pa su ga naknadno pozvali. Vi ste mogli da se sastanete da vaše lične političke stavove usaglasite, čak i da to stavite na papir i to je sve. To niste mogli da pretočite u dokument o kome će se izjašnjavati Narodna skupština na legalan način. Mogli ste da formulišete odmah tekst novog ustava. Ko je vas ovlastio da kažete da ova država ubuduće neće imati ustav, nego ustavnu povelju. Ima li u srpskoj tradiciji uopšte akt koji se zove ustavna povelja? Nikada nije postojao. Koliko znam, postoji samo u anglosaksonskoj, odnosno engleskoj ustavotvornoj tradiciji, ali Engleska nema ustav, nikada nije imala ustav u pravom smislu reči. Ima u materijalnom smislu ustav, koji počinje od Magna karte pa nadalje. Zašto bih govorio lepše reči, pa bilo i o pravima. Nigde, ni u jednoj evropskoj zemlji, to ne postoji. Kada se govori o ustavnoj povelji, ne zna se o čemu je reč. Ako je reč o ustavu, čemu ga sada nazivati poveljom, zašto ne ustavom ako je to u našoj tradiciji. Dvesta godina razvijamo tu ustavnu tradiciju, skoro dvesta godina. Čemu u startu već nešto što nam nikako ne odgovara, što nije u duhu srpske pravne tradicije? Drugo, po čemu je to najviši pravni akt i po čemu je ovo državna zajednica? Šta je to državna zajednica? Zašto to niste pokušali da objasnite? Državna zajednica, zajednica država. To samo po sebi ništa ne govori. Da li je to međunarodna organizacija? Definicija u pravnoj teoriji je tu sasvim jasna. Da li je ovo što se sada pravi međunarodna organizacija? Da bi to bila međunarodna organizacija, moraju Srbija i Crna Gora prethodno proglasiti nezavisnost, pa tek onda ovo praviti. Vi hoćete da transformišete već postojeću državu u nedržavu. Jer, ovo što nudite nije država; ovako nešto nikada na svetu i nigde nije postojalo. Ne može da postoji. Šta želite ovim da postignete? Jasno je svima, režim u Crnoj Gori je otvoreno separatistički. Režim u Srbiji je prikriveno separatistički. I jedan i drugi žele nestanak SRJ. Kada bi danas Milo Đukanović proglasio otcepljenje Crne Gore, verovatno bi u Crnoj Gori izbio građanski rat. I Evropska unija i Amerika su svesne te opasnosti i žele na odložen način da obezbede nezavisnost Crne Gore. Za Srbiju je to još tri godine velikog mučenja. Većinsko stanovništvo Srbije i Crne Gore su Srbi. Čemu Srbima uopšte federalna država, a kamoli konfederalna, pa kamoli nešto što nije ni konfederalna, ako su jedan narod. Kako bi ovo moglo u praksi da funkcioniše? Nikako. Pa i da Solana dolazi dva puta nedeljno, jedino tako, i da vam zavrće ruke. Da li nama treba takva država koja ne može bez tutorstva stranih sila da postoji, da opstaje? (Predsednik: Vreme.) Nastavljam sledećih deset minuta. Niko ne želi takvu državu. Niko ne želi. To nije država u pravom smislu reči. Dalje, vi neprekidno govorite o jednoj stolici u UN. Hajde da raspravljamo, da li je to tvrda stolica, meka stolica, da li je sveta stolica, kakva je to stolica. Po čemu je to važno? Ni po čemu nije važno da li će biti jedna stolica ili dve stolice. Ako mi nemamo realnu jedinstvenu državu, onda uopšte nije bitno što će jedna stolica biti u UN. To je samo problem. Šest meseci jedan zasedne, pa šest meseci drugi; nema personalnog kontinuiteta. Može doći do dvojstva političkih opcija koje se zastupaju na toj stolici, pa neko želi tvrdu stolicu, neko želi meku stolicu, neko onakvu, a neko ovakvu. To niko živ ne može da koordiniše. Dalje, govorite ovde o pozitivnoj diskriminaciji. O pozitivnoj diskriminaciji mogu da govore neuki političari, a pravnici ne mogu. Svaka je diskriminacija u istom trenutku i pozitivna i negativna. Onaj ko je diskriminisan, za njega je negativna, a onaj koji je povlašćen, za njega je pozitivna. I aparthejd je za nekoga bio pozitivna diskriminacija, za one koji su uživali u toj najcrnjoj policiti aparthejda, a oni su to smatrali pozitivnim, jer njih milion, dva, tri eksploatišu 20 miliona drugih. Ne može diskriminacija biti pozitivna. Ona je uvek negativna, neprihvatljiva. Čemu onda diskriminacija Srbijanaca u odnosu na Crnogorce, da li 600.000 građana Crne Gore zaista vredi kao 10,5 miliona građana Srbije. Kažite to, da jedan građanin Crne Gore vredi kao 17 građana Srbije. To nikada ne mogu da prihvatim. Ne mogu nikada da prihvatim da jedno ljudsko biće vredi kao 17 drugih ljudskih bića, bez obzira na nacionalnost, bez obzira na veroispovest. Ovde govorite o savetu ministara i nabrajate pet ministara, ali ne ulazite u nadležnosti. Niko od ovih ministara ne bi imao nikakve nadležnosti, oni bi samo glumili da imaju te nadležnosti, čak ni u spoljnim poslovima; pogotovu ako se ostvari ovo što predviđate kao mogućnost - da se svakih šest meseci rotiraju. Tu državni organi koji bi se nazivali ministarstvima i imali formalne nadležnosti nikakve stvarne nadležnosti ne bi realizovali. Razbijate vojsku. Ako će regruti iz Srbije služiti u Srbiji, a regruti iz Crne Gore u Crnoj Gori, onda to više nije jedinstvena vojska. Drugo, razbijate princip komandovanja, koji ni u jednoj modernoj armiji ne trpi da tri čoveka u istom trenutku komanduju. Po sadašnjem Ustavu postoji jedan koji komanduje, a to je predsednik, na osnovu odluka Vrhovnog saveta odbrane. Jedno je odlučivanje, a drugo je komandovanje. Vi sada trostrukog komandanta uvodite. Ovo ni u Rimskoj imperiji nije moglo da traje duže od šest meseci, godinu dana, godinu i po. Tako je i napravljeno, da ni ovde ne može dugo da traje. Jasno je, zašto ondasa tim da se zamajavamo. Vojskom niko ne može da komanduje, ako komanduju trojica i ako je potreban konsenzus. Nadam se da neće večito ostati taj Milan Milutinović, možda će Đinđić da ga zadrži još 15 godina, jer njemu najviše odgovara takav kakav je. Razumem njegov politički interes da drži Milana Milutinovića kao svoju produženu ruku, ali to ne može večito da traje. Za očekivati je da će tri personaliteta da se pojave na ove tri funkcije: savezni predsednik i predsednik vlade u isto vreme - kao jedan, predsednik Srbije - drugi i predsednik Crne Gore - kao treći. U svakoj kriznoj situaciji nema komandovanja vojskom. Jedan kaže - neću, šalio sam se. To se ne zna da li ima rata. Pre 15 godina nisam verovao da je moguć novi rat na Balkanu. To se ne zna unapred, rat dođe kao istorijska stihija, onda kada ga ljudi najmanje očekuju, kada ga najmanje žele i kada ga se najviše boje, i zatekne ih redovno u najnepovoljnijoj situaciji za vođenje rata. Nikada se rat ne dešava u trenucima prosperiteta, procvata itd, uvek onda kada ga je najteže podneti. Nemojte toliko biti sigurni. Dalje, ovde se govori o sudu Srbije i Crne Gore, čija će se upravnosudska funkcija vršiti samo u odnosu na upravna akta ministarstava Saveta ministara, i ništa više. Imaće,pored toga, ustavnosudsku funkciju i baviti se ujednačavanjem sudske prakse. To nije dovoljno nadležnosti da bi taj sud uopšte postojao. Dalje, ovde govorite o izborima, imenovanjima na raznorazne funkcije i onome što je osnovni interes, naravno. Da pogledamo koji je to Đukanovićev interes za ove tri godine. On još ne može da ima crnogorsku vojsku, finansiraće mu je Srbija, a on će je stvarati za ove tri godine. Dalje, on još ne može da finansira diplomatska predstavništva u svim važnim zemljama sveta. Finansiraće ih Srbija, a on će slati svoje kadrove. Zašto? Srbija je već Ustavom iz 1992. godine podnela veliku žrtvu. Na uštrb principa demokratizma, demokratije, prihvaćen je princip federalizma. Federalizam i demokratija se u ovim slučajevima isključuju. Princip demokratije je jedan čovek - jedan glas, uvek, svuda i na svakom mestu, a princip federalizma donosi nešto drugo. Kompromis je napravljen u postojanju dva veća, Veća građana iVeća republika. U Veću republika, u gornjem domu obe federalne jedinicepodjednako su zastupljene. Novi kompromis je napravljen i u Veću građana -Crna Gora ima više poslanika nego što je to proporcionalno broju njenih stanovnika. Ima 30, a imala bi 10 ili 12, proporocionalno broju stanovnika, možda 15. Napravljeni su kompromisi, čak možda preterani kompromisi, ako se ima u vidu da smo jedan narod. Vi sada i to bacate pod noge. Vi sada delite nešto što nikada ne bi smelo da se deli. Matica srpskog naroda živi u Srbiji, zatim u Republici Srpskoj, pa tek onda u Crnoj Gori, a u Srpskoj Krajini bilo je više nego u Crnoj Gori. Da li treba tolike žrtva praviti zbog lokalnih, odnosno regionalnih vlastodržaca u Podgorici? Te žrtve ne treba praviti. Nisam za to da se okupira Crna Gora, nego sam za to da stanovništvo Crne Gore odluči hoće li jedinstvenu državu sa Srbijom ili neće, a ne da se više zavaravamo, da se zamajavamo, da dolaze ovde da se razmeću, glume ministre i gledaju šta će ko oteti. Čitavim političkim garniturama iz Podgorice Srbija je bila potrebna kao mesto gde se otima. To pokazuju sva istraživanja funkcionisanja savezne države, počevši od otimanja ambasadorskih mesta, pa do sklapanja poslova o nabavkama za raznorazne državne organe, uključujući i vojsku. Ne treba nama ni federacija. Mi srpski radikali smo za unitarnu državu, ali prihvatamo postojeće stanje. Nismo za prihvatanje nečega što je mnogo gore i od same federacije. Ne idealizujemo mi federaciju, ali ovo nije ni federacija. Šta će nam onda ovo? Tri godine mučenja, samo tri godine mučenja i ne možete ni unutar DOS-a da se dogovarate, a kamoli će to sada funkcionisati u ovome, što nije ni država, ništa nije. Bez Solane ovo ne može da funkcioniše i u tome je problem. Neko vam zapravo nameće kvazidržavni oblik koji će neprekidno insistirati na stranom mešanju, na tutorstvu. Ovo je provizorijum, ovo je provizorijum zapadnih sila, kako bi se lakše kontrolisao naš geopolitički prostor. Ako je ovo dobro, zašto Solana ne uvede u svojoj zemlji?
Upozoram vas na prekoračenje vremena.
Završavam odmah. Što niste tražili bar špansko rešenje; kako je Španija rešila svoje unutrašnje odnose, što niste tražili na taj način da se reše odnosi Srbije i Crne Gore? To bi bilo mnogo bolje. Što niste za to da se primene odnosi koji postoje u Evropskoj uniji, čak ni to nemamo. Evropska unija ide ka federaciji, ubrzano, trčećim korakom, a mi idemo ka razbijanju već postojeće federacije. Sa državom se ne treba igrati. Možemo mi ovde da se preganjamo oko konkretnih političkih interesa, ali ovo je nešto što svima treba da bude svetinja. Ni jedna generacija nema pravo da žrtvuje državu, da je baci pod noge, ali toliko neozbiljnosti, krajnje neozbiljnosti imamo u političkom životu, da je sve više ljudi koji su u stanju pod noge da bace državu. Ne računam na vašu svest o sudbini srpskog naroda, o istoriji. Računam samo na snagu javnosti, kojoj opet rekoh što me muči i spasih svoju dušu, ako ne mogu ništa drugo.
Po Poslovniku, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ, narodni poslanik Borislav Pelević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, na jučerašnjem sastanku predsednika poslaničkih klubova u ovoj skupštini dogovoreno je da se nakon uvodnog izlaganja potpisnika ovog sporazuma, odnosno polaznih osnova, napravi pauza kako bi se u okviru poslaničkih grupa obavile konsultacije o ovom sporazumu. Molim da se to ispoštuje iz najmanje dva razloga. Prvirazlog je taj što je čitav ovaj sporazum napisan na samo tri stranice i tri i po reda, dakle nepune tri i po stranice i taj sporazum treba da nam zameni nekakav ustav koji već postoji. To je prvi razlog. Drugi razlog je to što su predstavnici vlasti, odnosno potpisnici, izneli za ovom govornicom potpuno dijametralne stavove o tome šta se dešavalo i čiji je predlog prihvaćen. Premijer je rekao da je saznao od gospodina Havijera Solane za polazne osnove, a potpredsednik Savezne vlade, uvaženi prof. gospodin Labus, rekao je da su postojala naša dva predloga i da apsolutno nije bilo nikakvih predloga od strane gospodina Solane. To je prvo. Drugo, pozivam se na član 82. Poslovnika o radu Skupštine i izražavam sumnju u ispravnost elektronskog sistema. Naime, u klupama u kojima su do maločas bili predstavnici Demokratske stranke Srbije, koji su pošto su izašli uredno, u skladu sa Poslovnikom, odneli svoje kartice, svetle najmanje dve kartice na ekranu. Prema tome, molim vas da proverite o čemu se tu radi, jer sam ubeđen da će biti veoma mnogo problema oko glasanja.
Molim tehničku službu da proveri ovo u vezi sa karticama, što je istakao gospodin Pelević. Za reč se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Republičke i Savezne vlade, mislim da ćemo se bez problema, uprkos različitim stranačkim pozicijama, složiti da je DžDž vek bio najrazorniji vek za društvo koje mi kao političari predstavljamo. To nije samo zbog izazova sa kojima se Srbija suočavala, već i zbog načina na koji je te izazove predviđala i rešavala. Zbog toga bi bilo dobro da se danas okrenemo realnim činjenicama, da govorimo jezikom, ako je potrebno, brojki i slova, a da sve ono što su emocije ostavimo po strani, jer mislim da bi to predstavljalo najkvalitetniju promenu u odnosu na sve ono što je do sada obeležavalo našu politiku. Kada govorimo o činjenicama onda danas govorimo o federaciji Srbije i Crne Gore, koja je potpuno nefunkcionalna i praktično ne postoji poslednjih pet godina. Ta federacija je bila proizvod jednopartijskog sistema, proizvod političke volje dve praktično jedinstvene stranke iz 1992. godine, volje koja je prevaziđena i koja je za sobom ostavila brojne probleme. Danas govorimo o federaciji čiji se predsednik ne priznaje u jednoj federalnoj jedinici, o federaciji čija izvršna vlast nema praktično nikakve ingerencije u jednoj federalnoj jedinici, o federaciji čija zakonodavna vlast ne može doneti, niti sprovesti preko izvršne vlasti ni jedan zakon u svojoj federalnoj jedinici. Govorimo o federaciji čija, recimo, Narodna banka ne kreira monetarnu politiku u jednoj federalnoj jedinici, o federaciji čija diplomatija ne predstavlja jednu federalnu jedinicu. Govorimo o nečemu što ne postoji i ako je potrebno to jasno reći onda smo mi kao političari dužni da to uradimo, bez straha od posledica i bez straha od te realnosti koja nije sjajna, ali nije ni nešto što se ne može promeniti. Upravo zbog toga ovaj sporazum predstavlja korak napred u tom smislu. Mislim da je jasno da je sporazum zapravo posledica različitih političkih koncepata koji su postojali i u Srbiji i u Crnoj Gori. Mi smo, kao predstavnici građana Srbije, dužni da govorimo o onim pozicijama koje su za nas obavezujuće, a to su pozicije koje štite interese građana Srbije. Međutim, to ne znači da se interesi građana Srbije štite isključivo vođenjem politike na prostoru Srbije, već i sprečavanjem nekih kriza koje bi mogle biti sputavajuće u reformama koje želimo da sprovedemo. Dakle, prvi efekti onoga što je urađeno kroz potpisivanje ovog sporazuma i što treba verifikovati u Republičkom parlamentu, u to samuveren,zapravo jeste sprečavanje krize na prostoruCrne Gore, s obzirom da je već kroz skupštinsku raspravu, koja je obeležila ovaj dokument u crnogorskom parlamentu, jasno da se približavaju stavovi, do juče gotovo nepomirljivih i ekstremnih pozicija SNP i DPS. Drugi, najkonkretniji rezultat, koji treba jasno uočiti i koji treba podržati, jeste sazrevanje države Srbije, sposobne države, koja može odgovoriti interesima građana Republike Srbije, bez one vrste argumentacije koja je omalovažavajuća, čak i za nas poslanike ili one koji se bave konkretnim svakodnevnim izvršnim poslovima, kojih se ticala ingerencija i nadležnost SRJ, koje su po pravilu bile nepremostiva prepreka u svemu onome što smo mi radili. Koliko sati smo potrošili u raspravama, citirajući savezne zakone koje smo ignorisali, donoseći republičke zakone koji su bili bitniji i koji su se neminovno morali doneti uz takvu vrstu konflikta. Ono što je danas važno reći jeste da smo mi u taj sporazum ušli sa jasnim pozicijama, sa kojih smo insistirali na poštovanju jedinstvenog tržišta, na poštovanju jedinstva u sprovođenju spoljne politike, na poštovanju jedinstva u oblasti odbrambenih snaga i, naravno, na poštovanju jedinstva u oblasti saobraćaja i telekomunikacija, odnosno u onim segmentima u kojima se jedinstvo pojavljuje kao obavezujuća kategorija na prostoru EU. Ovim sporazumom je i taj cilj delimično ostvaren i ni u jednoj njegovoj tački ne sprečava se potpuna realizacija tih pozicija na kojima mi, kao Srbija, insistiramo. Okolnosti pod kojima je sporazum donet su kontroverzne, one su pozicija političke stvarnosti u kojoj mi danas živimo. Mislim da niko nije srećan zbog toga, ali je potrebno veoma jasno unapred osporiti svaku vrstu one politike, koja bi ovaj sporazum predstavljala kao neki proizvod ultimatuma EU ili nešto što je nametnuto od strane međunarodne zajednice, mimo volje i interesa građana Srbije ili građana Crne Gore. To što se EU pojavila, u svojstvu visokog predstavnika za spoljne poslove i bezbednost, kao neka vrsta medijatora u ovom procesu dijaloga Srbije i Crne Gore, posledica je naše nesposobnosti, a ne namere EU da u takvom procesu arbitrira. To što mi danas razgovaramo o ovom sporazumu može značiti, praktično, marginalizaciju uloge EU, ukoliko smo mi, kao političari, sposobni da sami rešavamo svoje probleme. Ukoliko nismo sposobni, pojaviće se tutori sa strane, ma šta mi o tome mislili, jer sistem međunarodne bezbednosti i međunarodnog prava postao je superioran u odnosu na sve ono što su karakteristike zemlje u kojoj mi danas živimo i karakteristike bilo koje društvene zajednice danas u Evropi i u modernom svetu. Mislim da je zato potrebno okrenuti se onim činjenicama, koje za nas moraju biti presudne u davanju podrške ovom sporazumu. To su činjenice koje se tiču njegovog političkog i ekonomskog karaktera. Šta je garancija Srbiji da će ona ostvariti onaj svoj interes koji danas prepoznajemo u ovim uvodnim diskusijama i koji pre svega teži očuvanju zajednice Srbije i Crne Gore na onim osnovama na kojima počiva i moderna Evropa. Garant tog sporazuma, odnosno garant realizacije tog interesa, mora biti pre svega jasna politička uloga onih predstavnika Srbije koji će se naći na pozicijama koje će presudno uobličavati i definisati politiku zajednice Srbije i Crne Gore. Stoga mislim da nemamo razloga da strahujemo ili da se distanciramo od ponude Crne Gore, već da Srbija mora prihvatiti liderstvo u tom smislu i predložiti svog kandidata za predsednika zajednice Srbije i Crne Gore; predložiti čoveka koji će koordinirati Savet ministara i na takav način dodatno garantovati realizaciju one politike na kojoj mi kao parlament insistiramo, i koju mi, kao parlament, moramo i realizovati preko svojih izvršnih organa. Što se tiče ekonomskog karaktera tog sporazuma, on nije onakav kakav smo mi želeli da bude. Jasno je da nema jedinstvenog tržišta, jasno je da nema jedinstvene monete, jasno je da nema centralizovane monetarne politike, ali je istovremeno jasno da se kroz program stabilizacije i asocijacije sa EU tako nešto može ostvariti, jer je praktično nemoguće težiti integraciji u okviru Evrope, kroz dezintegraciju na prostoru teritorije na kojoj postojimo kao Srbija i Crna Gora. Dakle, ta vrsta straha je realna, ali mislim da je ona minimalizovana kroz ovakvu vrstu politike, koja se kao mogućnost otvara u ovom sporazumu. Što se tiče svih onih detalja, koji bi naknadno mogli izazvati neku vrstu konflikta i osporavanje u odnosima Srbije i Crne Gore, moram vas podsetiti da smo 1992. godine uveli nešto što se smatralo pozitivnom diskriminacijom, što je bilo proizvod postojećeg straha i što je i onima koji su 1992. godine pravili ustav i redefinisalizajednicu Srbije i Crne Gore moglo nagovestiti dugotrajnost tog rešenja. Podsećam vas da Savezni parlament funkcioniše kroz jedinstvoVećagrađana iVeća republika. Nijedan zakon kojim se dovodi u pitanje suverenitet CrneGore ne može biti donet bez konsenzusa predstavnika, odnosno poslanika i u jednom i u drugom domu Saveznog parlamenta. U Veće republika, po delegatskom principu, stižu poslanici iz Srbije i Crne Gore. Utvrđen je broj tih poslanika, po 20 iz jedne i druge republike, a time je praktično onemogućena ona federalna funkcija Saveznog parlamenta koja neminovno mora biti realna i koja se mora sprovoditi, ukoliko živimo u federaciji. To što je napravljeno 1992. godine nije federacija i zato je logično sve ono što danas opisuje tu federaciju kao nešto što ne postoji, osim u dokumentima koji su sami po sebi prevaziđeni. Pozitivna diskriminacija nije degradacija, to je, naprotiv, ustupak predstavnicima Crne Gore, uz napred jasno konstatovanje da mi, kao Srbija, ovog puta nismo u poziciji u kojoj smo bili 1992. godine, jer Republička vlada i Republički parlament, prenošenjem zakonodavstva sa nivoa savezne države na republički nivo, u potpunosti preuzimamo one ingerencije koje Srbiju definišu kao suverenu teritoriju, koja je u potpunosti sposobna u svakom trenutku da štiti interese društva koje na tom prostoru postoji. Stoga ovako funkcionalna zajednica mora dobiti našu podršku. Mislim da bi sve suprotno zapravo predstavljalo dovođenje u pitanje interese građana Srbije, jer bi to bio konflikt sa EU, to je onda dezintegracija u procesu integracije koju mi sprovodimo, to je prepreka reformama koje, sasvim sigurno, kasne deset godina i koje nemamo razloga da sprovodimo ukoliko mislimo da ih sprovedemo za deset godina, već ih moramo sprovesti odmah. Dakle, kratka i brza tačka na ovakvu vrstu politike, preuzimanje odgovornosti u svoje ruke, uz želju da se zajednica očuva, ali da ta zajednica ne bude proizvod loših kompromisa; već naprotiv, realno sagledavanje kapaciteta i jedne i druge republike i preuzimanje odgovornosti; i potom; postizanje one vrste saglasnosti koja postoji na prostorima Evrope, kojima mi danas težimo. Zato ćemo mi, kao poslanička grupa DOS-a, podržati ovaj dokument. Unapred smo svesni da mnoga pitanja ostaju bez odgovora, ali je veoma dobro to što se ti odgovori ne nameću, već nam se ostavlja period od tri godine da razmislimo i odlučimo sami svojom glavom i u interesu građana koje predstavljamo.
Zahvaljujem gospodinu Jovanoviću, kome sam inače dala reč pošto se istovremeno javio sa gospodinom Pelevićem, a uvažavam primedbu gospodina Pelevića i mislim da treba da odredimo pauzu. Takođe, dobila sam izvod iz elektronskog sistema. Po elektronskom sistemu zaista postoji poslanik iz DSS koji je evidentiran kao prisutan, a nije ovde u sali. To je drugi red levo, broj jedan. Želim da vidim sa Službom o čemu je reč. Određujem pauzu do 15,00 časova. [[Posle pauze - 15,40.]] Poštovane dame i gospodo, molim vas da ubacite svoje identifikacioine kartice u poslaničke jedinice kako bismo utvrdili da li imamo kvorum i da li možemo da nastavimo rad. Dajem pauzu od 15 minuta, pošto nemamo kvorum, verovatno će u međuvremenu Odbor za zdravlje biti završen, a pozivam predsednike poslaničkih grupa da dođu u moj kabinet.