Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 125narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 84 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Aleksandar Vlahović, Milisav Petronijević i Branislav Nedimović. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: –PREDLOG ZAKONA O RADU (nastavak u načelu) Reč ima narodni poslanik Takač Ištvan.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, sada na dnevnom redu Skupštine je Predlog zakona o radu, koji je predložila Vlada Srbije. Važeći zakon o radu izdržao je svega tri godine. Radno angažovanje i situacije koje su regulisane postojećim zakonom sada su predstavljene savremenim rešenjima, kako je okarakterisao u obraćanju ministar Lalović, i određene vrednosti regulisane. Nova dostignuća, opšte prihvaćena pravila u EU, kojoj želimo da se približimo, smatram da su predložene mere iz člana 18. u vezi zabrane neposredne i posredne diskriminacije lica koja traže zaposlenje, kao i zaposlenih, s obzirom na pol, rođenje, jezik, rasu, boju kože itd, kao i druge norme koje predviđa Konvencija Međunarodne organizacije rada i evropske direktive ugrađene su u ovaj predlog zakona. Dame i gospodo, vašu pažnju bih želeo da usmerim i zadržim na sledećem pitanju, koja su u vezi sa zaposlenjem, a što smatram da poslodavci, društvo u celini, a i sami pojedinci koji traže zaposlenje moraju poštovati. Prvo, stručno znanje, učenje, edukacija u toku radnog veka, odnosno obaveze i prava zaposlenog u odnosu na poslodavca radi ostvarivanja ovog prava. Drugo, stalnost rada, odnosno radni odnos na neodređeno, odnosno određeno vreme, mogućnost zloupotrebe ove institucije, odnosno obaveze svih činilaca radi preventivnog delovanja u ovoj oblasti. Poznato je da stručnost u tranziciji društva nije visoko cenjena. Stručnost pojedinaca sve više treba da dođe do izražaja, ali generacije koje nisu u mogućnosti da radno budu angažovane razmišljaju o pronalaženju njihove bolje budućnosti na drugim prostorima. G17 plus po ovom pitanju se zalaže za jasno definisanje obaveza i utvrđivanje jasnih, ekonomskih parametara da ukupna privredna aktivnost, a samim tim dobri poslovni rezultati privrednih subjekata, budu pokretačka snaga društva i obezbeđivanje novih radnih mesta, naročito novim generacijama. U vezi ove pojave u Predlogu zakona o radu u članu 49. opredeljenja su pozitivna. Svaka struka, svaki poslodavac, firma, mora sam svojim unutrašnjim dokumentima regulisati i omogućiti stručno usavršavanje, obezbeđenje svojih zaposlenih. Smatram da ovom pitanju i opšti i posebni kolektivni ugovori, svaki u svojoj specifičnosti, moraju posvetiti potreban prostor, da bi sadašnji i budući zaposleni imali mogućnost usavršavanja znanja, odnosno inovacije istog. Pozitivna je tendencija da i kod nas i u okolnim državama dolazi do spoznaje da bez diplomiranih inženjera, tehnologa i drugih profila visokoobrazovanih ljudi nema napretka i firme ne mogu postizati dobar poslovni uspeh. Drugo pitanje koje želim da istaknem to je stalnost rada. G17 plus u svom programskom opredeljenju se zalaže za kvalitetno izvršavanje obaveza na svim nivoima, i sa strane poslodavca i zaposlenog. Među ostalima, iz tih razloga stalnog zaposlenja rezultati rada se ne ostvaruju. Zašto smatram da ovo pitanje zaslužuje posebnu pažnju? Zato što je u članu 37. stav 1. "radni odnos na određeno vreme može da se zasnuje za obavljanje određenih poslova samo za period koji neprekidno ili sa prekidima traje najduže tri godine". Namera predlagača zakona je dobra, da rok na koje radni odnos na određeno vreme može biti zaključen, najduže do tri godine, jeste pozitivna stvar, jer u životu ima ekstremnih događaja, koje opšta norma kao što je zakon na sličan način može da reguliše. Primena ove institucije u praksi omogućava drugačije tumačenje. Naime, poslodavci radi svoje bezbednosti sa zaposlenima zaključe ugovor na određeno vreme, recimo tri, odnosno šest meseci za obavljanje većine poslovnih zadataka, i na ovaj način periodično obnavljaju broj zaposlenih u svojim firmama i nemaju potrebe da cene da li određeni zaposleni dobro radi ili ne. Smatram da su u Predlogu zakona ostavljene odgovarajuće slobode u slučaju neizvršavanja radnih obaveza radnika da poslodavac može dati otkaz po članu 179. ako zaposleni ne ostvari rezultat rada, odnosno nema potrebna znanja i sposobnosti za obavljanje poslova, ako zaposleni ne poštuje radnu disciplinu, ako usled tehnoloških, ekonomskih i organizacionih promena prestaje potreba za obavljanjem određenog posla ili dođe do smanjenja obima posla. Zato smatram neopravdanim praksu da zaposleni neopravdano budu izloženi tzv. radu na određeno vreme. Istovremeno želim da ukažem na pozitivno rešenje Predloga zakona u angažovanju inspekcijskih organa i predložena rešenja u vezi zadržavanja od izvršenja određenih rešenja poslodavca, ukoliko smatraju da su suprotna zakonu i podzakonskim aktima do pravosnažnosti odluke nadležnih organa, po članu 270. Predloga zakona. Predložena rešenja u Predlogu zakona o radu u pogledu zaštite zaposlenih kada poslodavac bankrotira u sledećem periodu tranzicije će biti vrlo aktuelna. Da ova problematika nije samo u našim ekonomskim okolnostima aktuelna govori i to da je EU svojim direktivama i izmenama tih direktiva morala zaštititi svoje zaposlene, te isto preporučuje da i ostale države koje žele da se priključe EU to učine. Prema tome, ne stoji kritika da je to izmišljotina samo za naše dnevno-političke potrebe države u tranziciji. Ovaj ozbiljan problem smatram da ni jedna firma sama ne može rešiti, zato formiranje Fonda solidarnosti dugoročno obezbeđuje odgovarajuće rešenje za taj problem. Istina je da od ekonomske moći države zavise ekonomska davanja, kao što smo u obrazloženju ministra na kraju jučerašnje rasprave čuli. Naše su mogućnosti za sada skromne i ovaj sistemski zakon treba da omogući da ubuduće isto bude bolje. Određena predložena rešenja su dopunjena amandmanima poslaničke grupe G17 plus, koja smatra da treba da budu ugrađeni u zakonski tekst, da bi zakon u primeni bio efikasniji. G17 plus smatra da predložena rešenja iz teksta zakonu o radu odgovaraju sadašnjim potrebama i mogu pozitivno da unaprede zapošljavanje, i podržava i glasaće za to. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Momčilo Duvnjak, a neka se pripremi narodni poslanik Slobodan Adžić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, o ovom zakonu o radu ću govoriti kratko i jasno da me razumeju svi. Zanatlija sam i ne znam da držim velike političke govore, kao ovi što predlažu zakon o radu. Oni mogu da pričaju do sutra, a da ih narod i obični ljudi ne razumeju ništa. Predlog zakona o radu, a o kome vodimo načelnu raspravu, jeste korak napred u odnosu na zakon koji je na snazi, a donela ga je tzv. demokratska vlast 2001. godine. Međutim, i ovaj predlog zakona o radu može se nazvati zakonom o prestanku rada ili zakonom koji ne vodi računa o hiljadama radnika u Srbiji, koji svakodnevno ostaju bez posla i radnog angažovanja. Isto tako, ovaj predlog zakona o radu daje velika ovlašćenja poslodavcima, velikom administriranju i izradi ogromne dokumentacije koju radnik mora da pripremi, a i da nauči odredbe zakona, raznih ugovora, obaveza i prava da bi radio i došao do nekakve zarade. Ovim predlogom zakona moraju da se daju veća prava radnicima i njihovim sindikatima, a posebno u onim preduzećima koja su iz bilo kog razloga na ivici poslovanja ili su u stečaju. Treba istaći da svi radnici nisu pravnici i da mnogi od njih neće razumeti odredbe zakona koje sadrže veliki broj odredbi, direktiva Evropske unije. Naučiće oni i to, ukoliko zarade budu kao u zemljama Evropske unije. Veliki broj radnika iz sredine iz koje dolazim, gde su preduzeća bez perspektive za razvoj, pa se svi pitaju da li će odredbe zakona sve njih stimulisati da ne primaju minimalne, već zarade sa kojima mogu bolje da žive. Oni ukazuju i na to da ovaj zakon konstituiše nova tela i organe koje će finansirati iz njihovih džepova, a to mogu da rade već konstituisana ministarstva. Zašto će socijalno-ekonomski saveti utvrđivati minimalnu zaradu pored Vlade i nadležnog ministarstva. Može li neko ministarstvo ili njihove službe da obavljaju poslove novoformiranog fonda solidarnosti, koji će trošiti novac više nego moj "14. oktobar" iz Kruševca. U ovom zakonu ima dosta spornih članova. Radi kratkoće vremena i da bi moje kolege iz SRS rekli više i bolje od mene o ovom zakonu, samo ću da ukažem na članom 196. i 197. Ovaj zakon u pomenutim članovima obavezuje poslodavca da zaključi ugovor sa članom zadruge. Ova odredba je u suprotnosti sa Zakonom o zadrugama, a po kome zadruga zaključuje ugovor o privremenim i povremenim poslovima sa poslodavcem, a ne sam zadrugar. Zadruge, a naročito na poslovima u poljoprivredi, upućuju 50 do 100 zadrugara na rad, a čija imena se navode na uputu za rad. Može se zamisliti kako će izgledati rad po ovom predlogu zakona ako svaki zadrugar treba da zaključi poseban lični ugovor, a što je besmisleno. Ovaj predlog zakona u članu 197. omogućava rad zadrugara do 30 godina starosti. Do sada je bilo do 35 godina, a izuzetno na poslovima u poljoprivredi i šumarstvu su mogli i stariji. Evidentno je da je sve više zaposlenih koji su stariji od 30 godina. Po ovom predlogu zakona, ova populacija, a relativno mladih ljudi, neće moći da radi na privremenim i povremenim poslovima, odnosno neće moći da budu upućeni na rad organizovano preko omladinskih zadruga, a što je takođe paradoks. Ovaj predlog zakona u članu 196. omogućava poslodavcu da angažuje jedan broj radnika na poslovima koji traju kratko. Ukoliko su ti poslovi predviđeni pravilnikom o sistematizaciji, tu se čak i ne spominje broj izvršilaca. Znači, ukoliko poslodavac ima 10 radnika, zaposlenih npr. u vinogradu, on bi trebalo da bere grožđe dva meseca, za to vreme bi grožđe propalo. Postavlja se pitanje čiji je to interes. Dovoljno je ograničenje koje je u zakonu predloženo da su povremeni i privremeni poslovi oni koji ne traju duže od 120 radnih dana, nema potrebe za drugim ograničenjem. Na kraju, Zakon o radu koji je doneo bivši režim DOS-a nas radnike je unakazio i nije valjao ništa. Oni su mislili da su najpametniji i nisu hteli ni sa kim da se konsultuju. Dolazim iz Kruševca, koji je 2000. godine bio između četvrtog i šestog mesta po bruto dohotku, a 2004. godine na 70 i nekom mestu. Godine 2000. na birou za zapošljavanju u Kruševcu je bilo između 4.000 i 8.000 radnika, a 2004. godine preko 35.000 radnika. Vidite kakav je zakon doneo bivši režim DOS-a, pa dane bi i ova vlada doživela istu sudbinu, predlažem da povučete ovaj zakon na doradu, jer vam ne valja ništa. Nije mi jasno da u ovoj vladi su sve sami eksperti, doktori i magistri, a da predlože ovako loš zakon o radu. Mislim da su ovaj zakon o radu predlagali oni koji nisu radili, niti imaju neko zanimanje, a od škole verovatno imaju dva razreda i knjige za treći. Na kraju jučerašnje rasprave, gospodin ministar se sa povišenim tonom obratio nama poslanicima, iznerviran na primedbe poslanika na ovaj zakon o radu. Zamolio bih ga da dođe u Kruševac i da se radnicima "14. oktobra", "Trajala", "Župe", "Brusjanke" obrati ovakvim tonom i objasni zakon o radu, pa da vidimo kako će da prođe. Ministar kaže da smo mi pali s Marsa. Gospodine ministre, mi nismo pali sa Marsa, nego ste vi pali sa drveta na glavu i predložili ovakav zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Adžić, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani ministre, poslanici DSS podržavaju vladin Predlog zakona o radu iz više razloga. Formalno gledano Predlog zakona je kompatibilniji u odnosu na važeći sa međunarodnim radnim pravom. Uvažen je veći broj zahteva Međunarodne organizacije rada, kao i direktive Evropske unije o principima ravnopravnog tretmana u odnosu na pol, rasu ili etničko poreklo, izbor zanimanja, radno vreme, zaštitu prava zaposlenih u slučaju promene poslodavca, kolektivno otpuštanje i u slučaju bankrotstva poslodavca. Drugo, većina primedbi DSS iznesenih prilikom usvajanja zakona koji je sada na snazi ugrađen je u Predlog zakona koji sada razmatramo. Treće, predstavnici sindikata su na prezentaciji zakona na sastanku Odbora za rad i socijalna pitanja dali pozitivnu ocenu o Predlogu zakona, a predstavnici poslodavaca nemaju krupnih primedbi na zakon. Predlog zakona sadrži veće ili manje izmene u svim poglavljima, a uvodi tri nova poglavlja, potraživanja zaposlenih u slučaju stečaja, prava zaposlenog u slučaju promene poslodavca i ovlašćenje za donošenje podzakonskih akata. U pogledu osnovnih odredbi značajne su dopune koje se odnose na zabrane diskriminacije, a samim tim što je teren dokazivanja pao na poslodavca, olakšaće se suzbijanja indirektne diskriminacije u sferi radno-pravnih odnosa. U pogledu zasnivanja radnog odnosa data su određena poboljšanja sa kućnim osobljem, a najniži iznos zarade koji se isplaćuje u novcu je sada 40%. Novo rešenje je i to što poslodavac snosi troškove obrazovanja, osposobljavanja i usavršavanja za rad zaposlenog u slučaju da se obavljaju za potrebe poslodavca. U poglavlju - Radno vreme, predviđa se prekovremeni noćni rad kao poseban uslov rada. Novina je i to što se u poglavlju - Odmora i odsustva, uvodi odmor u toku rada u trajanju 45 minuta za zaposlene koji rade duže od 10 časova dnevno. Predlog zakona posebno uređuje potraživanja zaposlenih definišući pojam neisplaćenih potraživanja, određujući referentni period prepokretanja stečajnog postupka. Potom se detaljno reguliše način osnivanja i rada fonda solidarnosti, nešto što do sada nije postojalo, kao i postupak za ostvarivanje i isplatu tih potraživanja i kod poslodavca i kod fonda solidarnosti. U poglavlju - prestanak radnog odnosa, Predlog zakona sadrži dopune u pogledu uslova pod kojima poslodavac može zaposlenom da ponudi zaključivanje ugovora o radu, pod izmenjenim uslovima, tzv. aneks ugovora. Podrobno se navode uslovi za premeštaj zaposlenog na drugo mesto rada, pre svega se navodi priroda delatnosti, udaljenost, organizovani prevoz, kao i za privremeno upućivanje kod drugog poslodavca. Ovde treba spomenuti i preciziranja u pogledu tereta dokazivanja razloga osnovanosti otkaza ugovora o radu od strane poslodavca. Novina je i to što u slučaju rešavanja viška zaposlenih poslodavac ima obavezu da dostavi predlog programa reprezentativnom sindikatu i nadležnoj službi za zapošljavanje na mišljenje. Jedna od najznačajnijih koncepcijskih novina i poboljšanja Predloga zakona daje se u poglavlju posvećenom pravima zaposlenih u slučaju promene poslodavca. Prenos preduzeća nije osnov za otkaz ugovora o radu i poslodavac sledbenik preuzima prava i obaveze stečene iz prenesenog ugovora o radu, a koji je zaključio prethodni poslodavac. Poslodavac sledbenik ima obavezu i da primenjuje kolektivni ugovor do isteka roka njegovog važenja, a najduže godinu dana. Predlog zakona na celovitiji način uređuje osnivanje sindikata zaposlenih, uslove za rad sindikata kod poslodavca, uslove za sticanje reprezentativnosti sindikata i udruženja poslodavaca. No i pored dobrih strana ovog predloga zakona, postoje određeni nedostaci koji su, po mom mišljenju, mogli biti uklonjeni da bi se predlog učinio kompletnim. Predlog zakona zadržava rešenja da zaposlenom prestaje radni odnos po sili zakona usled stečaja i likvidacije, mada je to moglo na drugačiji način da se uradi. Takođe, Predlog zakona zadržava rešenja u pogledu mirovanja radnog odnosa. Poseban je problem mirovanja radnog odnosa zaposlenog pri izboru, odnosno imenovanju na funkciju u državnom organu, sindikatu ili drugoj javnoj funkciji. Zakon je mogao jasnije da odredi funkciju u državnom organu ili drugu javnu funkciju koja opravdava mirovanje radnog odnosa. Jedan od problema danas, u vreme privatizacije preduzeća gde zaposleni postaju manjinski akcionari, jeste i specifičan odnos između vlasnika, odnosno predstavnika vlasnika većinskog paketa akcija i manjinskih akcionara koji su istovremeno u radnom odnosu u preduzeću. Predlagač zakona je morao imati u vidu da su većinski vlasnik i manjinski akcionari u specifičnom imovinsko-pravnom odnosu, što se direktno odražava i na radno-pravni odnos između poslodavca i zaposlenog koji je istovremeno i manjinski akcionar. Faktički, poslodavac je većinski vlasnik. U praksi ima puno slučajeva gde zaposleni manjinski akcionari, zbog delovanja sa ciljem da zaštite svoj akcionarski status, bivaju šikanirani od poslodavca koji je većinski akcionar. Predlog zakona je morao predvideti neki mehanizam zaštite, sličan zaštiti sindikalnih aktivista, bar u prelaznom periodu, dok se ne završi proces privatizacije društvenih preduzeća. Ako bismo napravili analizu primene važećih zakona, a posebno uzmimo statističke podatke o broju zaposlenih radnika koji su dobili otkaz od strane poslodavaca, odnosno kupaca društvenih preduzeća, onda ćemo sigurno zaključiti da je zakon koji je sada na snazi imao pogubne posledice. Upravo propusti i manjkavosti tog zakona dali su za pravo mnogim kupcima društvenih preduzeća da rizik finansijske teškoće u koju su zapali svale na zaposlene, deleći im masovno otkaze. Usudio bih se da kažem da je Zakon o radu doprineo nezadovoljstvu izvršenim privatizacijama u Srbiji, u istoj onoj meri koliko su i svi drugi faktori zajedno tome doprineli. Zahvaljujući tom zakonu poslodavci su mogli nekažnjeno i bez ikakvih posledica masovno otpuštati ljude. Zato ovaj zakon, kakve god nedostatke imao, predstavlja veliki napredak koji su učinili predlagač, a nadam se da će i poslanici koji su uložili jedan broj amandmana doprineti da zakon bude još bolji i bolje uredi radno-pravne odnose nego što su do sada bili. Predlog zakona, sa izmenama koje će pretrpeti i prihvatanjem, od strane Vlade, jednog broja amandmana koje su poslanici uložili, i pored pobrojanih nedostatak, prihvatljiv je za poslaničku grupu DSS. Očekujemo da sa primenom ovog zakona brojne nepravde u sferi radno-pravnih odnosa budu sprečene ili bar delimično ublažene. Očekuje se bolji položaj zaposlenih nego što smo ga do sada imali, ali i zadovoljenje poslodavca zbog preciznije uređenog pravnog odnosa sa zaposlenima.
Reč ima ministar Slobodan Lalović.
Samo da kažem par rečenica, pošto smo čuo malo diskusije ovde. Kada su u pitanju radnici "Trajala", "14. oktobra" i ostalih preduzeća, svakako da sam sa njima razgovarao, razgovaram i razgovaraću, ali ne znam da mogu sa njima mirne savesti razgovarati oni koji su učestvovali u tome da ih dovedu u stanje u kome se danas nalaze. To prepuštam savesti onoga ko to govori, a svako sa sobom mora biti neki put sam, bar pred ogledalom. Drugo što sam hteo reći, imam neodoljiv utisak neki put, kada ovde slušam kako se liju suze nad sudbinom radništva u Srbiji, da su to krokodilske suze. Znate li kada krokodil plače - kada jede, kada zgrabi žrtvu i onda je Bog uredio da mu onda idu suze. Na to mi liče mnogi ovde i dalje drže žrtvu u čeljustima, ali plaču nad sudbinom svoje žrtve. Zaista je to jedna vrlo krokodilska scena. Mislim da bi trebali da izbegnemo krokodilske suze u ovoj skupštini.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Meho Omerović.
Dame i gospodo narodni poslanici, održa nama ministar traktat iz biologije - krokodil plače. Ko je otpustio te radnike, ministre? Ko je bio na vlasti kada su ti radnici otpuštani? Nego, da se vratimo na temu. Evo još jednog zakona koji je podebeo, zakona koji je prepisan odnekud, čak se vide i greške u prevođenju. Evo jednog zakona koji će nas približiti Evropi. Kako reče ministar juče, Srbija će da bude "evropskija". Ministre, upozoravam vas da stvarno odredite nekoga u Vladi ko će da povuče ručnu kada stignemo u Evropu, da je ne grunemo, pa i nju sa njenog puta da pomerimo. Kaže ministar juče da je ovaj zakon bolji od onog prošlog. Onaj prošli ničemu nije valjao. I ako je nešto malo bolji od onoga što ništa ne valja, to ne znači da ovo valja. Onaj prošli zakon je ostavio oko 800.000 ljudi bez posla, bez socijalnog, bez penzionog, bez egzistencije. Ovaj će, kako ministar najavi pre izvesnog vremena, pre desetak dana, ostaviti još 300.000 ljudi. Ali, reče ministar: "Mi ćemo to socijalno da zbrinemo". O tome kako će to socijalno zbrinjavanje da bude, malo ću kasnije. Da se vratim na početak. Onog oktobra 2000. godine zakači Srbiju cunami i ostavi pustoš iza sebe u privredi, sve razvaljeno, sve razbijeno. Reče ministar juče: "Mi smo pomerili klatno na jednu stranu". Mnogo ste gurali, pa je otišlo na onu stranu prema poslodavcima. Drugim rečima, obezvrediste prava radnika maksimalno, a kako se prolazilo i u tim prvim danima kada ste vi gurali klatno, sećam se kada ministar Đelić i još dvojica ministara odoše u Kragujevac da kažu radnicima Kragujevca kako su morali to klatno da gurnu na tu stranu, pa Đeliću svukoše kaput, sako sa leđa, a ona druga dvojica pobegoše. Ne ode više nijedan od ministara u Kragujevac, ali ne odoše ni radnici "Zastave" više u svoje fabrike. Odjednom je 40.000 zaposlenih dobilo rešenje i postalo nezaposleno. Priznao je ministar juče pred svima nama da to što su gurali klatno na jednu stranu nije dobro. Prizna ministar da su hteli da postanu veći katolici od Pape, prizna da ta sklonost košta, ali ne reče da košta samo sirotinju i radnike. Njih, hvala bogu, nije koštalo, jer su se u međuvremenu, od automobila, do kožnih garnitura u ministarstvu, u kabinetima, podmirili i potkožili. Više od 800.000 ljudi je posle 6. oktobra, zahvaljujući onom zakonu koji je prethodio ovom, ostalo bez posla. Šta građani imaju od toga što je juče ministar priznao da ono prethodno nije valjalo? Da se razumemo, ne govorim ovo zbog ministra i ne govorim ni zbog jednog dela poslanika. Govorim zbog građana Srbije, da ih podsetim da su od 6. oktobra naovamo, do današnjeg dana, na vlasti isti, razlike nema, razlikuju se samo po broju cipela. Da li je ministar, kada je juče priznao te sve svoje greške i greške svojih prethodnika, pomišljao na ostavku, kao način da se izađe iz krize, bar kao moralni čin? Od izvinjenja se, dragi moj ministre, ne živi. Narodu treba hleba. Lako će on, ne morate uopšte da mu se izvinjavate, ali treba hleba da mu obezbedite. Javno ste rekli da će ovoga puta ostati još 300.000 radnika bez posla, u nekoj TV emisiji ili novinama, ne sećam se tačno. Rekoste juče da će još 380.000 ljudi, onih koji rade na crno, ukinuće se rad na crno, to znači još 380.000 ljudi ostaje bez egzistencije. Nemojte to, rad na crno nekome znači hleba za decu i litar mleka. Kaže - socijalno ćemo zbrinuti. Zbrinućete ministre. Zbrinuli ste i jedan deo onih koji su otišli na biro rada, ali najviše dve godine. Radnik koji ima 45-46 godina života, sa te dve godine ima 48 ili 50 godina života, pa se pitam - ko je taj od poslodavaca ko će zaposliti radnika koji ima 50 godina života, bez obzira na radno iskustvo. Primaće mlade, stručne. Ti ljudi ostaju u procepu, niti su u penziji, jer nemaju godine da odu u penziju, niti su u radnom odnosu, i ostaju bukvalno na ulici. Pretvorili ste od 6. oktobra 2000. godine naovamo Srbiju u vašu laboratoriju, eksperimentišete. Onda me to podseti na to kada je svojevremeno onaj savetovao seljaka da stavi bolesnu kravu, prednje noge u hladnu vodu, zadnje noge u hladnu vodu, i na kraju kaže - crkla krava; i šteta što crče, imao sam još toliko lepih ideja. Nemojte više te vaše ideje da sprovodite nad Srbijom. Fond solidarnosti, socijalni dijalog, sve su to, dame i gospodo narodni poslanici, prazne priče posle kojih će krkljati stomaci bar još 400-500.000 građana Srbije. Da li se neko od 6. oktobra 2000. godine do danas zaposlio? Da li ste pokrenuli privredu? Da li je neko, osim onih vaših članova stranaka koje ste zaposlili u svim onim agencijama, koje ste formirali za svako ministarstvo i za svaki zakon agencija, osim njih, da li se još neko zaposlio u Srbiji? Doduše, ovde nema agencija, ali ima fond, a to znači isto. Opet će se po partijskoj liniji zaposliti neproduktivno, a oni koji treba da stvaraju dohodak, oni od kojih treba da živimo, i mi i vi i ja, ne rade i neće raditi. Osnov ovog zakona je da se sakriju dosadašnje i buduće neuspele privatizacije, da se opravdaju silna bivša i buduća otpuštanja. Zakon je neprimenjiv. Možete ga primeniti silom. Od ovog zakona niko koristi neće imati, osim poslodavaca i osim toga što ćete ostati i još koji mesec u ministarskoj fotelji. Kaže - ugovor između poslodavca i zaposlenog. Svuda poslodavac plaća minimalnu cenu i državi i zaposlenom. Sindikati su nedovoljno razvijeni. Vidim gospodu iz sindikata gore na galeriji, sindikati su u ovoj državi nedovoljno razvijeni. Trese se poslodavac u Nemačkoj kad sindikati najave štrajk. A osnovna borba naših sindikata je da postanu reprezentativni. Čitam da je još jedan pre neki dan postao reprezentativan jer ima 300.000 pristupnica u taj sindikat. Bar 10 ljudi znam koji su se ovih dana iščlanili iz tih sindikata, jer sindikati ne mogu da štite radnike, niti imaju instrumente, a bogami nema ni volje. Na kraju, član 104. i dalje, zarade i ugovaranje. Mora se odrediti koeficijent, po radnim mestima ili po stručnoj spremi. Ovako se zloupotrebljava i ovaj član zakona. Sindikat tu ne može ništa da uradi. Tehnološki višak, član 153. do člana157. Član 158. - otpremnina. Određena je jedna četvrtina i jedna trećina od čega?Mora se u zakonu reći - tri plate, devet plata, bruto dohodaka, 15 bruto dohodaka kao otpremnina. Ne može - jedna trećina od nečega. Dalje, pripravnici nisu regulisani. Moram da požurim jer skraćujem vreme, dosta je mojih kolega iz SRS koji treba da govore. Saradnja sa Službom zapošljavanja je takođe neregulisana, obaveze poslodavaca su takođe neregulisane, zaštite radnika nema, invalidi, druga i treća kategorija, izbrisani. Sindikat ovakav kakav jeste ništa ne može da uradi u zaštiti radnika. Prema tome, ministre, povucite ovaj zakon, ili povucite ručnu, za početak.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Reč ima ministar Lalović.
Hoću da prokomentarišem nekoliko rečenica. Koliko sam razumeo, ovde se, po pravilu, ljudi obraćaju građanima Srbije, a ne poslanicima, pa koristim tu priliku da podsetim građane Srbije o čemu se ovde zapravo radi. Pošto će o samom zakonu o radu biti više razgovora kroz pojedinačne amandmane, a koliko razumem, ovde se ovo koristi uz neku drugu priču, pa mislim da to zaslužuje minimalan komentar. Ovde se govori o tome da je u poslednjih nekoliko godina u Srbiji nastala nezaposlenost, pokušava to da se dokaže, imputira. To je očigledna neistina. Drugo, ono što smo zatekli kao privredno stanje, stalno se vrti 2000. godina, hajde nju da uzmemo kao presek. Znači, u periodu od 1989. do 2000. godine društveni proizvod se u Srbiji više nego prepolovio, industrijska proizvodnja je pala za dve trećine. Ne govorim o uzrocima. Govorim o faktičkom stanju. Neću da ulazim u politiku sankcija. O čemu se radi? Privreda, radna mesta su izgubljena u tom periodu, a to što sada pokušavamo, siguran sam da ćemo uspeti, da obnovimo srpsku privredu i da se u perspektivi otvore radna produktivna mesta, na kojima će ljudi imati plate, o kojima je juče kolega iz Radikalne stranke govorio, pristojne plate. Mora da ima radno mesto na kome ostvaruje produktivnost da bi imao tu platu, to ova vlada radi i siguran sam svaka druga sledeća demokratska vlada u Srbiji će raditi. Jednostavno, ne možemo da zaboravimo, ne bismo smeli da zaboravimo, kada su i kako u Srbiji izgubljena radna mesta. A zašto ne bismo smeli da zaboravimo? Ne zbog nekog političkog revanša, nego da se to ne bi nikada više ponovilo. Takva situacija u kojoj će za 10 godina naša država da ode toliko nazad nikada više ne bi smela da se dogodi i onda ne bi bilo više prilike da se neprekidno ponavlja, jer ponovo sam gledao i slušao, moram to reći, krokodilske suze nad sopstvenom žrtvom, koja se i dalje ne ispušta iz čeljusti, ne bi li se nekako ubedila da ostane mirna u tim čeljustima. Vidite, radništvo Srbije, sa svojim sindikatima, šta god mi o njima mislili, sigurno će, zajedno sa demokratskom vlašću Srbije da nađe najefikasniji način da Srbija, bez tih kočnica koje se stavljaju, uđe u Evropu. Toliko i hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, replika.
Ministre, samo tri reči. Narod nema leba od 2000. godine naovamo, džabe sve vaše priče, te krokodilske suze i sve ostalo. Ostavili ste milion i po radnika bez posla, imali su socijalno, imali su penziono, imali su kakvu-takvu crkavicu u doba kada je Srbija bila pod najtežim sankcijama koje su ikada jednoj zemlji uvedene. Kada ste vi došli na vlast, bez leba je ostalo 900.000 ljudi, i o tome se radi. To što ste vi slatkorečivi, prestanite više sa tim.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovano predsedništvo, uvažene dame i gospodo poslanici, za postavljanje socijalno-ekonomskog miljea, o čemu je juče u svom ekspozeu govorio ministar gospodin Lalović, za nas iz SDP-a ovaj predlog zakona jeste temelj. On predstavlja jedan od najvažnijih sistemskih zakona koje treba doneti i ubeđen sam da ćemo u danu za glasanje glasati za ovakav predlog zakona o radu. Sve ono što je novo u Predlogu zakona, predstavlja poboljšanje u odnosu na važeći Zakon o radu. Predlogom zakona o radu drugačije su utvrđena prava i obaveze poslodavaca i zaposlenih, i to tako što su ona u potpunosti prilagođena međunarodnim standardima, a da se pri tom nije narušio reformski karakter ovog zakona. Predlog novog zakona bolji je i formalno i u materijalnom smislu, jer je precizniji u odnosu na važeći zakon. Nije dobro kada se za zakon koji se donese zahteva dodatno tumačenje u postupku njegove primene i sprovođenja. To pre svega nije dobro za privredu, a ni za poslodavce, jer svaka nejasna odredba u zakonu stvara problem i iziskuje da se u nadležnom ministarstvu, u ovom slučaju je to Ministarstvo za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku, pišu zahtevi i traže mišljenja o spornim odredbama zakona, a onda se čekaju odgovori, koji ponekad i mesecima ne stižu. Mnoga pitanja koja su upućena Ministarstvu povodom toga šta u zakonu stvarno piše samo znači da zakon nije dobar i zato smatram da predlagač zakona, dakle, Vlada Republike Srbije i resorno ministarstvo, moraju voditi računa da zakon bude i jezički i stilski čist i da sadrži jasne pravne norme, a što je predlagaču zakona, čini mi se i kod prihvatanja velikog broja amandmana, u ovom slučaju u potpunosti uspelo. U javnosti su se čula mišljenja da se pojedinim odredbama ovog zakona vraća samoupravljanje. Verovatno su neki mislili na mogućnost učešća zaposlenih u dobiti, kao i na veći značaj koji se daje institutu kolektivnog ugovora, ali mislim da zagovornici takve teze greše i da nisu u pravu. Samoupravljanje, da se podsetimo, vredi to ponoviti još jedanput, bilo je jedan neefikasan sistem odlučivanja nekompetentnih ljudi i svima je danas jasno da je samoupravljanje nespojivo sa tržišnim privređivanjem, sa privatnom svojinom i zdravom ekonomijom koja podrazumeva stvaranje profita i teži ka punoj zaposlenosti. Propisivanje zakonitih postupaka za ostvarivanje tih ciljeva za ostvarenje prava i dužnosti u oblasti radnog zakonodavstva, drage moje kolege poslanici, nije samoupravljanje. Reorganizacija privrede i reorganizacija preduzeća moraju se odvijati pod jasnim uslovima. Pregovori koji se vode radi zaključenja kolektivnih ugovora, na način kako je to propisano ovim predlogom zakona, nisu samoupravljanje, jer su razgovori, složićete se, među ljudima, i pregovori, demokratske tekovine. Odlučivanje samo jednog čoveka nikada nije dobro, pogotovu u sistemu kada imovina još uvek nije privatizovana i kada onaj ko odlučuje o daljoj sudbini zaposlenih čak nije ni vlasnik te imovine. Ako se u uslovima rada ne pregovara, onda to više liči na vreme s kraja 19. veka, na vreme liberalnog kapitalizma i na prvobitnu akumulaciju kapitala, a svako ko danas poznaje odnose poslodavaca i radnika na zapadu zna da se tamo uveliko danas pregovara i da su oblici liberalnog kapitalizma davno napušteni. Zašto bi zaposlenima bila uskraćena mogućnost da sa poslodavcem sklope ugovore o učešću u ostvarenoj dobiti, ako oni to žele da urade i ako svako u tome nađe neke svoje interese, i to je jedna normalna, rekao bih i stimulativna odredba. Dakle, proklamovani ciljevi, a to su brza privatizacija i reorganizacija privrede za uspešno poslovanje, moraju se ostvarivati u zakonitim postupcima i sa jasnim pravilima, ali uz maksimalnu humanizaciju rada i obezbeđenje svih prava koje evropske konvencije i preporuke MOR-a garantuju zaposlenima svuda u svetu. Mi u Socijaldemokratskoj partiji smo ubeđeni da sve to ovaj predlog zakona pruža i zbog toga predlažem i mislim da će poslanici u danu za glasanje glasati za ovakav tekst zakona o radu.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, a za diskusiju neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o radu predstavlja jedan od najvažnijih zakonskih predloga koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini na razmatranje i usvajanje. Zakon o radu koji je na snazi doneo je bivši režim DS-a, a to predstavlja jedan od najgorih i najpogubnijih zakona koji su srpsku privredu zavili u crno. Tim zakonom sva prava zaposlenih su ukinuta na jedan nedemokratski način. Donošenje zakona o radu tadašnja skupštinska većina, koju je predvodila DS i njeni sateliti, ostvarila je krađom glasova u ovoj Narodnoj skupštini, i to treba podvući. Prekršen je Ustav Republike Srbije. Primenom Zakona o radu, koji je donela bivša Vlada DS-a, 100.000 građana Srbije je obespravljeno i poniženo. Pojedini visoki funkcioneri DS-a su se pozivali i govorili da je srpska privreda bolesna i da je samo cilj ući u Evropsku uniju, a cena nekoliko stotina hiljada nezaposlenih ljudi koji su ostali bez posla nije bila bitna. Na primeru donošenja ovog zakona pokazala se priroda vlasti bivšeg režima DS-a. Imajući to u vidu, SRS je očekivala od Vlade Republike Srbije zakonski predlog u ovoj oblasti koji će ovu materiju regulisati i koji će ispraviti i omogućiti zaštitu prava zaposlenih i građana Srbije. Slažemo se sa ministrom da nema novih radnih mesta ako nema rasta društvenog proizvoda. SRS je prvi i osnovni cilj da građani u Srbiji žive bolje. Ne mogu se ostvariti uslovi za investiranje u srpsku privredu ako se Srbija ne razvija u pozitivnoj atmosferi, a neće se razvijati ako se nastavi sa praksom donošenja zakona koji neće u potpunosti zaštiti prava zaposlenih. Ovim predlogom zakona neće se promeniti priroda prethodnog zakona. SRS ima niz primedbi na Predlog zakona o radu. Poslanički klub SRS podneo je preko 40 amandmana na Predlog zakona o radu. Cilj amandmana poslaničke grupe SRS je prvo zaštita prava zaposlenih i građana Srbije u potpunosti, a ne delimično. Dakle, SRS smatra da prvo treba zaštiti prava zaposlenih pa tek onda uređivati zakonsku regulativu prema zakonskoj regulativi evropskog zakonodavstva. Koliko je važno uskladiti zakon o radu uzimajući u obzir preporuke Evropske unije, više je važno, složiće se Narodna skupština, zaštita prava zaposlenih. Dakle, u redosledu navedenih razloga u obrazloženju za donošenje ovog zakona moraju da budu prvo prava zaposlenih građana Srbije, pa onda usklađivanje sa zakonodavstvom Evropske unije. Prvo, znači, prava radnika, pa tek drugo usklađivanje sa evropskom regulativom. Navešću vam nekoliko osnovnih članova sa kojima se ne možemo složiti. Činjenica je da postoji niz amandmana koji su podneseni ne samo od strane poslaničke grupe SRS, ali suština ovog predloga zakona je da potpuno treba da reguliše prava zaposlenih. Ovaj predlog zakona nije dobar i mi smatramo da je ovaj predlog zakona morao potpuno da reguliše prava zaposlenih. Npr. u članu 24. Predloga zakona imamo jednu primedbu, gde se u stavu 3. definiše da pravilnik donosi direktor. Pravilnik o sistematizaciji je najvažniji akt u preduzeću, kojim se regulišu najosetljivija pitanja za radnike, iz kojih proizilaze viškovi i otvaranja novih radnih mesta, česte zloupotrebe prilikom otvaranja nepotrebnih sektora radi zapošljavanja lica bliskih direktoru, i zbog toga je neprihvatljivo da ga donosi direktor, jer to otvara mogućnost zloupotrebe. Osim toga, ovo je opšti akt koji mora da donosi upravni odbor. Znači, pravilnik treba da donosi upravni odbor ili organ utvrđen statutom, i to je jedino prihvatljivo i moralo bi da bude sadržano u konačnoj verziji ovog predloga zakona. Vi ovo niste ovako predložili Narodnoj skupštini u ovom članu 24. U članu 69. Predloga zakona, takođe, gde se definiše minimalna dužina godišnjeg odmora od 18 radnih dana, mi imamo tu primedbu, obzirom da ministarstvo insistira na poštovanju evropskog zakonodavstva, pošto se pozivate stalno na ta pravila, evropske konvencije i preporuke Evropske unije, onda bi minimalna dužina godišnjih odmora morala da bude 20 radnih dana, koliko je propisano u evropskim zakonodavstvima i konvencijama MOR-a. Tu ne možete da kažete da nije tako. Ako se pozivate na regulisanje našeg zakona o radu sa evropskim zakonodavstvom onda morate da imate ovo u vidu i na osnovu svega moram da vam kažem da ćemo u pojedinostima izlaziti za ovu govornicu i govorićemo o svakom amandmanu, jer ovo je veoma važan zakon i ovaj zakon, po našem mišljenju, nije dobar. SRS će glasati protiv ovog predloga zakona ako ne prihvatite amandmane koje smo podneli Narodnoj skupštini. Mi smo pokušali amandmanima da zaštitimo prava zaposlenih i građana Srbije. To je osnovna stvar zašto ovaj zakon treba doneti. Uloga Skupštine Republike Srbije je da donosi kvalitetne zakone. Građani Srbije žele da žive bolje, građani Srbije treba da žive bolje. Dakle, neka Vlada Republike Srbije, na čelu sa Demokratskom strankom Srbije, sa koalicionim strankama u ovom parlamentu, vodi računa o građanima. Neka Vlada Republike Srbije, predsednik Vlade i predsednik Republike, znači izvršna vlast, neka oni dele sudbinu svog naroda, a da ne bude slučaj kao što je do sada. Znači, mi nećemo glasati za ovaj predlog zakona o radu koji ste predložili Narodnoj skupštini zato što smatramo, pre svega, da ovim predlogom zakona niste rešili osnovni problem da se zaštite osnovna prava zaposlenih. To je suština koja je trebalo da bude Predlog ovog zakona o radu i sa time se SRS neće složiti. Glasaćemo protiv Predloga zakona jer smatramo da ugrožava prava zaposlenih. Žao mi je što ministar nije tu, što je izašao iz sale. Juče je govorio o rastu privrednog proizvoda, govorio je o tom pozitivnom efektu, da se napravi pozitivna atmosfera radi ulaganja u srpsku privredu. Neće se stvoriti pozitivna atmosfera ukoliko građani Srbije budu morali da trpe ovakve zakone koji su na njihovu štetu. Znači, Narodna skupština mora da donosi kvalitetne zakone. Zato smo birani od građana Srbije i SRS u svom programu ima kao osnovni cilj da štiti interese radnika i interese zaposlenih u Srbiji.
Ministar je najavio, otišao je na sednicu Vlade. Vratiće se čim se sednica Vlade završi. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a za diskusiju da se pripremi narodni poslanik Branislav Stevanović.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, za SPS rasprava o Predlogu zakona o radu jeste ujedno i prilika da podsetimo građane Republike Srbije da je pre tri godine u ovom cenjenom domu donet jedan loš zakon na jedan potpuno neregularan način. Naime, tada smo bili kao narodni poslanici, a i cela Srbija, obmanuti od strane resornog ministra tvrdnjom da je tadašnji zakon usaglašen sa Međunarodnom organizacijom rada, a bili smo svi svedoci da je taj zakon proglašen na jedan neregularan način. Ne može se zaboraviti da je taj zakon bio izglasan od strane tadašnje skupštinske većine krađom prilikom glasanja, glasanjem iz Soluna tadašnjeg narodnog poslanika iz redova Demokratske stranke. Ovo pominjem vrlo svesno i odgovorno, jer smo svedoci proteklih godina da se stalno pokušava plasirati jedna priča o demokratskim snagama i demokratskim vrednostima, pa je onda red da te demokratske snage, demokratske vrednosti i Demokratska stranka sa sobom nose i tovar onoga negativnog što su uradili Srbiji, a jedan od takvih primera je i glasanje iz Soluna. Bilo je kasnije glasanja iz Turske, iz Bodruma, nekih drugih stvari, ali to je deo obeležja rada demokratskih snaga. U svakom slučaju, mi smo imali i imamo još uvek jedan loš zakon, loš za zaposlene, koji je po svom sadržaju daleko od toga što zaposleni trebaju, ali daleko i od toga što Međunarodna organizacija rada preporučuje da bude sastavni deo zakonodavstva koja regulišu prava i obaveze zaposlenih lica. Taj zakon je daleko od onih rešenja iz 90-tih godina i iz prostog razloga što je ukinuo brojna prava koja je utvrdio Zakon o radnim odnosima iz 1997. godine. Naime, tada su po postojećem zakonu smanjene novčane naknade za slučaj nezaposlenosti, otpremnine, bolovanja, plaćenog odsustva, godišnjih odmora i sve što je bilo u interesu i na korist zaposlenih ljudi. Ukinuta su sledeća prava: solidarna pomoć, jubilarne nagrade, porodiljsko odsustvo za treće dete, regres, topli obrok itd. To su činjenice i one se ne mogu prenebregnuti. Na kraju krajeva, to je nešto što svaki zaposleni može preko svojih leđa da oseti. Pomenuo sam ovaj postojeći zakon iz razloga što treba reći, govoreći o Predlogu novog zakona u Narodnoj skupštini Republike Srbije, da on predstavlja u pojedinim delovima značajna poboljšanja, jedan korak napred vezano za prava i obaveze zaposlenih lica, za poboljšanje njihovog ukupnog statusa, ali je suštinski još uvek daleko od onih rešenja iz 90-tih godina, koje neki vole da kritikuju. Činjenice su da Predlog zakona sadrži određena poboljšanja, ali ima i onih stvari koje još uvek nisu rešene na najbolji mogući način. Kada je reč o krucijalnoj stvari u ovom zakonu, za koju smatramo da je trebalo da bude rešena na bolji način, to je nemogućnost neposredne primene kolektivnog ugovora na sve poslodavce. Jer, da podsetimo, primena opšteg i posebnog kolektivnog ugovora prema Predlogu zakona obavezuje samo one poslodavce koji su u vreme zaključivanja ugovora bili članovi udruženja poslodavaca. Ovu materiju reguliše član 255. Predloga zakona i suština je da će samo oni poslodavci, a samim tim i zaposleni, u preduzećima koja su udružena oko Unije poslodavaca biti predmet kolektivnog ugovora. Prema podacima koje posedujemo, svega 20-30%poslodavaca u Srbiji je udruženo u Uniju, koja po ovom zakonskom rešenju na taj način stiče mogućnost pregovaranja i zaključenja kolektivnog ugovora. To znači da se ogroman broj zaposlenih, nekoliko stotina hiljada, ostavljamo po strani, zaposleni u javnom sektoru neće biti uključeni, neće biti, pored zakona, deo kolektivnog ugovora i neće se njihova prava i obaveze i njihov status regulisati i kroz kolektivni ugovor. Mi mislimo da je ovo rešenje loše, nije u korist većine zaposlenih. Mi smo predložili amandman na ovaj član zakona, ali smatramo da bi daleko bolje bilo rešenje da kolektivni ugovori važe za sve zaposlene, pa da onda ministar, na osnovu mišljenja socijalno-ekonomskog saveta Vlade Republike Srbije, ima pravo da određene grane, određene podgrupe unutar onoga što se zove privreda Srbije oslobodi plaćanja određenih obaveza, odnosno onoga što predstavlja sastavni deo kolektivnih ugovora, jer logično mogućnosti nisu iste, niti položaj svih zaposlenih nije isti. Mislimo da je to jedan veliki nedostatak ovog zakona i mislimo da bi bio interes zaposlenih da kolektivni ugovori važe za sve, a da onda ministar na osnovu mišljenja ekonomsko-socijalnog saveta može preduzeti neke druge mere. Mislim da bi to rešenje bilo bolje i za zaposlene bi bilo celishodnije, ali to je nešto o čemu još uvek ne samo da se može diskutovati, nego se i može usvojiti određeni amandman. Mislim da je loše za nas, članove SPS-a i poslaničku grupu, rešenje iz člana 158. zakona, koji govori o otkazu ugovora o radu od strane poslodavca, jer je predviđena obaveza o isplati otpremnine. Predlagač je, po našem mišljenju, predložio ovde vrlo nekorektna rešenja, jer po tim rešenjima je moguće da neko ko ima 11 godina radnog staža ima manju otpremninu od nekoga ko ima 10 godina radnog staža kod istog poslodavca, što smatramo sasvim nelogičnim, imajući u vidu da je jedini kriterijum određivanja visine otpremnine radni staž. Imamo jednu paradoksalnu situaciju, ukoliko neko radi, promeni poslodavca, da će biti u situaciji da dobije manju otpremninu u odnosu na onog koji radi isto vreme, odnosno kraće vreme kod istog poslodavca. Mi smo predložili bolja rešenja amandmanom, koji za sada Vlada nije prihvatila.
Gospodine Obradoviću, imate još tri minuta, a imate i prijavljenog gospodina Baralića. Dobro, samo da pomognem.
Hvala, predsedavajući. Nastaviću ovo izlaganje oko zakona. Mislimo da je loše rešenje ovog zakona i što Vlada nije učesnik pri zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora, već samo reprezentativni sindikat i udruženje poslodavaca. Ja ću ostaviti po strani pitanje ko je reprezentativni sindikat i ko su sve udruženja poslodavaca, jer to bi zahtevalo dugu priču, s obzirom da vidimo da se oni proteklih dana utrkuju u javnosti da dokažu svoju reprezentativnost, i jedni i drugi, mada mislim bar oko sindikata da je nesporna stvar, oko Samostalnog sindikata, ali to je neka druga priča. Vidi se da ovo rešenje podrazumeva i predviđa ulogu Vlade na jedan posredan način kroz reagovanje ministra, ali mislim da to rešenje nije dobro u meri u kojoj bi imalo težinu, i da kažem društvenu, da Vlada bude učesnik kod zaključenja opšteg kolektivnog ugovora, jer ministri se menjaju. Imali smo neka iskustva iz prethodnog perioda da su ministri, koji su govorili u ime radnika ili predstavljali radnike, bar formalno bili ljudi ili oni koji su doneli najgora rešenja za zaposlene. Mislimo da je loša strana ovog zakona takođe što nije na bolji način regulisao pitanje otkaza, jer otkaz od strane poslodavca je praktično moguć, praktično su zadržana stara rešenja. Tačno je da je predlagač predvideo upozorenje i otkazni rok od strane poslodavca, i mišljenje od strane sindikata, ali sve to po mišljenju poslaničke grupe SPS nije dovoljna zaštita za zaposlenog. SPS je predložila amandman i na ovaj član zakona, koji predviđa postojanje komisije tj. organa koji će utvrditi da li su nastupili razlozi za davanje otkaza od strane poslodavca zbog rezultata rada i nesposobnosti zaposlenog, koji za sada nije prihvaćen. Smatramo takođe da nisu dobra ni rešenja vezana za oblast porodiljskog i odsustva radi nege deteta, jer ona nisu u skladu sa makar verbalnim iskazima Ministarstva da podstiče politiku obnavljanja stanovništva. Malo ljudi zna da naša država, prema strukturi stanovništva, spada među 10 najstarijih u svetu, ali to je druga tema o kojoj ćemo razgovarati drugi put. Ima puno toga što ovaj postojeći predlog zakonajoš uvek nije rešio na najbolji mogući način. Istine radi, mora se reći da on sadrži i dosta rešenja koja su daleko bolja u odnosu na sadašnji Zakon o radu, i to je nešto što je dobro i možda predstavlja jedan mali korak, naravno za zaposlene vrlo važan, jer je postojeći zakon katastrofalan, ali mislim da ima i dosta praznog hoda, nemogućnosti da se ta rešenja poboljšaju. Poslanička grupa SPS je uložila na ovaj predlog zakona oko 30 amandmana. Neki su prihvaćeni, neki još uvek nisu. Mislimo da bi bilo dobro, ne zbog zakona, nego zbog zaposlenih, jer Zakon o radu je za sve zaposlene ono što određuje praktično njihov položaj, status, primanja itd. Mislimo da bi bilo dobro da predlagač pogleda još neke amandmane SPS-a i još neka predložena rešenja, i mislimo da još ima vremena, mogućnosti, a pre svega potrebe da ti amandmani budu prihvaćeni da bi radnici, oni zaposleni, bili zadovoljni.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, a neka se pripremi narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Dame i gospodo narodni poslanici, bezbroj puta mi poslanici SRS-a smo insistirali na donošenju ovog zakona o radu, kao i zakona o privatizaciji. Jednom prilikom za ovom govornicom sam u decembru govorio da je neophodno da dođe do izmene Zakona o radu. Poslanik iz DS-a, gospodin Stanimirović, rekao je sledeće - izmenom Zakona o radu bismo oterali strane partnere koji su rešili da ulažu u našu privredu i na taj način mi bismo ugrozili dalji razvoj naše privrede, što znači po teoriji DS-a mi treba naše fabrike, koje su naši očevi i dedovi gradili dobrovoljnim radom, sada da poklonimo stranim investitorima, kako bi oni ovde razvijali svoju privredu, svoju ekonomiju i još da im usput damo i obespravljenu i jeftinu radnu snagu,kako bi oni bili praktično gazde, a mi njihove doživotne sluge. Hoću da kažem da će i sindikati u narednom periodu izuzetno važnu ulogu igrati, a kakvi su nam sadašnji reprezentativni sindikati, vidi se da do sada nisu pomogli da se reše nikakvi slučajevi. Pre svega, gospodin Smiljanić, Čanak i ostali, i hteo bih da iskoristim ovu priliku da apelujem na radničke sindikate širom Srbije da pokrenu inicijativu da takve smene, jer obično takvi ljudi koji traju malo duže vremena, oni se sa poslodavcima dosta zbliže i više ne razmišljaju o radnicima i radničkoj klasi. Što se tiče ovog predloga zakona o radu i te kako je bolji nego prethodni, jer prethodni je bio katastrofalan, više nas je podsećao na feudalizam nego na kapitalizam. Ne bih hteo da komentarišem zakon koji je 2001. godine donesen, a taj isti DOS, koga su radnici Kolubare doveli na vlast, oni su njima vratili na taj način što su obespravili radnike i poslodavcima dali maksimalna ovlašćenja tj. direktorima preduzeća. Kada je reč o radnicima koji su zaposleni kod naših privatnih preduzetnika, ovih novokomponovanih kapitalista, mora se reći da su veoma obespravljeni i da veliki broj nije prijavljen na birou za socijalno i penziono, a takođe imaju mizerne plate, što najbolje pokazuje činjenica ako krenemo po našim trgovinama i ugostiteljskim objektima gde su ljudi maksimalno šikanirani. Kada je reč o obavezama i pravima direktora, mora se priznati da su direktori često u dogovoru sa sindikatima, tako da tu radnici nisu zaštićeni i da bi trebalo u narednom periodu da radnici biraju časne i poštene ljude koji će zastupati njihove interese i gde direktori neće da se mešaju u sva moguća poslovanja u preduzećima. Kada je reč o diskriminaciji prilikom zapošljavanja, hteo bih da vam kažem, gospodo iz ministarstva, da to pribeležite. Ima zanimljiva stvar, jer moj otac je radio u Austriji i poznat mi je njihov način zapošljavanja, mada ovaj zakon to ne reguliše, ali u nekom budućem zakonu o zapošljavanju trebalo bi da se razmišlja, jer radnik koji je zainteresovan za posao, on preda svoja dokumenta, adresu, telefon i time se kod nas sva priča završava. Međutim, u Austriji, gospodo, oni vrše kontakt sa biroom za zapošljavanje i zovu telefonom i poštom dostavljaju, i radnici koji dobijaju ponudu imaju kontakt, a bilo za zapošljavanje, imaju kontakt sa gradom i opštinom, i pozivaju zainteresovane. Kod nas je stara praksa dugogodišnja, zna se, zapošljava se partijski, rodbinski i da ne nabrajam još kakve načine kod nas zapošljavanja imamo. Kada je reč o učešću zaposlenog, član 14, u dobiti u ostvarenoj poslovnoj godini, kod privatnog sektora moramo da kažemo da je to samo teorija, to stoji na papiru ito u praksi nikada neće zaživeti, i toga smo svesni. Međutim, navešću primer iz elektroprivrede, gde godinama imamo praksu, i kada se ostvari poslovni višak i prebaci se plan godišnji, direktori i njemu bliski saradnici dobiju po dve-tri plate viška, a radnici nikada nisu imali priliku da dođu do tog dinara. Član 53, a kada je reč o prekovremenom radu, ovde stoji da radnik može svega četiri sata prekovremeno da radi, a to je sasvim normalno, jer ko je izložen fizičkim aktivnostima normalno je da ne može više od 12 časova raditi. Međutim, ima postrojenja, a posebno u elektroprivredi, a gde sam zaposlen, gde je i više dežurstava nego samog aktivnog rada. Prema tome, ovaj član mora da pretrpi izvesnu izmenu. Jedna od naših bolnih stvari je višak zaposlenih, koji se već od 2000. godine pa naovamo intenzivno priča, a glavni cilj te priče o višku radnika je da se dogodi kod radnika strah i da ne mogu da se organizuju, i nikako ne mogu da deluju na vlast i na promenu vlasti, pa su oni od 2000. do današnjeg dana u jednom strahu, svakodnevno strahuju idući na posao i razmišljajući da li će tog dana biti proglašeni tehnološkim viškom ili na neki drugi način, koja sve ovlašćenja ima poslodavac ili direktor u državnom preduzeću, da budu otpušteni. Kada je reč o restrukturiranju ovih naših velikih preduzeća, kao što je EPS, NIS, železnica, tu će sindikati i te kako važnu ulogu igrati, a ovaj zakon će, naravno ako prihvatite i naše mnogobrojne amandmane, ima ih preko 40, biti jako pristojan i na taj način sindikati, primenjujući ovaj zakon koji će biti donesen, i te kako će moći da zaštite prava radnika. Kada je reč o otpuštanju ovde, član 179. ima tačku 1) i tačku 7) koje nikako ne mogu da budu primerene principu otpuštanja. Tačka 1) kaže, nema potrebno znanje i sposobnost. Znači, ako je radnik već duže vremena na tom radnom mestu nemoguće da nema neku stručnu sposobnost. Može fizički da bude nesposoban, a što znači invalid, i onda tada još veću zaštitu treba da ima i od sindikata i od poslodavca. Tačka 7) kaže, ako odbije zaključenje aneksa ugovora. Mogu da navedem jedan primer iz "Kolubare", gde se jedan deo EPS-a u ovom restrukturiranju izdvaja, i tu, praktično, u "Kolubari"nijedan radnik "Građevinar"-a nije hteo da potpiše aneks ugovora, jer se jasno vidi da je to čista podvala i prevara radničke klase. Prema tome, ne mogu takvi radnici da budu otpušteni. Kada je reč o naknadi štete, a o kome govori član 163, treba biti iskren i reći da ima stvarno u nekim preduzećima gde stvarno radnici nepažnjom izazovu neke veće havarije, a do sada to nije bila praksa, i da ima kažnjavanja. Treba biti revnostan i reći da tu treba dosta, a što se tiče discipline na samom radnom mestu, i ovaj zakon da govori. Na kraju, pošto me ograničava vreme poslaničke grupe, da kažem da mi, srpski radikali...
Imate vi dovoljno vremena, nego vodite računa o vašim kolegama.
... ove silne donacije da smo imali kao demokrate, mi bismo sigurno uložili mnogo više u privredu i mnogo manje bi se slilo u privatne džepove, kao što su to uradili Tadićeva Demokratska stranka, koji grade butike, voze luksuzne automobile, prave vile itd. Hvala.
Kako mogu da primetim, narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović nije u sali, pa reč dajem narodnom poslaniku Sreti Periću. Sreto Perić odustaje. Idemo dalje, reč ima narodni poslanik Vladimir Homan, a neka se pripremi narodni poslanik Božidar Koprivica.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon o radu pažljivo sam pročitao i na početku bih se osvrnuo na nekoliko stvari koje su mi zapale za oko, a bile one dobre ili manje dobre. Prvo, jedna mala izmena koja je izuzetno značajna, a to je u delu kod zasnivanja radnog odnosa, gde se predviđa obaveza poslodavca da zaposlenom dostavi fotokopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje. To je značajna stvar, s obzirom na to da tada zaposleni može da bude siguran da je na socijalno osiguranje zaista i prijavljen. Sledeća stvar, koja je jedna od najbitnijih izmena u ovom zakonu, a to je osnivanje fonda solidarnosti, koji garantuje isplatu potraživanja zaposlenom koji je na dan pokretanja stečajnog postupka bio u radnom odnosu kod poslodavca i prihodi tog fonda su sredstva iz budžeta Republike Srbije, pa tako da taj fond uvek ima dovoljno prihoda da obezbedi takve radnike. U delu kod prava zaposlenih i kod promene poslodavca treba, takođe, napomenuti da je poslodavac sledbenik dužan da primenjuje opšti akt poslodavca prethodnika, godinu dana od promene poslodavca. To je jedna vrsta garancije i sigurnosti zaposlenima šta će biti kada promene svog poslodavca. Kada se govori o delu gde se priča o višku zaposlenih, to je obaveza, takođe, obaveza poslodavca, gdeje dužan da donese program rešavanja viška zaposlenih i da taj predlog programa dostavi na mišljenje reprezentativnom sindikatu i republičkoj organizaciji nadležnoj za zapošljavanje. To je još jedna vrsta zaštite i osiguranja prava zaposlenih, a kao što vidimo, to provejava kroz ceo zakon. Međutim, u posebnim odredbama, a to je u delu od člana 196. do 203, gde se govori o ugovorima i obavljanju privremenih i povremenih poslova. Kaže se da poslodavac može da zaključi te ugovore sa nezaposlenim licem, zaposlenim koji radi nepuno radno vreme, ali i korisnikom starosne penzije. Nisam siguran da u uporednom zakonodavstvu Evropske unije, a sa kojim se ovaj zakon usklađuje, postoji takva mogućnost da korisnik starosne penzije može da zaključi ugovor o obavljanju privremenih i povremenih poslova. Tu postoji mogućnost velikih zloupotreba, kao i kod studentskih zadruga, koje nisu pretrpele nikakve promene, a znamo da je tu bilo dosta zloupotreba, gde su se zapošljavali preko studentskih zadruga, i lica nisu prijavljivana, a u stvari su radila neka druga lica. Tu je trebalo da dođe do nekih izmena, po mom mišljenju. Što se tiče zaposlenih i poslodavaca, to su ova udruženja poslodavaca i sindikati, samo bih kratko rekao da ovi procenti, 15% zaposlenih da bi bio reprezentativni sindikat ili reprezentativno udruženje poslodavaca, i ovih 10%, smatram da bi trebalo da taj procenat bude veći, jer ovo je neko usitnjavanje kada vi imate te male procente. Verovatno će tendencija biti da postoji dosta reprezentativnih sindikata i udruženje poslodavaca, što će se možda pokazati kao loše. To bi bilo ukratko o nekim konkretnim rešenjima u ovom zakonu. Kao što se može videti, Zakon o radu je pretrpeo najveće izmene u oblasti zaštite prava zaposlenih. Ovo se može razumeti i objasniti činjenicom da se naša zemlja nalazi u tranziciji, a to znači da bi trebalo posvetiti pažnju zaštiti prava zaposlenih. Ipak, kao što je ministar juče rekao, neka granica se ne sme preći i ne sme se ići previše na jednu stranu, jer zemlji su potrebne investicije, potreban je ulazak stranog kapitala koji će pokrenuti privredu. Kapital ide tamo gde se najlakše i najbrže može oploditi, a ne tamo gde može da služi kao socijala našim preduzećima, sa viškom zaposlenih i drugim velikim problemima koja naša preduzeća imaju. Koliko je ovaj zakon izbalansiran, koliko će i na koji način uticati na razvoj privrede i investicije, pokazaće vreme, a bojim se da je to ono čega baš i nemamo. Stoga, samo možemo da se nadamo da je ovaj zakon upravo ono što nam je trebalo i što će se pozitivno odraziti na naše prilike. Najviše zadovoljstva donošenjem ovog zakona treba da imaju zaposleni, jer su njihova prava zaokruženi na jedan sveobuhvatan i potpun način, možda malo i prenormirana. Treba reći i to da svi oni koji su danas nezadovoljni treba da daju šansu ovom zakonu. Smatram da sada nemaju razloga za razne vrste pritisaka i protesta i da iste najavljuju mesecima unapred. Niko ne može da me ubedi da sindikalni rukovodilac, koga vozaju po Srbiji u blindiranom mercedesu, ima na prvom mestu svojih prioriteta interese zaposlenih. Ili, ono što čitamo juče u novinama, da čak i gospodin Karić preti protestima radnika. Ima li većeg apsurda? Na kraju, hteo bih da kažem da je za interese zaposlenih ovim zakonom pokazala ozbiljno interesovanje upravo Vlada Srbije. Stoga će ovaj zakon o radu, uz sve eventualne manjkavosti, G17 plus podržati i dati mu šansu. Na kraju, još samo nešto: ne ostavlja zakon ljude bez posla, niti ima zakon daje posao. Ko to ne zna, bolje da se ne bavi politikom.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a za diskusiju neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Petković, a posle dužeg vremena nam se pridružio i narodni poslanik Svilanović.
Poštovani narodni poslanici, zakonom o radu uređuju se prava, obaveze i odgovornosti iz radnog odnosa, tj. uređuju se odnosi po osnovu rada. Prava, obaveze i odgovornosti iz radnog odnosa uređuju se i kolektivnim ugovorom, pravilnikom o radu i ugovorom o radu. S obzirom da ova prava nisu regulisana na adekvatan način, SRS je podnela brojne amandmane na Predlog zakona o radu, sa namerom da se na bolji način uredi ova izuzetno važna materija radnih odnosa. Mi se zalažemo za zaštitu zaposlene žene, pa smo predložili da zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života deteta za treće dete. Time se štiti materinstvo, povećava natalitet tj. ljudi se stimulišu na povećanje nataliteta, jer ako se ne stimuliše natalitet, preti nam bela kuga i nestanak kao naroda. Predlogom zakona o radu nedovoljno se štite zaposleni, a pre svega invalidi rada, kao i zaposleni učesnici oružanih akcija posle devedesete godine, naši heroji, pa SRS smatra da zaposlene invalide rada i borce treba maksimalno zaštititi. Srpski radikali predlažu da tim licima ne može prestati radni odnos zbog tehnološkog viška, sve dok ne ostvare pravo na penziju. SRS se zalaže da se zaposlenom omogući i nadoknada troškova za ishranu u toku rada, troškovi regresa, naknada za minuli rad, pošto je to Predlogom ovog zakona izostavljeno. SRS se zalaže za povećanje otpremnina zbog odlaska zaposlenog u penziju, i to sa tri, kako se u ovom predlogu zakona predlaže, na pet minimalnih zarada, jer to su zaposleni zaslužili svojim dugogodišnjim radom. Mislimo da im pripada odgovarajuća i adekvatna otpremnina. Kao poseban vid zaštite invalida, kao i u cilju prevencije nastanka invalidnosti, potrebno je predvideti zakonom o radu pravo obezbeđenja sredstava potrebnih za prevenciju invalidnosti, kako bi se smanjili uzroci nastanka invalidnosti rada. SRS smatra da treba povećati iznos novčane naknade zbog privremene sprečenosti iliti bolovanja, pa je kroz amandmane predložila povećanje na 80% prosečne zarade u prethodna tri meseca. SRS se zalaže i predlaže uvećanje zarade zaposlenom za vreme praznika, za vreme rada noću i prekovremenog rada, i to za 150%, za razliku od Predloga zakona kojim se predviđaju daleko manji procenti. Predlogom zakona o radu nije preciziran minimum niti maksimum trajanja godišnjeg odmora. Dakle, izvršena je tzv. deregulacija odnosa, što je nedopustivo. Mi smatramo da se to mora utvrditi zakonom, pa je SRS predložila minimum i maksimum trajanja godišnjeg odmora, kroz svoje amandmane. SRS se zalaže za posebnu zaštitu ljudi kod rada noću, pa zato predlažemo da poslodavac, prilikom uvođenja noćnog rada, obavezno zatraži mišljenje nadležnog ministarstva. Mišljenja smo da se zaposlenim mlađim od 18 godina, trudnici i roditelju deteta predškolskog uzrasta ne može vršiti preraspodela radnog vremena, a sve radi zaštite ove posebne kategorije zaposlenih. SRS se zalaže za povećanje naknade zaposlenom zbog tehnološkog viška, tako što smatramo da naknada ne može biti niža od jedne trećine zarade zaposlenog za svaku navršenu godinu rada u radnom odnosu. Na kraju, nadam se da ćete usvojiti amandmane SRS i tako popraviti ovako loš zakon, jer su predlozi SRS najbolji i predstavljaju glasove naroda i glasove razuma.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković, a neka se pripremi narodni poslanik Radiša Ilić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, važeći Zakon o radu stupio je na snagu u decembru 2001. godine i u protekle tri godine svakako da je jedan od zakona koji je mnogo osporavan i na koji je iznet veliki broj primedaba. Potreba da se uvedu neki novi instituti i da se neki instituti preciznije i detaljnije urede svakako da se ostvarila donošenjem novog Predloga zakona o radu. Ovim predlogom zakona izvršeno je usklađivanje sa zakonodavstvom Evropske unije i ostvarena je aktivna saradnja sa Međunarodnom organizacijom rada na njegovom donošenju. Prava i obaveze u ovom predlogu zakona uređuju se kolektivnim ugovorom, ugovorom o radu i pravilnikom, kada je to zakonom predviđeno. Taksativno su navedeni slučajevi kada se to radi. Predlog zakona definiše pojmove zaposlenih, poslodavca, udruženja poslodavca i sindikata, sasvim precizno. Ovaj zakon predviđa veliki broj novina i DSS će svakako, zbog tih novina, podržati ovaj predlog zakona. Jedna od njih je i uvođenje zabrane neposredne i posredne diskriminacije. Zakon predviđa zabranu uslovljavanja zasnivanja radnog odnosa prethodnim davanjem izjave o otkazu ugovora o radu. Takođe, jedna novina je predviđena i kod probnog rada, koji se produžava sa tri na šest meseci. Problem neprijavljenih radnika Predlog zakona predviđa da reši na taj način što je predvideo obavezu da se radniku dostavi prijava na socijalno osiguranje, u roku od 15 dana od zasnivanja radnog odnosa. Na taj način se izbegavaju određeni problemi koji su se pokazivali u praksi u prethodne tri godine, da ljudi koji budu proglašeni kao tehnološki višak, kada dođu u Nacionalnu službu za zapošljavanje da ostvare svoje pravo na novčanu naknadu, dođu sa radnom knjižicom koja je redovno zaključena, gde je upisan datum prestanka radnog odnosa, overena pečatom poslodavca, a kada se izvadi listing u Penzijskom fondu, vidimo da on uopšte nije bio prijavljen na penzijsko-invalidsko osiguranje ili u mnogo kraćem periodu od onog koji je proveo na svom radnom mestu. Značajna novina je predviđena i kod pripravnika, u smislu da pripravnik kome se prekine pripravnički staž pre isteka jedne godine, kad nastavi posao da obavlja kod drugog poslodavca, nastavlja se i tok pripravničkog staža. Takođe, novina je predviđena i kod direktora koji može zasnovati radni odnos tako što zaključuje ugovor o radu bilo na određeno ili na neodređeno vreme. Zakon, svakako, uvodi jednu značajnu novinu, to je pravo i obaveza zaposlenog da se stalno usavršava i da svoja znanja obogaćuje, da se na taj način prilagođava novim radnim procesima i obavezama koje ga očekuju. Izmena se odnosi i na trajanje godišnjeg odmora. Sada je minimalno trajanje godišnjeg odmora 20 dana. Takođe se koristi u dva dela, s tim što je predviđeno da se prvi deo godišnjeg odmora koristi u trajanju od tri radne nedelje. U oblasti zaštite zaposlenih, pored zaštite zaposlenih mlađih od 18 godina i trudnica, predviđena je nova odredba koja se odnosi na zaštitu ličnih podataka zaposlenog. Takođe je predviđeno i osnivanje fonda solidarnosti. Čuli smo u nekim diskusijama da to možda nije ni potrebno. Svakako treba naglasiti da je u budžetu Republike Srbije odvojeno 300 miliona dinara za funkcionisanje ovog Fonda solidarnosti. Na taj način se garantuju isplate obaveza prema radnicima koji su na dan pokretanja stečaja bili zaposleni. Ono što treba istaći jeste da zakon predviđa obavezu poslodavca da donese program rešavanja viška zaposlenih, precizne kriterijume za utvrđivanje tog viška, sredstva za rešavanje njihovog socijalno-ekonomskog položaja, kao i rok u kome će ugovor o radu biti otkazan. Predlog ovog programa dostavlja se na mišljenje sindikatima i Nacionalnoj službi zapošljavanja. Koristim ovu priliku da zamolim predstavnike ministarstva da pomognu ljudima u Nacionalnoj službi zapošljavanja. Zaista se dešava da veliki sistemi kada proglase tehnološki višak, to je zaista veliki broj ljudi, da u kratkom periodu moraju da obave svoje poslove, da bi pre svega skratili rok u kome će ti ljudi ostvariti pravo na novčanu naknadu, a zaista je fizički nemoguće da sprovedu sve te aktivnosti u vrlo kratkom periodu. Kada su u pitanju privremeni i povremeni poslovi, takođe je predviđena jedna novina. Vrši se njihovo skraćenje na 120 radnih dana, a prethodnim zakonom bilo je predviđeno 180 dana. Ono što je značajna novina jeste da poslodavac može uplaćivati zaposlenom premiju za dobrovoljno, dodatno penzijsko osiguranje, kolektivno osiguranje od posledica nezgoda i za slučaj težih bolesti i hirurških intervencija. Mislim da je amandman koji je prihvaćen od strane Ministarstva i Vlade veoma bitan i da će radnici ostvariti značajna prava ovim amandmanom. Na kraju bih istakao veliki trud narodnih poslanika, obzirom na veliki broj amandmana koji su podneti, i takođe bih pohvalio ministra i Vladu, koja je prihvatila značajan broj amandmana kojima se popravlja predloženi zakonski tekst, a mislim da neke diskusije koje smo mogli da čujemo sa ove govornice, koje predlažu povratak samoupravljanja u Srbiji, zaista ne stoje. Mislim da je osnovni problem da oni koji bi trebalo da odgovaraju za trenutno stanje u Srbiji najviše prigovaraju na ovaj zakon. Pozivam vas da kao poslanici DSS-a podržimo Predlog zakona o radu, kao jedan od najznačajnijih zakonskih predloga u sazivu ove Skupštine, i omogućimo mnogo bolje funkcionisanje i privrede i rešavanje pitanja zaposlenih u Srbiji. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Petkoviću. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Krstin. Radiša Ilić nije tu, neka se pripremi Marko Krstin, a potom Zoran Antić. Ni Zoran Antić nije tu. Ako Zoran Antić ne bude tu, onda Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, nalazimo se u postupku usvajanja novog zakona o radu, koji u velikoj meri predstavlja novo i bolje u odnosu na zaštitu prava radnika, što je uostalom bilo i zalaganje G17 plus i to se upravo sada ostvaruje donošenjem ovog zakona. Prvo što mogu da kažem, što je dobra karakteristika ili crta ovog zakona, jeste da se uspostavlja jedna ravnoteža, odnosno uravnotežuje odnos između rada i kapitala, odnosno između zaposlenih i poslodavaca, koja je bila bitno narušena zakonom koji je sada na pravnoj snazi, a bila je bitno narušena u korist poslodavaca. Sada se ta ravnoteža uspostavlja, tako da možemo reći da imamo jedan više uravnotežen odnos između rada i kapitala. S druge strane, što je veoma pozitivna karakteristika ovog zakonskog teksta kojeg imamo pred sobom, predviđena je bolja zaštita prava radnika, a posebno u momentima koji se mogu oceniti kao krizni momenti za svakog zaposlenog, a to je - kad mu je preduzeće u stečaju, kada dođe do promene poslodavca, odnosno prodaje ili kupovine preduzeća, kada se pojavi tehnološki višak i kada radnik ili zaposleni bude na odgovarajući način tretiran od poslodavca, kažnjen, raspoređen na neodgovarajuće radno mesto itd, znači, kada se radi o zaštiti njegovih prava povređenih u postupku radnih odnosa. Prvo, kada se radi o stečaju, to je novina kojuzakon uvodi u pravni sistem i što treba posebno istaći, a to je da država formira poseban državni fond iz koga će radnici moći da ostvaruju svoja potraživanja, koja gube kada im preduzeće ode u stečaj. Tom fondu se radnici obraćaju neposredno i fond sealimentira iz budžeta, time se na poseban način štite prava radnika. Isto tako, zaštita prava radnika je ostvarena i kod promena poslodavca. Znači, onaj status koji je radnik imao kod ranijeg poslodavca zadržava i kod novog poslodavca najmanje godinu dana. Novi poslodavac ne može da vrši promene u pravnim aktima kojima su regulisana prava radnika za tu godinu. Svaka promena ide uz obaveštavanje zaposlenog i konsultaciju sindikata. Posebno su interesantne promene koje ovaj zakon unosi u postupanju sa tehnološkim viškom, što takođe pogađa radnike, o čemu smo ovde čuli raspravu kolega poslanika. Program tehnološkog viška je obavezujući, u odnosu na sada važeće rešenje, u 90 i više posto slučajeva on je obavezan, ima obavezne elemente. To su kriterijumi, mere za zapošljavanje, sredstva za rešavanje socijalno-ekonomskog položaja zaposlenih i dr. Program se mora doneti i dostaviti Republičkom fondu za zapošljavanje i reprezentativnom sindikatu. Republički fond ima pravo da stavi primedbe, a sindikat ima pravo da da svoje mišljenje. Posebno je značajno da je poslodavac dužan da uzme u obzir predloge Fonda za zapošljavanje i sindikata. Posebno što bih hteo da napomenem, da je mnogo bolje uređen postupak zaštite pojedinačnih prava radnika. Uvodi se institucija arbitra. Hteo bih da napomenem da smo doneli Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova, skraćuje se vreme za koje arbitar treba da donese odluku na 10 dana, a za vreme trajanja rešavanja spora radniku miruje radni odnos, ne prestaje mu radni odnos. Takođe je veoma značajno da je do sada rok za obraćanje sudu nezadovoljnog zaposlenog bio 15 dana. Rok se opravdano produžava na 90 dana, što olakšava mogućnost radniku da zaštiti svoja prava. Hoću da napomenem da je ostao rok od 6 meseci za sud da reši po tužbi radnika. Međutim, hoću i to da kažem, da ne znam slučaj da je u primeni sada važećeg zakona sud postupio u roku od šest meseci, te da je doneo odluku u roku od šest meseci od podnošenja tužbe do pravosnažnosti. Ti postupci traju veoma dugo i gotovo sam sasvim siguran da ni ovaj rok neće proći bolje u primeni, pa bih predložio zakonodavcu, odnosno obrađivaču ili predlagaču zakona, da ovaj problem reši na drugi način. Problem se najlakše rešava tako da, ukoliko sud ne reši u roku koji je propisao zakon, država preuzme obavezu da nadoknadi štetu za radnika koju je on pretrpeo, jer je sud rešio preko zakonskog roka. Ovde se dosta pozivamo na evropsko pravo, na pravo Evropske unije, pozivamo se na direktive, na preporuke. Pomenuću jedan akt Evropske unije prema kome, a na koga se mi ovde ne pozivamo, ukoliko država ne može da putem svojih organa razreši sporna pitanja za tri godine, duguje naknadu štete onome ko je pokrenuo postupak. Jako bih voleo da predlagači ugrade jednu ovakvu odredbu u zakon, pa ukoliko se ne ispoštuje rok od šest meseci da se reši o pravu zaposlenog, da država preuzme obavezu da naknadi štetu i samim tim da to izazove i smenu onog sudije koji je sudio preko zakonskog roka. Ovako ćemo, nažalost, imati jedan rok od šest meseci koji ponovo neće biti primenjiv. Još bih dodao sledeće: zakon ima određene pravno-tehničke nedostatke, samo bih to napomenuo i mislim da bismo ovo mogli staviti u zaslugu našem Sekretarijatu za zakonodavstvo. U tekstu zakona se u članovima 32, 63, 177. i 185. pominju reči pismena saglasnost, pismena forma, pismenim putem, pismeni oblik, a u srpskom jeziku postoji reč pisana forma, pisani oblik, a "pismeno" odgovara "nepismenom". Prema tome, treba napisati - u pisanoj formi, u pisanom obliku. To je terminologija srpskog jezika i to bi moglo da se ispravi, i mislim da bi predlagači zakona trebalo da izbegavaju ovakve netačne oznake. Nadalje, hoću još jednom da ponovim, već sam o tome govorio kod zakona koji je bio pre ovog na dnevnom redu, kada se pozivamo na direktive, pošto one nisu deo našeg unutrašnjeg prava do sada, molio bih da, kada ih uzimamo kao okvir, poslanici zaista dobiju te direktive da bi znali o čemu se radi, i nije nikakva prepreka da se tekst direktive priključi tekstu zakona i onda bi znali šta u direktivi zaista piše. Smatram da je zakon ušao malo više u prenormiranje kaznenih odredaba i mislim da je 34 kaznene odredbe, sa minimumom kazne od 600.000 i maksimumom od 1.000.000 dinara, preterano i drakonski. Smatram da to, sa jedne strane, može da obeshrabri prekršitelje, odnosno poslodavce, da se ponašaju suprotno zakonu, međutim, može da dovede do težih posledica po nečiji posao ako se odredi određena norma i mislim da bi trebalo primeriti visinu kažnjavanja mogućnostima privrede u Srbiji. Mislim da je ovo preko opšteg maksimuma novčane kazne koja je propisana drugim zakonom i da ga treba uskladiti sa tim. Takođe, smatram da u pojedinim odredbama zakon ima određene nedostatke, mi smo dali amandmane i smatram da prihvatanjem amandmana možemo da otklonimo nedostatke koje zakon ima. Smatram da za zakon treba glasati. G17 podržava ovakav koncept zakona. Hvala vam.
Koliko sam razumeo, Zoran Antić nije tu, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Helijana Dragojević.
Ovu načelnu raspravu iskoristićemo da pomognemo poslanicima prilikom opredeljivanja za amandmane SRS, pošto je posle ove diskusije, gotovo svih govora koji su se čuli sa ove govornice, sasvim jasno da se ovim predlogom zakona praktično dokazuje da i od goreg ne mora da postoji još gore. Kvalitet ovog predloga zakona u odnosu na postojeći zakon verovatno se samo meri kvalitetom papira. Važno je da svi poslanici znaju da u oblasti radnih odnosa moraju da postoje tri strane. U ovom predlogu zakona mi čujemo za dve strane i ovde čujemo za neko klatno koje se klacka od poslodavca prema zaposlenima i obrnuto,a države se to navodno ne tiče. Ako država smatra da je jedina tačka povodom koje ona treba da se pita kada su u pitanju radni odnosi inspekcija rada, onda ova vlada pogrešno doživljava državu i njena ovlašćenja. Kamo sreće da nam je vraćen Predlog zakona kao onaj zakon koji je bio 1996. godine, a što se tiče ovih socijalnih partnera, nešto što je bilo mnogo ranije. Jer u suštini, ono što može da se pregovara i dogovara i što je predmet kolektivnog ugovora, to je pre svega cena rada, samo cena rada. Sve druge oblasti, sva druga pitanja, sve što može da se nazove pravima i obavezama iz radnog odnosa je materija ovih jasnih zakonskih odredbi oko kojih nema pogađanja. Bez obzira gde ko radi, on mora da bude izjednačen u pogledu prava i obaveza i zato postoji i mora da postoji zakon o radnim odnosima. Ne mogu sindikat i zaposleni da pregovaraju o nivou zaštite na radu, ne mogu da pregovaraju o tome da li će biti godišnji odmor ili neće biti godišnji odmor, da li će biti noćni rad ili neće biti noćni rad. Ne mogu da pregovaraju oko toga. To moraju da budu jasne imperativne norme koje obavezuju jednu i drugu stranu. Znači, jedina oblast oko koje može da se dogovara jeste cena rada. Država ne sme da bude nemi posmatrač, a zbog čega? U svim konvencijama MOR-a govori se o tri obavezna učesnika, kada su u pitanju prava iz radnog odnosa. Znači, Vlada mora, Vlada kao izvršna vlast koja zastupa državu, ona mora da bude uključena u te pregovore, da bude potpisnik opšteg kolektivnog ugovora, mora, ne može da izbegne. Najmanje za to postoje dva razloga. Prvi razlog, zato što je država nominalno poslodavac, i to možda najvećem broju zaposlenih u Republici Srbiji, što direktno, što indirektno. Direktno, zaposleni u državnoj administraciji, indirektno preko javnih preduzeća na svim nivoima. Drugi razlog, što se svojim potpisom na opštem kolektivnom ugovoru kojim se definiše cena rada Vlada obavezuje da vodi ekonomsku politiku države koja neće da obezvredi ono što je dogovoreno, a što se tiče socijalnog položaja najvećeg broja građana Republike Srbije. Vidite sada kakva je ova vlada, ne želi da stavi potpis, ne želi da bude pregovarač, a zašto? Pokušava da nam kaže da nije poslodavac, a jeste poslodavac, i pokušava da nas ubedi da nema uticaja na ekonomsku politiku, a ona kreira ekonomsku politiku i sprovodi je. To je to kukavičije jaje koje se zameće ovim zakonom. Ovo nije prvi put i 2001. godine su to vešto pokušavali. Ukoliko nema Vlade, onda vam je sve besmisleno, socijalni dijalog, socijalno-ekonomski savet ili ono pre nekoliko meseci što smo donosili, čudo od zakona, a to je rešavanje radnih sporova mirnim putem. Znači, ova vlada nam kaže, nas ne interesuju rad i radni odnosi i to je ta poruka koju čujemo ovim predlogom zakona. Dalje, na strani poslodavaca, takozvanih organizovanih poslodavaca, imamo Privrednu komoru Srbije, ali ona ne ispunjava uslov da bude učesnik u dijalogu, a zašto? Ona nije na načelima dobrovoljnosti, nego na načelima obaveznosti. Pravno lice koje se bavi privrednom delatnošću ne pita se da li će biti član Privredne komore ili neće, mora, mora da bi se naplatio onaj doprinos, da bi Milosavljević i ova kompanija koja je pobegla iz one prethodne vlasti mogla da bude uhlebljena. Oni valjda još neku potvrdu izdaju kao zvanični dokument, što država mora hitno da im oduzme kao nadležnost. Imamo drugog industrijalca koji pravi impulse. U svim zemljama impuls je usluga, a ovde kod nas je industrijalac. Čovek ima pare, bivši katandžija, slabo mu ide sa rušenjem katanaca, to je vaš koalicioni partner, vi što dobacujete, ako niste informisani. Kada ste mu vratili one pare od ekstraprofita, uzeli ste kamatu, zavezani ste u taj čvor. Zavezao je on mnoge u čvor, kupio akademike, kupio mnoge institucije, zato što je industrija impulsa izuzetno profitabilna, toliko profitabilna da i deca mogu da izdaju CD i da moraju svi da kupe. Pa dobro, kupio je i nju, tu se nešto popišmanio, ali dobro. Nije baš ni kod njega sve uspešna investicija. Pogreši neki put i on. Čoveku je potrebna politička moć. Vidite, prva vest juče nije bila šta se pričalo o zakonu o radnim odnosima, nego koga bi on mogao da kupi. To je uvreda za državu. Ovi što najviše dobacuju, koji ne vode svoju stranku kada izađu ovde i predstavljaju se, njihovu stranku vode nevladine organizacije, oni novinari koji im umeću tekstovi velikih misli povodom krupnih pitanja, a stranka bez ideologije. Oni ne znaju šta je pojam ideologije. Čuli smo, doduše, sinoć kaže čovek, Amerikanci kažu šta treba da uradimo, mi uradimo i gotovo, šta da radimo. To je nova realnost. Ljuljne ti šamar, kaže – moraš da prihvatiš, to je nova realnost. Vidite, to je taj sklop koji zamajava ovu Srbiju. Zamajava, i to na veliko zamajava Srbiju. Čovek iskoristio monopolski položaj, obezbedio velika sredstva, slika se sa katancima, sa salatama, deli svoju robu svuda i prosto se čudi kako to i drugi nemaju. Kao, svi su BK. Nisu svi BK. Ima i BT, ima i ono MT, Trajković. Oduvek sam mislio da je on stariji od Tita. On uvek rešava problem na Kosovu i nikako da ga reši. U svim vlastima je dobar. Nebojša Čović, padne mu alternativa, on brže prihvati ove i opet je u vlasti. To naravno niko ne komentariše. Zakon o radu je na dnevnom redu, zakon o radu koji se naslanja na Zakon o privatizaciji, koji se naslanja na nepisani zakon o gubitku radnih mesta i koji se naslanja na iluziju lepog, skoro lepog života kada budemo pridruženi. To je ta iluzija koju nosi. Ovaj zakon će doneti dobro zato što sadrži neke direktive. Ubedite nekoga u ovim firmama da će mu biti bolje posle ovog zakona. Da krenemo malo redom pa da kažemo. Znači, Privredna komora Srbije ne ispunjava uslove da bude socijalni partner. Ona ne može da potpiše, nema reprezentativnost, nema elementarni uslov, nije na principu dobrovoljnosti. Za ono drugo, što su industrijalci, isto je problematično. Tu postoji dobrovoljnost, ali postoji jako izražen interes da se cela asocijacija veže za BK, kako bi preko BK obezbeđivali poslove i sve moguće. Oni su učestvovali u privatizaciji jednog poljoprivrednog kombinata, pa pobegli daleko. Znači, ne donose med i mleko oni svuda. U sistemu BK med i mleko postoji samo zbog velike provizije i velikih para. Naravno, čovek mnogo zarađuje, ne trebaju mu više pare, obezbedio 17 generacija u budućnosti, sada mu treba politička vlast. Građaninu, državljaninu Kanade, potrebna je vlast u Srbiji. Izračunajte ko koliko košta, požurite kod BK, isplata čeka. U takvim uslovima mi donosimo ovaj zakon. Pošto je bivši sekretar Komisije za ekstraprofit formirao strategiju kako da se napravi zakon, evo da malo to objasnimo. Kaže – ako se javi problem u poslovanju preduzeća i preduzeće treba da ide u stečaj, kakva su prava zaposlenih. Recimo, da uzmemo za primer BK. Može da ide u stečaj, pare su uzete, ne interesuje čoveka ništa, uzimao pare kada je bila jedna vlast, druga vlast, treća vlast, svaka vlast može da se menja, on će pare da uzima. Zašto? Ima strateški položaj industrije impulsa. Može i nagradne igre, može i druge lažne pare, nije to problem, sve to može, sve to prolazi kod nas jer je to postalo prestižna stvar. Ako kojim slučajem BK ode u stečaj, a po ovom zakonu koji je takođe ova vlada predložila svako može da ode u stečaj. U dobrovoljni stečaj još je bolje ako se ode, onda može da se desi da glavni i odgovorni urednik, koji recimo 7.000 evra prima mesečno, dođe u fond koji ste napravili, ovaj fond solidarnosti, kao socijalno nezbrinuta osoba, i devet meseci prima naknadu. Vi ste krivi poslanici jer ste glasali, jer ćete da glasate za ovakav predlog zakona. Znači, ovaj predlog zakona štiti glavnog i odgovornog urednika BK sa 7.000 evra mesečnih primanja, jer su potpuno u ravnopravnom položaju, i onoga koji mesecima nije primio platu. Juče je naš poslanik Todorović ovde pokušao da obavesti bivšeg sekretara Komisije za ekstraprofit da ima nešto što nije logično, da je pisao zakon neko ko pojma nema sa zakonom, da je nemoguće da se iz ovog fonda isplaćuje naknada za bolovanje devet meseci unazad, jer kod poslodavca to pravo se ostvaruje samo za prvih 30 dana bolovanja. Sve što je preko 30 dana ide na fond zdravstva. To nam nije objasnio, ostalo je nejasno. Nije ušao uopšte u činjenice zašto je to tako. Možda postoji neki opravdani razlog. Možda je razlog da je iz istog fonda jedan državni fond, drugi državni fond, možda ovaj fond nije imao isplate itd, ali se postavlja pitanje šta je sa potraživanjem. Neisplaćene plate, zarade i sve drugo što radnik potražuje od svog poslodavca, bez obzira na svojinski oblik tog poslodavca. To je njegovo potraživanje koje otvaranjem stečaja postaje klasična obligacija. Mora da se namiri iz stečajne mase. Ovim zakonom nama ministar kaže – iz stečajne mase neće da se namiri nego ćemo socijalni mir za devet meseci unazad, od kada je ova vlada izabrana, da pokrijemo na teret svih poreskih obveznika, ali će zato onaj ko u stečaju izvrši privatizaciju budzašto da kupi firmu. Što nije definisano ovde kada je ta situacija i od kog dana nastupa promena poslodavca? Šta je promenjeno kod poslodavaca? Uzmite recimo ovaj "Knjaz Miloš"; mali akcionari, i oni su imali status nekog poslodavca. Prodali svoje akcije, došao novi poslodavac. Da li je to promena poslodavca? Ko može da nađe odgovore iz ovog predloga zakona? Kažem vam da će vam tu biti sporova oko primene postojećih opštih akata u tom preduzeću i nivoa prava koje zaposleni treba da imaju. O tome se ne razmišlja. Bitno je da se kukurikne, mi smo doneli zakon, mi ćemo Predlogom zakona to da rešimo, sutra će sve biti najbolje, direktive stoje iza nas. Baš briga zapad i Evropsku uniju za naš zakon, kakav će da bude. Dali su strani poslodavci neki prigovor na početku da bi malo ukazali na nešto, pa posle i oni pritisli, spustili, jer su videli da to odgovara. Kome odgovara? Zaposlenima ne odgovara. Juče je poslanik Todorović otvorio jedno načelno pitanje, pa je rekao – onaj poslodavac koji ne može da ispuni obaveze po ovom zakonu ne treba da radi. Odnosi se i na poslodavca u privatnoj svojini, državnoj svojini i ovo što je ostalo malo od društvene svojine. Preko toga se olako prešlo. To su načelna pitanja koja treba ovaj zakon da reši. Prelazi se preko toga, samo se ljuljne obrazloženje, direktiva ta i ta, a sada da uzmete nekoga ko je profesionalno pratio ovu oblast, on će da vam kaže da te direktive uopšte nisu ugrađene u ovaj predlog zakona. Konvencija 111 delimično je samo ugrađena, u potpunosti nije ugrađena. To je Konvencija koja se odnosi na zabranu diskriminacije. Dovoljno je da izađe za govornicu neko i kaže ta tri slova MOR i sve je pokriveno. Kao da su do pre nekoliko godina u Srbiji bili svi zakoni protivni svim standardima Međunarodne organizacije rada. A važili smo do 1993-1994. kao zemlja sa najboljom regulativom, i najvećom regulativom, i čak preregulisana oblast radnih odnosa. Kao, to kod nas nije postojalo, kod nas nije postojao standard, kod nas je bilo sve. Nismo prednjačili u tim standardima. Znači, kada se malo raščeprka, onda se vidi, nešto se zapalilo. Nemojte sve da palite. Dovoljno je što ste Skupštinu zapalili, nemojte da zapalite sve redom. Ostavite neku firmu, neka postoji nešto, makar da se zakunemo, da kažemo - to je bila firma, moj otac je doživeo penziju tu, pa valjda će i moje dete nekada da radi. Ovde pričate o nekoj vernosti, nagrađujete vernost, pa još se pominje nešto kao u Japanu. Jeste, tamo postoji taj feudalni tip tržišne ekonomije, gde se najviše ceni vernost radnika prema firmi, ali se i poštuje radnik. Ovde je zaposleni trošak. Trošak poslovanja koji treba da se smanji, jer su na sceni ekonomisti tipa Đelić, Pitić, koji to samo matematički posmatraju. Tri plus dva pet, kraj priče, uklapaš se - može, ne uklapaš se - ne interesuje me; a moja ljudska prava - ne znam, ne interesuje me. Ljudi dođu ovde, kažu - neko je pojeo dve trećine društvenog proizvoda. Pojeli su ga oni koji su bombardovali, oni koji su te poslali ovde. To se zaboravlja, ljudi padnu s Marsa i onda se iščuđavaju šta se dešavalo ovde. Ovaj narod je morao da preživi, morao je nekako da preživi. Ovaj predlog zakona je još jedna normativna bravura, koja verovatno ima za cilj da možda predupredi nešto, koja ima za cilj da izbegne odgovornost države, pre svega Vlade, ali ima i nešto što je opasno. Podsetio bih na članove 257, 258. i 259. Vidite, država koja ne učestvuje u kolektivnom ugovaranju, ovde je Vlada predvidela za sebe pravo da ministar može na zahtev poslodavca ili udruženja poslodavaca da odluči da se kolektivni ugovori iz člana 256, u delu koji se odnosi na zarade i naknadne zarade, ne primenjuje na pojedine poslodavce i udruženja. Čemu onda ugovaranje? Čemu kolektivni ugovor, kada ministar može da kaže - ovaj kolektivni ugovor ne važi za "Šećeranu" Kovačica, za "Futuru" iz Beograda ne važi, ne važi za ovu firmu, ne važi za onu firmu. Na čemu se zasniva taj izuzetak od pravila? Na dobroj volji ministra. Dispozicija njegova, njegova čista volja. To ne može da stoji u zakonu. Tako nešto ako stoji u zakonu, onda znači zakon nam ne treba kaubojski. To može to da znači. Onda, kaže se, da vam ne pričam oko ovih sporazuma, oko kolektivnih ugovora, kakvo je iskustvo u Francuskoj, pošto bi tu džabe trošili vreme, jer to poslanike ne interesuje, publiku ne interesuje, pošto će ovde glavno pitanje da bude u ovoj podvali koja se vrši. Nikoga ovo ne interesuje, neće on da prenosi ovo, nego će odande da uzmu izjave dokle se stiglo sa Ustavom i to će da zvrji na bazi televizijskog snimka. Onaj ko nije pratio ovaj prenos ima da misli da smo mi danas samo pričali o Ustavu, a mi pričali o zakonu o radnim odnosima. To su te podvale koje se dešavaju godinama već ovde. Kaže se - među ostalim tamo kriterijuma, sindikat se smatra reprezentativnim itd, a nigde nema ograničenja da se ne finansira iz inostranstva. Izvinite, ako se finansira iz inostranstva, to je nešto loše. Ovde stoji, kaže - ako se finansira pretežno iz članarine i drugih sopstvenih izvora, ima na puno mesta pretežno, po pravilu, podrazumeva se, neutralna odredba itd. Ako se finansira iz inostranstva, odmah, odmah u startu izražavam nezadovoljstvo i sumnju, jer na bazi nekih naših doživljaja ovde, nekog iskustva na koje moramo da se pozovemo, odatle nam ne dolaze baš neke najbolje stvari. Taj sindikat koji se finansira iz inostranstva je instrumentalizovan za političke svrhe. Koga? Onoga koji daje pare. Zašto bi neko davao nekome pare, zato što je lep ili zato što je novinar RTS-a nekada bio ili zato što ima prezime, kao neki tamo što takođe prima pare iz inostranstva? Ne, zna se, pare dolaze zbog toga i toga. Sada ćete da čujete kako je američka ambasada finansirala "Otpor". Ugovor napisali, morao je Montgomeri da se pokrije sa ugovorom da ga njegovi ne bi prozvali, mada mu ni to nije pomoglo, ne sme da ide u Ameriku. Mnogo je tu stvari koje su ubačene da bi se sakrila suština ovog predloga zakona, koji je loš. Mi ovde nemamo ni definiciju šta je pripravnik. Zašto se neko prima u status pripravnika? Nemamo definiciju. Ne znam da li da bi se radno osposobio, da bi kasnije mogao samostalno da radi. Kod probnog rada nemamo ni koji je taj organ koji ocenjuje da li je zadovoljio. Kaže se - poslodavac. Poslodavac može svašta da bude. Valjda mora i kod poslodavca neka dvostepenost, nešto da čovek ukoliko mu se ugrozi pravo ima kome da se požali, da skrene pažnju, nije u redu nešto. Rad na određeno vreme, a da nisu navedeni razlozi do tri godine, imamo ljude po pet-šest godina kod stranih firmi koji rade, koji nemaju regulisan radni staž, nisu u radnom odnosu na neodređeno vreme, nego se na taj način vrši pritisak na njih - morate da budete onakvi, ovakvi, morate ovo, morate ono. Ne reguliše se radni staž. Kaže - to je u susret, prilog da se poveća broj zaposlenih. Sa ovom odredbom nećete da povećate broj zaposlenih, nego ćete samo povećati brojljudi koji strepe za svoje radno mesto i za svoj posao. Bilo bi vrlo pogrešno ako sve ovo što vam SRS navodi tumačite kao da se neko patološki bori za prava zaposlenih, a pri tom o pravima zaposlenih mislite da su to ona ista prava iz samoupravnog društva, kada je to bilo - ne možeš ti mene tako malo da platiš, koliko mogu malo da radim. Moram da vam kažem da pravite veliku grešku. Mi se ne zalažemo za to. Ali, ako je naša ustavna obaveza da idemo ka tom građanskom društvu, pre svega u smislu poštovanja ljudskih prava, onda moramo da vas podsetimo da i zaposleni uživaju neka prava i da minimum tih prava mora da se uredi zakonom o radu, minimum ispod koga ne može da se ide, minimum oko koga ne može da se pregovara. Kako je moguće, ima jedna odredba, sada sam se setio, kaže - minimalna zarada, ukoliko je ugovorio sa poslodavcem. Daliste luft da sada samo ugovaraju minimalne zarade, samo minimalne zarade da ugovaraju, zato što je poslodavcu to trošak i on želi da smanji taj trošak. Pričate da ste zaštitili neko pravo. Koje pravo ste zaštitili? Verovatno će neko iz koalicije koja je na vlasti da skoči, ali to je zbog društvenih preduzeća, briga za ta društvena preduzeća. Nije tačno. Sa ovoliko para koliko je došlo iz inostranstva, a neki put se hvalite da je mnogo došlo, a doduše kažete da baš i nije mnogo došlo, mogli ste koliko-toliko da pomognete ta preduzeća, a da ne dovedete u pitanje sam proces privatizacije. To nije interes, jer oni koji žele da privatizuju našu privredu, oni bi hteli da to urade sa bankarskom garancijom da će u roku od šest godina da otplate ono što su kupili, a u međuvremenu prodaju imovinu koju su dobili. Imate primer "Gorice", poslanik jedne od ovih stranaka koje su na vlasti kupio je i imao je po nekom ugovoru pravo na 10%, čini mi se, da proda u toku godine, a on je prodao 40, isplatio sve i baš ga briga, nakrivio kapu. Obrisao lepo čovek nos i zaradio pare. (Iz sale: Kako se zove?) To vi proverite, pošto ste u sukobu sa njima. Nisam ja medijator za vas, ja sam vama likvidacioni upravnik, nemojte to da zaboravite. Vi ćete da budete, polako, polako, doći ćete vi na red. Nemojte da se sekirate.
Gospodine Radosavljeviću, ipak saslušajte gospodina Krasića, nekoliko puta sam vas opomenuo.
Aca je inspirativan. O Bodrumu ćemo kasnije.
Razumem da vi pomažete gospodinu Krasiću da on nastavi ovih šest minuta, ali bih vas ipak zamolio.
Ovaj zakon kada je 2001. godine donet, Borislav Novaković je iz Soluna glasao, znate i sami, to je opštepoznato. To je novi demokratski standard, vi niste obavešteni, vi ste tada bili na sednici. To je novi demokratski standard. Može zakon da se promeni kada hoćete. Tadić je obećao da će to da razreši, međutim, zauzet je sa Libijom. Samo u januaru mesecu neke stvari se dešavaju u Libiji. Morao je hitno da ide tamo. Ako još pričamo o toj privatizaciji, kao reči koja se smučila u Srbiji, jer ona ne vidi one pozitivne stvari, nego se ovde pokazala u negativnom svetlu, prva asocijacija jeste, što jeftinije kupiti preduzeće. Druga asocijacija - zatvoriti to preduzeće. Treća asocijacija - isterati ljude s posla. Možda to nije tako, ali je praksa takva. Možete vi meni da osporavate koliko god hoćete to verbalno. Izađite i dođite do neke firme i pitajte, idite do "Gorice" i pitajte, idite, puno firmi, a javiće se i one same. Neka se jave vlasti sve one firme i radnici onih firmi koje su u privatizaciji izgubili posao i videćete sa koliko ćete biti faksova zatrpani. Mi smo to doživeli novembra 2003. godine, kada je bilo govora o onoj velikoj vladi itd, pa su faksovi poludeli od poruka građana, sa imenom i prezimenom, ko u kojoj firmi je kada izgubio posao zbog privatizacije, ovog najboljeg oblika privatizacije, demokratskog oblika privatizacije. To su neke stvari koje se dešavaju. Ovaj zakon ne pomaže, ne pomaže u onom delu koji se tiče zaštite prava zaposlenih. Samo da budem precizniji, u delu zaštite prava građana Republike Srbije koji su u radnom odnosu, a možda to tako bolje zvuči. Ne štiti. Velike pare su ušle i ništa nije restrukturirano. A onda kada pročitate poslednju stranu Predloga zakona, kaže se, analiza efekata zakona i onda pod 1) zarada, pod 2) uvećana zarada i naknada zarade, pod 3) minimalna zarada i pod 4) naknada troškova i prava na druga primanja. To su babe i žabe. Efekat ovog zakona će biti to. Vi meni objasnite jednu stvar, Narodna banka Srbije priprema se da poveća plate. Verovatno će guverner imati preko 300.000 dinara i 13 direktora u Beogradu ovih sektora takođe će dobiti mnogo veće plate. Sada vi meni, veliki stručnjaci, a nemam tu sreću da oni budu ovde, objasnite vi meni gde će biti Narodna banka i zaposleni u Narodnoj banci u ovom kolektivnom ugovaranju. Da li će biti u sklopu onih radnika koji se vode kao državni službenici ili će biti u obliku bankarstva? Imam odgovor i za jednu i za drugu varijantu. Ako su u grupaciji gde je bankarstvo, onda nije nešto u redu sa tom grupacijom. Ako su u grupaciji državnih službenika, onda ste probili sve moguće limite, srazmeru, procente i odnose između najniže i najviše plate. O tome se radi. Bez obzira ne neke lične odluke, ne mogu da se otrgnem utisku da ovo što se ovaj general predao najviše pogoduje G17, jer ne izađoše iz Vlade, ostadoše da i dalje troše te velike pare, pošto su sve finansije u njihovim rukama, i carina, i porez, i banke i Narodna banka. Ne znam da li još negde ima para, a da vi niste. U privredi vas nema. Privreda vas ne interesuje. Znači, i sledeći general kada se preda, dobrovoljno ode, odmah neka stavi znak jednako – omogućio sam Labusu, Dinkiću, Jelašiću da i dalje budu na ovim pozicijama. Jer da general nije otišao, oni bi pobegli iz Vlade odmah. Naravno da ne bi, pare su tamo, tamo ste vi.
Zahvaljujem se gospodine Krasiću, taman sam imao nameru da vas pitam koliko još planirate da govorite da bismo znali kada da pravimo pauzu. Gospodin Krasić je o ovoj tački do sada govorio 52 minuta, a to je verovatno za ovo zasedanje, ima pravo. U 15,00 časova nastavljamo rad. Prva prijavljena za reč je narodni poslanik Helijana Dragojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevno zasedanje. Po službenoj evidenciji prisutno je 115 narodnih poslanika. Molim vas, da bismo proverili kvorum, da poslanici ubace svoje poslaničke kartice u elektronske jedinice sistema za glasanje. Konstatujem da je u sali prisutno dovoljno poslanika da bismo nastavili rad. Prva ima reč narodni poslanik Helijana Dragojević, a neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Živković.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je predlog novog zakona iz oblasti radnog zakonodavstva. Zakon o radu koji je sada u primeni donet je pre otprilike tri godine, imao je puno novina u teoriji, ali malo toga je zaživelo i primenjivano u praksi, što ukazuje na potrebu da se pojedini radno-pravni instituti bolje urede, kao i da se urede novi pravni instituti u skladu sa zakonodavstvom EU. Pre svega se misli na zabranu diskriminacije, zaštitu zaposlenih kod promene poslodavaca, utvrđivanje viška zaposlenih, obezbeđivanje potraživanja zaposlenih u slučaju stečaja i slično. Novim zakonom o radu obezbediće se i primena odgovarajućih direktiva EU i konvencija Međunarodne organizacije rada koje je ratifikovala naša država. Kao što znamo, zakon o radu uređuje prava, obaveze i odgovornosti iz radnog odnosa, odnosno po osnovu rada, koje pored zakona uređuje i kolektivni ugovor i ugovor o radu, kada je to ovim zakonom određeno. Pravilnik o radu se donosi samo izuzetno u slučajevima predviđenim zakonom i on prestaje da važi stupanjem na snagu kolektivnog ugovora. Na ovaj način se kolektivnom ugovoru daje prioritet i veća pravna snaga. Koje najznačajnije novine iz oblasti radnog zakonodavstva uvodi Predlog zakona? Pre svega, to je zabrana neposredne i posredne diskriminacije u oblasti radnih odnosa. Kod zasnivanja radnog odnosa sa licem mlađim od 18 godina potrebna je pisana saglasnost roditelja, odnosno usvojioca ili staratelja,zabrana uslovljavanja zasnivanja radnog odnosa prethodnim davanjem izjave o otkazu ugovora o radu od strane kandidata. Gornja granica dužine trajanja probnog rada povećana je sa tri na šest meseci. Poslodavac će prema Predlogu imati obavezu da zaposlenom dostavi fotokopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje. Važeći zakon nije regulisao zasnivanje radnog odnosa direktora. Ovim predlogom propisana je mogućnost da direktor zasnuje radni odnos zaključivanjem ugovora o radu na određeno ili neodređeno vreme, kao i način zaključivanja ugovora, u slučaju kada direktor ne zasniva radni odnos. Novina je kod preraspodele radnog vremena, do sada je to bila jedna godina, sada u Predlogu stoji da se preraspodela radnog odnosa vrši za period do šest meseci. Minimum godišnjeg odmora za godinu dana rada sa 18 povećan je na 20 radnih dana, a predlaže se da se prvi deo godišnjeg odmora, ako se koristi u dva dela, koristi najmanje u trajanju tri radne nedelje. Dato je pravo korišćenja godišnjeg odmora u celosti ili delimično do 30. juna naredne godine, ako zaposleni to svoje pravo nije u celosti ili delimično mogao da ostvari zbog porodiljskog odsustva, odsustva zbog nege deteta i posebne nege deteta. Neznatne izmene pretrpele su i odredbe o plaćenom odsustvu, tako što je izdvojeno kao poseban osnov za korišćenje plaćenog odsustva za slučaj smrti i dobrovoljnog davanja krvi. Predlagač zakona je posebnu pažnju posvetio zaštiti zaposlenih mlađih od 18 godina, trudnica zaposlenih za vreme porodiljskog i odsustva radi nege deteta. Preciznije su utvrđene obaveze, elementi za određivanje zarada, kao i da u zarade više ne ulaze troškovi prevoza, naknade za vreme provedeno na službenom putu u zemlji i inostranstvu. Odluku o visini minimalne zarade donosi socijalno-ekonomski savet. Donošenje odluke oročeno je 10 dana od početka pregovora. Nakon toga, odluku o visini minimalne zarade donosi Vlada Republike Srbije. Isplatu otpremnine pri odlasku u penziju, naknadu pogrebnih troškova u slučaju smrti članova uže porodice i članova porodice u slučaju smrti zaposlenog predlagač je predvideo kao obavezu poslodavca. Poslodavac će ubuduće biti dužan da zaposlenom dostavi obračun zarade, kako za mesec za koji se zarada isplaćuje, tako i za mesec kada nije izvršena isplata zarade, odnosno naknada zarade, uz obrazloženje razloga zbog kojeg isplata nije izvršena. Poslodavac je u obavezi da vodi mesečno evidenciju o zaradi. Najznačajnija inovacija zakona o radu odnosi se na zaštitu prava zaposlenih u slučaju stečaja poslodavca i na zaštitu prava zaposlenih u slučaju prenosa preduzeća ili nekog njegovog dela na drugog poslodavca. U tom cilju je predviđeno osnivanje fonda solidarnosti, gde su se pod uslovima utvrđenim zakonom obezbedila potraživanja zaposlenih, koji su na dan pokretanja stečajnog postupka bili u radnom odnosu kod poslodavca, kao i lica koja su bila u radnom odnosu u periodu za koje se ostvaruje pravo utvrđeno ovim zakonom. Na teret Fonda solidarnosti zaposleni je imao pravo isplate zarade i naknade zarade za vreme odsustva sa rada zbog privremene sprečenosti za rad, naknade štete zbog neiskorišćenog godišnjeg odmora krivicom poslodavca, otpremnine zbog odlaska u penziju, naknade štete na osnovu odluke suda zbog povrede na radu ili profesionalnog oboljenja i na uplatu doprinosa za socijalno osiguranje. Takođe veoma važna inovacija zakona o radu odnosi se na zaštitu prava zaposlenih u slučaju statusne promene preduzeća ili nekog njegovog dela, odnosno promene poslodavca. Poslodavac sledbenik dužan je da primenjuje opšta akta poslodavca prethodnika godinu dana od dana promene poslodavca, sem ako pre isteka tog roka istekne vreme na koje je zaključen kolektivni ugovor. Rešenje o otkazu je takođe pretrpelo izmene. Ubuduće će poslodavac pre otkaza ugovora o radu, u slučajevima predviđenim zakonom, biti obavezan da dostavi pisano upozorenje o otkazu, koje sadrži osnov za davanje otkaza, činjenice i dokaze koji ukazuju da su se stekli uslovi za otkaz i rok za davanje odgovora na upozorenje. Upozorenje se dostavlja na mišljenje sindikatu čiji je zaposleni član. Predloženi zakon predviđa posebnu zaštitu od otkaza za vreme trudnoće, porodiljskog bolovanja, odsustva radi nege deteta i posebne nege deteta. Zakon propisuje uslove za reprezentativnost sindikata i udruženje poslodavaca. Kolektivni ugovori se zaključuju na period do tri godine, a učesnici u zaključivanju kolektivnog ugovora, na način propisan zakonom, dužni su da pregovaraju, a sporna pitanja mogu se rešavati pred arbitražom. U funkcionisanju zakona, pa da zapisano bude i sprovedeno, značajni doprinos bi trebalo da da nadzor nad njegovom primenom, kao i nadzor nad primenom drugih propisa o radu, opštih akata i kolektivnog ugovora. Propisane su znatno više kazne za poslodavce i odgovorno lice u pravnom licu, a kao zaštitna mera predviđena je zabrana vršenja delatnosti. Ciljevi donošenja novog zakona o radu su primena direktiva Evropske unije u oblasti radnog zakonodavstva, preciznije odredbe zakona kojim se obezbeđuje primena konvencija i preporuka Međunarodne organizacije rada, informisanje i obaveštavanje o bitnim pitanjima značajnim za njihov materijalni i socijalni položaj, međusobno uvažavanje, sporazumevanje i dogovaranje zaposlenih i poslodavaca, uspostavljanje ravnoteže između prava i interesa zaposlenih i poslodavaca. Usvajanjem Predloga zakona stvoriće se zakonske pretpostavke za osnivanje fonda solidarnosti. Zato pozivam sve poslanike svih poslaničkih grupa da u danu za glasanje podržimo Predlog zakona o radu.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Miroslav Živković, a neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Milajić.
Poštovane dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, kvalitet jednog zakona ceni se jedino i samo kroz njegovu primenu. Međutim, ono što već ovog trenutka možemo reći o predloženom zakonu o radu jeste da će on biti sigurno mnogo, mnogo bolji nego sada važeći Zakon o radu. Ako ni zbog čega drugog, ono bar zbog toga što ćemo biti sigurni da je donet na jedan način koji propisuju pozitivni propisi, a ne glasanjem iz Soluna, Bodruma, a ko će već svega da se seti. Zbog toga poslanici G17 plus glasaće za ovaj zakon i podržaće ovaj predlog. Najveća mana ovog zakona je ta što je možda malo zakasnio, ali ovaj propust sigurno ne može da se pripiše sadašnjoj Vladi nego prethodnoj. Naime, da su neke norme iz ovog predloga bile ugrađene u prethodni, sigurno mnoge negativne posledice privatizacije bile bi otklonjene, a ako ne i potpuno anulirane. Pitajte se samo da li bi posledice privatizacije, one sive, crne privatizacije, koja je proistekla iz stečajnog postupka, bile takve kakve jesu sada da je tada bio u tom zakonu fond solidarnosti. Ovaj zakon jednu od najznačajnijih novina donosi baš formiranjem tog fonda solidarnosti, kojim se prava zaposlenih u preduzećima u stečaju štite. O nekim prednostima ovog zakona i novitetima koje on donosi govorile su kolege pre mene. Istakao bih, osim već rečenog, i još zabranu diskriminacije. Znači, prilikom zapošljavanja otklonjena je bilo kakva diskriminacija zbog pola, vere, veroispovesti. Ono sa čim se možda ne bih složio je tužba za naknadu štete proistekle zbog diskriminacije. Naime, tu se jednom odredbom zakona uvodi da je teret dokazivanja na tužiocu. Objašnjeno mi je da je to po nekim preporukama i direktivama Evropske unije, a nemam razloga da ne verujem ministru. Međutim, to se malo kosi sa pravnim sistemom Srbije. Ovaj zakon, a ima još možda par mana, mana uslovno rečeno, a recimo da je možda malo prenormiran, pa da ga uporedimo sa nekim zakonima o radu u okruženju. Od viška glava ne boli, to je sigurno. Kao jednu od pozitivnih strana ovog zakona, a možda i najvažnije, istakao bih da je poslodavac dužan da u roku od 15 dana po zasnivanju radnog odnosa zaposlenom dostavi fotokopiju prijave na obavezno osiguranje. Šta se želi ovom normom? To je gospodin ministar lepo objasnio, sprečićemo pojavu rada na crno, sprečićemo da radnici posle nekoliko godina provedenih kod određenog poslodavca shvate da njima doprinosi nisu uplaćivani i, naravno, teret toga će pasti na državu ili radnici neće moći da ostvare jedno od osnovnih prava, recimo na penziju. Možda je ovaj zakon trebalo doneti mnogo ranije, ali to nije propust ove vlade. G17 plus će glasati uvek za zakone koji tamo gde je bio haos, gde su bile nedoumice, uvodi red i zakonitost. Zato vas pozivam da i vi ostali glasate za usvajanje zakona o radu. Hvala.
Ako možemo da nastavimo uz ograničene emocije. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik Boris Karaičić.
Dame i gospodo, trenutno važeći zakon koji je donela DS još 2001. godine na način sa kojim je...
Izvinite molim vas, gospodine Milajiću, vratiću vam vreme, molim poslanike, molim vas omogućimo govorniku da se obrati. Izvolite sada.
Dame i gospodo, trenutno važeći zakon koji je donela DS još 2001. godine, a koji je bio katastrofalan za najšire slojeve zaposlenih ljudi, a kao što je široj javnosti poznato donet je na jedan skandalozan način glasanjem poslanika iz Soluna, poslanika koji nije fizički bio prisutan u Narodnoj skupštini. Taj zakon nije ni legitiman ni legalan. Po svojoj suštini je katastrofalan za najšire slojeve stanovništva. DS je uništila najšire slojeve radništva za protekle tri godine, poslala na biro na stotine hiljada ljudi i zaposlenih. Ovim predlogom zakona je pokušano da se popravi ono što je uradila DS. Ovaj zakon spada u sistemske zakone koji treba da donesu promene i bolji život za najšire slojeve stanovništva, da donekle reši problem viška zaposlenih i posredno da reši problem zapošljavanja, onih koji trenutno nemaju posla. Ovde ću se samo osvrnuti na deo zakona koji se odnosi na rešavanje problema viška zaposlenih, a to su članovi do 153. do 160. Predloga zakona, gde je predviđeno da je poslodavac dužan da donese program rešavanja viška zaposlenih, ako zbog tehnoloških, ekonomskih ili organizacionih promena u periodu od 30 dana dođe do prestanka potrebe za radom, pa sada tu navode tri situacije. Može se otpustiti deset radnika i više u preduzećima koji imaju zaposlenih od 20 do 100 radnika, 10% zaposlenih za preduzeća koja imaju od 100 do 300 zaposlenih i 30 i više radnika u preduzećima koja imaju više od 300 zaposlenih. Predlogom zakona je predviđeno da će se podvesti pod pojam viška zaposlenih i otpuštanja viška zaposlenih ako se otpusti više od 20 ljudi u roku od 90 dana, bez obzira na veličinu preduzeća. Predviđeno je da poslodavac mora da donese program za rešavanje viška zaposlenih. Poslodavac je dužan da taj program dostavi reprezentativnom sindikatu i Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje, u roku od osam dana, s tim što reprezentativni sindikat treba da svoje mišljenje o tome, a Nacionalna organizacija za zapošljavanje treba da ponudi projekat za rešavanje tog programa, i to sve u roku od 15 dana. Kada poslodavac dobije mišljenje i predlog mera kojima treba da se reši taj problem, dužan je da u roku od osam dana da odgovor reprezentativnom sindikatu i Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje. Posle te silne prepiske između poslodavca sa jedne strane i sa druge strane sindikata i Nacionalne organizacije za zapošljavanje, naravno, sledi prestanak radnog odnosa tih ljudi koji su označeni kao višak zaposlenih. Predlagač zakona se sam pozvao na Direktivu Saveta Evropske unije 98/59 od 20. jula 1998. godine, gde je regulisano kolektivno otpuštanje. To je njihov naziv, a odnosi se, u stvari, na višak zaposlenih. Uslovi za otpuštanje su vrlo slični, ali nisu identični. I oni to vezuju za veličinu preduzeća i broj zaposlenih, kada će se smatrati nešto kolektivnim otpuštanjem ili ne, tako da i oni predviđaju da za firme od 20 do 100 ljudi deset i više otpuštenih radnika smatraće se kolektivnim otpuštanjem; za firme od 100 do 300 je 10%, a za firme koje imaju preko 300 zaposlenih preko 30 onih koji se otpuštaju. Međutim, po Direktivi Saveta Evropske unije takođe je predviđeno da će se pojedinačno otpuštanje pet i više radnika smatrati kolektivnim otpuštanjem, što nije predviđeno ovim predlogom zakona. Sistem zaštite prilikom kolektivnog otpuštanja radnika prema ovoj direktivi je malo drugačiji. Naime, po ovoj direktivi poslodavac je dužan da obavesti nadležni državni organ i sindikat o nameravanom otpuštanju radnika. Sindikat se obraća nadležnom državnom organu u zemljama Evropske unije povodom tog viška radnika, s tim što postoji ograničenje u pogledu toga da ti radnici ne mogu biti otpušteni u roku od 30 dana, što nije slučaj sa našim Predlogom zakona. Znači, daje se rok od 30 dana državi ili nadležnom državnom organu koji treba da reši problem viška zaposlenih. Država i te kako vodi računa da zaštiti prava ljudi koji se kolektivno otpuštaju, ali se u isto vreme poslodavac obavezuje da ih zadrži još najmanje 30 dana kod sebe, dok država ne nađe adekvatno rešenje za ljude koji ostaju bez posla. Takođe, u Direktivi postoje ograničenja da ove odredbe ne važe za radnike koji su zasnovali radni odnos na neodređeno vreme. Ograničenje je da se ove odredbe Direktive ne odnose na zaposlene u državnoj upravi i javnim preduzećima. Treće ograničenje odnosi na zaposlene koji rade na pomorskim plovilima. Vidi se da je u predlogu korišćena ta Direktiva, delom je prepisana, bukvalno od reči do reči, drugim delom je modifikovana i menjana, verovatno prema našim uslovima. Međutim, postoji jedna suštinska razlika, a to je da, prema našem Predlogu zakona, o kome raspravljamo danas, predviđeno je da poslodavac pravi program koji će uputiti reprezentativnom sindikatu i Nacionalnoj organizaciji za zapošljavanje. Oni imaju obavezu da daju mišljenje i predloge. Poslodavac će uvažiti ili neće, a najčešće neće uvažiti te predloge i mišljenja, a iza stoga ne stoji nikakva obaveza poslodavca da zadrži te radnike, bez obzira na predloge i mišljenja koje će dati sindikat ili Nacionalna organizacija za zapošljavanje. Taj program predstavlja formu kojom se ništa ne rešava. Jednostavno, pokušava se da se amortizuje socijalno nezadovoljstvo radnika i da se amortizuju eventualni socijalni nemiri koji bi bili izazvani masovnim otpuštanjem. (Predsednik: Vreme.) U Direktivi Saveta Evropske unije je predviđena suštinska razlika time što država preuzima obavezu da reši problem kolektivnog otpuštanja. Ona je dužna da to uradi u roku od 30 dana. Poslodavac se obavezuje da mora da zadrži zaposlene radnike koji su predviđeni za kolektivno otpuštanje minimum 30 dana, a može i duže, dok država ne nađe rešenje za tu kategoriju lica. Tu je suštinska razlika, zato što država preuzima na sebe obavezu da reši jedan krupan socijalno-ekonomski problem, kao što je pitanje nezaposlenosti. Mislim da je predlagač koristio direktive i preporuke Evropske unije i MOR, ali ih je nekritički prepisivao. Mislim da ni samom predlagaču nije do kraja jasno kako će pojedine institute iz ovog predloženog zakona o radu rešiti. (Predsednik: Vreme, gospodine Milajiću. Molim vas da završite.) Na kraju bih samo rekao da su ovo kozmetičke i formalne promene zakona o radu koji je, sada trenutno važeći, katastrofalan i da svaka promena, u principu, jeste bolja, ali ovim se ne rešava ništa suštinski. SRS sigurno neće glasati za ovakav predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Boris Karaičić, a neka se pripremi narodni poslanik Dušan Mrvoš.
Uvaženi ministre, uvaženi predsedavajući, uvažene kolege, veoma je dobro što je danas ovaj zakon na dnevnom redu, iz nekoliko razloga. Pre svega, moram da kažem, da se ne bi zaboravilo, da neće, ako bude kako se planira i ako ovaj zakon usvojimo u danu za glasanje, više važiti Zakon o radu, koji je u ovoj sali izglasan 5. decembra 2001. godine glasom iz Soluna, jedan zakon koji je bio, a jeste i danas neregularan i koji je potpuno pokazao pravo lice one bivše vlasti, kada smo ja i dvojica mojih kolega, prof. Bajčetić i Vojkan Tomić, zbog odbijanja da glasamo za taj zakon tada, protivzakonito, izbačeni iz ove skupštine. Sa druge strane, ovaj zakon predstavlja jedan pomak u dobrom pravcu, jer se velika diskrepancija između prava poslodavaca, sa jedne strane, koja su data važećim zakonom, i prava radnika, smanjuje. Zapravo, pokušava se uspostaviti balans u jednom pravcu da poslodavac više ne može da, kako mu se prohte, otpusti radnika bez obrazloženja, ali sa druge strane ne možemo večito da udovoljavamo zahtevima radnika koji smatraju da se i dalje živi u vreme samoupravljanja i u vreme kada oni misle da mogu da odlučuju o svemu. Zapravo, nijedan zakon, pa ni ovaj zakon o radu ne može da pomiri ta dva nepomirljiva stava koja važe već vekovima i za koja se bore kako sindikati, sa jedne, tako i poslodavci, sa druge strane. Ono što možemo da uradimo ovim zakonom, što i radimo, jeste da promenimo svest naših građana, koja je godinama, nažalost, pogrešna i koju bih opisao najkraće u dva obrasca, u dva stava. Prvo, ljudi često misle pogrešno da je jednom dobijeni posao trajan i da postoji zauvek. Sa druge strane, postoji uverenje da je država ta koja uvek može da obezbedi, i da arbitrira, i da pojedinac nije taj koji treba da se bori za sebe. Oba ova stava su krajnje pogrešna i nažalost dominiraju u našem društvu već 50 i nešto godina. Kada je reč o prvom stavu, imali smo situaciju, pogotovo tokom 70-tih godina, kada su društvene firme primale veliki broj radnika, pogotovo sa sela, da su ljudi prodavali svoja imanja, odlazilisa sela samo iz jednog razloga, da bi dobili posao u velikim društvenim firmama. Evo primera iz opštine Užice - Valjaonica bakra i aluminijuma je tokom 70-tih i 80-tih godina broj svojih radnika maltene utrostručila, i to pod izgovorom da ti ljudi trebaju u proizvodnji i procesu rada. Od tih 10.000 radnika, gotovo 50% je bilo višak u svakom trenutku radnog procesa. U Užicu, a i u velikom delu zemlje, postojala je izreka - ne radim nigde, radim u Valjaonici; ili - ne može niko da me plati toliko malo koliko malo mogu da radim. Ti ljudi predstavljaju onaj sloj društva koji danas ima 50 i kusur godina, koji je odrastao u pogrešnom sistemu, koji je mislio i koji i dalje misli da time što ima radno mesto imao i posao. Imati radno mesto nije i ne može biti isto kao imati posao. Imati radno mesto, a tamo gubiti vreme, ne može da se toleriše, to ne poznaje savremeni svet kome mi težimo. Zapravo, privatizacija, kao ključni proces kome teži ova država, uspostavila je novo merilo, da ljudi koji odlučuju, menandžment, ima pravo da usvoji proces proizvodnje kako to zahteva današnji savremeni svet. Ako je taj broj radnika višak, onda to nije problem te firme, nego i tih ljudi, a i te države koja treba da stvara ambijent, da ti ljudi ne gube vreme na radnom mestu i da dobijaju plate nizašta, već da mogu da budu prekvalifikovani, da se i oni sami izbore za svoje radno mesto, da nađu sebi posao, na šta veliki broj naših građana, nažalost, nije navikao. Tokom 90-ih godina, kada smo se suočili sa istinom da su mnogi ljudi bili zaposleni na prazno, preko veze, na tom radnom mestu ništa nisu radili i doprinosili, onda je taj broj ljudi, radništva pre svega, odlazio u sivu zonu, odlazio na pijace da bi se prehranio, a država na to nije imala odgovor. Država na to ne može da ima odgovor u potpunosti, ali može da uradi ono što je prošla vlast propustila, a to je da umesto da daje često jednokratne otpremnine, ma koliko bile velike i da smiri tenziju na par godina, može da pokuša da u dogovoru sa radnikom inicira kod tih ljudi rađanje nove svesti, a to je da se moraju, koliko je to moguće, izboriti za bolje mesto u društvu i za bolji posao u tom društvu. Država može da im pomogne u tome, ali ne može uvek do kraja. Država nije taj arbitar, nije to neko telo imaginarno koje rešava sve probleme, kao što mnogi često i misle, nego je organ koji propisuje pravila koja važe uvek za sve. Postoji uvek ona doza individualizma koja je potrebna da bi se neko snašao u tome. Ako neko nije sposoban zbog godina, zbog raznih okolnosti, imaće neka olakšanja, ali ne mogu ljudi da se ponašaju kao i da i dalje živimo u vremenu komunizma i u vreme samouprave. Ovo je jedan veliki i važan ishod, ne samo u tom zakonskom smislu, ne samo ka promeni regulative i normi, već se i nadam ka tome da se promeni svest ljudi i da se za pet do deset godina rodi novo poimanje stvarnosti, u kome se radno mesto ne dobija na poklon, nego se zaslužuje, i na tom poslu se nešto radi, a ne samo sedi i gubi vreme. Tome doprinosi, pre svega, proces privatizacije, koji je uzeo maha i koji će tek da uzme maha, kako se bude razvijalo naše društvo. U tom smislu ovaj zakon treba pozdraviti i očekujem da će u ovoj skupštini, kada dođe dan za glasanje, ovaj zakon proći bez velikih problema i ovoga puta upućujem kompliment piscima ovog zakona, jer zaista, važeći zakon o radu zaslužuje moj komentar jer je potpuno neregularan i potpuno je upropastio proces rada.
Reč ima narodni poslanik Dušan Mrvoš. Pre nego što kolega Mrvoš uzme reč, pročitaću četiri imena koja se nalaze na ovom spisku, da proverimo da li su odustali od diskusije - Snežana Pantić-Aksentijević, Đorđe Mamula, Snežana Stojanović-Plavšić i Rade Obradović. Neka se pripremi koleginica Snežana Pantić-Aksentijević.
Poštovani predsedavajući, jedna od neizbežnih posledica u transformaciji društvenog sistema u demokratski je neprekidno osnaživanje shvatanja o potrebi učešća što većeg broja društvenih činilaca u odlučivanju o bitnim stvarima u toj istoj transformaciji. Savremeni društveni procesi imaju dve, na prvi pogled kontradiktorne, osobine, da u isto vreme definišu privatnu svojinu kao neprikosnoveni oblik vlasništva, ali i osnovne socijaldemokratske vrednosti kroz afirmaciju ljudskih prava, a samim tim i prava na rad i iz rada. U svemu tome, socijalni dijalog se javlja kako napredan proces i neminovna pojava u demokratskim društvima. Probaću da skratim ovu raspravu u načelu, pošto ima puno amandmana, a koliko vidim, poslanici su definitivno nezainteresovani za zakon o radu. Samo da citiram jednu definiciju iz švedskog zakonodavstva, koja kaže da je Vlada čuvar reda u samostalnom položaju radnika i poslodavaca, da ona kroz zakone, ali i na druge načine, stvara razumne uslove za zaštitu rada radnika od nerazumne eksploatacije, to jest stvara zakonskeokvire za pregovore radnika i poslodavaca. Govoreći u ime poslaničkog kluba SPO - Nova Srbija, kažem u ime poslaničkog kluba da je ovo jedan od zakona koji stvara takve uslove za pregovore radnika i poslodavaca. Ovaj zakon je zasnovan na strateškim dokumentima UN o građanskim, ljudskim i sindikalnim slobodama, posebno na Paktu o građanskim i političkim pravima i Paktu o ekonomskim i socijalnim pravima. Zasnovan je na dokumentu EU o evropskoj socijalnoj povelji i na konvencijama Međunarodne organizacije rada, naročito na konvencijama o slobodi angažovanja i delovanja organizacija radnika i poslodavaca, o slobodi kolektivnog pregovaranja, o pravu radnika na konsultovanje i o pravu radnika na kolektivno pregovaranje. Kao što je ministar u uvodnom ekspozeu rekao da zakon precizira kolektivno pregovaranje kao dominantnu formu dogovaranja, raspodelu profita i na radnike, obrazložen razlog otkaza, formiranje fonda solidarnosti, status zaposlenog i u slučaju promene poslodavca, zabranu diskriminacije po svim osnovama i sankcionisanje te diskriminacije i, konačno, propagira ideju dostojanstva rada. Polazeći od toga, pozivam Vladu, resornog ministra ovde nema, pozivam predstavnike Ministarstva i Vladu da prihvate neke od amandmana koje je SPO - Nova Srbija dao. Reći ću samo dva suštinska amandmana, a upravo polazeći od ove rečenice iz ekspozea ministra. Kaže - zakon precizira kolektivno pregovaranje kao dominantnu formu dogovaranja. Zato vas pozivamo da prihvatite amandman na član 1, koji definiše stav 2. tako da glasi da se prava, obaveze i odgovornosti iz stava 1. ovog člana uređuju kolektivnim ugovoromi ugovorom o radu. Sada, u Predlogu ovog zakona, iza ove tačke stoji zarez i kaže se da se uređuju kolektivnim ugovorom, ugovorom o radu ili pravilnikom o radu. Ako se već u ekspozeu kaže da je kolektivno dogovaranje dominantna forma, onda nemojte pravilnik o radu, jer pravilnik o radu donosi isključivo direktor i onda tu nema dogovaranja. Pozivamo se da prihvatite amandman na član 243. koji dozvoljava da opšti kolektivni ugovor zaključuje i Vlada Republike Srbije, uz reprezentativno udruženje poslodavaca i reprezentativni sindikat osnovan na teritoriji Republike. Znači, dajete mogućnost da i Vlada može da zaključi opšti kolektivni ugovor, ako ni zbog čega drugog, ako Vlada ne zaključuje opšti kolektivni ugovor, zaposleni u državnoj upravi, zaposleni u društvenim delatnostima i zaposleni u javnom sektoru ostaće bez kolektivnog ugovora. Konačno, usvojite amandman koji je samo tehničke prirode i mislim da je Odbor za rad to predvideo samo tehnički. Dajte mogućnost da poslodavac može da odbije sindikalnu članarinu na osnovu pristupnice. Ne mora na osnovu pismene izjave, to je više tehnička stvar, znamo da treba posebna saglasnost na administrativnu zabranu, odnosno obustavu od plate itd, ali ako je već Vlada u prethodnom periodu tražila da sindikati dostavljanjem pristupnica dokažu brojnost članstva i svoju reprezentativnost, nemojte ponovo da svi članovi sindikata potpisuju izjave, dozvolite da se to uradi samo na nivou pristupnice. Završiću ovaj monolog samo jednom rečenicom, da stepen prenošenja moći države na ostale socijalne partnere u stvari je pravo merilo demokratičnosti jednog društva.
Reč ima narodni poslanik Snežana Pantić-Aksentijević.
Uvaženi gospodine predsedavajući, poštovane damo i gospodo narodni poslanici, nalazimo se na kraju rasprave zakona o radu. Poslanička grupa G17 plus podržaće i glasaće za ovaj zakon. Glasaćemo zato što je ovo jedan od zakona koji doprinosi harmonizaciji radnog i socijalnog zakonodavstva sa evropskim. Bilo je u prethodnim diskusijama i izlaganju gospodina ministra dosta govora o ovome, ali nije na odmet ponoviti još jednom šta ovaj zakon pozitivno donosi. Donosi poboljšanje rešenja koja su na snazi u postojećem Zakonu o radnim odnosima. Pozitivnu ocenu ovog zakona dali su sindikati, Unija poslodavaca i MOR. Poslanici G17 plus su podneli amandmane na pojedine članove ovog predloženog zakona u cilju manjih korekcija i postizanja boljih rešenja. Nadam se da će biti prihvaćeni. G17 plus glasaće za njihovo usvajanje. Primenom ovog zakona postići će se ravnoteža između prava i obaveza zaposlenog, sigurnost poslodavca i zaposlenog i unaprediće se socijalni dijalog. Stvoriće se obaveza kolektivnog pregovaranja, koja će na kraju rezultovati usvajanjem i potpisivanjem kolektivnog ugovora. Brojne pozitivne odredbe ovog zakona su zabrana diskriminacije po svim osnovama i sankcionisanje takvog ponašanja. Pravo diskriminisanih lica na naknadu štete, gde teret dokazivanja podnosi poslodavac. Regulisanje prava zaposlenih kod promene poslodavca, novi poslodavac preuzima sve ugovore o radu i postojeći opšti akt. Tako više nikada nećemo doći u situaciju da radnici ostanu bez prava na rad i bez posla. Treba istaći pravo zaposlenog kod utvrđivanja viška, biće donet program uz konsultaciju Nacionalne službe za zapošljavanje i reprezentativnog sindikata. Tako se smanjuju socijalne posledice koje nastaju, ali ovog puta trajno. Pravo na otpremninu, primereno situaciji u kojoj se trenutno nalazi zemlja, što sada iznosi tri prosečne plate. Fond solidarnosti pojavljuje se prvi put kao institucija i, ono što je značajno, znamo da smo u prošloj godini usvojili budžet za 2005. godinu, značajno je da su sredstva u budžetu izdvojena ukoliko takvih sredstava nema u stečajnoj masi. Prava i obaveze zaposlenog i poslodavca definišu se takođe ovim zakonom, a to je pravo na usavršavanje, prekvalifikaciju i dokvalifikaciju u slučaju dolaska nove tehnologije. Učešće zaposlenog u raspodeli ostvarene dobiti na taj način da se stimulišu radnici, da efikasno rade u fabrici, a to je dobro za radnika, dobro i za kapital. Suzbiće se rad na crno, tako da poslodavac obavezno dostavlja radniku kopiju prijave za obavezno zdravstveno osiguranje. Bilo je već govora o ovom delu zakona, ali mislim da je to jako značajno, jer znamo da prema evidenciji 380.000 ljudi u Srbiji je zaposleno na crno. Definiše se pozicija zaposlenog u odnosu na vršenje radne obaveze. Razdvaja se radnik od neradnika i konačno se rešava dilema kako stimulisati onog koji radi, a kazniti onoga ko ne radi. Godine 2004. usvojili smo Zakon o stečaju, usvojen je i set finansijskih zakona. Podsetiću na brojne poreske olakšice za poslodavce koji zaposle radnike preko 40 godina. Svi znamo da se G17 plus zato najviše zalagala. Usvojili smo i budžet u kome su izdvojena sredstva i, posle usvajanja Zakona o radu, svi ovi zakoni koje sam nabrojala biće primenjivi i zaživeće u praksi. Poslanici G17 plus glasaće za ovaj zakon i očekujemo podsticanje rada u Srbiji. Dovešćemo strane investitore, ali ovog puta prave, i vratićemo dostojanstvo radu. Pozivam vas da zajedno sa poslaničkom grupom G17 plus glasate u danu za glasanje za ovaj zakon.
Reč ima kolega Đorđe Mamula i time bismo iscrpli listu govornika.
Postojeći Zakon o radu izglasan je 21. decembra 2001. godine, a predlagač je bio u ime Vlade Srbije, dakle, gospodin Dragan Milovanović, inače predsednik Laburističke stranke Srbije, odnosno radničke partije ili neka verzija domaćeg Toni Blera. Da liberalan koncept sadrži Zakon o radu, međutim, bilo je primedbi iz inostranstva, a primedbe nisu uvažene i zakon je počeo da deluje, sa prilično pogubnim posledicama. Kroz taj zakon o radu se mogla videti cena privatizacije koju je ovo društvo platilo u periodu od 2001. do 2004. godine. Ovaj predlog zakona, koji je sada pred nama, ipak veoma ozbiljno uvažava preporuke Evropske unije i moglo bi se reći da Predlog zakona otvara vrata za socijalnu tržišnu privredu. Dakle, uvodi elemente socijalne pravde i uvažava dosta ozbiljan nalog Evropske unije kada je reč o sferi rada i radnih odnosa. Direktive koje se uvažavaju ovim predlogom zakona su odskora u primeni u EU, tako da mi mnogo ne zaostajemo za EU, tim pre ako se pogleda praksa Evropskog suda za ljudska prava u pogledu presuda koje se odnose na radne odnose; nisu ni ta prava, iako su propisana, baš poštovana u zapadno-evropskim državama, tako da i te kako ima problema. Ipak, najvažnije direktive su direktive iz 1976. godine, 76/207, o primeni principa ravnopravnog tretmana za muškarce i žene kada je reč o pristupu zapošljavanja, zatim stručnom obrazovanju i napredovanju, kao i uslovima rada, sa izmenama i dopunama iz 2002. godine. Sledeća direktiva je iz 2000. godine, broj 43, o primeni principa ravnopravnog tretmana bez obzira na rasno ili etničko poreklo, koje je u EU, prema nekim presudama Evropskog suda za ljudska prava, prilično narušeno, tako da to pravo tamo u praksi tek treba da se ostvari, budući da je u nekim državama, kao u Nemačkoj i Holandiji, bilo narušavano. Sledeća direktiva je 78 iz 2000. godine, koja utvrđuje opšti okvir za ravnopravan tretman u zapošljavanju i izboru zanimanja, zatim o radnom vremenu iz 2003. godine, koja je tek polovinom 2003. godine uvažena. Zatim, iz 2001. godine (23) o zaštiti prava zaposlenih u slučaju promene poslodavca, što je veoma važno, jer novi poslodavac mora da stupi u prava i obaveze ranije i da ga sve okolnosti, zbog toga što je novi poslodavac, više ne opravdavaju, što je bio slučaj ranije u Evropskoj uniji; i direktiva iz 1980. godine o zaštiti zaposlenih u slučaju bankrotstva poslodavca. U ovom predlogu zakona mislim da je veoma važno što, kada je reč o otkazu, poslodavac konačno mora da navede razloge zašto daje otkaz, što do sada nije bio slučaj, tako da smo u praksi imali situaciju da ne možete da osporite tu odluku poslodavca, jer ono što se ne zasniva na argumentima ne može se ni osporavati argumentima, tako da mislim da je ovo vrlo bitna promena za zaštitu prava zaposlenih. Sankcije su prilično velike, ali mislim da oni koji ne budu kršili predviđena prava neće biti ni izloženi kaznama. Stoga smatram da ovaj predlog zakona treba prihvatiti.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, šef poslaničke grupe SPS.
Hvala. Mislio sam da ste mi zaboravili ime ili da nećete da ga spomenete, ali hvala vam što ste se setili. Zakon o radu je osnovni zakon koji se tiče zaposlenih i baš zbog toga mislim da zaslužuje našu posebnu pažnju. Nisam primetio da je ovaj zakon pobudio posebnu pažnju, nažalost i poslaničkih klubova, a i medija i političara. Ako slušate medije, otvorite novine, videćete da o tome gotovo da ništa nema u medijima, da je osnovna tema da li Bogoljub Karić kupuje poslanike, da je osnovna tema ko će preći iz koje političke stranke u drugu političku stranku itd. Nema onoga što je od interesa za one koji rade i baš zato SPS želi da ovom zakonu da posebnu važnost, kao što je dala zakonu, koji ste nažalost usvojili gotovo jednoglasno u Narodnoj skupštini Republike Srbije, o izjednačavanju prava partizana i četnika. SPS je partija onih koji žive od svog rada i zato želimo da ovde istaknemo nekoliko osnovnih naznaka. Prvo, ne bih govorio o prošlom Zakonu o radu. Prošli Zakon o radu je bio jedan od najgorih zakona koji je postojao u Evropi. Prošli Zakon o radu je imao negativno mišljenje Međunarodne organizacije rada. Prošli Zakon o radu, odnosno važeći Zakon o radu, usvojen je uz očiglednu krađu prilikom glasanja, ali to nije najgore. Taj zakon o radu je uneo, u skladu sa novim sistemom vrednosti koji je nastao posle 5. oktobra, potpuno drugačiji pogled na ono što se zove privredna sfera ili bilo koja druga sfera gde postoji odnos poslodavca i zaposlenog. Mi znamo da danas nije vreme radnika. Danas je vreme i era poslodavaca. Danas je vreme i era profita. Danas kažete da nema samoupravljanja, ali ima radnika. Šta ćemo sa pravima radnika? Ovaj zakon je bolji od postojećeg zakona i to nije sporno. U obrazovanju, stručnom osposobljavanju, usavršavanju zaposlenih ovaj zakon je bolji. U oblasti zasnivanja radnog odnosa, odnosno obaveza poslodavca da dostavi fotokopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje, takođe je bolji. U odeljku koji se odnosi na odmore i odsustva, odnosno godišnji odmor, takođe je bolji od postojećeg zakona. Bolje rešenje je i u delu koji se odnosi na zaštitu zaposlenih, odnosno zaštitu invalida rada. Unapređenje je i u delu naknada troškova i drugih primanja. Sada je obaveza poslodavca da isplati otpremninu, pogrebne troškove, naknadu štete zbog povrede na radu i profesionalnog oboljenja zaposlenog. Nešto bolje rešenje je u oblasti koja se odnosi na otkaz od strane poslodavca, jer se predviđa upozorenje poslodavca i mišljenje sindikata pre otkaza. Kada je reč o višku zaposlenih takođe je obaveza poslodavca da donese program rešavanja viška zaposlenih i utvrđivanje kriterijuma. Ovaj zakon unosi neke nove oblasti, potraživanje zaposlenog u slučaju stečaja, formiranje fonda solidarnosti i nešto što je zanimljivo, a to je zabrana diskriminacije ili kako ovde stoji u jednom delu – seksualnog uznemiravanja. Želim da ukažem da se u oblasti radnih odnosa Srbija danas, nažalost, ne nalazi u 20. veku. Srbija se danas, što se prava radnika i realnog faktičkog stanja tiče, nalazi u 19. veku. Ne znam da li znate, i pitajte radnike u preduzećima, a nisu radnici u preduzećima samo u društvenom ili državnom sektoru, radnici su i u privatnim preduzećima, pitajte ih kako izgleda doći do radnog odnosa. Pitajte ih da li će neko primiti u radni odnos mladu devojku ili ženu, i prvo pitanje je hoće li slučajno ostati trudna u narednih godinu dana. Ako ima nameru da sa nekim ostane trudna, teško će dobiti posao u tom preduzeću. Direktori su danas bogovi. Radnici su robovi, a direktori su bogovi. Direktori postavljaju sindikat, u nekim preduzećima direktori predsedavaju sindikatima. Takođe, radno vreme; ko danas vodi računa o radnom vremenu? Sme li radnik da postavi pitanje svom šefu kada mu kaže da treba da radi popodne ili noću? To je, dame i gospodo, bilo u prošlom veku. Ako hoćete moderno zakonodavstvo, moramo ići u korak sa socijalnom poveljom koja postoji u Evropskoj uniji više od 10 godina. Takođe, mi smo predložili za treće dete – i naš je amandman, a to je slabost ovog zakona što nije prihvaćen, pa nema porodiljskog odsustva za treće dete u trajanju od dve godine – porodiljsko odsustvo od dve godine zato što želimo dobro našoj zemlji i našem narodu. Nećemo valjda kao Tito, koji je bio kum svakom devetom detetu. Ajmo mi da budemo kumovi svakom trećem detetu i da podstaknemo natalitet našeg naroda. Zatim, organizovanje poslodavaca i zaposlenih; postoji socijalno-ekonomski savet. Znate kako, imate organizacije poslodavaca, imate organizacije sindikata, a imate u socijalno-ekonomskom savetu i predstavnike Vlade. Ako uzmete Bogoljuba Karića, koji ima udruženje industrijalaca, koje pretenduje da bude udruženje poslodavaca, koji ima dobre odnose sa sindikatima i ako imate Bogoljuba Karića koji će da vas kupi ovde i da uđe i u Vladu, hoće li on sutra biti taj jedan koji objedinjuje svo troje? Što se nas tiče, ovaj zakon ima ozbiljne nedostatke. Nema toplog obroka i regresa, nema bitnog poboljšanja u zaštiti zaposlenog od otkaza, zadržana su rešenja važećeg zakona kada je reč o radu na određeno vreme, nema oglasa, konkursa, nema porodiljskog odsustva za treće dete u trajanju od dve godine, novčane naknade za nezaposlena lica i novčane naknade za lica koja ostanu bez posla kao tehnološki višak su mizerne. Ako neko misli da je veliki napredak ovog zakona što je uneta zabrana seksualnog uznemiravanja, takođe ne znate šta se dešava u našim preduzećima. Navešću samo jedan primer novog vlasnika Župe iz Kruševca, koja je u novinamaizjavila, žena, kaže - jedna od prvih mojih odluka je bila da koga uhvatimo da spava na poslu kaznimo sa umanjenjem plate od 10%, koga uhvatimo da sa suprugom radi one stvari kaznimo 20%, a koga uhvatimo da se švaleriše na radnom mestu nagradimo 30%. O čemu mi ovde govorimo? Uneli ste u ovaj zakon jednu odredbu koja je arbitrarna i koja može da se tumači na različite načine. Naravno, suštinska primedba SPS-a na ovaj zakon je data u amandmanu na član 255. Osnovna stvar u sindikalnoj borbi je bio kolektivni ugovor. Kolektivno pregovaranje je ono za šta su se radnici borili vekovima, da sindikat natera poslodavce da mora da im potpiše kolektivni ugovor, koji će im garantovati određena prava, visinu zarade itd. Ovde u ovom zakonu ste predvideli da kolektivni ugovor važi samo za one poslodavce koji su članovi reprezentativnog udruženja poslodavaca. Podsetio bih na to da su danas članovi reprezentativnog udruženja poslodavaca svega 10 do 20% poslodavaca. Vi pravite zakon u kojem predviđate kolektivne ugovore samo za 10 ili 20% poslodavaca u Srbiji. Predvideli ste da ministar može arbitrarno da odluči ko će kolektivne ugovore primenjivati i bez saglasnosti. To je apsolutno pogrešna stvar. Mi tražimo, i tu podržavamo sindikat, da kolektivni ugovor mora neposredno da se primenjuje za sve poslodavce, inače nemojmo da donosimo zakone o radu koji se ne mogu primenjivati. Zašto bi neki poslodavac bio član udruženja ako mu se nameću neke obaveze. Neko će reći - strani investitori su protiv tolikog prava i radnika i sindikata. Strani investitori se, dame i gospodo, u ovoj zemlji danas suočavaju sa manjim prava radnika nego što postoje na Zapadu, i to je istina. Nije im smetao ni ovaj afrički zakon o radu koji je sada na snazi da investiraju u Srbiju. Molim predstavnike Vlade da prihvate naš amandman. Ovaj zakon jeste bolji od postojećeg, ali ako se ovaj amandmanne prihvati, upozoravam da je veliko pitanje da li će SPS glasati za ovaj zakon o radu, čak i po cenu da ne bude usvojen novi zakon o radu. To je osnovna stvar koju radnici traže, da se kolektivni ugovor primenjuje na sva preduzeća, a ne samo na one koji su članovi udruženja poslodavaca. Znači, pošto Ministarstvo do sada nije prihvatilo ovaj predlog, predlažem da ga razmotri još jednom. Ovo je kapitalna stvar. Ne samo za SPS, za sve nas, za radnike, za one koji žive od ovog rada u ovoj državi, jer mnogi ljudi ne mogu ni da žive od svog rada jer nemaju šta da rade.
Izvinjavam se, gospodine Dačiću, da li biste bili ljubazni da privedete kraju.
Zahvaljujem, gospodine Markoviću, što ste prevalili preko usana moje ime i prezime. Zahvalan sam vam na tome. Prekidam, i još jednom pozivam predstavnike Vlade i ministra da prihvate naš ključni i suštinski amandman. U suprotnom, veliko je pitanje da li će SPS podržati ovaj zakon o radu, iako je on bolji od postojećeg zakona, koji je bio u vreme DOS-ove vlasti.
Da li se još neko javlja na osnovu prava koje proizilazi iz člana 89. Poslovnika? Gospodine ministre, izvolite, imate reč.
Nažalost, nisam bio prisutan kada je kolega Dačić govorio, ali znam šta je suštinska primedba njihova, odnosno suštinski amandman na koji oni ukazuju. Mi smo u vezi toga obavili određen razgovor i izneo sam argumentaciju zbog čega taj suštinski amandman o kome govori nije prihvatljiv za Vladu. Sada ću pokušati da ponovim tu argumentaciju. Osnovna stvar, kada je u pitanju neposredna primena kolektivnog ugovora on se ne može neposredno primenjivati, tako što će se reći u zakonu da će se neposredno primenjivati na sve poslodavce koji i nisu članovi udruženja koje zaključuje ugovor. Zašto ne može? Pored ostalog, zato što Konvencija broj 98, koju je ova zamelja ratifikovala i koja je momentom ratifikovanja postala deo unutrašnjeg zakonodavstva, jasno definiše kolektivni ugovor kao akt i, između ostalog, u Konvenciji broj 98 kaže da se kolektivnim ugovorom pored ostalog uređuju međusobni odnosi učesnika kolektivnog ugovora. Znači, potpuno je nemoguće i suprotno toj konvenciji da se odnosi kolektivni ugovor na nekoga koji, pošto nije u udruženju koje zaključuje ugovor, ne može da međusobno uredi odnose sa drugom stranom. Prosto, postoji logička nemogućnost, kontradikcio in adjekto - nemoguće je. Takva jedna odredba ako bi je prihvatili, potpuno razumem ratio i interes o kome se ovde govori, ali ona je potpuno suprotna Konvenciji broj 98 i istovremeno je suprotna logici kolektivnog ugovora. Kolektivni ugovor se odnosi, sama reč "ugovor" kaže, na one koji učestvuju u njegovom zaključivanju. Zakon se odnosi erga omnes, odnosi se na sve. Kada mi donesemo zakon, on se odnosi na sve, i na one koji nisu glasali u ovoj skupštini. Dakle, suština je u potpuno različitoj prirodi ta dva akta, kolektivnog ugovora i zakona. Ovaj predlog od strane poslaničke grupe SPS-a naravno ima svoj ratio, svoje obrazloženje, svoj rezon, međutim on nije moguć. Problem je što nijemoguć. Nigde u zemljama u okruženju, bilo bližem, bilo daljem, ne postoji slično rešenje, po kome se kolektivni ugovor neposredno primenjuje na sve, bez obzira da li su bili ili jesu članovi udruženja poslodavaca, koje je zaključilo kolektivni ugovor. Bili bismo jedinstveni u Evropi sa takvim rešenjem, ali nije to samo po sebi zlo. Možemo biti jedinstveni ako je nešto dobro, međutim, jednostavno to nije moguće na taj način prihvatiti. Ono o čemu sam govorio i što sam objašnjavao, ono što je moguće, to smo i predvideli u zakonu o radu. Predvideli smo prošireno dejstvo kolektivnog ugovora, da se može utvrditi i definisati uz prethodno pribavljeno mišljenje ekonomsko-socijalnog saveta, koji čine reprezentativni sindikati, reprezentativna udruženja poslodavaca i predstavnici Vlade. Oni daju mišljenje, resorno ministarstvo donosi odluku o proširenom dejstvu i to je mehanizam koji svet poznaje. Dva su razloga zbog čega se inače donosi odluka o proširenom dejstvu, znači i na one koji nisu učestvovali u zaključivanju ugovora. Jedan je razlog da kažem poslodavački, zato što se time sprečava nelojalna konkurencija, da oni poslodavci na koje se ne primenjuje kolektivni ugovor ne bi nižim zaradama smanjili svoje troškove i tako postali konkurentniji u odnosu na poslodavce koji su zaključili ugovor i prema njemu isplaćuju zarade. To je prvi rezon, poslodavački. Ima drugi rezon - radnički, a to je da se svi radnici dovedu u jednak položaj, po pravilu viši i bolji, kako je to regulisano kolektivnim ugovorom. To je jednostavno mehanizam koji čitav svet poznaje. Mislim da i mi treba da ga primenjujemo. Ima još jedna stvar, takođe u zakonu kažemo da i kada utvrdimo prošireno dejstvo, i kada se on primenjuje na sve metalce Srbije, može resorno ministarstvo da utvrdi izuzetak da se na jedan broj poslodavaca ne primenjuje ukoliko oni to ne mogu da izdrže, ukoliko bi ih to zatvorilo i likvidiralo. To je jednostavno čitav logičan mehanizam. On je u skladu, kao što sam rekao, sa direktivama, standardima MOR-a, on je u skladu sa Konvencijom broj 98, koju smo mi zaključili kao država i ratifikovali. Ona je takođe u skladu sa preporukom. Dakle, sve su to razlozi zbog čega ne možemo da unesemo u zakon o radu takvo rešenje. Mislim da su razlozi dovoljno ubedljivi. Toliko i hvala.
Replika, gospodin Dačić.
Znam da ministru nije lako. On je jedini, praktično, pripadnik, pa ako mogu tako da ga nazovem, a da se on ne naljuti, što on jeste pripadnik levice u ovoj vladi. Nalazi se između čekića i nakovnja. Nalazi se između onih koji su za liberalni i neoliberalni koncept ekonomije i između njegovih uverenja da treba da bude na strani radnika. U skladu sa tim on predlaže i brani nešto što jeste zvanična politika Vlade, iz bojazni da će to naljutiti neke strane investitore, da neće dolaziti u našu zemlju, jer ponovo će navodno tu biti neki samoupravni sistem itd. Ovde nije reč o tome. Ovde je reč o praktičnom problemu. Čime vi terate poslodavce da postanu članovi udruženja poslodavaca. Zašto bi neko postao član udruženja poslodavaca? Reprezentativno udruženje poslodavaca danas mora da ima 10% poslodavaca u svom članstvu. Možemo doći u situaciju da ostanemo bez ijednog partnera u kolektivnom pregovaranju, jer poslodavci neće imati interes da budu učlanjeni u udruženje poslodavaca. Šta ćemo sa 90% poslodavaca u Srbiji? Na koga se u stvari ova odredba zakona o kolektivnom ugovoru primenjuje? Primenjuje se na one poslodavce koji se nalaze u udruženju poslodavaca. Samo da vam kažem, gospodine ministre, nisu svi radnici članovi sindikata, pa se na njih primenjuje ono što reprezentativni sindikat ispregovara o kolektivnom ugovaranju. Ako to može da važi za radnike, onda mora da važi i za poslodavce. Nisu nama miliji poslodavci i neko ko misli da zaradi na nečijem radu nego oni koji taj rad stvaraju i koji rade. Zato je ovo principijelno pitanje. Meni je žao što sa ministrom, a koji pripada levici, moram o tome da diskutujem. Bilo bi mi logično da o tome diskutujem sa DSS-om, G17 plus, radikalima, demokratama, mada demokrate su, drugarice i drugovi - levičari, ali oni su odavno otišli na drugu stranu. U svakom slučaju, žao mi je što sa vama o treba da polemišem. Ostavite obavezu da se to primenjuje na sve poslodavce, a dajte sebi diskreciono pravo da određene grane ili poslodavce oslobodite primene ovih kolektivnih ugovora, a ne obrnuto. To je osnovno pitanje. Mi nemamo zakon o poslodavcima, nemamo zakon o sindikatima, vi to znate. Danas imamo sindikate koji su pod nečijim političkim uticajem bili, imamo poslodavce koji su takođe pod nečijim političkim uticajem. Zato je ovo za nas veoma važno pitanje. Imaćemo nepokrivenu oblast i veliki broj poslodavaca za koje neće važiti obaveza potpisivanja kolektivnih ugovora, već samo primena ovog zakona o radu. Ovaj zakon o radu je bolji od postojećeg. (Predsedavajući: Vreme.) Ali je veoma važno da ljudi shvate da to što neko ima para i što formira preduzeće, ne znači da je onaj koji radi kod njega rob bez ikakvih prava, da za njega mora da važi, osim zakona o radu, i pravo ljudi... zašto neko u privatnim preduzećima nema sindikate, zašto se ne zapitate to...
Gospodine Dačiću, molim vas, budite ljubazni, zaista da efikasno koristimo vreme, sada ide rasprava o amandmanima i tu možete obrazlagati vaše stavove.
Replicirao sam gospodinu ministru, izvinjavam se ako sam prekoračio vreme. Još jednom insistiram na ovome da je to veoma važno pitanje i da mislim da Vlada ne bi trebala olako da prelazi preko toga. Jedna je stvar šta pregovara sa Evropskom unijom. Kada uđemo u Evropsku uniju, a svi poslodavci, niko ih ne tera, oni sami su članovi nekih udruženja. To je drugo pitanje. Promenimo zakon. Nemojmo tako 10-15 godina pre nego što ćemo ući u Evropsku uniju, kao što je G17 uradio, otvorio je vrata i liberalizovao je spoljnu trgovinu, imamo ogroman spoljnotrgovinski deficit. Dinkić je ovde priznao da je napravljena greška zato što je to učinjeno pre vremena. Nemojmo zato sada i ovde. Donećemo zakon, imamo instituciju kolektivnih ugovora, ali neće imati ko da ih primenjuje, jer neće biti članovi udruženja poslodavaca.
Hvala, gospodine Dačiću. Molio bih vas da obratite pažnju na vreme. Reč ima gospodin ministar, a zatim gospodin Tomislav Nikolić, replika na izlaganje. Izvolite, gospodine ministre.
Samo bih rekao nešto što je bitno oko ove teme. Naravno da postoje, i pomenuo sam u razgovoru koji smo neposredno imali, problemi sa poslodavcima, njihovom organizacijom, postoje problemi. Međutim, ono što je racionalno rešenje i objašnjenje ove odredbe koju mi predlažemo jeste sledeće, da poslodavci, da bi bili reprezentativni, treba da ih ima 10%. Sada Unija poslodavaca, a koja je kod nas prijavljena, ima negde 20%. Šta će zapravo biti interes, ono o čemu govorim, i poslodavaca i sindikata, odnosno zaposlenih, da kroz ekonomsko-socijalni savet predlože Vladi, odnosno ovom ministarstvu, čim zaključe granski ugovor, da utvrdimo prošireno dejstvo. To će biti mehanizam, jedini efikasan, ne postoji drugi, nikakva naredba. Efikasan mehanizam da se u stvari poslodavci uteraju, da se tako izrazim, u udruženja i da bi mogli da se pitaju, jer kada se suoče sa proširenim dejstvom ugovora, u čijoj izradi nisu učestvovali, onda će oni reći, čekajte ljudi, o čemu se radi, daj brzo da idemo u to udruženje. Postoji jedan fini mehanizam koji će u Srbiji proizvesti da imamo prava udruženja poslodavaca i da imaju interes da uđu u ta udruženja. Jedna je samo napomena, kada smo imali to rešenje 90-ih godina, ono je bilo praćeno sledećom okolnošću: kolektivne ugovore je tada zaključivala Privredna komora Srbije, a čije je postojanje bilo obavezno po sili zakona. Tamo su svi bili, u Privrednoj komori Srbije. A onog momenta kada je taj koncept napušten – a mora da se napusti, jer u kolektivnom pregovaranju mogu učestvovati samo dobrovoljna udruženja, zato ne može Komora – tog momenta taj mehanizam neposredne primene više nije moguć. To su razlozi. Što se tiče ovoga o čemu je govorio kolega Dačić, naglašavam da ono prvo sa čim ćemo se suočiti kada ovaj zakon usvojimo, ako uspemo da ga usvojimo, kada zaključe granske ugovore, poslodavci, ovi koje imamo sa sindikatima koje imamo, to će sigurno biti njihov logičan zahtev, Vlado, ministre, utvrdite prošireno dejstvo za celu Srbiju za metal, za celu Srbiju za tekstil i to će biti mehanizam. Uveren sam, on će biti jedini i moguć, koji će dovesti poslodavce i učiniti udruženja kompetentnim, i tako ćemo ovaj problem rešavati. Toliko.
Reč ima narodi poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničkog kluba SRS. Izvolite.
Moguće da sam pogrešio, a ako jesam, oduzmite mi reč, ali čini mi se da je jedan opozicionar, koji je to samo za ovom govornicom i u prenosu, pomenuo radikale, pa bih želeo da iznesem naš stav u vezi toga. Dakle, ne znam u čemu se sastoji podela na levicu i desnicu kada je u pitanju zakon o radu, tim pre što sam čuo nešto sa čime se ne slaže ideologija SRS. U odnosu poslodavac-zaposleni ne postoji onaj na koga ne obraćate pažnju. Džabe je ako svu pažnju usmerite na zaposlenog, a nemate poslodavca. Džabe ako tom poslodavcu niste posvetili pažnju da može da radi da bi imao zaposlene, to jestu posebnoj ideologiji socijalista. Prvi zakon o privatizaciji je donet u vreme vladavine Slobodana Miloševića. I tadašnja SPS nije verifikovala samo zaposlene. I ona je odustala od Marksovog principa da su zaposleni vlasnici fabrika. Znači, mi sada imamo vlasnike fabrika. Neki su to postali pre 12 - 13 godina, neki pre godinu ili pre mesec dana. Država o njima mora da vodi računa, oni plaćaju porez. Oni organizuju proizvodnju, u kojoj rade zaposleni, kojima treba plata i prava, slažem se. Istina je da ste ovde predvideli da bez potpisa zaposleni ima prava i obaveze koje je neko potpisao u njegovo ime, većinski sindikat, a on nije član tog sindikata. Možete to da obrazlažete pričom da se to radi za njegovo dobro, ali svaki zakon je za dobro svakoga. Ovaj zakon je i za dobro poslodavaca, pa poslodavac mora da potpiše. Tu mi nedostaje još nešto i nedostaje mi kod sporova ili, recimo, kada inspektor rada utvrdi da neki poslodavac ne radi u skladu sa zakonom, pa konačno rešenje je ministrovo. Zabranjeno je pokretanje upravnog spora. Nešto mi tu ne odgovara. Znate, ako nekome zabranite da se pojavi pred sudom, tu nešto nije u redu. Otkud vam to pravo da izuzimate određene kategorije, u ovom slučaju poslodavce, za koje ste vi, ministre, utvrdili da ne poštuju npr. kolektivni ugovor? Otkud vam pravo da kažete da on ne može da vodi upravni spor? Mora da vodi upravni spor. Sud mora da rešava, kao poslednja instanca. Ne može ministar da bude poslednja instanca. Inspektor rada je u vašem ministarstvu i ministar je u Ministarstvu rada. Ne može jedno ministarstvo da obezbedi dvostepenost u postupku. To je ono što mi smeta. Inače, kada mi kažemo da ćemo glasati za zakon, mi za zakon glasamo. Kada kažemo da nećemo, mi nećemo. Kada neko ovde kaže da je veliko pitanje da li će da glasa ili neće, onda ostaje da Vlada kaže koje je to pitanje. Svedok sam tih velikih pitanja. Često je ovde bilo velikih pitanja i ne uradi se onako kako je tražio onaj ko je postavio veliko pitanje, a on glasa za zakon. Sada me interesuje koje je sada u pitanju veliko pitanje.
Narodni poslanik Ivica Dačić se javio za repliku.
Dame i gospodo, javio sam se za repliku na izlaganje gospodina ministra Lalovića, a pošto nisam spomenut u diskusiji onih koji postavljaju velika pitanja, nemam razloga da odgovaram, pošto smo godinama zajedno i mi i oni postavljali velika pitanja i davali velike odgovore. Prema tome, ne vidim zašto bi danas bila drugačija pozicija. Što se toga tiče, još jednom želim da ponovim da SPS, naravno, interesuju poslodavci, ali mnogo više od toga nas interesuju oni koji rade kod tih poslodavac. Tajkuni, bogataši, pljačkaši koji su se obogatili za ovih petnaestak godina, nas ne interesuju. U skladu sa tim, i dalje insistiramo na tome da se iznađe rešenje da kolektivni ugovori moraju važiti za poslodavce. Ne znam da li vi razumete o čemu se ovde radi. Postoji udruženje poslodavaca, jedno koje se podelilo. Jedno koje vodi Rata Ninković, sa drugim krilom koje vodi gospodin, mislim, Zagorac, čije se ime pojavljuje kao jedno od organizatora Masona, i postoji Bogoljub Karić, koji organizuje Udruženje industrijalaca. Zašto bi neki biznismen, zašto bi neki poslodavac bio član udruženja poslodavaca? Šta on time dobija? Čime ga vi terate? A ako nije, znači da za njega ništa nije obavezujuće. Mi nećemo da donosimo zakon koji se neće primenjivati na 80 - 90% poslodavaca u Srbiji. Znam da postoje direktive Evropske unije, ali postoji i MOR. Ova prethodna vlada uopšte nije marila za međunarodnu konfederaciju sindikata, njoj je bilo bitno šta kaže MMF. Ovo nije nikakvo veliko pitanje, pošto se postavljalo pitanje šta je to veliko pitanje da bi mi glasali za ovaj zakon. Veliko pitanje jeste u uslovima tranzicije, kada će 99% zaposlenih biti na udaru. U ovim vremenima, barem na nekoliko godina moramo zaštiti one koji žive od svog rada. Kolektivni ugovori, u uslovima kada je svega 10 ili 20% poslodavaca učlanjeno u udruženje poslodavaca, moraju da budu obavezujući za sve poslodavce. (Predsednik: Vreme.) Tako ćete ih naterati da budu članovi udruženja poslodavaca i tako ćete ih naterati da se organizuju. Drugačije, imaćete haos, imaćete i dalje zapošljavanje po bilo kojim kriterijumima, formalno poštovanje zakona o radu, ali na delu potpuna eksploatacija, diskriminacija, noćni rad. Imaćete nezapošljavanje žena i devojaka koje trebaju da rađaju itd. Kada smo već kod velikih pitanja, nemojmo mnogo da postavljamo velika pitanja, jer velika pitanja se mogu postavljati svaki dan. Ako neko želi nešto da kaže, neka otvoreno kaže šta hoće. Mislim da nije vreme da govorimo u zagonetkama.
Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 2. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 2. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Gospodine Rankiću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 2. stav 2. kojim se zahteva brisanje nastavka "ako zakonom nije drugačije određeno". Pročitaću vam ceo stav, da vidite o čemu se radi. Kaže: "Odredbe ovog zakona primenjuju se i na zaposlene u državnim organima, organima teritorijalne autonomije i lokalne samouprave i javnim službama, ako zakonom nije drugačije određeno". Mi smo isti ovakav amandman mogli podneti na st. 1. i 3, a radi se o predmetu ovog zakona, odnosno osnovnim odredbama, ali smo podneli na stav 2. iz razloga što je u ovom slučaju poslodavac onaj koji ima političku moć, ko vlada na republičkom, pokrajinskom ili lokalnom nivou. Nije naveden u zakonu nijedan razlog zbog čega bi zaposleni, čiji je poslodavac autonomna jedinica lokalne samouprave, autonomija ili republika, imali drugačiji status. Da li se oni zapošljavaju na drugačiji način, da li su njihova primanja drugačija i da li oni ne treba da imaju sudbinu ostalih radnika. Pretpostavljam da je ovo ("ako zakonom nije drugačije određeno") u članu 2. dodato namerno, a da se ne bi primetilo, pošto st. 1, 2. i 3. ovog člana imaju isti nastavak "ako zakonom nije drugačije određeno". Samim tim je ceo član 2. doveden do apsurda, potpuno je nepotreban, jer sve što je u njemu navedeno kasnije stoji - ako zakonom nije drugačije određeno. Vidite, svojevremeno je u pravilu službe, kada sam bio vojnik, na kraju pisalo pored svih odredbi - ovo pravilo službe važi ako se drugačije ne naredi. To je potpuno razumljivo zato što je vojska specifična organizacija u kojoj vlada određena hijerarhija, ali potpuno nejasno, ako pretendujemo da budemo demokratsko društvo, koji su to drugi zakoni koji će uređivati ovu materiju. Prvi stav ovog člana odnosi se na to: "Odredbe ovog zakona primenjuju se na zaposlene koji rade na teritoriji Republike Srbije, kod domaćeg ili stranog pravnog, odnosno fizičkog lica (u daljem tekstu: poslodavac), kao i na zaposlene koji su upućeni na rad u inostranstvo od strane poslodavca, ako zakonom nije drugačije određeno." Stav 2. potpuno se sadrži u stavu 1 - koji su zaposleni u jedinicama lokalne samouprave, teritorijalne autonomije, takođe oni koji su zaposleni u Republici Srbiji. Naravno da jesu. Znači da je stav 2. potpuno sadržan u stavu 1. i nije imalo potrebe da se piše, jer nisu navedeni koji su to posebni razlozi zbog čega bi oni imali drugačiji status. Treći stav ću vam pročitati: "Odredbe ovog zakona primenjuju se na zaposlene strane državljane i lica bez državljanstva koja rade kod poslodavca na teritoriji Republike Srbije, ako zakonom nije drugačije određeno." Naravno, i ovaj je sadržan u stavu 1, nije imalo potrebe da se prenosi. Sada ću vam reći, na osnovu podataka koje imamo, kako izgleda to kada se zakonom nešto drugačije odredi. Imate član 54. gde se kaže - dežurstvo u zdravstvenim ustanovama, kao prekovremeni rad, uređuje se posebnim zakonom, valjda Zakonom o zdravstvenom osiguranju. Navešću vam primer iz Zdravstvenog centra u Boru. Tamo se uvode dežurstva za radnike pravne službe, dežuraju pravnici, nemaju nijedan razlog da rade posle svog normalnog radnog vremena, ali su oni po nekim osnovama, pretpostavljam, prijatelji, da li politički ili neki drugi, direktora doma zdravlja koji njima propisuje dežurstva. Istovremeno, u istom domu zdravlja, odnosno zdravstvenom centru, ukidaju se dežurstva lekarima specijalistima, čije službe zaista moraju da funkcionišu 24 sata dnevno. I ukida se dežurstvo dečijem psihijatru, doktoru nauka, iako dolaze u popodnevnim satima deca narkomani koja imaju suicidne ideje itd. Onemogućeno im je da imaju lekara koji će ih primiti, zato što je član SRS i što mu treba ukinuti dežurstva, pa se dešava apsurd da recimo jedan pravnik primi platu 45.000 dinara sa dežurstvima, a da jedan lekar primi 23.000 dinara, i onda to dovodi ceo kolektiv u veoma nezgodnu situaciju i poremećene međuljudske odnose. Da se ovo ne bi dešavalo, a vidi se da Vlada nema jasan koncept, čim u zakonu u jednom članu sva tri člana kažu - ako zakonom nije drugačije određeno, znači Vlada ne želi jasno da se izjasni o tome i da kaže - to i to stoji u zakonu, i tačka, nego se uvek pušta mogućnost da neko to nekim drugim zakonima drugačije uredi. Smatram da ukoliko ne prihvatite ovaj amandman, to će onda dovesti do apsurda primenu celog član 2, pa mislim da zakon neće moći da se primeni. Hvala.
Još neko o ovom amandmanu? Izvolite, gospodine Palaliću. Molim vas, nemojte argumentaciju da je neki narkoman član neke stranke. To nije u redu.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ovo rešenje koje imamo u predloženom zakonu imali smo i ranije. Naime, to je odnos i stanje Zakona o radu, kao opšteg zakona, koji se primenjuje na sve radne odnose i tzv. posebnih zakona u određenim oblastima, koji pojedina pitanja kod zasnivanja radnog odnosa, prava zaposlenih tokom trajanja radnog odnosa i prestanka radnog odnosa reguliše na drugačiji način, saglasno specifičnosti tih organa u kojima zaposleni rade. Konkretno, u ovom slučaju smo imali to, kada se kaže da Vlada nema predstavu i da zakonopisac nije imao predstavu o čemu se radi, nije tačno. Zakon o radnim odnosima u državnim organima je vrlo konkretno regulisao pitanja zasnivanja radnog odnosa, gde postoji oglas, gde se rešenjem zasniva radni odnos, pitanje dvostepenosti u ostvarivanju prava, disciplinski postupak i neka druga pitanja koja su regulisana Zakonom o radnim odnosima u državnim organima. Nije mi jasno zašto je ovaj amandman uložen, jer je ovo jedna situacija koja je postojala i ranije i koja je uvažavala specifičnosti i države kao poslodavca i organa teritorijalne autonomije, lokalne samouprave i drugih javnih preduzeća itd. Nije mi jasno zašto je ovaj amandman uložen i mi se sa tim amandmanom ne možemo složiti. Naravno, država razume zašto je posebna prava dala svojim zaposlenima i zašto su ta prava na neki način šira u odnosu na pojedina prava u Zakonu o radu, ali kažem, Zakon o radu se primenjuje generalno na sve zaposlene, samo ona rešenja, one odredbe koje ne postoje tu, a koje su sadržane u tom leks specijalisu, kao što je Zakon o radnim odnosima i državnim organima, ona se na drugačiji način regulišu. Tada se ta prava primenjuju na zaposlene u državnim organima ili u lokalnoj samoupravi. U tom smislu ne stoje navodi koje smo ovde čuli i mislim da ovaj amandman ne treba prihvatiti. Hvala.
Hvala, gospodine Palaliću. Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Vlada i Odborza rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandmane, sa ispravkama, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odborza rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandmane sa ispravkama, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandmani sa ispravkama odbiju Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo Milovan Radovanović. Vlada nije prihvatila amandman, Odborza rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odborza rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podneo poslanik Zlatko Radić. Vlada i Odborza rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, gospodin Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 6. Predloga zakona o radu. Taj član glasi: "Sindikatom, u smislu ovog zakona, smatra se samostalna, demokratska i nezavisna organizacija zaposlenih u koju se ona dobrovoljno udružuju radi zastupanja, predstavljanja, unapređenja i zaštite svojih profesionalnih, ekonomskih, socijalnih, kulturnih i drugih pojedinačnih i kolektivnih interesa." Reč "demokratska" u ovoj formulaciji člana je suvišna. Ovde se govori o sindikatima koji će u narednih nekoliko godina imati izuzetno važnu ulogu u pravcu ostvarivanja prava radnika i sprovođenja ovog zakona koji ćete vi doneti. Posebno zapažena njihova uloga biće u restrukturiranju velikih preduzeća poput EPS-a, NIS-a i Železnice. Vođe reprezentativnih sindikata su se uglavnom do sada bavile nabavkom zimnice i drugim manje važnim stvarima, vezano za radnike. Jedan od negativnih primera je Asocijacija nezavisnih sindikata Srbije, koja se bavi preprodajom uglja, poznata kao ugljena mafija. Najbitnije u ovom trenutku je da predstavnici sindikata budu časni ljudi, koji neće biti korumpirani od strane direktora i poslodavaca. Hvala.
Hvala vama. Još neko o ovom amandmanu? Izvolite, gospodin Ivica Dačić.
Hvala, gospodine predsedniče. Nekako osećam da vi lakše izgovarate moje ime i prezime od vašeg potpredsednika, kome je to neprijatno, ali ipak mora da me spomene. Jeste da su oni smatrali da ćemo mi nestati sa političke scene, ali tu smo, živi smo. Sa druge strane, ovaj član 6, kada bi neko posmatrao sa strane, pretpostavljam da bi rekao da u njemu nema ništa problematično. Međutim - sindikatom se smatra samostalna, demokratska i nezavisna organizacija zaposlenih. Podsetio bihpredlagača ovog zakona šta znači demokratija u izvornom značenju. Demokratija znači vladavina naroda. Ako vi mislite da uz svaki subjekat treba da ide i naznaka - demokratski, onda je to drugo. Onda bi trebalo da se nazovemo - Demokratska Republika Srbija. Uostalom, postojala je jedna Demokratska Republika Nemačka, pa niste je baš smatrali demokratskom. Uostalom, postojao je DOS, pa da li neko još smatra da je to bila demokratska tvorevina? Postoji i DS, za koju ne znam baš da li je oličenje demokratije, jer znate kako, svako ko je protiv predsednika DS-a isključuje se iz te stranke.
Gospodine Dačiću, molim vas, upozoravam vas na član 100. i molim vas da se ne izražavate ni sa sumnjom o strankama koje su parlamentarne i imaju poslanike u Skupštini. Budite ljubazni, hvala vam.
Zahvaljujem. Zaista nisam izražavao nikakvu sumnju, izražavao sam uverenje. Znači, uopšte ne sumnjam da je to tako i ubeđen sam da je to tako, jer tvorevina koja je za tri godine vlasti, a zvala se DOS, pohapsila 12.000 ljudi, a sada izgleda da su sve to bile "bebe", tvorevina koja je sada dovela do toga da se, na kraju krajeva, ovde, kao što danas pričamo, glasalo iz Soluna, iz Bodruma, ne znam da li zaslužuje da ima takav epitet. Zato nisam izražavao sumnju, ali povodom ovog člana, zaista mislim da nema razloga da u delu koji se odnosi na sindikate stoji da to treba da bude demokratski. Šta to znači, recite mi šta to znači, demokratija je vladavina naroda, da li to znači da u sindikatu treba da vlada narod? Šta to znači? Da li vi hoćete da kažete i da pogledate kakva je struktura sindikata, da li unutrašnja, demokratska organizacija tog sindikata, hoćete da kažete da je Milovanovićev sindikat demokratski sindikat itd. Znači, imate nezavisni sindikat koji je ovde, takođe stoji da sindikat treba da bude nezavisna organizacija. Vi imate sindikat koji se tako zove. Zaista ne znam, trebalo bi možda da sindikat promeni svoje ime i da se zove - Samostalni Demokratski Nezavisni sindikat Srbije i onda će ispuniti sve vaše uslove koje ste dali da se smatra sindikatom. Nemojte stavljati neke reči sa kojima ne znate posle šta ćete. Nije svako ono za šta se predstavlja, nije svaka stranka demokratska zato što se zove demokratska, nije svaka stranka nezavisna ili sindikat nezavisan zato što se zove - nezavisnim; jeste nezavisan, ali od jednog dela, a zavisan je od drugog dela. Ako mislite da pod tim "demokratska" treba da stoji da je blizak DS-u, to je drugo pitanje, onda treba da stavite veliko "D". U svakom slučaju, mislim da je loše da ovako piše. Nemojte stavljati svuda reč - demokratija, zato što se ona toliko izlizala i polako ulazimo u Orvelovo društvo, gde su svi jednaki i ravnopravni, samo su neki malo jednakiji ili ravnopravniji od drugih. Mislim da je ovaj amandman dobar, bez obzira što ga predlagač nije prihvatio. Ako član ide za tim da spreči neke sindikate koji su možda nastajali u totalitarnim društvima, kao što je bilo u Frankovo ili nekim drugim vremenima, onda je to drugo pitanje. Onda se to ne reguliše rečima - demokratska. Demokratska, znači, kada vas narod bira, a ovde ne bira narod, ovde biraju oni koji su članovi sindikata. Ako je nešto demokratsko, po pravilima po kojima se to bira, onda to nije izvorno značenje reči - demokratija. U svakom slučaju, znam da je to moderno, ali moderne reči se veoma brzo zaboravljaju, izližu se, izgube svoje značenje, kao što je reč - kohabitacija, reforme, transparentno, koalicioni kapacitet, demokratski kapacitet itd. Živite nekim realnim životom koji se vodi ovde u Srbiji, a nemojte živeti u nekim vremenima u kojima bi možda svi mi želeli zajedno da budemo, ali svakako smo daleko od toga.
Molim vas da završite, prošlo je šest minuta.
Da, ali ovo je demokratija u pitanju i treba malo temeljnije objasniti ovu reč...
Gospodine Dačiću, demokratija je, pre svega, poštovanje procedure. Zahvaljujem vam se što poštujete proceduru i da završimo.
Hvala vam najlepše.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Replika, gospodin Milan Marković.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, meni je žao što sam prosto primoran da izađem na repliku. Mislio sam da smo sve juče završili. Žao mi je što kolega Dačić očigledno nema ništa smisleno da kaže po pitanju Zakona o radu, koji je tema ove tačke dnevnog reda, i žao mi je što pravi komediju...
Izvinite, i na vas se odnosi član 100.
Žao mi je što pravi ovu neozbiljnu atmosferu u republičkom parlamentu i zamolio bih ga da sedne, jer ne znam zašto mi prilazi na ovakav način. Što se tiče izgovaranja imena gospodina Dačića, zaista sa tim nemam nikakvih problema, ali mislim da gospodin Dačić misli da imam problema, kao što bi trebalo da imaju probleme građani Srbije, jer pri pomenu imena gospodina Dačića možete se setiti mnogo čega. Možete se setiti sankcija, možete se setiti hiljada obogaljenih, možete se setiti gubitka Srpske Krajine, možete se setiti gubitka Kosova, možete se setiti pokradenih izbora u Beogradu 1996. godine, možete se setiti praznih rafova, kriminala i ubistava na pločnicima Beograda. Mnogo čega se možete setiti pri pomenu njegovog imena. On je bio portparol te vlasti koja je bila u vreme kada se sve ovo dešavalo. Dakle, ako mislite, gospodine Dačiću, da imam problem sa tim, nemam. Pamtim to vreme, živeo sam u Srbiji, živeo u toj Srbiji, ali nemam problema sa izgovaranjem vašeg imena. Svoj posao obavljam profesionalno, i ukoliko mi predsednik Skupštine poveri da vodim Skupštinu, vodiću je i imaću prema vama jednak odnos, sa uvažavanjem, kako i dolikuje narodnim poslanicima. Mi smo juče imali raspravu po pitanju ovog zakona, koja se takođe u jednom delu pretvorila u jednu "kič paradu" SPS-a kojom se želela diskreditovati DS, ali sam tada rekao da se neću služiti vašim metodom govora. Tada sam izneo podatke i uvek sam spreman da se suočim sa vama ili sa bilo kojim poslanikom SPS-a i da kažem šta su rezultati rada Vlade od 2000. do 2003. godine, i šta je to što je ta vlada ostavila sledećoj vladi, i bio bih veoma zadovoljan kada biste vi u ciframa govorili o tome šta je uradila vaša vlada od 1989. godine, odnosno od 1990. godine pa nadalje. Tako da bih vas zamolio da ubuduće pokušamo da govorimo na taj način i prosto, ukoliko imate problem sa DS-om, ukoliko imate neku vrstu opsesije prema nama, molio bih vas da to na neki način zaboravite, da bismo u budućnosti mogli kolegijalno i u interesu građana Srbije da sarađujemo i razgovaramo u ovom parlamentu. Hvala vam.
Zahvaljujem. I zahvaljujem na spremnosti da se kolegijalno sarađuje, a opsesija je dozvoljena Poslovnikom, ali posle 18,00 časova nije dozvoljeno davanje reči. Molim vas, sutra u 10,00 časova nastavljamo povodom amandmana na član 7, pošto sam pre toga pitao da li ima još neko povodom amandmana na član 6, pa je rečeno da nema; znači, amandmanom na član 7. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 135 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja… molim poslanike koji ne mogu da koriste mobilni telefon da se ne dovikuju preko pet redova, samo da obavimo ovaj prvi deo, molim vas. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Gospođo Kovačević, možete da ubacite svoju karticu i pre nego što sednete na svoje mesto. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno dovoljno narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Aleksandar Vlahović, Milisav Petronijević, Slobodan Mihajlović i Nadica Momirov. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O RADU(pojedinosti) Na član 7. amandman je podnela poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 7. amandman je podneo poslanik Zlatko Radić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zlatko Radić.