Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuju 103 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u elektronski sistem za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 92 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da imamo uslove za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Nikola Lazić, Zoran Bortić, Moma Čolaković, Konstantin Arsenović, Aleksandra Janković. Obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da pored predstavnika predlagača, Snežane Malović, ministra pravde i Nebojše Bradića, ministra kulture, sednici prisustvuju i: Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, Jovan Ćosić, načelnik u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, samostalni savetnik u Ministarstvu pravde. Prelazimo na zajednički načelni pretres 7. i 8. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O TAJNOSTI PODATAKA I IZMENE ZAKONA O SLOBODNOM PRISTUPU INFORMACIJAMA OD JAVNOG ZNAČAJA (nastavak) Jučerašnji rad završen je izlaganjem predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa. Obaveštavam Narodnu skupštinu da je ovlašćena predstavnica za Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju narodna poslanica Jelena Trivan i pitam da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč, jer ima pravo u ovom delu sednice na osnovu odredaba Poslovnika o toku sednice? Ako bilo ko želi, molim vas da se prijavite elektronskim sistemom za glasanje. (Ne.) Ako niko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika ne želi reč, onda vas obaveštavam da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč, u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa SPS-Jedinstvena Srbija, Poslanička grupa Nova Srbija, Poslanička grupa Za evropsku Srbiju, Poslanička grupa Napred Srbijo, Poslanička grupa DSS i Poslanička grupa SRS. Prelazimo na raspravu, a po redosledu narodnih poslanika, prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o Predlogu zakona o tajnosti podataka i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, prvi prijavljeni za reč je narodni poslanik Đorđe Milićević, a posle njega narodna poslanica Aleksandra Janković. Molim narodnog poslanika Đorđa Milićevića da se prijavi. Izvolite, imate reč.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministri, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o tajnosti podataka suštinski gledajući, kao što je između ostalog rečeno tokom jučerašnje rasprave, sigurno predstavlja jedan od veoma važnih zakona koji nedostaju u našem pravnom sistemu. Tačno je da je ova oblast potpuno neregulisana. Trenutno, dakle, kao što smo mogli čuti, postoji oko četiri stotine akata koji regulišu pitanje tajnosti i naravno da stavljanje oznake tajnosti potpuno besmisleno. Naravno da nije pohvalno to što je Srbija jedna od retkih država u Evropi u kojoj ova materija i oblast nije regulisana jednim zakonom. Kada je reč o ključnim zakonima od posebnog i izuzetnog značaja, poput Predloga zakona o tajnosti podataka, veoma je važno održati široku javnu raspravu i sagledati i razmotriti sugestije i predloge stručne javnosti i nezavisnih institucija. Nije dobro to što je još u fazi izrade ovog zakonskog predloga stvoren jedan negativan odijum u javnosti. Taj negativan odijum je pre svega rezultat jedne oštre diskusije ne samo među nevladinim organizacijama, već i među onima koji su pisali zakon i kontrolnim državnim organima. Naravno da se potpuno slažemo sa tim da ne samo ovaj zakon, već svi zakoni koje razmatra i usvaja republički parlament moraju biti u skladu sa standardima Saveta Evrope i direktivama EU, imajući na umu cilj da Srbija postane član i deo EU. Ne želimo da verujemo da se usvajanjem ovog zakonskog predloga žele stvoriti dodatni problemi kada je reč o regulisanju ove oblasti, odnosno da se želi stvoriti jedna iluzorna slika, nakon usvajanja ovog zakonskog predloga, da je ova oblast navodno regulisana. Zaista želimo da verujemo u najvažniji cilj predloženog zakona, koji je vrlo precizno definisan u zakonskom obrazloženju, a to je da se u jednom zakonu propišu kriterijumi na osnovu kojih će se strani i domaći podaci od interesa za Republiku Srbiju odrediti kao tajni, da se definišu ovlašćena lica za određivanje tajnosti podataka i da se na jednoobrazan način propišu pravila za određivanje stepena tajnosti, kao i da se precizno utvrde rokovi i uslovi prestanka tajnosti podataka. U toku izrade ovog zakonskog predloga najviše prašine se podiglo oko ograničavanja pristupa tajnim podacima Zaštitniku građana i Povereniku za slobodan pristup informacijama od javnog značaja. Reč je o članu 40. u kojem se određuju ograničenja za pristup informacijama. Dakle, ne misli se na opšte ograničenje, nego na taksativno navedene slučajeve. Prosto, ni predsednik Republike nema pristup svim informacijama. Ipak želimo da izrazimo zadovoljstvo što je postignut dogovor i saglasnost oko stavova nezavisnih organa, u smislu da iz postojećeg predloga budu izbrisana ograničenja koja su se odnosila na pristup podacima označenim kao „poverljivo“, odnosno da se, koliko smo mogli da shvatimo, amandmanima predviđa dostupnost javnim podacima za sve državne organe, naravno, i kada je reč o Povereniku za informacije od javnog značaja, ombudsmanu, Agenciji za borbu protiv korupcije i, kako je između ostalog navedeno u predloženim amandmanima Vlade, guverneru Narodne banke. Jedna od predloženih izmena je što će na određenu vrstu podataka na identičan način sve institucije imati pravo pristupa. Predlog je da se jedinstveno reguliše pravo na sertifikat. To je dokument kojim se određenim osobama odobrava pristup podacima, a u cilju obavljanja poslova iz njihove nadležnosti. Proširen je krug osoba koje imaju pravo na sertifikat. Takođe, izmenom je propisano da osobe koje su imenovane u predlogu u članu 38. imaju pravo pristupa određenim podacima označenim sa „državna tajna“ i „strogo poverljivo“, uz prethodnu odgovarajuću bezbednosnu proveru. Ukoliko se odbije nečiji zahtev za pristup informacijama, obezbeđena je sudska zaštita u smislu da strana koja je zainteresovana da dobije informaciju može uložiti žalbu Ministarstvu pravde, a protiv odluke Ministarstva pravde može da se povede upravni spor. Predloženim amandmanima utvrđena je i kontrola rada službi bezbednosti. Ministarstvo ima nadležnost da kontroliše primenu zakona, proverava da li su službe osnovano stavile oznaku „poverljivo“ i nakon te kontrole Ministarstvo može dati nalog da se ta oznaka skine. Kao što je, između ostalog, rečeno tokom jučerašnje rasprave, precizirana su četiri stepena tajnosti, kao i četiri roka prestanka tajnosti podataka, i to prema stepenu tajnosti, od dve do 30 godina. Ono što je takođe želim da kažem jeste da Ministarstvo pravde o svim okolnostima podnosi izveštaj skupštinskom Odboru za odbranu i bezbednost. Takođe, formulisana je i mogućnost da se sa određenih dokumenata skine oznaka tajnosti u slučaju određenih događaja kojima prestaju razlozi za postojanje tajnosti, a koji se odnose na određeni događaj. Dakle, zaista želimo da verujemo da ćemo nakon predloženih amandmana od strane Vlade Republike Srbije, odnosno onog trenutka kada se republički parlament u danu za glasanje izjasni potvrdno i pozitivno o predloženim amandmanima, imati jedan kvalitetan zakon, koji će celishodno regulisati ovu oblast. Kada je reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, najpre želim da kažem da su primenom ovog zakona postignuti dobri rezultati, ali da je praksa pokazala da je jedan broj normi neprecizan i teško primenljiv. Postavljaju se posle neka nova pitanja, ali i nove situacije koje je neophodno pravno urediti i pravno regulisati. Predložene izmene predviđaju da nadzor nad primenom preuzme Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu, što će svakako doprineti boljoj i efikasnijoj primeni samog zakona, koji je jako dobar. Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu ima inspekciju koja kontroliše sprovođenje zakona. Novine su, recimo, da će postupak izvršenja rešenja Poverenika biti, prema predlogu, obaveza Vlade Republike Srbije, što je izuzetno važno. Predloženo je da se reč „odmah“, kada je u pitanju dostavljanje informacija, zameni sa „najkasnije u roku od sedam dana“. Na samom kraju želim da kažem da će Poslanička grupa SPS-JS u danu za glasanje podržati i drugi zakonski predlog, odnosno Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Zahvaljujem.
Sedam minuta i četrdeset sekundi je iskorišćeno, od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, posle njega narodni poslanik Saša Maksimović.
Gospođo potpredsednice, dame i gospodo, učestvujemo u načelnoj raspravi u vezi sa donošenjem dva zakona, i to Predloga zakona o tajnosti podataka i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Sama činjenica da učestvujemo u načelnoj raspravi znači da se određujemo prema tome da li ovakve zakone treba doneti. Načelno se određujemo prema onim osnovnim stvarima koje su navedene u samim predlozima zakona. U svakom slučaju, očekujem da će se svi oni koji jesu za to da načelno treba podržati donošenje ovakvih zakona aktivno uključiti u drugom delu rada, u predlaganju amandmana, jer mislim da je bespredmetno predlagati amandmane ukoliko smo načelno protiv zakona. Poslanička grupa ZES podržava donošenje i jednog i drugog zakona. Osnov za donošenje i jednog i drugog zakona nalazimo upravo u Ustavu Republike Srbije, jer osnov za donošenje ovakvih zakona su članovi 51. i 97. Ustava Republike Srbije. Mislim da svi možemo da konstatujemo da u dosadašnjem periodu primene Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja postoji čitav niz pozitivnih efekata u praksi. Činjenica je da su mnogi od nas prednjačili u borbi da se donese takav zakon i da se jasno definiše na koji način može da se omogući građanima da na brži i jednostavniji način dođu do traženih informacija. Činjenica je da su u ovom periodu od četiri godine uočene mogućnosti za popravljanje tog zakona. U svakom slučaju, treba reći da su precizirane određene odredbe da bi se efikasnije primenjivao zakon koji je i u dosadašnjoj primeni doprineo kontroli rada državne uprave i suzbijanju korupcije. Tako se, na primer, precizira postupanje prvostepenog organa kada deo traženog dokumenta, odnosno informacije, treba zaštititi, kao što su npr. određeni lični podaci. Zatim, definisano je da li treba da se donosi upravni akt ili treba postupati po zahtevu kada se odobri, usvoji zahtev za dobijanje određene informacije. Određene, nedovoljno jasne i precizne, odredbe zakona su popravljene, razjašnjene. Precizirani su rokovi za postupanje prvostepenog organa po zakonu: u slučaju usvajanja zahteva, najkasnije u roku od sedam dana od dana prijema zahteva; u slučaju kada se donosi rešenje, a ne udovoljava zahtevu, najkasnije u roku od 15 dana od dana prijema zahteva. Omogućeno je ono što do sada nije bilo moguće – da se tražiocu informacije informacija dostavi u onom obliku koji tražilac traži, ukoliko za to postoje određene tehničke mogućnosti organa. U svakom slučaju, ukoliko je nešto moguće dostaviti u elektronskoj formi, to je brže i ekonomičnije nego što je bilo po dosadašnjem, važećem zakonu, bez ovih izmena, kada je to bilo moguće samo u formi u kojoj postoji određeni dokument. Precizirane su određene stvari u pogledu mogućnosti izjavljivanja žalbe i u drugim opravdanim situacijama koje nisu bile taksativno navedene. To je nešto čime se udovoljava iskazanoj potrebi u dosadašnjoj praksi. Precizirana su ovlašćenja Poverenika, precizirana je mogućnost pokretanja upravnog spora. Ono što je interesantno, to je da se umesto termina „rukovodilac organa vlasti“ u predloženim izmenama koristi termin „odgovorno lice organa vlasti“ i time se to usaglašava sa važećim Zakonom o prekršajima. Zatim, definisano je da nadzor na sprovođenjem zakona vrši ministarstvo nadležno za poslove uprave, a ne, kao po važećem rešenju, ministarstvo nadležno za poslove informisanja. Zatim, prekršajna odgovornost ovlašćenog lica prebačena je na odgovorno lice u organu javne vlasti. Umesto odgovornosti ovlašćenog lica u državnom organu, predviđa se odgovornost odgovornog lica u državnom organu, lica koje rukovodi organom. U svakom slučaju, pokušao sam da za kratko vreme iznesem najvažnije izmene koje se predviđaju Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Biće prilike da o tome diskutujemo i u raspravi u pojedinostima. Smatram da je dobro što se dosadašnji, dobar Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, u čijem usvajanju smo bili protagonisti, i dalje popravlja. Mislim da svaki zakon, koji je živa materija, treba popravljati u vremenu koje dolazi. Sada bih se osvrnuo, sa nekoliko reči, na Predlog zakona o tajnosti podataka. Osnov za to nalazimo u članu 97. Ustava Republike Srbije. Činjenica je da u dosadašnjem periodu razvoja naše države nismo imali na ovakav, jedinstven način definisanu ovu materiju. Mnogo toga je tokom desetina godina proglašavano za državnu, službenu ili vojnu tajnu. Činjenica je da preko 400 podzakonskih akata reguliše ovu materiju, tako da malo ko može da se snađe u galimatijasu raznoraznih propisa. Smatram da je konačno došlo vreme i pozdravljam veliki napor Ministarstva pravde što je konačno pred poslanike Republike Srbije Ministarstvo izašlo, odnosno Vlada Republike Srbije, sa predlogom ovakvog zakona. Činjenica je da je ova materija sistematizovana u zakonu koji, osim osnovnih i završnih odredaba, jasno definiše određivanje samih tajnih podataka, zatim, mere zaštite tajnih podataka; definisan je pristup tajnim podacima, postupak za izdavanje odobrenja, odnosno dozvole za upoznavanje sa određenim tajnim podacima i definisana je kontrola i nadzor, kao i kaznene odredbe u vezi s ovom materijom. Činjenica je da na jednom mestu možemo tačno da vidimo šta se smatra tajnim podatkom i koji podatak se može odrediti kao tajni. Tajni podatak je onaj podatak od interesa za Republiku Srbiju čijim bi otkrivanjem neovlašćenom licu nastala šteta, ako je potreba zaštite interesa Republike Srbije pretežnija od interesa za slobodan pristup informacijama javnog značaja. Ovi podaci naročito se odnose na: nacionalnu bezbednost Republike Srbije, javnu bezbednost, odnosno na odbrambene, spoljnopolitičke, bezbednosne i obaveštajne poslove organa javne vlasti; zatim, na odnose Republike Srbije sa drugim državama, međunarodnim organizacijama i drugim međunarodnim subjektima; sisteme, uređaje, projekte, planove i strukture; naučne, istraživačke, tehnološke, ekonomske i finansijske poslove u vezi sa prethodnim. U pogledu stepena tajnosti, ovaj zakon je definisao četiri stepena tajnosti, i to: podaci koji se tretiraju kao državna tajna radi sprečavanja nastanka neotklonjive teške štete po interes Republike Srbije; zatim, podatak koji se klasifikuje kao strogo poverljiv radi sprečavanja nastanka teške štete po interese Republike Srbije; podaci koji se klasifikuju kao poverljivi radi sprečavanja nastanka štete po interese Republike Srbije; „interno“ - radi sprečavanja nastanka štete za rad, odnosno obavljanje zadataka i poslova organa javne vlasti koji ih je odredio. U Predlogu zakona definisano je vremensko ograničenje trajanja tajnosti podataka. Tajnost podataka, po ovom predlogu zakona, prestaje datumom utvrđenim u dokumentu u kome je sadržan tajni podatak; nastupanjem određenog događaja utvrđenog u dokumentu u kome je sadržan tajni podatak; istekom roka, gde je tačno definisano da je za podatak sa oznakom „državna tajna“ rok 30 godina, za podatak sa oznakom „strogo poverljivo“ 15,za podatak sa oznakom „poverljivo“ pet godina i za podatak sa oznakom „interno“ dve godine. Osim toga, definisano je kada može doći do opoziva tajnosti i normalno je, ukoliko je podatak učinjen dostupnim javnosti, da je to poslednji slučaj vremenskog ograničenja tajnosti podataka. U pogledu mera zaštite tajnih podataka, čitav niz mera je jasno definisan, na koji način država treba da štiti svoje interese. Takođe je jasno definisan i sam postupak izdavanja odobrenja, odnosno dozvole određenim licima i određenim institucijama u pogledu pristupa tajnim podacima. Definisan je i sam postupak i sistem bezbednosne provere, znači, da ne odlučuje neko za koga ne znamo na koji način utvrđuje ili ne utvrđuje, to je jasno zakonom pobrojano i definisana je procedura. Definisane su i tri vrste bezbednosne provere: osnovna bezbednosna provera, potpuna bezbednosna provera i posebna bezbednosna provera, sve u zavisnosti od značaja podataka koji su označeni određenim stepenom tajnosti. U svakom slučaju, ovaj zakon ni na koji način ne šteti bilo kome u Republici Srbiji, već koristi očuvanju nacionalne bezbednosti, koristi vitalnim interesima Republike Srbije, a u članu 3. definiše jednu stvar koja do sada nije bila tako definisana. U članu 3. Predloga zakona jasno i kategorički je napisano koji podaci se ne smatraju tajnim podacima. Proglašavanje bilo kojeg podatka tajnim podatkom, ukoliko je usmeren ka izbegavanju krivične odgovornosti, ne može da se smatra opravdanim, jer član 3. direktno kaže: „Tajnim podatkom ne smatra se podatak koji je označen kao tajna radi prikrivanja krivičnog dela, prekoračenja ovlašćenja ili zloupotrebe službenog položaja ili drugog nezakonitog akta ili postupanja organa javne vlasti“. Znači, na direktan, jasan i nedvosmislen način ova država je stala protiv kriminala, protiv svih onih koji pokušavaju da kroz navodne nacionalne interese, isticanjem u prvi plan neke navodne nacionalne bezbednosti, provuku kršenje zakona. Jasno je definisano u zakonu šta može da bude, šta treba da bude, šta je stvarno tajni podatak, na koji način država treba da štiti tajnost podataka i na koji način zloupotrebe... a bili smo svesni da je desetinama godina bilo pokušaja da se označavanjem bilo kog dokumenta kao tajnog prikriju određene negativne pojave. U svakom slučaju, smatram da će svi oni koji su aktivno uzeli učešća u predlaganju amandmana na ovaj predlog zakona, koji su se potrudili da svojim trudom i radom ovaj dobar predlog zakona unaprede, u danu za glasanje načelno podržati donošenje ovakvog zakona. Međutim, i sve one koji amandmanski predlažu određeno poboljšanje ili korekcije ovog predloga zakona, a eventualno ne bude određeni amandman usvojen, pozivam da u danu za glasanje podrže kako jedan, tako i drugi predlog zakona, jer smatram da doprinose svima nama i državi Srbiji.
Hvala. Iskorišćeno je šesnaest minuta i deset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Saša Maksimović. Posle njega reč ima Mihailo Purić. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospođo ministre, dame i gospodo narodni poslanici, važeći Zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja će, nažalost, biti samo još jedan u nizu zakona koji se uglavnom nisu primenjivali. Iz kog razloga? Pokušaj novinara, nevladinih organizacija ili građana da dobiju informaciju na osnovu Zakona često nailazi na zid ćutanja od strane nosilaca javnih ovlašćenja, pa čak i na izlive netrpeljivosti nekih funkcionera, ministara, da to svedemo i na nivo lokalne samouprave, svakako i predsednika opština, načelnika opštinskih uprava itd. Svakako da je najveće neznanje i needukovanost u tome da se Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja odnosi i na informacije kojima oni raspolažu, odnosno svi ti organi koje sam naveo, pa čak i mnogo više nosilaca, pogotovo lokalnih organa vlasti, ali i njihova odbojnost prema ovakvom zakonu. Nije jedini posao Vlade, odnosno Skupštine da donosi određena zakonska akta i da se na tome završi, već i da se stara o njihovom sprovođenju, i to je ono u čemu je ova najviše i podbacila. Izglasavanje dve, tri ili četiri stotine zakona godišnje ne čini jednu vladu uspešnom, već staranje o pravilnoj, adekvatnoj primeni tih zakona. Žao mi je što smo usvojili jedan zakon, odnosno usvojio je parlament u nekom prethodnom sazivu, a taj zakon, zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja, nije sproveden kako treba. Sada imamo izmene i dopune tog zakona. Bojim se da će se završiti na tome, da će situacija ostati kakva je i bila, nepromenjena. Sloboda pristupa informacijama od javnog značaja i Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja predstavlja jedan od važnih indikatora demokratizacije društva i preduslov za ostvarivanje drugih ljudskih prava, kao što su sloboda medija, sloboda mišljenja i pravo na učešće u vršenju javnih poslova. Slobodan pristup informacijama predstavlja i efikasno sredstvo nadzora rada organa javne vlasti i sredstvo za podizanje nivoa njihove odgovornosti pred građanima. Posredstvom slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja podstiče se i veće učešće građana u političkim procesima i uspostavlja značajan mehanizam u suzbijanju korupcije. Verujem da se slažete s ovim. Žao mi je što niste odradili posao kako treba. Podizanje nivoa javnosti u radu organa vlasti u direktnoj je pozitivnoj koleraciji sa kvalitetnim rezultatima u borbi protiv korupcije. Štaviše, sloboda pristupa informacijama podrazumeva i mnogo više od obaveze vlasti da se korektno odnosi prema zahtevima za pristup informacijama, a posebno o javnom novcu, što podrazumeva i obavezu vlasti da što više informacija učini dostupnim, odnosno da ih javno objavljuje ne čekajući da to neko od građana, novinara zatraži. Od tog neprimenjivanog zakona dolazimo do zakona o izmenama i dopunama istog zakona, koji bi bio više nego dobrodošao da nije problematičniji i lošiji od samog važećeg zakona. Deo ovog zakona je, da se razumemo, vrlo dobar. Možda nije karakteristično za poslanike opozicije da barem deo zakona hvale, ali deo zakona jeste dobar, za razliku od pojedinih članova zakona koji umesto da obezbeđuju i učvršćuju pravo na slobodan pristup informacijama, to pravo smanjuju i ograničavaju. Mislim da je još drastičniji primer u zakonu o tajnosti podataka, ali o njemu ću nešto malo kasnije. Ono što mi najviše smeta kod ove vlade je uporno ignorisanje građanske inicijative. Pretpostavljam da znate na šta mislim, a ako ne znate, da vas podsetim: kao što je javnosti poznato, 2007. godine je radna grupa Koalicije za slobodan pristup informacijama, koju su činili predstavnici Centra za unapređivanje pravnih studija, Komiteta pravnika za ljudska prava i kancelarije Poverenika za slobodan pristup informacijama, sačinila tekst budućeg predloga zakona, zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama. Nakon toga, kao što vam je poznato, a verujem da većina poslanika to zna i zna kada je taj predlog zakona stigao u proceduru, odnosno kada je predat Narodnoj skupštini, nevladine organizacije, inicijativa građana itd. skupili su 35.870 potpisa građana u prilog ovom zakonu i na taj način formalno su pokrenuli građansku inicijativu za usvajanje Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama. Nažalost, do današnjeg dana ovaj legitimni predlog zakona nije našao svoje mesto na dnevnom redu zasedanja, iako je Skupština imala obavezu da to uradi. S druge strane, umesto tog građanskog predloga koji je stigao 2007. godine, čekali smo tri godine na ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona, da bismo sada dobili predlog od vašeg ministarstva, gospođo ministre, koji se razlikuje u nekih 10%, možda, od zakona koji je predala grupa građana, odnosno građanska inicijativa. Ovaj parlament je bio, u svakom slučaju, u obavezi da razmatra ono što je stiglo 2007. godine, a ne da jedan dobar deo tog zakona prepišete, a sve što vam ne odgovara da promenite kako vama odgovara. Što se tiče zakona o tajnosti podataka, osvrnuću se i na njega. On predstavlja jedan od ključnih zakona koji nedostaju u pravnom sistemu Republike Srbije. On je takođe trebalo da bude davno usvojen. Nažalost, nije. Ovim zakonom bi trebalo da se predvidi uređenje jedinstvenog sistema određivanja i zaštite tajnih podataka koji su od interesa za nacionalnu i javnu bezbednost Srbije. Nažalost, ovaj zakon je neophodan, ali je i on loš. On je čak dosta lošiji od ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona. Njega je prethodno potrebno harmonizovati sa ostalim pravnim aktima, a pre svega sa najvišim pravnim aktom tj. Ustavom, kako ne bismo došli u situaciju da pojedine odredbe ovog zakona narušavaju čitav pravni sistem Srbije. Ključni problemi ovog zakona, koji izazivaju najviše polemike, vezani su za nedostatke i nedoslednosti koji su očigledni u ovom predlogu zakona. Neke od odredaba ovog zakona snižavaju institucionalni nivo zaštite ljudskih prava. Takođe, predloženi mehanizam nadzora za primenu zakona nije adekvatno rešenje iz razloga što Savet za nacionalnu bezbednost nije državni organ, nego predstavlja stručnu službu Vlade, koja ne bi trebalo da vrši nadzor. Nažalost, Predlogom zakona se šire i jačaju ovlašćenja izvršne vlasti na uštrb zakonodavne i sudske vlasti, kao i nadzora nezavisnih državnih institucija i ograničava se njihov pristup tajnim podacima, čime se u stvari sužava njihova, čini mi se, ustavna uloga. Kada sam rekao nezavisne državne institucije mislio sam na Zaštitnika građana i Poverenika za informacije od javnog značaja. Da nevolja bude veća, on predstavlja tendenciju obnavljanja državocentričnog poimanja bezbednosti, čime će se svesno ili nesvesno koncentrisati vlast u rukama manjeg broja ljudi, što nije dobro, jer mislim da ovim zakonom izvršna vlast dobija veća ovlašćenja nego što bi trebalo i nego što je to slučaj u nekim demokratski uređenijim državama nego što je država Srbija. Zakon o tajnosti podataka uvodi odobrenje za pristup tajnim podacima i njihovo korišćenje. Pri tom, izuzima iz zakona određene institucije, poput Državne revizorske institucije, Agencije za borbu protiv korupcije, koje po zakonu imaju ovlašćenje da pristupe poverljivim informacijama iz svoje nadležnosti. Kada sam već kod Agencije za borbu protiv korupcije, sporno rešenje koje se odnosi na Agenciju za borbu protiv korupcije jeste ono kojim se narušava princip podele vlasti i odnos između državnih organa i različitih organa vlasti, te samim tim posebno otežava ili čak onemogućava ostvarivanje poslova iz nadležnosti kontrolnih antikorupcijskih tela koja su obrazovana kao samostalni i nezavisni državni organi. Predlogom zakona o tajnim podacima koji je Vlada RS dostavila Narodnoj skupštini na usvajanje oduzima se delimično postojeće ovlašćenje Zaštitniku građana ili, kako se to popularno zove, ombudsmanu i Povereniku za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti da nesmetano pristupe svim podacima i da ustanove da li državne službe i državni službenici krše zagarantovana ljudska prava i slobode, odnosno rade pravilno i zakonito. Najočigledniji primer bi bila dva člana ovog zakona, član 38. Predloga zakona koji nezavisnim kontrolnim telima, Zaštitniku građana i Povereniku za informacije od javnog značaja, otežava funkcionisanje i ostvarivanje nadležnosti jer se pristup tajnim podacima omogućava uz odobrenje nadležnog organa. Agencija za borbu protiv korupcije, Uprava za javne nabavke i Državna revizorska institucija nisu uopšte obuhvaćene ovom odredbom, te im nije data mogućnost ni da uz odobrenje nadležnog organa imaju pristup podacima označenim kao tajni podaci. Ako pođemo od principa da ovaj zakon podrazumeva da svako ko obavlja državne poslove ima pravo da zna tajne podatke koji su iz njegove nadležnosti, a to bi svakako trebao da bude jedan od osnovnih razloga za postojanje ovakvog zakona, stižemo i do tog člana 40. koji sam malopre pomenuo, koji pravi izuzetak od ovog principa. Ovim članom se izuzetno ograničava pristup tajnim podacima Zaštitniku građana i Povereniku za pristup informacijama od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti. Ova odredba nije u skladu ni sa zakonima koji regulišu nadležnosti nezavisnih državnih institucija, kao ni sa Ustavom RS kao najvišim pravnim aktom. Ovakva rešenja u zakonu su u direktnoj suprotnosti sa rešenjem sadržanim u članu 25. Zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije, kojim je utvrđena obaveza državnih organa da, na zahtev Agencije za borbu protiv korupcije, dostave sva dokumenta i informacije koje su potrebne za obavljanje poslova iz nadležnosti Agencije za borbu protiv korupcije. Dostava podataka, dokumenata i informacija nije uslovljena stepenom tajnosti, kao ni bilo kakvom drugačijom klasifikacijom. Prema važećem Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, Poverenik za informacije od javnog značaja ima pravo uvida u svaki dokument, svaki nosač informacija, bez ograničenja. To ovlašćenje Poverenika je nužno da bi on obavljao svoju funkciju i to ne bi smelo, što se nalazi u zakonu, da podleže ničijoj saglasnosti, da li će neko njemu da odbori ili neće da odobri. U dosadašnjoj praksi niko nije doveo tako nešto u pitanje, a verujem da će nakon usvajanja ovog zakona to biti vrlo problematično. Ili možda mislite da Poverenik ima previše posla pa ste rešili da mu na taj način olakšate, pošto čovek možda nema dovoljno prostora, dovoljno ljudi za obavljanje svog posla onako kako bi trebalo, pa ćete na taj način što mu nećete dati informaciju olakšati njegov posao? Prema ovom predlogu zakona, Poverenik više nema pristupa ni jednom jedinom dokumentu koji nosi oznaku poverljivosti. Umesto toga, on ima pravo na odobrenje, šta god to značilo. Znamo kako je do sada u državi Srbiji korišćeno to pravo na odobrenje, za koje ja smatram da je vrlo sporno i koje mu samim tim u određenim slučajevima može biti uskraćeno. Verujem, na osnovu nekih ranijih primera, da će funkcioneri to obilato koristiti. Ne samo funkcioneri, nego i agencije itd. Da vas podsetim šta piše u Ustavu Republike Srbije, u članu 20. stav 2. koji garantuje da se dostignuti nivo ljudskih prava ne može smanjivati. Tako stoji. Šta biste vi rekli, gospođo ministre, da li ovaj zakon ograničava to pravo na slobodu? Ako su ovlašćenja Poverenika utvrđena Zakonom o slobodnom pristupu informacijama, to nisu nikakva lična ovlašćenja samog Poverenika, to su ovlašćenja organa ustanovljenog da bi štitio ljudska prava. Verujem da se u vezi s tim slažemo. Ali, očigledno je ograničavanje ovlašćenja u ovakvom Predlogu zakona. Predlog zakona o tajnosti podataka će umesto rešenja doneti mnogobrojne probleme. U toj oblasti biće od njega više štete nego koristi. Zakon ne zadovoljava potrebe unutrašnjeg pravnog poretka. Bilo bi najbolje da se povuče iz procedure dok se njegove odredbe ne formalizuju i uklope u pravni sistem. Bolje rečeno, barem dok se veći deo ovog zakona ne napiše ponovo. Zloupotrebe zakona su moguće, naravno, i u slučaju zakonske odredbe o izdavanju odobrenja za uvid u podatke bez posebne provere podnosioca zahteva, jer bi se, zajedno sa drugim zakonskim odredbama, mogla ograničiti ovlašćenja onih koji imaju prava na te dozvole. Na kraju, posle svih kritika koje je u javnosti doživeo Predlog zakona o tajnosti podataka, povlačenja Predloga zakona iz procedure u avgustu ove godine (znate i sami da nije stigao na dnevni red za glasanje, nije glasano o njemu), Ministarstvo pravde je obećalo da će ovaj zakon izmeniti, a Vlada Srbije ga ponovo dostavlja republičkom parlamentu u onom izvornom, nepromenjenom obliku. Ja ne znam, gospođo ministre, da li ste ga menjali, ali u odnosu na ono što sam prvobitno dobio ne sećam se da smo dobili drugi Predlog zakona, sa izmenama. Ja ga nisam imao ispred sebe. Znate i sami da ste puštanjem ovakvog zakonskog predloga u skupštinsku proceduru izazvali veliko negodovanje stručne javnosti. Verujem da ni sada neće biti drugačije. Kao što sam rekao, takav predlog zakona koji ste vi naknadno dostavili ja nisam dobio; raspitao sam se kod kolega da li smo dobili, da li možda samo ja nisam video... Amandmani su, gospođo ministre, nešto drugo; oni mogu da budu usvojeni i ne moraju da budu usvojeni. Kada naknadno dostavite amandman dajete parlamentu priliku da ga jednostavno ne usvoji. Za mene, dokle god se taj amandman ne nađe na dnevnom redu, dok ga ja ne vidim, a nisam ga video, priznajem, Predlog zakona je onakav kakav ste vi dostavili. Amandmani su nešto drugo, je li tako? Da vas konkretno podsetim na sve manjkavosti. Ne znam da li ste ih rešili tim amandmanima za koje kažete da ste ih dostavili, pošto stvarno nisam imao priliku da ih vidim. Podsetio bih vas na sporne odredbe Predloga zakona o tajnosti podataka. Prvi konkretan problem je ograničenje ovlašćenja Poverenika za informacije i Zaštitnika građana da pristupe tajnim podacima. Naravno, to sam sve pričao, ali ću sada vama ukratko i sažeto reći, čisto da vas podsetim, a to je: nepostojanje kontrole i mogućnost da se praktično sve proglasi tajnom (to podseća na neka stara vremena, nažalost); pravo zapošljavanja po jednog „bezbednjaka“ u svakom organu vlasti. Ne mislim da je to neophodno, s obzirom na to da se samo, kako vidim, otvara potencijalnih tri-četiri hiljade radnih mesta, naravno za politički podobne, stručno nebitne, ali stranački svakako opredeljene ljude. Ono što mi jako smeta jesu te simbolične kazne od 5.000 do 50.000 dinara za lica koja ne postupe po ovom zakonu. Znači, prostim rečnikom rečeno, svi „bezbednjaci“ rizikuju kaznu od 5.000 dinara ako ne dostave podatke. To je stvarno simbolično i toliko je beznačajno da mu je jednostavno jeftinije da plati nego nešto da da; ako mu se ne sviđa ili ako ne želi da da neka dokumenta, on će jednostavno platiti 5.000 i završiti priču. Ovaj zakon smanjuje dostignuti nivo ljudskih prava i sloboda, i, što je još lošije, u suprotnosti je sa Ustavom, Međunarodnim paktom o građanskim i političkim pravima, Zakonom o ombudsmanu, Zakonom o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Stoga vam predlažem... Ponavljam još jednom, nisam video amandmane i ne mora da znači da će biti usvojeni. Jesu li usvojeni? Vlada ih je usvojila, ali nisam video šta piše u tim amandmanima. Dobro, da ne ulazimo u polemiku, opomenuće me gospođa predsedavajuća. Svakako bih vam predložio da povučete ovaj zakon iz procedure i da ga konačno napišete kako treba. S druge strane, nikada mi neće biti jasno to da Vlada sama podnosi amandmane na svoje predloge zakona, čime priznaje da ti zakoni ne valjaju. Svakako je bolje za Vladu da te zakone povuče iz procedure, napiše ih ponovo i onda ih dostavi Narodnoj skupštini na usvajanje. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 17 minuta i 45 sekundi. Reč ima ministarka pravde Snežana Malović. Izvolite.
Zahvaljujem se na svim predlozima koji su ovde izneti. Meni je drago što je potez Vlade Republike Srbije bio baš u pravcu vaše diskusije. Znači, član 38. amandmanom Vlade Republike Srbije... Koliko sam upoznata, Poslovnik reguliše da amandman Vlade Republike Srbije, kada se prihvati na odboru, postaje sastavni deo predloga zakona. Znači, član 38. je amandmanom izmenjen – pristup će imati, bez prethodne provere, sva lica i rukovodioci državnih organa, tj. državni organi koje bira Narodna skupština, sudije Ustavnog suda i sudije. Shodno tome, član 40. je brisan.
Reč ima narodni poslanik Mihailo Purić, posle njega narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministri iz Vlade Republike Srbije, poštovani narodni poslanici, pred nama su dva veoma značajna zakona, pre svega, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Veoma je bitno što su predložene izmene i dopune Zakona učinjene u cilju efikasnije primene Zakona, koji će omogućiti građanima da na brži i efikasniji način dođu do informacija. Može se reći da je dosadašnja primena Zakona nesumnjivo doprinela valjanoj demokratizaciji odnosa u društvu, afirmaciji načela javnosti vlasti, demokratičnosti vlasti i slobodi informisanja. Zakon je omogućio veću kontrolu rada državne uprave, ali je doprineo i suzbijanju korupcije. Građani su dobili pravo da dobiju sve informacije u vezi sa radom državnih organa i drugih organa javne vlasti. Sigurno možemo reći da Zakon nije medijski, ali ima veliki značaj za novinarsku profesiju, s obzirom na to da omogućava da se do tačnih i pouzdanih podataka dođe na brz i efikasan način. Međutim, u primeni Zakona pokazalo se da je jedan broj normi neprecizan, pa samim tim i teško primenljiv. Neki od određenih rokova nisu precizirani, tako da su uticali da se zakon sporo i neefikasno primenjuje. Predviđenim izmenama i dopunama Zakona upravo se jasno definišu pravila rada i primena Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. To je ono što bih ja najkraće rekao o ovom predlogu zakona. Što se tiče Predloga zakona o tajnosti podataka, zakon o tajnosti podataka predstavlja jedan od ključnih zakona koji nedostaju u pravosudnom sistemu Republike Srbije. Predlogom ovog zakona predviđa se uređenje jedinstvenog sistema, određivanje i zaštita tajnih podataka koji su od interesa za nacionalnu i javnu bezbednost Srbije. Nema zemlje na svetu koja ne čuva strateške tajne svoje države. O tome je pisao još i Sun Cu Vu u svom delu „Veština ratovanja“ napisanom još u petom veku pre nove ere. Ako pođemo od toga da razlog za donošenje zakona o tajnosti podataka jeste činjenica da je Republika Srbija jedna od retkih država u Evropi koja nije na celovit i precizan način regulisala ovu oblast u jednom zakonu, možemo reći da je ova materija regulisana u preko 405 podzakonskih akata i kao takva nije održiva, kako sa stanovišta zaštite nacionalne bezbednosti, tako i iz ugla pravne sigurnosti i nesmetane saradnje sa drugim državama i međunarodnim organizacijama. Imajući u vidu da važeća normativna rešenja u Republici Srbiji ne obezbeđuju odgovarajući stepen javnosti i nisu garancija za pravilno postupanje sudova, Zaštitnika građana, Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti i drugih državnih organa, sasvim je neophodno doneti zakon o tajnosti podataka, koji će obezbediti uslove za adekvatan rad. Moderna zakonodavstva drugih zemalja propisuju da se podela tajnih podataka ne vrši u odnosu na državne organe u kojima su nastali, već u odnosu na sadržinu i postupak za određivanje tajnosti i čuvanje podataka. Usvajanjem zakona o tajnosti podataka postiže se cilj da se u jednom zakonu propišu kriterijumi na osnovu kojih će se strani i domaći podaci od interesa za Republiku Srbiju odrediti kao tajni; zatim, definišu se ovlašćena lica; na jednoobrazan način propisuju se pravila za određivanje stepena tajnosti; precizno se utvrđuju rokovi i uslovi prestanka tajnosti podataka. U članu 14. predloženog zakona o tajnosti podataka jasno se definiše da tajni podatak može imati četiri stepena tajnosti. To su: državna tajna, strogo poverljivo, poverljivo i interno. Preciznije kriterijume za određivanje stepena tajnosti „državna tajna“ i „strogo poverljivo“ određuje Vlada Republike Srbije, ali uz prethodno pribavljeno mišljenje Saveta za nacionalnu bezbednost, a stepen „poverljivo“ i „interno“ određuje Vlada, na predlog nadležnog ministra, odnosno rukovodioca organa javne vlasti. U članu 19. Predloga zakona precizno je određen zakonski rok nakon čijeg isteka podaci prestaju da budu tajni. Zatim je navedeno da je za stepen tajnosti „državna tajna“ taj rok 30 godina, za stepen tajnosti „strogo poverljivo“ 15 godina, za stepen tajnosti „poverljivo“ pet godina i za stepen tajnosti „interno“ dve godine, računajući od dana određivanja tajnosti podataka. Ako pogledamo od člana 30. do 36, možemo videti da su Predlogom zakona o tajnosti podataka predviđene mere zaštite tajnih podataka. Vrste mera zaštite mogu biti, na osnovu ovih članova, opšte i posebne. Definišu se obaveze rukovaoca tajnim podacima za sprovođenje mera zaštite, kao i dužnost obaveštavanja u slučaju gubitka, krađe, oštećenja, uništavanja ili neovlašćenog otkrivanja tajnih podataka, kao i stranih tajnih podataka. Zakon o tajnosti podataka, na osnovu Predloga zakona, primenjivaće se od 1. januara 2010. godine. Veoma je značajno što je u članu 104. zakona određen rok za donošenje podzakonskih akata, a on iznosi šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, kada su u pitanju akti koje donosi Vlada, a za druge organe javne vlasti taj rok je godinu dana. Veoma je značajno što zakon predviđa preispitivanje postojećih oznaka tajnosti i to jasno definiše u članu 105. u stavu 2. gde kaže da će rukovodioci organa javne vlasti preispitati oznake podataka i dokumenata u roku od dve godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Naravno da od dana stupanja na snagu ovog zakona podaci i dokumenta označeni stepenom tajnosti na osnovu ranije donetih propisa zadržavaju vrstu i stepen tajnosti označen po ranijim propisima. Poštovani narodni poslanici, Poslanička grupa ZES - Boris Tadić će u danu za glasanje podržati ova dva izuzetno značajna zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Milica Vojić-Marković.
Gospođo predsednice, gospođo ministre, dame i gospodo poslanici, u startu hoću da razjasnimo jednu nedoumicu. Poslanička grupa DSS govori o zakonu, o originalnom tekstu koji ste vi nama ovde dostavili, a o amandmanima – ne o amandmanima koje ste vi napisali, ne o amandmanima koje je napisao Zaštitnik građana Saša Janković, ne o amandmanima koje su napisali poslanici opozicije, nego o amandmanima koje ste vi od strane Saveta Evrope naterani da napišete – neću da govorim, o tome ćemo govoriti nekom drugom prilikom, kad amandmani dođu na red. Dakle, Vlada Srbije je na svojoj poslednjoj sednici pred letnji raspust usvojila Predlog ovog zakona. Od momenta kada je ovaj predlog zakona ugledao svetlo dana obrušile su se kritike javnosti na radnu grupu, koju je predvodio gospodin Vladimir Cvijan. Upozoravam da ću pomenuti ponovo ovo ime, pa treba da se zapamti. Dakle, stručna javnost je komentarisala vrlo negativno Predlog ovog zakona; komentarisao je Zaštitnik građana, Poverenik za informacije od javnog značaja, komentarisale su nevladine organizacije, najveći broj njih, komentarisali su i građani. Dakle, javnost je apsolutno bila zgrožena predlogom da se demokratizacija vrati šest koraka nazad i da se uskrati pravo građanima da država poštuje njihova prava i slobode. Dakle, ovaj zakon je – naravno, kritike su bile potpuno u skladu sa tekstom koji ste vi nama ovde dostavili – izuzetno loš. To je zakon koji apsolutno ni koncepcijski, ni pravnotehnički ne odgovara nivou koji bi trebalo da bude predstavljen poslanicima i koji bi trebalo da bude usvojen u Skupštini Srbije. Nije mi jasno, kad već prepisujete sve i svašta, ovaj zakon je poslednji ovakav donet u Evropi, zašto bar ova radna grupa nije pogledala šta je moglo da se prepiše od nekog drugog? Jer, kad vidimo zakone koje nam dostavljate mi moramo zaista da lomimo jezik na prevodima, koji su apsolutno neprihvatljivi za naš jezik. Ono što je namera predlagača ovog zakona, a ona je potpuno jasna, to je da mnoge informacije, koje bi građani morali da znaju ako je ovo demokratska država, ostanu tajne, skrivene i da se pod tim da se informacije ne plasiraju građanima sakriju i zloupotrebe, i neznanje i nedostatak rezultata, a iza svega toga da se sakrije korupcija i kriminal. Potpuno je jasno da demokratska vlada, a ova za sebe to kaže, a očigledno nije, mora da polaže račune građanima o tome kako ona i njeni funkcioneri troše novac građana Srbije. Najveći deo tih informacija, upravo prema ovom zakonu, treba da bude zaštićen, odnosno nedostupan građanima, i očigledno je da vi o demokratizaciji i o demokratskom društvu ne znate mnogo. Ono što je tendencija svih ovih zakona koji dolaze, a ja razmišljam upravo o Zakonu o dijaspori koji je pre nekoliko dana ovde usvojen, tako i ovog zakona pred nama, to je da oni zapravo ne pružaju nikakve mehanizme za sprovođenje zakona. Ti mehanizmi koje vi predviđate su potpuno neefikasni. Tako neefikasni mehanizmi ne mogu da primenjuju demokratske standarde koji treba da postoje u svakoj demokratskoj državi i da budu visoki. Hajdemo prvo od nekoliko vrlo važnih stvari na koje se odnose kritike svih, kompletne javnosti, kada je u pitanju ovaj zakon. Prva stvar je da predlog ograničava ovlašćenje Poverenika za javne informacije i Zaštitnika građana; to je primer koji ne postoji ni u jednom zakonu od ovih evropskih zakona koje sam već pomenula. Zaista je neverovatno da Vlada ograničava stečena prava građana i da one koji su po Ustavu i po nekim drugim zakonima Srbije dobili pravo da štite prava građana i da dobijaju one informacije koje građani ne mogu da dobiju kako bi ostvarili svoja građanska prava i slobode vi sada ograničavate i oni ne mogu da ispune ono što im je Ustavom povereno, odnosno nadležnost koju su dobili prema Ustavu i prema zakonima Srbije. Pomenuću vaše članove, član 2. gde objašnjavate pojmove (tačka 7) i član 9. gde kažete ko određuje tajne podatke (tačka 5), pa ću malo parafrazirati kako to može da izgleda u praksi. Zaista je neverovatno da vi verujete da Vlada, koja treba da štiti interese građana, može da dozvoli jednom direktoru veterinarske stanice, u ovom slučaju, pošto on zaista ima poverene poslove od Vlade, a vi se raspitajte koje, da on neku informaciju proglasi poverljivom, nedostupnom javnosti i da onda ni Poverenik, ni Zaštitnik građana ne mogu da dođu do te informacije zato što je to volja jednog funkcionera. Istovremeno, recimo, dovešćete do toga da jedna lokalna samouprava proglašava informaciju interno poverljivom i nedostupnom građanima, i da u drugoj lokalnoj samoupravi ta informacija, recimo plata gradonačelnika ili ne znam šta drugo, bude nedostupna za javnost. Poverenik i zaštitnik građana su jedini državni organi za koje je izričito predviđena mogućnost vašim zakonom, ne vašim amandmanima, da budu ograničeni u pristupu podacima neophodnim za vršenje njihove funkcije. Pozivam se na član 38. i član 67 – ta dva člana nemaju ni teorijskog, ni pravnog, ni praktičnog osnova. Vi kažete i sami, uz naknadnu pamet, da sam u pravu i neke od tih stvari ste ispravili. Ti članovi, u stvari, ograničavaju ovlašćenja Zaštitnika građana i Poverenika za informacije od javnog značaja, onih koji treba da zastupaju građane i da brinu o građanima. Na taj način doprinosite kršenju ljudskih prava građana, štitite kriminal i korupciju. Rešenje bez presedana je u članu 40. gde u tački 1) kažete – dok je akcija u toku, ne možete da proverite nikakav podatak. To je neverovatno rešenje! Kažete, ukidate član 40. Hvala Bogu da ga ukidate. To je neverovatno rešenje. Zašto? To je potpuna suspenzija nadležnosti. Evo vam jednog primera kako to može da izgleda u praksi. Svi se sećate da je pre dvadesetak i kusur godina ubijena novinarka Dada Vujasinović. Dan-danas se o tome ništa ne zna, akcija je u toku. Dakle, ni njeni roditelji, ni bilo ko drugi ne može da dobije nijednu informaciju dok je akcija u toku, sledećih 500 godina. To je apsurdno. Sledeća stvar koja je potpuni privid, kao i mnoge stvari u ovom zakonu, jeste nadzor. Vi kažete – za nadzor za primenu ovog zakona nije predviđena nadležnost nekog od organa vlasti, kakvi za to postoje u svetu, nego će nadzor vršiti nekakva služba Vlade; vi kažete i koja je to služba Vlade. Molim vas, to je potpuni privid nadzora. Bilo koja stručna služba niti ima inspekcijska, niti nadzorna ovlašćenja. Kako je moguće vršiti nadzor bez inspekcijskih i nadzornih ovlašćenja? Takva ovlašćenja su potpuni apsurd. Šta je Vlada u stvari htela ovim zakonom najbolje se vidi na primeru pristupa Agencije za borbu protiv korupcije strogo poverljivim informacijama. Hajdemo opet na primer: ako Agencija, recimo, treba da istraži neku povredu zakona iz svoje nadležnosti i trebaju joj podaci od nekog javnog funkcionera... Recimo, najbolji primer je to što mi ne znamo ko su autori Zakona o informisanju; ne znamo zato što je, izgleda, pre nego što je donet ovaj zakon ministar (koji trenutno nije ovde) proglasio da je to nekakva tajna najvišeg nivoa i do dan-danas niko ne zna kako ćemo da dobijemo tu informaciju. Znači, ako Agencija treba da dobije neku informaciju, ona mora da se obrati tom funkcioneru, da stane u red, da popuni bezbednosni upitnik, da prođe bezbednosnu proveru BIA ili MUP-a. To nije kraj; ona ne mora da dobije odobrenje, odobrenje može da bude uskraćeno. Šta onda ona treba da radi, da povede upravni spor? Fantastično! To je izvanredan primer borbe protiv korupcije i kriminala. Nešto ćemo odlagati beskonačno, nešto ćemo terati do 250 godina unapred, a inače smo proklamovali da će to ubrzati borbu protiv kriminala i korupcije. Kako funkcioniše to što ste proklamovali najbolje se vidi na ovim zakonima koji nam dolaze. Vi jednostavno ne želite da se suprotstavite tome, sem na rečima. Šta je još loše? Predlog ovog zakona daje mogućnost velikom broju ljudi da sve i svašta, što im ne odgovara da dođe u javnost, sakriju pod tim da je to neka tajna koju javnost ne treba da zna. Recimo, hajdemo opet na jedan sladak primer. Kada je Vlada proglasila za tajnu to što Srbija treba da plati SAD zbog toga što je naš građanin Kovačević pretukao građanina SAD time ste onemogućili more građana Srbije da dobiju informacije, time ste kršili naša ljudska prava, a to ne može da bude tajna. Zašto vi ne dozvoljavate, recimo, da se te informacije pojave u javnosti, da građani znaju kako njihova Vlada funkcioniše, kako funkcioneri koje je postavila Vlada troše novac građana Srbije? Vrlo je jednostavno, vama i nije cilj da ti podaci budu demokratski dostupni javnosti. Vama je cilj nešto drugo, da sakrijete kako oni funkcionišu, da sakrijete zloupotrebe koje ti funkcioneri vrše. Po vama, zapravo, ovaj zakon treba da ima funkciju da zaštiti aktivnost funkcionera, a ne države. Za kraj, kada govorimo o ovom zakonu, želim da kažem još jednu vrlo zanimljivu stvar. Šta je još tendencija ovog zakona? Da se moć grupiše na jednom mestu. Pošto je informacija moć, moć se grupiše na jednom mestu. Koje je to mesto u ovoj državi? Naravno, svemogući predsednik Boris Tadić, koji je očigledno postavio svog generalnog sekretara da bude na čelu radne grupe. Evo, kada stavite sve na papir, pa povežete šta je šta, dobijete vrlo jednostavnu informaciju. Sekretar Saveta za nacionalnu bezbednost, to je to lice kod koga će se ukrštati sve tajne informacije, to je taj pomenuti šef radne grupe koja je pisala zakon, gospodin Vladimir Cvijan, gle čuda, generalni je sekretar predsednika Tadića. Znači, on će imati nadležnost nad svim tajnim informacijama. Naravno, potpuno je jasno da on neće reći, „časna pionirska reč“, očigledno, da on neće reći te tajne informacije svom šefu koji ga je tu postavio i koji ga je postavio na mesto generalnog sekretara. Znači, kada stavite samo imena ljudi, doći ćete do toga šta je cilj i namera ovog zakona. Ovaj zakon zaista poništava demokratske tradicije koje je ova zemlja u međuvremenu, za vreme Vlade Vojislava Koštunice, postigla, jer su i Zaštitnik građana i Poverenik za informacije od javnog značaja postavljeni u to vreme i zakon je donet u to vreme. Dakle, vi poništavate sva stečena prava građana. Ovaj zakon je protivustavan, jer ograničava nadležnosti Poverenika za informacije od javnog značaja i Zaštitnika građana. Ovaj predlog je očajno loš. Mislim da je najzdravije i najzrelije, i za vas i za državu, da ga povučete. Samo još nekoliko reči o zakonu o pristupu informacijama od javnog značaja. Gospodina Bradića nema tu. Reći ću samo nekoliko stvari. Taj zakon je pokazao da je jako dobar, u primeni je pokazao da je jako dobar, a to pokazuje i ovih nekoliko izmena koje su se u međuvremenu pokazale kao kočnica jednoj zaista dobroj primeni zakona. To su uglavnom pitanja termina, rokova. Dobro je što je to promenjeno, prosto, stvari treba ubrzati. Ali, ono što nije dobro ni u prvom ni u drugom zakonu – kada su zakoni pisani nisu konsultovani ni Poverenik, ni Zaštitnik građana. Interesantno je da je na ovaj drugi predlog jedan od amandmana podneo Zaštitnik građana, u ime Poverenika kome to zakon ne dozvoljava. Nadam se da ćete vi, ne vi, pošto vi taj zakon i ne predstavljate, gospođo ministre, nego gospodin Bradić, koji očigledno nema druga posla nego da sluša poslanike koji govore nešto konkretno o zakonu, taj amandman prihvatiti, kao i nekoliko koje smo mi kao poslanička grupa podneli. Šta je još zanimljivo? Ovaj tekst koji je prihvaćen, a koji se odnosi na Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, zapravo je jedan tekst koji se od 2007. godine pojavljivao u Skupštini, pa volšebno nestao. To je tekst jedne građanske inicijative, jedne nevladine organizacije. Ono što je zanimljivo, izostavljeni su vrlo važni delovi, kao što je zaštita izvora informacija, zatim, mogućnost žalbe protiv Skupštine, Vlade, predsednika, republičkog javnog tužioca, Ustavnog i Vrhovnog suda, kada se uskrati pristup informacijama. Zanimljivo je da je tada predlog te grupe građana bio primat Zakona o slobodnom pristupu informacijama nad drugim propisima. Znači, ono što vam se nije sviđalo ste izostavili, a drugo ste potpisali. To što potpisujete tuđe je već poznata stvar. Dakle, koristite jedan prilično opasan metod da potpisujete tuđe zakone, koristite jedan opasan metod da uništavate demokratiju u ovoj zemlji i koristite još nešto da sve koncentrišete u rukama jednog predsednika. Gospođo ministre, pošto se ovaj zakon o kome govorim odnosi na vas, mislim da je dobro da vi povučete taj predlog. Poslanička grupa DSS jeste napisala amandmane. Odgovoriću tom kolegi koji kaže da mi iz opozicije ne treba da pišemo amandmane ako nećemo da podržimo zakon. Ako popravite zakon svim amandmanima koje smo mi prihvatili, onda će on biti sasvim solidan zakon, pa ćemo ga možda podržati. Ovako, u ovom tekstu, nećemo sigurno. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Molim vas, samo se prijavite.
Gospođo predsedavajuća, baš me kolege iz SRS podsećaju na obećanje dato juče; i gospodinu Sreti Periću sam rekao, u ime poslanika SPO, ja sam i potpredsednik te stranke, da mi imamo odgovornost prema javno izgovorenoj reči, da je ono što je gospodin Čotrić rekao pre neki dan istina, bez obzira na to što mislimo da to nije nešto što je bitno i da treba razumeti vreme i okolnosti u kojima su 1988. i 1989. godine knjige gospodina Vojislava Šešelja, evo, javnost može da vidi, to su originali, štampane latinicom. Mislim da to nije tema kojom mi treba posebno da se bavimo, niti je to nešto što treba da opterećuje ni ovu skupštinu, ni našu javnost, ali ovo je samo zarad istine. Juče sam dobro procenio da je neko novije izdanje očigledno štampano ćirilicom, što je dobro. Uvažena gospođa Vojić-Marković je pričala o dobrim izmenama lošeg zakona. Mnogo kritika je izneto na račun dobrih predloga koji poboljšavaju očigledno loš Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, koji je donet 2004. godine, znači, u vreme kada je predlagač tog zakona bio dr Vojislav Koštunica. Srpski pokret obnove je, mislim da javnost to zna, politička stranka koja je odavno spremna za korenite i temeljne promene u društvu na svim nivoima. To je politička stranka koja je zagledana u najbolji deo naše tradicije i koja želi, zarad potrebe rehabilitacije onih koji su na svojoj koži osetili sve ono loše u totalitarnom režimu i zarad naše zajedničke budućnosti, da da svoj puni doprinos ispravljanju istorijskih nepravdi. Ono što mislim da javnost zna, ali treba da znaju i poslanici u Skupštini Srbije i osećam potrebu da to kažem, to je da će sva zakonska rešenja, bez obzira na to sa koje strane dolazila, koja idu u smeru da se kao društvo što pre oslobodimo svega lošeg iz naše bliže i dalje prošlosti što opterećuje našu sadašnjost, imati punu podršku Srpskog pokreta obnove. Jer, mi smo nebrojeno puta ukazivali na to da su sve postkomunističke zemlje bivšeg istočnog bloka koje su napravile ozbiljne reforme i ozbiljne rezove u svom društvu ozbiljno napredovale. Očigledno je da mi kao društvo i kao država nismo do kraja napravili ozbiljne rezove i ozbiljne reforme, da su svi takvi pokušaji u startu bili opterećeni nizom otežavajućih okolnosti. To je sigurno jedan od uzroka zbog čega je zakon koji danas menjamo i koji je znatno poboljšan, znači, Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, donet pre pet godina, bio tako loš. Mislim da su se svi složili u diskusijama da je on, faktički, u velikoj meri bio neprimenjiv i neprecizan, da nisu postojali ni rokovi, ni jasno definisane obaveze onoga ko treba da dostavi informacije od javnog značaja. U svakom slučaju, SPO se od početka zalagao za punu kontrolu javne vlasti, za punu kontrolu rada državnih organa i lica koja ih predstavljaju. Sigurno je da će ove izmene apsolutno demokratizovati odnose u društvu, da će doprineti afirmaciji i javnosti rada, naravno, i slobodi informisanja. Mi smo svedoci šta se sve poslednjih nekoliko godina dešavalo, vezano za informacije koje su objavljivali mediji. Pre samo desetak godina to je bilo prosto nezamislivo. Da ne pričamo o onom totalitarnom režimu u kome, ako pogine vojnik na odsluženju vojnog roka, bez obzira na to koji je uzrok pogibije, da li je međunacionalni sukob, da li je tuča, da li je ubistvo, da li je nesreća, roditelj nije imao pravo da pita i da sazna šta se desilo, kako se desilo itd. Da ne pričamo o tome da li je običan građanin imao pravo da traži od organa javne vlasti informacije koje se i njega i društva tiču. Sigurno je da se sa ovakvim zakonom, odnosno sa izmenama Zakona, društvo kreće u pozitivnom smeru napred. Zbog toga će SPO podržati sve ono što nas oslobađa balasta prošlosti, onoga što je usmereno ka zaštiti vlasti, a ne ka zaštiti interesa građana, udruženja građana i svih ostalih koji nisu u sferi javne vlasti. S obzirom na to da su ovde precizirani rokovi za dostavljanje informacija, da je precizirana i zakonska zaštita, da je moguće da tražilac informacija od javnog značaja sam odredi u kojoj će formi dobiti informacije od javnog značaja, da postoji i žalbeni postupak, poslanici SPO će, kao desna strana liste ZES, u danu za glasanje dati svoj glas ovim izmenama i dopunama Zakona. Što se tiče Zakona o tajnosti podataka, mislim da je najznačajniji kvalitet ovog zakona to što je uopšte ušao u proceduru. Dosadašnjih 400 podzakonskih akata i Zakonik o krivičnom postupku, koji je u nekoliko članova regulisao ovu materiju, predstavljali su jedan pravni galimatijas i mogućnost da jednostavno sve što se dešava u državi, društvu i u sferi javne vlasti proglasite za tajnu. Što se tiče SPO-a, sigurno je da mi razmišljamo malo drugačije. Po nama bi, i tu moram da se složim sa nekim prijateljima iz opozicionih stranaka, ta mogućnost proširenog stavljanja oznake „tajna“ na mnoge dokumente i u mnogim slučajevima trebalo da bude liberalnija. Slažem se sa tim procenama da ovaj zakon ipak pruža mogućnost nosiocima javne vlasti da sačuvaju neke podatke za koje mislimo da, možda, uz jedno liberalnije rešenje, ne bi trebalo da budu tajni. Ono što je dobro, što je uradila Vlada Republike Srbije, za šta se SPO zalagao od svog osnivanja, to je što je od aprila ove godine skinula oznaku „državna tajna“ sa montiranog političkog procesa suđenja generalu Dragoljubu – Draži Mihailoviću, što je skinula oznake „državna tajna“ sa svih dokumenata i oslobodila obaveze čuvanja državne tajne svedoke koji su prisustvovali streljanju generala Dragoljuba – Draže Mihailovića i što je, zahvaljujući pre svega Ministarstvu pravde, gospodinu Slobodanu Homenu, formirana komisija za otkrivanje mesta pogubljenja prvog antifašiste u Evropi, Dragoljuba – Draže Mihailovića, za čije mesto pogubljenja mislimo da će biti novo srpsko svetilište. Hteo bih da povučem jednu paralelu. Mi mislimo o Franku, fašisti u Španiji, ono što misli španska i međunarodna javnost, ali i jedan fašista je imao snage da podigne jedan veliki krst u Španiji i da na jednoj strani krsta budu ispisani levičari. Poslata je poruka levo orijentisanoj Španiji, a na drugom delu krsta desno orijentisanima u Španiji da je građanski rat najveća nesreća i da su svi oni žrtve jednog lošeg vremena. Srpski pokret obnove je, sa svojim osnivanjem, usvojio Deklaraciju o nacionalnom pomirenju. Sreća je da su, baš po predlogu SPO-a, izjednačena dva antifašistička pokreta – to su ravnogorski i partizanski pokret. Ono što sigurno verujemo jeste da ćemo mi uz zajedničke napore, a SPO sebe stavlja u tom delu na raspolaganje, uspeti da ispravimo sve istorijske nepravde, da ćemo moći da rehabilitujemo sve nevino postradale od 1945. godine naovamo. Rezolucija Parlamentarne skupštine Saveta Evrope koja je usvojena 25. januara 2006. godine, rezolucija broj 1481, u velikoj meri kao da je prepisana iz programa Srpskog pokreta obnove. Verujem da ćemo mi u dogledno vreme, kao i ova skupština, usvojiti neku sličnu rezoluciju i da ćemo onda konkretno i na terenu mnogo toga uraditi, pre svega u pogledu onoga što se najavljuje, a to je skidanje vela državne tajne sa mnogih masovnih grobnica u kojima su žrtve pre svega pripadnici srpske građanske klase nastradali od strane revolucionarnog terora. Kao politička stranka smo još 1997. godine u Kragujevcu podigli jedno spomen-obeležje na mestu gde su streljani Kragujevčani od strane partizanskih jedinica 1944. i 1945. godine. Verujemo da će sva ta mesta u Srbiji dobiti prigodna spomen-obeležja i da će se, shodno preporuci Rezolucije Parlamentarne skupštine Saveta Evrope o merama uklanjanja nasleđa bivših totalitarnih komunističkih režima, koji su činili zločine u ime teorije klasne borbe, načela diktature, proletarijata i legitimizovali uklanjanje ljudi koji su smatrani štetnim po izgradnju novog društva i neprijateljima komunističkih režima, da je ogroman broj žrtava, pre svega u zemljama istočnog bloka i bivšeg Sovjetskog Saveza... Naravno, a to je glavna poruka, Parlamentarna skupština oštro osuđuje kršenja ljudskih prava, i to teška kršenja, izvršena od strane totalitarnih komunističkih režima, izražava saosećanje, razumevanje i priznanje žrtvama tih zločina. Činjenica je da se sa ova dva zakonska predloga naše društvo u velikoj meri otvara i demokratizuje, da stepen podizanja ljudskih prava ide na jedan viši nivo. Kažem, Srpski pokret obnove bi voleo da su ovi zakoni mnogo ranije ušli u skupštinsku proceduru, da se u nekim rešenjima ode dalje od predloženih zakonskih rešenja, ali budući da imamo svest o trenutku u kome se nalazi naše društvo i o svim okolnostima, Srpski pokret obnove će zbog toga i zbog razloga koje sam izneo u danu za glasanje dati podršku ovim zakonima.
Gospođa Vojić-Marković, replika. Izvolite.
Hvala vam, gospođo predsednice. Pošto sam pomenuta, pošto je loše protumačeno ono što sam rekla, moram da kažem da sam o zakonu o dostupnosti informacija od javnog značaja govorila kao o dobrom zakonu, koji je, kao i svaka živa materija, u nekim momentima pokazao da neke stvari treba pojasniti, promeniti rokove i sve ostalo. Moram da pomenem da je taj zakon tada predložio gospodin Kojadinović, koji predstavlja određenu političku grupu, i da je gospodin Čikiriz takođe... možda ne on lično, ali njegova poslanička grupa je u to vreme glasala za taj zakon. Ne stidim se što sam u ime svoje poslaničke grupe glasala za taj zakon. Taj zakon je zaista pomerio demokratiju unapred i mislim da je sasvim u redu da nešto što pokaže neke nedoslednosti i mane popravimo na vreme. Hvala vam.
Gospodin Sreto Perić, replika.
Ako gospodin dr Vojislav Šešelj, predsednik SRS, isključivo govori istinu u Hagu, onda je za jednog poslanika SRS ovde u srpskom parlamentu Sveto pismo da govori istinu. Knjiga koju sam juče pokazao je „Hajka na jeretika“, izdanje iz 1991. godine, pisano ćirilicom. Gospodine Čikiriz, polemika između vas i mene izazvana je željom narodnog poslanika gospodina Krasića da se poštuju odredbe Ustava, član 10. stav 1: „U Republici Srbiji u službenoj upotrebi su srpski jezik i ćirilično pismo“. On je govorio u kakvoj situaciji je Beograd, a ja bih mogao da govorim kakva je situacija u Loznici, rodnom mestu Vuka Karadžića. To je ono što mi želimo da se uradi. Vi ste meni sada pokazali dve knjige gde takođe ćirilicom piše - Šešelj Vojislav, odnosno njegovi inicijali. Ne možemo ulaziti u stvar tehnike; možda je u nekom periodu nešto i odštampano, on je u to vreme, osamdesetih godina, mnoge članke uputio raznim časopisima koji su izlazili u bivšoj Jugoslaviji i verovatno je neki od njih štampan latinicom. Ono što je svima poznato jeste da je Vojislav Šešelj uvek pisao i potpisivao se ćirilicom. Ima jedna mnogo važnija stvar – važno je šta knjige pišu, a ne kako su napisane. Ima nešto što je mnogo važnije i od toga – doktor Vojislav Šešelj i SRS nikada nisu promenili svoju ideologiju. To je ideologija srpskog nacionalizma. Široj javnosti u Srbiji je poznato, kada je u pitanju stranka kojoj vi pripadate i predsednik vaše stranke, koliko je on puta menjao ideologiju, i još neki koji su nekada bili u SRS. Meni je poznato da je gospodin Čotrić, od Srpskog slobodarskog pokreta, pa preko nekih daljih stranaka, bio vrlo blizak predsedniku SRS. Znači, dosledan ideologiji srpskog nacionalizma je ostao prof. dr Vojislav Šešelj, a neki nisu mogli da izdrže to, verovatno pod pritiskom i sa strane, a možda i zbog sopstvene savesti. Usput, i prekinuću svaku dalju polemiku, knjiga „Sudija“ je objavljena na latiničnom pismu, ali meni nije smetalo da je pročitam, a autor je predsednik SPO gospodin Vuk Drašković.
Gospodine Čotriću, daću reč gospodinu Čikirizu, jer je dijalog takav.
Slažem se sa gospodinom Sretom Perićem da treba prekinuti raspravu o ovoj temi, ali ono što javnost treba da zna – osnova u kojoj su se razišli, posle zajedničkog delovanja u početku, gospodin Šešelj i gospodin Drašković je to što smo mi smatrali da se, recimo, Knin brani u Beogradu i da unutrašnja snaga Srbije može da bude jaka samo ako ima i dobru spoljašnju zaštitu, a vi ste zastupali tezu da se Beograd brani u Kninu. Ne mislim da je nepatriotska ni naša, ni vaša teza, mislim da se radi o ozbiljnim ljudima koji su imali različiti politički pogled, a sumnjam da je bilo ko loše mislio svojoj zemlji. Patriotizam svakog pojedinca i svake političke stranke, bez obzira na to na koji je način artikulisan, cenim.
Gospodin Čotrić.
Gospodine Periću, za početak, za vašu informaciju, Vuk Karadžić nije rođen u Loznici, rođen je u Tršiću. Mislim da je to opštepoznato i da to znaju i deca u vrtićima. Što se tiče knjiga koje je gospodin Vojislav Šešelj objavljivao na latinici, evo ih, ovde su: „Knjige za lomaču“, 1989. godine; tačno je, inicijali su na ćirilici, a sve ostalo je na latinici. Štaviše, piše da je gospodin Vojislav Šešelj i izdavač tih knjiga –izdaje i štampa dr Vojislav Šešelj, Mihajla Pupina 14, Zemun polje itd. Slažem se sa vama da je bitna suština, a ne forma, ne na kom pismu su knjige napisane, ali to odstupa od onoga što ste vi rekli, da on nije menjao svoje stavove, da je uvek bio dosledan srpskom nacionalizmu. Ako je bitna suština, onda i ova knjiga pokazuje kakve stavove je zastupao gospodin Vojislav Šešelj. Knjiga je objavljena 1988. godine i zove se „Suočavanje sa samoupravljanjem“, gde Vojislav Šešelj glorifikuje taj sistem, gde nastavlja ono što je objavio u prethodnoj knjizi koja se zove „Marksistički koncept naoružanog naroda“, gde je za moto uzeo jednu rečenicu Edvarda Kardelja o naoružanom narodu, što je dosledno u toj knjizi obrađivao. O doslednosti samo još jedna stvar: kada je 1988. godine Vuk Drašković, u to vreme već poznati pisac, autor nekoliko romana o sagi, o stradanju srpskog naroda od ustaša u Drugom svetskom ratu, o genocidu nad srpskim narodom, pravio intervju sa Vojislavom Šešeljem za „Omladinske novine“, na pitanje Vuka Draškovića upućeno sagovorniku, dakle Vojislavu Šešelju, koji je u to vreme bio asistent na Pravnom fakultetu u Sarajevu, šta je po nacionalnosti, odgovorioje sledeće: „Jugosloven srpskog porekla“. Toliko o doslednosti, toliko o srpskom nacionalizmu dr Vojislava Šešelja. Žao mi je što se on, zapravo, menjao, ali menjao se stalno nagore.
Sreto, vi rekoste da nećete. Hoćete? Gospodin Sreto Perić ima reč.
Gospodine Čotriću, hvala na maloj ispravci, pa valjda je svakome jasno, održava se „Vukov sabor“ u Tršiću, naravno, to uvek bude propraćeno i u Loznici. Moram da vam se zahvalim što ste pokazali nama poslanicima i široj srpskoj javnosti da pažljivo čitate knjige prof. dr Vojislava Šešelja. Pokloniću vam poslednja izdanja, verovatno nemate, pa ću vam obezbediti da imate u vašoj biblioteci i te knjige. Zanima me, ako nije problem, da mi odgovorite – to iz intervjua, da li je to bilo u momentu kada je gospodin Vuk Drašković bio sekretar kod Mike Špiljka ili je možda iz nekog kasnijeg perioda? Eto, samo to.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS smatra da zakon treba povući iz procedure. Juče je u ovoj skupštini bilo takvih predloga. Mi zaista smatramo da ono što je Vlada uradila amandmanima na svoj zakon zaista nije dovoljno, da je to sve urađeno ne zato što je stvar kod Vlade sazrela, da zakon nije dobar ili da ga treba unaprediti, već je Vlada to uradila pod pritiscima javnosti. To je u ovoj državi, u ovom parlamentu postala praksa. Nažalost, dobre stvari ne proističu iz Vlade, nego se upravljaju, definišu, modeliraju onako kako to javnost, iz ovih ili onih interesa, hoće. Vidite, gospođo ministre, kada Vlada izrazi opredeljenje da usvoji jedan ovakav zakon u Skupštini, odnosno da tom zakonu Skupština da podršku, onda u tom zakonu morate da prepoznate nacionalnu svest i odgovornost, morate da prepoznate kakvo je stanje ili kakvo bi trebalo da bude stanje sa pravima i slobodama u toj državi; morate da prepoznate demokratske i parlamentarne principe kod onih koji pišu zakone, svakako; i, na kraju, morate da prepoznate zrelost Vlade da koristi pametne i korisne stvari iz uporedne pravne prakse. Sve ove kategorije ne mogu da se prepoznaju u ovom tekstu. Koliko ste vi upoznati sa njim, koliko su ga neki drugi pisali, ja ne znam, ali ovo o čemu sam na početku ovog izlaganja govorio zaista u ovom zakonu ne može da se prepozna. Juče ste rekli da je oblast pravnog režima tajnih podataka u Srbiji u haosu. I zaista jeste, jer ga uređuje 400 podzakonskih akata. Ali, moje pitanje upućeno vama i Vladi u kojoj sedite je: a ko vam je branio da ranije donesete ovaj zakon? Nije vam branio niko. To ste mogli da uradite ne pre godinu, pre tri, mogli ste to da uradite i pre sedam godina, ali niste. Srpska radikalna stranka smatra da ste vi koji činite vlast poslednjih devet godina u Srbiji tendenciozno proizvodili haos u ovoj oblasti jer su to bili nečiji interesi. Ako država zaista pokaže opredeljenje da ovu oblast uredi, onda joj je dosta tri, četiri ili pet stavova iz Krivičnog zakonika, i ovde može da bude reda. Suprotno, onako kako jeste u Srbiji, kada volje nema, onda se stvar uređuje sa 400 podzakonskih akata. Nije ovde problem što ih ima 400, suština problema jeste to što su podzakonski akti isključivo u rukama Vlade i izvršne vlasti, daleko od parlamentarne kontrole i od očiju javnosti. Znači, od postupka njihovog pisanja, usvajanja, sprovođenja ili kontrole, sve je povereno Vladi. Vi ne možete da započnete priču kada predstavljate ovaj zakon, a da ne pomenete vašu odgovornost za haos koji postoji u ovoj oblasti u Srbiji. Spominjali ste u svom obrazloženju ovog zakona i činjenicu da nema transparentnosti u ovoj oblasti. Pitanje koje vam SRS postavlja: a šta to u poslednjih devet godina, kada je u pitanju tajnost podataka, nije bilo transparentno? Ovom državom, njenim političkim, finansijskim, bezbednosnim sistemom krstare strane obaveštajne službe, direktno ili indirektno, preko nevladinog, trećeg sektora, tih segedinskih đaka zahvaljujući kojima danas vi sedite tu gde sedite. To su neke stvari koje ste zaista na samom početku morali da objasnite, a ne da nam pročitate, i ponovite tu praksu, ono što smo sami mogli da vidimo i pročitamo u obrazloženju zakona, koje svaki poslanik u ovom parlamentu dobija. Postavlja se pitanje ko će od organa javne vlasti sprovoditi norme ili odredbe koje su definisane u ovom zakonu? Jedan od njih je svakako BIA i, naravno, rukovodioci u okviru tog organa javne vlasti. Znači, to se odnosi na bezbednosne provere, određivanje, kontrolu, unutrašnju inspekciju itd., pošto nemamo baš mnogo vremena da se svega dotaknemo sada. Pitam vas, gospođo ministre, a videćete na kraju ovog segmenta mog izlaganja i zašto vas to pitam, šta radi BIA danas u Srbiji? Ne radi ništa, osim što juri Ratka Mladića i što eventualno, tamo gde treba, postavlja javne tužioce, s obzirom na to da im ide reizbor ili izbor, kako već, nije bitno. Kako da se BIA bavi drugim poslovima kada su oni koji su odgovorni, rukovodioci u tim organima ljudi koji apsolutno nemaju politički ili profesionalni kredibilitet da sede na mestima direktora u BIA ili njihovih zamenika? Voleo bih da čujem šta je profesionalni kredibilitet Saše Vukadinovića da bude direktor BIA? Da li činjenica da su u jednom trenutku umeli da trguju informacija i on i njegov zamenik, ili možda zato što su favoriti Dušana Petrovića, šta je od to dvoje prevagnulo? Vidite, mi izražavamo sumnju da će primena ovog zakona biti adekvatna zato što su na odgovornim mestima u službama koje će sprovoditi ovaj zakon ljudi koji nemaju nikakav kredibilitet da to rade. Mi ne osporavamo njihov lični kredibilitet, isključivo profesionalni, samo profesionalni kredibilitet. Zato vas pitamo, ovaj zakon, kako vi kažete, treba da obezbedi nacionalnu bezbednost, pravnu sigurnost, ustavni poredak, da li će biti poveren ljudima i službama kojima oni rukovode, da li će biti na adekvatan način poveren i da li će oni adekvatno primenjivati mere koje ovaj zakon predviđa? Da se oni ne bave svojim poslom ilustrovaću vam jednim primerom koji sam u ovom parlamentu kao problem otvorio pre nekoliko dana. Govorili smo o Vojnobezbednosnoj agenciji, Vojnoobaveštajnoj službi, tu su sedeli predstavnici Ministarstva pravde i ja sam govorio o jednom vidu ekstremizma koji se javio u Pčinjskom okrugu, pred kojim služba koja će primenjivati odredbe ovog zakona zatvara oči. To se dešava u opštini Bosilegrad, gde su pojedinci ili ekstremisti napisali jedan članak u novinama koje predstavljaju... A vi ćete proceniti, jer ako ste spremni da reagujete na to možete da dobijete papire da to vidite, da li tu ima elemenata ataka na ustavni poredak Republike Srbije. Evo o čemu se radi: u Bosilegradu postoji institucija koja se zove Kulturno-informativni centar. Nju ne plaća ni opština, a bogami ni Vlada, finansira se iz donacija. Ona se bavi problemima bugarske manjine u Bosilegradu. U jednom od svojih tekstova, u tom broju 58, 59 naslov je „Kanibalizam na balkanski način“... Između ostalog, pošto je tekst opširan, pročitaću samo ono u čemu biste elemente ataka na ustavni poredak mogli da prepoznate. U tekstu kaže ovako: „Dati smo mirovnim dogovorom (čitaj: po diktatu) državi koja više ne postoji, Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca, koja je pretrpela promenu, prerasla u Kraljevinu Jugoslaviju, kasnije pretrpela još nekoliko preobražaja, što će reći da sa pravne tačke gledišta taj dogovor nije validan, radi proste činjenice jer jedan od subjekata dogovora više ne postoji, znači podleže reviziji. Sam zahtev za reviziju je garancija da se Bugarska interesuje za sudbinu svojih sunarodnika. Dati smo koliko Srbima, toliko i Hrvatima i Slovencima, koji danas žive u dve međunarodno priznate države, koji u pravnom pogledu mogu korenito da reše našu sudbinu.“ Između ostalog piše: „Bugarska ima obavezu da barem obavesti svetsku javnost da bi ona preduzela mere u željenom pravcu. Krajnje je vreme da zasučemo rukave, da opišemo u jednom dopisu sav bol i celokupna stradanja i da ih predstavimo svetskoj zajednici, Organizaciji UN i EU“. Podsetiću vas samo da je Bugarska odskora član Evropske unije. Na ovakav tekst do sada, od njegovog objavljivanja (ovaj tekst sam dobio od građana koji su anonimno to poslali u Poslanički klub SRS) niko sem nas iz SRS u ovoj skupštini i predstavnika Srpske pravoslavne crkve nije reagovao. Očekujem... Ovo smo dobili u maju, odnosno broj je iz marta meseca, bilten koji je objavljen; sve ćete dobiti, naravno, fotokopije. Ponavljam, niko sem nas i predstavnika Srpske pravoslavne crkve nije reagovao. Ovo je ozbiljan problem, problem za organe javne vlasti koji će se baviti, između ostalog, i ovim zakonom. To od vas očekuju građani Bosilegrada. Bugarska nacionalna manjina u Srbiji uživa sva prava koja treba da uživa jedna nacionalna manjina. Odnosi bugarske manjine i srpskog naroda su na vrlo, vrlo visokom nivou. Dužnost je države da reaguje, kako bi sprečila namere pojedinaca da ih uruše i obesmisle.Znači, toliko o BIA, toliko o službama, odnosno organima javne vlasti i njihovoj spremnosti da u jednom pozitivnom, nacionalno svesnom i odgovornom smislu deluju, kada je u pitanju njihova nadležnost. Mi smatramo da ćete koncepcijski, kako ste zakon napravili, u principu stvoriti prostor da se sprovodi i dalje diktatura u ovoj oblasti izvršne vlasti, i predsednika, i vladajuće stranke i svih onih koji im daju podršku. Vi ste zbog svega toga, što je u suštini i jedna od bitnijih primedaba SRS, isključili parlamentarnu kontrolu. Kada je u pitanju parlament, on se spominje šturo u dva ili nešto više članova, ali dva su bitna: u članu 26. kažete da parlament može da skine oznaku tajnosti sa nekog podatka ukoliko je to u javnom interesu, a u članu 88. da kancelarija podnosi izveštaj nadležnom skupštinskom odboru za poslove bezbednosti. U tom istom 88. članu se ne predviđaju mehanizmi kojima će se reagovati ukoliko Odbor konstatuje nešto što ne treba da konstatuje, a kada je u pitanju član 26, taj javni interes će opet biti izraz isključivo političke volje većine. Ne bismo imali prava da osporavamo političku volju većine da je većina u Srbiji zdrava i normalna, ali Srbija ima skupštinsku većinu koja se obezbeđuje od sednice do sednice, skupštinsku većinu koja je često to obezbeđivala u redovima opozicije. Imate skupštinsku većinu u Srbiji, a to je demonstrirano i u poslednjem danu za glasanje, u ponedeljak, koja često politički konsenzus oko nekih pitanja ni unutar same sebe nije mogla da obezbedi. Kako da ne sumnjamo da će politička volja u kontekstu skidanja oznake tajnosti biti ispravna i korektna? Takođe smatramo da ste vrlo loše napravili stratifikaciju u pogledu stepena tajnosti podataka. Čini nam se da ste tu izmešali babe i žabe. Mislim da država tu mora da pokaže, kada su u pitanju stepeni tajnosti podataka čijom zloupotrebom ili neadekvatnim tretiranjem možete da dovedete u pitanje nacionalnu bezbednost, ustavni poredak, odnosno nanesete neotklonjivu ili tešku štetu po Republiku Srbiju... Smatramo da ti podaci ne mogu da imaju isti tretman ni u jednom normativu ovog zakona, kao i neki drugi. Smatramo da ste mnogo loših normi ovog zakona pokušali da izglasate u Skupštini i da omogućite da zakon zaživi u senci rasprave Poverenika sa onim ko je pisao ovaj zakon, što je bilo potpuno pogrešno. Mi nemamo nameru da budemo advokati Poverenika, ali smatramo da je država obavezna da u jednom smislu bude restriktivna, dok u drugom smislu mora da iznađe model da omogući ili obezbedi potpuna prava i slobode građana. S obzirom na to da i moje kolege iz SRS imaju štošta da vam kažu i poruče, više će priče biti u konkretnoj raspravi u pojedinostima. Vi ćete ovakvim modelom zakona samo dati legitimitet haosu koji promovišete devet godina. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, želim da se na početku svog izlaganja zahvalim ljudima iz Ministarstva pravde i gospođi Snežani Malović. Vi zaista na jedan dobar način radite vaš posao. Građani Srbije to moraju znati. Ako je neko u ovom parlamentu doneo kvalitetne zakone, ako se negde oseća promena u radu, ako se negde vidi volja, trud i nesebični napori da se neki sektor društva transformiše, to je vidljivo u sektoru pravde. Vi zaista kroz Ministarstvo pravde, zajedno sa svojim stručnim timom, ovde donosite vrlo kvalitetne zakone, koji i te kako transformišu ovo društvo u jedno bolje, pravednije društvo. Građani Srbije nekako podnose nemaštinu, bilo je nemaštine i u ranijim periodima našeg života, teško se živelo i nekada u Srbiji i ne treba to sada apsolvirati, ali građani Srbije nikako ne podnose nepravdu. Svi napori koji se usmeravaju na ispravljanje nepravde, a pogotovo napori koji se usmeravaju u borbi protiv kriminala, moraju biti primećeni, pohvaljeni, zapaženi, pogotovo što borba protiv kriminala u Srbiji sa sobom nosi i brojne rizike. Zaista sam, kao i svi poslanici kluba ZES, nedavno bio veoma uznemiren činjenicom da se ovde ljudima koji su okosnica borbe protiv kriminala preti, da im se ugrožava egzistencija, život, da se preti porodicama. Država Srbija je sposobna da se odupre i pobedi svaki vid kriminala i država Srbija će pobediti kriminal. Bez obzira na to ko čini političku elitu u ovoj zemlji, ko čini vlast, država Srbija mora biti jedinstvena kada je reč o obračunu sa kriminalom. Tu ne tražim, nego zahtevam podršku svih političkih stranaka i svih struktura ovog društva. Da se okrenemo malo zakonu i da vidimo o čemu ovde raspravljamo, čuli smo neka interesantna razmišljanja. Država Srbija je država sa jakom komunističkom tradicijom. U državi koja ima jaku komunističku tradiciju kult tajne se dugo godina uspešno negovao. Međutim, to društvo sa jakim komunističkim nasleđem i dan-danas ima relikte tog nasleđa, koje je implementirano u zakone, u način razmišljanja, u sistem vrednosti. Ovi zakoni doprinose daljoj demokratizaciji našeg društva i svakako pospešuju razvoj našeg društva. Vas koji govorite „tema“ moram da podsetim, pošto ste malopre govorili o BIA, da je ovde baš Dušan Petrović, koga ste takođe malopre pomenuli, javno pitao tadašnjeg direktora BIA Radeta Bulatovića – izvinite, kolika vam je plata? Znate, ovde je stigla kutija, zaključana sa dva lanca, ni Hudini to ne bi otvorio, gde je bila napisana ta plata. Nismo mogli da otvorimo kutiju. Da ne govorim o pitanju koje je postavljeno javno – izvinite, koliko se ljudi u ovoj zemlji prisluškuje? Ma, Rodoljub Šabić je muke video da objasni ljudima koji su vodili BIA da dostave te podatke ovde i da vidimo kolika je njihova plata. Saša Vukadinović, direktor BIA, oba podatka učinio je dostupnim javnosti – znamo i kolika je njegova plata i koliko se ljudi ovde prisluškuje. Više nema tih tabu tema. Da ne govorim, kada pitate koje su kvalifikacije da neko rukovodi BIA, o tome da je ovde dr Dabić sedeo u „Ludoj kući“ i svirao gusle, dok Saša Vukadinović nije izabran za direktora BIA. Razumem njegove neutešne pacijente, pacijente dr Dabića, koji sada jadikuju što je dr Dabić, odnosno Radovan Karadžić, tamo gde treba da bude. Ne razumem zašto toliko besa i ogorčenja prema službi koja više ne čuva kokain u sefu „Komercijalne banke“, kao što se to radilo u vreme kada je stranka koja sada kritikuje rad BIA bila na vlasti, već se presreću međunarodni putevi kokaina i rekordna isporuka te droge pleni u međunarodnim vodama pod rukovodećom ulogom srpske BIA. Znate, ako želimo da budemo deo bezbednosnog sistema sveta, morate da pohvalite takve akcije. Nije valjda da imate apstinencijalnu krizu? Nemojte da dobacujete. Biće još takvih akcija, obračunaćemo se sa kriminalom. Neće biti droge ni u sefu „Komercijalne banke“, neće biti droge ni na ulicama, radićemo posao za koji smo dobili mandat od građana. Meni je jedino žao što BIA još uvek nije u poziciji da otvori dosijea Službe državne bezbednosti. Onda ne bih morao da idem u Sarajevo i da kupujem knjigu Ivana Bešlića „Čuvari Jugoslavije“, da vidim ko je bio saradnik Službe državne bezbednosti sa šifrom „Magistar“. Zahvaljujući knjizi Gorana Petrovića, imao sam priliku da vidim ko je imao šifru „Magistar“ i ko je u Sarajevu bio doktor nauka, a onda poslat u Beograd da razbije ovu zemlju i da razbije opoziciju. S druge strane, jedna politička stranka deli svoje partijsko glasilo na početku zime, razumem, dobro je za potpalu, ali u tom partijskom glasilu, suprotno Zakonu o javnom informisanju, vređaju se mnogi ljudi koji sede u ovoj sali. Vređa se Nenad Konstantinović na vrlo vulgaran način; vređaju se ljudi koji su pripadali pokretu „Otpor“ i vrlo često se ovde ljudima lepe etikete stranih špijuna. Kada bismo zaistaprimenili taj zakon o dostupnosti informacija, kada bismo zaista imali mogućnost da otvorimo dosijea Službe državne bezbednosti, znali bismo ko je i za čiji račun bio špijun, za koju organizaciju, ko je imao šifru „Magistar“, zašto je tu šifru dobio, koji mu je zadatak bio i onda ne bismo imali ovde ovakve diskusije. S druge strane, imamo jednu naknadnu opozicionu pamet. Pročitaću izvode iz diskusija nekih i sada opozicionih poslanika iz 2004. godine kada smo donosili Zakon o tajnosti podataka i 2007. kada smo ga menjali: „To se radi na preporuku NATO pakta, da bi NATO pakt imao pristup informacijama.“ Isti ti koji su tako kritikovali zakon, posle četiri godine su promislili i videli da je DS u pravu i da je zakon dobar, sada brane Poverenika, koji više nije NATO plaćenik. To više nije čovek koji će svoje tajne, tajne ove države, davati NATO paktu i Haškom tribunalu, već se, naprotiv, pozivaju na njega. Vidite kako je dobro kada je neko u opoziciji. Najteže je u opoziciji prvih 20 godina, posle će vam biti lakše. Do tada ćete shvatiti da su i ovi zakoni koje donosimo dobri. Očekujem da ih i vi popravite amandmanima, ali ajde dalje da vidimo šta još treba raditi sa ovim zakonom. Kada govorimo o zakonu o dostupnosti informacija, pozivamo se na Ustav kao najviši pravni akt ove države. U članu 51, Pravo na obaveštenost građana, stoji da svako ima pravo da istinito, potpuno i blagovremeno bude obaveštavan o pitanjima od javnog značaja. Mislim da bi bilo dobro da u nekim novim ustavima Republike Srbije pravo na pristup informacijama bude jedna ustavna kategorija, kao što je pravo na obaveštenost. Mislim da bi bilo dobro da institucija Poverenika za informacije od javnog značaja bude ustavna kategorija. Dobro je da danas kada razgovaramo o ovim zakonima, o pristupu informacijama od javnog značaja i o državnim tajnama, znamo da će biti predviđene određene kaznene norme, kao što će biti predviđene i određene bezbednosne forme da bi neko bio u mogućnosti da raspolaže državnim tajnama. Kada je reč o jednom bezbednosnom upitniku za fizička lica, u članu 59, mislim da je dobro sastavljen, dobro predviđen, dobro urađen, kao i čitav zakon, ali mislim da je dobro da se ovde pozabavimo i nekim važnim stvarima koje su u ovom zakonu. Kaže: Osnovni bezbednosni upitnik za fizička lica – U osnovni bezbednosni upitnik unose se sledeći podaci o podnosiocu zahteva, pored imena, prezimena, matičnog broja, ovde se kaže da se traže i podaci o članstvu ili učešću u aktivnostima organizacija čije su aktivnosti ili ciljevi zabranjeni; zatim se traže kontakti sa stranim službama bezbednosti i obaveštajnim službama. Možda ne bi bilo loše da imamo otvorene dosijee, da imamo mogućnost da znamo ko je od njih radio za neke službe bezbednosti koje su sada službe bezbednosti inostranih republika, odnosno naših bivših republika. Siguran sam da će nas biti, ali sam siguran i da će onda „Magistar“ sedeti ovde i da se neće mnogo javljati. S druge strane, ovde smo imali prilike da čujemo i kritike na račun gospodina Čotrića, da je on promenio svoje političke stavove. Znam ga 30 godina, nikad nisam čuo da grana otpadne od drveta; čuo sam, evo, sada će i novembar mesec, da uvek list otpadne od drveta, ali da drvo otpadne od grane, to nisam čuo, zaista. Mislim da se gospodin Čotrić nije menjao. Za kraj mogu da kažem samo jednu stvar. Ovi zakoni su najbolji evropski putokaz za Srbiju, a primena ovih zakona je svakako stepenište ka Evropi i mislim da na tom stepeništu moramo preskakati po dva stepenika, jer nemamo vremena za čekanje. Dakle, pripremite amandmane, bićemo voljni da sve stručno osmišljene amandmane prihvatimo, ali moram da vam kažem da je zakon dobro urađen. Još jedanput, gospođo Malović, čestitam vam na svemu što ste uradili na reformi pravosuđa u Srbiji. Hvala.
Reč ima Dragan Todorović, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, u velikoj meri sve ovo što je rekao Srđan Milivojević, ako bismo izuzeli ko govori (ne mislim ništa pežorativno, nego da nije pripadnik DS), mogao bih da prihvatim. Deklarativno, to je na neki način stvar protiv koje nijedan čovek ne bi mogao da bude. Protiv čega smo mi? Protiv prakse. Znate, ovo je reklama, ovo je EPP. Šta je pozadina? Pozadina je, suštinski, jedno totalitarno partijsko društvo koje se nije uopšte izmenilo u odnosu na neke ranije periode. Podsetiću vas, kada ste imali priliku, to nije bilo davno, da pokažete da ste neko novo društvo, da se zalažete za neke nove vrednosti, vi ste pali na ispitu. Postoje tri akcije Službe državne bezbednosti iz 2001. godine: „Kaktus“, „Šumadija“ i „Mačva“. Tom prilikom je obuhvaćeno oko 50 lica koja su praćena bez odobrenja Vrhovnog suda. Među tim licima su najviši politički vrh, kriminalci iz bivše i tadašnje vlasti. Rekao sam da postoji mogućnost da se na osnovu informacija koje bismo mogli da dobijemo od BIA možda otkriju i neke činjenice vezane za ubistvo Zorana Đinđića jer je neposredno praćeno i njegovo okruženje, i to najbliže okruženje. Da li znate ko je to sprečio? Nije SRS, to je sprečila Demokratska stranka. Odbili su da Odbor za odbranu i bezbednost dobije te informacije, koje bi na neki način utrle put da se službe državne bezbednosti, odnosno BIA, i civilne i vojne službe bezbednosti ne zloupotrebljavaju od strane vlasti. To niste uradili i zbog toga nemate moralno pravo da bilo kome govorite, ni u prošlom ni u budućem vremenu, da li će raditi isto to što ste radili vi. Jer, da smo dobili informacije, znali bismo ko je naredio te istrage i, što je posebno važno, znali bismo korisnike informacija koje su prikupljene od tih ljudi. Onda bi se mnoge stvari raspravile. Ono što ste spomenuli u vezi sa drogom u „Komercijalnoj banci“, gospodine Milivojeviću, da li je bilo koje lice optuženo da je ono što je nađeno u trezoru na protivzakonit način dopremljeno u trezor? Pazite, sva droga, koja se nađe bilo gde … (Predsednik: Zahvaljujem. Vreme.) Samo da završim rečenicu. (Predsednik: Završite rečenicu.) ...završiću rečenicu, može da bude oduzeta na carini, od policije, ili od vojske na graničnim prelazima. Da li postoji jedan jedini gram koji je na drugi način došao u taj trezor? Ako jeste, a neko nije odgovarao, onda ste vi odgovorni. Prema tome, o tome morate da vodite računa.
Zahvaljujem. Gospodine Iliću, recite vaš osnov javljanja.
Ono stranačko što imam da iskoristim, 11 minuta.
Ne možete sada dobiti reč. Povreda Poslovnika, gospođa Raguš.
Zaista mi je neprihvatljivo da od onih koji nas devet godina uče bontonu i parlamentarnom ponašanju slušam ovakav način diskusije. Dakle, moj osnov za javljanje je član 104, koji upućuje na to da narodni poslanici jesu dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine. Gospođo Đukić-Dejanović, vama je vrlo verovatno promaklo da je gospodin Milivojević na dobacivanje, za koje ne tvrdim da je po Poslovniku, već tvrdim da je kršenje Poslovnika, ali to sasvim sigurno nije razlog da se neko vređa kvalifikovanjem da je u apstinencijalnoj krizi... Najmanje što sam očekivala od vas, kao osobe koja je kvalifikovana da tako nešto osudi, jeste da opomenete gospodina Milivojevića na dobro ponašanje i ophođenje prema svojim kolegama. Dakle, on može da iznese svoje političke stavove. Može da kaže da smo mi najgori predstavnici, najgora politička partija i da pokuša to da argumentuje. Teško će mu poći za rukom, slušamo ga godinama, ali možda se i to desi. To su njegovi politički stavovi. Molila bih vas, kao predsednika Skupštine, da zaštitite integritet svih poslanika ovde. Apstinencijalna kriza, moje laičko poimanje toga, upućuje na bolest zavisnosti i to je uvreda za mog kolegu. Dakle, ono što očekujem jeste izricanje mere gospodinu Milivojeviću.
Po mojoj oceni ima prenešenog govora, a ne uvrede, ali ako niste zadovoljni... Nisam ocenila da je povređen Poslovnik, inače bih intervenisala. Bila bih u prilici često da intervenišem i kada poslanici drugih poslaničkih grupa govore na sličan način. Ako niste zadovoljni mojim odgovorom, imate pravo da tražite da se u danu za glasanje Skupština izjasni. Skupština će se izjasniti. Hvala. Gospodin Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, ovde postoje ljudi koji su zaduženi da vode stenografske beleške ove sednice. Nikome od kolega nisam kazao da je u apstinencijalnoj krizi. Jasno sam kazao da razumem apstinencijalnu krizu, ona se odnosi na narkodilere. Ako se neko prepoznao, zaista mi je žao, nisam imao nameru da ikome omogućim da se prepozna. Kada je reč o gospodinu Zoranu Đinđiću, tragično nastradalom predsedniku Vlade, mislim da je sud u stanju da da konačnu reč i da nema potrebe da tu reč daje Odbor za odbranu i bezbednost. Mislim da će država Srbija uspeti da se izbori sa tim teškim zločinom, jer, kao što znate, taj postupak je država Srbija u stanju sama da sprovede. Hvala svima koji imaju određena saznanja. Neka ih podele sa tužilaštvom, ne sa građanima Srbije i parlamentom. Kada kažem, još jedan put podvlačim, apstinencijalna kriza jasno govorim da razumem apstinencijalnu krizu. S druge strane, postoje razne zavisnosti; postoji zavisnost od cigareta, alkohola, postoji zavisnost od vlasti. Sve se to leči na određene načine. Zavisnost od vlasti se najbolje leči kroz opozicione aktivnosti. Hvala.
Gospodin Dragan Stevanović. Gospodin Dragan Todorović se javljaju po replici. Odlučite se vas dvojica. Gospodin DraganStevanović.
Tražio sam repliku zato što sam pogrešno protumačen. Ponekada čovek može da se trudi koliko god hoće da ostavi utisak da odiše pameću, ali to mu zaista ne pođe od ruke i problem je u tome što on na tome insistira. Zaista bi mi bilo drago da je gospodin Milivojević u ime DS prokomentarisao navode u kontekstu ekstremizma u Bosilegradu, a ne da nam priča bajke o Bosni, Bešliću ili ne znam o čemu sve, šta je spomenuo. Ne želim da otvaram repliku ili rat sa gospodinom Milivojevićem. U onome što je rekao prepoznajem i obrise ljudskosti kod vas. Gospodine Milivojeviću, ljudi koje smo i vi i ja pomenuli, od Saše Vukadinovića i njegovih zamenika itd., vaše su okruženje, kruševačko, kumovsko, prijateljsko, kako god hoćete, i poštujem vašu obavezu da u njihovo ime reagujete. Zaista je licemerno da se vi pozivate na Poverenika za informacije od javnog značaja. Ako pogledate njegovih pet poslednjih izveštaja, osnovni kamen spoticanja za njegovo funkcionisanje je izvršna vlast u Srbiji. Sve ste učinili da oni ne funkcionišu: Poverenik, Državna revizorska agencija, Agencija za borbu protiv korupcije i kriminala. A sada u njihovo ime ili za njihov račun nastupate, pričate i držite nam predavanja. Što setiče „Komercijalne banke“, kokaina i službi, razlika je ta što se tada kokain čuvao, a sada ga služba prodaje. Zahvaljujem.
Gospodin Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Milivojeviću, da je neko drugi u pitanju, vrlo jednostavno biste mogli da dođete do istog zaključka do koga sam i ja došao, da postupanje DS kada su u pitanju „Kaktus“, „Mačva“, „Šumadija“ odslikava DS na najbolji mogući način, odnosno njeno poimanje šta znači vlast koja ima civilnu kontrolu. To je suština. Jedan vaš predstavnik u jednom duelu mi je rekao da je civilna kontrola ministar zato što ga bira Vlada. To je prosto neverovatno. On je državni sekretar Ministarstva za odbranu. To je način kako vi poimate vlast. Vlast po svaku cenu, to vam je cilj i jeste zavisni. Zato ste ušli u koaliciji sa SPS-om, jer ste ušli sa protivnikom koga ste 2000. godine posle 5. oktobra hteli i fizički da eliminišete. Da se vratimo na „Kaktus“ i „Šumadiju“. Sud jeste rekao jedno, na osnovu nekih činjenica i elemenata koje je imao i doneo je presudu. Da li je ona pravno utemeljena, da li je pravična ili ne, neću da ulazim u to, nemam činjenice, ali ovo što bismo mi dobili, vezano za ove tri akcije, mnogo je važnije nego ono što je uradio sud. Gospodine Milivojeviću, napokon bismo uspostavili civilnu kontrolu i stavili do znanja svakoj vlasti da će biti procesuirana, odnosno da će odgovarati za zloupotrebu bude li zloupotrebljavala službe državne bezbednosti. To je suština, jer se službe državne bezbednosti, ne samo u ovoj državi, u skoro svim državama u svetu, zloupotrebljavaju u političke svrhe od strane onih koji su na vlasti. Normalno je da su te zloupotrebe mnogo manje u državama gde je civilna kontrola jača, gde ima dužu tradiciju. Trebalo je da krenemo tim putem, ali vi ste sprečili pokretanje, odnosno da krenemo tim putem, i to je vaša odgovornost. Zato nemate moralno pravo da o tome govorite. Ne razlikujete se od totalitarnih režima, jer takođe upotrebljavate službe državne bezbednosti. Još jedna stvar, vas su prozivali da je ta droga koja je nađena u „Komercijalnoj banci“ završila na ulicama. Razmislite i o tome.
Gospodin Jovan Palalić ima reč. Gospodine Iliću, imaćete pravo da dobijete reč na kraju, pošto vaša poslanička grupa nije iskoristila, odnosno predstavnik nije iskoristio vreme, ali to je na kraju, posle već prijavljenih govornika. Izvolite, gospodine Palaliću.
Juče sam u okviru načelne rasprave ukazao na osnovne nedostatke ovog predloga zakona a sada ću se osvrnuti na neke delove koje želim da potenciram, s obzirom na to da se danas čulo u diskusiji da je ovaj predlog zakona iskorak u pravcu demokratizacije društva. Sve ovo, pogotovo deo zakona koji se odnosi na ljudska prava, na poziciju pojedinca, na onog koji traži informaciju, jeste korak nazad i zaista podseća na komunistička vremena. Zaista podseća na komunistička vremena, jer način kako se daju tajni podaci licima koja ih traže, bezbednosne provere koje se tada vrše, način na koji se ti podaci mogu zloupotrebljavati od kancelarije Saveta, koja će doći do tih podataka, predstavlja ono što je već viđeno i predstavlja opasnu mogućnost za instrumentalizaciju bezbednosnih službi i podataka od strane vlasti. Ukazaću ovde na nekoliko članova koji se odnose na proveru lica koje traži podatke, na način kako se ti podaci prikupljaju, bezbednosni podaci, način na koji se podaci čuvaju i koriste. To su članovi 66, 67. itd. Pitanje koje je ovde zaista kontradiktorno i ostavlja mogućnost vlasti da te podatke zloupotrebljava vidimo u članovima 66. i 67. Kaže ovako, član 66: „Organi nadležni za vršenje bezbednosne provere dostavljaju kancelariji Saveta izveštaj o rezultatima bezbednosne provere, odnosno posebne bezbednosne provere, uključujući popunjeni bezbednosni upitnik, sa preporukom za izdavanje ili uskraćivanje odobrenja.“ Nigde se ne navodi da ti podaci koji dođu kod Saveta ne mogu da se koriste za neku drugu namenu, osim za dobijanje traženih podataka. Na ovo ukazujem zato što, bez preciznog definisanja toga, kancelarija Saveta, koja se formira od sadašnjeg Saveta za bezbednost, koji čine uglavnom ljudi iz jedne političke stranke (u ovom slučaju DS) i ljudi iz Predsedništva Srbije, može te podatke da koristi u sasvim druge namene. Član 67. kaže: „Ako je izveštaj nepotpun ili je dostavljen bez preporuke, kancelarija Saveta donosi rešenje na osnovu dostavljenog izveštaja.“ Šta to znači? Da, iako su podaci nepotpuni, kancelarija može da dopusti nekom licu, iz političkih razloga, da do nekih podataka dođe. Zašto se ovde nije nedvosmisleno reklo – ako izveštaj nakon bezbednosne provere nije potpun, ne možeš da dobiješ podatak. Trebalo je decidirano reći. Ovako se Savetu ostavlja mogućnost da on taj podatak nekom da, iakolice možda radi za tajne službe. Kaže se – nepotpun ili dostavljen bez preporuka. Šta znači nepotpun – neko lice nije napisalo da je saradnik strane službe, jer se traži to u upitniku? Služba koja to proverava, recimo BIA, dostavlja bez tog podatka upitnik Savetu. To lice je možda saradnik službe, ali Savet ima diskreciono pravo da tom licu daje neki podatak koji je od interesa za bezbednost Republike Srbije. Ovde mogu da se pojave veoma ozbiljne zloupotrebe. Gde je najveći problem, gde će, u stvari, odbiti svakoga ko poželi da dođe do nekog podatka – izuzetno, ako se iz izveštaja o rezultatima bezbednosne provere i preporuke za izdavanje o ispunjenosti zakonom propisanih uslova za izdavanje odobrenja došlo do bitne izmene proveravanih podataka, koji bi mogli biti od uticaja za odobrenje, naložiće se dopunska provera. Kako je kancelarija Saveta mogla da dođe do tog podatka da je došlo do bitne promene podataka iz bezbednosnog upitnika? Jedino ako je to lice neko permanentno pratio, u svim segmentima koji su popunjeni u upitniku. To je ta opasnost – da bilo ko od nas kome treba neki podatak bude u situaciji da razmišlja, prvo, da li iskreno da popuni upitnik; drugo, šta može da se desi ako se nešto promeni u bilo kom od ovih podataka, a nema obaveze službi BIA ili MUP-a da te provere permanentno rade. Ovo su vrlo ozbiljne stvari i zadiru direktno u ljudska prava i prava građana ili, kako se kaže u zakonu o dostupnosti informacija, u interes da se informacija zna. Zato je ovaj zakon opasan. On je nedorečen, neprecizan u svom najosetljivijem segmentu, koji se odnosi na ljudska prava, a pogotovo što se svi podaci slivaju na kraju, ne podaci i evidencije o tome šta su tajni podaci, nego se u kancelariju Saveta slivaju sve bezbednosne provere svih lica koja su ikad tražila neki podatak. To je jedna banka podataka o svima nama, koju kontrolišu ljudi koji su političari, ne stručni ljudi, nego političari. Zato ovaj zakon ima niz problema, koji su, imam utisak, u javnosti skrajnuti od ozbiljne rasprave, a fokusirana su samo, opravdano, prava Poverenika i Zaštitnika građana. S obzirom na obim diskrecionih prava organa koji podatke mogu da imaju u ovom zakonu, to može da ide u jednom sasvim drugom pravcu i zaista podseća na neka vremena za koja smo mislili da su davno gotova. Ovde se želi raspolagati morem podataka o ljudima koji pokušaju da dođu do neke informacije koja im je bitna. Najveći je paradoks, i to želim da čujem na kraju, gospođo ministre Malović, kako je moguće da lokalne samouprave, pokrajine mogu pojedine podatke da proglašavaju tajnim? Kako je moguće da se oni, ti organi vlasti, kako su ovde definisani, bave podacima koji su od interesa za bezbednost Republike Srbije? Znači, sve živo može postati tajna u Srbiji. Apsolutno sve, čak i ono što ni na koji način ne bi trebalo da bude tajna, jer se odnosi na vršenje vlasti i ono što bi građani trebalo da znaju, jer se od sredstava građana puni budžet i pojedini funkcioneri od toga primaju plate i vrše svoje funkcije. U redu su potrebe najviših državnih organa da proglašavaju određene podatke tajnom, ali da se to spušta na najniže nivoe vlasti, to je apsolutno neprihvatljivo. Zato sam želeo da se u ovom drugom delu diskusije fokusiram na one delove zakona koji ozbiljno mogu da naruše pravo na dostupnost informacija licima koja imaju mogućnost da traže neku informaciju koja je proglašena tajnom, i to od najšireg kruga ljudi, pa da dođu u situaciju da neki građanin neke opštine traži podatak koji je tajna i bude podvrgnut permanentnim bezbednosnim proverama. To je problem i to je ozbiljna opasnost da se izvrgne ruglu jedan dobar zakon, koji je donet 2004. godine kada je na vlasti bila Demokratska stranka Srbija, zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja, koji je trebalo da proširi mogućnost transparentnosti vršenja vlasti i mogućnost da građani imaju uvid, pošto plaćaju i finansiraju državu, u to šta državni organi rade. Hvala.
Reč ima gospođa Marina Toman. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, ministri, kada govorimo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja moramo da konstatujemo da on svakako vodi ka unapređenju postojećeg zakonskog rešenja. Neke odredbe su preciznije i, kako tvrdi predlagač, trebalo bi da dovedu do njegove efikasnije primene u praksi. Međutim, isto tako moramo da konstatujemo da ove izmene nisu dovoljne i adekvatne da bi se otklonili svi problemi koji su sprečavali slobodni pristup informacijama od javnog značaja. Moramo takođe da konstatujemo da su neke promene kozmetičke, a da su one suštinske izostavljene. Konstatujemo, takođe, da neke sugestije i primedbe Poverenika za zaštitu informacija od javnog značaja nisu prihvaćene, iako on dobro zna kako se ovaj zakon primenjuje u praksi. Kada govorimo o izmenama ovog zakona moramo da postavimo jedno pitanje – zašto su promenjeni samo neki članovi, zašto su izostavljeni članovi koji su se pokazali kao neadekvatno zakonsko rešenje, što je, uostalom, potvrđeno i u praksi? Ne možemo, takođe, a da se ne zapitamo u kojoj meri je ovaj predlog nastao kao rezultat rada Vlade, a u kojoj meri on sadrži predlog nevladinih organizacija koji su svojim potpisima podržali građani i uputili parlamentu? Naravno, Vlada je iskoristila ono što je njoj odgovaralo; ono što nije, to je izostavljeno. Još je veći apsurd što su to uradili upravo oni koji godinama zagovaraju razvoj civilnog društva kao jedan od preduslova razvoja demokratije. Moramo da se složimo da je postojeće zakonsko rešenje bilo zaista manjkavo i da je praksa pokazala da je neophodno da se ono promeni. Umesto da se to otkloni, pred nama se nalazi predlog koji mnogo toga ne otklanja. Zakon je zaista dao mogućnost da se obavi veća kontrola rada državne uprave, odnosno da građani dobiju informaciju u vezi sa radom državnih organa i drugih organa javne vlasti, ali između mogućnosti i načina ostvarivanja tog prava u praksi, složićete se, veliki je raskorak. Problem je upravo to što je to pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja u praksi više puta na raznorazne načine opstruisano ili pak ignorisano, tako da je u velikoj meri izostala adekvatna kontrola rada državne uprave, a da ne govorimo o smanjenju korupcije. Kada govorimo o toj manjkavosti, navešću jedan primer. Mehanizam za pokretanje odgovornosti bio je loš, a prekršaji za uskraćivanje prava na pristup informacijama nisu sankcionisani. Predloženim izmenama neke institucije i dalje ostaju zaštićene; građani nemaju pravo na žalbu na odluku Vlade, Skupštine, Ustavnog suda, Vrhovnog suda, republičkog javnog tužioca. Nepreciznosti postoje i kada je u pitanju mogućnost vođenja upravnog spora protiv rešenja, ali o tome će više govoriti moje kolege pravnici. Nije rešeno, takođe, kako će se postupati ukoliko ovaj zakon bude u koliziji sa drugim zakonskim rešenjima. Srpska radikalna stranka je predložila jednim amandmanom – ukoliko su odredbe drugih zakona u suprotnosti sa ovim zakonom u pogledu ostvarivanja prava na pristup informacijama od javnog značaja, da se primenjuju odredbe ovog zakona. U praksi, organi javne vlasti izbegavaju da tražiocima informacija omoguće pristup informacijama, s pozivom na tajnost podataka ili dokazivanje opravdanog ili osnovanog interesa, i to pozivajući se na čitav niz zakona (Zakon o policiji, Zakon o poreskom postupku, Zakon o poreskoj administraciji, Zakon o krivičnom postupku, Zakon o prekršajima, Zakon o parničnom postupku, Zakon o upravnom postupku itd), vrlo često neopravdano. Ne može se drugim zakonima, koji u jednom članu ograničavaju pristup informacijama, urediti ova materija, ako već postoji zakon koji reguliše ovu oblast. Činjenica je da ovakvo stanovište zastupa i Poverenik za informacije u obrazloženju svojih drugostepenih rešenja, što je potvrdio i Vrhovni sud Srbije u svojoj sudskoj praksi, tako da se nadamo da ćete uvažiti i prihvatiti ovaj naš amandman. Predlogom rešenja menja se i član 28. koji uređuje obaveznost i izvršenje rešenja Poverenika. Prema važećem zakonu, izvršenje rešenja i zaključaka Poverenika, u slučaju potrebe, obezbeđuje Vlada Republike Srbije. Po novom, Vlada Republike Srbije, u slučaju potrebe, obezbeđuje izvršenje rešenja Poverenika i može, da istaknem, bliže odrediti način izvršenja rešenja. Moramo da istaknemo da Vlada, od kada je ovaj zakon u primeni, nije ispunila svoju obavezu iz ovog člana i nije obezbedila da se izvrše rešenja Poverenika koja su organi odbili da izvrše. Postavljam pitanje – koje su se to okolnosti promenile, koji su se to novi mehanizmi uveli da bi Vlada bila prosto naterana da postupa drugačije? Vlada, koja je svojim nečinjenjem, odnosno ignorisanjem zakona upravo ohrabrivala da se zakon krši. Pri tome, ne samo zakon, već i Ustav, odnosno ustavna obaveza da građani imaju pravo da budu obavešteni. Da li je zbog toga neko u Vladi snosio posledice, odnosno da li je sankcionisano ovakvo ponašanje? Ne. Upravo ovi podaci bacaju senku na tvrdnje da se na ovaj način jasnije reguliše postupak izvršenja rešenja Poverenika. Kako tvrdi predlagač u obrazloženju člana 7, zakonom je predviđeno da Vlada u svakom konkretnom slučaju, u okviru svojih ustavnih i zakonskih ovlašćenja, svojim aktom bliže odredi način izvršenja rešenja Poverenika. Međutim, u izmeni lepo stoji da Vlada može; znači, Vlada može, ali i ne mora. Da vas podsetim, to je upravo ono na šta je Poverenik konstantno ukazivao i tražio da Vlada to reši, ili svojim poslovnikom ili da se to reši nekim novim podzakonskim aktom. Međutim, to nije urađeno, toga nema u predlogu. Predlagač se opredelio da Vlada uredi postupak izvršenja. Znači, zakon je Vladi poverio da brine o sprovođenju izvršenja rešenja Poverenika. Međutim, da vas još jednom, ministre, podsetim, Vlada je ta koja je ignorisala ovaj zakon i ako pokušavate da uverite i nas i javnost da ova intervencija treba da otkloni dosadašnji problem u vezi s izvršenjem rešenja Poverenika, mislim da je u pitanju zabluda. S druge strane, postoji i ta druga činjenica, da taj problem neće rešiti nijedan zakon ukoliko Vlada, odnosno ministri koji je čine ne promene svoj stav da se zakon mora poštovati, da se on odnosi na sve, da niko iz njega nije izuzet, nijedna institucija, i da ne može Vlada da bude ta koja će po ličnom nahođenju da donosi odluke o tome koje informacije mogu da budu dostupne. Od 2005. godine, od kada je ovaj zakon u primeni, nijedan od ovih problema nije rešen. Na neki način, iluzorno je što nas ponovo ubeđujete da će baš ovo zakonsko rešenje, odnosno ove izmene i dopune Zakona uvesti red u ovu oblast i omogućiti njegovu efikasniju primenu. Slična ubeđivanja, da vas podsetim, bila su i kada je usvajan Zakon. Javnost je takođe dosta kritikovala član 38, odnosno da ovlašćeno lice u organima javne vlasti koje postupi po zahtevu za slobodan pristup informacijama od javnog značaja nije zaštićeno. Umesto da prihvati te sugestije koje su zasnovane na onom što se odvijalo u praksi, Vlada uvodi samo neke kozmetičke promene, bez suštinskih. Ministre, ovlašćeno lice, odnosno zaposleni u organima javne vlasti, radi ostvarivanja prava javnosti da zna, mora biti zaštićen i ne može se pozvati na odgovornost za otkrivanje korupcije ili nekih drugih nezakonitih radnji. Ovo su samo neke primedbe, moje kolege će govoriti o drugim. To su, otprilike, primedbe zbog kojih SRS ne može da podrži ovaj predlog.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je deset minuta i dvadeset sekundi. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, koji takođe nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a posle njega narodni poslanik Milan Avramović.
Dame i gospodo, u Predlogu zakona o tajnosti podataka postoji veliki broj problematičnih odredaba koje će u praksi biti velika prepreka za zaštitu tajnosti podataka od interesa za državu, a posebno što će te odredbe u praksi biti veoma štetne za državu Srbiju. Na neke od tih odredaba ja imam određene primedbe o kojima želim da govorim. Prvo bih počeo od člana 8. Što se tiče člana 2. tačke 8), koja reguliše bezbednosnu proveru i njenu suštinu, kao i postupak koji pre izdavanja odobrenja za pristup tajnim podacima sprovodi nadležni organ u cilju prikupljanja podataka o mogućim bezbednosnim rizicima i smetnjama u pogledu pouzdanosti za pristup tajnim podacima, kako će se postupiti kada se ovlašćeni obrati nadležnom organu, u cilju prikupljanja podataka od bezbednosnog značaja? Da li je nadležni organ u svakom slučaju jedini organ koji će dati ili neće dati podatke procenjujući određeni stepen rizika? Na primer, ako se traži tajni podatak od BIA ili vojne bezbednosti, pa ti organi odbiju da daju podatak, da li je to konačna odluka, protiv koje se ne može uložiti žalba ili čak pokrenuti upravni spor? Ova odredba ne garantuje ostvarivanje određenih prava naših građana koja su normirana i propisana u članu 36. Ustava Republike Srbije. Veoma je važno istaći, kada su u pitanju sudski organi, a s obzirom na dosadašnju praksu, da osim što je BIA oslobađala svoje ljude od čuvanja državne tajne pred pravosudnim organima pred kojima su vođeni određeni postupci, onima koji su bili okrivljeni i koji su se pozivali na dokumente Udbe i vojnih organa ti podaci su bili uskraćeni, a pogotovo u krivičnim postupcima za krivična dela protiv naroda i države i protiv nacionalne bezbednosti Republike Srbije. Bilo je i takvih slučajeva da se sudu nisu dostavljali ti podaci od strane BIA i vojnih organa, čime se građani stavljaju u neravnopravan položaj i ugrožava njihovo pravo. Što se tiče člana 9, Srbija više godina, kako se to kaže, ima aktivnu saradnju sa Haškim tribunalom, a u najvećoj meri ta saradnja se odnosi na dostavljanje tajnih podataka Haškom tribunalu, sa kojih se skida oznaka državne tajne i službene tajne. Vlada Srbije je dostavila Haškom tribunalu na stotine hiljada stranica, a pre svega tajne podatke koje vodi BIA i vojna bezbednost, kao i Ministarstvo inostranih poslova iz odeljenja koje se bavi obaveštajnom delatnošću. Opravdano postavljam pitanje da li su time nastupile štetne posledice, izdavanjem takve dokumentacije koja nosi oznaku državna tajna, strogo poverljivo ili vojna tajna? Sigurno da ima štetnih posledica po nacionalnu bezbednost i zaštitu državnih interesa Republike Srbije. Za ovo je odgovorna aktuelna vlast, koja je tajne podatke od interesa za državu olako i bez dovoljne državne odgovornosti i kontrole predavala Haškom tužilaštvu i sudu. Sada Haški tribunal i sud ne znaju šta će sa tim dokumentima i koja će im kompozicija trebati da ta dokumenta eventualno vrate, ako budu imali volju. Sumnjam da će naša država sa ovakvim zakonom da zaštiti svoje nacionalne interese. I, kako će se otkloniti nastale štetne posledice? Što se tiče člana 2. tačka 12), tu se propisuje da je bezbednosni rizik stvarna mogućnost narušavanja bezbednosti tajnih podataka. Ova odredba koja govori o bezbednosnom riziku je nejasna i ne sadrži sve elemente koji bi dali obeležje tome riziku. Ova odredba je paušalna jer nema valjanog obrazloženja koje bi regulisalo njegovu primenu u praksi. Nije napravljena oštra granica i razgraničenje sa ostalim odredbama zakona, što će u praksi omogućiti brojne zloupotrebe. Dame i gospodo, na ovo vam posebno ukazujem, mnogi će se pozivati na ono opštepoznato diskreciono pravo koje postoji, pa će reći – uskraćujem taj podatak, pozivam se na diskreciono pravo i ne moram da ga dostavim. Međutim, državni organi su dužni, po određenim zakonima, ne samo po ovom zakonu, da pruže određene podatke, pre svega sudu i građanima, a i drugim institucijama ove države. Što se tiče člana 6, čuvanje i korišćenje tajnih podataka, ovde mora biti precizno i jasno propisano vremensko važenje čuvanja tajnih podataka i njihovo korišćenje posle prestanka funkcije ili radnog odnosa. Treba imati u vidu da nema pravne pretpostavke da se ova odredba ima primenjivati retroaktivno. Ali, ovde mora da se ima u vidu i činjenica da se ljudi koji su otišli ili će otići sa funkcije, kao i svuda u svetu, javnosti obraćaju i kroz memoare, pišu određene činjenice o događajima, gledano kroz istoriju. Ovim zakonom će biti onemogućeno tim ljudima da objave određene podatke koji imaju istorijski značaj, a zakonodavac želi i nastoji da i ti podaci budu tajna. Na primer, do sada je tajna bila, i jeste, ko je ubio ministra odbrane Savezne Republike Jugoslavije Pavla Bulatovića. Tajna je ko je ubio Ranka Panića na Trgu Republike, na mitingu 2008. godine. Pa, ako bi se za nekoliko godina to ubistvo i dalje vodilo kao nerasvetljeno, a neko od funkcionera koji su se nalazili ili se nalaze na rukovodećim mestima u MUP-u, BIA, ili neko iz Vlade, ode sa te funkcije, da li će u slučaju da obelodani ko je ubio Ranka Panića, ko je ubio Pavla Bulatovića odgovarati po ovome zakonu? Što se tiče člana 8 – podatak koji se može odrediti kao tajni – ovo je zaista neprihvatljivo, apsolutno neprihvatljivo. Što se tiče naslova ovoga člana, njegova definicija je neprecizno određena i jasno nedefinisana. Naime, po mom mišljenju, svaki podatak koji treba biti određen kao tajni nedopustivo je tako definisati kako je ovaj član definisao. Ovde je reč o definiciji koja govori o tome koji se podatak može, pazite, molim vas, odrediti kao tajna. Ovde treba da stoji da svaki podatak koji sadrži elemente i biće tajne mora biti tajna, a ne – može. I to ostavljate na volju pojedincima, da oni odlučuju o tome da li može ili ne može. Tajni podatak će, recimo, za nekoga biti da otvori neku aferu ili da je zataška. Po predloženoj definiciji, reč „može“ mora biti zamenjena rečju „mora“. Član 12 – posebni slučajevi određivanja i označavanja tajnih podataka. Što se tiče odredaba ovoga člana, stvaraju se brojne mogućnosti zloupotrebe određenih lica, posebne vrste i posebnih funkcija. Na primer, da povežemo dva podatka, po ovom članu, koji nisu tajna i da ih povežemo u celinu i kažemo – e, sad predstavljaju tajnu. Šta je ovo? Na šta ovo liči? Na primer, supruga nekog ministra može da ima, kako bi se u našem narodu reklo, intimnu vezu sa, na primer, trećim sekretarom neke strane ambasade. Dakle, tu se radi o podatku koji je tajna samo za suprugu i ministra, kao i trećeg sekretara te ambasade, ali neko to u BIA može proglasiti i državnom tajnom. Tako ja shvatam odredbe člana 12. ovoga predloga zakona. O takvim vrstama zloupotrebe ovoga člana mogu da govorim do sutra, kad bi bilo vremena. Tako može biti državna tajna ko je preuzeo pare sa Kipra i gde su pare završile, ko je pare potrošio, da li su pare podeljene, u kom iznosu i gde se nalaze. Da li će Vlada, ko obelodani taj podatak, ovo proglasiti državnom tajnom? Označavanje stranih tajnih podataka je posebna problematika. Ovde je nejasno na koji dokument se to odnosi, da li na onaj dobijen operativnim radom (ja sam stari operativac u ovom poslu, mogu da vam kažem) naših službi ili nekom međunarodnom razmenom između naših organa i organa stranih država? Međutim, za državu Srbiju neće biti tajna strane države do koje smo došli na bilo koji način, ako se priprema bombardovanje Srbije, što smo nedavno i doživeli. Objavljivanje tog podatka, koji za stranu državu kao agresora predstavlja tajnu, ima izuzetan značaj za državu Srbiju i njene građane, da se blagovremeno zaštite od agresora, a ujedno i da se delovanjem i uticajem na agresora putem međunarodnih institucija spreči agresija i onemogući tajno pregovaranje sa eventualnim agresorima, kao što su to radili Tuđman, Mesić, Kučan, Izetbegović i neke nevladine organizacije. Zato smatram da tajni podatak koji je za stranu državu predstavljen kao tajna, a odnosi se na tajne podatke i namere stranih obaveštajnih službi i agresiju na Republiku Srbiju, ne može biti tajna. I ovde će doći do brojnih zloupotreba. Što se tiče člana 26 - Opoziv tajnosti u javnom interesu, SRS smatra da ne bi trebalo da bude dvostrukih standarda u praksi. Ovo naročito ističem zbog toga što su se do sada na olak način skidale oznake državne tajne za potrebe Haškog tribunala. Nemamo precizne podatke ko je, kada i koje vrste podataka predao, a možda i prodao stranim obaveštajnim službama. Posebno je to mogućnost prilikom promene visokih funkcionera u državnim institucijama, koje su inače dužne da državnu i vojnu tajnu čuvaju kao oko u glavi, a ne da tone i tone tajnih dokumenta iz prošlosti i sadašnjosti nude, ko će pre kome da proda i da preda. Posebno moram da istaknem da predsednik SRS nije mogao da dođe do mnogih podataka koji su dostavljeni haškom sudu i tužilaštvu Haškog tribunala, čime je prof. dr Vojislavu Šešelju onemogućeno pravo da koristi i one dokaze koje koristi tužilaštvo Haškog tribunala. U većini slučajeva radi se o lažnim i falsifikovanim dokumentima, čime je Šešelju oduzeto osnovno pravo na odbranu i pravo da mu se istovremeno dostave dokumenti koji se dostavljaju Haškom tribunalu. Takođe ističem i napominjem da su protiv dr Vojislava Šešelja Haškom tribunalu iz Srbije dostavljeni brojni lažni i falsifikovani dokumenti, na osnovu kojih sud neće moći da zasnuje bilo kakvu odluku, osuđujuću, u odnosu na Vojislava Šešelja, jer međunarodno pravo, a i naše i uporedno u celini, ne prihvata lažne dokaze i falsifikate. U predmetu protiv dr Vojislava Šešelja ima brojnih dokumenata koji su falsifikati i koji su uglavnom lažni. Što se tiče odredbe člana 38 – Pravo na odobrenje bez bezbednosne provere – ovo je skandal! Da li vi znate da sudija za prekršaje, koji izriče kaznu za prekršaj onome ko je pljunuo na ulici, ima pravo pristupa državnoj tajni? Gospođo ministre, vi niste imali iskustvo, da ste radili u strukturama službe bezbednosti, ni civilne ni vojne, ni javne ni državne, ali moram da vam kažem, kada pročitate sada ovaj spisak, posebno moram da istaknem, a vi dajte ocenu da li je onaj ko je ovo pripremao imao tri čuke u glavi, hoće li da zaštiti državu na ovakav način? Ovo su diletanti vama poturili. Vi ste obrazovana žena, vi ste pravnik, ali ne znam da li ste stigli, od brojnih obaveza, da vidite kome sve mogu da budu dostavljeni tajni podaci. Ti podaci mogu da se dostave, ali bez prethodne operativne bezbednosne provere. Slažem se da to može da bude dostavljeno predsedniku Republike, predsedniku Vlade, predsedniku Skupštine, predsedniku Kasacionog suda, predsedniku Vrhovnog suda, specijalnom tužiocu, Zaštitniku građana, ali mi nije jasno kako vi predlažete da se dostavljaju brojnim sudijama Ustavnog suda, to može jedino predsedniku Ustavnog suda. Gde ste stavili načelnika Generalštaba? Načelnika Generalštaba ste stavili na kraju. Znate da imate hiljade sudija, opštinskih, viših, okružnih sudova, kojima trenutno raspolažemo. Imate brojne tužioce, imate brojne zamenike. Imate bezbroj tih lica koja mogu bez bezbednosne provere da dođu do podataka. Ovo je apsolutno nedopustivo. Član 38. je katastrofa. Ovde samo što još niste dozvolili da vam poture i da kažu da i kafe-kuvarica ili sobarica imaju pravo da bez provere dostavljaju te podatke. Ovo su podaci od posebnog interesa za državu. Ovo nije zakon o vinu i rakiji, ovo nije zakon o lovu i ribolovu. Očekujem od službe državne bezbednosti, sada BIA, i vojne bezbednosne institucije i nadležnih organa unutrašnjih poslova, koji obavljaju poslove javne bezbednosti, da se suprotstave primeni ovakvih odredaba, da čuvaju državu na bolji način i da ne dozvole da mangupi dođu i da džudža, Kurta i Murta može ovaj zakon da koristi kako njemu odgovara. Nije jasno ko je predlagač ovog zakona, osim što to ovde formalno piše. Ko je pisao ovaj predlog? Gospođo ministre, ovde je morala da dođe ekipa koja je radila na pripremi ovog zakona, ovog predloga, pa da ljudi iz BIA sednu tu, da sednu ljudi iz MUP-a, iz vojne bezbednosne ustanove i da nam daju odgovore. Nisam siguran da su vrsni stručnjaci, koje imamo i u BIA, i u MUP-u, i u vojnobezbednosnoj ustanovi... Najbolje službe bezbednosti u Evropi imala je bivša država. Mi imamo višedecenijsko iskustvo u ovoj oblasti. Ne mogu sada zbog vremena da govorim, jer sam oduzeo vreme mojim kolegama, ali moram da vam kažem da ovaj zakon predstavlja katastrofu, pogotovo za one ljude koji razmišljaju o tome kako treba da se štiti država i njena teritorija i nacionalni interesi države. Ovoga ni u Bangladešu nema. Hvala.
Vreme poslaničke grupe koje je iskorišćeno je 17 minuta i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Avramović, posle njega narodni poslanik Boris Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada se nešto skriveno pokaže vidljivim, onda sa tim treba da se upozna i javnost, a i ostali narodni poslanici. Na osnovu cele ove diskusije, analize ovog zakona možemo samo da konstatujemo da je u pitanju namera, možda i zlonameran pokušaj, Vlade Republike Srbije da mimo Ustava i važećih zakona uvede novu, četvrtu službu bezbednosti ili agenciju. Za sve one koji vole da imaju agente u Srbiji i sve, što bi rekli, na mala vrata, koristeći nedisciplinu, nezainteresovanost, neznanje i naravno podršku većine u Narodnoj skupštini, ta nova agencija ili služba u navodno jedinstvenom bezbednosno-obaveštajnom sistemu Republike Srbije ima krajnje bezazlen, benigni naziv – kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost i zaštitu tajnih podataka. Pokušaj njenog pravnog utemeljenja, da ponovimo, mimo Ustava i važećih zakona, nalazi se u ovom tekstu Predloga zakona, posebno u članovima 24, 65, 66, 67, 79, 85, delimično 86, a naročito u članovima 87 - 97. ovog predloga zakona. Ovde se vidi, kroz ove članove, da je namera Vlade da pod hitno formira ovu četvrtu agenciju ili službu bezbednosti, što postoji i u nekim drugim članovima ovog predloga zakona, koje ne smatram karakterističnim. Vlada je i sama obnarodovala svoju nameru u razlozima za donošenje zakona, u stavu 4, delimično u stavu 5, koji kaže da se u proceni finansijskih sredstava potrebnih za sprovođenje ovih zakona tačno koristi stav 2. Pre nego što nastavim da obrazlažem skrivene namere predlagača, treba prokomentarisati i protekle kvazistručne rasprave, na kojima su glavnu reč vodili stručnjaci, eksperti za sve i svašta. Radi javnosti ću reći, to nije iznenađenje za SRS, da su u Predlogu zakona učestvovali, pored ministarke, i vrhunski eksperti koji se odazivaju na sve vrste okruglih stolova kada su ovakvi predlozi zakona u pitanju, primera radi: Vladimir Cvijan, Gordana Pavlović, Slobodan Homen, Saša Gajin, Goran Matić i ostali. Evo, i Miki Rakić. Čudi nas samo da nije učestvovao aktivno i bivši ministar Petrović u ovom predlogu zakona. Ono što je suštinski bitno, što se tiče pravih namera Vlade, koje smo već uočili, to je da žele posebnu agenciju ili službu pod imenom kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost i zaštitu tajnih podataka. Svi mi dobro znamo, kao i građani Srbije, a zbog javnosti treba da podsetimo, da je DOS-ovska vlast, koja je od 2000. godine na vlasti, namerno upropastila do sada solidan obaveštajni sistem ukidanjem Službe za informisanje i dokumentaciju, koja se bavila obaveštajnim radom pri Ministarstvu inostranih poslova, ukidanjem Obaveštajne uprave BIA, koja je imala takve zadatke, kao i gašenjem velikog broja vojnih izaslanstava u malim zemljama, mada su preko njih stizali kvalitetni i korisni obaveštajni podaci. Obaveštajni sistem je pao na niske grane, a ozbiljno se ljulja i kontraobaveštajni. Svima je valjda jasno, što se tiče nacionalne bezbednosti i odbrane, vojske, sve je postalo transparentno. Na to nas, pored ostalih, obavezuju međunarodne obaveze, za koje mislimo da su uglavnom usmene; žargonski, jezikom ulice, to je ono „dođem ti“ – vi nama tajni dokument, mi vama komad šargarepe, vi nama vojnu tajnu, mi vama večeru kod „Šarića“. Valjda sve te akcije koje su bile poznate u prethodnom periodu još uvek niste zaboravili. Ovaj predlog, kao i ostali zakoni koje je skupštinska većina usvojila bez komentara, ne rešava brojna druga pitanja, a to je kako će i ko zaštititi podatke od značaja za spoljne poslove Srbije, kako će i ko štititi ambasadore i druge diplomate, nosioce tajnih podataka. Ne bih sada da navodim i Milana St. Protića, koji je ambasador u Švajcarskoj, ali poznajući njega, ko će njegove manire u ovom predlogu zakona uskratiti. Međutim, da se vratim na službu, tačnije Kancelariju Saveta za nacionalnu bezbednost. Po zamisli tvorca predstojeće apsolutne diktature, predstavljaće neku nadslužbu bezbednosti koja će, u funkciji vladajuće garniture, raubovati podatke iz inostranstva, posebno CIA, MI6 i drugih, njima sličnih, prijateljskih i partnerskih službi, podatke od BIA, VBA i VOA, podatke od MUP-a, a da neće proliti ni kap znoja, niti uložiti bilo kakav trud. Kao dokaz svih ovih tvrdnji citiraću i komentarisati pojedine ustavne i zakonske odredbe i prateće akte. Pošto su se ovde neki poslanici iz pozicije pozivali na Ustav, kao pravni osnov za sve zakone, moram da kažem da je opštepoznato da zakon koji nastaje iz nekog prethodnog zakona po prirodi stvari ima manju težinu i da nije dobro da se ista materija reguliše u većem broju zakona, ako može da se objedini, pa tako i u odnosu na ova dva zakona. Ovaj osnovni Zakon o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije kaže sledeće, član 1. stav 2: „U Republici Srbiji zabranjeno je osnivanje i rad službi bezbednosti mimo odredaba ovog zakona“. Potenciram reči „mimo odredaba ovog zakona“, da bi svima bilo jasno o čemu se radi. Član 4. stav 1: „Službe bezbednosti su: Bezbednosno-informativna agencija, kao posebna organizacija, Vojnobezbednosna agencija i Vojnoobaveštajna agencija, kao organi uprave u sastavu Ministarstva odbrane“. Dakle, potenciramo naziv „agencija“. Iz svega ovoga vidite da se nasilno formira četvrta agencija, koja će kontrolisati ove tri. Član 8: „Vlada će uredbom obrazovati kancelariju Savetaza nacionalnu bezbednost (u daljem tekstu: kancelarija Saveta) kao službu Vlade koja obavlja stručne administrativne poslove za potrebe Saveta, a naročito poslove u vezi sa sazivanjem i pripremanjem sednica Saveta; stručne poslove u vezi sa praćenjem sprovođenja smernica i zaključaka; poslove administrativno-tehničke podrške Birou za koordinaciju i čuvanje i stavljanje na uvid članovima Saveta izveštaja i drugih akata Saveta“. Ovaj predlog zakona koji imamo ispred nas govori nešto sasvim drugo. Govori to da preko noći jedna administrativno-tehnička kancelarija postaje moćna služba, koja će baratati tajnim podacima tek tako. Neka uredba se pretače u zakon i time se ... Predsednik Srbije se pametno i lukavo setio, izvlači se iz priče gurajući Cvetkovića u celu ovu priču; on kao predsednik Saveta za nacionalnu bezbednost navodno nema nikakve veze sa kancelarijom, koja treba da mu pripremi materijale za sednice, već to sve preuzima Cvetković, koji je totalni amater za pitanja iz ove oblasti. Sve ovo lepo piše u članu 90. stav 6. ovog predloga zakona. Zbog toga smo mi mišljenja da je opasna ujdurma ili opasno neznanje i mislimo da je u pitanju pravo, vrlo čvrsto, opasno i štetno predloženo rešenje koje će se koristiti isključivo u neke druge svrhe. Zbog malo vremena pomenuću samo neke članove, tj. nelogičnosti. Imamo i član 87. koji kaže: „Kancelarija Saveta je služba Vlade sa svojstvom pravnog lica“. Da vam objasnim šta je pravno lice u ovom predlogu zakona i u ovome što sam pročitao – administrativno-tehnička kancelarija koja u zakonu ima svojstvo pravnog lica za kontrolu ili nadzor. Ovo je preduslov za formiranje službe bezbednosti, a da bude pravno lice. Zamislite analogiju: da u budućem zakonu o Narodnoj skupštini napišu da sekretar Narodne skupštine, zajedno sa službom Narodne skupštine, kontroliše i nadzire narodne poslanike, zakone koje su usvojili i njihovo sprovođenje. Po toj analogiji je i uporedno pravo vlasti. Ako može kancelarija Saveta, zašto ne bi imala pravo i služba Narodne skupštine, zajedno sa sve sekretarom? Dokaz da mi imamo službu jeste da oni, po članu 66. stav 1. i članu 80. stav 2, barataju bezbednosnim podacima, što znači da služba, doduše lenja, jer drugi rade za njih, raspolaže tajnim podacima dobijenim operativnim putem od ove tri službe. Da ne bih gubio vreme, član 88. tačka 1) se odnosi na pripremu za hapšenje i jurenje Ratka Mladića i Gorana Hadžića, što je svakako izvršavanje međunarodnih obaveza. Član 88. stav 1. tačka 3) kaže da se svi bezbednosni podaci dobijeni iz inostranstva nalaze kod njih. Onda nisu više inostrani zaštićeni podaci, nego naši. U članu 88. tačke 5), 6), 7) i 8) govore opštepoznate činjenice, koje su opšte mere bezbednosti koje sprovode u nadležnosti BIA, VBA i VOA, što znači da opet imaju ingerenciju službe. Dakle, član 88. stav 1. tačka 9) govori da evidenciju bezbednosno podobnih, pozitivna provera i bezbednosno nepodobnih, negativna provera... Ovu evidenciju imaju već dosadašnje službe bezbednosti. Da ne bih citirao sve članove, moram da pomenem član 90. stav 6. koji kaže: „Direktor kancelarije Saveta odgovoran je Vladi i predsedniku Vlade“. Ovo pravilo važi za direktore postojećih službi bezbednosti, pa je logično da važi i za ovu, što je dokaz da se uopšte ne razlikuju i da je u pitanju nova služba. Predlagač je zaboravio da je, po onom sporednom, nevažećem Zakonu o osnovama uređenja službi bezbednosti u Republici Srbiji, kancelarija Saveta kancelarija Saveta za nacionalnu bezbednost, koja već ima svog predsednika i svog sekretara koji rukovode ovom kancelarijom. Kada smo već spomenuli direktora kancelarije Saveta, raspolažemo saznanjima iz Haga (uostalom, vi znate da je naš predsednik najbolji poznavalac brojnih oblasti, najobavešteniji živi Srbin) da je Goran Matić, direktor kancelarije Saveta, generalno jedan možda pristojan i vaspitan čovek, ali da se nije baš proslavio ni u bezbednosti, ni u pravu. Uostalom, on je i učesnik u izradi ovog nakaradnog predloga zakona. Ono što vredi pomenuti jesu neke tačke u kojima treba izbrisati ostale norme. Član 3, u kome smo mi predlagali da se neke norme brišu, jeste to da od trenutka kada Vlada Republike Srbije dođe u posed tajnih podataka strane ili međunarodne organizacije, on postaje domaći i više nije strani. Ako se pogledaju razlozi za donošenje zakona, u drugom stavu može se naći obrazloženje da je relikt prošlosti podela podataka po osnovu državnih organa u kome su nastali. Po toj logici, ako je podatak nastao u stranoj državi, a isti je proglašen tajnim, u pitanju je mesto nastanka, a ne njegova sadržina u postupku. Onda ne stoji ono što je napisano u razlozima. Ono što još vredi pomenuti jeste i sama tačka 1) člana 2. a to je - svaki. Ne može baš svaki podatak, recimo, iz domena ljudskih prava i sloboda da predstavlja tajnu. Ko god je pratio javnu raspravu o nacrtu ovog zakona mogao je da uoči da su se sve veštački stvorene strane isključivo bavile problemom ko će imati pravo, a kome će to pravo biti uskraćeno, da čita tajne podatke. Mi smo ubeđeni da je Vlada, po principu „da se Vlasi ne dosete“, namerno ponudila neka dvosmislena rešenja u pojedinim članovima, kako bi skrenula pažnju narodnih poslanika i javnosti na nebitne u odnosu na suštinske nedostatke. Zbog toga smo mišljenja da ako nešto može da čita Tadić, ili Cvetković, ili možda gospođa Đukić-Dejanović, neka čitaju i Šabić i Janković. To je bolja varijanta nego da im ovi prvi to prepričavaju. Zlo će biti za državu ako svaki podatak iz ustavnih odrednica koje su pobrojane u tački 1) člana 1. bude proglašen za tajnu. Nećemo smeti ni da zucnemo ni u Narodnoj skupštini, ni na ulici, ni u novinama i kompletna država pretvoriće se u tajnu, a možda to i jeste želja predlagača. Ono što je takođe bitno napomenuti jeste razlika između osnovne odredbe i opšte. Predlagač ne uočava razliku između te dve reči; reč „opšte“ je pojmovno sveobuhvatnija, i osnovno može biti deo opšteg. Već član jednog predloga potvrđuje da su pobrojane opšte, a ne osnovne odredbe. Dakle, mi smo pisali jedan amandman koji se odnosi na takav predlog, tačnije na tu vrstu promene. Moram da vam napomenem i za član 7, koji se odnosi na organe javne vlasti. Jezička, faktički, rugoba koju je predlagač upotrebio u ovom predlogu je u suprotnosti sa Ustavom i ne može se svrstati ni u zakonodavnu, ni u sudsku, niti u izvršnu vlast. Niko nema prava, a posebno ministarka pravde, da krši Ustav. Međutim, u tački 7) postoje brojne nelogičnosti, dvosmislenosti, pa čak i kršenje člana 5. Ustava koji se odnosi na političke stranke. Organi javne vlasti, da li BIA, VBA... organi javne vlasti nosioci su javnih ovlašćenja i njihovi direktori su, po definiciji, najstručniji ljudi da procene tajnost podataka. Reklo bi se da jesu, ali u pitanju su tajne službe. Očigledna nelogičnost. U ovoj tački postoji sledeća formulacija: „kao i pravno lice koje osniva državni organ ili se finansira u celini, odnosno u pretežnom delu iz budžeta, a koji postupa sa tajnim podacima...“. Sada ću vam navesti jedan kratak primer: u nekim budućim pripremama za izbore SRS može da napravi akcioni plan kojim će građanima u predizbornoj kampanji ponuditi potpuno drugačije rešenje problema, recimo, teritorijalnog integriteta, od ovog koje im je nametnuto od režima. Srpska radikalna stranka ovaj plan čuva u tajnosti, čekajući povoljan politički momenat da ukaže narodu na izdajničku, recimo, politiku predsednika DS i njegove stranke u celini. Ovaj akcioni plan je tajni do trenutka sprovođenja izbora, a mi smo ga tako klasifikovali u našoj dokumentaciji. Međutim, članom 7. kaže se da vladajući režim preko svojih insajdera saznaje da mi imamo takav dokument i evo Tadića, Cvetkovića i Slavice Đukić-Dejanović na vratima SRS, sa ogromnim obezbeđenjem i zahtevom da pristupe i koriste i čitaju naš plan. Na to imaju pravo po članu 37. ovog predloga zakona. Evo dokle je stigla drskost predlagača. Ili, recimo, drugi primer: javni servis, odnosno RTS, preko saznanja od svojih informatora dođe do podataka o postojanju tajnih dogovora i potpisanih predsporazuma da će vlast priznati nezavisno Kosovo. Hoće li Tijanić da objavi, ali čeka ili ne sme ili se boji, takvu vest ili takav sporazum? Opet ona trojka sazna za to i zapuca, recimo, stigne u Takovsku ulicu i pita lepo – Tijaniću, odakle ti to, ko ti je dao podatak, znaš li ti da je to najstroža tajna, i slično. Sve ovo piše u Predlogu zakona – da predsednik Republike, Skupština i Vlada mogu sve da znaju. Da ne bih uzimao vreme svojim kolegama, imam tu još podataka koje ću u raspravi u načelu da iznesem... Suštinski ne postoji javna vlast, suštinski ne postoji četvrta vojnoobaveštajna služba ili bilo koja vrsta obaveštajne službe. Na mala vrata kršite odredbe člana Ustava koji kaže ko može da vrši vlast. Zbog svega toga pravite i gomilate još veću administraciju, da biste ovim zakonom koji ste doneli o administraciji sve viškove prosledili u ovu novu kancelariju, jer će to govoriti da će nestručni ljudi raditi posao i utvrđivati one norme i one podatke koje su utvrdili stručni ljudi. Zbog toga, da ne bih uzimao vreme, ovaj predlog zakona ne možemo podržati, a sve ostalo ćemo vam objasniti u raspravi u pojedinostima. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je još 16 minuta i 30 sekundi, tako da je Poslaničkoj grupi SRS na raspolaganju osam minuta. Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, čuli ste, pred nama je Predlog zakona o tajnosti podataka. Meni je veoma žao što je ministarka izašla malopre, jer mislim da imamo neke važne primedbe da joj saopštimo ovde i smatram da može da popravi još uvek ovaj predlog zakona, koji je zaista tragikomičan. Skrenuo bih pažnju na niz nelogičnosti koje se navode u ovom zakonu. Oni koji su pisali zakon nisu obratili dovoljno pažnje, tako da su ostavili mogućnost da, na primer, lica koja služe u stranim vojskama, kao i lica koja su bila u stranim paravojnim formacijama, imaju pristup dokumentima koji su klasifikovani kao „poverljivo“ ili kao „interno“. Više od toga, u ovom zakonu licima koja deluju suprotno interesima Republike Srbije je dozvoljen uvid u dokumentaciju koja je klasifikovana kao „strogo poverljivo“, „poverljivo“ ili „interno“. Dakle, jedino im se ne dozvoljava pristup dokumentima koji imaju oznaku „državna tajna“. Prosto neverovatno! Kasnije ću to, ako budem imao vremena, da obrazložim. Tačno je da se ovim zakonom faktički uvodi „super šef“ obaveštajnih službi. Dakle, krenuli ste jednim principom kojim je krenuo Džordž Buš nakon terorističkih napada 11. septembra. Faktički, čoveku koji će biti šef kancelarije Saveta se daju ovlašćenja direktora BIA, pa i šire. Prosto neverovatno! Dakle, to je veoma loše za sistem bezbednosti u Republici Srbiji, imaćemo duplikat u službama bezbednosti i veliki problem, ali jačaće izvršna vlast, jačaće partijska policija koju vi stvarate ovim zakonom, a građani Srbije će imati sve veće i veće probleme. Ovim amandmanom Vlade koji ste naveli i rekli da brišete član 40. niste nimalo popravili ovaj predlog zakona, samo ste zamazali oči. Da vidimo, dakle, u konkretnim stvarima. Kada je u pitanju stepen tajnosti, vi ste predvideli, kao što sam rekao, da se dokumenti klasifikuju kao „državna tajna“, „strogo poverljivo“, „poverljivo“ i „interno“. Preuzeli ste, takođe, određenu klasifikaciju iz inostranstva, koja je karakteristična isključivo za Republiku Albaniju i za SAD. To vam je član 15. Ovde imam spisak klasifikacije poverljivih dokumenata većine evropskih zemalja, koji je javno objavljen, i ova klasifikacija se jedino primenjuje u Albaniji i u SAD; dakle, obrađuje i druge zapadne zemlje. Kada je u pitanju član 16, vi predviđate trajnost dokumenata koji su označeni državnom tajnom. Na primer, predvideli ste 30 godina. Navešću vam prost primer iz prakse: kada je profesor dr Smilja Avramov svojevremeno tražila određenu dokumentaciju o jednoj istorijskoj ličnosti u arhivu Londona i arhivu Rima, državnim arhivima, njoj su rekli da su ti podaci pod zabranom objavljivanja sto godina. Ta istorijska ličnost je bio Josip Broz Tito, a šef državnog arhiva u Rimu joj je rekao da bi, ukoliko bi dao te podatke, bio kriv za razbijanje Jugoslavije. Tada još uvek nije izbio rat. Po razbijanju Jugoslavije, prof. dr Smilja Avramov se vratila u rimski arhiv, međutim ni tada nije uspela da dobije tu dokumentaciju. Ovo ste morali mnogo bolje da definišete. Član 32 – pod brojem 10) vi pominjete mere kripto-zaštite, dakle, bez ikakvih detalja. Ovo je zaista čudno, s obzirom na to da u nekim stranim državama postoje čitavi instituti koji se bave kripto-zaštitom. To kod nas nije ni u povoju. Mi smo praktično u kamenom dobu, što se tiče kripto-zaštite. Možete da pogledate knjige profesora Trifonija na tu temu, slobodno. Čuveni član 40, pazite šta ste vi predvideli u članu 40 – vi ste predvideli da direktor kancelarije Saveta nema uvid u određenu dokumentaciju, ali ste izostavili njegovog zamenika, tako da ispada da zamenik direktora ima pravo uvida u dokumentaciju, koju ne može da vidi, da pregleda ni sam direktor Kancelarije. To je dokaz da su nestručni ljudi učestvovali u sastavljanju ovog zakona. Šta je dalje problem? Problem je, u članu 42. i drugim članovima koji tretiraju stranu dokumentaciju, u sledećem: naša država je svojim zvaničnim odlukama, tj. Vlada, omogućila tribunalu u Hagu da ima direktan, neposredan i opšti uvid u sve državne arhive Republike Srbije. Takva ovlašćenja nema Vlada Republike Srbije. Čak ste nam dostavili dokument u kome ste to precizirali. Vi stvarno ne gledate šta radite. Vlada Republike Srbije je narodnim poslanicima dostavila informaciju o realizaciji Nacionalnog programa integracija - NPI Srbija u EU, još 10. oktobra 2008. godine. U njemu se, između ostalog, navodi sledeće: „Tužilaštvu tribunala u Hagu je do sada obezbeđeno na stotine hiljada dokumenata“, ovde kao da je reč o kamenju, bez preciznog podatka, ili krompiru, „uključujući poverljive dokumente sa sednica Vrhovnog saveta odbrane, Ministarstva odbrane, državnih bezbednosnih agencija, MUP-a i drugih organa. Od sredine 2006. godine tužilaštvo tribunala ima opšti i direktan uvid u sve arhive državnih organa Republike Srbije.“ Džaba vam zakon o tajnosti podataka kada tužilaštvo tribunala može da ima apsolutan uvid u sve državne arhive Republike Srbije, Vlade, parlamenta, Bezbednosno-informativne agencije, Vojnobezbednosne agencije, bilo koje druge. Šta se dalje kaže u istom dokumentu? „Vlada Republike Srbije je do sada oslobodila čuvanja državne, službene i vojne tajne preko 500 pripadnika vojske, policije i drugih svedoka. U ovoj oblasti saradnje Srbija pruža efikasnu pomoć tužilaštvu tribunala u pronalaženju i uzimanju izjava od svedoka i osumnjičenih.“ Ovde takođe kršite pravilo o jednakosti oružja, pravilo o ravnopravnosti stranaka u krivičnom postupku, jer ako ove podatke i ove mogućnosti ostavljate tužilaštvu tribunala u Hagu, postavlja se pitanje zašto na te stvari ne može da računa i odbrana? Vi direktno priznajete da ovim kršite Ustav Republike Srbije, da kršite međunarodne konvencije, da kršite pravo na pravično suđenje. Dakle, stranci u ovoj državi mogu da imaju opšti i potpuni uvid u sve državne arhive, ali zato za građane Srbije uvodite odgovarajuće restrikcije. Oni moraju da prođu bezbednosne provere. U redu što moraju da prođu bezbednosne provere, ali pazite, za posebnu bezbednosnu proveru vi ste predvideli, kao dodatni element, da se proverava da li lice koje traži uvid u dokumentaciju dela suprotno interesima Republike Srbije. To niste predvideli za dokumentaciju označenu pod „strogo poverljivo“, „interno“ i „poverljivo“. To vam je član 54.
Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno.
Dobro, Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Velimir Ilić nije prisutan. U tom slučaju, na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pa pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? Ako neko od predsednika ili predstavnika želi reč, molim da se prijavi u elektronski sistem da bi mogao ostvariti svoje pravo iz Poslovnika. Ako ne, zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o tajnosti podataka i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Određujem pauzu, završetak prepodnevnog dela rada. Rad nastavljamo u 14.20 časova raspravom u načelu, po dnevnom redu. Hvala vam.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na zajednički načelni pretres 9 - 11. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O DRŽAVNIM SLUŽBENICIMA I ODREĐIVANjU MAKSIMALNOG BROJA ZAPOSLENIH U REPUBLIČKOJ I LOKALNOJ ADMINISTRACIJI Obaveštavam da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike i dr Žarka Obradovića, ministra prosvete, pozvala da sednici prisustvuju i Vesna Kovač, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Zoran Martinović, državni sekretar u Ministarstvu rada i socijalne politike, Milica Dražić, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Igor Vukonjanski, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Dejan Radulović iz Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja i Željko Čurguz, viši savetnik u Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama 9, 10. i 11, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 46 sekundi; Poslanička grupa Manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: narodni poslanik Milisav Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Zoran Šami – Poslanička grupa DSS, narodni poslanik Miroslav Marinković – Poslaničku grupu ZES. Shodno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima, Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji i Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Pošto nema predstavnika predlagača, nećemo danas dalje raditi. Obavestiću vas o tome kada nastavljamo rad. Obaveštavam vas da ćemo sutra, po obaveštenjima koja ste dobili, u 10.00 časova, imati dan za odgovor na aktuelnu temu. Zahvaljujem.