Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 85 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Vesna Obradović i Sava Urošević (pre podne). Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O RADU(pojedinosti) Podsećam vas da smo poslednjeg dana rada ove sednice započeli raspravu o amandmanu na član 62. koji je podneo narodni poslanik Darko Glišić. U raspravi o ovom amandmanu učestvovali su narodni poslanici Vjerica Radeta, Momir Marković i Aleksandar Đorđević. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 68. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Bojan Kekić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Na član 69. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Zvonimir Stević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Na član 69. amandman je podneo poslanik Zlatan Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 73. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Zvonimir Stević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SPS smatra da ovaj amandman nije dobar. Jednostavno, ne treba ograničavati dužinu godišnjeg odmora, jer se u amandmanu kaže da godišnji odmor može trajati najmanje 20, a najviše 25 dana. Mi smatramo da je rešenje koje smo mi ponudili, a koje je Vlada prihvatila, kao i ministar, solidno rešenje, iako se mi zalažemo za još bolje rešenje kada je reč o zaposlenim radnicima, službenicima, jednostavno da i u samom zakonu treba pobrojati sve najbitnije kriterijume. Znači, pored tih 20 dana minimuma treba na pisati u samom zakonu i ostale kriterijume, odnosno navesti pre svega godišnji odmor, dodatak godišnjeg odmora po osnovu doprinosa o radu, dodatak po osnovu složenosti rada, po osnovu radnog iskustva ili radnog staža, po osnovu uslova rada, a invalidi rada treba da imaju bar jedan dan dodatak za godišnji odmor; zatim stručna sprema takođe treba da figurira u samom zakonu. Mi smatramo da sve to treba precizirati. Treba da postoji i dodatak i za samohrane roditelje, za decu do 14 godina, zatim dodatak za roditelje koji imaju troje i više dece do 14 godina. Naravno, u ovom zakonu bilo je moguće da se definiše godišnji odmor i za lica koja imaju 55 godina života i 30 godina radnog staža, odnosno 25 godina staža kada je reč o ženama i 50 godina života, i ta lica treba da imaju minimum godišnjeg odmora u visini od 30 dana. Sva su ta rešenja već postojala, tako da smatramo da bi naši predlozi bili još bolji za sve zaposlene ljude. Mi pre svega mislimo na organizacije i na firme koje nisu pokrivene posebnim kolektivnim ugovorom. Znači, ne mislimo na državne organe, već mislimo na javna preduzeća. Ne mislimo na organizacije čiji je osnivač Vlada, jer će tu svakako Vlada biti potpisnik tih posebnih kolektivnih ugovora. Ovde, pre svega, mislimo na poslodavce koji neće biti pokriveni kolektivnim ugovorom, jer je veoma mali broj tih poslodavaca i ljudi koji su članovi Udruženja poslodavaca i gde će biti neposredno primenjivani kolektivni ugovori. Ovde je dosta priče bilo o tome da se SPS zalaže pre svega za zaposlene, a da ne misli mnogo na poslodavce. Možda je to i istina, jer kada govorim o poslodavcima i o tom nerešenom statusu zaposlenih radnika, pre svega mislimo na privatne poslodavce. Oni u svakom trenutku gledaju da smanje sva moguća prava radnika, da ih svedu na minimum, pa i kada je reč o godišnjem odmoru. Znate, bez obzira što se na papiru kaže i što će se u zakonu zapisati da imaju minimum 20 dana to poslodavci neće poštovati. Evo, možemo da pitamo veliki broj preduzeća, firmi, koje imaju od 50 do 100 radnika. Poslodavac daje desetak dana odmora. Nema tu ni subote da je neradni dan, niti će se subota računati u godišnji odmor. Tako, jednostavno, mislim da smo duboko u pravu kada sve ovo zahtevamo. U zakonu treba jasno precizirati odredbe o godišnjem odmoru, jer veliki broj poslodavaca, pre svega privatnih, gledaju da ta prava svedu na minimum. Evo, i kada govorimo o Bogoljubu Kariću, vi mislite da je on dobar poslodavac za sve svoje zaposlene. On je dobar za glavnog urednika koji ima 5.000 evra, tri ili sedam, više se ne zna, međutim, ovi njegovi novinari, mi smo pričali ovde u holu, imaju 200 do 300 evra. Znači, sve te ljude treba zaštititi maksimalno putem zakona i kada je reč o godišnjem odmoru, a i kada je reč o drugim pravima koja im pripadaju. Evo, toliko. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 73. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Zvonimir Stević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Toma Bušetić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici ovde se radi o sledećem. Radi se o korišćenju godišnjeg odmora u delovima. U Predlogu zakona prvi deo godišnjeg odmora biće u trajanju od tri nedelje, a naš je predlog da bude najmanje dve nedelje. Zašto insistiramo na jednom ovakvom rešenju? Pre svega, niko neće ograničiti zaposlenog da može da koristi i tri nedelje godišnjeg odmora. Ovo rešenje od dve nedelje je mnogo bolje i pouzdanije, jer jednostavno veliki broj zaposlenih ljudi će uglavnom koristiti dvadesetak dana godišnjeg odmora. Šta to znači? To znači da ako prvi deo godišnjeg odmora bude tri nedelje, onda ćemo imati situaciju da se drugi deo godišnjeg odmora takoreći ne koristi. Imajući u vidu da je plaćeno odsustvo svedeno na pet dana, najveći broj ljudi će koristiti te dane drugog dela godišnjeg odmora za slobodne dane. Upravo da bismo to sprečili mi smatramo da je mnogo povoljnije rešenje, pa smo predložili da prvi deo godišnjeg odmora bude najmanje dve nedelje, a drugi deo ono što preostane. To je na neki način i najpravednije rešenje, da se godišnji odmor podeli na dva dela. Sve ovo drugo smatramo da će biti jedna velika zloupotreba i ako smo na stanovištu, kada govorimo o godišnjem odmoru, a kada je opet reč o privatnim preduzetnicima i poslodavcima, da će oni ovo pravo svesti na ono što oni smatraju da je dovoljno. A, to je dovoljno - godišnji odmor od desetak dana, i tu neće biti neke posebne i specijalne zaštite za sve zaposlene ljude. Evo, ovo naše rešenje je da se godišnji odmor podeli na dva dela i da prvi deo iznosi najmanje dve nedelje. Smatramo da je to dobro rešenje i u praksi naše zemlje, tokom svih ovih godina, to rešenje je i figuriralo. U Zapadnoj Evropi i Americi imamo ovo rešenje vezano za trinedelje, ali tu su i drugačije prilike, sasvim se drugačije radi. U našoj zemlji mi moramo da se postepeno i sukcesivno prilagođavamo tim zapadnim rešenjima. Inače, mi smo svedoci u ovoj skupštini danas, a još više u prethodnoj, da su poslanici izuzetno insistirali da ova država i ovaj narod moraju da rade, da se u ovoj državi ne radi, da ovaj narod ne radi dovoljno i zato nemamo rezultate. Nažalost, najviše su o tome pričali poslanici koji nemaju dan radnog staža, koji su maltene doživeli 50 godina života, a ne znaju šta znači ustati u šest ili sedam sati i obavljati bilo koje poslove. Prema tome, mi u celoj ovoj priči treba da budemo realni. Naše rešenje je dobro i u danu za glasanje očekujem da će ministar predlagač prihvatiti ovaj naš predlog.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 76. amandman je podneo poslanik Vojislav Milajić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, Predlogom ovog zakona predviđena je odredba u članu 76. da se vrši nadoknada radniku ukoliko dođe do situacije da radnik krivicom poslodavca nije u mogućnosti da koristi godišnji odmor koji mu je zakonskim pravom zagarantovan i zagarantovan svim međunarodnim konvencijama, pre svega preporukama MOR-a i direktivama Saveta Evrope. Ovim amandmanom se htelo da se ispravi nepravda prema radnicima koji nisu mogli da koriste godišnji odmor krivicom poslodavca i Predlogom zakona je faktički oštećen radnik time što je predviđeno da ukoliko radnik ne može da koristi godišnji odmor krivicom poslodavca naknadu prima u visini osnovne zarade. Međutim, s obzirom da nema krivice radnika u tome što nije mogao da koristi godišnji odmor, on se faktički kažnjava time što prima samo osnovnu zaradu, a ne onu zaradu koju bi ostvario da je radio. Tu su bila tri amandmana. Jedan amandman je uložila Socijalistička partija, drugi SPO-NS i treći SRS. Vlada je prihvatila amandmane SPS iSPO-NS, gde su oni tražili da se nadoknada za neiskorišćeni godišnji odmor krivicom poslodavca utvrdi u visini prosečne zarade u prethodna tri meseca. Amandmanom SRS predviđene su alternativno dve mogućnosti, što je po našem mišljenju povoljnije za radnika, tako da radnik može da bira između dve opcije. Jedna je da prima naknadu prosečne zarade u prethodna tri meseca ili naknadu zarade koju bi ostvario da je koristio godišnji odmor. Znači, ostavljena je alternativna mogućnost radniku da koristi jednu ili drugu mogućnost, u zavisnosti od toga koja je od tih mogućnosti povoljnija za radnika, tako da mislimo da je ovaj amandman povoljniji za radnike nego ova dva amandmana koje je usvojila Vlada.
Reč ima poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, član zakona na koji je u ime SRS podneo amandman narodni poslanik Vojislav Milajić glasi: "Ako krivicom poslodavca zaposleni ne koristi godišnji odmor ima pravo na naknadu štete u visini osnovne zarade utvrđene opštim aktom i ugovorom o radu". Osnovna zarada se ni u jednoj firmi ne isplaćuje, nego pored osnovne zarade zaposleni imaju druge prinadležnosti. To je minuli rad, dodaci za prevoz, topli obrok itd. Normalno, visina zarade zavisi i od učinka u tom mesecu. Ovako se radniku koji nije mogao da koristi godišnji odmor, zato što se poslodavcu prohtelo da sa manjim brojem radnika ostvari obim, pa je deo otpustio, isplaćuje samo osnovna zarada, pored zarade koju je inače radeći stekao. Amandman narodnog poslanika Vojislava Milajića kaže: U članu 76. reči "osnovne zarade utvrđene opštim aktom i ugovorom o radu" zamenjuju se rečima "naknade zarade koju bi ostvario da je koristio godišnji odmor ili u visini prosečne zarade u prethodna tri meseca, ako je povoljnije za zaposlenog". Ovako se ispravlja nepravda u ovom inače lošem zakonu, koji ćete normalno vi, obzirom da imate većinu u parlamentu, usvojiti i tako svaliti na grbaču zaposlenih, onih koji su još uvek zaposleni, ogroman teret. Kada smo već kod zaposlenosti, u subotu 5. februara "Blic" objavljuje izjavu ministra Lalovića, koji kaže: "Meni se javljaju neki direktori koji kažu da su već u situaciji da moraju da dovode iz Bugarske i Rumunije radnike, jer naši radnici neće da rade za platu od 20.000". Žao mi je što ministar nije tu pa da ga pitam da ovde pred nama svima odmah posle mene izađe i da kaže koje su to firme i koji su to direktori, kakvi su to poslovi koje naši radnici neće da rade za 20.000 dinara mesečno, zbog čega moraju da uvoze radnike iz Rumunije. Rekao sam u pežorativnom smislu rekao ministru da ćemo mi, ako on nastavi da vodi ovaj sektor, uskoro morati da uvozimo radnike jer je zaposlio sve, videli ste one procente koje je izračunao na nekom lošem digitronu. Međutim, ministar Lalović potvrđuje tu laž koju je izrekao za ovom govornicom i u sredstvima javnog informisanja. Ja ću, ukoliko ministar ili neko iz Ministarstva ne bude odgovorio na ovo pitanje, u formi poslaničkog pitanja već u toku današnjeg ili sutrašnjeg dana postaviti ministru pitanje, da kaže koje su to firme i koji su to direktori koji su mu se žalili, pa da pošaljemo ljude sa biroa. Biroi su nam, inače, prenatrpani, pa da pošaljemo ljude sa biroa. Sigurno će se naći bar devet desetina onih koji će za 20.000 raditi u tim firmama, pa neće morati ministar da se muči da iz Rumunije uvozi radnu snagu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 77. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Živorad Smiljanić. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani potpredsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, kolege iz poslaničke grupe SPS podneli su amandman na član 77. koji se praktično sastoji iz dva dela. U prvom delu želimo onih pet dana plaćenog odsustva u toku godine da povećamo na sedam, ali ono što bih želela zaista da akcentiram to je drugi deo amandmana koji se odnosi na dobrovoljne davaoce krvi. Zapravo, za sve one koji dobrovoljno daju krv da dobiju dva dana plaćenog odsustva, izuzimajući dan u kome su dali krv. Prosto, postavlja se jedno zaista ozbiljno pitanje, da li će ova vlada uzeti sebi jedan od prioritetnih zadataka da napravi nacionalni program vezan za dobrovoljno davalaštvo krvi. Zašto ovo govorim? Pre svega, u situacijama kada treba dati krv ili krvne derivate može samo čovek čoveku dati krv. Treba da znamo da osnovni principi davalaštva krvi jesu dobrovoljnost, anonimnost i naravno besplatnost. Ako u takvim situacijama zaista nepoznati ljudi dobrovoljno daju svoju krv, spasavajući tuđe živote, onda se postavlja ono osnovno pitanje, ko je odgovoran i ko treba da stane iza ljudi koji čine tako humani gest. Naravno da to treba da bude država i da ne treba da dozvolimo, kao što nam se u poslednje vreme dešava, da se sporadično, kada neka klinika ili bolnica ostane bez određene krvi, određene krvne grupe i RH faktora, napravi panika u javnosti, u medijima apeluje da dođu ljudi koji imaju tu i tu krvnu grupu. Naravno da jeste velika panika ukoliko nema krvi. Mi to moramo da prevaziđemo. Ne smemo ostaviti samo na lokalnom nivou, opštinama da sporadično u nekim sredinama možda i čine nešto za dobrovoljno davalaštvo krvi, jer treba da smo svesni jedne činjenice, bez obzira koliko tehnologija ide napred, nikada i niko neće moći da sintetiše niti krv, niti krvne produkte. Uvek će to moći samo čovek čoveku da da i da pomogne. Zbog toga ne mogu da prihvatim ovo obrazloženje koje je dato da bi bilo mnogo poslodavcu da plaća tri dana zbog dobrovoljnog davalaštva krvi. Znate, ovo može dvojako da se posmatra. Pre svega, zbog čega mi moramo u našem mentalnom sklopu da smatramo da poslodavci nisu humani. Naprotiv, mislim da bi svaki poslodavac trebalo da pozdravi i pomogne svakog svog radnika koji dobrovoljno daje krv i na taj način spasava tuđe živote. Kamo sreće, ali nije tako, ovo bi bilo za mene prihvatljivo obrazloženje, da su svi zaposleni dobrovoljni davaoci krvi, ali oni nisu. Pokušaću, i žao mi je što gospodin ministar nije tu, jer je on govorio neke statističke podatke, ove koje ću reći isto su vrlo pouzdani, daju se proveriti, jer 90% dobrovoljnih davalaca krvi nažalost su ljudi koji se nalaze na najnižem stepenu egzistencije; dakle, na ivici egzistencije, sopstvene i svoje porodice. Oni možda imaju mala primanja,možda nigde ne rade, ali imaju zato veliko srce i visoku svest o tome šta znači pomoći nekom unesrećenom i na taj način spasiti život. Molim vas, koliko god to grubo zvučalo, postoje dobrovoljni davaoci krvi kojima znači i onaj obrok koji dobijaju posle davanja krvi. Mi moramo da se suočimo sa tom istinom. Pri tom, šta je naša država uradila za dobrovoljne davaoce krvi? Moram da kažem da država kao takva gotovo ništa nije uradila. Pre svega, ukoliko dobrovoljni davaoci krvi dolaze sa sela do najbliže službe za transfuziju krvi, gde će dati krv, ne plaćaju im se putni troškovi. Zaboga, humano je doći i dati krv, a možda je to neko ko zaista nema ni da plati tu autobusku kartu. Drugo, dobrovoljni davaoci prvi nemaju nikakvog prioriteta u lečenju. Dobrovoljni davaoci krvi nemaju mogućnost da dobiju lekove kada im zatreba za izlečenje sa negativne liste, recimo na teret države. Ili, recimo, do pre par meseci, možda je skoro uredba donesena, dobrovoljni davaoci su čak plaćali i participaciju. Ona je sada ukinuta. Mislim da je poslednje vreme, bar dok se ne izradi nacionalni program za dobrovoljno davalaštvo krvi, da mi po svojoj saveti pokušamo u svakom zakonskom projektu koji omogućava da zaštitimo i pokažemo dužno uvažavanje i poštovanje za sve one ljude koji dobrovoljno daju krv i time spasavaju živote. Znam za one koji su to činili juče, danas i koji će uvek činiti, a to su pre svega opštinske organizacije Crvenog krsta. Mogu vrlo ponosno da kažem - to su moji u Kikindi, to je Pokrajinski odbor Crvenog krsta Vojvodine i Crveni krst Srbije, ali da li je to dovoljno, da li je došlo vreme da i mi svojim glasom, usvajanjem ovog amandmana, pokažemo da uvažavamo i poštujemo ovaj gest koji dobrovoljno ljudi čine pomažući drugom.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici sindikata, amandman podnet u ime SPS-a, koji se odnosi na ovaj član, treba podržati iz više razloga. Mi treba da pokažemo da se ne bojimo poslodavaca. Kada vam izborne kampanje finansiraju bogati poslodavci, onda vi imate prema njima jedan poseban odnos. Pokažimo danas da se ne bojimo bogatih poslodavaca. Dobrovoljno davalaštvo krvi, između ostalog, podrazumeva nekoliko stvari. Govorila je Živodarka Dacin o tome, ne bih o tome. Moja tema je danas nešto drugo. Molim vas, opet ću da ponovim. Tri posto zaposlenih u privatnim preduzećima su članovi sindikata. Neki od tih ljudi su dobrovoljni davaoci krvi i ne koriste ni ovaj jedan dan, niti smeju da saopšte da treba da odsustvuju tog dana da bi dali krv. Ovo država mora da uredi sistemom, zakonom. Dobrovoljni sam davalac krvi. U mojoj porodici su bili korisnici dobrovoljnog davalaštva krvi. Dobro znam kakvi problemi jesu u ovoj oblasti i dobro znam šta znači kada nekome nedostaje samo jedna boca krvi. Naravno da mi, i nemojte molim vas tako to da razumete, ovo ne svodimo na puku formu da podstičemo nekoga da bi dao krv da bi imao tri slobodna dana, ali mi na ovaj način izražavamo poštovanje prema onima koji daju krv. To je suština. Mi ne plaćamo one koji daju krv, mi ih poštujemo i podstičemo, i treba sve da učinimo da u školama, fakultetima, u radnim organizacijama, tamo gde je moguće, pre svega, popularišemo ovu humanu akciju, da stimulišemo ljude. Govorila je gospođa Dacin o tome. Ako nemate nikakvo pravo, nikakav benefit ni kod doktora, ni kada vam se neko u porodici razboli, kada ne možete da dobijete ni taj jedan slobodan dan, ni autobusku kartu, ni pristojan obrok, šta mi onda u stvari radimo. Molim vas, govorim u ime onih kojima je neophodna krv za teške operacije, za lečenje teških bolesti, mnogi od ovih ljudi često se nalaze u beznadežnoj situaciji i njihovo izlečenje ili ozdravljenje isključivo zavisi od nečije dobre volje. Danas od naše dobre volje može da zavisi da li ćemo prihvatiti ovaj amandman. Da li se na taj način zameramo onima koji zapošljavaju ljude? Zameramo se. Taj rizik treba da preuzmemo. Jedan plus dva je sasvim dovoljna stimulativna mera, govorim o slobodnim danima za one ljude koji žele da daju krv. Koliko ima dobrovoljnih davalaca krvi u Srbiji? Malo, nažalost. Koliko njih daje više od jednom godišnje krv? Veoma malo. Prema tome, poslodavci ne rizikuju s tim u vezi. Znači, u jednoj firmi u kojoj ima 20 zaposlenih nažalost su jedan ili dvoje dobrovoljni davaoci krvi. Mi nećemo oštetiti nikoga od ovih ljudi koji su poslodavci, a pomoći ćemo onima koji su bolesni. Zato vas molim, ovo nije običan amandman, ovo je amandman koji bitno poboljšava ambijent pre svega, daje zakonske pravne okvire da ljudi mogu slobodno da se opredele da daju krv. Mada moram da kažem, i kada postoji ovaj zakon, i kada se usvoji ovaj amandman, biće poslodavaca kojima radnik neće smeti da postavi ovo pitanje. Mi nažalost živimo u takvoj zemlji, to je istina. Možda neko misli da je drugačije. Iz osećanja časti, i nekih drugih, ne bih mogao da kažem konkretne primere. Dakle, radnici danas u Srbiji su nezaštićeni po više osnova, ali mi danas ovde ne govorimo o bolesnima kojima najčešće pomažu radnici. Među dobrovoljnim davaocima je 75% ljudi iz neposredne proizvodnje, i zbog toga vas molim za razumevanje i za podršku u vezi sa ovim amandmanom, i molim da ga podržite. Od toga neće imati niko štetu, a svi bolesni ljudi u Srbiji imaće veliku korist.
Reč ima poslanik Predrag Mijailović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman SPS-a podržavam, a i podržaće sigurno i DSS. Zašto? Ovaj amandman i mi smo hteli da podnesemo, logično, kada su ga oni podneli, zašto bismo ga mi podnosili. Gospodo narodni poslanici, ovo nije amandman ni politički, niti neko treba na ovome da dobija poene, nego jednostavno moramo da znamo da smo mi ovde ljudi koji moramo misliti o narodu, a pre svega o bolesti. Mislimo o bolesnima, jer krv ne može nigde da se ni sintetski, ni na koji drugi način dobije, jedino se može dobiti dobrovoljnim davalaštvom. Moramo znati da je ovo dupla korist, korist za onog bolesnog koji vapije i koji jedino vidi spas u dobrovoljnom davalaštvu, odnosno ako dobije krv; ne govori se samo o punoj krvi, govori se o derivatima krvi. Dalje, ovim dobija i država. Dobiće zdravog čoveka, a suprotno od toga da izdvaja pare za to, a to bi bile ogromne cifre. Zato, gospodo narodni poslanici, kada se ma kakav zakon bude donosio, a u pitanju su dobrovoljni davaoci, biću za dobrovoljne davaoce, jer to su ljudi koji u svakom momentu pomažu bolesnom i najugroženijem. Zamislite primer, ako govorimo o RH negativnoj grupi ljudi, svakog momenta kada ga zovu dobrovoljni davalac ode i spasi jedan ili više života. Zato, gospodo narodni poslanici, nijednog momenta ne smemo biti milosrdni prema onome ko god pokuša da tim dobrovoljnim davaocima oduzme najmanje pravo, a pravo na tri dana slobodno, to nije ništa. Za tri dana ne može da se obnovi ona krv koju je čovek dao. Sigurno treba više vremena, ako hoćemo da svi to znamo, a mi lekari to znamo. On nije sposoban ta tri dana ni da radi. Zato bih išao i dalje, onaj poslodavac koji pokuša da nešto učini prema čoveku koji je dao dobrovoljno krv, tog poslodavca treba žestoko kazniti. Zato, gospodo narodni poslanici, pozivam sve redom da glasamo za ovaj amandman, jednostavno da pokažemo da mislimo o narodu ne samo u predizbornim kampanjama, nego i onda kada se donose zakoni. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj naš amandman, rekao bih, ima dva dela. Prvo smo predložili da se plaćeno odsustvo poveća sa pet na sedam dana. Takva rešenja su bila ranije. Svakom zaposlenom u jednoj kalendarskoj godini mogu da se dese razne situacije, može da se oženi, može da se razvede, može da dođe do selidbe, polaganja stručnog ispita i sijaset drugih situacija koje zahtevaju više dana plaćenog odsustva. To je prvi deo našeg amandmana. Drugi deo amandmana je veoma konkretan i odnosi se na dobrovoljne davaoce krvi, gde predlažemo da pored toga dana kada se daje krv, država plaća, odnosno poslodavac, još dva. Imamo tri dana za dobrovoljnog davaoca krvi. Smatramo da je ovo jedan minimum da bismo imali krvi u dovoljnim količinama. Mi smo svedoci poslednjih meseci, pa i poslednjih godinu dana ili nekoliko godina, da klinike veoma često apeluju na dobrovoljne davaoce krvi. Želim da napomenem još jednu stvar, a koja je veoma važna, najčešće su dobrovoljni davaoci krvi ljudi koji rade u neposrednoj proizvodnji i upućeni su na poslodavca. Znamo da nikakvih problema nema za eventualne zahteve raznih službenika koji rade u javnim preduzećima, organizacijama osiguranja, državnim organima, tu problema nema. Problemi su vezani pre svega za poslodavce i preduzeća gde su neposredni proizvođači. Nažalost, istina je da su najsiromašniji najčešće i u najvećoj meri dobrovoljni davaoci krvi. Mi smatramo minimumom ovog našeg zahteva da se on prihvati. Mogu da vam kažem da smo na Odboru za rad i zapošljavanje ovaj amandman prihvatili. Smatram da će i Skupština tako odlučiti u danu za glasanje.
Hvala. Da li još neko želi o amandmanu? (Ne.) Na član 87. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, prosto je neverovatno da amandman kolege Petra Jojića na član 87. predstavnik Vlade nije prihvatio. Reče predsednik, amandman je pravno moguć, a ja kažem, ne da je pravno moguć nego je jedino moguće rešenje ovako kako je predviđeno u ovom amandmanu. U članu 87, a na koji se ovaj amandman odnosi, kaže se: "Puno radno vreme zaposlenog mlađeg od 18 godina života ne može da se utvrdi u trajanju dužem od 35 časova nedeljno, niti duže od 8 časova dnevno." U članu 50. istog zakona, u stavu 2. se kaže: "Opštim aktom može da se utvrdi radno vreme kraće od 40 časova nedeljno, ali ne kraće od 36 časova nedeljno." Očigledna kolizija između člana 50. i člana 87, jer u jednom članu se kaže ne može kraće od 36, a u drugom ne može duže od 35 časova. Šta nam sada kaže Vlada u svom obrazloženju – amandman se ne prihvata iz razloga što je ovim članom utvrđena zaštita zaposlenog mlađeg od 18 godina života. Član 50. Predloga zakona odnosi se na sve zaposlene i predviđena je mogućnost da poslodavac utvrdi radno vreme u kraćem trajanju od 40 časova, ali ne kraće od 36 časova nedeljno. Kaže Vlada da odredbe člana 50. i 87. nisu u suprotnosti, jer se radi o regulisanju dva različita instituta. Nema predstavnika Vlade, ali su zato ovde kolege poslanici i dosta ima diplomiranih pravnika, pa neka me neko demantuje da mi nismo u pravu, a da ovo što je Vlada rekla je ispravno. To nije moguće, jer da je Vlada u drugom stavu člana 50. rekla da ne može kraće od 36 časova nedeljno, osim u slučajevima predviđenim ovim zakonom, onda bi to, naravno, bilo jasno da se odnosi na lica mlađa od 18 godina života. Vlada je to, kao predlagač, očigledno propustila i ne vidim šta je to toliko strašno da se prizna, jeste, pogrešili smo, hajde da ispravimo ovo da nam ovaj zakon bude zaista pravnički jasan, precizan i da izbegnemo koliziju između dva člana u istom zakonu. Zato predlažem kolegama poslanicima da zaista ozbiljno shvate naše primedbe i našu očiglednu nameru da zakon poboljšamo. Očigledno je, na osnovu ovog amandmana, da su svi naši amandmani i smisleni i sa krajnje dobrom namerom, jer da nije tako, moglo je i nama da se desi da ne primetimo ovu koliziju, kao što se desilo Vladi, kao predlagaču. Ako mi Vladu na to upozoravamo, zaista ne vidim šta je to strašno da Vlada prihvati jedan zaista smislen, opravdan i jedino moguć amandman SRS. Ne znam zašto to Vladu toliko boli, a ne boli, verujte. Zato apelujem na kolege poslanike da u danu za glasanje prihvate ovaj amandman. Čak sam ubeđena da će neki poslanici da daju konkretno danas obrazloženje da je ovaj amandman smislen i da je jedino moguće rešenje. Nadam se da ćete prihvatiti ovaj amandman. Ako to ne uradite, onda je zaista očigledno da i vi, kao i Vlada, radite sve ono što nije na korist građanima. Na ovaj zakon ima puno primedbi, a čuli ste naše primedbe i u načelnoj raspravi, slušate ih već dva-tri dana u raspravi o pojedinostima. Ako nećete da ispravite ono što sistemski menja odnos prema zaposlenom, prema poslodavcu, onda bar promenite ono što je, očigledno, formalni propust Vlade.
Po istom amandmanu, narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, predložiću Vladi da raspiše tender i da ministru Laloviću kupi novi digitron, jer je ovo digitron na kome računaju one procente broja zaposlenih, one statističke podatke koje je pre neki dan izneo. Na jednom mestu, u članu 50. piše 36 sati, a ovde 35. Sada to poslodavca stavlja u situaciju da obavezno mora da prekrši zakon. Ako da 35 sati, prekršio je član 50. zakona o radu, a ako da 36 sati, onda je prekršio član 80. zakona o radu. Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da je ovaj zakon odnekud prepisan i očigledno je da u tom prepisivanju prepisivači nisu iz one resavske škole pa da prepisuju kako piše, nego su prepisivali kako je kome palo na pamet. Verovatno je nekome od prepisivača šestica ličila na peticu i tako smo i došli u situaciju da u istom zakonu dva člana budu apsolutno u koliziji. Da bi se ovaj zakon poštovao, mora prvo da se uredi. Posle svih ovih diskusija i posle svih ovih amandmana, ono što izlazi na površinu, to je jedina mogućnost - da Ministarstvo ovaj zakon vrati iz procedure, da sednu, bar da pročitaju još jednom, dvaput, da utvrde gde su pogrešili kod prevođenja i prepisivanja, i da onda, sa nekim zakonom koji će ličiti na nešto, izađu. Kada sam već za govornicom, apsolutno podržavam i onaj amandman narodnog poslanika Živodarke Dacin, jer su i u najcrnjem, kako vi imate običaj da kažete, dame i gospodo narodni poslanici, eksploatatorskom režimu Slobodana Miloševića dobrovoljni davaoci krvi imali dva dana, ne računajući dan kada daju krv.
Pretpostavljam da ste mislili na amandman gospodina Bušetića, o kome je govorila gospođa Dacin. Još neko o ovom amandmanu? Ne,hvala. Na član 94. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Rajko Baralić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, gospodine Baraliću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, sa kolegom Tomom Bušetićem, u ime SPS, podneo sam amandman na član 94. Predloga zakona o radu, i to na st. 1. i 4. Da ne čitam amandman, suština je u tome da majke koje rode treće, odnosno četvrto dete imaju pravo na jednu plus jednu, dakle na dve godine porodiljskog odsustva. U kakvoj državi živimo, u kakvim uslovima majke rađaju i podižu decu danas u Srbiji, nije potrebno posebno obrazlagati. Nažalost, mediji u Srbiji favorizuju jedan potpuno drugačiji koncept, potpuno drugačiji odnos prema porodici i potpuno nekritički sagledavaju ovu problematiku. Država nema dovoljnu ekonomsku snagu da pomogne u meri u kojoj bi to bilo neophodno. Želim da kažem nekoliko stvari i da vas zamolim da podržite ovaj amandman. U Srbiji danas, iz nemedicinskih razloga, dolazi do ogromnog broja nasilnog prekida trudnoće. Ogroman broj brakova, nažalost, iz medicinskih razloga ne može da ima decu. Oni brakovi koji normalno rađaju i podižu decu, najčešće imaju samo jedno dete. U takvim uslovima je država dužna da preduzme sve što je u njenoj moći, a moć države danas se ogleda u političkoj volji narodnih poslanika koji sa 126 glasova, ako to jeste nacionalni i državni interes, mogu da pretoče u zakonsko rešenje i da pomognu da ovu oblast definišemo na bolji način. Dakle, samo apelujem na sve vas, na vašu svest da podržite ovaj amandman, jer ona majka koja rađa treće-četvrto dete, ne samo što proširuje svoju porodicu i doprinosi radosti u svojoj kući, u svojoj porodici, te porodice i te majke, pre svega, čine nešto što je najvažnije za jedan narod i za jednu državu, u uslovima kada je natalitet ispod svih mogućih kriterijuma, kada, praktično, u najvećem broju opština broj umrlih prevazilazi broj rođenih. Naša je dužnost da pomognemo da se ovo definiše na način kao što smo Toma Bušetić i ja predložili i da stimulišemo majke da rađaju više dece. To ćemo najbolje učiniti ukoliko obezbedimo da ovo plaćeno odsustvo produžimo sa jedne na još jednu godinu, u uslovima kao što je predvideo zakon, a uz amandman koji smo predložili. To bi bilo sasvim zadovoljavajuće. Znam šta mogu biti argumenti protiv. Ima ih nekoliko: finansijska moć države, opet se vraćam na poslodavce. Stalno vam to govorim i sebi govorim, zato što smo stvorili ekonomski i politički ambijent u kojem poslodavac odlučuje o nekoliko bitnih pitanja u državi. Znači, on zapošljava, on otpušta, on stimuliše, on na razne načine može da utiče na sve ono o čemu mi ovde danas govorimo. Zato je naša obaveza da propišemo pravila. Ako propišemo jasna pravila, onda će oni koji zapošljavaju znati pod kakvim uslovima zapošljavaju ljude. Takođe, želim da ukažem na jednu pojavu. Mi danas u Srbiji, praktično, osim u upravi, u nekim drugim javnim preduzećima nemamo mogućnost da se majka-porodilja vrati na radno mesto sa koga je otišla na porodiljsko odsustvo. Ako je još, pri tom, bila rukovodilac, imala rukovodeće radno mesto, ako je zaposlena u privatnoj firmi, to je potpuno nemoguće. Ni ta stvar nije dobro regulisana. Oni koji to treba da kontrolišu, ne čine na najbolji mogući način. Razumem filozofiju kapitala, razumem filozofiju poslodavaca, ali ponovo kažem, moj posao ovde nije da elaboriram njihovu filozofiju, moj posao ovde je da se bavim onima koji su kod njih u radnom odnosu i koji treba da imaju prava iz radnog odnosa, a poslodavci treba imaju obaveze prema zaposlenima i prema državi, jer su tu obavezu preuzeli, ako je zakonom tako propisano, onda kada su radnike zaposlili. Molim vas da podržite ovaj amandman, jer će ogroman broj porodica u Srbiji steći pravo da na bolji način, da u većoj komociji i u većem komforu podižu treće - četvrto dete. Mislim da je to svima cilj.
Hvala vama. Izvolite, gospodine Bušetiću, po istom amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče, u ime SPS kolega Rajko Baralić i ja podneli smo ovaj amandman, gde zahtevamo da porodiljsko odsustvo za zaposlene žene traje dve godine za treće i četvrto dete. Na ovaj način želimo da pospešimo natalitet u uslovima opšte društvene i ekonomske krize i smatramo da produženje porodiljskog bolovanja na dve godine za treće i četvrto dete predstavlja značajnu stimulaciju mlađim ljudima da se odlučuju i za treće i četvrto dete. Ovo je jedno unapređenje, čak i u odnosu na Zakon o radnim odnosima, koji je predviđao porodiljsko odsustvo u trajanju od dve godine samo za treće dete. Smatramo da sada treba uključiti i četvrto dete, jer svi smo svesni da je u Srbiji na sceni bela kuga. Kroz ovaj amandman želimo makar minimalno pospešivanje, što je važno u ovom trenutku, imajući u vidu da će za nekoliko meseci, možda i za mesec dana, u ovoj skupštini biti zakon o finansijskoj podršci porodici, gde se predviđa značajna finansijska podrška upravo za treće i četvrto dete. Znamo da sada imamo finansijsku podršku za prvo i drugo dete koja je 30 do 60 hiljada, ovo bi bilo 100 i 150 hiljada. Znači, ako bude komplementarnost ovog našeg predloga i zakona o finansijskoj podršci, to će značajno stimulisati mlade ljude da se odluče na taj potez. Naravno, znamo da ima protivnika jednog ovakvog rešenja, pre svega u nekim navodima da je bez finansijskih sredstava nemoguće planirati neku veću porodicu. Nije to istina, jer imamo dobar primer u našoj zemlji, pre rata ili između dva rata svaka srpska porodica imala je petoro, šestoro, sedmoro dece, jer samo na taj način mogli smo, kako-tako, da se oporavimo. Da su finansijska sredstva najvažnija nije istina, primer nam je i Zapadna Evropa, znamo da je tamo natalitet u krizi, da te porodice imaju jedno ili dva deteta. Prema tome, najveći zadatak ove države je da se razvija svest o obnavljanju stanovništva. Nama je to veoma važno, ako želimo da opstanemo kao narod i kao država. Ovih dana smo dobili jedan predlog zakona o obnavljanju porodice od najuglednijeg profesora Marka Mladenovića. Smatram da u što hitnijem roku, što pre, ovaj zakon razmotrimo i usvojimo ga u Skupštini. Imamo primedbe, nepotrebno je profesoru Marku Mladenoviću da iznosi neke političke konotacije, ko mu se od lidera sviđa, ko mu se ne sviđa. To nije dostojno renomea tog profesora. Svejedno, ovaj zakon, po nama u SPS-u, treba što hitnije da se nađe u proceduri i da se nađe na dnevnom redu ove skupštine.
Hvala najlepše. Narodni poslanik Branče Stojanović.
Želim da dam svoj skromni doprinos u nastojanju poslaničke grupe SPS, mislim da tu nemamo dilemu oko toga svi u ovoj sali, koliko je ovo važno. Ovde ima dosta lekara, psihologa, ljudi kojima je to mnogo bolje poznato nego meni lično, ali zaista mislim da je ovaj amandman vrlo važan za našu zemlju i zato apelujem i na Ministarstvo i na sve poslanike da u danu za glasanje pokušamo da izglasamo ovaj amandman. Mislim da je dovoljno rečeno od strane kolega Bušetića i Rajka Baralića. Želim samo da podsetim sa ovog aspekta poslodavca, da prihvatanjem ovog amandmana ništa ne remetimo. Poslanička grupa SPS je uložila jedan amandman na član koji je govorio o dužini rada na određeno vreme. Bili smo na stanovištu da to treba da bude maksimalno godinu dana. Predlagač zakona, Ministarstvo je reklo u zakonu da je to tri godine. Ako je to tri godine, onda mi ništa ne ugrožavamo sve poslodavce u ovoj našoj zemlji, ovakve ili onakve, da se ovim zakonom rešava i taj problem, i ako izglasamo ovaj amandman, odnosno ukoliko predlagač prihvati ovo, ništa neće biti na štetu poslodavca. Ima mnogo više ljudi u ovoj sali koji znaju šta znači da majka bude sa detetom i koliko je to značajno za ovaj problem koji se zove bela kuga u Srbiji, a poslodavac nije ugrožen, jer njemu zakon o kome razgovaramo pruža mogućnost da eventualno odsustvo radnika, bilo kog stručnog profila, može da zameni time što će na određeno vreme do tri godine da primi stručnjaka ili radnika određenog profila. Prema tome, uz ove razloge koje su rekle kolege Bušetić i Baralić, mislim da treba svi zajedno da razmislimo, tako je, stoji u zakonu, iako smo mi uložili amandman na to, spremni smo da taj amandman povučemo, ukoliko se prihvati ovo. Hvala.
Hvala vama. Ne razumem zašto se govori samo o majci, reč je o roditelju. To može da bude po istom zakonu. Izvolite. Da li još neko želi reč povodom istog amandmana? (Ne.) Na član 94. amandman je podnela poslanik Nataša Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, prihvatanje amandmana koleginice Nataše Jovanović bio bi stvarni prilog brizi države o natalitetu u Srbiji. Inače, svaki dan smo svedoci alarmantnih napisa u štampi, raznih analiza o tome za koliko godina će Srbi u Srbiji biti nacionalna manjina, kako ova nacija nestaje zbog niskog stepena nataliteta. Svedoci smo takođe velikih problema, materijalnih problema, u porodicama sa više dece. Vrlo često vidimo u štampi da se apeluje da se nekoj porodici sa dvoje, troje ili četvoro dece prikupi nekakva pomoć, što je ponižavajuće za te ljude. Država mora da bude ta koja će da vodi računa o većem natalitetu, odnosno stvaranju uslova za povećanje nataliteta u Srbiji. Jedan od načina jeste i ovaj predložen u amandmanu na član 94. Predloga zakona o radu. Predloženo je, naime, da zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života deteta za treće dete, a da pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života deteta ima i zaposlena žena koja u prvom porođaju rodi troje ili više dece, kao i zaposlena žena koja ima jedno ili dvoje dece a rodi još dvoje ili više dece. Ostala tri stava ovog amandmana su čisto pravno-tehnička redakcija u slučaju da ovaj amandman suštinski bude prihvaćen. Vlada je odbila ovaj amandman sa obrazloženjem - amandman se ne prihvata zbog toga što su Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom utvrđene mere populacione politike i stimulisanja rađanja dece, kao što je roditeljski dodatak koji se utvrđuje u znatno većem iznosu za treće i četvrto dete, pravo na dečiji dodatak i druge mere. Ovo je u redu i naravno ovaj amandman ne dira ni na koji način Zakon o finansijskoj podršci porodici sa decom, mada je taj zakon posebna priča, kako se primenjuje, kolika je zaista ta finansijska zaštita. Ali, to nije tema. U vreme kada je bio taj zakon na dnevnom redu govorili smo o njemu šta smo imali da kažemo, ali ne vidim zašto smeta da pored ovoga i u zakonu o radu bude napisano ovo što je predloženo u amandmanu koleginice Nataše Jovanović. Pa, valjda je bolje da sa svih aspekata i svih zakona, koji na bilo koji način imaju dodirnu tačku sa ovom zaista bolnom temom u Srbiji, što je moguće više pomognemo tim porodicama koje imaju više dece, da stimulišemo da porodice imaju više dece, da stimulišemo bogami i rađanje prvog deteta, jer je to poseban problem u Srbiji. Ali, to će biti tema neke druge sednice. Dakle, ne postoji nijedan opravdan razlog, ovo što je Vlada rekla svakako nije razlog, da narodni poslanici, s obzirom da Vlada nije imala razumevanja, ne pokažu razumevanje da se ovaj amandman prihvati i da, eto, to bude doprinos narodnih poslanika u borbi protiv bele kuge u Srbiji.
Hvala vam. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Nemanja Šarović.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS amandman na član 94. je podnela gospođica Nataša Jovanović, kojim je traženo da se posle četvrtog stava dodaju novi stavovi pet i šest. Ovim amandmanom predviđeno je da se proširi malo pravo zaposlenih žena, odnosno u određenim slučajevima i oca deteta, tako što će im se dati pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života za treće dete. Takođe je predviđeno da pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života za dete ima i zaposlena žena koja u prvom porođaju rodi troje ili više dece, kao i zaposlena žena koja ima jedno ili dvoje dece a rodi još dvoje ili više dece. Prosto je neverovatno da Vlada nije prihvatila ovaj amandman, posebno kada se ima u vidu koji su bili proklamovani ciljevi kada je ova vlada izabrana. Vi ste to možda zaboravili, ali ima nas koji još uvek čuvamo te materijale. Jedna od tih proklamovanih mera i ciljeva Vlade bilo je upravo i poboljšanje populacione politike, odnosno povećanje broja rođene dece. Mi iz SRS smatramo, posebno imajući u vidu da nije veliki broj žena koje rađaju troje ili više dece, da se uglavnom zadržavaju na jednom ili na dva deteta, da je sve više onih koji su prešli 35. godinu života a da nisu oženjeni ili udati, da bi bilo izuzetno važno da se ovakav amandman prihvati izarad neke budućnosti. Efekti ovih mera neće se videti odmah kroz mesec, dva ili tri, tako da Vlada za ovo praktično ne bi ni imala neke velike izdatke, ovo bi bila neka investicija u budućnost, jer niko ne planira porodicu od danas do sutra, već je to nešto što se radi u ozbiljni državama planski, a što se radi po 10, 20 i više godina unapred. Znamo svi veoma dobro da Srbiji preti bela kuga, da je sve manje i manje dece, iz godine u godinu, i da ćemo biti veoma brzo u velikim problemima. Objašnjenje Vlade, koja kaže da se amandman ne prihvata zato što nije prihvaćen iz istih razloga iz kojih nije prihvaćen niprethodni amandman, odnosno zato što su Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom utvrđene mere populacione politike i stimulisanja rađanja dece, kao što je roditeljski dodatak, potpuno je besmisleno. Jer, mi ovim amandmanom nismo ni tražili da se utvrdi pravo na roditeljski dodatak ili nešto slično. Ovde se radi o jednompotpuno novom pravu i onda se ne zna zašto Vlada, kada mi pitamo za jedno pravo, da li može da se uvede, ona kaže - ne, ne može, zato što postoji neko drugo pravo. Ovo su prava koja mogu da egzistiraju u pravnom sistemu odvojeno jedno od drugog i opravdanje da država ne može da priušti sebi ovo eventualno, zaista ne može da stoji. Jer, kada kažete da država ne može priuštiti da eventualno finansira majku, odnosno oca deteta još godinu dana nakon rođenja trećeg deteta, onda se postavlja ono osnovno i suštinsko pitanje, da li država sebi može da priušti smanjenje broja dece. Znači, da li država Srbija može sebi, i posle gorkih iskustava koje smo imali u prošlosti, da priušti da dalje nastavlja da se smanjuje broj novorođene dece. Mislim da ne i apelujem na sve poslanike, bez obzira na poslaničke grupe, da ovaj amandman prihvate. Hvala.
Hvala vama. Javili su se po istom amandmanu narodni poslanici Milivoje Vuković, Momir Marković, Nataša Jovanović, Aleksandar Đorđević, ako sam dobro shvatio znake iz klupa. Složićete se da prvo damo reč autoru amandmana. Izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mi srpski radikali smatramo i zato upozoravamo da je veoma važno da obratite pažnju u danu za glasanje na ovaj amandman, da je ovo jedan od ključnih amandmana u predloženom zakonu o radu. Mi smo u toku načelne rasprave puno govorili o socijalnom aspektu, kada je u pitanju zakon o radu i tekst koji mora da se popravi, ako ima dobre volje. A, očigledno je da ne postoji od strane gospodina ministra i aktuelne Vlade. Ovo je nešto što bi naišlo na opšte odobravanje od strane svih građana Srbije, s obzirom na to da se već dugo godina u Srbiji, zbog populacione politike, zbog nataliteta, vodi velika rasprava. Zaista smo kao država i kao narod zabrinuti zbog niske stope nataliteta, a ovim zakonom bismo dali dodatni stimulans svim mladim ženama, majkama koje žele ili mogu da rode treće dete, da im se omogući da koriste porodiljsko odsustvo od dve godine. Vidite kakvo je obrazloženje dao ministar Lalović, odnosno Vlada, da se ne prihvati amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS. Prosto je neverovatno, naročito zbog toga što ovaj amandman nema ama baš nikakve veze sa obrazloženjima na koja se pozvao ministar. Ministar je rekao da postoji Zakon o finansijskoj podršci porodici sa decom, doduše on postoji, ali mi smo ga oštro kritikovali u prošlom DOS-ovskom sazivu kada je DOS bio na vlasti i dali smo takođe amandman na taj član na koji se poziva ministar, i on kaže da postoji pomoć koja je utvrđena, odnosno roditeljski dodatak, u znatno većem iznosu za treće i četvrto dete, kao i pravo na dečiji dodatak i druge mere. Prvo, taj znatno veći iznos, tako definisan u Zakonu o finansijskoj podršci porodici sa decom, potpuno je deplasiran sada kada je kurs dinara u odnosu na evro, odnosno obrnuto, mnogo veći i nominalna vrednost je ista, a mnogo manje može da se kupi za dete za taj iznos. Mi smo i onda govorili i preračunavali koliko je to za dečija kolica, koliko je to za ono što je potrebno za novorođenče, za obuću, za odeću, međutim nije bilo sluha ni tada, kao ni sada kada se govori o dužini odsustvovanja zaposlene žene. Da li postoji racionalno i razumno objašnjenje da se kaže da Vlada ne prihvata da žena koja ima jedno dete pa rodi blizance ili ima dvoje dece pa rodi treće dete ili četvrto dete ne odsustvuje dve godine sa posla, odnosno ne koristi porodiljsko bolovanje. Nema opravdanja za tako nešto i zato je potrebno da u danu za glasanje obratite pažnju na ovaj amandman i da vi odlučite da se on prihvati i da se da mogućnost tim ženama da koriste porodiljsko odsustvo. Neverovatno je da se još uz to, a svakako i licemerno, ministar poziva na zakon koji sam vam malopre spomenula, finansijska podrška porodici sa decom, i na tu samo jednokratnu pomoć za treće i četvrto dete, a da nam ne kaže šta je on to uradio i šta je uradila ova republička vlada, čiji je premijer Koštunica, za prvo i drugo dete. Zašto tu nema nikakvog stimulansa i zašto nema brige države kada je u pitanju prvo i drugo dete? Jednostavno, vi ste u situaciji da odlučite da li ćete na takav način, vašim glasom i pritiskom na dugme "za" u danu za glasanje, da pomognete ženama u Srbiji ili vi to ne želite, ili se slažete sa ovakvim obrazloženjem ministra. Mislim da bi trebalo da preovlada ova druga argumentacija koju vam iznosimo ovde i naročito zbog toga što svi politički činioci u Srbiji, a to će svakako uraditi svojim inicijativama SRS, treba da razmišljaju o pomoći za prvo i drugo dete. Nije dovoljno što pojedine jedinice lokalnih samouprava daju tu jednokratnu pomoć. Jednokratna pomoć sama po sebi nije dovoljna briga države da bismo rešili ovaj, za nas i za naš narod, veoma veliki problem.
Reč ima narodni poslanik Milivoje Vuković, pa narodni poslanik Momir Marković, pa narodni poslanik Aleksandar Đorđević, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, moja koleginica Nataša Jovanović je podnela amandman da se u članu 94. Predloga zakona iza stava 4. dodaju novi stavovi 5. i 6. koji glase: "Zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života deteta za treće dete. Pravo na porodiljsko odsustvo do navršene dve godine života deteta ima i zaposlena žena koja u prvom porođaju rodi troje ili više dece, kao i zaposlena žena koja ima jedno ili dvoje dece, a rodi još dvoje ili više dece." Mislim da bi ovaj amandman trebalo usvojiti iz više razloga. Naime, srpski narod biološki umire. Stanje je zaista tragično. Srbi spadaju u retke narode koji se od početka ovoga veka brojčano smanjuju, dok se svi drugi narodi značajno uvećavaju. Predviđa se da će za četvrt veka stopa mortaliteta biti dva puta veća od stope nataliteta; porođaji će biti sve ređi, sahrane sve češće; srpskim gradovima šetaće se penzioneri i invalidi. Srbe će iz Srbije proterivati kao iz Bosne, iz Krajine i sa Kosova. Oni će postati nacionalna manjina u Srbiji, ako se nešto hitno ne preduzme da se poveća rađanje dece. Prema poslednjem popisu stanovništva, manje nas je nego 1991. godine, čak i sa izbeglicama i raseljenim licima. Mnogo je samaca, neoženjenih, neudatih. Spadamo u najstarije narode u svetu, imamo najmanje omladine. Više je starih nego mladih. To je početak smrti. U odnosu na svoje geografsko okruženje Srbi su u vrlo nepovoljnom položaju. Od početka XX veka do danas balkanski narodi su se uvećali u sledećim procentima: Turci - 400%, Rumuni - 45%, Bugari - 38%, Albanci - 700%, Grci - 35%, samo se broj Srba smanjio za 10%. Nisu samo ratovi i nije samo vekovni genocid nad srpskim narodom uzrok njegove biološke smrti. Jedan od značajnih razloga danas je nerađanje ili rađanje samo jednog deteta. To je tzv. "bela kuga". Zato je briga o obnavljanju stanovništva najvažniji zadatak Srbije i Crne Gore, važniji od svih drugih pitanja. Mnogi se ljudi pitaju da li će srpski narod preživeti "belu kugu" ili će nestati za 50 do 100 godina. Kada se analizira sadašnje stanje prognoze su loše, ali ako se pogleda optimistički, zaključak je: teško je, ali ima nade. A nada je i u ovom amandmanu, kojim bismo pomogli mnogim ženama da se odlučuju za rađanje trećeg, pa i četvrtog deteta. Ovo je samo jedan od zakona koji može da poveća natalitet, ali moramo voditi računa i o drugim bitnim zakonima koji će uticati na natalitet. U suprotnom loše nam se piše i bojim se da za 50 do 100 godina ne budemo samo srpska enklava na Balkanu, a naši potomci rasuti po Evropi, Kanadi, SAD-u, Australiji, Novom Zelandu i ko zna kuda sve. Ovo nije običan amandman. Isto kao i onaj koji se odnosi na dobrovoljne davaoce krvi, ovo je amandman koji govori o našem opstanku na ovim prostorima. Ovaj amandman za nas znači biti ili ne biti.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, sećam se predizborne kampanje u kojoj je ova vlast, dakle ministri koji su sada na mestima ministara, kandidati za ministre, kao jednu od ključnih tačaka favorizovala borbu protiv "bele kuge". Činjenica je ovo što je uvaženi poslanik iz SRS rekao, da "bela kuga" preti da srpsku naciju već za 10 godina prepolovi. Mnogo je manje onih koji idu u porodilište nego onih koji idu u bolnicu. Amandman narodnog poslanika gospođice Nataše Jovanović treba da se prihvati. Prvo zbog toga što je u njemu ugrađen i mnogo bolje obrazložen ovaj amandman koji su dali poslanici SPS, jer oni govore samo o četvrtom detetu, a u amandmanu gospođice Nataše Jovanović kaže se - kao i zaposlena žena koja ima jedno ili dvoje dece, a rodi još dvoje ili više dece. Dakle, ovim amandmanom je obuhvaćeno peto, šesto i sva buduća deca. Obrazloženje koje je dala Vlada, naravno na amandman gospodina Tome Bušetića, pa kaže dole da je obrazloženje isto, mada ne vidim da treba da bude isto. Kaže - amandman se ne prihvata iz razloga što su Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom utvrđene mere populacione politike i stimulisanja rađanja dece kao što su roditeljski dodatak itd. Roditeljski dodatak ne prima zaposlena žena, samohrana majka koja radi kao učiteljica i ima 15.000 platu. Taj dodatak iznosi 1.500, možda koji dinar manje ili više po detetu. Kada budemo raspravljali o zakonu o porodicu, pitaću ministra i šta je sa porodicama koje usvajaju decu, koje uzimaju decu u hraniteljstvo. Ta davanja su mizerna i samo ljubav prema deci te ljude tera da uzmu decu iz Zvečanske i da ih izvedu na put. U svakom slučaju, ovaj amandman će i ovako lošem zakonu dati bar neki smisao. Zato predlažem da u danu za glasanje i poslanici skraćenog DOS-a dignu ruku za ovaj amandman i da bar onima kojima je ta pomoć neophodna i onima koji brinu da Srbija i posle nas živi pomognemo u ovom trenutku kada tu decu dižu, rađaju i dižu na noge, i stavljaju na put.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Gledaoci nemaju razloga da se uzbuđuju, reč je o lapsusu, nikakvi izbori nisu bili, nikakav skraćeni DOS nema poslaničku grupu u ovoj skupštini.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, amandman na član 94, koji je podnela koleginica Nataša Jovanović u ime poslaničke grupe SRS, jedan je od ključnih amandmana na Predlog zakona o radu koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini. Pitanje rešavanja populacione politike i nataliteta na jedan način rešava se i ovim članom 94. U prvom stavu kaže se ovako: "Zaposlena žena ima pravo na odsustvo sa rada zbog trudnoće i porođaja (u daljem tekstu: porodiljsko odsustvo), kao i odsustvo sa rada radi nege deteta, u ukupnom trajanju od 365 dana". Drugi stav člana 94: "Zaposlena žena ima pravo da otpočne porodiljsko odsustvo na osnovu nalaza nadležnog zdravstveno organa najranije 45 dana, a obaveza od 28 dana pre vremena određenog za porođaj." U stavu 3. stoji: "Porodiljsko odsustvo traje do navršenih tri meseca od dana porođaja." U stavu 4. se kaže: "Zaposlena žena, po isteku porodiljskog odsustva, ima pravo na odsustvo sa rada radi nege deteta do isteka 365 dana od dana otpočinjanja porodiljskog odsustva iz stava 2. ovog člana." Da ne čitam dalje stavove 5. i 6. člana 94. predloženog zakona o radu. SRS je podnela amandman koji mislim da bi Vlada Republike Srbije baš upravo trebalo da prihvati. U svom obrazloženju da ne prihvataju amandman naveli su - iz razloga navedenih za neprihvatanje amandmana koji su podneli poslanici SPS-a. Ovaj amandman je podnela poslanička grupa SRS i mislim da je trebalo da nas udostojite da nam date adekvatno obrazloženje i odgovor zašto ovaj amandman niste prihvatili. Ovo što ste napisali u obrazloženju ne znači ništa. Ovaj član 94. je još jedan pokazatelj da ste ovaj zakon napravili na brzinu. Vi ćete ga verovatno voljom većine u ovoj skupštini prihvatiti i izglasati, a mi smo imali cilj u ovom članu 94. da rešavamo i pitanje populacione politike i nataliteta. Pravo na porodiljsko odsustvo mi kažemo da do navršene dve godine života deteta ima i zaposlena žena koja u prvom porođaju rodi troje ili više dece, kao i zaposlena žena koja ima jedno ili dvoje dece, a rodi još dvoje ili više dece. To je u stavu 4, da ne čitam sve ovo što smo dali u amandmanu na član 94. Suština našeg amandmana na član 94. je pitanje populacione politike, rešavanje pitanja nataliteta i mi smo se obavezali pred građanima Srbije da zakonske predloge koje donosimo ovde donosimo u korist građana Srbije. Moje kolege koje su izlazile na ovu govornicu mislim da su bile jasne po pitanju ovog amandmana. Ovo je jedan od ključnih amandmana koji rešava upravo ovu sferu u okviru ovog zakona, ovim amandmanom štiti se materinstvo i povećanje nataliteta u Srbiji, upravo ono što je moj kolega koji je govorio pre mene jasno rekao, jer se natalitet u Srbiji smanjio za 10%. Ova vlada treba da vodi populacionu politiku, da vodi računa o građanima Srbije i da predlozi zakona koje podnosi Narodnoj skupštini budu kvalitetni i da rešavaju ona vitalna pitanja za državu Srbiju i za građane Srbije. To je suština zašto smo mi ovde u Skupštini. Zato pozivam sve narodne poslanike Narodne skupštine Republike Srbije da podrže amandmane SRS, odnosno amandman koleginice Nataše Jovanović na član 94. Predloga zakona.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovaj amandman, kao i nekoliko prethodnih, a pre svega onaj koji se doticao plaćenog odsustva u trajanju od dva dana za svaki slučaj dobrovoljnog davanja krvi, na najdirektniji način predstavljaju onu vezu, vrednosnu vezu, moralnu vezu, civilizacijsku vezu, koja mora da postoji između socijalne politike ove države i onoga što se zove radno zakonodavstvo. Na tome se lome dva stava po kojima se i dele grupacije. Jedni smatraju da radno zakonodavstvo treba osloboditi svih socijalnih elemenata, a drugi pristup jeste da i u radnom zakonodavstvu treba sagledati tu socijalnu komponentu. Upravo ovi amandmani koji se tiču nekih prava, koja se ovde definišu kao minimum po osnovu rada, a tiču se odsustva i ovog porodiljskog odsustva konkretno povodom ovog amandmana, na najbolji način odslikavaju nastojanje da se ugrade ti elementi socijalne politike, kao opšteprihvaćena vrednost u društvu, a naročito kod nas kada imamo u vidu ove podatke za poslednjih nekoliko godina gde se u Srbiji praktično više sahranjuje nego rađa. Da bi se to zaustavilo, da bi se okrenuo taj trend, da bismo išli ka pozitivnoj stopi nataliteta, da bi građani koji žive na ovoj teritoriji, teritoriji Republike Srbije, imali budućnost, imali perspektivu, da to društvo u demokratskom pogledu bude uravnoteženo, a ne u budućnosti društvo staraca, sa prosečnom starošću, kako se procenjuje, preko 50 godina, potrebno je u zakonu o radu ugraditi ovu odredbu, kojom se kao minimum garantuju pre svega ova prava i na taj način, bez obzira što naknada ide iz javnih fondova, treba dati tu izvesnost i tu sigurnost. Ukoliko se ne prihvate ovi amandmani koji se dotiču ovih prava kao minimalnih prava, koji su pre svega u funkciji socijalne politike, jednog stabilnog razvoja ovog društva, onda se praktično mi vrtimo ukrug. Ako neko smatra da ne treba poslodavca opterećivati ovim, jer to i nije u nekoj direktnoj vezi sa radom, onda moram da podsetim na početak ove naše rasprave od pre nekoliko dana, da je ovaj predlog zasnovan na konceptu rada kao troška poslovanja, i to čistog troška poslovanja, gde nema nikakvih drugih društvenih primesa. To je pogrešan koncept, pogotovo u našim uslovima. Nema opravdanja da tolike brošure i knjige dobijamo ovde u Narodnoj skupštini, gde se ukazuje na belu kugu koja vlada u Srbiji. Bela kuga postaje velika opasnost za perspektivu i razvoj ovog društva i ove države. To mora da se zaustavi. Jedan od načina je upravo ovaj, da se prihvate ovi amandmani. Oni koji smatraju da će ovim povećanjem prava po osnovu porodiljskog odsustva da žene dođu u neravnopravan položaj, odnosno da poslodavci izbegavaju zapošljavanje žena, mislim da se grdno varaju, jer upravo ovim amandmanom treba da izrazimo društvenu politiku, sagledavanje celog društva, i da se ne miri sa činjenicom bele kuge. Ukoliko bi i Ministarstvo finansija i Vlada pošli istom logikom, kao što je pošao predlagač ovog zakona, da je rad trošak, pa sa gledišta javnih finansija i sva socijalna izdavanja su trošak, onda verovatno u drugoj etapi imali bismo drugu situaciju, da nemamo fond koji treba da prihvati socijalne probleme. Ako ovo budemo sagledavali samo matematički i ekonomski, onda smo mi društvo bez perspektive. Zato je potrebno da se usvoji ovaj amandman i da stavimo do znanja da postoji perspektiva, da postoji rešenje za ove naše probleme. Postoji rešenje, država treba da omogući funkcionisanje ovog socijalnog fonda koji se tiče porodiljskog odsustva u onom delu koji se tiče naknade, a poslodavac treba da ima visoki stepen sigurnosti i izvesnosti da za treće dete porodilja ima pravo na produženo porodiljsko odsustvo, a to je neophodno u našim uslovima da bi se u tim početnim i prvi godinama života dete osnažilo, i porodica osnažila, i majka bila što više sa detetom u onom dobu gde je to najpotrebnije.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS, poslanička grupa srpskih radikala, u potpunosti podržava amandman narodnog poslanika Nataše Jovanović i smatra da se time u mnogo većoj meri ostvaruju prava i zaposlene žene, ali istovremeno ne nametanjem mnogo većih obaveza državi, i ostvaruje neuporedivo veća prava svake majke u ovoj zemlji. Danas govorimo, a nisam prvi koji će to reći, možda peti ili deseti, koji govori o problemu koji imamo sa belom kugom, koji imamo iz ekonomskih razloga, pre svega, jer kod nas su razlozi potpuno drugačiji od onih koji postoje u skandinavskim zemljama vezanim za prirodni prirašaj, za malu stopu nataliteta. Kod nas ljudi zato što ne mogu da nađu posao, zato što ne mogu da imaju garantovanu sigurnost, a pre svega sigurnost primanja, nemaju više dece, pa želimo da podstičemo i pravo i mogućnost roditelja da imaju troje, četvoro, petoro i više dece. Veće bogatstvo od toga nemamo. Ne znam gde je gospodin ministar, on čovek ima važnija posla, pošto hvali svuda i govori kako je važno da eksperti imaju velike plate u Vladi, pa i valjda i sebe svrstava u eksperte. Pretpostavljam da ima neke značajnije poslove od toga, da sluša primedbe narodnih poslanika i da razmišlja o tome kako će majke u Srbiji da žive nešto bolje. Smatramo da bismo ovim podstakli mnoge žene u Srbiji, a posebno one koje imaju zasnovan radni odnos, da kao zaposlene žene rađaju treće dete, da rađaju četvrto dete. S druge strane, kada majka rodi treće dete, to pretpostavljam svaki roditelj zna, onda se posebno, na drugačiji način i više nego što je to uobičajeno vezuje za kuću, i porodicu, i decu, i to dete. Zato je potrebno veće vreme i duže porodiljsko odsustvo nego što je to slučaj bio u dosadašnjem zakonskom predlogu. Ono na šta se ministar poziva i na šta se Vlada poziva kada ne želi da prihvati amandman, odnosno pričamo o tome kako imamo Zakon o finansijskoj podršci, odnosno ona jednokratna pomoć koja se daje apsolutno je nedovoljna, i nedovoljno stimulišuća i ne predstavlja nikakav motivacioni mehanizam i faktor za nekoga ko razmišlja o tome, ko razmišlja, razume se, stvarajući svoju porodicu i odlučujući o tome želi li da ima treće dete ili ne. Potpuno sam siguran da državni budžet ovim ne bi bio u značajnijoj meri oštećen, a nikada poslodavci ne bi bili u značajnijoj meri oštećeni, a da bismo ipak kakav-takav boljitak i kakav-takav napredak u ovom smislu uspeli da postignemo. Iskoristiću ovu priliku te ću završiti, pošto se vodi jedna neprimerena hajka protiv srpskih radikala na svakom mestu, pa i protiv Tomislava Nikolića u pojedinim medijima, time da je naša poslanička grupa apsolutno protiv ovako drastičnog povećanja plata narodnim poslanicima, jednako kao i ministrima i svim drugim članovima Vlade Republike Srbije. Mislimo da je trebalo povećati, i to u značajno manjoj meri, samo plate službenika u Skupštini Srbije, a ne poslanicima i ministrima. Takođe, moram da kažem da mi ne pada na pamet, i mogu da razumem kritiku javnosti i ljude s pravom ogorčene, ljude koji nemaju hleba da jedu, ljude koji jedva preživljavaju, na nas koji im nismo obezbedili bolji život, a sami sebi povećavamo plate. U tom poslu niko iz SRS nije učestvovao. S druge strane, ne pada mi na pamet da mi neko za ćerku od dve i po godine kaže da je tele, jer sam ja vo ili bik, ili da mi za sina kaže da je kuče, jer sam ja pas, pa sam stoka repata ili bezrepa, a da u svemu tome niko od nas ni luk jeo ni luk mirisao. Oni koji su odgovorni za to, oni koji žele takav odnos i prema građanima Srbije, neka oni njima objašnjavaju šta su time hteli da postignu. Mi iz SRS u tome nismo učestvovali, niti ćemo da učestvujemo, a poručujem vam, onog trenutka kada budete želeli da se vrate plate na staro, možete još u toku dana, Tomislav Nikolić će biti veoma zadovoljan da predsedava tom sednicom Administrativnom odbora i da građani budu neuporedivo zadovoljniji. Hvala najlepše.
Reč ima narodni poslanik Snežana Plavšić, zamenik šefa poslaničkog kluba G17. Izvolite.
Želela bih da govorim o ovom amandmanu, a pre svega iz razloga što verujem da treba čuti i drugo mišljenje kada je ovaj amandman u pitanju, a imam drugačije mišljenje. Drugi razlog je taj što mi se na trenutak učinilo da je ovo priča po sistemu, doktore, kako je to biti majka, pa pošto imam dvoje dece, želim da kažem da verujem da govorim u ime većine majki u Srbiji ako kažem da podsticaj za rađanje trećeg deteta sigurno ne bi bilo i ne može biti duže odsustvo sa posla. Tačno je, pad nataliteta je ogroman problem u Srbiji i tačno je da ovo pitanje treba tretirati jako ozbiljno. Verujem da je ovom padu nataliteta značajno doprinelo i ogromno iseljavanje mladih ljudi iz naše zemlje, koji su, zatim, svoje potomstvo rađali u nekim drugim zemljama, a ne u Srbiji. Uzrok toga treba lečiti i to u Srbiji treba menjati. Treba mladi ljudi da imaju razloga i da ostaju u Srbiji i da ovde rađaju svoju decu. Kako ćemo to postići? Kako ćemo postići da ne samo oni, već i oni mlađi ljudi koji su ostali u Srbiji, pored osnovnih bioloških, psiholoških i emotivnih motiva, imaju i druge motive da decu rađaju. Znači, treba im pružiti, u svakom slučaju, ekonomsku podršku, treba stvoriti zemlju koja će biti u stanju da zadovolji potrebe porodica koje žele da imaju veći broj dece. Sada to svakako nije slučaj. Dakle, zalažem se za to da treba graditi takav ekonomski sistem koji će omogućiti da možemo svojoj deci da pružimo sve ono što im je potrebno, a to ćemo uraditi zalaganjem za rad, a ne za odsustvo sa rada. Zalažem se za to da majke rade nakon godinu dana, bez obzira na to koje dete rađaju, i da svojim radom doprinesu ekonomskoj stabilnosti zemlje. Verujem da bi se žene, koje su u stanju da svojom efikasnošću na radu značajno doprinesu ovom pitanju, takođe sa mnom složile. Takođe, nakon godinu dana o detetu može da se stara i neko drugi. To kažem i kao psiholog. Prvi meseci su najosnovniji za formiranje odnosa majke i deteta. Već nakon godinu dete je u stanju da uspostavlja emocionalne veze i sa drugim ljudima, i u stanju je da ostane i da se o njemu brinu i drugi ljudi. Ono što je važno, to je da treba da jačamo sistem podrške porodici i majci. Dakle, treba razvijati adekvatnu društvenu brigu o deci, treba vrtići da nam budu bolji, da budu takvi da se o 30 ili 40 dece ne stara jedna vaspitačica, već da budu male grupe dece, da bude bolje organizovan rad, da bude adekvatna stručna podrška ljudima koji rade sa decom u vrtićima. Znači, treba razvijati kompletnu društvenu brigu o deci. Zatim se zalažem za to da, naravno kada budemo o tome govorili, porezi budu manji kada je u pitanju dečija odeća ili hrana za decu. Dakle, kompletan sistem treba da bude takav da omogućimo suzbijanje pada nataliteta. Mislim da to apsolutno ne možemo postići time što ćemo žene zatvoriti u kuću, što ćemo društvo lišiti njihove radne efikasnosti i njihovog velikog doprinosa koji one svojim radom daju. Moram da kažem da je ovde, pored ekonomskog elementa, jako važan i taj drugi element, koji se možda na mala vrata uvodi, a to je potreba da žene budu vezane samo za kuću i za odgajanje dece. Žene u našem društvu sigurno imaju mnogo širu ulogu od toga. Naravno da je jedna od njihovih najvažnijih uloga vezana za porodicu, ali one sigurno mogu da daju pun doprinos, kao što i pokazuju na svojim radnim mestima, ekonomskom oporavku naše zemlje, a samim tim da daju podršku i stagnaciji pada nataliteta.
Narodni poslanik Aleksandar Vučić, replika.
Samo bih želeo unekoliko da ponovim stavove poslanika SRS i da se osvrnem na sve što je gospođa iz G17 plus iznela sa ove govornice. Čini mi se da sve vreme vi branite žene od SRS, pa sada treba žene da budu emancipovane i da rade, a mi nismo za to da žene rade, nego smo za to da se stavi brava i katanac, pa da ne izlaze iz kuće. Ili, nisam baš najbolje razumeo, ali čini mi se da vam je to bila nakana. Moram da vam kažem da to nema veze sa politikom SRS. Pravo je svakog pojedinca, Ustavom zagarantovano u ovoj zemlji, na rad, bilo da je muškarac ili žena. I muškarac i žena se po tom pitanju ne razlikuju. Naš odnos je tu potpuno jednak i nećemo nikome da se više ili manje dodvoravamo. Ali, žena ima nešto veću ulogu od muškarca u društvu, između ostalog i zbog onoga što ste vi rekli: doktore, kako je to da budem majka? Ja ne mogu, a žene mogu da budu majke i jesu. Šta da radi majka koja ima decu od četiri,dve i godinu dana? Vi kažete da radi i da ne dobije ni dve godine. Kako daradi? Ako ima platu 15.000 dinara, nema pravo na dečiji dodatak, od čega da izdržava decu? U koje obdanište da ide ono veće dete, u koje da ide ono manje, a šta da radi sa detetom od godinu dana? Ko će da ga čuva? Znači, vi tražite da ga čuva najmanje dvoje ljudi, da bi jedna žena mogla da radi. Opet da bude neuporedivo veća nezaposlenost nego što je to danas slučaj. Šta je to problem da ostane dve godine na porodiljskom odsustvu, dok te najteže dane beba ne prođe i posle toga imate neuporedivo manje problema nego što ih je bilo do tada. Šta je to problem za državu? Kakav je to veliki problem i za poslodavce? Svaki poslodavac to treba i može da podstiče. Kako ste vi krenuli, trebalo bi svi samo da imaju u kući po dve bebi-siterke i ništa drugo. Znam kako je to. Moju decu čuvaju babe, dede. Nemam ništa od bebi-siterki. Šta da rade ljudi koji nemaju babe i dede? Da li se vi za to zalažete? Mi se zalažemo, bogami, za to da žena radi, i te kako, ali da žena može da bude majka i da žena brine o svoj deci, i da ta deca mogu da budu i pažena i mažena, ako hoćete, do dve i tri godine, i da imaju sve što im je potrebno i od porodične brige i majčinske nege i, ako je moguće, da im koliko možemo, u skladu sa skromnim mogućnostima i uslovima u kojima se naša zemlja danas nalazi, omogućimo bolji život nego što ga imaju danas. To je suštinska razlika između vas i nas, a ne u tome hoće li žena da radi ili neće da radi. Evo ga ekspert - ministar se vratio. Hvala vam, gospodine ministre, što ste stigli. Nadam se da ste zadovoljni i povećanom platom. Ja nisam, da vam odmah kažem, ni vašom, ni platom poslanika. Nadam se da će biti mnogo manja, jer mislim da treba da zarađuju toliko para. U svakom slučaju, očekujem od vas da prihvatite ovaj amandman. Mislim da država nije na velikom gubitku ili gotovo ni na kakvom gubitku, a da će sve majke, sve porodilje, biti neuporedivo zadovoljnije, i sve one koje planiraju treće dete, sve one koje žele veće potomstvo od onoga koje danas, nažalost, u proseku u Srbiji imamo.
Po Poslovniku.
Javljam se po Poslovniku, jer se zaista pitam po kom osnovu je prethodni govornik dobio reč, s obzirom na činjenicu da nisam ni jednom rečju pomenula ni poslaničku grupu iz koje poslanik dolazi, niti njega lično. Volela bih da date odgovor na to pitanje, jer verujem da sam apsolutno imala prava da iznesem svoje mišljenje za ovom govornicom, ne ulazeći u polemiku ni sa čijim stavovima. Poštujem stav svakog narodnog poslanika, zadržavam pravo da iznesem svoje stavove i ne vidim razloge da na bilo koji način ulazimo u polemiku kada se jedni sa drugima ne slažemo. Nisam se uvredljivo izrazila ni o kome, nisam prozvala nikoga i smatram da je apsolutno bilo neosnovano pravo da se da reč.
Svi ste iskoristili svoje pravo, malo tolerantno, po Poslovniku. Vi iznesite svoje stavove, imate na to pravo, javnost će da presudi, a poslanici će da glasaju onako kako odluče. A, kome je velika plata, nadam se da će sav svoj višak da uplati Fondu za Kosovo. To je pošteno, ali ima odakle. (Aleksandar Vučić: Replika.) Nisam uopšte vama replicirao, niste vi govorili o tome, govorili su i drugi poslanici.
Ne znam o čemu ste govorili, ako niste replicirali. Iz čista mira vam palo na pamet da pričate o platama? Da li je neka plata na dnevnom redu? Da li ste izašli za govornicu da to kažete - niste. Ako jeste, onda izađite za govornicu i kažite, nemojte da govorite sa mesta predsedavajućeg i na taj način zloupotrebljavate tu govornicu.
Koji član, gospodine Vučiću?
Član 100, gospodine Anđelkoviću.
Citirajte.
Neću da ga citiram. Uvredili ste dostojanstvo Narodne skupštine, gospodine Anđelkoviću.
Gospodine Vučiću, vi uvek uživate da kršite Poslovnik, a ja uživam da budem tolerantan prema vama i da vam to omogućim.
Mnogo vam hvala, gospodine Anđelkoviću, što ste tolerantni. Voleo bih da vidim kako izgleda netolerancija. Nego, da vam sada kažem što se tiče Fonda za Kosovo. SRS je izdvojila, pošto su se svi reklamirali i pričali o tome a mi smo ćutali i nigde ništa nismo govorili, više novca nego sve ostale političke stranke u Srbiji zajedno, puta tri, samo što smo mi to dali direktno našem narodu na KiM, nismo išli preko vladinog fonda. Do sada smo izdvojili četiri miliona. Ne brinite, gospodine Anđelkoviću, da vas obavestim, ukoliko ova vaša odluka o ovakvom povećanju plata ostane, srpski radikali će svoju podršku i pomoć ugroženom narodu na KiM i te kako nastaviti i u još većoj meri pokazati koliko se razlikuju od ostalih. Hvala najlepše.
Paja Momčilov, izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, da se vratim amandmanu koji smo mi srpski radikali, i gospođica Nataša Jovanović, uložili. Ova rasprava ne treba da bude jedna sterilna razmena mišljenja i nedodirljivost u gledištima ne bi trebalo ovde da se neguje. Treba snagom argumenata da dolazimo do one istine koja će biti jasna našim građanima koji nas gledaju. Naime, smatramo da se ovim zakonom štite poslodavci i to smo mi jasno kazali. Mislimo da bi zakon o radu, pogotovo kad se ministarstvo zove onako kako se zove, trebalo da štiti rad i radnike, a pošto imaju onaj dodatak za socijalu, onda bi i te kako moglo da vodi računa i o tom socijalnom momentu. Da se vratim ovom amandmanu. Apsolutno smatramo da treba dozvoliti mogućnost našim ženama da imaju dve godine porodiljskog odsustva. Ne govorimo da je to obaveza, ne namećemo kao obavezu. Kada bi rekli - obaveza je ženi da koristi dve godine, onda bi prethodni govornik možda bio u pravu. Mi samo kažemo da se otvori mogućnost ženama i porodicama koje to žele da mogu da koriste ovu pogodnost. Mi polazimo od realne situacije, a ne od iskonstruisanih priča i teorija. Kažete - dete od godinu dana je psihički zrelo. Jeste, ali njegov imunološki sistem nije zreo. To dete često oboleva i najčešće su respiratorne infekcije. To dete, kad je bolesno, mora neko da čuva. Kakva je situacija danas u našim vrtićima, koliko je mesta u tim vrtićima? Nemojte pričati o selima, nemojte kazati šta treba, mi govorimo šta jeste. Zakon treba da pomogne da u sadašnjoj situaciji bude bolje i lakše. Isto to što ste kazali, ekonomski su razlozi koji dovode do bele kuge, apsolutno nije tačno. Najviše se dece rađa tamo gde je najbednija ekonomska situacija i to je isto kod nas činjenica. Ako uzmete razvijene zemlje Evrope, imaju visok standard, ali imaju belu kugu. Nemojte da nam lažnu argumentaciju prostirete ovde. Držite se onoga što jeste, obarajte naša gledišta ukoliko nisu tačna stvarno pravim argumentima, a ne kvaziargumentima. Da li je naših mladih mnogo otišlo u inostranstvo ili nije? Možda. Zašto je otišlo? Koliko oni tamo rađaju? Nešto drugo da vam kažem, hajde uzmite Ameriku. Ona je rešila problem porodice. Četvoro dece je tamo standard za porodicu. Kako je tamo sa radom majki u tim porodicama gde imaju četvoro dece. Zemlja koja je to rešila, u koju se vi često kunete, kako je to rešila, kažite nam, pa onda možemo da raspravljamo. Apsolutno se zalažemo i smatramo da ova skupština ima veliku odgovornost da pomogne u današnjem teškom ekonomskom trenutku našoj porodici, da pokuša da reši problem bele kuge. Pronatalitentna politika se samo kroz celokupnu zakonsku regulativu može rešiti, nikako jednom parcijalnom merom. Ovo možda neće da doprinese poboljšanju situacije, ali je dobar korak, znak dobre volje i molimo sve vas da ovo uvažite.
Zahvaljujem se. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 103. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Branče Stojanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Izvolite, Branče Stojanović.
Uvaženi potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u ime SPS-a podneli smo kolega Toma Bušetić i ja amandman na član 103. stav 1. Predloga zakona, kojim tražimo da se u članu 103. stav 1. reči "dostavi poslodavcu potvrdu lekara koja sadrži i vreme očekivane sprečenosti za rad" zamene rečima "obavesti neposredno ili posredno poslodavca", a stav 2, 3, 4. i 6. se brišu, dok stav 5. postaje stav 2. Iz praktičnih razloga smo bili mišljenja da je mnogo puta nemoguće, zbog organizacije naše zdravstvene službe i načina koliko brzo i koliko efikasno mogu da se obave svi potrebni pregledi, da za tri dana radnik odnese potvrdu koju dobija od lekara i na taj način pravda svoje odsustvo. Mislimo da je moguće da o tome obavesti neposredno ili posredno, što je potrebno da poslodavac planira odsustvo pojedinih radnika, a da za ovu potvrdu, za koju se slažemo da je potrebna, stoji da se eventualno kasnije dostavi. Slažemo se da ima dosta zloupotreba oko bolovanja i cele ove problematike koju tretira član, odnosno poglavlje 8. koje govori o obaveštavanju o privremenoj sprečenosti za rad, ali mislimo da oni ljudi koji su zaista bolesni za tri dana možda ne mogu ni da dođu do svih lekara, od kojih se traži odgovarajuće mišljenje i stav oko zdravstvenog stanja, posebno u velikim sistemima kakav je U.S. Steel, gde ljudi iz nekoliko opština putuju da rade u U.S. Steel, a zdravstvenu zaštitu ostvaruju na području svoje opštine ili svom zdravstvenom centru. Mislimo da postoji mogućnost, ako se ne prihvati ovakav amandman, da radnici koji nisu u mogućnosti da ovako brzo dostave mišljenje lekara, mogu da budu neopravdano kažnjeni.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi potpredsedniče, ministre, naš amandman odnosi se na obaveštenje o privremenoj sprečenosti za rad. Tu se kaže: "Zaposleni je dužan da, najkasnije u roku od tri dana od dana nastupanja privremene sprečenosti za rad, u smislu propisa o zdravstvenom osiguranju, o tome dostavi poslodavcu potvrdu lekara koja sadrži i vreme očekivane sprečenosti za rad." Smatramo da ovaj deo teksta treba brisati, kada se radi o obavezi zaposlenog da dostavi poslodavcu potvrdu lekara koja sadrži i vreme očekivane sprečenosti za rad, i da to bude obaveza zaposlenog da neposredno ili posredno obavesti poslodavca. Smatramo daje ovo jedno suvišno administriranje i da je u praksi mali broj slučajeva gde lekari te potvrde izdaju i gde poslodavci traže. Ono što je važno i bitno, uzmimo primer da je neko teško bolestan, da ima karcinom, a danas je u Srbiji sve više takvih, i sada takav zaposleni treba da vreme očekivane sprečenosti zbog bolesti dostavi u potvrdi poslodavcu. Mislim da je to sasvim nesuvislo i da nema potrebe za tim, jer je mnogo važnije da svi mi u Skupštini, u ostalim državnim organima, medijima, više govorimo o posledicama NATO bombardovanja o veoma teškim posledicama, jer danas u Srbiji skoro za 40% je povećan broj obolelih od najtežih bolesti, od karcinoma. Međutim, mi smo svedoci da se danas u Srbiji o tome uopšte ne govori. Jednostavno sve se gura pod tepih. Niko ne govori, ni mediji, ni političari, ni novinari, BK televizija Bogoljuba Karića, B92, Kurir, Novosti, da li oni smeju da napišu bilo šta što je vezano za agresiju NATO pakta i za posledice koje su izazvale bombe NATO pakta. Niko ne sme ništa da kaže. Niko ne sme da govori o krivcima. Jednostavno svi ti mediji, pa uglavnom i političari, samo govore ili pišu o senzacijama, o tračevima, a ozbiljne teme nisu na dnevnom redu, jer je sasvim očigledno da njihove gazde ne dozvoljavaju da se govori i piše o ozbiljnim temama. Njihove gazde su i Soroš, i Međunarodna krizna grupa, i Danijel Server, i ko sve ne u ovom svetu. Ali, Srbija jeste u velikom problemu, jer danas u Srbiji na svakom mestu, na svakom koraku je jeftina demagogija, koja ničemu ne služi i nikud ne vodi. Dok smo svi takvi, puni te jeftine demagogije, ni jedan ozbiljan problem u Srbiji nećemo ni brzo a ni lako rešiti.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 103. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Gospodo, smisao našeg amandmana, koji je naša poslanička grupa podnela, jeste da izvesne krajnje formalnosti u stavu 6. izbrišemo. Stavljena je neprecizna formulacija, ministar plus ministar zdravlja, ministar za zdravlje i socijalnu politiku, dakle da ta dva ministarstva spojimo na jedan jasan način. Ni to što ste odbili, manje-više, mnogo vas ne uznemirava, ali postoji druga preporuka koja se odnosi na stav 1, gde smo zaista mislili, iako ste oročili vreme ovim predlogom zakona, koje je i ranije bilo oročeno, na tri dana, kada pacijent treba da odnese poslodavcu potvrdu i time dokaže da zaista jeste na bolovanju, da to vreme, iz razumljivih razloga, produžimo na šest dana. I da zavisnu rečenicu u ovom stavu izbrišemo. Dakle, da jednostavno ne komuniciramo na taj način sa poslodavcem i pacijentom. Međutim, vidim da ni to niste prihvatili, uz obrazloženje koje nije logično, budući da se obrazloženje koje ste mi poslali odnosi na prethodno vezani član, a čuli ste kako je on formulisan. Prema tome, isto obrazloženje za odbijanje ovog amandmana ne bi trebalo da stoji. Suštinski razlog, zbog koga mislimo da je tri dana mnogo, rezervisan je naravno za izuzetne situacije, a ne one rutinske, u kojima ne vidim ni zašto je lekaru uzeto pravo da za rutinske prehlade, rutinske dispepsije i smetnje koje su prepoznatljivog kratkog toka, odmah izda doznaku i da se čovek za tri do pet dana, ili jednu radnu nedelju, vrati na posao sa doznakom. A ne da ponovo ide, ponovo plaća participaciju, ponovo plaća red, da bi tamo petog-šestog ili sedmog dana uzeo tu doznaku, a prethodno samo došao da uzme potvrdu i uzme terapiju. Vi znate da svaki dolazak košta, da je to nepotrebno maltretiranje i za samog pacijenta. To o načinu kako će on da izvesti, mi u principu nismo ni protiv rešenja koje jepredloženo u prethodnom amandmanu, kao što je nekada i bilo, izvesti poslodavca da je na bolovanju. Ako već treba da nosi papir, dakle, manje radikalni predlog nego u prethodnom amandmanu, onda neka taj papir nosi kada je velika verovatnoća da će moći da ponese i doznaku, i da time reši problem. Zašto su te izuzetne okolnosti naglašene? Uzmite situaciju koja je dosta česta - nega inokosnog bolesnog člana porodice. Ima mnogo inokosnih domaćinstava, što je deo našeg problema bele kuge, odnosno i u tome, dakle duže traje ta bela kuga nego što mislimo, pa su veće i fatalnije posledice naše industrijalizacije, tako da su zaista sada porodice suočene sa jednim inokosnim članom, gde deca moraju da ih neguju, i u momentu saznanja o njihovoj bolesti i otvaranja doznaka po tom osnovu, odnosno uzimanja potvrde do momenta da nađu nekoga ko će da pričuva obolelu osobu da bi oni odneli poslodavcu, a zamislite da je to recimo 150-200 kilometara, koliko je tu potrebno vremena, organizacije i koliko je para potrošeno nepotrebno. Ako već mora da nosi, a zašto ne bi nosio za šest dana, pa makar odneo i tu potvrdu, preko koje kao da smo amandmanom prešli, prosto smo se naučili na varijantu da imamo i potvrdu, i da imamo i doznaku kao posebno rešenje. Na određeni način zaposleni su već, dakle, pacijenti potencijalni, kažnjeni velikim odbijanjem od svojih zarada, 65%, i da ih ne bi trebalo dodatno maltretirati i otežavati načine komunikacije s poslodavcem, a to je jako važno kod onih koji rade u privatnom sektoru, gde gotovo da jedva čekaju nekakvu začkoljicu da ih uklone sa posla i dovedu druge radnike. Radnici u državnom sektoru danas su u stanju da im posle nekoliko meseci decu otpuste s posla, pa prime drugu kvotu, budući da im iz Zavoda za zapošljavanje, iz Fonda dotiraju ove novoprimljene, pa ih drže šest meseci, pa ih vrate, pa dovedu druge. Dakle, sami zloupotrebljavate zakone u delu u kome ste zajedno i donosili te zakone, tako da je ova amandmanska intervencija, čini mi se, logična i bila bi nešto između onog radikalnog prethodnog rešenja i ovog vama prihvatljivog rešenja, iako su u principu oba rešenja dobra i korisna. Zahvaljujem.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 107. amandman je podneo poslanik Miljko Četrović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, i odredba člana 107, gde je u pitanju regulisanje osnovne zarade, radnog učinka zaposlenog, jasno govore da ovaj predlog zakona nije ispunio očekivanja da će biti mnogo bolji od zakona koji je naneo veliko zlo radnicima unazad tri godine, i koji se još primenjuje i na snazi je. U ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na stav 1. člana 107, u kome sam predložio da se umesto reči "pravilnik" stave reči "opštim aktom" i da se na kraju ovog stava doda "i na osnovu tehničko-tehnoloških uslova na poslu". Osnov ili ono što je najbitnije, a što je trebalo ovaj zakon jasno da reguliše i da zaštiti radnike u Srbiji, u bilo kom delu, jesu zaposleni u malim ili velikim preduzećima, jeste sticanje radnog odnosa, utvrđivanje zarade i ostala prava iz radnog odnosa. Jasno se vidi da predlagač zakona nije hteo da uđe u suštinu i da, s obzirom na pravni haos kada je u pitanju određivanje zarada i isplata tih zarada, bar u osnovi, kada je u pitanju osnovna ili minimalna zarada, tu zaštiti radnike zakonom. Jer, kod nas nije zaživelo dosledno sprovođenje kolektivnih ugovora, kao njihovo zaključivanje, kako opštih tako i pojedinačnih, a da ne govorimo o ugovoru o radu, koji je faktički samovolja poslodavaca, i da su radnici šikanirani po tim ugovorima. Obrazloženje Vlade što se ne prihvata ovaj amandman, sa pozivom na član 24. kada je u pitanju predlog da se umesto termina "pravilnik" stavi termin "opšti akt", ne stoji, jer članom 24. je regulisano donošenje pravilnika o organizaciji i sistematizaciji poslova, a postavlja se pitanje šta kada članom 24. obaveza donošenja ovog pravilnika ne stoji za poslodavca koji ima manje od 10 zaposlenih. Pozivanje na član 8. zakona, kojim je regulisan međusobni odnos zakona, kolektivnog ugovora, pravilnika o radu i ugovora o radu, da je to opšti akt ili opšti pojam koji se provlači kroz ovaj zakon, ne stoji, i prema tome očigledno je da u ovom članu umesto "pravilnik" treba da stoji "opšti akt". Što se tiče drugog dela amandmana, vezano za tehničko-tehnološke uslove na poslu, jasno je da član 108, na koji se poziva Vlada prilikom odbijanja ovog drugog dela amandmana, u celini ne govori o tehničko-tehnološkim uslovima za uvećanu zaradu, i smatram da je trebalo Vlada, odnosno Ministarstvo za rad da prihvati amandman, i ne bi ništa smetalo, jer definicija osnovne zarade je osnov na osnovu koga radnik treba da dobije neku nadoknadu za poslove i radne zadatke koje obavi. U tom smislu apelujem na poslanike da prihvate ovaj amandman i da delimično poprave tekst zakona da bi mogao iole da zaštiti radnike u Srbiji, koji su nezaštićeni.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom praktično otvaramo temu koja se zove - zarade, naknade zarade i druga primanja. Ovaj amandman može da posluži kao dobar povod da se ukaže na kontinuitet nedoslednosti i nepostojanje koncepta zarade u ovom zakonu. Prvo bih skrenuo pažnju u uvodu na član 104. stav 4, gde se kaže: "Odluka poslodavca ili sporazum sa zaposlenim koji nije u skladu sa stavom 2. ovog člana – ništavi su". To se ističe ovde kao nedostatak zbog rasprave koja je vođena pre nekoliko dana na temu ništavosti pravnog akta, gde je ministar izašao i rekao da se ne odnosi na ugovor, nego se odnosi na pojedine članove. Ovde imamo da se odnosi na nešto što se zove pravni akt, pojedinačni pravni akt, pa čak i opšti pravni akt. Konkretno što se tiče člana 107. i ovog amandmana, ovde je zastupljen koncept da se zakonom propiše zarada, ali ona se propisuje načelno, tako da se u članu 107. u stavu 1. kaže da se zarada sastoji od osnovne zarade, a određuje se na osnovu uslova utvrđenih pravilnikom. Amandman je glasio "opštim aktom", a onda je u odgovoru Vlada navela, kada se kaže opšti akt onda se misli na kolektivni ugovor i pravilnik o radu, koji je surogat ukoliko ne postoji zaključen kolektivni ugovor, već smatraju da treba da se odnosi na pravilnik o sistematizaciji radnih mesta. Opet, kada se pogleda isti koncept Predloga zakona, onda vidite da se predlagač izgubio u ovim odredbama. On je potpuno zaboravio na član 33. Predloga zakona, tako da tu postoji stav 1. tačka 10) šta sve sadrži ugovor o radu, pa se kaže: "Novčani iznos osnovne zarade i elementi za utvrđivanje radnog učinka (znači, elementi na osnovu kojih se utvrđuje radni učinak), naknade zarade, uvećane zarade i druga primanja zaposlenog." Iz citata ova tri člana vidite da se tu nalazi jedna konfuzija, da predlagač nema koncept, već po potrebi ubacuje sve i svašta. Ako se već govori o osnovnoj zaradi i ne želi se da se veže za neke uslove tehničko-tehnološkog procesa rada, onda verovatno u okviru osnovne zarade mora da stoji onaj standardni učinak. Za tu osnovnu zaradu podrazumeva se nešto kao minimum nekog učinka, bez obzira što se izračunava po radnom času itd. Ne plaća se neko zbog toga što je neko vreme proveo na poslu, nego se valjda plaća prema nekom standardnom učinku koji je očekivan, planiran za tu osnovnu zaradu. Videćete i kasnije kada se ide na ovu materiju kompletnih zarada, možda poslanici nisu imali vremena u ovoj brzini da obrate pažnju na član 105, u kome se definiše šta se podrazumeva pod zaradom i zaboravljeno je da nije obuhvaćena otpremnina iz člana 158, koja nije zarada, već je drugo navođeno. Naprosto, ovde nema koegzistentnih rešenja, ovde nema logičkog sklopa, od člana 33. preko člana 104. do ovog člana 107. Imamo zbrku, negde se određuje pojedinačnim aktom, negde se određuje ugovorom, negde se određuje opštim aktom, a osnovna intencija predlagača zakona jeste - baci to sve sindikatima i poslodavcu, pa neka oni dogovaraju, neka pregovaraju, neka rade, pa onda na kraju dolazi minimalna zarada, koja čak može da se ugovara. To je ta zbrka koja se unosi ovim zakonom i onda naravno s pravom neko potencira ovde šta će da rade poslodavci koji imaju pet, deset, petnaest zaposlenih? Šta oni da primene?
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 108. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođa Vjerica Radeta je podnela još jedan u nizu ključnih amandmana za koje SRS smatra da treba da ih prihvate poslanici u danu za glasanje, jer smo od resornog ministra gospodina Lalovića i Vlade Republike Srbije dobili negativan odgovor. Ovde se radi u članu 108. o kojem je koleginica Radeta pažljivo i brižljivo razmišljala, o naknadi za utvrđenu zaradu u visini utvrđene opštim aktom i ugovorom o radu, i to za slučaj za rad na dan praznika koji je neradni dan. Vlada predlaže najmanje 110%, a gospođa Radeta 150%, odnosno SRS. Za rad noću i rad u smenama, ako takav rad nije vrednovan pri utvrđivanju osnovne zarade, najmanje 26% od osnovice, a mi predlažemo 35%. Za prekovremeni rad je takođe Vlada predložila 26%, a mi 35%. Zašto mi insistiramo na tome, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, da ovaj procenat bude veći? Zato što nam nije logično obrazloženje u opštoj situaciji u kojoj se nalaze zaposleni u Srbiji, imajući u vidu kolike su plate zaposlenih, a mi ovde sve ovo radimo i taj socijalni aspekt zakona potenciramo zbog te armije ljudi, najpre onih koji su bez posla, a naročito onih koji rade, a plate su im nikakve, jer nije u redu ovo što ste dali kao obrazloženje. Vi ste rekli da se to ne prihvata zato što se amandmanom predlažu procenti koji su bili utvrđeni u periodu kada se uvećana zarada obračunavala u odnosu na neto zaradu. Uvođenjem u sistem bruto zarade ti procenti su smanjeni, ali je nominalna vrednost ostala ista. Problem je u tome što je sistem bruto zarade naišao na veoma negativne reakcije, koje se već duže vreme primenjuju kod zaposlenih, i oni se prisećaju kako je to ranije bilo i dolaze do fantastičnog podatka, da su imali pravo i na topli obrok i na regres, što je sada sve u okviru bruto zarade, ali to više nije to. To više nisu te kategorije, plate su mnogo manje, cene su mnogo veće, i cene životnih namirnica i cene energenata i komunalija. Prosečna plata koju uopšte ljudi u Srbiji primaju ne može da zadovolji minimum za egzistenciju, još kada dođu pod udar ove tri tačke člana 108. zakona, odnosno da su na prekovremenom radu ili da rade noću, za vreme praznika, a vi sami znate da je veliki broj službi organizovan u svim tim danima. Prekovremeni rad je i te kako poznata kategorija za mnoge zaposlene u Srbiji, obično one čije su plate najminimalnije. Ne shvatamo zašto Vlada beži od ovoga. I vi kažete da je Predlogom zakonom utvrđen minimum prava koji sadrži opšti kolektivni ugovor, a poslodavac može opštim aktom i ugovorom o radu da utvrdi veći procenat. Zašto Vlada, odnosno Narodna skupština sada, prihvatanjem ovog amandmana, kada ministar i Vlada nisu o tome razmišljali, ne obaveže poslodavca. To je mnogo bolji put i mnogo bolji način da se pomogne zaposlenima u Srbiji. To nisu mnogo veći procenti da bi vi na takav način trebalo da štitite poslodavca, već radnike koji treba da koriste ova prava i one koji teškom mukom dolaze do potrebnog dinara za osnovnu egzistenciju. Nema obrazloženja za ovako nešto, zbog toga što je taj nominalni iznos prosečne zarade u Srbiji veoma, veoma mali i, kao što sam rekla na početku, ne zadovoljava ni polovinu, ni trećinu od minimuma za egzistenciju u Srbiji danas za jednu prosečnu porodicu.
Narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, i oni koji malo duže pamte, da ne kažem oni koji su stariji, vrlo dobro se sećaju da je u onom ozloglašenom Zakonu o udruženom radu ova materija bila regulisana tako da se noćni rad plaća 35% uvećan u odnosu na dnevni rad. U svim zakonskim aktima koji su do sada bili na snazi procenat za noćni rad iznosio je 35%. Kada kažem do sada, mislim do oktobra 2000. godine, do onog trenutka kada je buldožer revolucija sve okrenula na tumbe i počela da uspostavlja nova merila vrednosti. Još malo imamo i tu društvenu svojinu, koja će u ovoj vlasničkoj transformaciji biti prodata, imamo javna preduzeća koja će biti transformisana i uglavnom prodata, i kompletna imovina se svodi na deo koji će biti društvena svojina i deo koji će biti privatna svojina. Kada je ministar, obrazlažući ovaj zakon, rekao da su u prošlom zakonu zaljuljali ono klatno, pa ono otišlo na stranu poslodavaca, izgleda da se neka činija uglavila tamo, pa ne da tom klatnu da se vrati na stranu radnika i da radnička prava bar malo podigne na nivo dostojan i rada i čoveka. Ovim zakonskim projektom, gde vi predviđate 26% za noćni rad i 26% za prekovremeni rad, vi bukvalno branite poslodavca iz privatnog sektora. Dakle, privatnike, one koji su zahvaljujući vama pokupovali tri četvrtine srpske privrede, društvene privrede, i one koji će zahvaljujući vama pokupovati i ono ostalo. Normalno da će i u onom delu privatizacije, ukoliko gospodin Labus bude bolestan, dolaziće kod njega kući, ukoliko drugi budu bolesni i kod njih će kući dolaziti i ugovarati za koje pare, za koje sitne pare da otkupe i ovo malo što je ostalo. Ovaj zakon mora da zaštiti radnike. Makar toliko da omogući da normalno i koliko-toliko pristojno živi. Vi ovim, gospodine ministre, štitite poslodavca, a poslodavci su uglavnom privatna lica i poslodavci su oni koji minimalnu cenu rada obračunavaju i minimalne doprinose plaćaju državi za svako radno mesto. Znam mnoge iz svog okruženja kojima se danas uplaćuje minimalni doprinos i za socijalno, i za penziono i za invalidsko itd. Nemojte bar ovde da im uskraćujete. Pošto niste bili tu kada sam, braneći jedan amandman, pročitao u subotu vašu izjavu da su se vaši neki prijatelji, direktori javljali da dovode radnike, odnosno da su prinuđeni da će uskoro dovoditi radnike iz Rumunije i Bugarske, jer kod nas niko neće da prihvati da radi za 20.000, ministre, zahtevam od vas da izađete i da kažete - to su ta preduzeća, to su te ustanove, to su ti direktori, pa da ljudi koji sede na galeriji i koji zastupaju te radnike odmah obaveste ljude da odu da se zaposle kod tih vaših prijatelja koji nude 20.000 mesečnu zaradu za posao.
Narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Gospodine Krasiću, prvo sam video gospodina Đorđevića, ali nemam ništa protiv, mogli ste i vi.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, ministar je tu i baš dobro što je došao. Ovo je jedan od ključnih amandmana, gde je Vlada Republike Srbijeu ovom predlogu zakona u svom obrazloženju jasno dala do znanja svima nama u ovoj Skupštini da se ovaj zakon u stvari malo razlikuje od ovog prethodnog, odnosno važećeg Zakona o radu koji je donela prethodna vlast DS-a, odnosno DOS-a. Evo šta je Vlada dala kao odgovor zašto ne prihvata amandman na član 108. SRS-a, koji je podnela koleginica Vjerica Radeta. Kaže ovako u obrazloženju - amandmanom se predlažu procenti koji su bili utvrđeni u periodu kada se uvećana zarada obračunavala u odnosu na neto zaradu. Uvođenjem u sistem bruto zarade ti procenti su smanjeni, ali je nominalna vrednost uvećana ostala ista. Pored toga, Predlogom zakona je utvrđen minimum prava koje sadrži i opšti kolektivni ugovor, a poslodavac može opštim aktom i ugovorom o radu da utvrdi veći procenat. Može, ministre, a ne mora. To je suština. Naš predlog za izmenu ovog člana 108. je upravo eksplicitno bio jasan, poslanika SRS, koji su govorili o ovom amandmanu. U članu 108. stav 1. tačka 1) taj procenat, koji je predložila Vlada, od 110% zamenjuje se procentom od 150%, a to se odnosi na prekovremeni rad za dan praznika, koji je neradni dan. U tački 2) procenat 26% zamenjuje se procentom 35%. U tački 3) procenat 26% zamenjuje se procentom 35%. Ono što je naše obrazloženje, poslaničke grupe SRS, da u ovom članu 108. treba maksimalno zaštititi prava zaposlenog. Naravno, zakonski predlog treba da štiti i poslodavce i zaposlene, suština je u članu 108. da on treba bitno da se razlikuje od odgovarajućeg člana važećeg Zakona o radu. Na ovom primeru ste pokazali da ovaj zakonski predlog naravno da nije dobar za zaposlene i da ne štiti njihova prava maksimalno. Naš je cilj bio da prihvatanjem ovog amandmana Vlada pokaže volju, a i većina u Narodnoj skupštinu koju imate, da ćete imati razumevanje za sve zaposlene građane u Srbiji. Ovo je suštinski član 108. kada je u pitanju zarada za obavljeni rad i vreme na tom provedenom radu. Mi u članu 108. želimo da se zaposleni maksimalno zaštiti i to je cilj amandmana poslaničke grupe SRS.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Pošto smo otvorili ovu temu koja se naziva zarade i sve što prati to, član 108. reguliše pravo zaposlenog na uvećanu zaradu, i navode se tri osnova, a to je rad na dan praznik, rad noću i u smenama i za prekovremeni rad. Uvećanje zarade verovatno nije sporno zašto dolazi, a dolazi zbog toga što nije postojala redovna obaveza zaposlenog da baš mora da radi. Nastupio je događaj, slučaj koji je zakonom propisan, kada postoji obaveza da se radi. Opravdanje za to uvećanje zarade nalazi se, ako je u pitanju rad noću, u posebnim uslovima rada, pa i potrebi da se poboljša proces obnavljanja psihofizičkih sposobnosti onog zaposlenog koji je, kada je normalno vreme da se spava, morao da radi; ili, kada je u pitanju prekovremeni rad, umesto osam sati radio je 10, 11 časova je radio, te uvećano je trošenje psihofizičkih sposobnosti i to treba da se obnovi. Namerno sam počeo od ove priče iz prostog razloga što se kod nas zaboravlja kao da nikada nije bio sistem neto zarada, kao da je uvek kod nas bila bruto zarada. Bruto zarada je fikcija, ona je fikcija sa gledišta zaposlenog, a surova realnost sa gledišta poslodavca, zato što je bruto zarada u stvari trošak poslodavca, a neto zarada je ono što je zaposleni primio i što mu pomaže da obnovi svoje psihofizičke mogućnosti i sposobnosti da bi mogao sledećeg dana da uđe u novi ciklus i novi proces rada. Pošto bruto zarada obuhvata obavezne doprinose, a to je ono što niko ne prigovara, možda u pogledu statusnog pitanja tih doprinosa ima mesta prigovoru, ali ona obuhvata i porez. Ovde se porez javlja kao potreba da država naplati nešto zato što je neko primio neka sredstva. Primajući ta sredstva u odgovarajućoj veličini, on je pokazao koje su njegove materijalne i ekonomske mogućnosti, a svi mi prema svojim materijalnim mogućnostima i ekonomskom stanju finansiramo državu, da bi država mogla da finansira one poslove koji su neophodni: zdravstvo, obrazovanje, policija, vojska itd. Ovde se sada javlja situacija da se oporezuje onaj deo sredstava koji je potreban kao višak za obnovu psihofizičkih sposobnosti. To možda zaslužuje neku pažnju, možda neka drugačija mišljenja. Ono što svakako mora da nas zabrine, to je da smo zaboravili na neto zaradu i da pričamo o bruto zaradi. Onda kada se priča o procentima, onda matematički može Vlada da bude u pravu da je u stvari 50% više u odnosu na neto. Verovatno to matematički se poklapa. Mi amandmanom idemo malo dalje i kažemo, treba značajnije da se poveća. Zašto? Zato što realno ne postoje potrebe baš za ovakvim uslovima rada i niti masovna potreba da se u tim uslovima radi. Postoji veliki broj nezaposlenih. Poslodavac može da zaposli i druge, međutim, on to ne želi. On želi maksimalno da iskoristi postojeću radnu snagu, postojeći broj. Ovde se kao svojevrsno upozorenje, ne kazna kao prema poslodavcu, nego kao upozorenje javlja da proces rada možeš da organizuješ na drugi način. Ako se poveća naknada, odnosno kako se to sada zove – uvećana zarada, ako se ona poveća, to je pritisak na poslodavca i u cilju povećanja broja zaposlenih. Pošto se ovo približava kraju, ministre, vi ste u drugoj rečenici ovog vašeg obrazloženja, gde odbijate ovaj amandman, napisali nešto što od početka tvrdim. "Pored toga, Predlogom zakona je utvrđen minimum prava koje sadrži i opšti kolektivni ugovor (pa šta će nam onda opšti kolektivni ugovor ako su sva prava sadržana u ovom zakonu), a poslodavac može opštim aktom i ugovorom o radu da utvrdi veći procenat". Teško ćete naći poslodavca koji će utvrditi veći procenat od ovoga koji kao minimum ide Predlogom zakona.
Zahvaljujem se gospodine Krasiću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 111. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 111. amandman je podnela Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, u članu 111. Predloga zakona utvrđeno je da poslodavac i zaposleni mogu ugovoriti isplatu minimalne zarade. U članu 112. Predloga zakona utvrđeno je ko donosi odluku o visini minimalne zarade, pa je rečeno da je to socijalno-ekonomski savet i u određenim slučajevima Vlada. Našim amandmanom predložili smo da se utvrdi pod kojim uslovima se može isplatiti minimalna zarada. Drugim rečima, želeli smo da preciziramo kada se sa osnovne zarade koju zaposleni prima može preći na ugovaranje minimalne zarade. Amandmanom smo predložili da se opštim kolektivnim ugovorom utvrde uslovi pod kojima poslodavac i zaposleni mogu da ugovore minimalnu zaradu. Vlada je amandman odbila sa obrazloženjem da je zakon o radu zasnovan na konceptu ugovaranja zarade i da bi se moglo desiti da, dok se ne zaključi opšti kolektivni ugovor gde bi se utvrdili ti uslovi, praktično bi bilo onemogućeno ugovaranje minimalne zarade. Ovo obrazloženje Vlade svakako je tačno. Međutim, smatrali smo da bi bilo dobro da se u zakonu ili u opštem kolektivnom ugovoru, ili u kolektivnom ugovoru kod poslodavca, utvrde ti uslovi koji se, bez sumnje, moraju vezivati za uspešnost poslodavca i njegove finansijske mogućnosti da isplati osnovnu zaradu. U jednom od ranijih zakona o radu, ne u važećem nego u onom koji je važio pre 2001. godine, isplata minimalne zarade bila je vezana za finansijske mogućnosti poslodavca, taj zakon je sadržao i jednu drugu odredbu koja je bila logična i pravična, ali nažalost pokazalo se da nije bila i moguća. Tim zakonom je bila utvrđena obaveza poslodavca da zaposlenom, kad se steknu uslovi, nadoknadi razliku između minimalne i osnovne zarade, pa su zaposleni dobijali sudske presude u svoju korist, koje se nisu mogle izvršiti. Mi našim amandmanom nismo želeli takvu situaciju. Hteli smo da sprečimo poslodavce koji imaju mogućnosti za isplatu osnovne zarade da zaposlenom ne ponude zaključenje ugovora sa minimalnom zaradom, jer im u sadašnjim uslovima za takve zloupotrebe pogoduje klima. Naime, kažu, čega mnogo ima, to ne vredi ništa. Dakle, trenutno je na tržištu ljudskog rada ponuda veća od potražnje. Međutim, moram priznati da smo imali dilemu da li da uopšte podnesemo ovaj amandman, jer smo otprilike znali kakav će biti odgovor Vlade i znali smo da će Vlada zastupati tržišni koncept zakona. Dakle, Vlada je naš amandman odbila. Mi se nadamo da će, u suštini, ako je već tako, ako je tržišni koncept do kraja prihvaćen, tržište svojim zakonima delovanja držati u ravnoteži isplatu zarada i da zloupotreba neće biti, jer svaka zloupotreba na posletku ipak najviše štete nanosi poslodavcima. Zaista se nadam da će u Srbiji doći vreme kada će poslodavcu, ukoliko ne isplati dogovorenu zaradu jedan, dva, tri meseca, kao što je u drugim stabilnim državama, preduzeće ići u bankrot, u stečaj, a ta situacija neće moći, kao što je ovde to slučaj, da se prolongira godinama i decenijama.
Još neko o ovom amandmanu? U međuvremenu, samo da obavestim da se 15. sednica Odbora za prosvetu, koja je bila zakazana za ponedeljak, 7. februar 2005. godine, odlaže za sredu, 9. februar 2005. godine, sa početkom u 14,00 časova, a održaće se u sali na trećem spratu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, moja namera je da pokažem, u prilog ovoj raspravi, da je i ova odredba člana 112. zakona nepovoljnija u odnosu na ranija rešenja, u prilog diskusiji prethodnog govornika. U ranijim rešenjima su bila dva osnovna razloga kada je poslodavac morao da ponudi ugovor pod izmenjenim uslovima, a to je poremećaj na tržištu, pa nije u stanju da isplati zaradu, i u drugom slučaju, kada je ranije ugovorena zarada, prilikom zasnivanja radnog odnosa, postala manja od minimalne zarade. U tom slučaju poslodavac je bio u obavezi, a i radnik je imao pravo da traži da se ponudi ugovor pod izmenjenim uslovima, odnosno da se ugovori zarada koja ne sme biti manja od minimalne zarade. Ovde se opet vraćamo na ono pitanje iz načelne rasprave, bez obzira na kriterijume i kako je data formulacija u tekstu zakona. Kako se utvrđuje ta minimalna zarada? Ona je izuzetno mala, neprimerena egzistenciji porodice, odnosno zaposlenog. U tom delu Vlada mora da interveniše, ako poslodavci i predstavnici zaposlenih - sindikati nisu u stanju da dogovore zaradu koja obezbeđuje minimum egzistencije. U tom slučaju Vlada mora da interveniše, i to vodeći računa kakva je ta zarada u svetu, odnosno u okruženju. Znam da se u praksi često dešava da se, kada je u pitanju isplata minimalne zarade, kod nekih poslodavaca ne čita odredba zakona do kraja, da tako utvrđena zarada ne može biti manja od minimalne zarade. Pročitao sam samo prvi deo rečenice. Niko ne upoređuje isplaćenu zaradu sa minimalnom zaradom i ne interveniše u tom delu, kako po pitanju isplate zarade, tako i po pitanju isplate naknada zarade za vreme privremene sprečenosti za rad, za vreme bolovanja. Najčešće je praksa neznanje ili nepoznavanje propisa. Veliki broj poslodavaca danas nije u stanju da prati propise. Primedbe su na veoma česte izmene propisa, da poslodavci moraju bukvalno svakodnevno da čitaju izmene, da nisu u stanju da prate i čak nisu u prilici da se pretplate na "Službene glasnike", i da dobiju redovno propise koji su aktuelni i koji se donose, da bi pratili primenu propisa. Tu je vaša intervencija moguća kada je u pitanju kontrola rada poslodavaca. Znači, opremiti inspekciju, dati im uslove za rad i omogućiti da redovnim obilascima te greške, koje su najčešće rezultat neznanja, budu popravljene i da nema velikog broja sporova koji se javljaju u praksi.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 111. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 111. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, gospodine Krasiću.
I ovim amandmanom smo hteli da skrenemo pažnju da nešto nije u redu sa ovim sistemom zarada koji se promoviše ovim predlogom zakona. Jedan od tih članova je i član 111. Vidite, u stavu 1. možda i ne treba bog zna šta prigovoriti, tu je propisano da zaposleni ima pravo na minimalnu zaradu za standardni učinak i puno radno vreme, odnosno radno vreme koje je izjednačeno sa punim radnim vremenom. Verovatno ova formulacija znači da radnik koji je u toku meseca dolazio na posao, ima puno radno vreme, uobičajene rezultate na radu je ostvario, njemu je zagarantovana ova minimalna zarada, koja bi trebalo da bude u visini minimuma koji omogućava obnavljanje psihofizičkih sposobnosti. To bi bio neki ekonomski minimum cene tog rada. Međutim, ono što zabrinjava, to je sledeći stav. Kaže se: "Ako poslodavac i zaposleni ugovore minimalnu zaradu..." Sada imamo prvi put da se ugovara nešto što je zakonski minimum. Ne znamo zašto bi oni ugovarali minimalnu zaradu, tim pre što postoji opasnost da ovo pravo i obaveza iz člana 111. može pogrešno da se protumači, pa da čak sa minimalnom zaradom bude izjednačena osnovna zarada. Ako neko misli da to može da se spreči kolektivnim ugovorima i na neki drugi način, onda moram da kažem da se vara. Ovim amandmanom SRS je, pre svega, htela da ukaže na problem ovog člana i da pokušamo malo da popravimo ovaj drugi deo, koji kaže, ako se ugovori ta minimalna zarada iz stava 1. ovog člana, "poslodavac je dužan da tu zaradu isplati zaposlenom u visini utvrđenoj odlukom iz člana 113. za mesec za koji se vrši isplata". Mi smo sada hteli da kažemo "u mesecu u kome se vrši isplata", da na neki način postoji makar kazna prema poslodavcu koji kasni sa isplatom, da mora onaj iznos za tekući mesec, a ne onaj koji je možda dugovao pre nekoliko meseci. Ujedno, svesni rizika da se ova minimalna zarada utvrđuje odlukom ovog socijalno-ekonomskog saveta, da se ona objavljuje u "Službenom glasniku" itd, jer ta odluka o minimalnoj zaradi je, otprilike, nešto što krijući država provlači, da baš ona nije nemi posmatrač onoga što se dešava, ali je slaba vajda od zaštite prava zaposlenih, dokle god postoji opasnost i smetnja da neko svojim pravilnikom o sistematizaciji radnih mesta, kako to Ministarstvo kaže, može da utvrdi osnovnu zaradu koja bi bila u visini minimalne zarade. Mi imamo upravo tu situaciju u praksi: 60% - 70% zarada koje se isplaćuju, one se prikazuju kao minimalne, a ovde je problem u tome što može neko da ugovori minimalnu. Da ne pričam o ovom članu 33. stav 1. tačka 10), šta mora da sadrži ugovor o radu. Ugovarati zakonski minimum, to je, kako da vam kažem, sa pravne tačke možda nedopustivo, ali je i nemoralno. Valjda je svakome osnovna zarada iznad minimalne zarade. Ako je neko hteo da doskoči ovoj praksi, jer imate firmi u kojima su svi zaposleni u istom rangu školske spreme koja se traži - srednja stručna sprema. Zašto? Zato što je minimalna zarada po toj spremi neki iznos, pa bez obzira što tamo rade možda i sa visokom i sa višom školskom spremom, i imaju možda veći učinak itd. Dati mogućnosti da neko ugovara minimalnu zaradu, to je krajnji cinizam.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 114. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš, zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević i narodni poslanik Zlatan Jovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 115. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 115. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što sam rekao, mi iz SRS-a smo ukazali da ovaj predlog zakona predstavlja samo jednu kozmetičku preradu prethodnog zakona iz 2001. godine i ono što smatramo da treba kazati za ponuđeno zakonsko rešenje je da ovaj zakon štiti poslodavce, a ne rad i radnike. Član 115. ovog zakona je primer gde se tomože lako uočiti i dokazati. Bio bih slobodan da prepričam suštinu naših intervencija kod ovog člana. Naknada za privremeno odsustvo do 30 dana sa rada zbog bolesti, povreda koje nisu nastale na radu i kao posledica rada, iznosi 65% osnovne zarade u mesecu u kome je nastupila sprečenost. Naša intervencija je bila da to iznosi 80% prosečne zarade u prethodna tri meseca. Pošto vidimo da je usvojen prethodni član iz SPS, onda vidimo da je deo naše intervencije ispunjen, da se ide na prosek u zadnja tri meseca, ali ostaje opet sporan naš predlog. Smatramo da nadoknada treba da iznosi 80% od te prosečne zarade u zadnja tri meseca. Nama je odgovoreno da je predvideo zakonodavac 65% kao minimum. Smatramo da treba da bude 80% minimum. Pokušaću da vas ubedim. Tri su grupe razloga. Prva grupa razloga su socijalni razlozi. Verujem da se svi moramo složiti da se moramo zalagati za princip solidarnosti. Sigurno danas živimo u jednom društvu koje se može slobodno s pravom nazvati siromašnim društvom. Razne su procene koliko smo siromašni, ali da pođem od mišljenja Kancelarije za humanitarnu pomoć Evropske komisije, koja u junu 2003. godine kaže da je jedna trećina stanovništva relativno siromašna, a to meri time što kaže da 30 evra po glavi stanovnika mesečno stoji na raspolaganju jednoj trećini našeg stanovništva. Kaže dalje da je jedna petina stanovništva apsolutno siromašna, gde imamo ispod 20 evra po osobi mesečno, po glavi stanovnika. Znam za brojke našeg Ministarstva koje govori o 10% siromašnih, po nekim drugim parametrima koje je procenjivalo, ali ovo je realnost i mislim da to treba da imamo na umu kad govorimo o ovim socijalnim momentima. Danas imamo veliko raslojavanje u našem društvu. Sigurno onom koji ima platu 200.000 evra mesečno ne treba ovakva intervencija u zakonu. Ako gledamo ovaj socijalni momenat, treću stvar moramo uzeti u obzir - smanjenje javne potrošnje nam je naloženo. To znači da u javnom sektoru mora doći ove godine, i iduće godine, do otpuštanja i do dodatnog viška radne snage, i viška ljudi koji će biti izdržavani i ovakvim platama kakve danas imamo, a za većinu našeg stanovništva te plate nisu zadovoljavajuće. Da vidimo druge razloge koji stoje pred nama. Opšti interes za većom produktivnošću rada. Ovde je pričano da je populaciona politika, tranzicija kod nas, uzela maha i da kao posledicu imamo belu kugu. O tome ne treba da govorimo. Deformisana je starosna piramida i veliki broj je izdržavanih osoba. Ako vi danas imate nisku produktivnost i demotivisanost, veliko je pitanje kako će onda mali broj danas radno sposobnih moći da izdržavaju penzionere i druge izdržavane. Da kažemo nešto o trećoj grupi razloga, to su medicinski razlozi. Zdravstveno stanje nacije se zna kakvo je. Mi se nalazimo u stanju hroničnog stresa, to nije sporno. Kad je čovek bolestan, onda on ima povećane izdatke. Najčešće se danas boluje od respiratornih infekcija i sada je epidemija gripa pred nama. Šta vi imate kao posledicu? Imate to da je to kontagiozno oboljenje, da morate da kupujete lekove koje vam neće socijalno nadoknaditi za simptomatsku terapiju i imate da vam obično i više članova ukućana takođe oboli od tih kontagioznih oboljenja. Šta sad stoji radniku kao mogućnost? Ili da radi bolestan, pa da bude nisko produktivan, da zarazi okolinu i da čini greške u radu, recimo u medicini su te greške često i katastrofalne, ili da sedi kod kuće, da se leči i da trpi finansijski. Mislim da mi ovim načinom treba da štitimo zdravlje i dovedemo radnika u takvo stanje da može da bude motivisan da što pre i što više radi, upravo i ovim izdvajanjem. Da ne govorim o tome kad je čovek bolestan, onda jei specijalan higijensko-dijetetski režim potreban... (Predsedavajući: Kolega, vreme). Završavam. Hoću samo da kažem ovo. Mi kažemo - 80% je onaj minimum koji većini radnog stanovništva može da omogući koliko-toliko normalne uslove za lečenje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što sam došao u skupštinske klupe, 32 godine radnog staža sam ostvario uglavnom u privredi. Za te 32 godine ne mogu da se setim ijednog zakonskog akta po kome je zarada za slučaj sprečenosti, pri tom se misli isključivo na povredu van radnog mesta i sprečenost zbog bolesti, bila manja od 80%. I u doba pre Slobodana Miloševića, i u doba Slobodana Miloševića, tih 10 godina o kojima govorite, i u doba do 2001. godine, do donošenja ovog zakona o kome je uvaženi poslanik gospodin Paja Momčilov govorio, uvek je procenat bio, za sprečenost stečenu van rada, za povredu van rada i za bolest, 80%. Znamo da se u svim ugovorima koji se danas sklapaju, sklapa minimalna cena rada i 65% od minimalne cene rada, i pitam se - koga štiti ovaj zakon, šta je svrha ovakvog zakonskog projekta, i pitam se - hoće li se ijednom to vaše klatno, bar na jednom od ovih članova zakona, vratiti, da bar malo zaštiti one koji su sve siromašniji i sve manje imaju i za parče hleba. Smatram, sada se obraćam poslanicima vladajuće većine, da ćete u danu za glasanje pritisnuti zeleno dugme i usvojiti ovaj amandman, i tako omogućiti da se cena rada, da se plate onih koji su danas ostali u privredi, koji još uvek rade, bar malo zaštite.
Hvala, kolega. Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u odredbi ovog člana je nepovoljnije rešenje u odnosu na ranija. Smanjena je osnovica za naknadu. Ranije smo imali zaradu, sad imamo osnovnu zaradu, koja je manja od zarade u smislu kako je to definisano odredbama ovog zakona. Podsetiću vas na raniji osnov za utvrđivanje naknade zarade za osiguranike. Čitam iz Zakona o zdravstvenom osiguranju, a tako je i u zakonu o radu, ista je formulacija, znači, ovog zakona - osnov čini zarada utvrđena u skladu sa zakonom o opštim aktima i ugovorom o radu koju bi osiguranik ostvario u mesecu za koji se isplaćuje naknada zarade, da nije nastupila privremena sprečenost itd. U ranijem zakonu bila je osnovica zarada koju bi radnik ostvario u mesecu u kome se računa naknada za rad, ne prosek zadnja tri meseca. Zarada je u smislu ovog zakona sada veća u odnosu na osnovnu zaradu koja je ovde. Znači, po dva osnova. Zadržali su isti procenat, ali su smanjili osnovicu za zaradu, i to je nepovoljnije u odnosu na ranije rešenje. U raspravi u načelu smo već pričali o tome da je ta naknada toliko mala da zaposleni koji je sprečen da radi zbog bolesti i potrebe da se leči, kupuje skupe lekove, odlazi kod lekara, uz ovako malu naknadu on nije u stanju ni da se leči ni da izdržava porodicu koju je izdržavao kada je bio zdrav i sposoban za rad. U tom delu treba podržati predlog da se procenat poveća na 80%. Ako ste već smanjili osnov za naknadu, onda ne treba zadržati taj procenat nego ga treba uvećati, jer je izvesno i sigurno da su kategorije radnika koje rade pod teškim uslovima često bolesne, često obolevaju i nisu u stanju da za vreme dok traje bolovanje izdržavaju ni sebe ni porodicu, a ni da se leče. Oni ili će odustati od lečenja i iskomplikovati svoje zdravstveno stanje i umanjiti, odnosno izgubiti radnu sposobnost do kraja, ili će ostaviti porodicu bez sredstava za život. U tom smislu hoću da kažem onoj grupi poslanika koja je onako glasno pričala kako je ovo mnogo povoljniji tekst zakona u odnosu na raniji, da obrate pažnju na taj deo i da se ako je to moguće bilo kako popravi, jer je ta naknada veoma mala. Ako se usvoji ovakav tekst ovog zakona on će odmah doći u situaciju da nije usaglašen sa tekstom Zakona o zdravstvenom osiguranju. Tamo je to drugačije definisano. Do sada su te odredbe bile usaglašene. One su uslovljene i isprepletene, logične su, nisu kontradiktorne, a ovakvim tekstom u zakonu o radu razlikovaće se u odnosu na osnovicu u Zakonu o zdravstvenom osiguranju. Bilo je jednostavnije i lakše i za obračun i za primenu tih propisa nego sada kako se nudi formulacija u tekstu ovog predloga zakona.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 116. amandmane, u istovetnom tekstu,podneli su narodni poslanik Dušan Mrvoš i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Na član 116. amandman je podneo poslanik Goran Cvetanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani, kolega Goran Cvetanović podneo je amandman u ime poslaničke grupe SRS na član 116. Predloga zakona o radu, gde se reči "60% osnovne zarade" zamenjuju rečima "80% prosečne zarade u prethodna tri meseca", a reči "najduže 45 radnih dana u kalendarskoj godini" brišu se. Obrazloženje poslaničke grupe SRS je da je do prekida rada došlo, recimo, bez krivice zaposlenog, pa stoga treba zaposlenom omogućiti veći iznos naknade zarade za period prekida rada. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a u obrazloženju koje je dala Narodnoj skupštini stoji sledeće: "Predlogom zakona utvrđen je minimum prava na naknadu zarade po ovom osnovu i nema zakonskih smetnji da poslodavac ovu naknadu utvrdi i u većem procentu. U odnosu na trajanje plaćenog odsustva, ne bi mogao da se prihvati predlog dat u amandmanu, jer privremeni prekid rada bez krivice zaposlenog treba da bude ograničenog tajanja da bi se izbegle zloupotrebe ovog instituta." Mi smatramo da je Vlada trebalo da prihvati ovaj amandman SRS upravo suprotno onome što je iznela u obrazloženju Narodnoj skupštini i stoga bih zamolio sve poslanike da imajući u vidu značaj ovog zakona o radu, koji je od opšteg interesa za sve zaposlene, za sve građane u Srbiji, da podrže amandman SRS na član 116. upravo iz razloga koje smo naveli u obrazloženju, da treba maksimalno ovim predlogom zakona zaštititi pre svega zaposlene, a naravno da treba da štiti i poslodavca, ali u suštini zakoni treba da budu precizni, jasni,a kada se tačno stavi - šta, kako i zbog čega. U ovom slučaju smo naveli u obrazloženju - cilj nam je da se zaposleni maksimalno zaštite, odnosno u ovom amandmanu na član 116. Predloga zakona o radu koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini. Mi se nadamo da će Narodna skupština u danu za glasanje da podrži ovaj amandman poslaničke grupe SRS.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Ovaj član reguliše situaciju kada dođe do prekida rada. Znači, ne do prestanka, nego do prekida rada kod poslodavca, a za prekid rada nije kriv zaposleni. Šta može biti razlog i uzrok zbog koga je došlo do prekida rada? Verovatno može biti nedostatak sirovina, da bi se dalje organizovao rad, nestanak struje, možda neka havarija, a verovatno i oni ekonomski razlozi, gde poslodavac ne može da organizuje proizvodnju, ali radi se pre svega o razlozima za koje zaposleni ne snosi nikakvu krivicu. Zaposleni nije uzrok što je došlo do prekida rada. E sad, čuli ste šta se predlaže ovim amandmanom i postavljam pitanje - a, šta ćemo sa situacijom ukoliko taj prekid u toku godine traje duže od 45 dana. Znači, opet nema krivice zaposlenog. Zašto se to vezuje samo za 45 dana u toku kalendarske godine? Verovatno će kao obrazloženje da se koristi da je onda nastupila neka druga situacija, ekonomske teškoće,pojavio se višak zaposlenih, i na drugi način će da se to rešava. Ali, sve te situacije zavise pre svega od volje poslodavca. Šta ako poslodavac ne želi da inicira taj deo postupka koji u nastavku sledi, pa može da se kaže - pokretanje stečaja, promena poslodavca, ili višak zaposlenih kao mogući razlozi, ne moraju baš svi da budu. Jedan od njih može da bude, gde se on koristi kao nekorisnik, a ovo maksimalno zloupotrebljava, jer se ovde priznaje pravo samo na naknadu za 45 dana u toku jedne kalendarske godine. Ili, da budem još precizniji, u ovom mesecu 10 dana, u sledećem 20, u onom tamo 15 dana, i kada se sve to sakupi u toku godine to iznosi 60 i nešto dana. Zaposleni ima pravo na naknadu samo za 45 dana, a poslodavac nije inicirao one druge postupke koji po logici stvari idu. Kakva je onda zaštita zaposlenog? Sada, da tu ne bi bilo preterane patetike, kako se trkamo ko više štiti prava zaposlenih, moramo da se osvrnemo i na nešto što je realnost. Uzeću jedan primer. Svetska trgovinska organizacija je krajem prošle godine donela odluku da se ukidaju sve barijere kada je u pitanju tekstil i konfekcija. Dobro, kod nas je to predstavljeno, kao, Evropska unija je progledala kroz prste Srbiji i Crnoj Gori, pa je omogućila da bez ikakvih ograničenja roba ide prema državama EU. Neka bude da je to tako predstavljeno, mada to nije istina. Sada imamo situaciju da se prvi put na tržištima država Evropske unije pojavljuje roba kojoj niko ne može da konkuriše, roba iz Kine, Tajlanda, gde je izuzetno niska cena rada i imamo konfekciju koja, uzimajući sve parametre u vidu, ne može da omogući veću neto zaradu po zaposlenom šivaču, krojaču, od 100 do 120 evra. Znači, to je između 8.000 i 10.000 dinara. Tržišne prilike u zapadnoj Evropi su takve, takva je konkurencija. Šta u takvoj situaciji? Drugo pitanje koje želim da otvorim, to je karakter osnovne zarade. Osnovna zarada se vezuje, pre svega, za zaposlenog koji radi na određenim poslovima i osnovna zarada treba da opredmeti vrednost tog rada, vrednost rada na jednoj mašini u odnosu na vrednost rada portirnice, šofera i na drugom radnom mestu, i situacije kada dođe do prekida rada. Koja su prava i koja se zaštita nudi zaposlenom koji je bez krivice došao u situaciju da sa neizvesnošću prati da li će tog meseca ili za te dane kada nije radio bez svoje krivice imati egzistenciju. Opet se ovde ubacuje priča o bruto i neto zaradi, opet da bi se pogrešno prikazali ovi procenti.
Reč ima poslanik Nikola Todorović.
Obećao sam da ću po svakom amandmanu da ukažem gde je to nepovoljnije u odnosu na ranije. I u ovom članu zakona je nepovoljnije jer se opet govori o osnovnoj zaradi, a ne o zaradi. Isto rešenje je bilo u prethodnom zakonu, ali se govorilo o zaradi, pa procenat i određen broj dana, a sada se govori o osnovnoj zaradi. Krasić je objasnio da pojam osnovne zarade nije dovoljno definisan u Predlogu ovog zakona. U načelnoj raspravi pokušao sam da skrenem pažnju da naša zarada i osnovna zarada u odnosu na zemlju u okruženju, u odnosu na države EU, odakle prepisujemo propise, daleko je manja. Pokušao sam da otvorim raspravu na temu koliko to treba da bude po određenim profilima, nivou obrazovanja određenih struka, zanimanja, po određenim privrednim granama, koliko jedan bravar, inženjer, tehničar, ekonomista, knjigovođa treba da ima osnovnu zaradu koju će poslodavac da mu ponudi prilikom zasnivanja radnog odnosa, pa kada nastupi ovakav slučaj, to je 60% u odnosu na tu osnovnu zaradu, a opet zavisno od kategorije i nivoa obrazovanja. Desiće se da poslodavac ne može da radi iz nekog razloga koji je naveden u ovom zakonu i različito će primati, zavisno od nivoa obrazovanja. Naknada će biti različita. U svakom slučaju, sveli ste sve opet na onaj problem da ne može biti manja od minimalne zarade, koja je u našim uslovima nikakva. U pisanju teksta Predloga zakona učestvovali su predstavnici Vlade, Unije poslodavaca, sindikati itd. Ne znam kakvu su pregovaračku poziciju imali sindikati, koliko su bili vešti pregovarači, ali mislim da kod ovog dela zakona koji se odnosi na zaradu i regulisanje prava po osnovu zarade nisu imali dobru pregovaračku poziciju ili nisu bili vešti pregovarači. U svim delovima zakona koji govore o tome to je nepovoljnije u odnosu na ranije zakone koje smo koristili ili sada važeće zakone. Ako bi dobro definisali tu osnovnu zaradu, veći je problem te minimalne zarade, jer se sve svodi na tu minimalnu zaradu i mi bismo verovatno izbegli taj problem ovako teške situacije za one ljude koji rade kod poslodavaca u veoma teškim uslovima rada, bez adekvatne zaštite na radu, a prinuđeni su da prihvate i te uslove jer nemaju od čega da žive. Objasnili smo razlog, da je mnogo veći broj ljudi koji traže zaposlenje, a daleko manji broj poslodavaca koji nude zaposlenje, odnosno koji traže da zaposle nove radnike. To je problem naše sadašnjosti, naše realnosti, našeg vremena i prostora, u odnosu na zemlje u okruženju, odnosno uređen i disciplinovan zapadni svet, koji ima bolje uslove. Kod nas, gledano sadašnje stanje privrede i propisa koji važe, sve će se češće biti u prilici da se traži posao, a manji period vremena kada će moći da se radi, tako da ako se ne pokrene nešto ozbiljnije u privredi, ne stvore se uslovi i ambijent da se pojavi veći broj privrednih subjekata, odnosno onih koji nude posao, teško ćemo izaći iz ove teške situacije, kakva je danas u zemlji.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a pre toga ministar Lalović je tražio reč.
Poštovani predsedniče, poštovane kolege poslanici, mislim da ovo što sam čuo do sada u raspravi, amandmani koji su izneti, odnosno prigovori koji su izneti, zaslužuju određen komentar i zato sam se javio za reč, da se neke stvari pojasne. Prvo bih hteo da kažem da je moje današnje kašnjenje na ovu sednicu uzrokovano sastankom kod premijera, gde smo imali sastanak sa predstavnicima JAT-a, JAT-ovih sindikata, rukovodstva i čitave ekipe iz JAT-a. Dakle, verovatno i sami znate i čitate po novinama da su u našoj nacionalnoj kompaniji JAT veliki problemi, da su pravljeni, kako sami danas kažu u razgovoru predstavnici njihovih sindikata, poslednjih deset, petnaest, dvadeset godina govore o procesu pravljenja problema i da su sada u jednoj izuzetno teškoj situaciji, da je JAT u izuzetno teškoj situaciji kao nacionalna kompanija i da Vlada jednostavno tu situaciju mora preseći. Vlada će tu situaciju preseći ovih dana. U toj funkciji je bio i ovaj razgovor. Naravno da će javnost biti upoznata kako ćemo tu situaciju preseći, ali prosto dajem i vama kao poslanicima informaciju, jer mislim da je to veoma značajna stvar za državu Srbiju, u kakvom je stanju JAT, i mnoge stvari se prelamaju, o kojima ste vi danas ovde govorili. Pre mene kolega je govorio o opštim uslovima koji treba da budu ispunjeni da bismo došli do zelene grane. Treba nam više rada, više preduzeća, više aktivnosti, ali je problem što npr. u JAT-u obaveze koje ima JAT su višestruko veće od potraživanja koja ima JAT i u svakoj zdravoj ekonomiji, nekoj normalnoj ekonomiji, tamo bi odavno bio uveden stečaj i neke bi se stvari sređivale. Ali, dobro, kod nas uopšte nije normalna situacija, pa onda tražimo stalno neka prelazna rešenja, nešto sečemo, krpimo, ali tako je za sada. Međutim, siguran sam da će Vlada Republike Srbije ove godine odlučnije nego sve vlade do sada ući konačno u ozbiljno restrukturiranje javnih preduzeća, pre svega ovih osam velikih, i da ćemo jednu od bolesnih tačaka srpske privrede i srpskog društva u ovoj i narednoj godini zatvoriti, i da bar tu neće biti bolesti, da odatle neće dolaziti visoka temperatura za celu srpsku privredu. Dakle, to je bio razlog mog današnjeg kašnjenja na sednicu Skupštine. Jednostavno sam hteo da vas sa tim upoznam, da je to bio razlog. Sada bih se osvrnuo na nekoliko pitanja koja su bila danas pre svega predmet rasprave. Jedno od tih pitanja, izraženo kroz amandmane koji su stavljeni, jeste pitanje bolovanja, i to iz dva ugla je ovde danas otvoreno to pitanje. Jedan ugao je bio zahtev koji se postavlja u zakonu o obavezi pribavljanja potvrde i toga da lekar navede koliko pretpostavlja da će taj biti odsutan, i drugi ugao pitanje visine naknade u toku bolovanja. To su bila dva ugla u odnosu na bolovanje. Mislim da je vrlo potrebno da se svi suočimo sa jednim krupnim problemom u Srbiji, a to je problem bolovanja u Srbiji, problem zloupotrebe bolovanja u Srbiji, problem koji smo svi mi zajedno nasledili izjednog neefikasnog sistema, a svi to znamo ovde koji sedimo u ovoj sali da se i tada moglo i danas može otići na bolovanje kad god hoćeš i da nijedan lekar u Srbiji, sem možda neki pojedinačni slučaj, nikada nije bio odgovoran za to što je davao ljudima da idu na bolovanje, iako su hvala bogu bili zdravi. Ili je Srbija i srpski narod najbolesniji narod u vasioni ili mi mnogo varamo. Nešto od ta dva ima. Dakle, da navedem jedan primer. Umesto što filozofiramo i iznosimo neku posebnu brigu oko svega toga, naime ovo sada malo kada evo dođoše ovi neki investitori spolja se pojaviše začude, neki ovi veći, mogli smo da počnemo da se upoređujemo. Sada, zaista, ili je srpski narod izuzetno bolestan narod, zato što na primer u jednoj od većih naših kompanija, ovi koji su došli spolja i seli tamo u taj menadžment, iz inostranstva, a sticajem okolnosti imaju iste ili slične kompanije u nekim drugim okolnim zemljama, znači, ne na Farskim ostrvima, tu oko nas negde, i onda ljudi ne mogu da veruju, gledaju ljude mesec, dva, godinu dana, dve godine i pitaju - šta je ovo sa vama, šta je sa ovim narodom, jer oni imaju u svom ogranku svoje kompanije prosečno odsustvo sa posla po osnovu bolovanja između 17% i 20%, a u tim nekim okolnim zemljama taj procenat je od 6% do 8%. Oni se pitaju - ljudi, o čemu se zapravo ovde radi. Znači, hoću da kažem da se svi zajedno ovde ne pretvaramo i ne pravimo na određen način da ne znamo o čemu se radi. Ono što mi hoćemo i što treba da bude urađeno, to je da stvorimo takav sistem u kome će na bolovanje ići stvarno bolesni. To je suština, a ne da se na bolovanje ide kako se ide. Znamo kada je sezonski poljoprivredni posao. Odmah u preduzećima, nemojte da se svi pravimo naivni, odjedanput su masovno bolesni ljudi. Dakle, uopšte ta priča iz tog ugla nije dobra - kao, mi ćemo da štitimo ljude ako tamo nešto oko bolovanja ostavimo im mogućnost da oni i dalje mute i muvaju, mi ćemo kobajagi da ih štitimo. Ne štitimo ih mi, mi tako radimo direktno protiv njih svih i protiv svih nas, jer jednostavno sa takvim procentom odlaska na bolovanje, i to naravno iz razloga o kojima govorim, stvara se ukupno jako loša situacija u oblasti radne discipline i odnosa prema radu, a onda svi ukupno imamo ogromnu štetu. Onda govorimo o produktivnosti. Jedan od kolega je govorio o produktivnosti. Jednom prilikom ovde sam rekao, pre nekoliko dana kada smo o ovome govorili, da smo mi 1989. i 1990. imali produktivnost 20%, od evropske petinu, to je egzaktan podatak. Kakvu li produktivnost danas ima Srbija? Zamislimo situaciju, svi je znamo, u preduzećima, sada su sezonski poljoprivredni radovi, idemo, moramo da radimo, odoše na bolovanje. Sada je ovo, sada je ono, i u takvoj situaciji izražavati ovu vrstu brige, kao, zato što eto zaboga treba potvrda, pa u potvrdi da lekar ima pretpostavku koliko će biti odsutan. To je po mom mišljenju nešto što je direktno upereno protiv svih radnika Srbije i svih građana Srbije, jer hoće da održi sistem propadanja Srbije. O tome se ovde zapravo radi i mislim da je to nešto što je jasno svakom normalnom građaninu Srbije. Drugi ugao koji je ovde iznet oko visine naknade i cela priča oko visine naknade ovde, i odnos bruto i neto koji je ovde bio prisutan. Mogu potpuno razumeti da neko prosto ima slabost određenu prema neto sistemu isplate zarada, to mogu potpuno da razumem, ali to je nekakav lični odnos. Mi smo 2001. godine, a podsetio bih da je čak i pre 2001. godine bilo formalnog uvođenja bruto zarade, čak 1992. godine je trebalo da se uvede bruto zarada, pa se uvela formalno, nikada nije zaživela 1992, pa smo 10 godina kasnije uveli bruto zaradu. Ne uvodi se bruto zarada zato što je to nekome ne znam koliko stalo, nego iz dva jednostavna razloga, što ceo normalan svet poznaje bruto zaradu. Da li hoćemo da budemo nenormalni deo, nema problema. Pošto nećemo da budemo nenormalni većinom u Srbiji, onda imamo bruto zaradu. Ali, koja je funkcija bruto zarade. Vrlo važna, a to je da kako budemo reformisali penzioni i zdravstveni sistem sve više će zapravo bruto zarada dobijati svoj puni smisao, jer, kao što dobro znate, kod onog dela izvan neto, gde je obaveza poslodavca, gde je obaveza zaposlenog da plaća doprinose, kod nas je to još uvek tehnički posao. Zašto? Zato što nismo reformisali penzioni i zdravstveni sistem. Sada na tome radimo, Vlada Republike Srbije je oformila savet za reformu penzionog sistema. On će biti reformisan u prvom periodu, prvi i treći stub će biti uvedeni, ne i drugi stub, i već tada kada budete uskoro imali u Skupštini ovde zakon o dobrovoljnom penzionom osiguranju, imaćete ovog proleća, u celini ćete ili svi ćemo razumeti zašto je, pored ostalog, bitan prelazak na bruto zaradu. Prosto da razumemo. Sada samo jedna napomena. Svi ovi ovde predračuni koji su rađeni, kada se prešlo sa neto na bruto, ovde je navedeno u odgovorima da je tada u momentu prelaska izračunato da bude isti nominalni iznos kod ovih raznih naknada. Znači, nije niko oštećen tada kada se prešlo sa neto na bruto. Mislim da nije u tom pogledu korektno, nije korektno u odnosu na radnike, ne u odnosu na Vladu, ne u odnosu na mene, u odnosu na radnike u Srbiji, kada se samo navodi kao predlog - hajdemo da povećamo naknadu. Mi smo onda dobri za radnike. Dve stvari u vezi toga želim da kažem. Prvo, te naknade koje se dobijaju, one su svojevremeno kada su uvedene bile uvedene ne tako što se neko zamislio, pa smislio, nego što je to nešto što je bilo dugo vremena prisutno u praksi, još 90-ih godina i pre toga. To su prosto neki odnosi koji su bili prisutni tada u privredi i tako su definisane naknade. Šta je posle urađeno, samo je preračunato. Dakle, ako povećavamo naknade, možemo imati kontraefekat. Povećavamo naknade, a u stvari radimo protiv interesa radništva, jer povećavanjem visine naknade određene mi u stvari teramo poslodavca da izbegava i takvo radno angažovanje i takvu vrstu odnosa prema radniku. Znači, treba naći meru. Ono što sam rekao kada sam prvi dan izašao ovde - znam da se može svideti narodu kada se kaže - ne 60, hoću 580%, ali je poenta u tome da budemo odgovorni i kada nešto predlažemo da imamo meru, da to ne bude na štetu tih za koje se mi navodno ovde borimo. Jedan primer u vezi toga da navedem. Ovde je sada često govoreno, promenjena je osnovica, tu se pojavljuju problemi. O čemu se radi? Mi smo na kraju intervenisali u konačnom tekstu zakona, videli ste, pa smo uveli kao osnovicu iz poslednja tri meseca prosečnu zaradu. Zašto smo to uveli? Zato da bi bilo jasno šta je osnovica. Vi znate koja je bila formulacija i nemojte sada oko toga da gubimo vreme. Kaže, u tom mesecu kao da je radio. Šta je to značilo, kao da je radio, jer vi vrlo dobro znate u praksi šta je to sve bilo i koji su bili problemi. Kada hoćemo sistem da napravimo i kada hoćemo jasnim da ga učinimo, to je onda odjedanput problem i onda se vraćamo na neka stara rešenja koja jesu bila problem. Što se tiče još jedne teme koja je bila posebno prisutna, zato što zvuči lepo kada se priča, porodiljsko odsustvo, mi imamo belu kugu, zaboga, mi treba sada zakonom o radu da damo doprinos da srpski narod ne nestane za 30, 40, ili 50 godina. Naravno da treba da damo doprinos, naravno da treba nešto da uradimo, ali ne treba da se bavimo tim problemom na ovaj način na koji se danas ovde bavimo. Zašto to kažem? Ono što Vlada Republike Srbije radi jeste u više tačaka, više segmenata, pravi sistemske uslove da bi gledano perspektivno sprečili da srpski narod nestane. Kako bi se to ostvarilo, počevši od Zakona o finansijskoj podršci porodici, a čije izmene smo pripremili, da bi tamo više obezbedili iznose za određena prava preko drugih aktivnosti koje radimo, onda je to suviše ozbiljna stvar za jeftine poene. Jednu stvar je rekao, razmislite dobro kada o tome govorite. Naime, kada je u pitanju porodiljsko odsustvo, te dve godine i o čemu je ovde priča, zašto smo od toga odustali. Ne zato što se nekome sviđa ili ne, što je ovde neko manje patriota ili Srbin od nekoga od vas, nego zato što u periodu 1996/2001. godina, kada je to pravo bila u Zakonu o onim radnim odnosima, onaj zakon, što je tada došlo u stvari do ozbiljnog pada rađanja. Znači, nikakav pozitivan efekat nije proizvelo to rešenje. Ako hoćemo mi da ga ponavljamo, i da budemo simpatični i dobri svima, mi smo se dosetili, jer stvarno hoćemo nešto ozbiljno da uradimo, a ne na ovaj način da se tim stvarima bavimo. Hteo bih da naglasim jednu stvar vezano za to, ovde govorimo, o celom ovom kontekstu i oko ovih procenata, prekovremeni rad i sve ostalo, znači, da se potpuno razume i još jednom da naglasim, sve kada je preračunato bilo je identično neto na bruto. Nijedan dinar nije bilo manje kada je to definisano i zato nemojte da se igramo procentima koji su dosta u tom pogledu neozbiljni. Ovde je još jedna stvar pomenuta, malo šira, pa to moram da prokomentarišem. Naime, rečeno je u jednom trenutku da su neki privatnici kupili 3/4 srpske privrede. Nažalost, nisu. Kamo sreće, gospodo narodni poslanici, da je u Srbiji do ovog trenutka od strane nekih privatnika kupljeno 3/4 srpske privrede. Nažalost, daleko smo od tog procenta, vrlo daleko. Problem Srbije biće i jeste što se nije našlo onih koji bi bili zainteresovani da kupe 3/4 srpske privrede. Zato što ono što je ostalo od srpske privrede, posle kupovine najboljeg dela u prethodnom periodu, jeste nešto što, nažalost, niko neće da kupi ili vrlo malo njih hoće da kupe, ili hoće da kupe za jedan dinar ta preduzeća. Nemojmo davati, takođe, za ovom govornicom izjave tipa kupljeno je 3/4 srpske privrede. Daj bože da je tako, ali tako nije, i kamo sreće da se to dogodi, i to nije ništa negativno, nego to je spas za srpsku privredu. Idite u bilo koje preduzeće i razgovarajte sa običnim radnicima van politike i videćete šta oni misle. Samo još jedna stvar, obaveštenje, prosečna neto zarada za decembar, prosto kao informacija, bila je 17.346 dinara, prosečna decembarska, statistički podatak. Minimalna potrošačka korpa, minimalna, ona tužna, ali merimo za sada prema tome, jeste 12.640 dinara. Ona ozbiljna, prava potrošačka korpa, kako je ja zovem, ne minimalna, jeste 20.745 dinara. Nadam se, 2005. godina ako bude dobra privredno kao 2004. godina, pa ćemo krajem ove godine, kada se ovako nađemo, konstatovati bar da je prosečna zarada u nivou ove normalne potrošačke korpe. Biće to ogromna stvar za Srbiju, ogroman napredak upravo za radništvo Srbije. Ova vlada radi upravo na tome, a 2004. godine smo ostvarili ono što smo ostvarili. Godine 2005. samo iste rezultate ako ponovimo, a ponovićemo ako bog da sreće i zdravlja, krajem godine imaćemo izjednačenu prosečnu zaradu sa prosečnom pravom korpom. To će početi da liči na normalan život. Hvala.
Hvala vama. Hoćete sada? Izvolite, Nataša Jovanović, po amandmanu.
Poštovani predsedniče, mislila sam da ministar neće, pošto je bio veoma uzbuđen, vikao je i govorio je o nečemu što baš nije imalo veze sa našim primedbama, da me sasluša i želim da dam još nešto u prilog argumentaciji koju je izneo kolega Nikola Todorović, govorivši o amandmanu kolege dr Gorana Cvetanovića. Kao i više puta do sada, nema racionalnog i razložnog obrazloženja osim ovog ovako napisano, a koje mi ne prihvatamo, da se ne prihvati neki amandman SRS. Uvek, kao da je pod indigo stavio sva obrazloženja, i nemoguće mi je da je bilo ko od predstavnika većinskog sindikata mogao to da prihvati, ministar se poziva na neki prethodni zakon ili na ono što se tretira nekim drugim zakonom. Mnogobrojne zloupotrebe se dešavaju danas kod prekida rada iz objektivnih ili raznoraznih drugih razloga, jer smo svedoci toga da su pritužbe radnika koji se obraćaju poslanicima SRS uglavnom u onim slučajevima gde se ta obustava rada i neopravdano dešava. Ima mnogobrojnih slučajeva u Kragujevcu, mnoga preduzeća i mnogi zaposleni su u takvoj situaciji. Tražili smo, odnosno kolega Goran Cvetanović, da se iznos 60% od osnovne zarade zameni rečima 80% od prosečne zarade u prethodna tri meseca, a da se reči najduže 45 radnih dana u kalendarskoj godini brišu. Amandman, a rekao je ministar, odnosno Vlada čiji je on predlagač, ne prihvata se zato što je minimum prava naknade zarade po ovom osnovu utvrđen i nema smetnje da poslodavac ovu naknadu utvrdi u većem procentu. To je suštinsko nerazumevanje celog prepodneva i prethodnih dana između ministra i poslanika SRS, koji dosledno i jedini u ovoj sali brane interese radnika u Srbiji. Ono što je za vas neobavezno, odnosno dato fakultativno poslodavcu da kroz ugovor o radu definiše sa zaposlenim, za nas je nešto što biste vi, kao zakonodavac, odnosno Narodna skupština kao najviše zakonodavno telo, trebalo da obaveže poslodavca. Bilo je takvih amandmana i gde vi kažete, znate, to se ne prihvata zato što to ne poznaje praksa u zemljama Evropske unije. Mi smo sada u Evropskoj uniji? Kada ćemo da uđemo u Evropsku uniju? Da li će to biti za 15, 20 ili već više koliko godina? Nemojte, gospodine ministre, vratite se u sadašnje vreme i u sadašnji trenutak. Danas ste, navodno, bili u akciji da rešavate jedan od gorućih problema sa zaposlenima u JAT-u. Prvo, konferencija za novinare koju možete da držite u Vladi, u pres-centru, treba da vam služi da objasnite građanima ili zaposlenima u JAT-u šta ste tamo radili, a ne govornica Narodne skupštine. Kada već govorite o zaštiti radničkih prava i o tome da ste vi neko drugi, a da niste onaj propali sindikalac Dragan Milovanović, onda obratite pažnju na sve procente. Nećete kod prekovremenog rada, nećete kod rada noću, nećete za porodilje, nećete da se smanji probni rad, ništa nećete, nećete da se da procenat od 80%, a šta hoćete. Da nas tom praznom pričom ubedite da štitite radnike. Nemojte, jer vam ovi ljudi koji sede na galeriji i mnogi drugi nemaju mogućnosti, ili pitanje da li su ikada došli u Beogradu i ne znaju gde je Narodna skupština, ali znaju da ovde sedi ministar, poslanik sa novom dupliranom platom, a njima neće da da ovaj procenat koji traže.
Hvala vam. Dajem pauzu do 15,15 časova. Hvala. [[Posle pauze – 15,40]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad. Molim da na početku utvrdimo da li imamo kvorum za rad. Molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Po amandmanu na član 116, koji je podneo narodni poslanik Goran Cvetanović, za reč se tokom prepodneva javio narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministar, po običaju, izađe u 13,50 časova, održa nam predavanje, ispriča kako se jedino mi iz SRS borimo za interese radnika. Doduše, mi smo to znali, i građani Srbije to znaju i bez njegove priče. Ispriča još toliko toga, a opet ne reče koje su ovo firme u kojima njegovi direktori i prijatelji daju po 20.000 dinara i ne mogu da nađu nikoga da zaposle. Narodni poslanik Goran Cvetanović podneo je amandman na član 116. Predloga zakona. Amandman glasi: U članu 116. reči "60% osnovne zarade" zamenjuju se rečima "80% prosečne zarade u prethodna tri meseca", a reči "najduže 45 radnih dana u kalendarskoj godini" da se brišu. Zašto? Osnovna zarada je minimalna cena rada i minimalna zarada koju zaposleni ostvari u toku meseca. Pored te osnovne zarade, postoje i druge prinadležnosti koje je poslodavac obavezan da daje i to zajedno znači prosečna zarada. Samim usvajanjem ovog amandmana zaposleni će imati veća primanja bar za četvrtinu od onoga što mu ovaj zakon propisuje. Umesto 60% osnovne zarade, narodni poslanik Goran Cvetanović je u ime SRS podneo amandman da se isplaćuje 80% prosečne zarade i da se ova odrednica od 45 dana briše. Zašto? Iz prostog razloga što je, bar u ovom delu, a najviše zaposlenih radi sada u privatizovanoj i privatnoj privredi, zaposleni najmanje kriv, tačnije nije nimalo kriv zbog toga što poslodavac nije obezbedio posao, nije obezbedio sirovine, nije obezbedio finansijska sredstva da otprati proizvodnju i proizvodnja stoji. Da li će stajati 45, 46, 47 ili više dana, sasvim je svejedno. Onaj ko je došao ujutru u šest sati na radno mesto nije kriv zbog toga što poslodavac nije obezbedio sredstva za rad, nije obezbedio finansijska sredstva, nije obezbedio sirovine ili nije obezbedio kupca za proizvod koji se proizvodi.
Po istom amandmanu, narodni poslanik Nikola Todorović, pa narodni poslanik Paja Momčilov.
U stvari, javio sam se na repliku ministru zbog toga što je u delu u kojem smo govorili o pravu na naknadu za vreme bolovanja ministar pričao o zloupotrebi prava na bolovanje, tako što je razvodnio raspravu do detalja. Zna se kada je neko bolestan. Ako ministar zna pojmove "izabran lekar", ranije "ordinirajući lekar", šta radi lekar specijalista medicine rada, lekarska komisija i ko je sve odgovoran u lancu ako neko dobije bolovanje, a nema osnov za bolovanje. Šta znači zloupotreba prava na bolovanje? To je osnov za otkaz ugovora o radu. Mi nismo pričali o tim zloupotrebama, nego smo govorili o situaciji kada je zaposleni stvarno bolestan i kada mu je potrebno više sredstava da bi obezbedio lekove, da bi ozdravio i da bi se vratio na posao, a u isto vreme treba da prehrani porodicu i sebe, a to nije u mogućnosti, jer se radi o maloj zaradi i ovako maloj naknadi za vreme bolovanja. Sve drugo što je zloupotreba prava na bolovanje, znamo da postoje korumpirani lekari i pojedinci koji su skloni da zloupotrebljavaju pravo na bolovanje, ali i to se sankcioniše i to treba da se kontroliše. O tome nismo mi pričali. Znači, da bi razumeli priču u celosti, mora ministar da poznaje i neke odredbe Zakona o zdravstvenom osiguranju i nekoliko osnovnih odredbi koje govore o ovoj oblasti, a povezane su sa zakonomo radu.Nema ih mnogo. Onda će biti mnogo jasnije i neće doći do nesporazuma, da mi pričamo o jednoj priča, a on priča o sasvim drugoj priči.
Narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, kao što znate, mi iz SRS činimo ove amandmane ne zbog svoje političke promocije ovde i ne da bi se dopali nekom sindikatu, nego upravo zato što mislimo da imamo argumente koji opravdavaju ono što mi tražimo. Dakle, u članu 116. se mi apsolutno zalažemo da taj procenat iznosi 80%. Međutim, ono što je ministar ovde pokušao danas da nam obrazloži, vrlo je interesantno i mislim da ne treba da prođe bez određenog komentara. Pazite šta je ministar rekao; rekao je da svi mi znamo da se zloupotrebljava bolovanje i da sada, kada spustimo ovo na 65% i u ovom članu 60% od osnovice nadoknadu, onda će to biti vaspitna mera kojom ćemo mi sprečiti da dođe do zloupotrebe. Takva zamena teze ne sme da se dogodi jednom ministru, koji je ministar rada i socijalne zaštite. Ako postoji zloupotreba bolovanja,a ona sigurno postoji, i mi to dobro znamo, ići ću i dalje, ona je verovatno uzrokovana i korupcijom u zdravstvu. Onda se to drugim instrumentima rešava, a nikako ovakvim restriktivnim zakonskim odredbama.Znači, da se razumemo, ako smatrate da ima zloupotrebe, a ima je sigurno, evo, pozvaću se na jedan dokument koji je iz medicine. Recimo, kaže se: "Nacrt reforme javnog zdravstva, smanjenje državnog duga i strategija smanjenja troškova". Radila je Svetska banka. Jedan njihov konsultant Lindejl Sejls kaže ovako: "Velika prava na bolovanje i druga odsustva su jedan problem u srpskom zdravstvu, u bolnicama". Onda kaže: "Iz toga proizilazi niska produktivnost i demotivacija drugih". Ali, isti taj gospodin ne kaže: idite zakonski, u Zakonu o radu da udarite male prinadležnosti ljudima koji su stvarno bolesni, pa ćete to sprečiti, nego jasno daje odgovor: "odsustvo artikulisanih ciljeva u nacionalnom zdravstvu". Onda kao posledicu imate neadekvatno korišćenje resursa. Jedna odgovorna vlada treba da stvori privredni ambijent takav da radnik bude zainteresovan da radi, a zakon o radu treba da stimuliše jednog radnika da on ima više koristi da dođe na posao i da izbegava to bolovanje, te male prinadležnosti koje će dobiti na bolovanju. Znači, nikako nemojte vi da rešavate na ovakav način korupciju u zdravstvu i ono što se koristi za odlaženje na bolovanje. Propustite to državnim mehanizmima. A kako ova vlada ostvaruje ambijent za privredni razvoj i za rad, mi vidimo dobro. Prvo ste sve srpske banke uništili do kraja. Dali ste banke strancima, pokupovali su naše banke, a od petka ste počeli i banke sa 100% stranog kapitala da zatvarate zato što se sa vama nisu nagodili i dogovorili. Sada će vas te banke tužiti Međunarodnom sudu u Strazburu, pa kada izgubimo te presude, onda ćemo da plaćamo velike odštete. Tako se vi zalažete, samo na rečima, da treba da se borimo za jedan bolji privredni ambijent. O tome nema ni reči. I, jedan drugi primer iz zdravstva, hajde da ga navedemo. Nećete ovde da date jadnim radnicima, a rekao sam vam da je jedna petina ovde izuzetno siromašna, gde je po jednom članu porodice ispod 20 evra mesečno po glavi tog stanovnika, kako saopštava kancelarija Evropske zajednice. Jedna trećina ima ispod 30 eura po glavi stanovnika u ovoj zemlji. Nećete da im podignete taj procenat, ali se zato država odnosi krajnje nebrižno kad je u pitanju ono čime bi ona trebalo da se bavi. Evo primer vakcine i "Torlaka". Na "Torlaku" je uništeno ili treba da bude uništeno 250.000 vakcina za grip. Zašto? "Torlak" je institucija koja je pod kontrolom Vlade, zbog toga što već više decenija ista centrifuga koja je ishabana radi. Neće Vlada da omogući "Torlaku", gde postoje dve strateške studije, od stranih eksperata kojima ste platili da to urade, da uradi ono što su stranci kazali i da stvorite uslove da se normalno radi. E sad, 250.000 je uništeno, ali je uvezeno 160.000 stranih vakcina, za koje je dodatno trebalo platiti. Za takvo trošenje Vlada i ovo ministarstvo neće da progovore nijednu reč. To se može, ali jadnim radnicima podići minimalnu sumu kad su bolesni i kad su ugroženi, to ne može.
Hvala. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, evo još jednog zaista smislenog amandmana koji ima cilj da primena ovog zakona znači nešto korisno za zaposlene u Srbiji. S obzirom na činjenicu da, nažalost, svaki dan imamo manje zaposlenih zbog otkaza koje su dali oni iz prethodne Vlade i otkaza koji najavljuju ovi iz sadašnje Vlade, neće biti problem poslodavcima da poštuju ovo što smo predvideli u amandmanu. Ali, i bez toga je neprimereno ovo što je Vlada predložila u članu 116, a odnosi se na naknadu zarade zbog privremene sprečenosti, i Vlada kaže da zaposleni ima pravo na naknadu zarade najmanje u visini 60% osnovne zarade, s tim da ne može biti manje od minimalne zarade utvrđene u skladu sa ovim zakonom, za vreme prekida rada do kojeg je došlo bez krivice zaposlenog i da to može da traje najduže 45 radnih dana u kalendarskoj godini. Ako zanemarimo ovaj procenat, koji je po nama mali, onda je zaista kraj ovog člana neprimenjiv. Kako možemo nekoga da ograničimo da 45 radnih dana u kalendarskoj godini bude van radnog mesta, bez svoje krivice, odnosno zbog bolesti? Kako možemo nekom da kažemo koliko dana godišnje ima pravo da bude bolestan? Normalno je da bi svi zaposleni sigurno bili najsrećniji da ne koriste ovo pravo, ali nažalost, dešava se, ljudi se razbolevaju, moraju da odsustvuju sa posla. Onda kad su odsutni sa posla, vi kažete da im plaća poslodavac samo 60%, a mi smo u našem amandmanu predvideli 80% od prosečne zarade u prethodna tri meseca. U obrazloženju Vlade, koja nije prihvatila ovaj amandman, stoji da je 60% naknade utvrđen kao minimum, i kaže - nema zakonskih smetnji da poslodavac ovu naknadu utvrdi u većem procentu. Ovo obrazloženje je zaista neverovatno i nije jedino vladino obrazloženje koje je u najmanju ruku smešno. Kako mislite vi da će neki poslodavac da daje više od onog što mu je propisano zakonom? Jedva daju i ono što im se propiše zakonom, pojedini od poslodavaca, a kamoli da im mi ostavimo na milost i nemilost sudbinu, i to bolesnih radnika. To nije prihvatljivo, i kad god reagujem po ovakvom amandmanu ili po zakonu na ovu temu, onda mi padne na pamet poslodavac poput Karića, Radulovića i ostalih iz tog kruga industrijalaca, kako su sebe nazvali, a industriju nikad videli nisu. Zamislite da njihovi zaposleni, koje progone na sve moguće i nemoguće načine, od njih očekuju da će kad se razbole da im plaćaju više od onoga što im zakon dozvoljava. Dobro znate da u praksi, nažalost, imamo puno primera da se zaposlenima daju otkazi zato što su bolesni, a mi ovim zakonom ni na koji način takve zaposlene ne pokušavamo da zaštitimo. Poslednje reči člana 116. kažu da zaposleni može da odsustvuje bez svoje krivice sa posla najduže 45 radnih dana u kalendarskoj godini; to je zaista nešto što je neverovatno. Kaže Vlada - to je zbog toga da bi se izbegle zloupotrebe ovog instituta. Bolovanja svi znamo ko daje, bolovanje daju lekari. Ako imate problem te vrste u zdravstvu, onda je to problem resornog ministra, Vlade; i resorni ministar nije imao nameru da u zdravstvu poboljša situaciju, jer je bez ikakvog razloga i osnova u toku prošle godine, sećate se toga, posmenjivao sve direktore, da bi postavio svoje stranačke kolege za direktore zdravstvenih ustanova po Srbiji. Gospodo, ako se vi plašite takvog ministra i takvih direktora i zloupotreba u njihovom poslu, to je problem vaš, to je druga tema. Naše mišljenje i naš stav o tom ministru i o toj stranci, i o Vladi uopšte, znate, ali vam predlažem da, pošto predstavnik Vlade nije prihvatio ovaj amandman, očigledno ne pokazuje ni volju ni želju da sasluša obrazloženje uz ove amandmane, jer ga nema ovde, pre podne je nešto bio zauzet, ne znam gde je sad, možda malo prilegao u popodnevni odmor, ali ako on nema sluha, onda bi trebalo da imaju narodni poslanici, ako ni zbog čega drugog, onda zbog predizbornih obećanja koje ste davali u toku .... (Predsedavajući: Minut ste prekoračili vreme.) ...poslednje kampanje. Izbori se bliže, ako ponovo budete pričali istu priču, građanima će biti očigledno da lažete.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 118. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Dušan Mrvoš i Branislav Stevanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ispred poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 118. Predloga zakona o radu. Naime, ovde se govori o naknadi troškova gde imamo četiri stavke, a to je prevoz javnog saobraćaja u vrednosti 50% se plaća, što nije adekvatno i smatram da je do sada praksa bila da se plaća prevoz radnika. Zatim, ovde ste lepo predvideli da se vreme provedeno na službenom putu u zemlji, posebno tačka 3) - za vreme službenog puta u inostranstvo, to ste predvideli za naše ambasadore, naše ministre i ostalu bulumentu, koji putuju u inostranstvo, da imaju devizne dnevnice, takođe i smeštaj i ishrana za radnike koji se nalaze na terenu. Međutim, ovde sam dopunio tri tačke - 5, 6 i 7, gde tačka 5. govori o toplom obroku, tj. ishrani na radu, što su uvek imali radnici; zatim za regres za godišnji odmor i 0,5% za minuli rad za svaku punu godinu radnog staža. Ovom prilikom želim da apelujem na vladajuću većinu da ispoštuje ove tri stavke, jer, koliko znam, uvek su naši radnici imali i topli obrok i regres, a i minuli rad se plaća. Dakle, apelujem na sindikate da uzmu direktnog učešća kada je u pitanju statut preduzeća i da se obavezno pridržavaju ovih triju tačaka, o čemu sam već govorio, znači - ishrana ili topli obrok, regres i minuli rad. Obratio bih se gospodinu predsedavajućem, pošto nije predsednik Skupštine tu, a i vladajućoj većini, da pokrenete inicijativu da zaista nema smisla zbog svih ovih dešavanja da nas ovako olajava naša dnevna štampa i da nas naziva svim i svačim, i zamolio bih da zaštitimo ovaj parlament od takvih insinuacija, i da se vrati Zakon o informisanju koji je gospodin Vučić u svoje vreme imao. Toliko i hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, kolega Stevanović iz SRS je podneo amandman na član 118. Predloga zakona o radu. Pročitaću član 118. Kaže ovako: "Zaposleni ima pravo na nadoknadu troškova u skladu sa opštim aktom i ugovorom o radu, i to: 1) za dolazak i odlazak sa rada, najmanje u visini od 50% cene prevozne karte u javnom saobraćaju; 2) za vreme provedeno na službenom putu u zemlji; 3) za vreme provedeno na službenom putu u inostranstvu, najmanje u visini utvrđenoj posebnim propisima; i 4) smeštaja i ishrane za rad i boravak na terenu, ako poslodavac nije zaposlenom obezbedio smeštaj i ishranu bez naknade". SRS, odnosno gospodin Stevanović, podneo je amandman da se u članu 118. stav 1. iza tačke 4) dodaju nove tačke 5, 6, i 7, koje glase: 5) za ishranu u toku rada; 6) za regres za korišćenje godišnjeg odmora; 7) 0,5% po osnovu vremena provedenog na radu za svaku punu godinu rada ostvarenu u radnom odnosu. Obrazloženje: "Poslodavac treba da omogući zaposlenom ostvarivanje prava na naknadu za ishranu u toku rada, za regres za godišnji odmor i za minuli rad." Cilj našeg amandmana je bio svakako da se popravi član 118. koji ne ide u prilog zaposlenom. Vlada u obrazloženju koje je ovde navela za neprihvatanje amandmana SRS na član 118, pa i ovog prethodnog, koji je podnet, kaže: "Ne može se poslodavcu dodatno nametati obaveza isplate naknade za ishranu u toku rada, regres za korišćenje godišnjeg odmora i uvećane zarade po osnovu minulog rada, jer su ove naknade već ugrađene u zaradu." Onda se u obrazloženju kaže sledeće: "U članu 120. Predloga zakona utvrđena je mogućnost da se opštim aktom, odnosno ugovorom o radu utvrdi pravo na naknadu za ishranu u toku rada, regres za korišćenje godišnjeg odmora i druga primanja, čime se poslodavcu daje mogućnost da ova primanja posebno uredi." Daje mu se mogućnost, ali se ne obavezuje, i to je suština. Obrazloženje koje smo dali je u svakom slučaju takvo da štiti interese zaposlenih, i to je ono što je suština ovog predloga koji smo podneli kao poslanička grupa SRS u obliku amandmana na član 118. Predloga zakona o radu u odnosu na ono što je predložila Vlada Narodnoj skupštini, a gospodin ministar je u svom obrazloženju, odgovarajući na naše amandmane, koje Vlada nije prihvatila, izgovorio nekoliko neprimerenih rečenica. Suština je bila u, to ću pomenuti namerno, bolovanju u Srbiji. Objašnjavao je da je srpski narod mnogo bolestan narod itd. Mislim da su to neprimerene reči koje su korišćene za ovom govornicom od strane ministra i da to jednostavno ne priliči u obraćanju Narodnoj skupštini, a pogotovo građanima Srbije. Ako govorimo o Predlogu zakona tj. da on treba da bude takav da rešava sistemske uslove, i onda se pominje potrošačka korpa, to su radili i oni prethodni koji su bili na vlasti; kada god nisu imali za šta da se uhvate, onda su pričali o potrošačkoj korpi. Suština ovog amandmana je da se zakon popravi koliko je to moguće. Smatramo da ste vašim neprihvatanjem velike većine amandmana SRS pokazali da niste dostojni da budete na vlasti u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Gospodo narodni poslanici, tu nedavno, na jednoj sednici Skupštine, izađe jedan od poslanika vladajuće većine i, obrazlažući kako su zarade enormno skočile od 2000, u vreme buldožer revolucije, naovamo, reče – tada ste primali 50 maraka a sada primate 200 evra; pri tome, normalno, ne reče koliko su cene osnovnih proizvoda skočile, potrebnih za svaku porodicu. Međutim, ono što ne reče onda i što se do sada nije reklo upravo se krije u ovom članu zakona, i kroz ovaj amandman poslanička grupa SRS hoće da tu manjkavost otkloni i da građanima Srbije predoči šta se dešavalo. Naime, neto zarada je ono što čovek primi na tekući račun, što primi u koverat. U bruto zaradu su ulazile nadoknade za topli obrok, za prevoz, regres za godišnji odmor, penziono, socijalno i invalidsko osiguranje itd. Sada su sve to obračunali i rekli - e, to vam je bruto zarada. Narodni poslanik Branislav Stevanović je svojim amandmanom tražio u ime SRS da se u Predlog zakona ubaci tačka 5) u kojoj će biti - za ishranu u toku rada, za regres za korišćenje godišnjeg odmora i 0,5% za svaku godinu rada ostvarenu u radnom odnosu. To je onaj minuli rad koji smo svi primali i znali smo da ga primamo. Sada, i ako ga primamo, posle ovog zakona pogotovo, nećemo znati, a verovatno ga nećemo ni primati. Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da ovaj zakonski projekat mora da se vrati Ministarstvu na doradu, i tek onda da dođe u proceduru, da se maksimalno zaštite prava svih zaposlenih, jer se ovim oduzima pravo na minuli rad. Evo obrazloženja. Doduše, obrazloženje koje su dali narodnom poslaniku Branislavu Stevanoviću kaže - amandman se ne prihvata iz razloga navedenih za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Dušana Mrvoša itd. A, u obrazloženju za amandman Dušana Mrvoša kaže, amandman se ne prihvata iz razloga što su uvođenjem sistema bruto zarada 2001. godine u zaradu ugrađena navedena primanja u većini kolektivnih ugovora, kroz plate zaposlenih u državnim organima i javnim službama. Dalje kaže - ne može se poslodavcu dodatno nametnuti obaveza isplate naknade za ishranu u toku rada, regres za godišnji odmor i uvećana zarada po osnovu minulog rada, pa se sada pitam zašto je sve ovo što je mimo neto zarade strpano u bruto zaradu. Vrlo jednostavno, da biste naplatili dažbine, poreze, sve dotacije koje država mora da uzme, a iz ovoga se nije uzimalo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo poslanici, od sada ću samo vama da se obraćam, a ne ministru koji je fizički prisutan ovde, jer on uopšte ne haje za sve ove argumente koje mi dajemo u prilog poboljšanja materijalnog i socijalnog položaja radnika, pa s obzirom na to da ću da apelujem na vašu svest i savest da u danu za glasanje prihvatite amandmane koje su podneli srpski radikali, verujem da ćete do kraja rasprave u pojedinostima da uvažite ovu našu argumentaciju. Gospodine ministre, kada je pitanju naknada troškova, a poslanik Branislav Stevanović u članu 118. predložio je tri nove tačke, te tri tačke se uglavnom tiču radnika, onih koji su na minimumu egzistencije. Male su im plate, visoke cene komunalija, struje, cene odeće, obuće za decu, hrane, svega. Znači, to je onaj najugroženiji sloj našeg društva. Vi nećete da prihvatite te tri tačke, a sebe ste lepo namirili, i vas, i ministre iz Vlade i sve one koji spadaju tu, u pitanju je naknada troškova, tačke 2) i tačka 3). Tačka 2) vreme provedeno na službenom putu u zemlji, ili ono što još više vi mnogo volite, vi i vaše kolege iz Vlade Republike Srbije, a Boris Tadić naročito, o Vuku Draškoviću da ne pričam, to je tačka 3) vreme provedeno na službenom putu u inostranstvu, najmanje u visini utvrđenoj posebnim propisima. Znači, u pitanju su visoke devizne dnevnice. Sebi ste to lepo obezbedili, a kada se dođe do prava radnika, do regresa, do procenta koji je potreban, do ishrane, vi kažete da to ne može, to je već sve regulisano kroz obračun bruto zarade. Vi kao da ste sa nekim pomešali, gospodine ministre, poslanike SRS. Mi smo, da vas podsetim, oni koji se borimo za socijalnu pravdu i za bolji život radnika u ovoj zemlji, penzionera, đaka, studenata i svih onih na koje očigledno ni ova vlada ne misli. Nemojte onda nama da dajete ta obrazloženja da je to sadržano kroz zakon, odnosno obračun bruto zarade, jer mi smo bili protiv toga da se ukinu topli obrok i regres. Ovaj način obračuna je kao što je način obračuna penzija, jedna velika obmana, i vi kada ste došli na vlast, odnosno gospodin Koštunica i ova vlada, ako je htela da napravi, kao što to vi volite mnogo da kažete, diskontinuitet, često upotrebljavate tu reč, sa prethodnom DOS-ovskom garniturom, zašto niste promenili sve ono protiv čega su se radnici bunili, zbog čega su oterali DOS-ovce sa vlasti? Zašto niste vratili stari obračun, provereni i bolji način obračuna zarada, i da ostanu te kategorije, a to su hrana, regres, sve ono što mi tražimo kroz ove tri tačke u amandmanu gospodina Stevanovića? Znači da vi niste, kao čovek koji je i u ovoj vladi Republike Srbije nastavio kontinuitet one bivše DOS-ovske garniture i vlade, spremni da pomognete radnicima u Srbiji. To nam otvoreno recite. Može da se začudi neko od kolega iz ove kakve-takve vladajuće grupacije zašto mi ovako argumentovano i, zaista, možda bi se nekome učinilo, duže vreme diskutujemo, ali mi ne mislimo da je dugačko vreme, ili više javljanja poslanika uz onog koji je podneo amandman, za ovako krupne stvari; moram da vam kažem da je bilo mnogo bolje da ste se i vi u ovo uključili, da ste prelistali, da ste videli i da pratite šta mi to zapravo hoćemo. Neverovatno je da se slažete sa ovim što je predložio ministar Lalović, jer sa nekim od vas kada pričam pojedinačno, neformalno ili bilo ko od nas, shvatite da smo mi u pravu. Ispravna je argumentacija od prvog do poslednjeg člana i amandmana koji smo podneli. Šta to sada znači? Mislite da ćete da nam zamažete oči kroz prihvatanje nekoliko amandmana, kao što je ovaj Arsićev, i namerno to potencirate, jer je to samo jedan od nekoliko prihvaćenih amandmana SRS, i sada provlačite to i kažete u nekoliko navrata - zato što je prihvaćen amandman Veroljuba Arsića. Smislite nešto originalnije ministre, nemojte da nas obmanjujete, a pre svega radnike i građane. Jasno im recite - nisam ja taj čovek, ja sam isti kao i onaj prethodni ministar, onaj propali sindikalac Milovanović, neću da uradim ništa što bi bilo bolje, nastavljam sa starom politikom, hoću da se zadrži isti sistem. Radnici to neće i zato ćete da prođete kao i oni, možda i mnogo gore, a izbori se bliže. Razmislite o tome šta radite.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Lepo je što se diskusija rasplamsala oko ovoga što se zove naknada troškova koja pripada zaposlenom, ali nije dobro i što povodom tačno određenih tema ovde od strane predlagača zakona, od predstavnika Vlade, čujemo nešto što je čista zamena teza. Ovde nije problem u tome da li se radi o bruto ili neto zaradi. Danas se uopšte nije vodila rasprava na tu temu da li neko želi da vrati neto zaradu, ali je to ovde predstavljeno od strane predstavnika Vlade kao da je to najveći problem, kao da neko želi da mi budemo jedina država u Evropi gde se neto zarada koristi, a ne bruto, kako se to koristi u celoj Evropi. Nije problem u tome. Nije problem ni u ovim procentima, ni u matematici. Ako smo nešto predložili da se sa 65% poveća na 80%, od nečega što je osnovica, i tu smo dali neku inovaciju da se promeni osnovica, i neko ovde izađe pa kaže - to će biti destimulativno jer će da uplaši poslodavce, jer mu se povećavaju obaveze, onda u uslovima kada budžet Republike Srbije, sudeći prema medijima, 300 miliona ima čak više nego što je planirano, a tek od juna razmisliće se šta će se sa tim viškom para uraditi, onda da vas podsetim da kada je prošle godine ovde usvojen Zakon o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana SRS je predlagala da se stopa poreza na zarade sa 14% smanji na 10%. Znači, postoji prostor koji neće da uplaši poslodavce, ali taj prostor postoji na strani Vlade, Ministarstva finansija, javnih finansija Republike Srbije, koja bi trebalo da se odrekne jednog dela svog prihoda po osnovu poreza i tako stvori prostor da postoji interes poslodavaca, ali ujedno i da zaposleni dobije odgovarajuću naknadu kada je u pitanju ovo što smo tretirali pre ovog člana. Ovaj član je interesantan zato što je SRS ovde iznela drugačiji koncept od onog koji postoji u Predlogu zakona, i kada se razmatra amandman na član 118. treba imati u vidu i amandman koji je podnet na član 120, jer to ipak predstavlja jednu celinu. Ono što zbunjuje, mora da nas zbuni kada je u pitanju član 118, jeste činjenica da je ovde predviđeno da zaposleni ima pravo na naknadu troškova. Znači, poslodavac je dužan da mu naknadi troškove. Šta naknađuje? Za dolazak i odlazak sa rada najmanje u visini 50% cene prevoza karte u javnom saobraćaju. Znači, to je dužan da mu naknadi. To je trošak poslovanja, ne ulazi u zaradu zaposlenog, ali onda kao da ovaj član nije pisao isti čovek koji je napisao član 173. U članu 173. nalazi se potpuno identična situacija, kada se radnik zbog potrebe posla raspoređuje da radi u drugom mestu, što je razlog za izmenu ugovora o radu, onda se njemu 100% priznaju ti troškovi. U čemu je tu razlika? U tome što je ovaj naknadno raspoređen, pa je izmenjen ugovor? To nije dovoljan razlog. Ako neko kaže da je ovde dat minimum, a opštim aktom poslodavca i sistemom kolektivnog pregovaranja može da se ugovori i više, onda je to bacanje lažne nade. U tom smislu treba tumačiti ovo što mi amandmanima potenciramo i skrećemo pažnju. Namerno nisam uzeo ove druge stvari koje su navedene u našem amandmanu konkretno, već hoću da ukažem na nelogičnost u postojećim rešenjima, u postojećem Predlogu zakona. Kao da je mnogo opravdanije kada se menja ugovor o radu i radnike raspoređuju u drugo mesto do 50 kilometara, nego ovaj što ovde dolazi na posao. To je trošak poslovanja. To ne ulazi u zaradu, kao što ne ulazi u zaradu ni dnevnica za službeno putovanje u zemlji, u inostranstvu i ovo pod tačkom 4), to je neki terenski dodatak sa nekim novim varijantama. Samo potvrđujemo koncepciju odnosno osnovnu tezu da ovaj zakon nema koncept. Ovo je zbir nabacanih normi koje bi trebalo da liče na nešto, ali kada se sklopi to sve u jednu celinu dobije se ništa, što omogućava samovolju svima.
Reč ima poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo poslanici, amandman na član 118. Predloga zakona o radu predviđa da se posle tačke 4) dodaju tačke 5), 6) i 7), a to znači da se u okviru naknade troškova predvidi i naknada za ishranu u toku rada, za regres za korišćenje godišnjeg odmora i 0,5% po osnovu vremena provedenog na radu za svaku punu godinu rada ostvarenu u radnom odnosu. Želim, dame i gospodo, da vas podsetim na činjenicu da je SRS jedina stranka u Srbiji koja ima socijalni program i da zato mi srpski radikali već nekoliko dana pokušavamo da vas ubedimo da prihvatite naše amandmane na Predlog zakona o radu, zato što se prihvatanjem naših amandmana stvaraju bolji uslovi za zaposlene u Srbiji. U situaciji u kojoj se danas nalaze zaposleni u Srbiji, ono malo zaposlenih koji rade i pod pretnjom novih otkaza od strane ministra, koji upravo izađe, i njegovih kolega iz Vlade, ministra Dinkića pre svega, zaista je neophodno da zaštitimo bar zaposlene koji rade, pa makar koliko da ih je, dok se ne stvore uslovi za povećanje broja zaposlenih. Naravno, to će biti tek posle nekih narednih izbora, kada će srpski radikali o tome voditi računa. Ministar je pre neki dan rekao da ovaj predlog zakona, koji nam on u ime Vlade ovde predstavlja, podjednako štiti i zaposlene i poslodavce. Ne nađoh u ovom predlogu zakona nijedan jedini član koji je u korist zaposlenog u odnosu na poslodavca. Ne znam odakle sada ministru, kao bivšem sindikalcu, tolika želja da pomaže poslodavcima, pogotovo ako je bio i znamo da je bio sekretar one čuvene Komisije za ekstraprofit. Sve mu se to nešto izmešalo, pa danas ne zna više koga predstavlja, u kojoj ulozi se ovde pojavljuje, tim pre što je i narodni poslanik i ministar. Valjda mu nije lako da se snađe u konglomeratu svih tih svojih funkcija ili nazovifunkcija. Kaže Vlada zašto nije prihvatila ovaj amandman – iz razloga što uvođenjem sistema bruto zarada 2001. godine u zaradu su ugrađena navedena primanja u većini kolektivnih ugovora itd. Nema ministra da nam kaže kolika je ta većina kolektivnih ugovora, a kolika je ta manjina kolektivnih ugovora, odnosno koliko poslodavaca sa zaposlenima nema zaključene kolektivne ugovore. Svi vi dobro znate da ih je mnogo. Pretpostavljam da ministar ima i konkretan podatak, pa ako se slučajno vrati, možda nam i kaže, ako mu budete rekli da smo ga to pitali. Dakle, ono što nam Vlada sada daje u obrazloženju zbog čega ne prihvata amandman je upravo ono zbog čega smo mi 2001. godine isto ovoliko dana, možda i više, raspravljali o tadašnjem predlogu zakona o radu, i tada smo govorilo koliko je to loš zakon, i tada smo govorili da će taj loš zakon da ostavi oko milion ljudi bez posla. Bili smo u pravu. Sada vas upozoravamo, i ovaj zakon nije mnogo bolji, i ovaj zakon će ostaviti mnoge bez posla, i ovaj zakon neće omogućiti ljudima da žive od svog rada. Drage moje kolege poslanici, nije vam dobro što vam se potrefilo da u isto vreme raspravljate o zakonu koji je veoma restriktivan za zaposlene, u isto vreme i u istom danu kada ste narodnim poslanicima neumereno povećali plate, protiv čega su bili poslanici SRS-a, i zato nije dobro da ste ovde ostavili samo u okviru naknade troškova ovo što je koleginica Jovanović govorila, naknade za službena putovanja, za službeni put u inostranstvo. Službeni put u zemlji, ajde recimo da neko od zaposlenih možda i koristi tu kategoriju, a ko to od zaposlenih koristi službeno putovanje u inostranstvo, osim naravno državnih funkcionera, direktora preduzeća, ko druge ide službeno u inostranstvo. Gospodo, oni koji već imaju dovoljno velike plate, njima će i to da se nadoknadi, a radnike kojima stalno merite neku potrošačku korpu i ubeđujete nas da mogu da žive sa ovim što je prosečna plata, ovim zakonom nećete dovesti u bolji položaj.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS je svojim brojnim amandmanima pokušala da popravi i upotpuni Predlog zakona koji je na dnevnom redu. Međutim, očigledno je da to ne nailazi na razumevanje ni predstavnika Vlade. Nažalost, najčešći je to slučaj i sa predstavnicima poslaničke većine u ovom domu. Prvo, ono za šta se mi zalažemo nije jedan demagoški pristup i nije nešto što možete da radite samo kada ste u opoziciji, da biste građanima rekli - evo, mi smo ti koji ćemo da vam ispunjavamo želje, sve ono što vam padne na pamet, mi ćemo to da učinimo dok sedimo u opozicionim klupama ili dok smo najveća opoziciona stranka u Srbiji, već nešto što mislimo da umnogome ne opterećuje ni državu, ni poslodavca. Nešto što ne može da ide na uštrb interesa razvoja srpske privrede i nešto što umnogome može da zaštiti i poboljša položaj zaposlenih. Moram da kažem da ova norma i u načelu nešto što smo imali u ranijem zakonodavstvu, ovo što mi nudimo u amandmanu, nije ništa novo, nije to topla voda. To je nešto što je postojalo u ranijem zakonodavstvu, nešto što su ljudi kao neku vrstu stečenog prava već naučili da imaju, a danas izdvajamo nešto drugo što se podrazumevalo, a što i nije baš tako često ili u najvećoj meri nije značajno za radnike i zaposlene ljude u Srbiji. Kada već govorim o tome kako to u Srbiji funkcioniše, moram da kažem da je zanimljivo da su neki na ono što u članu 118. oko naknade troškova piše i vezano za ovu tačku 3), u kojoj se govori o službenom putu u inostranstvo, na taj način i toliko zloupotrebljavali da su od toga napravili pravi veliki lopovski posao. Recimo samo, ne znam da li znate tu informaciju, samo u Skupštini grada Novog Sada prethodna lopovska vlast, vlast Lige socijaldemokrata Vojvodine, DOS-a, oni su imali pola miliona evra samo za troškove službenih putovanja. Šta su od toga imali građani Novog Sada? Da ne slušam samo onu šuplju priču kako je to zbog međunarodne saradnje itd. Lepo, to je moglo i sa 10 ili 15 miliona. Šta su građani Novog Sada imali od 500 miliona? Ovde je onda veliki problem u tome kako će radnici da dobijaju minuli rad, regres i godišnji odmor. To je nešto što apsolutno ne možemo da prihvatimo. Naveo sam jedan iznos koji je ogroman. Možete da mislite koliko je to u Beogradu, u nekim drugim gradovima, to su zastrašujuće veliki novci, nikoga to ne interesuje. Važno je samo, hajde da skrešemo radnicima i baš ih briga. Ima, da znate. Za neke od tih lopuža podignute su optužnice, ne zato što su delili bonove radnicima, kako su nekada nas optuživali, već zato što su uzimali ogromne pare na školama, po 50 ili 100 miliona, zato što nisu poslovali u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama. Zato što nije bilo konkursa za svaku školu, nego ide na generalni konkurs, pa kažu u naredne tri godine, pa navede 300 škola, a onda za svaku školu ide direktna pogodba. Gospodine Prorokoviću, ti moraju da idu u zatvor. Vama sam slučajno rekao, obraćam vam se zato što ste, pretpostavljam, predstavnik vlasti i da vam omogućim priliku da izađete i da kažete nešto o tome. Mislim da je to pošteno i džentlmenski. Za svaku su posebno dogovarali. Recimo, za halu čija izgradnja vredi do 520 evra po kvadratnom metru, oni su uzimali na lažnom tenderu oko 1.100. Znači sa 100% su se ugrađivali i to direktno preko grbače građana Vojvodine i građana Srbije. Znači, da nema tih lopova, a računam da želite da iskorenite lopovluk, kriminal i korupciju, onda možemo radnicima da damo ovakva prava. Smanjimo plate poslanika i ministara na ono što smo imali i onda idemo da radnicima damo malo veća primanja, odnosno značajniju naknadu troškova ili ono što su već naučili da im ulazi u sastavni deo primanja. Mislim da bi ministar to trebalo da prihvati, a uveren sam da će oni koji su opljačkali, prema računici koju imam, a tu su mi papiri, mogu da vam pokažem, više od 100 miliona i stavili direktno u svoje džepove, zbog toga ipak moraju da odgovaraju. Kada sprečimo krađe stotine miliona, onda sam siguran da ćemo svim zaposlenima, a ne da to budu samo izabrana lica, ne da budemo mi političari, već da to budu službenici, radnici i poljoprivredni penzioneri, da ćemo za njih imati mnogi više. Hvala najlepše.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 118. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Živodarka Dacin. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani potpredsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, evo opet nemam sreće da je u sali gospodin ministar, pa da možda ovde prihvati ovaj amandman, te moram svojim obrazloženjem da apelujem na sve narodne poslanike da u danu za glasanje prihvate ovaj amandman, koji smo kolega Bušetić i ja podneli u ime poslaničke grupe SPS-a. Ovaj amandman se zapravo odnosi, praktično, na naknadu troškova prevoza zaposlenih do posla. U zakonu je predviđeno da to bude najmanje 50% i moglo bi to da se prihvati u nekom delu da poslodavac ide na onu povoljniju varijantu, odnosno da ministar kaže da niko ne brani ni jednom poslodavcu da isplati 100% te putne troškove. Međutim, sigurna sam u to da i gospodin ministar zna da to neće biti prihvaćeno, a sasvim sam sigurna u to da i svaki narodni poslanik ovde zna da ni jedan poslodavac neće koristiti ni tu potencijalnu skalu do 100%, nego će ići na najnižu zakonsku vrednost od 50% putnih troškova. Dobro, sve bi to moglo da bude prihvaćeno ako kažemo da ide zakon na ruku poslodavca, a ne doživljavam to, jer prosto još uvek ne radim u nekakvom privatnom sektoru, nego ću malo da pokušam argumentima da vas ubedim kako bi to izgledalo u resoru u kome radim. Ja sam zdravstveni radnik i 28 godina radim u zdravstvenom centru "Kosta Sredoje-Šljuka". Pravi egzaktni podaci govore, broj zaposlenih u zdravstvenom centru "Kosta Sredoje-Šljuka" je 904 radnika. Od toga je 215 putnika, znači na relaciji selo-grad. Ukupni troškovi iz budžeta Republike Srbije za jednu bruto platu za ova 904 zaposlena jeste 26 miliona dinara, a putni troškovi u ovom trenutku, znači, kada se plaćaju u 100% iznosu, jesu 698.400 dinara. Dakle, šta je 700.000 dinara u odnosu na 26 miliona dinara potrebnih za bruto platu. Ili još bolje, najniža plata, kako je po kolektivnom ugovoru za najjednostavniji rad, a to je spremačica u radnoj zajednici, iznosi 9.307,20 dinara, a prosečni putni troškovi na relaciji selo-grad jesu 2.000 dinara. Znači, u trenutku kada se 50% plati, za 1.000 dinara mi smanjujemo ovu ionako nedovoljnu platu za najjednostavniji rad, i onda se pitamo koje su to moguće uštede, i šta će pacijenti i svi ljudi koji se obraćaju zdravstvenim ustanovama ovim dobiti; ništa. Garantujem da ovih 700.000 dinara verovatno svako iz svoje sredine bi mogao da uštedi na račun korektnije potrošnje za reprezentaciju. Pri tom da kažem da je pre desetak dana zadnja isplata putnih troškova bila za novembar mesec. Znači, Ministarstvo za zdravlje kasni dva i po meseca sa putnim troškovima. Meni je zaista žao što gospodin Lalović nije tu, jer bi trebalo da se konsultuje sa svojim kolegom, našim ministrom za zdravlje, i da ga pita da li će on garantovani zdravstvenim radnicima da će dobijati 100% putne troškove. Mi ovim mnogo gubimo. Pričamo kako iz sela odlaze mladi, ostaju stari. Na ovaj način mladi nikada neće ni otići na selo da rade, jer molim vas lepo, sećam se kada sam počinjala, takva je bila praksa u našim zdravstvenim ustanovama, i to je u redu, dakle, da mladi iz grada odlaze na selo, da tamo rade, a da se stariji vraćaju u mesto življenja. Znači, ne zato što neko traži da ide da radi, već zato što selo nema svoje kadrove, niti lekare, niti apotekare, niti profesore, niti bibliotekare, a da bi jedno selo moglo da živi ono mora sve to da ima. Ko će onda ići ako neće dobiti naknadu 100% iznosa svojih putnih troškova. Ili, još bolje, drugo je da zbog potrebe službe, znači, ne zbog svoje lične volje, odlazi na selo da radi, znači, potreban je tamo, a zauzvrat se ne nudi ništa, jer vi znate da nema više kadrovskih stanova, nema nikakvog vezivanja i omogućavanja da vi radite, a da vam se ne isplaćuju ovi putni troškovi. Ili, da niko od mladih koji su "radno sposobni", a ostali su na selu, nikada neće dobiti posao u gradu i, jednostavno, ostaće bez posla i tako doživeti neke godine kada više neće moći ni da ostvare penziju. Mislim da je ovo jedan realan amandman koji ne traži mnogo, samo nemojte da nam se desi, jer ovde je bilo mnogo reči i povodom amandmana na isti ovaj član, ali u drugom delu od kolega iz SRS, tačno je, 2001. godine uvedena je bruto plata kada se, objašnjeno je, 1/12 regresa isplaćuje u toku mesečne plate i topli obrok je ušao u tu bruto platu. Kada sam se iznenadila da se zvanično za lokalni parlament Kikinde piše u izveštaju da neko u Kikindi ipak isplaćuje i toplik obrok, pa sam postavila zvanično to pitanje, a rečeno je, mi to možemo, mi imamo para. Reći ću, to je Direkcija za izgradnju grada u Kikindi. Znači i ovde, oni koji imaju dobre plate, velike plate, moći će, zakon im je dao mogućnost da isplaćuju 100% putne troškove, a mi u zdravstvu, u prosveti, u kulturi, dajte da snizimo na najniži mogući nivo, a to je 50%. Realna ukupna masa sredstava u bruto iznosu zaista je minorna i ništa ne znači krucijalno ni za jednu od ovih oblasti. Zato apelujem na sve poslanike da obrate pažnju na ovaj amandman i da ga u danu za glasanje podrže, jer mislim da je zaista smislen.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, magistar Živodarka Dacin i Toma Bušetić, poslanici SPS, podneli su amandman kojim probaju da prava zaposlenih, kada je u pitanju prevoz na posao i sa posla, podignu na viši nivo, odnosno da poslodavac stekne obavezu, na osnovu zakona, da isplati u stoprocentnom iznosu prevoz sa posla i na posao. Postoje različita iskustva. Kada smo usvajali budžet Republike Srbije govorili smo ovde o tome. U Beogradu svi zaposleni, praktično, imaju pravo na besplatnu markicu. Pošto je Srbija i ono izvan Beograda, a prava ljudi koji su u radnom odnosu ne treba da zavise od dobre volje ili budžetskih mogućnosti lokalnih samouprava, onda bi zakonom trebalo propisati šta su čije obaveze. ž Imam iskustava koja su pozitivna. Postoje firme, uglavnom se može razumeti da govorim disonantno u odnosu na stavove poslodavaca, postoje poslodavci - privatnici koji svojim radnicima organizuju ili plaćaju prevoz 100% i postoje državne ustanove koje to ne čine. Naša je obaveza da pod jednakim uslovima obezbedimo svima da odlaze i vraćaju se sa posla. Postoje različiti pristupi. Da li neko ko stanuje 30 kilometara u jednom selu od jedne varoši treba da na silu postaje industrijski radnik, da ostavlja poljoprivrednu proizvodnju i da se bavim nečim u gradu što nije baš najbolje, po tuđem mišljenju, za njega samog. Da pustimo mi svakoga da se sam stara o sebi, da sam proceni čime će i na koji način da se bavi u životu, a da propišemo pravila za sve, da onaj ko se zapošljava zna šta su njegove obaveze, šta su njegova prava. Prevoz sa posla ili na posao je dobra tekovina koju je Zakon o radu 2001. godine ukinuo, kao što je ukinuo i neka druga prava kada se prešlo sa obračunskog sistema neto na bruto. Ima dovoljno argumenata da se ovo prihvati. Navešću ovde primer jedne firme iz Čačka. To je firma "Papir-pak" robna marka "Diva". Dakle, ništa nije stekao tako što je to kupio u pljačkaškoj privatizaciji, već je firmu stvarao 15 godina. Znači, ima svoj autobus, ljude svaki dan vozi na posao i sa posla kući. Ima menzu, topli obrok u tri smene, propisnu HTZ opremu, ali on je, nažalost, izuzetak, on nije pravilo. Govorila je koleginica Živodarka Dacin o zdravstvenim radnicima. Isto možemo da govorimo o prosvetnim radnicima. Nekada je bila praksa, ispravna praksa, da vi mladog učitelja i mladog lekara šaljete što je moguće dalje, a kada on formira svoju porodicu, kad njegova deca dođu na red da se školuju, onda ih približavate, rešenjem ili ukazom ministra, većim centrima, gde mogu na miru da se školuju. To više ne postoji. Mi nemamo više takvu državu odavno, ali imamo obavezu prema ljudima koji su u radnom odnosu, koji često ne mogu da obezbede sebi sredstva za neke druge potrebe, a kamoli za prevoz. Zbog toga što im nije plaćen prevoz, praktično, mi ih onemogućavamo da se zaposle. Uvažiću i argumentaciju koja može biti potpuno suprotna od ovoga za šta se zalažem, ali moram da kažem da u našoj zemlji postoji veliki broj ljudi koji su u povlašćenom položaju. Već sam sada rekao, izvinjavam se svim Beograđanima, zaista se izvinjavam, Beograd je prestoni grad ove zemlje i svi smo ponosni na njega, veoma ga volimo, ali nije normalno da u Beogradu može neko da dobije svaki mesec gratis markicu za prevoz, a da neko u Čačku ne može na samo 15 kilometara od mesta boravka. Znači, mora da postoji ujednačen pristup kada je ova stvar u pitanju. Ukoliko bismo prihvatili ovaj amandman, mi bismo onda poslodavce obavezali. Ukoliko ne, onda bi to zavisilo od njihove dobre volje, naravno i od njihovih ekonomskih mogućnosti. Takođe, govorila je gospođa Dacin, po pravilu se dešava da u firmama koje su dobrostojeće radnici još dobiju i sredstva za prevoz, a tamo gde su plate niske, po pravilu, a niske su zato što firma loše stoji, nemaju pravo na prevoz. Imamo jednu potpuno obrnutu situaciju od onoga što želimo da postignemo. Ako postoji zakon, onda on sve obavezuje, a ako postoji dobra volja, onda je to stvar procene poslodavca, njihovog menadžmenta. Zato molim da podržite ovaj amandman, jer on ima smisla utoliko što će pod jednakim uslovima dati šansu svima koji su zainteresovani za radno mesto. U protivnom, neke ćemo obeshrabriti, koji stanuju 30 kilometara od mesta gde bi trebalo da rade, da uopšte konkurišu. To je argumentacija koju nudimo i molimo da je prihvatite i glasate za ovaj amandman.
Reč ima poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde se radi o amandmanu na član 118. Da pojasnim. Znači, radi se o naknadi troškova, gde se kaže da zaposleni ima pravo na naknadu troškova za dolazak i odlazak sa posla, i to najmanje u visini od 50% cene prevozne karte, naknadu za vreme provedeno na službenom putu u zemlji i za vreme provedeno na službenom putu u inostranstvu i terenski dodatak. Ako realno gledamo na ovaj predlog zakona, ako realno sagledavamo i sam član 118, možemo reći da se u ovom članu nude neka rešenja kojih nije bilo u važećem zakonu, pre svega, mislim na terenski dodatak. To rešenje nije postojalo, nije bila obaveza poslodavca. Sada imamo to rešenje koje je bolje nego u važećem zakonu, ali čak i ovakav važeći zakon je imao bolje rešenje kada je reč o putnim troškovima, jer je priznavao stopostotne troškove dolaska i odlaska radnika sa posla. Ono što je važno, mi smatramo da je ovaj amandman dobar, jer jednostavno treba priznati putne troškove. Mi imamo veliki broj firmi koje veoma otežano posluju. Primera radi, Fabrika kablova ima 3.800 radnika. Sigurno je da bar 2.000 radnika putuje. Imajući u vidu da je vladajuća većina 2001. godine, donoseći ovaj zakon, ukinula mnoga prava, pre svega, regres i topli obrok, onda je upravo ovim firmama najlakše da ranicima pokriju putne troškove. Zato tražimo da ministar i Vlada prihvate ovaj naš amandman, jer ćemo na taj način pokriti bar ovaj minimum prava radnika koja su oduzeta, pre svega, Zakonom o radu 2001. godine. Kada mi govorimo o pravima radnika, zaposlenih lica, najčešće Vlada Republike Srbije i ministar kažu da nema dovoljno para. Imajući u vidu da imamo suficit u budžetu, da su porezi dosta veliki i imajući u vidu da u Srbiji ima mnogo ljudi koji imaju velike pare, neka ministar uzme Kariću, Kostiću, a ima ih u Srbiji nekoliko stotina, a možda i više ljudi koji su došli do velikih para na lak način, pa neka se sistemom poreza i na drugi način popune fondovi i isplaćuju prava svih zaposlenih lica.
Reč ima Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, članovi 118, 119. i 120. su deo zakona koji govore o naknadi troškova. Socijalisti su podneli amandmane na sva tri člana ovog zakona. Konkretno, kada se radi o članu 118, moje kolege Toma Bušetić, Rajko Baralić i Živodarka Dacin dali su čitav niz argumenata zašto treba prihvatiti taj amandman. Predlagač je predvideo da se troškovi prevoza na posao i sa posla priznaju najmanje 50%. Amandmanom se predlaže da to bude u celini, 100%. Zašto? S pravom su totretirani ovde kao troškovi. Iako je to trošak, ako je to trošak poslovanja, zašto ne bi bio priznat ceo trošak? Zašto bi struju, kao trošak poslovanja, plaćali 100%? Zašto to ne bi plaćali 50%? Zašto službena putovanja, koja su takođe trošak, ne bi plaćali 50%, a ne 100%? Jednostavno rečeno, to je trošak i on mora da se prizna u celini. Naravno, problem je u nečemu drugom, što mi radnika doživljavamo kao trošak. Prevoz jeste trošak, radnik nije. Radnik je čovek koji ima svoje dostojanstvo, pravo na rad, obavezu i odgovornost da radi čestito i pošteno i pravo da bude plaćen i da mu se priznaju troškovi. U ovom slučaju, ovde se štiti poslodavac, a ne štiti se radnik. Još nekoliko reči, nisu svi u mogućnosti, radnici, da stanuju u okolini preduzeća. Ima ih koji mogu i koji ne mogu. Iz tih razloga treba sve njih dovesti u jednak položaj, tako što bi onima koji ne mogu da stanujuu blizini, koji koriste prevoz s posla i na posao, priznali taj trošak. Tu nikakve dileme nema. Drugo, navešću na jednom primeru zašto se socijalisti zalažu za ovaj amandman. Zato što radnik i u ovom slučaju nije zaštićen, zaštićen je poslodavac. Na primeru Beograda, u Beogradu ogroman broj radnika ujutru kreće na posao, naravno ako u špicevima i malo pogoršanim vremenskim uslovima uopšte stigne na posao, gradonačelnik Beograda povećava cene komunalnih usluga i prevoza, Vlada se naljuti žestoko, pa grdi, pa prihvati. Odborničke grupe SPS i SRS zatražile su sednicu Skupštine grada, na to imaju pravo po poslovniku, koja se ne održava, uz obrazloženje da za to nije nadležna Skupština grada. Usput, Skupština grada jeste nadležna da imenuje direktora ustanove koji ne ispunjava uslove po zakonu. Za to je nadležna. Dakle, s jedne strane, cene komunalnih uslova, odnosno prevoza se povećavaju. S druge strane, radniku se ne priznaje taj trošak i u svemu tome, kada se pogleda ko je tu zaštićen, zaštićen je Bogdanović i poslodavac, a ko je stradao - radnik. Iz tih razloga, da bi radnici bili do kraja zaštićeni, da se trošak koji imaju prizna u celini, SPS je predložila da se prihvati ovaj amandman i pozivamo poslanike u danu za glasanje da glasaju za amandman. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, u članu 118. stav 1. predviđeno je koliko će poslodavac plaćati putne troškove radnicima. U zakonu je predviđeno da poslodavac finansira 50% putnih troškova za dolazak i odlazak sa posla od mesta stanovanja. Kako trenutno rade mnoga preduzeća i radnici dugo ne primaju plate, jedino što dobijaju kartice za prevoz, ukoliko ostane da radnik sam treba da finansira 50% prevoza, moraće da proda nešto od imovine da bi platio prevoz, a da mu poslodavac da koliko sam odredi. Jasno je meni da ovaj zakon štiti poslodavce, a prava radnika su minimalna i čak manja od toga. Preduzeća u zadnjih nekoliko godina ne plaćaju prevoz radnicima i oterali su sve radnike sa sela, jer nisu bili u mogućnosti da plaćaju skup prevoz i sami su bez ikakve nadoknade napustili posao. Ovo isto može da se dogodi kad se vrši prijem radnika, da poslodavac kaže, kad ima da bira između tri-četiri radnika, da izabere onog kome će da plati prevoz 500 dinara, a da ne izabere radnika kome treba da plati prevoz 2.000 dinara. Zbog toga su narodni poslanici SPS-a gospodin Toma Bušetić i Živodarka Dacin predložili amandman da se radnicima plati 100% prevoza i u danu za glasanje pozivam sve poslanike da podrže amandman na član 118. stav 1. Jasno je svima kakav je ovaj zakon. Protiv ovog zakona su svi radnici u Srbiji. Još nisam čuo da poslodavci negoduju protiv ovog zakona. Znači da je on dobar za poslodavce. Kao da su ga oni poručili da se pojavi u ovakvom tekstu. Za zakon je sigurno i Unija poslodavca Bogoljuba Karića. Jadni su radnici ako su im poslodavci svi kao Bogi. On, da je davao radnicima i državi, ne bi imao ono što ima danas. Na kraju, nadam se da uvek đavo dođe po svoje. Nema sreće mnogo za one koji su se obogatili na račun radnika, na račun radničke klase. Naš narod kaže - kako došlo, tako i otišlo. Hvala.
Da li još neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Branče Stojanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da je dosta jaka i dovoljno jasna bila argumentacija i da se većina poslanika slaže sa ovom argumentacijom koju su izneli poslanici SPS-a. Samo ću još jedan segment, koji možda nije pomenut, istaći. To su veliki sistemi. Opet ću da pomenem U. S. Steel iz Smedereva, a takvih ima dosta, koji su u principu bili veliki apsorberi radne snage sa jednog šireg područja. Moram da kažem da na neki način izražavam zadovoljstvo što gazda u U. S. Steel-u, prema informacijama koje imam, plaća prevoz sto posto, ali se plašim da se, ukoliko ne usvojimo amandman SPS-a, desi takva situacija da se umanji plaćanje do 50% putnih troškova, odnosno da ćemo dovesti radnike koji putuju, jer ti veliki sistemi apsorbuju ljude iz drugih opština, u U. S. Steel-u rade ljudi iz Beograda, Požarevca, Velike Plane, Smederevske Palanke, Kovina, Pančeva, u situaciju da jednostavno neće biti u mogućnosti da dalje rade. Mislim da je to gospodin Rajko Baralić dobro elaborirao, kao i Hrane Perić. S druge strane, dosta je radne snage u tim velikim sistemima, velikim kombinatima, sa sela, pa se plašim da će zalaganje Vlade, a posebno Ministarstva za poljoprivredu, kao i Ministarstva finansija, koji su spremni da određenu količinu sredstava ili novca izdvajaju za taj ruralni razvoj sela, ne padne u kontradiktornost i da nateramo te ljude koji će, trbuhom za kruhom, morati da traže rešenje, ili da napuštaju posao ili da možda kao podstanari žive u gradovima gde su zaposleni, a u ovoj fazi razvoja našeg društva i sela tako nešto nam ne treba. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 119. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 119. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 119. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo, gospodin Žarko Obradović i ja podneli smo zajedno amandman na član 119. Predloga zakona o radu. Da podsetim, u članu 119. Predloga zakona o radu predviđeno je da je poslodavac dužan da isplati 1) zaposlenom otpremninu pri odlasku u penziju, najmanje u visini dve prosečne zarade, i da ne nabrajam dalje. Podneli smo amandman kojim se u tom stavu u tački 1) reč "dve" zamenjuje rečju "tri". Pojednostavljeno rečeno da se zaposlenom za otpremninu pri odlasku u penziju određuju najmanje tri prosečne zarade. Zatim, predložili smo da se doda nov stav po kome poslodavac može plaćati premije za dobrovoljno dodatno invalidsko i penzijsko osiguranje, kolektivno osiguranje od posledica nezgode i kolektivno osiguranje za slučaj težih bolesti i hirurških intervencija. Pre nego što dam obrazloženje za ovaj amandman, želim da kažem da je predlagač ovde otišao dalje nego što je to bilo u zakonu iz 2001. godine. Tada je to bila mogućnost, a ovde je već data obaveza da je poslodavac dužan da isplati. Mi to podržavamo i pozdravljamo, ali predlažemo i tražimo da umesto dve budu tri. Zašto? Jednostavno rečeno, radnik je najveća žrtva tranzicije u ovom proteklom periodu. To je dokazano stotinama hiljada otpuštenih radnika, rasprodatih preduzeća, pa i zakonom iz 2001. godine poslodavac ozvaničen kao svemoćni, a radnik kao obespravljen, pretvoren na nivo brojke. Mislimo da poslodavcu, koga ovim predlogom opet štitimo, sigurno odgovara to stanje niskih zarada, malih otpremnina, nepriznavanja troškova koji su stvarni troškovi, bez ikakvih mogućnosti da se zloupotrebe, lako otpuštanje itd. To razumem, ali mi smo u obavezi da u takvoj situaciji pružimo zaštitu radniku. Sada konkretno, kada je u pitanju brojka. Da li je dilema kod nekoga da je radniku, koji je ceo radni vek radio, mnogo da dobije tri prosečne zarade. Napominjem tri prosečne zarade, da ne bi bilo reagovanja bruto, neto, jer se time nisam bavio. Koristio sam istu terminologiju koja se nalazi u zakonu, samo sam umesto dve predložio tri. Mislim da je radnik zaslužio da posle provedenog radnog veka ima pravo na tri. Naravno, i dalje važi ona mogućnost koja je data u zakonu da se opštim aktom može predvideti i više, i mi to ne dovodimo u pitanje. A sada, još pogotovu kada radnik koji odlazi u penziju mesecima čeka da primi tu prvu penziju. Mislimo da ako to poslodavcu ne odgovara, državi mora odgovarati, mora zbrinuti radnika do kraja, do penzije. Što se tiče drugog stava, odnosno ovog stava koji smo predložili u nastavku, mislim da nema potrebe da ga obrazlažem jer ga je Vlada već prihvatila kroz amandman gospodina Veroljuba Arsića, pa nema potrebe da obrazlažem značaj tog stava. Dakle, na kraju, pozivam sve poslanike da prihvate umesto dve tri prosečne zarade kao otpremninu za penziju.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo još nekolik argumenata zašto bi ministar trebalo da prihvati ovaj amandman SPS-a da otpremnine pri odlasku u penziju budu najmanje u visini tri prosečne zarade. Razumeo sam da vi znate da je odlazak u penziju zapravo pretposlednji korak koji čovek u toku života čini, a onaj poslednji je odlazak u večna lovišta i o njemu ne bih govorio. Obrazloženje Vlade da je sada u pitanju bruto zarada, pa da je stoga dve zarade zapravo jednako visini tri zarade u prethodnom vremenu, što jeste tačno. Istovremeno vas sve podsećam na to da je upravo ta kvazikategorija bruto zarade, koja je sada neka novoizmišljena zarada, a nekada je bruto zarada bila neto plus porezi i doprinosi jednako je bruto. Sada imamo dva puta bruto. Imamo neto zaradu, imamo topli obrok, ukoliko je organizovan ili se nadoknađuje od strane poslodavca, i imamo regres za godišnji odmor, pa to sabrano sa neto čini bruto, pa na to bruto obračunavamo poreze i doprinose itd. Dakle, ako želimo činjenice jeste Vlada tu u pravu, ali kada pogledamo suštinu dve prosečne zarade danas u Srbiji znače nešto preko 30.000 dinara. Penzioner kada dobije tih 30.000 dinara treba da ih potroši u nekom vremenu od mesec ili dva, koliko će čekati na prvu penziju. A opet kada pogledamo kolike su nam penzije, u penziju odlazimo sa punim stažom i sa punim godinama, sa otprilike 80% od visine penzionog osnova, a kada prođe neko vreme i kada se usklađuje visina penzije prema Đelićevim metodama, kada se uzimaju u obzir troškovi života, prosečan rast zarada itd, onda dolazimo do toga da se iz dana u dan, iz meseca u mesec osnovica za isplatu penzija zapravo smanjuje. Mi danas imamo poprilično zaostajanje penzija za prosečnim zaradama u Republici Srbiji, što je takođe nesporna činjenica. Prema mojim saznanjima to je, zahvaljujući toj novoizmišljenoj metodologiji, danas otprilike do 65% od prosečne zarade koja se isplaćuje u Republici Srbiji, a moralo bi biti po pravilu i po prirodi stvari bar 80%, ukoliko ne želimo da imamo stalno zaostajanje i stalnu opasnost da penzioneri ulaze u stanje još teže socijalne krize nego što je to sada slučaj. Zato mislim da i poslodavcima neće to biti preveliki teret jer ne idu svi u penziju odjedanput. To se po pravilu dešava u starijim firmama, jednom ili dva puta u toku jedne ili dve godine, i siguran sam da onaj ko je pravi poslodavac i ko želi da pomogne budućeg penzionera neće sporiti ni tu zakonsku obavezu da isplati najmanje tri prosečne zarade. A ukoliko je u boljoj materijalnoj poziciji i ukoliko mu je taj radnik bio vredniji i više doprineo razvoju firme, onda će ceniti da verovatno treba pojačani iznos kao stimulaciju ili kao nagradu za provedeno vreme da isplati tom budućem penzioneru. Četrdeset godina života u jednoj firmi ili u više firmi, svejedno, nije uopšte bezazlena činjenica i mislim da i poslodavac, i zakonodavac i ovaj dom upravo moraju mnogo više nego do sada da cene te ljude koji su doživeli, na sreću, da idu u penziju. Kakvo je sada stanje mnogi se tome ne raduju, ali nadam se da će doći neko bolje vreme kada će otpremnine biti tek nešto što je simbolika i što samo za prvo vreme treba da pomogne budućeg penzionera, a ne da od toga kuje neke planove ili da bolje živi.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Obzirom da je povodom ovog člana 119. usvojen amandman gospodina Veroljuba Arsića, i to praktično u onom drugom delu koji se tiče svih ovih amandmana koji su podneti na član 119, mimo ovoga da li su dve ili tri prosečne zarade visina otpremnine, da bi bilo jasno, zbog dana kada se glasa o ovim amandmanima, mislim da je potrebno da se objasni o čemu se u stvari ovde radi. Ovim amandmanom gospodin Arsić je ukazao i otvorio mogućnost da u zakonu o radu postoji kategorija dobrovoljnog penzijskog i invalidskog osiguranja, i svih onih drugih osiguranja koja prate kolektivno osiguranje, posledice nezgode, kolektivno osiguranje za slučaj teških bolesti, hirurških intervencija itd. Suštinski na ovu odredbu odnosi se čitav jedan niz zakona, to je Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju, Zakon o osiguranju koji reguliše osiguravajuća društva i verovatno budući zakon o investicionim fondovima; sigurno da postoji potreba da se promeni postojeći Zakon o porezima na dohodak građana u delu poreza na zarade i verovatno u tom sklopu treba imati u vidu i Zakon o doprinosima za obavezno osiguranje. Ovde se otvara načelno pitanje šta je zarada i to načelno pitanje kako se bude rešilo odnosiće se na sve ove zakone. Definiciju zarade ovaj zakon daje u članu 104, i u članu 105. stav 2. objašnjava, pa kaže - pod zaradom u smislu stava 1. ovog člana smatra se zarada koja sadrži poreze i doprinose koji se plaćaju iz zarade. Kada se kaže doprinose, pretežno se misli na doprinose za obavezno osiguranje, penzijsko i invalidsko, zdravstveno i za slučaj nezaposlenosti. Ovim amandmanom, koji je prihvaćen, nudi se nova kategorija dobrovoljnog osiguranja, i to što se uplaćuje naziva se premija i ona se plaća iz zarade, a zarada, bez obzira u kakvom obliku da bude, ona jeste lično primanje, i upozoravam Vladu da kada priprema promene svih ovih propisa koje sam naveo o tome vodi računa. Zašto? Mi imamo situaciju da ukoliko poslodavac uplaćuje premiju po osnovu dobrovoljnog osiguranja za NN zaposlenog, onda ne postoji obaveza plaćanja poreza, ali ukoliko taj NN građanin iz onog dela zarade koji je primio preko blagajne uđe u sistem dobrovoljnog osiguranja, onda se tu plaća porez. Nemoguće je da jedna ista kategorija, a to je zarada, koja mora da ima jedan isti pravni položaj, dobija različiti pravni položaj, tim pre što i kada uplaćuje poslodavac i kada uplaćuje neposredno zaposleni ta sredstva kod tog fonda vode se kao lična sredstva, kao svojina tog zaposlenog. Zarada jeste trošak sa gledišta poslodavca, ali sa gledišta onoga čija su ta sredstva to je uvek lično primanje građanina. Još jedna stvar u okviru ovog člana 119. koja nije smela da bude u zakonu, a to je stav 2. koji kaže - poslodavac može zaposlenoj deci starosti do 15 godina života da obezbedi poklon za Božić i Novu godinu u vrednosti do neoporezivog iznosa. Imamo Zakon o porezu na dohodak građana. Do određenog iznosa se ne plaća porez, a preko određenog iznosa se plaća porez. Vi ste sada napravili praktično zabranu isplate većeg iznosa. Usaglasite kada pišete zakone. Ne znam šta radi Sekretarijat za zakonodavstvo, valjda vodi računa o ustavnom poretku i o usaglašenosti propisa koji moraju da budu usaglašeni. Znači, amandman gospodina Arsića, koji je Vlada prihvatila, obuhvata sve ove amandmane na član 119. u delu koji se tiče dobrovoljnog penzijskog i invalidskog osiguranja.
Reč ima poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ovim amandmanom predlažemo da se otpremnina pri odlasku u penziju uveća sa dve na tri prosečne zarade. Naravno da su to simbolična sredstva i da možda na prvi pogled ništa ne znače, ali budućim penzionerima je u Srbiji posle 5. oktobra takoreći najteže. Primenom tzv. švajcarske formule penzioneri su svedeni na rub propasti. Danas je prosečna penzija u Srbiji u odnosu na prosečnu platu 60%, a sve cene se baziraju na prosečnoj plati. Sve je to dovelo, pre svega taj sistem izračunavanja penzija, švajcarska formula dovela je do toga. Šta znači švajcarska formula? Znači tromesečno usklađivanje sa 50% rasta plata i 50% rasta troškova života. Da podsetim, u naše vreme, u vreme vlasti SPS-a, usklađivanje penzija bilo je mesečno i usklađivanje je bilo sa rastom plata, što je svakako najpovoljnije rešenje za penzionere. Primenom ovakvog sistema došli smo do situacije da su penzija za nekoliko godina porasle nekoliko puta, ali su sve cene, troškovi života podignuti deset puta. Struja je poskupela deset puta, komunalije su poskupele deset puta i nema izlaza i nema rešenja bez promene ovog zakona. Mi u SPS-u insistiraćemo da se što pre na dnevnom redu ove skupštine nađe izmena ovog zakona i mislim da je ključna stvar, jer svi smo mi budući penzioneri, promena švajcarske formule. Penzije treba da se usklađuju sa rastom plata i penzije na mesečnom nivou. Tromesečno usklađivanje i sa 50% rasta troškova i plata dovešće do toga da nam penzije u budućnosti nekoj bliskoj budu takoreći 30% od prosečne plate, a jednostavno u tim uslovima niko od penzionera neće moći da preživi. To je ključna stvar. S druge strane, kada insistiramo da se ide sa tri prosečne zarade, imamo i druge razloge. Jednostavno Zakon o radu koji je donet 2001. stvarno je loš, ali još pogubnije posledice je doneo penzijski zakon koji je donet 2002. godine, jer su pooštreni uslovi za penziju sa 63 godine, kada je reč o muškarcima, 58 godina kada je reč o ženama, pooštreni su uslovi obračuna penzije, jer sada imamo sve vreme rada, 40 godina rada, a imali smo dobro rešenje – 10 najpovoljnijih godina. Nema tog penzionera, nema tog radnika kome nije odgovaralo to rešenje koje je bilo na snazi do 2002. godine. Zato mislim da su to ključna pitanja, ne verujem da će se u Srbiji nešto specijalno promeniti u nekoj bliskoj budućnosti kada je reč o povećanju proizvodnje, pa da ćemo na taj način moći da popunimo ove fondove, ali dok to ne dođe, naš predlog je da se uzima od onih koji imaju. Bogoljub Karić, Kostić i mnogi drugi koji su lako stekli treba da budu oporezovani na pravi način i da se ovi fondovi popune, dok se ne pokrene proizvodnja.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Samostalnog sindikata, ovih dana smo govorili sindikata, pošto ovde prisustvuje samo taj sindikat, onda njega samo pozdravljam, a moram da kažem, a da mi ne bude zamereno, o ovim drugim i nemam neko posebno mišljenje. Veoma je važan amandman koji je kolega Milisav Petronijević podneo na član 119. stav 1. Obaveza je SPS-a da se kod svakog zakonskog projekta zalaže za ona rešenja koja je bila spremna da prihvati i u onom momentu kada je imala odgovornost za rušenje vlasti. To je potpuno normalno. Penzionisanje je važan čin u životu svakog čoveka koji ima sreću da se zaposli i da dočeka penziju, starosnu, invalidsku ili neku drugu, i nije nevažno da li je ta otpremnina dve ili tri zarade. Dakle, radi se o jednoj trećini prinadležnosti po tom osnovu koja bi bila umanjena ukoliko ostane ovakav predlog člana 119. Želim takođe da podsetim da je u ranijim godinama radnik koji treba da se penzioniše imao pravo na tri prosečne zarade koje je sam ostvario u poslednja tri meseca dok je bio u radnom odnosu. To je bilo bolje rešenje, izuzev za one koji su imali veoma niske zarade, pa su primali manje od prosečne zarade. Kada bi bilo moguće i kada bi država imala takvu snagu, bilo bi idealno da oni koji imaju niže zarade od prosečne primaju tri prosečne, a ostali svoj prosek. Naravno da u ovom zakonu ne postoji takav predlog, govorio je kolega Toma Bušetić o tome šta se sve dešava u oblasti obračuna i isplata penzija u Srbiji. Velike kompanije zagovaraju dobrovoljno osiguranje penzijsko, koje je potpuno nezasnovano na zakonu, odnosno nije zasnovano na zakonu. Ljudi veoma rizikuju kada se u tako nešto upuštaju. U Srbiji danas ima više penzionera nego što ima zaposlenih i razumem one koji bi ponudili ovu vrstu argumentacije da je nemoguće finansijski ovo sve izdržati. Ali, moram da kažem da postoji jedan princip koji je napušten kod promene političkog sistema, dakle to je princip uzajamne solidarnosti, kada neko ne bi bio gadljiv posebno, rekao bih - princip uzajamne socijalističke solidarnosti, koji je karakterisao socijalističke produkcione odnose, koji podrazumeva upravo ovo da se, na način koji je zakonom propisan, uzima i zahvata ravnomerno od svih koji imaju, a da se ravnomerno deli onima koji nemaju. To jeste osnov svake solidarnosti, da se pri tom ne ugrožava opstanak i egzistencija samih poslodavaca i njihovih firmi, ali naravno da se vodi računa o onima koji odlaze u penziju. Penzija je nažalost danas u Srbiji jedan od najstabilnijih prihoda. To je istina. Penzije se primaju relativno redovno. Veliki broj ljudi prima penzije, ali sam čin penzionisanja je veoma važan, pre svega ljudi koji odlaze u penziju imaju frustraciju, završavaju sa aktivnim periodom svog života. U najvećem broju slučajeva je tako. Ta prinadležnost koja se ogleda u tri prosečne zarade jeste nekakva sigurnost, sve su kolege rekle, i dok ne dođe prva penzija i da se reše neka pitanja koja su važna, a koja nisu mogli od redovne plate, ali ovaj amandman može biti usvojen jedino ako ovde postoji politička volja, spremnost i mogućnost u Vladi. Mi se za to zalažemo, zato što mislimo da nije nemoguće, govorili smo o tome kod usvajanja budžeta, ponovo želim da ovde ponovim. Postoje u Srbiji izvori koji su netaknuti. Mnogi od njih su takvi da se mere milionima evra. U Srbiji se i dalje ogromni poslovi obavljaju na sivo, na crno, šta god ko govorio o tome. Jedan broj ljudi se enormno bogati, a da pri tom ne može da dokaže odakle mu imovina kojom raspolaže. Potrebna je efikasna država, spremnost svih da iskontrolišu sve te tokove, da u budžet dođe više sredstava, a kada tamo bude više sredstava, onda će biti moguće rešiti i ove naknade i sve što je ovde predlog svih ovih naših amandmana. Molimo vas da podržimo ovaj amandman i da penzionerima, odnosno radnicima koji odlaze u penziju obezbedimo tri prosečne zarade za otpremninu, a ne dve kao što je predviđeno u zakonu.
Hvala vam. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 120. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Rajko Baralić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Prekoračio sam vreme i pokloniću vam sada jedan minut. Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, kolega Toma Bušetić i ja, u ime SPS-a, podneli smo amandman na član 120. Želim da pročitam član da bi ljudima bilo jasno o čemu se ovde radi:"Opštim aktom, odnosno ugovorom o radu može da se utvrdi pravo na: 1) jubilarnu nagradu i solidarnu pomoć; 2) naknadu za ishranu u toku rada; 3) regres za korišćenje godišnjeg odmora i 4) druga primanja." Naš amandman predlaže drugačije rešenje, dakle, umesto da piše – može da se utvrdi, mi predlažemo da piše – utvrđuje se. To znači da se poslodavac obavezuje da utvrđuje prava koja su navedena od 1) do 4). I zašto je ovo važno? Potpuno je ova priča komplementarna sa ovim što smo govorili u današnjoj popodnevnoj raspravi. Mi želimo da poslodavac ima obaveze koje su propisane zakonom, a da radnici koji se zapošljavaju znaju šta su njihova prava kada zasnivaju radni odnos. Ovo isključivo zavisi od dobre volje i od procene samog poslodavca. Mi se zalažemo da se ove stvari definišu zakonom i da poslodavci ovo imaju kao obavezu, a ne kao dobru volju. Postoji argumentacija koja je drugačija. A mi sa tom argumentacijom polemišemo na način kao što to činimo. Takođe, kao i kod prethodnog člana, SPS ima obavezu da kod svih zakona u onome što jesu prava i dužnosti, odnosno obaveze, garantuje, odnosno pokuša da obezbedi takvo rešenje u zakonu, odnosno takve pravne alate koji obezbeđuju radnicima onaj nivo prava koji su imali u vreme dok je SPS imala odgovornost za vršenje vlasti. U ove četiri tačke je sadržano mnogo toga što su praktično radnici navikli da jesu njihova prava u proteklih nekoliko decenija. Zakon o radu, koji je donet 2001. godine, u najvećem broju je ukinuo ova prava o kojima je ovde reč i čitav ovaj drugi set, o čemu je govorio gospodin Bušetić, znači, način obračuna penzija i svega drugog što proističe iz obaveza poslodavaca prema zaposlenima. Naša obaveza jeste da pokušamo ovo da definišemo na bolji način i vas molimo da ovo razumete i podržite ovakav amandman. Zalaganje za radnike, penzionere i seljake u izbornoj kampanji svima ide od ruke.Kada se konstituiše poslanička većina, kada se formira vlada i kada dolaze zakonski projekti, onda se uglavnom zaboravi na ono što se govorili u izbornoj kampanji. Naša je obaveza da vodimo konzistentnu politiku i da imamo elementarno poštenje prema sugrađanima, odnosno prema svojim biračima, jer na kraju krajeva, kada jedno radite u kampanji, potpuno je normalno da kada vršite vlast to što ste obećavali ugradite u zakonska rešenja. Hvala lepo.
Hvala vam. Po istom amandmanu, reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, žao mi je, gospodine ministre, što niste bili tu kada sam obrazlagala svoj amandman i kolege Tome Bušetića na član 118, ali prosto mi se sada ukazala prilika da potvrdim sve ono što sam govorila. Jer, ne čini li vam se malo da je ovaj član 120. u predloženom zakonu kontradiktoran obrazloženjima za odbijanje amandmana poslanika koji su insistirali da naknada za ishranu u toku rada i regres za korišćenje godišnjeg odmora budu ugrađeni. Pa i objašnjenje za svako odbijanje takvog amandmana bilo je, a to je tačno, da od 2001. godine imamo bruto platu, da 1/12 regresa ulazi u platu mesečno, da je topli obrok tu, pa sam govorila i o tome da će tada onaj ko ima dobre plate, dakle, da će moći da plaća 100% putne troškove, moći će i pored toga što je ugrađeno u bruto platu da ekstra plaća regres za godišnji odmor i za topli obrok, što smatram da nije u redu. Mi i danas imamo tu pojavu i važeći Zakon o radu je nekima to omogućio, pa sva javna preduzeća u lokalnim sredinama, koja vrlo dobro posluju, imaju relativno mali broj zaposlenih, visoka prosečna primanja, pored bruto plate, naravno, imaju mogućnost da isplaćuju i topli obrok i regres. Postavlja se pitanje zašto se onda to ne onemogući nama, recimo, svima koji radimo u oblasti zdravstva, u oblasti prosvete, u oblasti kulture, jer još uvek mi imamo taj problem, i kada slušam kolege poslanike, oni govore sa aspekta privatnih poslodavaca, a ja uvek gledam poziciju nas koji radimo u državnim ustanovama, gledam zdravstvo, prosvetu i kulturu, dok se ne privatizuju, ako do toga dođe jednog dana. Znači, zašto je predloženi zakon ostavio ponovo mogućnost da oni koji imaju dobijaju apsolutno sve beneficije, a oni gde nemaju, iz nama dobro poznatih razloga, dakle, dovoljno sredstava, zakon im omogućava da se svedu na minimum. Dakle, u ovom predloženom zakonu ni po ovom članu svi zaposleni nisu ravnopravni. Zaista bih želela da čujem to objašnjenje, šta je to bilo. Nemam ništa protiv za ovu jubilarnu nagradu, za solidarnu pomoć i to bi trebalo da se podrazumeva, jer mi socijalisti uvek jesmo bili za tu solidarnost na delu, ali zašto se ponovo ostavlja naknada za ishranu u toku rada i regres za korišćenje godišnjeg odmora, ako poslodavac ima mogućnosti. Ako je već tako, onda je već trebalo da ugradite ponovo u zakon, pa da ga vratimo kako je bilo, a ako ne, za mene bi bio ovaj član 120. u tački 2) i 3) suvišan. Zahvaljujem.
Još neko po istom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče, ovaj amandman predviđa obavezu poslodavca da isplati jubilarne nagrade, solidarnu pomoć, naknadu za ishranu u toku rada, regres za korišćenje godišnjeg odmora. Možda na prvi pogled izgleda da ovaj amandman nije korektan, imajući u vidu da su topli obrok i regres već regulisani kroz sistem bruto plata, ali u jednoj takvoj situaciji trebalo je bar rešiti solidarnu pomoć i jubilarnu nagradu. Dakle, na taj način što bi se ova primanja našla u ovom prethodnom članu 119, gde je reč o drugim primanjima, jer na taj način bismo i solidarnu pomoć i jubilarne nagrade sveli na obavezu poslodavca. Ako bismo govorili o nekom unapređenju ovog zakona, to jeste u prethodnom članu, dakle, u članu 119, koji govori o drugim primanjima, jer to rešenje nije bilo predviđeno kao obaveza poslodavca u važećem zakonu. Ovako na ovaj način, ako govorimo o 120. članu, ostaje da ove obaveze ispunjavaju, pre svega, firme, odnosno preduzeća, gde je osnivač Vlada, javna preduzeća, javne službe, javne ustanove, a kada je reč o samim poslodavcima, veoma je teško da će neko od njih prihvatiti ovu obavezu. U Predlogu zakona se kaže da poslodavac može, a ne mora. Pogotovo je veoma teško predvideti da će to učiniti privatni poslodavci. Duboko sam ubeđen da privatni poslodavci ni ove obaveze koje su predviđene u članu 119. neće otpoštovati, da neko plaća pogrebne troškove, otpremninu, naknadu za slučaj bolesti ili povrede na radu. Privatni poslodavci, jednostavno, ništa ne poštuju. Oni ne daju ni godišnji odmor. Godišnji odmor se kod njih svodi na desetak dana. Prijava na obavezno socijalno osiguranje, ako neko ima visoku spremu, to se svede na srednju spremu, samo da imaju što manje obaveza. Čak i kada govorimo o firmama koje su privatizovane pre godinu ili dve dana, postoji jedna velika razlika, bez obzira što je reč o pravima koja su možda na papiru. Fabrika cementa u Popovcu ima pojedinačan kolektivni ugovor. Tu nema nijednog prava većeg od Zakona o radu, koji je donet 2001. godine. Fabrika kablova, pak, ima sva ona prava koja su predviđena Zakonom o radnim odnosima, koji je važio do 2001. godine. Kada govorimo o ovom članu, smatramo da, ukoliko nije moguće da se prihvati naknada za ishranu u toku rada i regres, jer ovde bi značilo dodatni porez i doprinos, onda bismo bar ova rešenja mogli da predvidimo na neki drugi način. U Srbiji, ako nešto fali, u najvećoj meri fali solidarnost. U Srbiji solidarnosti nema, naročito posle 5. oktobra.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 120. amandman je podneo poslanik Sreto Perić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, u članu 120. predviđeno je da opštim aktom, odnosno ugovorom o radu može da se utvrdi pravo na jubilarnu nagradu i solidarnu pomoć, naknadu za ishranu u toku rada, regres za korišćenje godišnjeg odmora i druga primanja. Kolega Sreto Perić je, u ime poslaničke grupe SRS, predložio da se brišu tačke 2) i 3), a to je naknada za ishranu u toku rada i regresa za korišćenje godišnjeg odmora. Da ne bi bilo zabune, pročitala sam i ovo što je predviđeno u članu 120. i ono što smo mi predvideli da se amandmanski uredi, a da se ne stekne utisak ili, eventualno, da neko ne zloupotrebi ovo pa da kaže da su srpski radikali za ukidanje naknade za ishranu u toku rada i regresa za godišnji odmor. To nije tačno. Mi smo u članu 118, koji sam takođe ovde obrazlagala, predvideli da i naknada za ishranu u toku rada i regres za godišnji odmor budu naknada troškova, a to znači da budu obavezno isplaćivani od strane poslodavca. Vlada je u članu 120. rekla: "Opštim aktom može da se utvrdi". Dame i gospodo, kome ostavljamo na volju da može da utvrdi? Da li ovim tzv. industrijalcima? Da li vi verujete da bi, recimo, Bogoljub Karić u svojoj kompaniji, ako može da utvrdi naknadu, da bi to i utvrdio ukoliko ga zakonom ne bismo obavezali na to? Naravno da ne bi. Znaju to najbolje oni koji su kod njih zaposleni. Da li to očekujete od, recimo, Radulovića iz "C marketa", koji je davao otkaze ljudima koji nisu svoje akcije pripisali nekom njegovom paketu akcija, da bi postao većinski vlasnik akcija? Mnogo je primera poslodavaca koji su u vrlo nekorektnom odnosu prema zaposlenima. Zbog tih i takvih mi želimo da zaštitimo zaposlene, želimo da te kategorije, koje ste vi još početka 2001. godine nazivali socijalnim kategorijama, budu zadržane i u ovom zakonu. Ono što ste prikazivali kao bruto zaradu, svakako ne podrazumeva sve ono što ste vi objašnjavali, odnosno što nam je još svojevremeno objašnjavao Božidar Đelić, kada je rekao da je bruto zarada ono što radnik odnese kući, kao da je neko glup pa mu on na taj način objašnjava šta to radnik odnese kući. Može usput i da izgubi, pa da ne donese kući. Ako poslanička većina u danu za glasanje prihvati amandmane na član 118, onda je logično da se prihvati i amandman na član 120. Pored ovoga, mi smo u amandmanu na član 120. predvideli da se opštim aktom mogu utvrditi sredstva za prevenciju invalidnosti. To je ono što je zakonodavac očigledno zaboravio, svesno ili nesvesno. O toj vrsti naknada uopšte nema reči u ovom zakonu. Samo hoću da kažem još, ovo što ste vi predvideli da ova naknada za ishranu i za regres za godišnji odmor može da se utvrdi, radi javnosti, hoću da kažem da je ovo samo bacanje prašine u oči zaposlenima, jer vi ćete, ministre, da izađete negde na TV i da kažete - mi smo zakonom rekli da poslodavac može da utvrdi pravo na naknadu za ishranu u toku rada i na regres za korišćenje godišnjeg odmora, ali šta mi možemo ako nas poslodavac nije poslušao. Iz tog razloga mi mislimo da ovo ne treba prepuštati na volju poslodavcima, već da se prihvati amandman SRS, pre svega amandman na član 118, a onda, kao posledica toga, i ovaj amandman na član 120. Predloga zakona o radu.
Gospodine Đorđeviću, izvolite, pa potom ministar.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, u izlaganju koleginice Vjerice Radete, poslanika SRS, uglavnom je sve izneseno povodom člana 120. i amandmana na član 120, koji je podnela poslanička grupa SRS, odnosno naš poslanik kolega Sreto Perić. U članu 120. stav 1. tač. 2) i 3) brišu se, tačka 4) postaje tačka 2) i dodaje se tačka 3) koja glasi: "sredstva za prevenciju invalidnosti". U obrazloženju koje smo dali u amandmanu naveli smo da je brisanje tač. 2) i 3) posledica amandmana na član 118. Predloga zakona. Član 118. Predloga zakona, o kojem sam takođe govorio ovde, za ovom govornicom Narodne skupštine, usko je povezan sa članovima 119. i 120, jer reguliše ovaj deo zakona gde se govori o naknadi troškova za zaposlene. U članu 120. Predloga zakona, od strane Vlade Republike Srbije, navedeno je: "Opštim aktom, odnosno ugovorom o radu može da se utvrdi pravo na: 1) jubilarnu nagradu i solidarnu pomoć; 2) naknada za ishranu u toku rada; 3) regres za korišćenje godišnjeg odmora i 4) druga primanja". Ključna reč koja ovde treba da se menja je u stavu 1, gde se kaže "može"; može, a ne mora. To sam baš upravo naglasio kada sam obrazlagao naše objašnjenje zašto smo podneli amandman na član 118. Predloga zakona o radu. Odgovor Vlade je dosta nesuvislo dat, da se amandman SRS ne prihvata isto kao i član 118. A kada ste dali obrazloženje na naš amandmana da se menja član 118. Predloga zakona, pozivali ste se na član 120, gde se ovaj deo reguliše. Ne reguliše se u članu 120, kaže se samo – može da se utvrdi pravo, ali ne mora, to je suština. To je suština zašto se ne slažemo sa ovim objašnjenjem od strane Vlade Republike Srbije i svet rada je zaslužio pravedniji zakon, koji je još uvek daleko od onoga kako su u Evropi uređeni odnosi između sveta rada i sveta kapitala. To je suština onoga što smo mi ovim amandmanom predložili Narodnoj skupštini. Imali smo cilj i pokušali smo da zaštitimo prava zaposlenih, pre svega, a i građane Srbije. Na taj način se štite i interesi poslodavaca. Ova uloga nas kao poslanika i Narodne skupštine jeste da donosimo kvalitetne zakone, koji će štititi pre svega interese zaposlenih i poslodavaca, odnosno države, svih građana Srbije. Ne mogu se štiti interesi zaposlenih na ovakav način, ukoliko se donosi jedan ovakav zakon koji nije kvalitetan. Kada se radi o zakonu o radu, u članu 120. se jasno vidi kako je to urađeno, na jedan način koji neće regulisati ovu oblast, gde se ipak favorizuje poslodavac u odnosu na zaposlene. Mi smo upravo ovim amandmanom na član 120. Predloga zakona o radu ukazali na sve pogubnosti donošenja zakona u ovoj skupštini na brzinu i smatramo da ćete, ukoliko ne prihvatite amandman SRS na član 120, pokazati da ste isti kao i vaši prethodnici, koji su bili sa vama jedno vreme u vlasti, posle su vodili državu na štetu građana i svih zaposlenih i radili protiv interesa sopstvene države.
Hvala. Reč ima ministar Lalović. Pre toga pitam, da li još neko želi povodom amandmana na član 120.? (Ne.) Izvolite, gospodine Laloviću. Pošto ćemo posle izlaganja ministra završiti današnje zasedanje, sutrašnju sednicu ćemo početi amandmanom na član 125.
Zahvaljujem, predsedniče. Poštovane kolege, na kraju ovog radnog dana hteo bih nekoliko stvari da kažem, za koje mislim da su bitne. Prvo, da razjasnimo šta piše u zakonu sad, šta piše u novom tekstu, pošto se neki put pobrka, pa se ne pročita. Najbolji primer je ova priča oko cene prevoza koja je bila prisutna, gde se kaže da rešenje o tome da se zakonom utvrdi najmanje 50% cene prevozne karte nije dobro, da treba 100% ili ne znam koliko. Dve su stvari bitne. U sadašnjem zakonu ne stoji nikakva veličina. Kaže se samo da se troškovi prevoza utvrđuju opštim aktom, odnosno ugovorom o radu. Može biti i 10% i 5%. Ono što smo mi uradili, imajući u vidu celinu srpske privrede, rekli smo da svaki poslodavac mora platiti najmanje troškove u visini 50% cene prevoza. To da li će biti 60, 80, 100 ili 150% jeste stvar koja zavisi od toga kako će sindikati i zaposleni kroz kolektivne ugovore i odnos sa poslodavcem dalje uređivati odnose. Ono što je ovde prisutan nesporazum, zbog građana Srbije moram reći, ovde se ne razume elementarna stvar kod većine primedbi koje se iznose. Želi se da se sve uredi zakonom. Potpuno se zaboravlja da u tržišnim uslovima privređivanja zakonima se uređuje, s jedne strane, minimum prava, minimum odnosa, a sa druge strane okvir u kojem se sve odbija. Jednostavno, onima koji stavljaju primedbu te vrste smeta reč "može". Oni su navikli na reč "mora". Čitava razlika između ove koncepcije Vladinog predloga zakona i ove druge koja se pominje jeste što je tamo svest koja zahteva da sve bude uređeno na principu "mora", da ima deo koji treba urediti na principu "mora" u zakonu, a mi ostavljamo deo prostora, slobode, da se socijalni partneri i socijalni subjekti dogovaraju u uslovima privređivanja. U tom pogledu zaista su to dve nepomirljive koncepcije. Jedna naša Vladina, evropska koncepcija, i jedna koncepcija iz prošlosti, u koju se, siguran sam, bez obzira na sve napore, nikada nećemo vratiti. Zaista je nepremostiv koncepcijski razlaz između Vladinog predloga i ove kritike koja se čuje, gde je to možda još jasnije, najjasnije, a rekao bih i najpogubnije. Dok raspravljamo o tome - može ili mora, to može ličiti na akademsku diskusiju, ali onda dolazimo na opasan teren neodgovornosti. To je ono što smo danas slušali ceo dan - predlog je da treba određene naknade predviđene u zakonu povećati. Brižni su bili prisutni ljudi - sa 60 na 80, sa 70 na 90 itd. Zašto je to opasno i zašto će svakako ova većina u Skupštini sprečiti tako nešto? Zato što se potpuno neodgovorno licitiranjem određenih iznosa ozbiljno povećavaju troškovi proizvodnje i poslodavaca, što se na najozbiljniji način takvom jednom politikom ugrožava ili bitno onemogućava investiranje u srpsku privredu. Onaj ko to radi, radi najdirektnije protiv interesa i svih zaposlenih u Srbiji, a još više možda protiv interesa nezaposlenih u Srbiji. Onaj ko otežava investiranje u srpsku privredu, najdirektnije radi protiv interesa srpske države i građana Srbije. Zaista tu postoji jedan apsolutno nepremostiv jaz između politike koju vodi Vlada Republike Srbije i politike koja se može razumeti iz dobrog dela amandmana koje smo danas ovde čuli. Sa jedne strane imamo odgovornu politiku, gde merimo koliki trošak može da se podnese, koliki trošak neće sprečavati investiranje u Srbiju, koliki trošak neće zatvoriti budućnost za Srbiju, a sa druge strane imamo neodgovorno licitiranje brojevima, koje nikoga i ni na šta ne obavezuju. Jedina posledica toga, kada bi se dogodilo čudo, pa da ta koncepcija eventualno jednog dana u Srbiji promeni odnos u ovoj sferi, bilo bi da se Srbija zatvori za investiranje, a onda bih pitao one koji su danas ovde pričali o interesima zaposlenih i radništva, šta bi zapravo bilo sa radništvom Srbije kad bi se u Srbiji zaustavilo i blokiralo investiranje. To jeste suštinska, principijelna razlika, i na svakoj tački ovog zakona, kad se radi o naknadama, vidi se ta razlika, vidi se da tu ne možemo da napravimo nikakav sporazum oko toga, tu nema srednjeg rešenja. Ili ćemo otvoriti vrata za budućnost Srbije odgovornom politikom i odgovornim zakonskim rešenjima, ili ćemo zbog tzv. dopadanja građanima na trenutak, da večeras neko ko gleda i nije informisan kaže - vidi, vidi kako brinu o meni, hoće da dobijemo više. To što je više danas, sutra je višestruko manje i to traje 15, 20 ili više godina. Siguran sam da ova većina u Skupštini Srbiji zna o čemu se radi i da ovi demagoški pokušaji neće sigurno uspeti. Ovde je interesantno označena još jedna tema vezana za zakon o radu, a povezano je sa tim - reforme penzionog sistema. Uskoro će ovde Skupština Srbije imati predlog reforme penzionog sistema Srbije, koji će omogućiti da ubuduće u Srbiji ljudi dobijaju penzije ne iz budžeta, nego iz onoga što su oni izdvajali, ne kao socijalu, nego kao ono što su izdvajali za budućnost. I to je ta veza koja povezuje politiku Vlade Republike Srbije, koja je u potpunosti i odgovorna, i koja je snažna, socijalna politika, istovremeno i snažna politika, i evropski orijentisana, koja prihvata u tom pogledu sve one vrednosti koje mi treba da unesemo u Srbiju. Ne zato što su to evropske vrednosti, nego što su dobre, što su kvalitetne. Sve što smo u zakonu o radu predvideli kao nova rešenja, pa to su evropska iskustva i sva su dobra za radništvo Srbije. Kamo sreće da možemo još takvih iskustava ovde da unesemo. Dakle, očekujem da će u nastavku rasprave i oni koji predlažu amandmane biti odgovorniji, da će prestati sa licitiranjem, i dajte ljudi malo da budemo ozbiljniji. Teška je situacija. Nemojte da se igrate zbog jeftinih političkih poena, da držite i dalje ili da pokušavate da držite deo građana Srbije u zabludi, a da oni budu najveće žrtve te zablude u kojoj ih vi držite. Hvala.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, nastavljamo u 10,00 sati sutra, pošto je vreme isteklo. Nastavićemo amandmanom na član 125. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Vesna Obradović, Milorad Belić i Dejan Rajčić (pre podne). Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O RADU (pojedinosti) Na član 125. amandman je podneo poslanik Dušan Mrvoš. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 125. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Zoran Anđelković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)