Dame i gospodo poštovani narodni poslanici, poštovano predsedništvo, gospođo predsedavajuća, poštovane kolege ministri, gospodo potpredsednici, poštovani predsedniče Vlade, pred vama je paket zakona koji bi u narednom periodu trebalo da reguliše privatizaciju i privatizacione procese. Rekao bih da je ovo jedan od krucijalnih zakona i krucijalni paket zakona koji bi trebalo privatizaciju da iskoristi kao snažno sredstvo za realizaciju ekonomskih reformi. Upravo, rukovodeći se tom činjenicom da je privatizacija od životne važnosti ne samo za jednu političku partiju, nego za sve učesnike u privatizaciji, a očekujem da će svi građani učestvovati u privatizaciji, trudili smo se u Vladi i u Ministarstvu da u poslednjih tri meseca obavimo jednu snažnu, javnu kampanju, da sve građane i sve učesnike u privatizaciji upoznamo sa konceptom privatizacije, ne bismo li postigli socijalni konsenzus i konsenzus svih učesnika u privatizaciji, rukovodeći se pre svega činjenicom da i najbolji zakon o privatizaciji nema šansi da uspe ukoliko nema podršku svih onih koji će u njemu učestvovati. Sprovodeći javnu kampanju, održali smo preko 30 sastanaka sa privrednicima širom Srbije, imali smo osam razgovora sa svim relevantnim sindikatima gde smo ih upoznali sa tim zašto ovaj način privatizacije, zašto predloženi koncept privatizacije. Imali smo prezentaciju na pet ekspertskih konferencija, jer svi eksperti treba da stanu iza ovog zakona o privatizaciji. Imali smo prezentaciju na osam investicionih foruma. Imali smo, takođe, razgovore sa svim ljudima koji su vodili privatizaciju u drugim zemljama, koji su privatizaciju iskoristili kao snažno sredstvo za efikasnu tranziciju. Dakle, sa bivšim direktorima agencija, ministrima finansija Mađarske, Češke, Poljske, Slovenije, Estonije, dakle svuda tamo gde je privatizacija uspešno iskorišćena. Imali smo snažnu podršku Svetske banke i njenih eksperata. Jednom rečju, trudili smo se da sva pozitivna iskustva drugih zemalja iskoristimo prilikom pisanja ovog koncepta i zakona o privatizaciji i pratećih zakonskih akata koji treba da podrže sprovođenje privatizacije u našoj zemlji. Naravno da nismo srećni zbog toga što imamo tu prednost da deset godina posle možemo da koristimo pozitivna iskustva, odnosno da izbegavamo greške, jer bi za sve nas i za našu zemlju bilo najbolje da je privatizacija urađena onda kada je trebalo da bude urađena, a to je početkom 1990. godine, kada su sve zemlje u tranziciji iskoristile privatizaciju manje-više uspešno, kao sredstvo za realizaciju ekonomskih reformi, odnosno kao snažnu podršku tranzicionoj politici. Upravo na osnovu javne rasprave zaključili smo da mi imamo potrebni konsenzus između učesnika u privatizaciji i da su se svi složili da privatizacija mora da bude snažno sredstvo za realizaciju ekonomskih reformi. Kada smo koncipirali privatizaciju na ovaj način, počeli smo od analize postojećeg stanja. Zaključili smo da se privreda Srbije danas nalazi u dubokoj finansijskoj i poslovnoj krizi, da nedostaju obrtna sredstva, preko 660 milijardi dinara, da su akumulirani gubici u prošloj godini bili preko 500 milijardi dinara, da su inostrani dugovi veoma visoki za jednu zemlju u tranziciji, da je unutrašnji dug preko 847 milijardi dinara, da postoji jedna latentna nelikvidnost upravo zbog ekonomije, zbog privrede koja je takva kakva jeste, sa nasleđenom strukturom iz kasnijih sedamdesetih i početka osamdesetih godina. Zaključili smo da proces privatizacije mora da produkuje otvorenu strukturu privrede i mora da rezultira otvorenim kapitalom za nove investicije. Zato, gospodo, kada kažem privatizacija, mislim investicije, kada kažem privatizacija, mislim jako korporativno upravljanje, jak menadžment. Kada kažem privatizacija, ne mislim rasprodaja preduzeća. Mislim pre svega na dolazak strateških partnera koji će u našu ekonomiju, naša preduzeća investirati, koji će ubrizgati taj preko potrebni sveži kapital ne samo u obrtne nego i u fiksne fondove. I kada kažem privatizacija, mislim zajedno sa privatizacijom - korišćenje još dva stuba ekonomskih reformi, a to su - razvoj malih i srednjih preduzeća i direktne investicije u nove industrije. Kada kažem privatizacija, ne mislim na održanje strukture privrede takva kakva jeste, jer je ona neefikasna. To vidite iz podataka, koliki su akumulirani gubici. Zato je privatizacija snažno sredstvo za uspešnu tranzicionu ekonomsku politiku naše zemlje. Prvi put pred sobom imate zakon o privatizaciji. Imali smo zakone koji su regulisali transformaciju svojine. Imali smo zakone koji su regulisali pretvaranje društvene svojine u neke druge oblike svojine. Imali smo zapravo nazive zakona koji su na najbolji način govorili koliko je ova zemlja u proteklom periodu zaista bila za privatizaciju. Mi danas vrlo jasno kažemo - da, ovo je zakon o privatizaciji, jer postoji samo jedan oblik svojine iz koga i u koji društvena svojina može da bude transformisana, a to je privatna svojina. Prvi put ovim konceptom privatizacije i ovim zakonom vi ćete imati najširu kategoriju učesnika u privatizaciji. Dakle, ne samo zaposleni u privredi, već i zaposleni u vanprivrednim delatnostima, svi građani koji su stariji od 18 godina, jer smatram da sve generacije koje su stvarale društvenu svojinu moraju da učestvuju u privatizaciji u onom delu kada govorimo o besplatnoj podeli kapitala. Ako to ne mogu oni koji nisu više među živima, onda mogu njihovi naslednici, i zato građani u privatizaciji, i zato taj socijalni konsenzus između ne samo zaposlenih, nego i onih koji nisu zaposleni. A, ne zaboravite, ova zemlja ima stopu nezaposlenih od 27%. Još, povrh svega toga, preko 600 hiljada zaposlenih su samo formalno zaposleni u preduzećima koja samo formalno egzistiraju, jer se plate ne primaju više od šest meseci do godinu dana. Dakle, ta ogromna armija ljudi, građana,imaće šansu da participira u privatizaciji, u onom delu koji se odnosi na građane. Vi danas imate pred vama zakon koji adekvatno formira ravnotežu između centralnog sprovođenja privatizacije, a sa druge strane između inicijative koja je decentralizovana na nivo preduzeća. Kao što znate, u drugim zemljama privatizaciju je sprovodila državna agencija za privatizaciju, i to privatizaciju cele privrede. Mi nismo smatrali za shodno da privatizaciju treba da vodi samo jedna centralna agencija, jer smatramo i mislimo da smo u pravu, sigurni smo da smo u pravu, da je menadžment u našoj privredi na mnogo višem nivou, kvalitetnijem nivou, nego što je bio u zemljama centralne Evrope početkom devedesetih godina. Zbog toga će najveći broj preduzeća imati potpuno decentralizovanu inicijativu i decentralizovan način sprovođenja privatizacije. Agencija, kao centralna institucija, koncentrisaće se samo na privatizaciju državnog kapitala i privatizaciju društvenog kapitala najvećih društvenih preduzeća. Koji su naši ciljevi? Naš cilj je pre svega da imamo efikasnu privredu. Efikasnoj privredi odgovara efikasna privatizacija. Naš cilj je da imamo jasan vlasnički režim, jer samo u takvom režimu možete sprečiti nekontrolisane privatizacije, štetne ugovore. Kada imate društvenu svojinu, onda nema šansi da se takve pojave spreče na bilo koji drugi način. Naš cilj je da kroz privatizaciju dođe do maksimizacije priliva stranog kapitala. I ne samo priliva stranog kapitala nego sveukupno direktnih investicija. Zato sam malo čas rekao - kada kažem privatizacija mislim investicije u preduzeća. Naš cilj je da imamo jako korporativno upravljanje, da imamo bolji menadžment. Privatizacijom mi počinjemo da kreiramo tržišnu ekonomiju u pravom smislu te reči, gde će, pored konkurencije preduzeća, postojati konkurencija između zaposlenih, ali i konkurencija između menadžmenta, gde će menadžment da se bira na osnovu ličnih, vlastitih kvaliteta u struci iz koje dolazi, a ne na osnovu toga iz koje je političke partije, gde će menadžment imati glavni zadatak da svom vlasniku produkuje profit i to će mu biti jedini kriterijum da li će ostati tu gde jeste ili će ga bolji menadžment i bolji direktori smeniti. Naš cilj je da privatizacijom imamo početak izgradnje otvorene, liberalne ekonomije. Naš cilj je,takođe, da privatizacijom snažno podržimo razvoj finansijskih tržišta, a kao što ste videli, do sada je sekundarni promet svih akcija, koje su emitovane u privatizaciji, bio zabranjen, a sada dozvoljavamo promet tih akcija. To je podrška za razvoj finansijskog tržišta, makar u delu sekundarnog prometa, a nadamo se da će ovaj koncept privatizacije produkovati i konačnu kotaciju na beogradskoj berzi. Sigurno će se to i desiti kod velikih preduzeća. Dakle, u skladu sa tim ciljevima definisali smo osnovna načela ovog zakona. Kao što ste videli, osnovna načela su - ekonomski rast i socijalna stabilnost. Osnovno načelo je da se cena, vrednost kapitala određuje u skladu sa tržišnim uslovima. Osnovno načelo je fleksibilnost i potpuna javnost i vidljivost procesa privatizacije. Zato je dobro čitavu ovu načelnu raspravu voditi o sva tri zakona, jer možemo vrlo jasno reći gde je mesto subjekata privatizacije. Ovog puta privatizacija će biti obavezna i vremenski oročena. Zašto je potrebno oročavati privatizaciju društvene svojine? Evo, objasniću vam. Sve vreme u poslednjih 10 godina, pored tzv. kontrolisane privatizacije na osnovu zakona koji se od devedesete godine u našoj zemlji donose, tekla je paralelno tiha, nekontrolisana privatizacija, ili kako je jedan ekonomista rekao "burazerska privatizacija", kroz štetne ugovore, gde se društvena svojina permanentno prelivala u privatne džepove, pa je onda bilo moguće i objasniti kako su nastale velike privatne imperije, maltene preko noći, sa enormnim stopama profita. Nije dobro zalagati se za održanje društvene svojine, jer je društvena svojina neefikasni oblik svojine u odnosu na privatnu, svuda tamo gde egzistira uporedo sa privatnom svojinom. Privatizacija društvene svojine mora da bude sredstvo za realizaciju tranzicione politike, a nikako nekontrolisana privatizacija kroz štetne ugovore, kakav je slučaj bio kod nas. I zato idemo sa oročavanjem privatizacije društvene svojine. Svi ovi procesi moraju da budu javni, transparentni. A, i sam zakon, na kraju krajeva,tehnički je jednostavan. U ovom zakonu nećete naći da se u članu 45. pozivamo na član 15, a da se u članu 15. pozivamo na član 56. Zakon od početka do kraja vrlo jasno određuje tok privatizacije. Javna privatizacija znači javnost, maksimiranje informacija između učesnika u privatizaciji, a to znači,kada preduzeće ulazi u privatizaciju, oglašavanje u svim sredstvima informisanja, u medijima, na internet sajtu. Oglašavanje preko naših ambasada za potencijalne inostrane investitore, i, kada su veliki tenderi u pitanju, oglašavanjem u renomiranim finansijskim časopisima, onim listovima koje čitaju velike multinacionalne kompanije. To je, dakle, javnost - informacija. Kada nemate informaciju, onda nemate javnost u procesima. Transparentnost znači da se privatizacija i prodaja kapitala, kao dominantni model, koji se ovim zakonom nudi isključivo kroz transparentne tehnike. Javna ponuda, prikupljanje ponuda, odnosno javno prikupljanje ponuda, ili tender, i javno nadmetanje kupaca, ili aukcija. To su najtransparentnije tehnike prodaje. Nema veće vidljivosti procesa, sa nekim drugim tehnikama. Direktna prodaja uvek rađa korupciju, i zato direktne prodaje u ovom zakonu nema. A šta je naš zadatak - da imamo sasvim efikasan i objektivan regulatorni okvir. Kao što ste videli, predmet privatizacije će biti kapital, ali i imovina, u procesu privatizacije. Zašto je novina - zato što konstatujemo da postoji veliki broj preduzeća, gde je imovina značajno manja od obaveza. Dakle, pokretanje privrede Srbije iz jednog stanja mrtvila, u stanje u kome možemo maksimalno iskoristiti postojeće fiksne resurse, koji postoje kod tih preduzeća, samo u postupku privatizacije. Kao što ste videli, iako u zakonu nigde to eksplicitno ne piše, ali kada pročitate deo koji se odnosi na tender i aukcije, jasno vam je da će sva velika preduzeća, a njih ima do 150, ići kroz tendersku privatizaciju, koju će sprovoditi Agencija za privatizaciju. Jasno vam je da će sva mala i srednja preduzeća ići kroz aukcijsku privatizaciju, a njih ima preko sedam hiljada, koja moraju da prođu taj postupak. Jasno vam je da je aukcijska privatizacija maksimalno decentralizovana na nivo preduzeća. Dakle, preduzeće je to koje organizuje, sprovodi aukciju. Komisija za aukciju samo u užem smislu te reči sprovodi aukciju. Kompletnu pripremu obavlja preduzeće. Ali, Agencija je tu da organizuje tendersku privatizaciju, zato što je organizacija tendera veoma, veoma ozbiljan posao. I nije tačno, to moram da kažem, da Agencija kontroliše samu sebe. Mi smo na ovaj način postavili sve subjekte, koji učestvuju u sprovođenju privatizacije, tako da obezbedimo princip vidljivosti i prozirnosti svih procesa u onom pozitivnom smislu, tako što Agencija ima delegiranu odgovornost i delegirana prava, i tako što ministarstvo, odnosno Vlada, kontroliše Agenciju. Nadam se da ćete vi predložiti da Skupština formira posebnu komisiju, koja će pratiti rad Agencije, pratiti rad ministarstva. Mi bismo, naravno, drage volje to ubacili u zakon, ali vrlo dobro znate da to pravno nije moguće. Što više nadziratelja, što više komisija, verujte, to je bolje za Agenciju, to je bolje za ministarstvo, to je bolje za Vladu. Tek kada imamo tako unakrsno postavljene subjekte, koji učestvuju u privatizaciji, tek onda možemo garantovati da je privatizacija vidljiv, javan, transparentan proces, i zato vas molim da izađete sa predlogom da se osnuje posebna skupštinska komisija, koja će pratiti sve ove procese. Videli ste da zakon u sebi sadrži snažnu inicijativu, koja može da krene od zaposlenih, od aukcijske privatizacije. Videli ste da kod aukcijske privatizacije 30%, zaposleni, i ranije zaposleni, penzioneri, imaju prava besplatno da podele. Kod malih i srednjih preduzeća, pa i nisu nam potrebni partneri koji dolaze sa strane. Očekujem da će konkurencija da se napravi unutar preduzeća i da će više različitih grupa izaći sa svojim pojedinačnim ponudama i da će se svimeđusobno nadmetati. Kod velikih preduzeća su nam potrebni strateški partneri. Između ostalog, ako želimo da građanima ne delimo restlove, nego kvalitetan portfelj akcija, onda privatizacioni registar, koji je ovde u zakonu predložen, mora da ima limitirani broj portfelja, jer ćemo sutra, kada završimo privatizaciju tenderom podeliti akcije privatizacionog registra građanima, i te akcije će se, gospodo, siguran sam, kotirati na berzi. I tek onda, građani će dobiti, ne restlove, nego kvalitetne hartije od vrednosti. To je bio naš cilj. Dakle,kod tenderske privatizacije imamo takođe 70% prodaje kupcu sa strane, verovatno strateškom partneru, jer se radi o velikim preduzećima, kojima su potrebne velike investicije, 15% ćemo podeliti zaposlenima, a 15% odlazi u privatizacioni registar. Kako delimo akcije, kada - prvo ide prodaja, pa tek onda besplatna podela zaposlenima, a rekao sam kada se dele akcije privatizacionog registra. Zašto ovim tokom, zašto u ovim sekvencama? Zato što, gospodo, kada prodate 70% kapitala za sedam miliona maraka, onda sigurno znate da 30% kapitala vredi tri miliona maraka. Onda nema prevara, onda nema iluzija, nema iznenađenja. Onda onaj ko uzme papir, nominalna vrednost je jednaka realnoj vrednosti, s tim što većinski kapital drži partner koji ima investicionu snagu da uloži u preduzeće, i s tim što te akcije imaju šanse da rastu. Ako bismo besplatno podelili akcije, privreda bi stala i otišla dole, jer, radnici, svi građani, nemaju para da ulože u investicije, u preduzeće, a ne zaboravite - ključni kriterijum kod predlaganja ovog koncepta je obezbeđenje investicija u preduzeće. Dakle, aukcijska privatizacija, sa snažnom stimulativnom šemom. Očekujem ponude iznutra, očekujem konkurenciju između više različitih grupa zaposlenih. Videli ste da smo dozvolili da se kao sredstvo plaćanja koristi, pored domaćeg, strani novac, naravno, u proceduri koju definiše Zakon o deviznom poslovanju, ali, isto tako, i obveznice za staru deviznu štednju mogu se koristiti za plaćanje kapitala. Videli ste, takođe, da smo definisali posebne namene upotrebe privatizacionih prihoda. Zašto posebne namene - zato što, kao što privatizaciju ne možete posmatrati izdvojeno od ekonomske tranzicione politike, tako i privatizacioni prihodi ne mogu da se posmatraju izdvojeno. Privatizacija, gospodo, neće stvoriti nezaposlene. Oni već postoje, oni postoje zato što nam je privreda takva kakva jeste, neefikasna, produkuje stalno gubitke. Privatizacija će odslikati te probleme, a to su: neefikasna ekonomija, višak zaposlenih radnika, veliki inostrani dugovi, koji su propali kroz ovu peskovitu privredu, neefikasnu, stara devizna štednja, koja je takođe propala kroz ovu neefikasnu privredu. To su svi drugi problemi, koji su rođeni iz pogrešno strukturirane privrede. E, zato se prihodi od privatizacije moraju iskoristiti, da bi se ti negativni efekti, koji će se kroz privatizaciju odslikati, eliminisali. Pa ćemo koristiti sredstva iz privatizacije, odnosno prihode, za podršku socijalnim programima koji se sprovode na nivou svakog pojedinačnog preduzeća, za vraćanje inostranih dugova i za vraćanje stare devizne štednje, jer videli ste u zakonu, poseban odeljak koji kaže - restrukturiranje u postupku privatizacije. Šta to znači? Država će preuzeti dugove na sebe, pa kada država preuzima dugove, normalno je da se iz prihoda od privatizacije vraćaju ti dugovi. A zašto država preuzima dugove - zato što konstatujemo da imamo najmanje 30 velikih sistema, koji zbog svoje prezaduženosti nisu atraktivni za privatizaciju, moramo im popraviti finansijsku strukturu. Isto tako, deo prihoda mora da ide za posebne namene, a to je obeštećenje starih vlasnika, i mi smo jasno rekli - svuda tamo gde je fizički povraćaj imovine moguć, taj fizički povraćaj imovine će biti regulisan zakonom o denacionalizaciji, ali mi ovde govorimo prevashodno o preduzećima. Preduzeća danas ne liče na preduzeća iz 1944. godine. Dakle, nije moguć fizičkipovraćaj i zato predlažemo obeštećenje u novcu, jer novac je najlikvidnija imovina, dakle likvidnija i od fiksnih fondova i prema tome, smatramo da je to najbolji način. Isto tako, deo sredstava će biti iskorišćen za razvoj malih i srednjih preduzeća, za stvaranje fleksibilne ekonomije, dakle onog dela koji je potreban našoj privredi. Dakle, ko su učesnici i subjekti koji sprovode privatizaciju? Prevashodno agencija, ali samo u tenderskoj privatizaciji i tu ne odlučuje sama. Postoji tenderska komisija koju formira ministarstvo, jer tenderska komisija daje poslednju reč i to je ta kontrola i podela uloga između subjekata koji učestvuju u privatizaciji. Kod aukcijske, agencija samo organizuje aukciju u užem smislu te reči i ništa više, sve ostalo je na preduzeću. U zakonu kažemo da agencija promoviše, inicira, sprovodi i kontroliše, alipostupak privatizacije, gospodo, ne samu sebe. Nju kontroliše Vlada, odnosno ministarstvo preko upravnih i nadzornih odbora. Nadam se jošjednom da će Skupština osnovati komisiju koja će vršiti tu parlamentarnu kontrolu nad ovim subjektima koji učestvuju u sprovođenju privatizacije. Koja je uloga akcijskog fonda? Time prelazim na vezu sa sadašnjim zakonom. Uloga akcijskog fonda je da postoji limitirano vreme i da se što pre oslobodi akcija koje ima u svom portfelju. Kao što znate, akcijski fond je nastao kaoposledica prethodnog koncepta privatizacije i on sa ovim konceptom privatizacije apsolutno nema ništa. Ali, akcijski fond mora da posluje sa pažnjom dobrog stručnjaka, a to znači da nam nije svejedno ko će kupiti akcije iz akcijskog fonda već do sada privatizovanih preduzeća, nego da nam je cilj da vlasniksvuda tamo gde je paket akcijskog fonda preko 25% bude strateški partner. Zato ćemo krenuti u pregovore, u priču, u razgovore sa preduzećima, sa ciljem da ujedinimo akcije i formiramo većinsku ponudu, jer samo kroz tender vi možete kontrolisati nivo investicionih priliva. To će biti zadatak akcijskog fonda. Traje šest godina i iza toga nestaje, ali poslovanje sa pažnjom dobrog stručnjaka. Kao što ste videli, ovaj zakon nema niti jednu retroaktivnu odredbu. Kao što sam obećao, ne samo ja, nego Vlada, nema retroaktivnosti u zakonskom rešenju o privatizaciji, jer ta retroaktivnost bi stvorila rizik u vezi sa svojinom, ali naravno da kontrola svega onoga što je obavljeno i dalje traje. Podsetiću vas još jednom, oko 400 preduzeća je u roku od dva meseca ušlo u privatizaciju, od novembra do januara, a prethodno svega354. Šta će biti naš zadatak? Da oslobodimo te akcije od bilo kakvih zabrana sekundarnog prometa. Ako želimo da razvijemo finansijsko tržište moramo ukinuti pravo preče kupovine, jer radi se o akcijama koje su emitovane iz privatizacije. Kada pravo preče kupovine postoji, onda zaboravite funkcionisanje berze, jednostavno je nemoguće to uraditi. Naš zadatak će biti takođe da deo akcija koji bespotrebno sedi u penzijskom i invalidskom fondu preuzmemo u akcijski fond, formiramo većinsku ponudu i dođemo i tamo do strateškog partnera. Samo da kažem, nema više 10% akcija penzijskom fondu, zato što su one bile apsolutno beskorisne za penzijski i invalidski fond. Ima 10% prihoda od svake privatizacije, jer nećemo da rekapitalizujemo nešto, nego hoćemo da ga refinansiramo, da ga finansijski pojačamo kroz privatizaciju. Kada se sve ovo sprovede, a sprovešće se, zato što imamo podršku onih koji treba ovde da investiraju, zato što imamo podršku svih međunarodnih institucija, zato što sam ja lično imao preko 150 razgovora i bilateralnih kontakatasa potencijalnim strateškim partnerom (i da kažem za javnost ko je taj strateški partner: to su velike kompanije koje imaju svoj renome, koje mogu da pronađu tržište i imaju investicioni potencijal, koji su nama potrebni danas konstatujući stanje u privredi takvo kakvo jeste), imaćemo efikasnu privredu, privredni rast, socijalnu stabilnost. Jer, socijalna stabilnost ne može da se postigne besplatnom podelom akcija. Imaćemo jasnu i transparentnu vlasničku strukturu, jako korporativno upravljanje, imaćemo finansijsko tržište i imaćemo, gospodo, očišćene bilanse između države, preduzeća i banaka. Unutrašnji dug je institucija koju samo socijalistička privreda poznaje. Imaćemo, dakle, šansu da izgradimo tržišnu privredu, modernu tržišnu privredu u kojoj će postojati konkurencija kapitala, preduzeća, roba, zaposlenih i menadžmenta. Inicijativa je, gospodo, na menadžmentu prevashodno i nadam se da će ta inicijativa biti snažno iskorišćena, jer ovo je snažna podrška za ekonomske reforme u našoj zemlji i to je to. To je efikasna tranzicija, to je ta nova privredna struktura po kojoj mi idemo, gde je zakon o privatizaciji samojedan, istina najvažniji stub za izgradnju efikasne strukture privrede. Sasvim na kraju, hoću da pomenem i da se zahvalim svim onim ljudima koji su učestvovali u ekspertskom timu ili svojim korisnim savetima doprineli da ovaj zakon izgleda ovako kako izgleda, a ja se nadam da jejako dobar i to nije moja ocena. To je ocena ljudi koji su sprovodili tranziciju u drugim zemljama. Prof. dr Miodrag Zec, dr Nikola Zelić, dr Boško Živković, dr Boris Begović, dr Boško Mijatović, dr Jovan Ranković, dr Ljubomir Madžar, dr Srboljub Antić, dr Milan Kovačević i zahvaljujem se mojim kolegama koji su prihvatili poziv da radimo na ovom projektu, jer mislim da ovaj projekat zaslužuje podršku, ovo je stvar koja se tiče svih nas, dr MirkuCvetkoviću, Branki Janković-Radović, Andriji Popovu, Siniši Malom, Vladimiru Čupiću, Dušanu Nikeziću.
Zahvaljujem ministru i dajem reč predsedniku Vlade, gospodinu Zoranu Đinđiću.
Uvaženi narodni poslanici, donošenje Zakona o privatizaciji predstavlja istorijski čin za svaki parlament, pa i za ovaj naš. Doduše, mi smo već nekoliko puta u toku proteklih deset godina pokušavali da okončamo ovaj postupak. Nadam se da će ovo biti poslednji zakon o privatizaciji i da ćemo time definitivno otkloniti tragove ideološkog društva u kome smo dugo živeli i gde se kao prioritet nije postavljao princip efikasnosti, nego se postavljao princip prava i prava koja proističu iz upravljanja, a koja su imala više veze sa raspodelom moći, uticaja i privilegija, nego sa pitanjem efikasnosti. Pitanje privatizacije i pitanje vlasništva za današnju Srbiju nije ideološko pitanje i oko toga postoji konsenzus među svim strankama i mislim da je to jedan veliki napredak koji je postignut i prilično je neprimetno postignut tokom proteklih godina, da više danas u Srbiji što se tiče merodavnih političkih organizacija niko nije protiv privatne svojine kao dominantnog vida svojine. Naravno, pitanje prava koja proističu iz radnog procesa je jedan drugi paket, a ja bih zamolio naše građane koji su zainteresovani za ovaj postupak privatizacije i koji vide svoju sudbinu u njemu, da oni u svojoj svesti izdvoje ta dva kriterijuma, ta dva prioriteta. Jedan je efikasnost ekonomije, a drugi su radna, socijalna prava, prava na dobit, prava koja proističu iz postupka proizvodnje, iz postupka ekonomije, a koja nisu vezana sa principom svojine. Desilo se tako, zbog ljudske prirode i zbog razvoja ljudskog roda, da je privatna svojina efikasniji vid svojine nego neki drugi vidovi svojine. Desilo se tako da su ljudi motivisani i zainteresovani, da se trude, ili da su najviše zainteresovani kada se radi o njima samima, o njihovom novcu. Zbog toga je privatna svojina efikasniji vid. Mi ne možemo da ispravljamo ljudsku prirodu, kako su pokušali neki naši prethodnici, mi možemo da prihvatimo tu činjenicu i da kažemo, bićemo ili zemlja efikasne prirode, ili ćemo biti zemlja neefikasne prirode. Mi smo se opredelili da budemo zemlja efikasne prirode. Meni se dopalo obrazloženje koje je Margaret Tačer dala pre 15-tak godina, kada je obrazlagala zašto treba privatizovati jedan deo državne svojine, tada u Engleskoj, gde su sindikati bili veoma jaki, gde je to bilo jedno vrlo škakljivo pitanje. Ona je rekla - za mene kao premijera tadašnje vlade, najbitnije je, ne toliko to da privatni vlasnik ostvaruje neki profit, za mene je najbitnije da on može da bankrotira. Ako donese pogrešnu odluku, da platisvojim parama. Kada on plaća svojim parama svoje pogrešne odluke, a ne našim parama, onda ja mogu mirno da spavam, jer on onda neće mirno spavati. Mislim da onaj ko se bavi biznisom treba da ima nemiran san, a ovi drugi ljudi koji samo dobijaju svoju platu, koji ne mogu da učestvuju u zaradi, da imaju miran san. Mislim da je to dobar argument i za našu zemlju. Dosta su u ovoj zemlji mirno spavali samo oni koji su raspolagali društvenim parama. Nikada nisu mogli da bankrotiraju, uvek su samo tuđe pare trošili. Oni koji su radili, koji su ustajali u 5 sati ujutro i koji su imali samo svoju platu, oni nisu mirno spavali, jer je poslovanje njihovih preduzećabilo uvek na ivici. Danas mi imamo podatak da je 600hiljada ljudi u Srbijizaposleno u preduzećima koja su zapravo u postupku stečaja. Isto tako, da je danas u Srbiji koja ima mešovitu svojinu, tolikojasno kao i u svim drugim zemljama, da je onaj deo privrede koji je privatan - efikasan, ma koliko da je on delimično, izbegavao pravo pokazivanje svog stanja, a da je društveni deo privrede potpuno neefikasan. Znači,to je najvažniji razlog da mi danas kažemo - donosimo definitivnu odluku da ćemo postati društvo efikasne privrede, a da ćemo druga pitanja koja su životna i suštinska, a to su status rada, to su pitanja prava, rešavati na drugom koloseku, ovakvom jednom raspravom iZakonom o radnim odnosima, o radnim pravima, o sindikalnim pravima i o svemu onome što se tiče tog drugog kompleksa tema. Zamolio bih da odvojimo ta dva pitanja jer ona su jako stopljena bila u Srbiji i danas su stopljena, i u skoro svakoj raspravi koju imate javno, postavlja se pitanje prava, umesto pitanja efikasnosti i time se zamagljuje čitav kompleks. Jedna važna posledica koja ima ideološki element koji sledi iz privatizacije privrede, jeste mnogo manji uticaj administrativnih organa na poslove. To je bilo nešto što je omogućavalo neformalnu moć u našem društvu, ako je privreda društvena, a ako je privreda državna,onda onaj ko ima vlast utiče na privredu, na zaposlene i uvek ima iza sebe, potencijalno , jednu armiju podrške svih zaposlenih u tim preduzećima koja zavise od fondova, od toga da li će telefonskim pozivom iz neke banke biti prebačen novac za plate. To ćeprestati i time će Srbija postati jedna zemlja punoletnih i nezavisnih ljudi gde će svako proveravati svoj rad, svoje znanje, svoje sposobnosti , a glasati za onoga čiji mu se program najviše sviđa. Ne zato što je zavisan od njega, već zato što veruje u ideje koje su u tom programu sadržane. Toliko načelno, i želim samo da kažem nešto o nekoliko stvari za tri ili četiri teme koje su bile predmet rasprave u našem društvu u poslednjih mesec ili dva dana, ili koje sam ja susretao u raspravama na ovu temu i koje su postavljane kao pitanja. Prvo pitanje je koncept privatizacije, drugo pitanje je o prioritetima pri privatizaciji, šta će bitinajvažnije u jednom postupku privatizacije,treće pitanje šta će biti sa novcem koji se iz toga dobija, a četvrto pitanje je šta je sa socijalnim programom, zašto Vlada nije prvo izašla sa jednim jasnim konzistentnim zaokruženim socijalnim programima, pa tek onda ponudila program privatizacije. To ću pokušatinajkraće da izložim i da kažem da ovo stanje informacija kojim smo mi kao Vlada raspolagali, opredeljujući se za ovaj koncept, ne isključujući mogućnost da ima i nekih boljih rešenja ili da ova rešenja ne mogu da budu tokom primene promenjena ako se ispostavi da nisu najbolja. Prvo i centralno pitanje je pitanje koncepcije. Da li privatizacija putem vaučera, to znači podela deonica besplatno, bilo svim građanima, bilo zaposlenim građanima, bilo samo nekim građanima ili privatizacija putem prodaje. Mi smose, ako se sećate, ili oni koji se sećaju,zalagali za vaučersku privatizacijupre 10-tak godina.Opozicija, ili veći deo opozicije, uglavnom se zalagala za to(Demokratska stranka takođe, kao i neke druge i neki eksperti u našoj zemlji)da bi najbolje bilo i najpravednije privatizaciju sprovesti tako što bi se svim privatnim građanima ili uz određene kriterijume podelile deonice ukupne društvene svojine, a to znači društvenog kapitala, a onda bi bile na neki način kotirane na berzi i jedan postupak koji je tada izgledao logičan, za koji smo se mi zalagali. Sada smo promenili koncepciju očigledno, ne svi, neki ljudi, pogotovu iz nekih sindikata, smatraju da bi i danas trebalo sprovesti postupak privatizacije na takav način. Zašto smo se opredelili za ovaj drugi koncept? Zbog toga što je u međuvremenu, praktično, naša privreda propala. U međuvremenu je zaista postalo pitanje koji je taj društveni kapital koji se deli, da li je to jedna velika iluzija kojom će ljudi da pomisle da su postali vlasnici realnih vrednosti, da bi onda posle izvesnog vremena ustanovili da su samo vlasnici prava da plate dugove. Većina preduzeća, ako gledamo nacionalnu ekonomiju u celini, više je zadužena nego što trenutno realno vredi. To znači da bi se tom besplatnom podelom deonica samo raspodelilo ne nešto što je realno, što smo mi pre 10 godina verovali da naša ekonomija ima, nego bi se zapravo podelilo nešto što je fiktivno, a to je neki kapital i neka vrednost. Prošao bi izvestan period vremena dok bi se od tih nekoliko miliona, ili desetina miliona deonica struktuiralo neko upravljanje tim preduzećima, koje bi nas opet dovelo u fazu prodaje tih deonica nekome ko bi želeo da postane vlasnik tih privrednih objekata. Tim bismo izgubili jedan određeni period vremena, a jedini dobitak iz toga bi bio da taj novac koji će biti dobijen prodajom, umesto da ide u neke državne fondove kojim se može voditi neka ekonomska politika, on bi bio raspoređen na veći broj građana, ali ne toliko da bi oni mogli da reše svoje probleme time, ali taman toliko da ne bi bilo tog novca na jednom mestu kojim se može neka pametna ekonomska politika voditi. To je osnovni razlog zbog čega mi mislimo da danas, i za tih 70% društvenog kapitala prodati direktno, imati jedan fond koji je pod kontrolom i parlamenta i društva, i međunarodne poslovne javnosti, i onda voditi određenu ekonomsku politiku na osnovu to malo novca koliko će se prikupiti. Drugi razlog je u tome što mi mislimo da danas kada govorimo o prodaji u Srbiji, ne mislimo prvenstveno na prodaju preduzeća,na prodaju tehnologije koja je u tim preduzećima, na prodaju objekata, jer ako bismo to prodavali, teško da bismo našli nekog kupca. Ono što mi prodajemo jeste verovanje da će poslovanjeu Srbiji doneti profit. Znači, mi prodajemo buduće tržište, odnosno Srbiju kao buduće tržište ionaj ko ulaziplaća pravo da ima svoju firmu tu, da smatra da ima radnu snagu koja je na evropskom nivou, ili koja može da bude podignuta na evropski nivo, da ima tržište od 10-tak miliona potrošača, potencijalno mnogo veće tržište.To je ono što mi danas nudimo. Ako bismo nudili mašine, zgrade, jako malo bismo dobili. Ako pogledamo zaduženje koje imamo i prema inostranstvu, i unutar zemlje, onda ne samo da ne bismo dobili, već bismo morali još da doplatimo. To znači da mi nudimo očekivanje i mi na svetsko tržište iznosimo očekivanje da će naša zemlja postati deo svetskog tržišta i da će biznis u Srbiji donositi profit. Da bi to očekivanje bilo nagrađeno odgovarajućom ponudom, moramo da se ponašamo na odgovarajući način i kao politički faktori i kao ekonomski faktori, i sindikati, i menandžment, i lokalna zajednica, i Vlada Srbije i druge političke partije. Očekivanje je da će Srbija postati deo svetskog tržišta, jer mi sada nudimo tržište. U njega ulazi stabilnost političkog sistema, u njega ulazi integracija u finansijske institucije, kreditne, svetske, u njega ulazi normalan politički život na relaciji lokalna zajednica, regionalni odnosi, centralna vlast, stabilnost političkog sistema u smislu odnosa između partija, odnosi u parlamentu, sve to je naša ponuda. Ako dođe do sporova, ako dođe do štrajkova, ako vlasnik treba prvo da plati, pa onda dođe i zatekne 1.000 ljudi na kapiji, koji će da mu kažu - nećeš ti da našu teško i krvavo stečenu imovinu nosiš u svoju zemlju ili ne znam gde, sve se to ruši kao kula od karata. Zato molim i vas kao poslanike i građane da shvatite da ovo nije samo čista prodaja, da mi imamo izvor nafte ili rudnik dijamanata. Ima nekoliko slučajeva koji su takvi, gde se radi o sirovinama i gde nije problem obaviti privatizaciju, ali ogromna većina slučajeva nije takva. Znači, ne radi se o čistoj kupoprodaji, radi se o tome da se naše tržište, naša ekonomija i perspektive naše zemlje ovde pojavljuju kao jedan interesantan objekat za ulaganje nečijeg kapitala. Mi moramo da podignemo tu cenu svojim mudrim ponašanjem, dogovorima, time da ne podmeću noge jedni drugima, da ne budu korumpirani mali ljudi iz malih fabrika, pa kada dođe jedan strateški partner, ovaj drugi koji bi hteo da kupi jeftinije fabriku, da nekoliko hiljada maraka ovima da se pobune, da oteraju tog velikog, da bi onda taj mali jeftinije kupio. Već postoji to u Srbiji. Tržište, privatizacija i sve što ima veze sa novcem je surovo tržište, tako da će svega toga biti u Srbiji, ali nama je važno da uvek imamo u vidu interes nacionalne ekonomije. Ne može jedna fabrika da bude važnija od cele nacionalne ekonomije. Kredibilitet nacionalne ekonomije je ta karta, sa kojom možemo da idemo na svetsko tržište. Pet - šest dobrostojećih firmi, njih da prodamo i da posle toga sve ostalo ostane u zapećku, mi to nemamo kao nacionalnu ekonomiju. Moramo celu nacionalnu ekonomiju da podignemo kroz ovaj proces privatizacije, da ona dobije na vrednosti i da uđe dovoljno strateškog kapitala da bi mogao da bude pokrenut taj proces. Druga tema su prioriteti. Postoje tri teme o kojima tamo gde smo u prilici, znači tamo gde postoji zainteresovan partner, razgovaramo. Prva tema je cena. Ona nije najbitnija. Druga tema je šta će se desiti sa zaposlenima i treća tema je koliko će biti investicija u tehnološku obnovu. Sve te tri teme su isto važne. Znači, onaj ko nudi najveću cenu, a nije spreman da da bankovne garancije da će modernizovati preduzeće, nije interesantan, jer se može desiti da on kupi to preduzeće, da bi ga zatvorio, da bi smanjio konkurenciju za svoju robu, koju će da dovozi iz neke druge zemlje. Takođe, on mora da ima socijalni program za tu pojedinačnu firmu. Znači, ako ta firma nešto vredi, onda sasvim sigurno mora da se nađe rešenje za sve one koji su u njoj zaposleni i da oni znaju šta će u narednih pet godina da se dešava sa njima. To su prioriteti. Moram da upozorim da nećemo svuda biti u prilici da postavljamo takve uslove. Ali, u jednom periodu, pre svega u prvoj godini privatizacije, bićemo u prilici, jer će se tu raditi o preduzećima koja su interesantna za strateške partnere. Oni su spremni da uđu na naše tržište i da plate mnogo više nego što ta preduzeća fizički vrede. Druga kontroverzna tema je bila šta će se desiti sa tim novcem, zar ne bi bilo najbolje da svaka lokalna zajednica ili pokrajina to obavlja i onda taj svoj novac, koji dobije (jer je to navodno i pravljeno na takav način, da je svaka lokalna zajednica pravila svoju lokalnu fabriku), upotrebi kako misli da je najpametnije. Mislimo da to nije dobro rešenje. Mislimo da tim novcem iz prodaje, iz privatizacije svojine u Srbiji treba da bude rešen problem nacionalne ekonomije. A problem nacionalne ekonomije ima nekoliko dimenzija. Jedan je već pomenuti dug. Moramo kao zemlja da platimo jedan deo duga, koji smo napravili pre svega do 1990. godine, jer smo uzimali stranu tehnologiju na kredit. Krediti nisu otplaćivani i mi kao normalna zemlja, članica UN moramo da platimo svoje dugove. Nadamo se da će oni biti vrlo umanjeni, ali će postojati i kao umanjeni. Imamo dug prema građanima, deviznim štedišama. Taj novac je išao i u privredu. Ako neko pokuša da sada postavi pitanje svojih prava na neko preduzeće, to vodi pitanju deobnog bilansa, to vodi raspadu države. Znači, postupak privatizacije mora da bude centralni, ne može da bude nikakva opština, ne može pokrajina, ne može niko drugi da preuzme ingerencije države, jer to vodi deobnom bilansu, to vodi pitanju koliko je iz centralne kase odlazilo u to preduzeće, koliko je iz tog preduzeća išlo u centralnu kasu, to znači - razgraničavamo se. To ne može u Srbiji. Dakle, zbog toga nije moguće decentralizovati privatizaciju na takav način. Ali, naravno, taj novac mora da bude uložen u regionalnu privredu. Naravno da iz tog regiona, gde je privatizacija obavljena, najveći deo novca mora da bude uložen u taj region. To je politički proces, on je fleksibilan, dnevni, on ne može biti definisan zakonom. Ne može da se kaže sada, na primer, u zakonu da od tih 70% dobijenog novca 45% će da bude uloženo u privredu te opštine, 25% u nešto drugo, ali to je naša politička odluka. Naša politička odluka je da jedan znatan deo novca, koji je dobijen privatizacijom u jednom regionu, bude uložen u privredu tog regiona, da jedan drugi deo bude mali fond solidarnosti, kojim će se pomoći onim regionima gde privatizacija nije uspela ili koji nemaju sreću da imaju neka preduzeća koja su dobro prodata. Jedan deo će ići u socijalni program, znači program dokvalifikacije radne snage, program pripreme radne snage za novu ekonomiju. Ne možemo mi da rešimo problem viška zaposlenosti tako što ćemo pokušati da spasemo samo staru ekonomiju i stare sisteme. Ljudi koji su tehnološki višak ili ljudi koji su bez posla moraju da shvate da ne mogu, verovatno, da se zaposle više na onim radnim mestima, gde su nekada radili, jer ta radna mesta možda više neće postojati. Oni moraju da se spreme, takođe da se i oni menjaju, da steknu nove kvalifikacije. Država sa ovim fondom ima sredstva da im pomogne u tome. Ali, oni moraju psihološki da prelome u sebi i da kažu - jedna faza naše ekonomije je završena, dolazi nova, dinamična faza, gde će kvalifikacija, znanje, fleksibilnost biti glavni aduti. Naši ljudi, koji se sada plaše privatizacije, da će ostati bez posla, nisu u pravu. Oni su, ako su bez posla, već bez posla. Neće ih privatizacija ostaviti bez posla, oni su već sada bez posla. Bolje im je da se stanje bolesti naše privrede jasno pokaže, da imamo terapiju i da počne lečenje, a ne da to prećutkujemo i da se uljuljkujemo time da ima, na primer, 2.000 dinara u fabrici, u kojoj ne radi i da onda ima još 200 maraka na ulici, gde prodaje benzin ili cigarete. Nema u tome budućnosti, nema u tome razvoja. Zakon o privatizaciji uspostavlja čiste odnose, na kojima je onda moguće graditi budućnost. Još dve - tri rečenice o socijalnom programu. To jeste jedna lepa reč, ali i jedna opasna reč. Ako imate 40% nezaposlenih, koliko mi imamo, što je znatno više čak i od regionalnog proseka, koji je oko 25 - 27%, onda nema tog socijalnog programa, koji može da pokrije te probleme. Ako na jednog zaposlenog imate jedno lice, koje ima prihode a ne radi, što je trenutno u Srbiji, ne možete da imate socijalni program. Čitava nacionalna ekonomija i nacionalna politika je danas socijalni program, a to znači program da se napravi jedna ekonomija, koja će moći dovoljno da proizvodi da pokriva troškove drugih delova društva, uključujući i trošak servisiranja onih slojeva stanovništva, koji nisu našli svoje mesto u proizvodnom procesu. Očekivanje da bi neka vlada mogla da izađe sa socijalnim programom može da ima dva elementa: ili da ta vlada bude neozbiljna i da obeća nešto što ne može da ispuni ili da ima nekoliko milijardi maraka u nekom fondu, iz koga će da finansira taj socijalni program. Ono što mi kažemo, bez iluzija, jeste da će kroz privatizaciju nastati određeni problemi, ali će nastati i određena sredstva za rešavanje tih problema. Zajednički ćemo analizirati situaciju i videti koji su to problemi, koji su to prioriteti i oko toga će se voditi politička borba u Srbiji. Konačno ćemo imati političku borbu koja će se voditi oko pitanja: šta su prioriteti u ekonomiji? Da li da se investira na ovu ili onu stranu, to će biti prava politička utakmica u Srbiji. Poslednja rečenica - ni jedan zakon o privatizaciji nije idealan, svaki ima svoje protivnike i u svakoj zemlji je bilo mnogo protivnika svih zakona o privatizaciji. To je jedno polje za koje su svi zainteresovani i za koje su svi eksperti. Mislim da ni ovaj zakon, naravno, nije najbolji, ni najperfektniji. Mnogo toga na njemu može da se popravi, ali, mislim da je važna odluka da se u taj postupak krene. Mislim da je važno da svi shvatimo da sedimo u jednom čamcu, da je to nacionalno pitanje, znači, nacionalna ekonomija, interes države, da tu nema nekih koji bi želeli da prate svoj pojedinačni interes. Radi se o koncepciji društvenog i političkog uređenja naše zemlje. Odluka da idemo sa ovim zakonom je ispravna odluka. Kako će on biti tokom primene procenjen, to ćemo videti. Može da se koriguje. U svakom slučaju, važno je da dobijemo ekonomiju koja se zasniva na efikasnosti i koja je u stanju da pruži radna mesta i dostojan život svima onima u Srbiji koji žele da rade. Mislim da to ovaj zakon obezbeđuje i zato vam predlažem da za njega glasate. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem predsedniku Vlade. Da li predstavnici nadležnih odbora žele reč? Ima reč narodni poslanik Živica Predojev, kao predsednik Odbora za industriju.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi članovi Vlade, kao predsednik Odbora za industriju Narodne skupštine Republike Srbije moram da vam kažem da je ovaj odbor, kao matični odbor Ministarstva za privredu i privatizaciju smatrao za svoju dužnost i obavezu, da od početka, od kada je ministarstvo izložilo svoj koncept privatizacije, učestvuje u radu tog ministarstva i da svojim radom pokuša da pomogne ministarstvu u stvaranju koncepta, odnosno Predloga zakona o privatizaciji. Da li je u tome uspeo ili nije, o tome će se izjasniti nadležna ministarstva. Smatramo za obavezu da Narodnoj skupštini prenesemo svoje mišljenje, a ono bi se svelo na sledeće: pre nego što krenete u odlučivanje o ovom zakonu, dobro razmislite gde se nalazimo i šta se nalazi oko nas. Razmislite o tome šta nas okružuje, šta mi ovog momenta imamo, odnosno šta nemamo. Ja mislim da je tako najjednostavnije i najbolje. Neću govoriti o zakonu, ali ću pokušati da vam kažem nešto od onoga kako smo mi u Odboru za industriju to videli. Činjenica je da ovog momenta imamo blizu 30% ljudi na zavodima za zapošljavanje, znači, nezaposlenih. Isto tako je činjenica da u najvećem delu kategorije zaposlenih možemo da imamo negde oko 50% jedne čudne kategorije koja bi se mogla nazvati "prividno zaposleni". To su oni ljudi koji ujutru idu na posao da ne bi radili. Mislim da niko drugi to sebi ne može dozvoliti i niko drugi tu kategoriju ljudi nema. Imamo negde 30 milijardi maraka spoljašnjeg duga. Pesimisti kažu da je taj dug dosta veći. Imamo blizu hiljadu milijardi dinara unutrašnjeg duga. Imamo korupciju, ona je na veoma zavidnom nivou. Mislim da smo tu među vodećim zemljama u svetu. Imamo, barem smo imali dok je važio stari zakon, ja ne bih rekao o privatizaciji nego o tranziciji, imali smo tzv. prividnu privatizaciju koja mi liči na igru koju možete videti na svakoj autobuskoj ili železničkoj stanici... (Tri kutije šibica i kuglica.) Takva je bila i priča o veoma poštenoj tranziciji društvene privrede u privatnom vlasništvu. Pa, onda kada se ta procedura završi, niko živi ne zna ko je vlasnik. Imamo primer Zrenjanina, u diskusiji će već neko reći kako se to završilo. Šta ovog momenta nemamo? Nemamo proizvod, nemamo proizvodnju. Mislim da je lepše reći da nemamo proizvod. Ovog momenta nemamo tržište, nemamo kapital. Ako svi ozbiljno o tome razmislite, onda ćete morati da glasate za ovaj zakon, iz jednostavnog razloga što ovaj zakon ima ambiciju i želju da obezbedi nove idejeovoj zemlji i ovoj ekonomiji, privredi. Novu tehnologiju, novi kapital i nova tržišta. Zbog toga vam ovaj odbor, koga ste vi birali preporučuje: glasajte za ovaj zakon. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala. Dajem reč narodnom poslaniku Stanku Kovačeviću koji je izdvojio mišljenje na Odboru za industriju, prilikom glasanja o njegovom amandmanu na član 62.
Poštovano predsedništvo, poštovani članovi Vlade, nema spora da ja, kao poslanik DOS-a iz Pokreta za demokratsku Srbiju, apsolutno podržavam potrebu donošenja ovakvog zakona i podržavam zakon u osnovi. Kao član Odbora za industriju glasao sam za prihvatanje Predloga zakona, u načelu. Svoje mišljenje sam izdvojio u drugom delu rasprave gde se govori o raspravi u pojedinostima i, gospođo predsedavajuća, mislim da to ne treba da obrazlažem nego kada budemo govorili o amandmanima i kada moj amandman dođe na dnevni red.
Hvala. Gospodine Kovačeviću, pošto ste izdvojili mišljenje, onda smo imali obavezu da vas pozovemo. Ispred poslaničke grupe SRS, reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Ovaj zakon o privatizaciji koji je pred Narodnom skupštinom je, po mišljenju poslanika SRS, bolji od prethodnog zakona. A, prethodni je bio bolji od svih ranijih. To je činjenica koja mora da se kaže. Šta je to što je u ovom zakonu dobro i što je podudarno sa osnovnim programskim opredeljenjima SRS (za koje se mi već deset godina zalažemo)?Drago mi je da su neki od eksperata koji su stali iza ovakvog zakonskog projekta u međuvremenu promenili mišljenje. Ja se sećam okruglih stolova iz 1992. godine kada su imali sasvim drugačije mišljenje, suprotno ovom sadašnjem. Znači, oni su napredovali u svojoj struci i svom stručnom usavršavanju. Šta je dobro u ovom zakonu? Dobro je što je privatizacija obavezna, što je oročena i što je osnovni oblik privatizacije prodaja. Važno je da je ta prodaja iznad 51%. Ona je ovde 70%. To je prilično nerealno, osim u firmama koje su veoma privlačne, pa neko želi da kupi nekoliko akcija jer one donose sigurnu dividendu. Inače, onaj koji "angro" kupuje firmu, izbegava da kupi više od 51%. Dobro je što postoji mogućnost i do 70%, a negde i do 100%, ako već postoji takav kupac. Ali, oni su u svetskim razmerama retki. Jer, onaj ko zna da posluje kapitalom nije "lud" da kupuje više od 51% akcija. Sve ostalo je višak. Nepotrebno. Bolje je da ulaže negde drugde. Šta je osnovni problem? Ima jedan opšti, osnovni problem i nekoliko konkretnih koje ću ponaosob nabrajati. Osnovni problem nije sadržaj ovog zakona, nego to što ćete vi da provodite ovaj zakon. To je ono što brine nas, srpske radikale. Dakle, nismo mi toliko protiv ovih odredbi koliko smo protiv onih koji će to da sprovode jer, znamo mi njih. Šta je ovde problem? Na početku zakona je trebalo da stoji jedna odredba kojom se društvena svojina definiše kao jedan od oblika državne svojine. Zašto? Da vam neko zakon ne bi osporavao pred Ustavnim sudom, ta odredba je nužna. A, kada stavite, jer se to nigde na drugom mestu ne definiše, u zakon da je društvena svojina jedan od podoblika državne svojine, onda zakon nije u koliziji sa Ustavom i niko živ ne može da dokaže da to zaista nije tako. Ako ovde ravnopravno tretirate državnu i društvenu svojinu, zakon vam može biti oboren na Ustavnom sudu, jer Ustav Srbije ravnopravno tretira društvenu, državnu i privatnu, mešovitu i sve oblike svojine. Tu Ustav nije dovoljno precizan. Bolje bi bilo da u Ustavu stoji - državna i privatna, jer sve ostalo može da se podvede pod državnu i privatnu, a ono što je mešovita - uvek se tačno zna koliko je u toj mešovitoj državne, a koliko privatne svojine. To bi bilo veoma pametno i o tome neka ministar razmisli do usvajanja zakona. Nisam ovde da njemu pomažem, tu sam da kritikujem slabosti ovog zakonskog projekta s kojim je on izašao pred parlament. Drugi problem - ovde neki pravnik nije izgleda ozbiljno razmišljao kada je definisao subjekt. Pa, postoje - subjekti nadležni za sprovođenje privatizacije, što je u redu, agencija, akcijski fond, centralni registar itd. To je u redu. Tu su subjekti i Ministarstvo i Vlada takođe, i ne znam zašto nisu navedeni. Međutim, nedugo zatim govori se o firmama kao subjektima privatizacije. To ne može. Firme kao pravna lica mogu biti subjekti privrednog života. Oni su pravni subjekti unutar jedne države i to nije sporno. Ali ne mogu biti subjekti privatizacije. Subjekt privatizacije može biti onaj ko prodaje i onaj ko kupuje. Ako ja prodajem svog konja, ne može moj konj biti subjekt. Ovde se prodaje vlasništvo, svojina. Ne prodaju se ljudi. I to je trebalo ovde jasno da se izrazi. Znate, bilo je slučajeva iz ljudske istorije i kad su ljudi prodavani, ali kao robovi. Oni nisu bili subjekti svoje prodaje nego objekti. Uvek je predmet prodaje objekat prodaje, pogotovu ovde, kada ste vi ispravili ono što je bilo loše u prethodnom zakonu, kada se država pojavljuje kao onaj ko prodaje. Ko je onaj ko prodaje? Onaj ko uzima pare. Ne može biti subjekt privatizacije firma, a pare od prodaje idu državi a ne njoj. Pokušao je svojevremeno Ante Marković da takve nebuloze uvede, pa je firma samu sebe prodavala, pa je novac išao u firmu. Neko kupi firmu, pa mu pare kojima je kupio firmu ostanu na računu, kao da nije ni plaćao. Ima takvih oblika privatizacije, pogotovu u Republici Srpskoj, više nego ovde. Ili, dokapitalizacija je takođe jedan od oblika pljačke, koji je bio veoma čest. E, sad je ovaj zakon to raščistio, ali morate precizno i pažljivo, odredbu po odredbu, pravnički da definišete kako treba. Dakle, ne može firma biti subjekt privatizacije. Ovde ima još jedan veoma ozbiljan nedostatak. Niste smeli sve firme na identičan način da tretirate. Postoje firme u kojima je osnovni državni interes da se ne prodaju, bar ne u celosti. U narednih 20 godina mi ne smemo ni po koju cenu prodati više od 49% elektroprivrede i drugih infrastrukturnih preduzeća. Mislim da ne smemo ni naftnu industriju više od 49% da prodamo. U velikim gradovima, vodovod, kanalizacija, ne sme više od 49% da se proda za dogledno vreme. (Glasovi: Zašto?) Zato što tu postoji ogromna opasnost da se, zavisno od tržišnih uslova, veliki infrastrukturni sistemi prodaju u bescenje. Da se jednostavno kaže - sad mu je tolika tržišna vrednost i to je ubedljivo, ali je to u bescenje sa aspekta društvenih interesa i sa aspekta onog što je u to ulagano. Naravno, svi mogu sada da kažu - uzaludno je ulagano kad danas ne vredi više. Sutra će vrediti više, ako se uspešno obavi privatizacija svih ostalih preduzeća, ako ozdravi ekonomija, ako dođe do velikih stranih i domaćih investicija itd. Ako se podigne privreda odmah će naglo da poraste vrednost infrastrukturnih objekata. I, drugo, postoji strašna opasnost da nam neko sa strane, protivno našim interesima, upravlja onim bez čega država ne može, kao što je elektroprivreda. E, zbog toga. Dalje, ovo redefinišite, to je član 16, početak inicijative itd. To je ostatak autonomnog koncepta i to bi trebalo da prečistite u zakonu, da drugačije izrazite. Nije loše da od same firme potekne inicijativa. Firma ima i dosta poslova, ali to su tekući poslovi u sprovođenju privatizacije, poslovi koji su pod striktnom kontrolom države i ovih organa, koje zakon inauguriše, i čije se obaveze regulišu u prateća dva zakona o akcijskom fondu i o agenciji. Zbog toga bi te stvari trebalo na vreme ispraviti. Postoje još neki problematični delovi zakona. Na primer, ovim zakonom se prejudicira pitanje denacionalizacije. To ne može da se radi ovim zakonom. Ovaj zakon mora biti usaglašen sa postojećim zakonodavstvom, a ne da izražava nameru Vlade da još po nekim drugim, sasvim odvojenim pitanjima donosi nove zakone. A, šta ako vam ne prođe zakon o denacionalizaciji, onda vam u tom delu i ovaj zakon ispada smešan. Vi tim pitanjem u ovom zakonu ne treba da se bavite. Ako slučajno prođe zakon o denacionalizaciji, onda je to već drugo pitanje, onda će to na drugi način da se rešava, jednom opštijom odredbom po pitanju raspolaganja novcem od privatizacije može i ta mogućnost da se ostavi otvorena. Ali, ne da vi ovde svoje planove izražavate. Nije ovo vaš stranački program nego zakon koji bi eventualno mogla da usvoji Narodna skupština. Zato bi trebalo da vodite računa. Ovaj stimulans za zaposlene u firmi i za njihove menadžmente ...
Gospodine Šešelj, vreme, jedino ako hoćete da sastavite.
Idem na sledećih 10 minuta, pošto bih želeo ipak u celini da iznesem osnovni stav poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, po zakonu, inače mi imamo čitav niz amandmana. Po pojedinostima će valjda biti mogućnosti da se više o tome kaže. Stimulans iz člana 45. u osnovi je dobar, jer oni koji ranije krenu sa privatizacijom imaće više mogućnosti za besplatne akcije zaposlenih u firmi, nego onih koji budu oklevali, kasnili itd. Kada je reč o besplatnim akcijama, bilo bi pametno da isti procenat besplatnih akcija bude za sve firme koje idu u proces privatizacije. To ovde nije precizirano. Po odredbama ovog zakona postoji mogućnost u jednoj firmi da bude veći procenat, a u drugoj manji. Naravno, to u praksi dosta zavisi i od konkretnog interesa. Postoje firme gde ni njihovi radnici nemaju nikakvog interesa da budu vlasnici bar jednog dela akcija. Kod pitanja besplatnih akcija za građane predlagač ovog zakona je izbegao da bude konkretan i da detaljno to pitanje razradi. Ostavljena je samo jedna opšta odredba i prepušteno Vladi da ona sama ta pitanja razrešava. Vlada to može da radi jedino uredbom. Ovo nije materija koja se može uređivati uredbom. Ova materija mora da se uredi isključivo zakonom. Tu zakon mora da se dopuni. A, evo zašto. Prvo, vi niste uzeli u obzir zaposlene u javnim službama. Nadam se da se neće baš sve javne službe privatizovati. Ne verujem da ćete krenuti odmah da privatizujete škole. Ne kažem, možda će za 20 ili 30 godina sazreti uslovi i za to. Ali, ne možemo baš toliko daleko u budućnost da prognoziramo. Danas to pitanje nije zrelo i ne bi smelo da bude. Zaposleni u javnim službama moraju na određen način biti izjednačeni sa zaposlenima u privrednim preduzećima koja se privatizuju, bar po mogućnosti kupovine akcija, s tim što se može ostaviti da po redosledu, oni koji su zaposleni u određenoj firmi, na osnovu godina svog radnog staža, prvi kupe akcije, pa onda oni koji su zaposleni u drugim društvenim službama, na osnovu godina svog radnog staža, drugi deo akcija. Taj redosled ne bi bio problematičan, ali moraju svi zaposleni imati mogućnost na osnovu radnog staža da kupe odgovarajući broj akcija, ako već to pravo imaju zaposleni u određenim preduzećima koja se privatizuju. I drugo, kad je reč o gađanima, besmisleno je sada ograničavati, kad je reč o novoj kategoriji, da onaj koji je zaposlen, na osnovu godina radnog staža dobio besplatne akcije, sada ne može i kao građanin određenu kvotu akcija da dobije besplatno. To su dva odvojena statusa. Neko je na osnovu radnog staža dobio akcije, i ne dirajte mu u to. Sada može da se pojavi kao građanin, jer će se kao građanin pojaviti i najbogatiji privatnik, koji je već imao određene pogodnosti itd. pa mu to ne smeta da može kao građanin, kao svaki drugi građanin, da dobije odgovarajući broj akcija besplatno. To je posle iz akcijskog fonda, to je posle obavljene konkretne privatizacije. E, tu ne treba ograničavati nikoga. Znači, i najmanja beba, tek rođena, i starac od stotinu godinu, kao građani moraju, u slučaju ove privatizacije, biti ravnopravni. Ovde ne sme ni ograničenje biti da može samo punoletni građanin, jer po pitanju svojine punoletstvo ništa ne znači, osim u raspolaganju. U sticanju punoletstvo ništa ne znači. Na isti način stiče i beba, čak nerođena beba, kao starac od stotinu godina. Po pitanju raspolaganja, ako nije punoletan, određuje mu se tutor, staratelj itd. Znači, tu apsolutno svi građani moraju biti ravnopravni, i ne smete sada građaninu, zato što je kao radnik, na osnovu svog radnog staža, dobio odgovarajući broj akcija, uskratiti pravo da još dodatni odgovarajući broj akcija dobije i kao građanin. Jer, mora biti neka razlika između građanina koji je sticao radni staž, znači, na osnovu radnog staža određene doprinose državi plaća, poreze itd. i onoga ko nije tako državi doprinosio. Neka razlika mora da bude. Ovde vam se idealno namestila mogućnost da tu razliku izrazite, bez velike štete za državu, jer građani dolaze u obzir za raspodelu ovih besplatnih akcija tek kada se završi prodaja, pa kada dobiju svi oni koji imaju pravo na besplatne akcije, ono što preostane, što ostane u akcijskom fondu, jedan deo ide na sve građane koji se zateknu u određenom trenutku kao živi, od najmanje bebe, do starca od stotinu i više godina, i taj se postupak onda jednom zauvek završi. To je ono što ima smisla i mislim da bi bilo dobro da se to ovim zakonom precizira, da se razjasni. Šta to znači - znači da bi ovaj zakon trebalo da se stručno doradi sa aspekta ovih primedbi. Mislim da su ove primedbe ubedljive za svakog stručnjaka i jedno pitanje me posebno čudi - zašto ste išli na tri posebna zakona? Tri posebna zakona iz ove materije se donose po prirodi stvari onda kad se ne stigne da se urade sva tri u isto vreme, zapravo da se kompletna materija reguliše, pa se, kao u prošlom slučaju, prvo donosio Zakon o svojinskoj transformaciji, pa onda Zakon o agenciji, pa Zakon o akcijskom fondu itd. Pošto je ovo toliko jedinstvena, homogena materija, po prirodi stvari ovo bi trebalo da bude jedan zakon. Nije ni malo čudno što je ovoga puta donesena odluka da se vodi jedinstvena rasprava. Ona je, kao jedinstvena, jedino i moguća, i po pitanju akcijskog fonda, i po pitanju agencije. Mislim da i nema bog zna koliko primedbi, jer su to stvari koje su i prošli put bile urađene, i mislim, prilično razrađena iskustva koja su stečena, nisu naodmet. Ona su dragocena, i ta iskustva mogu samo da koriste da se neke nepravilnosti izbegnu u budućnosti. U ovom slučaju, trebalo bi da bude jedinstven zakonski tekst, celovit, logično homogenizovan, sa pravnog aspekta i taj zakonski tekst bi onda mogao da predstavlja jedan od osnovnih sistemskih zakona. Dobro je što ovaj zakon nema ni jednu retroaktivnu odredbu, drugi bi ministri mogli da uče iz ovoga slučaja, jer retroaktivnost ne može biti nikada na štetu onoga na koga se odnosi, nego samo u njegovu korist. Nažalost, mi smo imali jedan primer retroaktivnosti sa ztv. Đinđićevim zakonom iz 1994. godine, kada su (nije sam Đinđić to izglasao, nego je po njemu zakon bio poznat, on je bio inicijator, a drugi su ga podržali, podržali su ga ovi koje sada hapsi), radnici stekli ogroman procenat akcija besplatno. Bilo je i zloupotreba, svašta je tu bilo, ali onaj ko je bez zloupotreba stekao tada akcije besplatno, bez obzira koliko je taj zakonski projekat Ante Markovića bio loš, nije se smelo dozvoliti da mu neko naknadno oduzima akcije. Jer, posle tog presedana, ljudi su izgubili interes za privatizaciju. Danas privatizuju, dobiju akcije, što besplatno, što kupe, a sutra im to neko revalorizuje, ponovo obračunava i umanjuje vrednost. Ovoga puta, kad se stekne akcija, ona mora biti neprikosnovena, ako je na zakonit način stečena. Ona mora biti neprikosnovena i zaštićena od bilo kakve promene volje političke vlasti u budućnosti. Ono što je još dobro u ovome zakonu, ali nije dovoljno razrađeno, to je mogućnost da se odmah pristupi trgovini akcijama. Ako je akcija svojina svog titulara, što bi onda neko njega ograničavao u prodaji? Može da proda odmah, neko ko sumnja u vrednost akcije, može da proda sve svoje akcije za gajbu piva. Što vi sada nekoga da sprečavate da to uradi? Čak je sa aspekta opštih privrednih interesa poželjno da se takve stvari dešavaju, da bi naknadno dolazilo do koncentracije vlasništva. Ako neko ne želi akcije, a ima pravo na njih, lepo, čim stekne to pravo, čim dobije odgovarajuće hartije od vrednosti, da odmah proda. E sada, vi načelno ostavljate mogućnost da se to odmah proda, ali kažete - prodavaće se na berzi akcija. Problem je sa tom berzom što ona još zapravo nije konstituisana. Mi nemamo pravu berzu akcija i vi ste morali ovim zakonom i da predvidite tu berzu, da date pravne okvire postojanja te berze i njenog funkcionisanja. To znači da bi ovaj zakon trebalo odmah da se dopuni, dok traje rasprava u načelu, dok traje rasprava o pojedinostima, da vaše službe to pripreme i da, kao amandman Vlade bude podneseno, ili amandman nekih poslanika itd. Nećuda vam se u to mešam, jer ne predstavljam vašu stručnu pravnu službu, nego vam samo kažem šta bi trebalo da se uradi, da bi zakon zaista bio kompletan.
Hvala. Reč ima gospodin Branislav Ivković, u svojstvu predstavnika poslaničke grupe (prvo javljanje).
Dobar dan i poštovanje, dame i gospodo poslanici, poštovani predsedniče Vlade, poštovani članovi Vlade, mislim da je mnogo važno konstatovati dve ključne stvari ovde na početku. Prvo, Srbija raspolaže ogromnom društvenom imovinom. Ta društvena imovina nije do sada rasprodata, ona vredi, ona ima posebnu vrednost, s obzirom na geostrateški položaj Srbije, na važnost njihovih strukturnih pravaca za Srbiju, i tu je apsolutno predsednik Vlade u pravu, da mnogi motivi, pored možda i dubioza i lošeg stanja pojedinih preduzeća, postoje zbog sankcija i bombardovanja ove zemlje, postoje kod onih koji žele da ulažu kapital na ovim prostorima, zbog geostrateškog položaja ove zemlje i povoljnosti infrastrukturnih pravaca. Društvena svojina, kao takva, postoji, i sigurno, i to je odavno odlučeno, treba da promeni svoju namenu, da se privatizuje, jer jedino ta društvena svojina bez titulara, faktički nema čuvara, odnosno, nije imala čuvara svoje vrednosti, onoga pravoga, i nije postojao osećaj za to. Zato je i druga konstatacija važna, da već postoji Zakon o svojinskoj transformaciji. Taj Zakon o svojinskoj transformaciji do februara meseca je dao jednu veliku autonomiju preduzećima, da sama preduzeća i radnici u njima odlučuju o svojoj transformaciji. Zbog toga je i nazvana, verovatno, autonomnom transformacijom. I u februaru je došlo do toga da je ova Vlada Republike Srbije, jednim od svojih prvih koraka, smatrala da terba da obustavi taj proces samostalne, autonomne transformacije preduzeća. Da nije obustavila proces te autonomne transformacije od februara meseca, mi bi danas imali veliki broj preduzeća koja su se u dobroj meri privatizovala, imali bi veliki broj sa titularom preduzeća, koji bi znali, i te kako dobro znali, da im život i rad, njih i njihovih porodica, zavisi od preduzeća u kojem su. Ta preduzeća bi, pošto dobro poznaju svoj tehnološki i proizvodni proces, znaju tehnološki lanac, znaju od koga su nabavljali repromaterijale, zna se ko su potencijalni kupci njihovih proizvoda, i te kako bili već od februara meseca, da im je pušteno u velikim pregovorima o dodatnim ulaganjima, o nastavku privatizacije, o zajedničkim poslovima, o zajedničkim preduzećima, tako da ova priča o motivisanju da se ovaj zakon donosi da bi se pojačalo ulaganje inostranog kapitala apsolutno ne stoji, jer je faktički zaustavljena u februaru 2001. godine. Da je u februaru 2001. godine pušteno da se to radi dalje, danas bi u Srbiji na 400 - 500 mesta u raznoraznim preduzećima i te kako bio prisutan privatni kapital, domaći ili inostrani, i razgovaralo bi se o ulaganju i svrsishodnosti ulaganja, o uslovima pod kojima se ulaže i o zajedničkom radu i nastupu na domaćem i inostranim tržištima. Znači, mi bi već sada imali i te kako ulaganje privatnog kapitala, a među njima i inostranog kapitala. To je zaustavljeno. Zašto je zaustavljeno? Znate, postoji jedna velika naučna oblast koja se zove operaciono istraživanje. U toj oblasti postoje discipline koje se zovu proces donošenja odluka, teorija masovnog opsluživanja i u toj teoriji masovnog opsluživanja postoje kanali, redovi čekanja sa ograničenim brojem, sa neograničenim brojem, postoji usko grlo proizvodnje i to je i te kako tema, dragi moj gospodine, jer ovde je govoreno o tragovima ideološkog društva, ovde je govoreno o političkim odlukama, ovde je govoreno o političkim inicijativama i potpuno je jasno zašto je zaustavljen proces autonomne tranasformacije i zašto se izašlo sa ovim zakonom koji, kako vidimo, podržavaju neke opozicione stranke. Ovaj zakon, kao takav, potpuno demistifikuje sada zašto je obustavljen proces autonomne transformacije. Ovaj zakon govori o tome da je neko u odnosu na važeći zakon do danas odlučio da napravi iskorak, ali iskorak ka totalnoj centralizaciji, ka totalnom upravljanju procesa svojinske transformacije. Dok ste vi još u važećem zakonu, u kojem je najbitniji deo ukinut, imali potpunu slobodupreduzeća i radnika da vrše vlasničku transformaciju i u njemu je jedino negde oko 70 ključnih preduzeća i institucija bilo obavezno da vrši transformaciju pod kontrolom Vlade Republike Srbije, a u ovom zakonu imate bič božiji, imate posebnu agenciju, imate sve strukture vlasti, aktuelne političke vlastida ona diriguje i upravlja procesom svojinske transformacije. Tu je sada otkriće zbog čega se ovaj zakon donosi. Međutim, taj zakon koji se donosi je potpuno i to je ovde rečeno, u neskladu, ali to smo već naučili u ovoj skupštini, pošto za ovu vladu ne postoji ni Ustav Srbije i duboko verujem da će dobro razmišljati o članu 47. stav 2. Ustava Srbije ako se bude ovde razgovaralo o Haškom tribunalu, ali Ustav Srbije se ovde ne poštuje u članovima 64, 55. i 57, koji govore o obaveznosti i oročenosti. Savezni ustav se ne poštuje u članu 74, ne poštuje se savezni Zakon o preduzećima,jednostavno sve ono što je bilo Ustavom i postojećim zakonom stečeno pravo ukida se totalno. Ko preuzima celu priču? Preuzima faktički Vlada Republike Srbije. U mnogim delovima je ovaj zakon potpuno nejasan, namenski i namerno, jer Skupština je potpuno dislocirana u procesu odlučivanja. Sve prelazi u nove centre moći vezane za Vladu Srbije, u agenciju i akcijski fond. Sada otkrivamo zašto je ukinuta autonomna transformacija. Sada otkrivamo zbog čega se na ovo odlučilo. Međutim, veliki problem u tim istim operacionim istraživanjima, postoji teorija sistema i informacija, jesu višak informacija, nedostatak znanja, jer da li može na jednom mestu da se koncentriše takvo znanje koje će znati da sugeriše, upravlja, radi tendere za gumarsku industriju, za fabriku lekova, za prehrambenu industriju i za metalski kompleks, za građevinarstvo? Hoće li moći? Neće. Po prirodi stvari to je nemoguće. Ko god je hteo sve da zna otišao je u nešto drugo što se zove voluntarizam. Zašto se odustalo od toga da Vlada Republike Srbije drži kontrolu na koju ima pravo? Zašto se sprečava Skupština Republike Srbije da kontroliše Vladu Republike Srbije, koja sve sada po ovom zakonu radi? To je sada pitanje koje jeste za građane Srbije, posebno za one radnike koji su ukidanjem u postojećem zakonu mogućnosti autonomne transformacije, faktički ostali bez svoje svojine. Mnogi su imali mnogo manje plate zato što su ulagali u izgradnju novih hala, zato što su ulagali u nabavku opreme i mehanizacije. Samo u oblasti građevinarstva jako dobro znam koliko su se radnici na poslovima u inostranstvu odricali sredstava da bi se nabavili novi damperi, novi kranovi, novi vibratori, novi uređaji, da bi se mogao dogovoriti naredni posao u građevinarstvu. To je njihova imovina, oni su je stvorili. Šta radite ovim zakonom? Vi ste ti koji diktirate da mora da bude privatizacija i da mora da bude odmah i to što pre. Rezultat te privatizacije, odmah i to što pre, po digirovanju iz jednog centra je jedan dobar višak informacija, jedno totalno neznanje u mnogim tehnološkim procesima, nepoznavanje strateških partnera za tu vrstu prizvodnje, za ta preduzeća i faktički značajno niža vrednost prodajne cene od one koja se realno može ostvariti, jer na tržištu kada se pojavi pet miliona tona čokolade dete neće hteti čokoladu, a kada su dve, tražiće i te kako. Zakon je važan deo politike Vlade i raznih lobija politike, kojom se preduzeća onesposobljavaju, obezvređuju, zatvaraju i rasprodaju. Zakon je nedorađen i u mnogim delovima nejasan. U delovima koji su dovoljno jasni on je neprihvatljiv, jer ukida najveći broj stečenih prava, stečenih prava preduzeća, stečenih prava zaposlenih, stečenih prava penzionera i drugih građana. U namerno nejasnim delovima zakona, zakon na Vladu prenosi veliki broj ovlašćenja za donošenje podzakonskih akata, lišavajući Skupštinu mogućnosti kontrole nad ovim važnim procesom i otvarajući put neograničenoj samovolji Vlade. Samo da podsetim na sedam stečenih ključnih prava koje ovaj zakon ukida: 1. ukida se pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do visine od 60% kapitala preduzeća, 2. ograničava se pravo emitovanja besplatnih akcija pri aukcijskoj privatizaciji na 30, 20 ili 10%, 3. kod privatizacije putem tendera besplatne akcije zaposlenih u datom preduzeću sa 60% se sada ograničavaju na svega 15%, 4. ukida se pravo građana izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u svakom preduzeću, 5. ukida se pravo zaposlenih da u svom preduzeću dobiju besplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima, 6. stečeno pravo zaposlenih na besplatne akcije u dinarskoj protivrednosti od 400 maraka pada na 300 maraka, a kasnije na 150 maraka. Možda najinteresantnije, ne želim da trošim drugih i trećih 10 minuta, jer ostavljam sebi pravo da reagujem i na druga izlaganja, je pozicija tržišta rada. Ovde se govori o pospešivanju proizvodnje. Mi imamo stalan pad proizvodnje u poslednjih osam meseci. Proizvodnja u aprilu i maju ove godine je znatno niža nego u aprilu i maju prošle godine. Izvoz je čak 30% niži. (Milka Marinković: Ne lupaj.) Da li ćete opomenuti gospođu, damu?
Molim narodne poslanike da ne dobacuju govorniku, a gospodine Ivkoviću vaše vreme je isteklo.
Hvala lepo. Drago mi je što se dame same prepoznaju. Mi imamo stalan pad proizvodnje. Samo u decembru i januaru 52.000 radnika je dodatno ostalo bez posla. Znači, jasno je da se trend onih nezaposlenih povećava. Zato je pozicija Republičkog zavoda za tržište rada krucijalna i uvažećem zakonu o svojinskoj transformaciji Republički zavod za tržište rada je imao posebnu privilegiju da bi mogao da vrši ...
Gospodine Ivkoviću, dvanaesti minut.
Završavam, 40 minuta je govorio predstavnika Vlade, a premijer 25.
Nije tačno, a drugo, imate ograničeno vreme.
Šta se događa? U Republičkom zavodu za tržište rada je trebalo da se vrši prekvalifikacija i stvaranje šanse za zapošljavanje onih koji će izgubiti posao. Ovim zakonom se ukida i tih 25% za Republički zavod za tržište rada.
Dajem reč gospodinu Peleviću, u svojstvu predsednika poslaničke grupe, prvo javljanje.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, želeo bih da se na početku zahvalim ministru Vlahoviću, koji je inicirao sastanak sa poslaničkom grupom stranke SSJ u vezi razmatranja ovog predloga zakona i na tom sastanku smo istakli da je jedan od osnovnih političkih principa SSJ privatizacija i tržišna privreda. Dakle, u načelu smo prihvatili ovaj zakon kao dobru ideju i kao dobru osnovu za uvođenje privatizacije, odnosno tržišne privrede u Republici Sribji. Na tom istom sastanku smo zamolili uvaženog ministra Vlahovića da dostavi našoj poslaničkoj grupi Predlog zakona kako bismo mogli na našem odboru za ekonomiju i na našem odboru za zakonodavstvo da razmatramo ovaj zakon i da damo konkretne primedbe na ovaj zakon. Nažalost, dobili smo gotov Predlog ovog zakona o privatizaciji i o akcijskom fondu, i naš odbor za ekonomiju i zakonodavstvo je u konsultacijama sa mnogom drugim organizacijama koje su nadležne za ova pitanja, a posebno sa Jugoslovenskim udruženjem računovođa, došao do sledećih podataka. Na Predlog zakona o privatizaciji, SSJ ima veliki broj primedbi, kako sa pravnog, tako i sa ekonomskog gledišta. Smatramo da je prethodno trebalo konsultovati ustave koji su važeći na nivou Jugoslavije, Srbije, takođe i savezne zakone koji regulišu ovu materiju i da tek nakon konsultacija tih zakona, a nakon svega toga, tek onda doneti ovaj zakon, jer je ovaj predlog zakona usuprotnosti sa mnogim odredbama i saveznog i republičkog zakona, Ustava, kao i nekih drugih saveznih zakona. Ja ću navesti samo nekoliko članova ovog zakona koji su u suprotnosti sa ustavima, kao i sa saveznim zakonom, posebno saveznim Zakonom o osnovama promene vlasništva društvenog kapitala. U članu 3. stav 2. ovog predloga zakona, predviđeno je da se može vršiti prodaja imovine ili delova imovine i da se to smatra promenom vlasništva društvenog , odnosno državnog kapitala, mada je to klasičan primer nacionalizacije imovine koja nije predviđena našim ustavima. Takođe, u članu 14. Predloga zakona predviđeno je da su subjekti privatizacije sa društvenim kapitalom dužni da sprovedu postupak privatizacije, najduže u roku od četiri godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Ustavom Republike Srbije i saveznim Ustavom uključena je i društvena imovina, kao jedan od oblika svojine. Prema tome, mislim datakođe i po saveznom zakonu promena vlasništva društvenog kapitala nije obaveza, već mogućnost, o čemu samostalno odlučuju preduzeća. Ne želim da branim postojanje društvene svojine, ali želim da kažem da je ipak ovo u suprotnosti sa saveznim Zakonom o osnovama promene vlasništva i sa saveznim Ustavom. U članu 16. Predloga ovog zakona predviđeno je da inicijativu za privatizaciju može pokrenuti i agencija iliministarstvo nadležno za poslove privatizacije, i da po toj inicijativi preduzeće mora da postupi, što je suprotno članu 5. saveznog zakona, po kome je propisano da preduzeće samostalno odlučuje o promeni vlasništva društvenog kapitala. U članu 26, 34. i 36. Predloga zakona predviđeno je da prodaja imovine, odnosno kapitala, javnim tenderom i aukcijom, organizuje i sprovodi agencija, što je suprotno saveznom Zakonu o preduzećima, po kome preduzeća organizuju i sprovode prodaju imovine, odnosno kapitala. Dakle, prethodno je trebalo da se razreši problem nesaglasnosti saustavima i saveznim zakonima,ozbirom na ustavnu obavezu da doneseni zakon mora biti saglasan sa postojećim i važećim ustavima i saveznim zakonima. Zakon o privatizaciji je takođe trebalo da usledi posle donošenja Zakona o denacionalizaciji. U Srbiji postoji milion i po građana koji po raznim osnovama traže da se vrati njihova imovina koja je oduzeta nacionalizacijom, konfiskacijom ili eksproprijacijom. Postoji i Liga za vraćanje takve nelegalno oduzete imovine građana. Dakle, trebalo je prvo doneti takav zakon, pa tek onda pristupiti donošenju zakona o privatizaciji. Kada se postupak o privatizaciji odnosi na imovinu koja je bila oduzeta od fizičkih i pravnih lica, primenom zakona na teritoriji Republike Srbije, dakle uglavnom nacionalizacijom i konfiskacijom, onda se privatizacija ove imovine obavlja po posebnom zakonu i propisima koji su se morali doneti ranije, pre ovog zakona. Zemljište i građevinski objekti koji su bili oduzeti vraćaju se prethodnim privatnim vlasnicima i njihovim naslednicima u sadašnjem fizičkom obliku. Ako su zemljište i građevinski objekti oštećeni i time je umanjena njihova vrednost, država bi morala da izvrši obeštećenje bivših vlasnika na osnovu utvrđene razlike. Kada suzemljište i građevinski objekti uvećane vrednosti, to bi se moralo smatrati nadoknadom bivšim vlasnicima za vreme njihovog nekorišćenja imovine, dakle njihove direktne štete koja je time bila prouzrokovana. Mislim da je vrlo važno uneti u postojeći predlog zakona i odredbu koja bi zaštitila strateški važna preduzeća u Srbiji, a koja su od velikog značaja za sve građane Srbije. Preduzeća koja čuvaju integritet i suverenitet naše zemlje, kao što su elektroprivreda, vodoprivreda, kao što su državni mediji i mnoga druga preduzeća koja imaju strateški značaj za sve građane Srbije i za državu Srbiju. U tim preduzećimane bi smeo većinski kapital da bude inostrani kapital, već domaći kapital. Takođe smatramo da je Predlog zakona je pun manjkavosti, nedorečenosti i problematičnosti i ako takav, ako se ne izvrše obziljne korekcije u raspravi u pojedinostima, eventualno bude usvojen, može imati sasvim suprotan efekat od onoga što se deklarativno želelo i umesto obećanog dobili bismo totalno osiromašenje većine naših građana i pretvaranje zemlje u koloniju , prilagođenu savremenim uslovima... Ja ću navesti samo nekoliko primera koji bi mogli da imaju jako loše posledice ukoliko bi se ovaj zakon usvojio. Prvo je nedostatak, odnosno nedorečenost socijalne komponente u ovom zakonu. Kao što je i većina ministara rekla,i uvaženi gospodin Vlahović, činjenica jeste da će privatizacijom nekoliko stotina hiljada građana ostati bez posla. Nije u zakonu dorečeno kako će se izvršiti prekvalifikacija, kako će se socijalno obezbediti radnici koji ćeostati bez posla. Takođe je danas premijer u svom uvodnom ekspozeu rekao da Vlada nema čarobni štapić i da se ne može predvideti u ovom trenutku u našem budžetu totalno obezbeđenje socijalnih slučajeva koji će nastati nakon donošenja ovog zakona. Drugo, nedavanje prednosti našim građanima, tj. državljanima Srbije na pravo preče kupovine subjekata privatizacije takođe je jedan od nedostataka ovog zakona, a posebnotu mislim na poljoprivredu. Vi znate da su mnogi poljoprivredni proizvođači učestvovali u izgradnji i u radu agroindustrije i da bi njima upravo trebalo dati prednost prilikom kupovine agroindustrijskih objekata, jer su oni u njihovom radu učestvovali i svojim radom i svojim kapitalom, i saradnjom sa agroindustrijom. Transfer sredstava ostvaren prodajom akcija subjekata privatizacije i naplaćenih dividendi nauplatni račun budžeta Republike Srbije je po meni takođe problem. Mislim da bi sredstva privatizacije pre svega trebalo vratiti privredi preko posebnih banaka koje bi to obavljale imislim da bi trebalo da se u ovom trenutku Vlada oduži svim onim zaposlenima koji su u periodu od 1992. godine do današnjeg dana radili u svojim preduzećima, stvarali svoja preduzeća, održavali u životu, a za to vreme nisu imali adekvatne nadoknade ili vrlo često nisu imali nikakve plate. Mislim da je pravi trenutak da se jedan deo sredstava koji bi se stekao od privatizacije tih firmi morao uputiti onim radnicima, koji su to celo vreme bili verni svojoj fabrici, koji su radili, koji su je održali u životu, koji su za to vreme bili neadekvatno plaćeni ili nisu bili uopšte plaćeni. Mislim da nadzorni odbor, kako u akcijskom fondu, tako i u agenciji za privatizaciju, ne može biti imenovan od strane nadležnog ministarstva, odnosno od strane Vlade. Smatram da bi ti nadzorni odbori morali biti imenovani od Narodne skupštine Republike Srbije, na paritetnoj osnovi. Tako bi se ostvarila kontrola koju je ministar Vlahović poželeo, u svom izlaganju Narodnoj skupštini, nad radom iagencije za privatizaciju i akcijskog fonda. Dalje, mislim da sredstva za osnivanje agencije za privatizaciju, kao i za njen rad, moraju da se ostvaruju isključivo iz budžeta Republike Srbije, a nikako od donacija, nikako od sponzora, od priloga domaćih i stranihfizičkih lica, jer se u tom pogledu postavlja pitanje sumnje kako će oni raditi svoj posao nepristrasno, korektno i fer, ukoliko budu plaćeni od istih onih lica koja će učestvovati u tenderima i aukcijama. Stranka Srpskog jedinstva je juče glasala za Zakon o oporezivanju ekstra profita i ekstra dohotka, jer smatramo da svi oni koji su svoje bogatstvo stekli zloupotrebljavajući svoje privilegije i službeni položaj treba da budu kažnjeni oporezivanjem. Smatrali smo i smatramo, naročito nakon usvajanja naših amandmana i amandmana nekih drugih političkih stranaka u ovoj skupštini, da je taj zakon pravičan. Ali, takođe smatramo da ovaj zakon nije pravičan, pre svega u odnosu na radnike, koji rade u preduzećima koja će biti privatizovana i Stranka srpskog jedinstva neće glasati za ovaj zakon, osim ukoliko se u raspravi o pojedinostima taj zakon ne bude toliko popravio da će zasluživati da bude izglasan i od članova stranke Srpskog jedinstva. Smatram takođe da ovaj zakon, kako reče gospodin Vlahović, nije krucijalni u ekonomskoj reformi, ja se bojim da će biti krucijalni problem u stvaranju još većih socijalnih problema u Srbiji. Hvala na pažnji.
Ima reč gospodin Čedomir Jovanović u svojstvu predsednika poslaničke grupe.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uloga opozicije je da kritikuje inicijativu Vlade, ali istovremeno je uloga opozicije da u toj kritici vodi računa o stanju u društvu, jer smo konačno kao vlast i kao opozicija odgovorni za ono što se u ovom trenutku dešava u zemlji. Tačno je da je nekoliko puta u poslednjih deset godinaSrbija pokušavala da reši problem koji je sam po sebi proistekao iz ideološkog karaktera društva, koje je egzistiralo skoro pola veka. Zbog toga značaj ovog zakona ne može biti manji od značaja zakona koji su 1945. godine promenilisuštinu društva, koje je tada bilo karakteristično za našu zemlju i odnose koji su tada evoluirali u narednih pet decenija. Godine 1990. 1991, 1994. i 1997. vlasti u ovoj zemlji su pokušavale da se ratosiljaju tog političkog nasleđa, ali da istovremeno zadrže sve one poluge i instrumente političke moći, koji će im dopustiti da upravljaju ovim društvom onako kako su upravljali njihovi prethodnici i da očuvaju sopstvene pozicije. Zabeležio sam nekoliko primedaba, koje bih želeo da prokomentarišem i potom da kažem koje su konkretne i pozitivne posledice donošenja ovog zakona. Pominje se zaustavljanje investicija. Zakon o privatizaciji koji mi predlažemo nije zakon koji predstavlja barijeru za investicije. To je zakon kojim se prate političke promene u društvu, kojim se otvaraju vrata u ekonomskom smislu ove zemlje. Danas je Ministarstvo prosvete dužno da kreira i sprovodi upisnu politiku u srednje škole i na fakultete. Reći ću vam deo analize: najveći broj kandidatura je u onim školama i na onim fakultetima, koji omogućavaju odlazak u inostranstvo. Ako naša deca žele taj svet, nemamo prava da ih sputavamo u tome, ali smo istovremeno dužni da im otvorimo vrata ovog društva, kako bi taj svet došao do njih. U poslednjih 10 godina 400.000 građana ove zemlje je otišlo odavde, u okolnostima koje su poznate i politici koja je takva kakva je bila. Kada kažemo da se 70% društvenog i državnog kapitala privatizuje na takav način da je stranom investitoru moguće da se pojavi kao kupac, mi otvaramo vrata mogućnosti da se konačno vrate posle 10 godina i oni koji su otišli. Stečena prava su postojala, ali su ta stečena prava nametnuta. Sigurno građani nisu glasali za 1,55 milijardi dolara kumuliranog gubitka u periodu 1994. - 2000. godine. To je karakteristika naše privrede. Kada govorimo o radnim odnosima i onima koji su ostali bez posla, treba reći da 980.000 građana u ovom trenutku radi u nelikvidnim preduzećima, da je 700.000 ljudi bez posla, da je 40.000 preduzeća u stečaju. Kada govorimo o insajderskoj privatizaciji, o podeli akcija, govorimo o podeli gubitka, ne govorimo o podeli kvaliteta i dobiti. Po postojećem, odnosno suspendovanom Zakonu o privatizaciji privatizovan je "Simpo", "Progres". Gde su investicije? Ne, samo su ustoličeni oni koji su do tog trenutka bili u poziciji da u onom što se zove dokapitalizacija, što je pomenuo jedan od predstavnika opozicije, urade nešto što je samo po sebi suština privatizacije, ali što je istovremeno samo po sebi i direktna posledica onoga što želimo danas da izmenimo. Posledica korumpiranog delovanja, koja praktično može podrazumevati prenos vlasništva, ali ne i promenu. Važno je reći da ovaj zakon ne beži od suštine problema o kome danas govorimo. Taj zakon ne beži od činjenice da je neminovno poštovati nemilosredne zakone tržišta, koji poštuju samo tržišne vrednosti. Po zakonu iz 1997. godine država je utvrđivala vrednost akcija kroz državnu agenciju. Te akcije su vredele u trenutku njihovog formalnog definisanja 28%, tako da je 10.000 DM, koliko je radnik dobijao na ruke, zapravo u tom trenutkuk vredelo oko 3.000 DM. Danas govorimo o 30% koji će se podeliti zaposlenima i građanima ovog društva, ali 30% dobiti,a 70% ili 60% gubitka. Subjekti privatizacije su državni i društveni kapital. Teško je napraviti logičnu razliku, jer po pravilu država je uvek igrala ključnu ulogu u preduzećima u kojima je formalno bila dominantna društvena svojina. Ali, mi nemamo vremena da menjamo savezne zakone, savezni Ustav, republički Ustav, jer naše društvo ubrzano propada. Ovo je zemlja u kojoj jedan zaposleni izdržava jednog nezaposlenog, koji prima kakvu - takvu platu. Ovo je zemlja u kojoj 970.000 ljudi radi u nelikvidnim preduzećima, 750.000 ljudi je na prinudnim odmorima, 700.000 ljudi je bez posla, zemlja sa 800.000 izbeglica, zemlja sa spoljnjim dugom od oko 25 milijardi maraka, sa unutrašnjim dugom od 28 milijardi maraka. To su razlozi koji su nas naterali na ovako ubrazan postupak. Najvažnije u procesu privatizacije je povući prave političke poteze i ne plašiti se onih kritika koje tako nešto prate. Istovremeno je veoma važno u procesu privatizacije obezbediti kontrolu tog procesa. Mi ne bežimo od te kontrole. Nemate argumente za primedbu, koja ide na račun Vlade, da izbegava kontrolu Parlamenta. Ni jedna odluka ovog parlamenta nije ignorisana od strane Vlade, niti je bilo koja inicijativa Parlamenta zaobiđena od strane Vlade. Juče smo usvojili zakon koji definiše veoma velike slobode u tom pogledu kontrole aktivnosti Vlade u procesu naplate poreza na ekstra profit i ekstra dobit. U procesu privatizacije mi insistiramo na nečemu takvom, pozivamo vas da nas kontrolišete, ali istovremeno nećemo bežati od svih onih pokazatelja, koji govore o našim kritičarima danas. Reći da smo doneli zakon koji će uništiti i obespraviti radnike je više nego licemerno u zemlji gde je 45% nezaposlenih, to je više nego licemerno. Mi nećemo nikoga upropastiti, mi ćemo ljudima saopštiti istinu, koju oni intimno vrlo dobro znaju. U procesima privatizacije nema povlašćenih i onih kojima je potrebno posvetiti neku posebnu, ekstra pažnju. Tačno je da ćemo posvetiti pažnju, ali ne kroz zakon nego kroz primenu tog zakona. Onim preduzećima, koja su poslednjih deset godina propadala i koja danas vrede mnogo manje od onog što bi bila njihova vrednost u jednom sređenom društvu za dve, tri ili četiri godine kako mi verujemo da će biti . Zato neće biti privatizovani oni veliki državni sistemi, koji danas vrede mnogo manje. Na takav način mi ćemo voditi jednu vrstu socijalne politike, koja sama po sebi nema puno veze sa ekonomskom logikom, kakvu nameće zakon o privatizaciji. Najuspešnije zemlje u privatizaciji bile su zemlje koje su poštovale logiku tržišta i sukobile se sa logikom socijalne pravde, Estonija i Mađarska. Velike probleme danas pokušavaju da reše vlasti u Češkoj, Slovačkoj, odnosno u Sloveniji, gde je model privatizacije bio vaučerski model, gde su podeljene akcije radnicima. Ta preduzeća su tada imala izvesnu vrednost, tako da nisu bila u problemu u kome su danas naša preduzeća. Ali šta praktično znači podeliti akcije radnicima, akcije "Simpo-a", koji u ovom trnutku duguje po porezu na ekstra profit sedam miliona maraka? Šta znači u poljoprivrednom kompleksu podeliti zaposlenima u PKB akcije preduzeća, koje je dužno 40 miliona maraka? Šta znači dati akcije "Zastave" radnicima, podeliti građevinarima akcije "Rada", koji je u stečaju?To je politička demagogija, koja za cilj ima izbegavanje, s jedne strane, utvrđivanja odgovornosti za stanje u društvu, a s druge strane, pokušaj eksploatacije onoga što nužno prati proces privatizacije, a što je definisano kao bolan socijalni proces. Mi se ne plašimo svih konsekvenci koje će pratiti donošenje ovog zakona, mislimo da je ovaj zakon dobar. Konačno,svi oni koji su ga analizirali prepoznali su u njemu ono što jeste suština zakona o privatizaciji, a to je odustajanje od svih oblika i modela vlasništva koji su se pokazali u prethodnih 50 godina kao neprirodni i besperspektivni. Danas Srbija razgovara o nečemu o čemu su zemlje, koje su bile u ekonomskom smislu neuporedivo jače, razgovarale pre 10 ili 11 godina. Ni jedna od tih zemalja danas ne živi lošije. Žive bolje. Kroz privatizaciju i kroz tranziciju su prošle i Češka, i Slovačka, i Mađarska, i Rumunija, i Bugarska i Rusija. Pogledajte stanje njihove privrede i pogledajte stanje naše, koja tako nešto nije učinila. Nemamo razloga da se plašimo zakona o privatizaciji, ali imaju razloga da se plaše oni koji su u prethodnih 10 godina skrivali svoju nesposobnost iza nečega takvog. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala. Ima reč narodni poslanik Vojislav Šešelj. (Treće javljanje u svojstvu predsednika poslaničke grupe SRS.)
Ja bih odmah da iskoristim svoje pravo na trećih 10 minuta pošto me čekaju neizostavne obaveze u Saveznoj skupštini oko obaranja zakona o Haškom tribunalu. Da ne bih bio raskrečen između republičkog i saveznog parlamenta, a dobro je dok je ministar još tu, možda će mu ove primedbe i poruke koristiti ako želi da zakon bude dobar. U ovom zakonu uslovno je predviđeno da se i obveznicama stare devizne štednje mogu kupovati akcije. Međutim, dato je jedno nelogično preciziranje koje bi moralo da se izbriše. Ovde je predviđeno da samo obveznice dospele za naplatu mogu odmah da se koriste, a ostale samo ukoliko privatizacija ne uspe prodajom, pa da se mogu prodati iz akcijskog fonda preostale akcije. Ovo nije dobro. Zašto? Nije dobro ni sa aspekta Ustava ni pravnog poretka. Jer, nisu ove obveznice nešto što su građani, koji imaju staru deviznu štednju želeli, već država je to njima nametnula. A, država je kriva što je ostala bez tih deviza, pa ne može da vrati štednju na način na koji je garantovala. Država je jednom pogazila svoju garanciju, država je tada morala otići na doboš. Država je onda morala da prodaje svoju imovinu da bi to vratila. Država je to izbegla, vi to ne smete dodatno raditi ukoliko želite jedan ozbiljan zakon. Jer, obveznica bez obzira kada je naplativa, ona je naplativa sa aspekta državnih mogućnosti. Ne može kod nas da bude nenaplativa jer ovo je upravo jedna od državnih mogućnosti koju je predvideo savezni Zakon o vraćanju stare devizne štednje. Savezni zakon je predvideo da se stara devizna štednja i ranije može vratiti u procesu privatizacije, prodajom državne imovine itd. Prema tome, ovo ograničenje ne sme da postoji. Morate ga izbrisati, ukoliko želite da vam zakon bude u skladu sa Ustavom i saveznim zakonima. Takođe, ako želite da se držite osnovnih principa pravnog poretka. Dakle, ko ima staru deviznu štednju može odmah, celim iznosom da učestvuje u procesu privatizacije. To je jedino rešenje koje je ispravno. Drugo, ovde ste zanemarili, iako su to i predsednik Vlade i ministar naglašavali kao svoju obavezu, da zakonom regulište kako ćete sprečiti povećanje broja nezaposlenih. Ovde mora da postoji odredba da onaj ko kupuje potpisuje garanciju da neće smanjivati broj zaposlenih radnika, a na osnovu toga da dobije izvestan popust od kupovine. Znači, cena jedne fabrike je 100 miliona dolara, tu fabriku dobijete za 80 miliona, ali potpisujete da nećete smanjivati broj zaposlenih radnika. To je jedna dobra garancija. Bolje je dati onome popust ko ulazi sa kapitalom i zna šta će raditi sa fabrikom i garanciju za te radnike, nego nebuloznim socijalnim fondovima koji će se brinuti o tim radnicima i, na kraju, radnici prokukaju od te brige. Pokazalo se da socijalni fondovi nisu nikakva zaštita radnika. Retko koji radnik može biti zadovoljan. Treća primedba koju bih izrekao u načelnoj raspravi, niste vodili računa da u Srbiji ima oko 10.000 preduzeća u društvenoj ili državnoj svojini. Ne može sve to Vlada da kontroliše, niti ova vaša agencija, niti ministarstvo. Zato ste morali da uvedete jednu odredbu, mogli ste da pročitate i zakonski projekat koji je podnela SRS, nekoliko puta neuspešno u Vladi Srbije, pa je uvršćen u dnevni red skupštinskog zasedanja u oktobru mesecu, pa nikada nije došlo na red da se o tome raspravlja i glasa. Trebalo je da date ovlašćenja lokalnim samoupravama, npr, za firme do stotinu zaposlenih, da one taj posao obavljaju u skladu sa ovim zakonom, a vi samo s vremena na vreme da kontrolišete da li se striktno drže odredaba zakona. One treba da budu stimulisane ako uspešno prodaju firmu sa 100 zaposlenih radnika, da taj novac namenski ide u opštinski budžet i da se može iskoristiti samo za izgradnju opštinske infrastrukture. To bi bilo jedno pametno rešenje koje bi agenciju rasteretilo u pogledu tih najsitnijih firmi kojih je najveći broj. Da ne biste morali o njima brinuti, da to radi lokalna samouprava, ali da ona bude pod striktnom kontrolom agencija. Ovde se već zametnula jedna ideološka kavga po pitanju Ustava. Još jednom bih se na to osvrnuo. Naravno, ta ideološka kavga koja se ovde vodi po pitanju ideološkog tretiranja društvene svojine može se izbeći. Tada bi se izbegla opasnost da Ustavni sud proglasi zakon po tom osnovu neustavnim, tako što bi se prvi put u ovom zakonu jasno definisalo: šta je društvena svojina. To niko drugi nije definisao, možda ideološki, ali nas to ne interesuje (Kardelj i ostali). Ovaj zakon ima šansu da zvanično prvi definiše društvenu svojinu, da kaže da je to podoblik državne svojine. Onda neće biti u suprotnosti sa Ustavom, ni sa saveznim ni sa republičkim. Pogotovo republičkim, jer savezni ne spominje društvenu svojinu, a republički je pominje. U tom slučaju, sa aspekta Ustava, sve je čisto, sve je jasno. Nema tog sposobnog, ozbiljnog pravnika koji će to moći da obori. Nema tog pravnika koji će moći da dokaže da društvena svojina nije podoblik državne svojine. Naš je cilj da to potpuno nestane, jer društvena svojina je glupost. Nema pravnika koji objektivno rečeno može reći da je to svojinski oblik uopšte. To je jedna katastrofalna, kardeljevska izmišljotina. To nigde na svetu ne postoji. Kada vam neko na Zapadu kaže društvena svojina, on misli na državnu. Društveno je državno, državno je društveno. Jer, država je pravni segment društva kao jedne apstrakcije, pravni je volumen društva, pravni je okvir društva. Ona je titular svega onoga što je društveno. Država u ime društva ima i prava i obaveze. Dakle, država je društvo. Kakvo je društvo, takva mu je i država. Tako je oduvek bilo, od pamtiveka do danas. Želim da naglasim još i pitanje značaja posebnog tretiranja infastrukturnog sistema. To je u ovom zakonu najvažnije. Pošto sam malopre potencirao to pitanje, sada ću navesti samo jedan konkretan primer. Kolika je razlika između objektivne cene, sa aspekta toga koliko nam izvestan sistem znači i sa aspekta koliko je ulagano u taj sistem, i eventualno, tržišne cene. Npr. Elektroprivreda. Objektivno, Elektroprivreda vredi 60 milijardi maraka. Oko toga su se već složili stručnjaci. E, sada neko ko ima čisto ekonomistički pristup može da kaže da je besmisleno govoriti o 60 milijardi maraka kada nikome po toj ceni ne možete da prodate, kada to u ovom trenutku nikako ne može biti tržišna cena. Ali, onda se postavlja pitanje - a moram li ja zaista to da prodajem. Jer, imate kuću, na primer, ministre, i vaša kuća vredi 200 hiljada maraka. Neko vam sad kaže - više ne vredi, sada vredi 100 hiljada, ali vi kažete - ja neću da je prodajem. (Glasovi: Ali, ako su potrebne pare.) Ne trebaju baš tako očajnički pare da bi se elektroprivreda prodala za tri milijarde maraka, jer oni koji su ispred DOS-a, do sada učestvovali u preliminarnim razgovorima o prodaji elektroprivrede pominjali su iznos, poput Labusa, tri milijarde maraka. Mislim da nema ozbiljnog čoveka u ovoj zemlji koji bi pristao da se elektroprivreda sada proda za tri milijarde maraka, pa ma kolika da je kriza. Jer, prodati za tri milijarde maraka elektroprivredu koja objektivno vredi 60 milijardi maraka, bila bi ludost. E, zbog toga. Zbog toga mora da postoji takva klauzula u zakonu. Vidite, vi ste dovodili u pitanje prodaju 49% Telekoma. Kada je prodat Telekom, 1996-1997, nije bilo tog živog čoveka koji bi postigao veću cenu od milijardu i po maraka. Nema ga. (Glasovi: Zašto nije bilo javno.) Što nije išlo javno, zbog blokade i sankcija, i to je druga stvar. Znate, možda je tu bilo kriminala i podmićivanja. To vi istražite, pa utvrdite ko je primio mito. To je druga stvar. Ali, objektivno, u onim uslovima blokada i sankcija, niko živ ne bi prodao za više od milijardu i po. Na svu sreću, nije prodat 51% nego 49%. Postavljate pitanje zašto smo veštački držali kurs marke -šest dinara za jednu marku. Zato što u onom trenutku kada bi se izjednačio taj kurs sa realnim, trebalo je pet-šest puta da skoči samo cena telefona. Sada ćete vi da vidite, već ste najavili 60% ove godine poskupljenje telefonskih usluga. Sada ćete videti šta to znači u nekim tržišnim uslovima na koje mi još nismo navikli, kad bije sa svih strana, a kad ne znate kako tome da parirate. To ćete tek sad da vidite. Dakle, ono što je u ovom slučaju važno, ako Vlada zaista želi i resorni ministar, da imamo jedan ozbiljan zakon, da onda bez ikakvih predrasuda prvo pristupe ozbiljnoj analizi primedbi na ovaj zakon. Ako žele zaista da zakon bude dobar, oni će sve ozbiljne primedbe prihvatiti, ako ne žele da bude dobar, onda će zakon trajati onoliko koliko i njihova vlada, a to neće biti dugo. Savetujem im da ovaj zakon nadživi njihovu vladu, pa bi imali čime da se hvale posle.
Ako se više niko od predsednika poslaničkih grupa ne javlja za reč, i ovlašćenih po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Arsen Kurjački. Posle njega neka se pripremi narodni poslanik Predrag Mijailović.
Uvaženo predsedništvo, uvaženi članovi Vlade, uvažene kolege poslanici, promene u ovoj napaćenoj i napljačkanoj zemlji, promene koje se čekaju skoro šest decenija, nisu počele 5. oktobra. Tada su samo stvoreni uslovi da se sa promenama konačno otpočne. Prvi i osnovni početak počinje vraćanjem otete imovine, obeštećenjem opljačkanih, promovisanjem privatne imovine kao svetinje. Neophodno je što pre ukinuti društvenu svojinu, koja ne postoji nigde u svetu, i koja je izvor korupcije, nepotizma i krađe, sve ono što je pratilo ove protekle godine. Ne radi se ovde samo o pravima bivših vlasnika, nego i o našoj celokupnoj budućnosti koju ne smemo zasnivati na kršenju prava i produžavanju ranije nanetih nepravdi. Moderna država koja proklamuje višepartijski sistem, slobodno tržište, privatizaciju i univerzalna ljudska prava i slobode, mora da obezbedi centralno mesto građaninu i privatnoj svojini. Ovim "setom" zakona o privatizaciji se konačno otpočinje sa ovim procesom. Zbog toga je potrebno da napravimo zakon o privatizaciji koji neće trpeti česte naknadne izmene i dopune, slične stvari, jer se ovim zakonom vrši trajni prelaz sa jedne vrste vlasništva nad kapitalom i imovinom, na drugu vrstu vlasništva. Ovaj zakon se donosi samo jednom i bitno će uticati na sudbinu našeg naroda i države uopšte, te smo mišljenja da predloženi zakoni treba da budu što jasniji i precizniji. Radi definisanja takvih zakona pripremili smo niz konstruktivnih primedbi, bez kojih mislimo da primena, sprovođenje i tumačenje ovih zakona neće biti efikasni. Jedna od najbitnijih primedbi se odnosi na učešće Skupštine Republike Srbije na ostvarivanje privatizacije. U predlogu ovih zakona se nigde ne spominje uloga Skupštine, te se sve prepušta Vladi, ministarstvu i agenciji. Ako to ne regulišemo ovim zakonima, jer nije u duhu ustavnih nadležnosti Skupštine, kako nam to sugerišu predstavnici Vlade, neophodno je da se formiraju stalne skupštinske komisije. One će pratiti i kontrolisati sve segmente procesa privatizacije, i o tome periodično izveštavati ovu skupštinu. Zakonom o privatizaciji treba predvideti obavezu obeštećenja žrtava komunističkog režima, prvenstveno povratom ranije oduzete imovine,odnosno davanjem prava izbora između imovine kakva je sada ili novčanog obeštećenja, maksimalno pravičnog. Mi iz DSS smo se zalagali da zakon o povraćaju imovine bude u proceduri u ovoj Skupštini istovremeno sa zakonom o privatizaciji. Iz tehničkih razloga to nije sprovedeno, ali on mora biti sledeći na redu u narednom raspravljanju, kako bismo smo razvejali sve one sumnje da će bivši vlasnici biti i od ove vlasti oštećeni. U cilju decentralizacije i regionalizacije, proklamovane u programu reformi, potrebno je predvideti da se određena sredstva od privatizacije usmere ka područjima gde se subjekti privatizacije nalaze. Ta sredstva bi se koristila za podizanje infrastrukturnih mogućnosti tih područja, sanacije ekoloških zagađenja i drugo. Predlogom zakona su predviđene izuzetno blage kazne za sve moguće malverzacije oko sprovođenja privatizacije, što je nedopustivo, jer je ovo najvažniji proces koji se mora neizostavno sprovesti, radi naših predaka, a posebno potomaka. U zakonu nisu predviđeni rokovi za osnivanje centralnog i privatizacionog registra. Smatramo da je preciziranje ovih rokova izuzetno važno i da prodaja kapitala i raspodela akcija ne bi smela da započne pre nego što se formiraju ovi registri, jer ažurno praćenje i evidentiranje prodatih i raspodeljenih akcija jedino može da spreči zloupotrebe koje su moguće usled neažurnog i neefikasnog sistema obrade podataka. Rok za raspodelu akcija iz privatizacionog registra (koje se prenose bez nadoknade građanima), takođe nije preciziran u predlogu ovog zakona, te nije jasno kada će građani postati vlasnici ovih akcija i steći prava koja iz njih proizilaze. Trebalo bi preciznije odrediti šta ne može biti predmet privatizacije, jer su sada postavljeni pojmovi preširoko određeni. Mada ima uveravanja predstavnika Vlade da je to nekim drugim zakonima precizno regulisano, ali se još nismo u to uverili. Dakle, sve ove primedbe ne bi trebalo posmatrati kao neku neosnovanu kritiku, već kao želju da se ovaj vrlo bitan zakon definiše u što boljem obliku, kako ne bismo u budućnosti doživljavali njegove stalne izmene, dopune ili ne daj bože, zloupotrebe. Poslanici Demokratske stranke Srbije će ove zakone podržati u načelu. Ali ćemo u amandmanima pokušati da ih što bitnije popravimo i približimo našim programskim opredeljenjima, za koja smo se godinama zalagali. U zavisnosti od toga, naravno, izjasnićemo se i o zakonima u celosti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Predrag Mijailović, a nakon njega narodni poslanik Ljubivoje Slavković.
Poštovano predsedništvo, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade, Predlog zakona o privatizaciji je jedan od sistemskih zakona, kao i zakon o denacionalizaciji, koji treba jednostavno da dovedu do raskidanja sa starim komunističkim sistemom. To je trebalo da uradimo mnogo ranije, bio sam čak prisutan u ovom parlamentu kada su se donosili razni zakoni i propisi 1991, a kasnije i 1994, ali se oni nisu čak ni sprovodili, iako danas čujemo od nekih sa ove govornice da je njima to neko uskratio. Žale za vremenom od februara 2001. do današnjeg dana. Znači, ti koji je trebalo da ih sprovedu to nisu uradili iz praktičnih razloga. Zašto bi radili, kada su tom imovinom sami upravljali. Sada su se odjedanput setili za ovih četiri - pet meseci da su mogli tu imovinu da uzmu, jednostavno, besplatno i da završe posao, da oni postanu vlasnici te imovine i čim si vlasnik - u čijim je rukama bogatstvo i novac, u tim rukama je i vlast. To je razlog zbog čega pojedini poslanici iz bivšeg sistema žale za tim periodom, a na sreću, taj je period i prošao. Prethodni sistem u zadnjih 10 godinato nije hteo da uradi i još iz jednog praktičnog razloga, jer nije mogao da preseče pupčanu vrpcu sa komunizmom, jer je on, jednostavno, produkt tog sistema i režima, ali da se ne bavimo sa tim prethodnim sistemom. Znam da se zakon o privatizaciji i zakon o denacionalizacijiprepliću, zbog naše prošlosti. Pripadam grupi ljudi, odnosno poslaničkoj grupi Demokratske stranke Srbije, koja smatra da je trebalo prvo doneti zakon o denacionalizaciji, pa tek onda zakon o privatizaciji, ali, ipak, ova dva zakona se mogu paralelno sprovoditi. Za mene, da pojasnim neke stvari koje mi daju nade za to, dobro je što se ovim zakonom o privatizaciji ne obuhvatajuzemlja, kuća, stanovi, lokali i sva ona imovina koja nije pretrpela fizičku promenu. To hoću da kažem i malo da umirim bivše vlasnike,što ne znači da ne treba da se usvoje pojedini amandmani koje je dala Demokratska stranka Srbije, što bi još više ovo poboljšalo i to ćemo u toku pregovora dalje završiti, odnosno ovde u Skupštini. Takođe znam da se ne može ispraviti pedesetogodišnja nepravda prema svim bivšim vlasnicima i ni stotinu zakona ne mogu ispraviti nepravdu, ali sigurno će ovaj zakon i zakon o denacionalizacijito delimično ispraviti, ili u najvećem broju ispraviti. Još jednom moramo znati, i da kažemo građanima Srbije - sa usvajanjem ovih zakona neće poteći med i mleko. To je jasno svima nama ovde, ali mora se početi sa nečim, pa makar to bilo bolno, i po nekome i nepravedno. Da neće doći do zloupotrebe ovog dela zakona i da je ovaj zakon ipak razmišljao o ljudima, da pokušava da ispravlja nepravdu, prvo ću reći da u članu 60. postoje sredstva za korišćenje za penzioni fond, 10% i to znači da neće biti akcije, papiri bez vrednosti, već će biti, koliko ja shvatam ministre, živ novac. Zatim, podsticanje razvoja što je za mene najbitnije, jer sa podsticajem razvoja šta ćemo dobiti? Dobićemo nova radna mesta, novu tehnologiju i zapošljavanje, i, ako Bog da, i vraćanje ljudi iz inostranstva. Zatim će se isplaćivati naknada za oštećena lica, odnosno za imovinu koja je nacionalizovana, što je vrlo bitno za nas koji se zalažemo da je trebalo prvo da bude zakon o denacionalizaciji Mora se svako od nas ovde upitati šta dobijamo usvajanjem ovog zakona, a šta bi gubili ukoliko taj zakon ne bismo usvojili. Mi u Srbiji svi znamo da ćemo sa ovim zakonom sigurno dobiti titulara imovine, što Srbi kažu - gazdu. Nijedan gazda ne bi se zvao gazda u Srbiji kada ne bi mislio o svojoj imovini, a samim tim unutrašnji i spoljni, kako to kažu - strateški partneri, odnosno ljudi koji žele daulože novac, imaju sa kime da razgovaraju. Jednostavno, razgovaraće se sa čovekom, gazdom ili titularom imovine. Šta će se još desiti? Desiće se još jednom, što je za mene vrlo važno, da će definitivno na čelo privrede u Srbiji doći mudri, moralni, imućni ljudi, a čim dođu mudri, moralni i imućni ljudi na čelo države, onda se mora pokrenuti cela privreda. Da vidimo, što se vrlo često ovde kaže, šta dobijaju, a šta gube radnici. Svi mi ovde moramo znati da smo živeli 50 godina u jednom komunističkom sistemu i vrlo često se bavili demagogijama šta će nam reći radnici. Ja ću reći, radnici će pre svega dobiti sigurna radna mesta, ona koja budu imali i imaće sigurno profitabilna preduzeća, gde će imati sigurna radna mesta. Zatim, u članu 46. o akcijama svaki radnik će dobiti 40 do 150 maraka, zavisno od vremena kada se to preduzeće privatizuje, ali to neće biti bezvredni papiri, već će biti živ novac, ako sam dobro shvatio. Zatim, ulagaće se u privredu i normalno stvarati nova radna mesta. Još, što je za mene vrlo bitno, radnici će moćida organizuju jaka sindikalna udruženja, kao što je to svuda u primerenom razvijenom industrijskom svetu, tako da se ti sindikalci više neće bavitisocijalnim paketima, već će pokušavati sa titularom imovine i sa Vladom da pregovaraju o njihovim boljim uslovima za rad i o boljoj plati. Samim tim, mi bismo braćo, doveli privredu u svetske ekonomske tokove, išli bismo napred ukorak sa svetom. Ukoliko to ne bi uradili, dame i gospodo narodni poslanici, jednostavno bi išli u suprotnom smeru od sveta, mislim razvijenog i došli bi gde smo i došli, jer smo do sada uvek išli suprotno od sveta. Mislim da to više ne smemo da tolerišemo, ni da čekamo. Glasaću za ovaj zakon, ali pogotovo ako se usvoje amandmani koje su dali poslanici Demokratske stranke Srbije, gde sepre svega predviđa kontrola Vlade i svih učesnika u procesu privatizacije, da ne bi došlo do zloupotrebe. Nadam se dani Vladi, ni poslanicima, ni narodu, nikome neće smetati kontrola. Bez obzira da li ima ustavnog osnova ili ne, ova je skupština ta koja može doneti zakone i podzakonske akte i jednostavno sa tim se više ne smemoigrati zbog kredibiliteta i Vlade, i nas narodnih poslanika. Još na kraju da kažem, što je rekao naš vladika mudri Nikolaj Velimirović, i već sam ranije upotrebljavao njegove reči, stvaraju se preduslovi, ako da Bog i uslovi, da na čelo ove države dođu mudri, moralni i imućni ljudi i tek tada će Srbija krenuti napred. Tako je rekao mudri vladika Velimirović, a ja se nadam da ću to doživeti, a ako ne - makar moja deca.
Reč ima narodni poslanik Ljubivoje Slavković, a nakon njega narodni poslanik Nebojša Jović.
Koleginice i kolege narodni poslanici, gospodine ministre, usudio bih se da kažem da je današnji projekat zakona koji se nalazi pred srpskim parlamentom najvažniji zakonski projekat koji je ušao u parlamentarnu proceduru Republike Srbije od 1945. godine do danas. Zašto tako mislim? Smatram da će promenom titulara bitno da se promeni naš odnos, odnosno iz fundamenta naš odnos prema imovini koja je do sada bila svačija, a onda kada je dovedemo do besmisla postaje ničija. Dva su, po meni, primarna cilja koja treba da se postignu ovakvim konceptom privatizacije. Prvo, promena vlasničkih odnosa, odnosno jasno definisani titulari imovine, i drugi, isto tako bitan cilj, bez koga ćemo prvi promašiti, a to je priliv kapitala. Ako konceptom privatizacije ne privučemo kapital, pre svega strani,onda smo i prvi cilj, zbog koga smo počeli ovaj posao, po meni, potpuno promašili. Drugi cilj, odnosno sekundarni cilj koji se postiže ovim zakonskim projektom jeste razbijanje ideoloških zabluda o tome da živimo u svetu društvene imovine, imovine koja je bila svačija, kojom su rukovodili, pomalo sposobni, a više nesposobni ideološki opredeljeni, koju smo pomalo nesposobnošću upropašćivali, pomalo krali, pomalo pljačkali, doveli je da bude na kraju , i to da bude ničija. Drugo, ovo je konačno raskid sa dogovornom ekonomijom, pa će onda verovatno nakon stupanja na snagu ovog zakona i njegove praktične primene, fabrike elektronske industrije i televizija biti u prilici da kupe katodnu cev, ne u drugoj fabrici gde je 50% skuplja, nego tamo gde je to jevtinije, jer će tada određivati pre svega ekonomski interes, ko će sa kim da radi, a ne to da se političkidogovaramo i usmeravamo. Treća stvar, ovaj zakon konačno će nam razbiti zablude gde mi imamo društveno vrednu imovinu. Tržište je jedini meritorni faktor koji treba da odredi šta vredi, a šta ne vredi. Uveravam vas, a do skoro sam bio u poslovodstvu jednog velikog sistema u Nišu, u svakoj toj fabrici ko želi da uloži kapital prvo mora da potroši par stotina hiljada maraka da sanira krov, pa tek onda da uđe i da sanira tehnologiju, da sanira kadrove koji su daleko ispod znanja svetskih kadrova, pa tek onda da razmišlja o profitu i o dobiti. Iz tog razloga, mislim da tržište treba da određuje vrednost, pa makar to bio jedan dolar, pa makar to bilo nešto što tržišno, odnosno finansijski ne znači ništa, ali sa druge strane znači interes stranog kapitala. Šta je proces privatizacije sa socijalnog aspekta? To jeste jedan bolan proces koji treba u stvari samo da verifikuje naše postojeće stanje, o stvarnom broju uposlenih ljudi. Opet ću uzeti"Elektronsku industriju" u Nišu, koja ima oko 10 hiljada radnika, od kojih samo jedna trećina dolazi na posao, a verovatno ni ta jedna trećina nema predmet rada. Iz tog razloga, mi moramo ovim zakonom samo da verifikujemo stanje, da u tom sistemu i u nekom drugom sistemu, ima posla samo zajednu trećunu, a da ostali radnici koji su se inače snašli na drugim mestima, moraju da verifikuju samo postojeće stanje, uz postojanje jednog ozbiljnog socijalnog programa koji treba da prati ovakav jedan proces privatizacije. Jasno je da ovakav zakonski projekat i da koncepcija privatizacije, kako je Vlada zamislila i ono što je u zakonu sadržano, nosi određene dileme, možda i nepravičnosti. U odnosu na prethodni zakon, mislim da predstavlja značajnu prednost, bez obzira što je prilično liberalan. Zalažem se za još liberalniji pristup, pa i o konceptu privatizacije, iz razloga koje sam malo pre rekao, da mi razbijemo zablude o tome da mi imamo vredna preduzeća, vrednu infrastrukturu, a to će tržište najbolje da kaže. Prethodni zakon o privatizaciji, koji je garantovao radnicima 60% besplatnih akcija, u stvari ponovo vraća na mala vrata samoupravljanje. Šta je to značajno u jednom trenutku kada radnici postanu vlasnici 60% akcija, a ti isti radnici su organizovani u jednom sindikatu, pa u jednom trenutku postane da su radnici preko sindikata, u stvari, postali većinski vlasnici akcija, ujedno i poslodavci sami sebi. Isto tako, prethodni zakon o vlasničkoj transformaciji pružao je mogućnostformalnone, ali u suštinimenadžerske transformacije, tako da određeni broj akcija kupe ljudi koji vode preduzeće, da postanu većinski vlasnici. Šta iza toga? Iza toga opet preduzeće koje nema svež kapital, a mislim da je osnovna intencija procesa privatizacije da se u našim subjektima, privrednim pre svega, useli jedan kvalitetan kapital. Postojeći zakonski projekat nosi neku dozu nepravičnosti, odnosno dozu opasnosti , da li će do kraja biti realizovano. To je po meni koncentracija i postupka i finansijskih sredstava u jednom mestu, ali mislim da će amandmanima koji budu usledili, i onim što jeAgencija zamislila i ministarstvo, da se edukacijom kadrova decentralizuje postupak privatizacije i taj cilj da se što više kadrova i što više aktivnosti oko sprovođenja postupka privatizacije prenese na lokalnu samoupravu, odnosno na teren gde se preduzeće nalazi i vrši njegova privatizacija. Zakon pruža mogućnostdonošenja i podzakonskih akata od strane Vlade,pa je neophodno potencirati da Vlada u narednim svojim aktivnostima stalno socijalnu dozu ovog ukupnog programa, odnosno procesa vlasničke transformacije, baš iz jednog razloga što će jedan dobar broj, pre svegaposlovodstva u preduzećima, zagovarati jednu drugu priču, a koju i danas čujemo ovde, koja je čisto ideološka,sa kojom konačno treba da razbijemo neke zablude, da radnici ostaju bez onoga što su godinama stvarali. Jedna dilema koja za mene ostaje, a to je da zakon ne predviđa mogućnost da se dugovi pretvore u akcije. Vi znate da smo mi pre mesec i po dana promenili član Zakona o radnim odnosima koji je garantovao radnicima pravo na naknadu , između razlike najniže cene rada i zagarantovane cene rada. Ta razlika nije mala. U jednom velikom broju preduzeća, radnici su u sudskom postupku dobili presude u svoju korist i kada je krenuo ovaj zakon u javnu raspravu, radnici su masovno svojim tužbama počeli da tuže poslovodstvo, odnosno preduzeća i verovatno će u jednom broju preduzeća ovaj proces biti zaustavljen. I na kraju, mislim da bismo formiranjem jedne stručne komisije od strane Skupštine Srbije stavili pod apsolutnu kontrolu i rad Agencije i rad ministarstva po pitanju privatizacije. Smatramo da je to od izuzetnog značaja da se ovaj proces odvije što je moguće pravičnije, mada nikada pravde u tome ne može da bude. I na kraju, mislim da je poseban zadatak i Agencije iVlade da se kontroliše poreklo novca kojim će se kupovati naša preduzeća. Hvala.
Narodni poslanik Milorad Mirčić, reklamacija Poslovnika, a posle njega narodni poslanik Đorđe Mamula.
Koristim prava iz Poslovnika da postavim pitanje kvoruma i da se proveri broj prisutnih poslanika u ovoj skupštini.
Molim narodne poslanike da potvrde svoje prisustvo u sali svojom identifikacijom. Uz konstatacijuidentifikacionim karticama, imamo u elektronskom sistemu registrovano 105 ili 104i uz vizuelne konstatacije da jedan broj poslanika nije iskoristio svoje pravo i obavezu za identifikaciju, konstatujem da Narodna skupštine Republike Srbije nema kvorum za rad i određujem pauzu do 14,30 časova. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice zajedničkim pretresom predloga zakona iz oblasti privatizacije. Molim Narodnu skupštinu da identifikacijom utvrdimo da li imamo kvorum za rad u popodnevnom delu. Konstatujem da imamo kvorum za nastavak rada u popodnevnom delu sednice. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Đorđu Mamuli po Poslovniku, koji je to tražio na završetku prepodnevnog dela sednice, molim Narodnu skupštinu da sasluša obaveštenje o utvrđivanju mandata narodnih poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnih poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije za upražnjena poslanička mesta, kako bismo omogućili njihovo učešće u radu Narodne skupštine. Narodnim poslanicima je uručen izveštaj Republičke izborne komisije o izboru narodnih poslanika radi popune upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnih poslanika, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnim poslanicima Petru Cvetkoviću, Miodragu Jaćimoviću i Nenadu Lemajiću, izabranim sa izborne liste Demokratska opozicija Srbije - dr Vojislav Koštunica [[aplauz]] Na osnovu izveštaja Republičke izborne komisije i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno člana 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnim poslanicima Petru Cvetkoviću, Miodragu Jaćimoviću i Nenadu Lemajiću. Čestitam narodnim poslanicima na izboru i sigurna sam u uspešnu i dobru saradnju u ovom mandatu Narodne skupštine Republike Srbije. Ima reč narodni poslanik Đorđe Mamula, po Poslovniku.
Poslanik gospodin Slavković je povredio Poslovnik, član 99. stav 2. i član 101. stav 1. alineja 6. Naime, govoreći o društvenoj imovini, on je rekao da smo svi pomalo nesposobnošću upropašćivali, pomalo krali, pomalo pljačkali. Mislim da tako da ne može da se govori po Poslovniku, niko ga nije ovlastio da govori u ime svih poslanika na takav način [[aplauz]]
S obzirom na iznesenu primedbu, ona se odnosi na iznošenje činjenica i ocena, koje se odnose na privatni život drugih lica i ako se protumači da se to odnosilo i na nas, slažem se, nisam upozorila poslanika da poimence navodi one koji su pljačkali, krali, kada je u pitanju društvena imovina, ali bi verovatno tada prekoračio vreme za diskusiju, tako da mogu samo da konstatujem da je Poslovnik prekršen i da zamolim narodne poslanike da vode računa o tvrdnjama, ocenama, sudovima koje iznose u svojim nastupima. Ima reč narodni poslanik Nebojša Jović, a posle njega narodni poslanik Slobodan Tomović.
Poštovani narodni poslanici, zakon o privatizaciji, sa pratećim zakonima o agenciji za privatizaciju i akcijskom fondu, koji su pred nama, trebalo bi da reši problem društvene i državne svojine. Da li će to uraditi, videćemo. U kakvim će se ekonomsko - političkim uslovima primenjivati, u ovom trenutku je zaista teško reći, kada se uzme u obzir kakva je naša politička stvarnost. Ministar za privatizaciju kaže da će se ovaj zakon primenjivati u tri dela. Prvi segment bi se sastojao od prodaje jednog broja preduzeća javnim tenderom. Ovo se odnosi na preduzeća, koja se mogu uspešno prodati ili preduzeća koja moraju ući u nešto duži proces restruktruiranja. Šta se nudi ovom prodajom ili bolje reći šta nudi prodaja javnim tenderom? Ona nudi da se proda 70% akcija, dok bi 30% akcija ostalo za podelu zaposlenima i građanima. U drugom segmentu bi se našla preduzeća koja bi se prodavala aukcijom. Tu spadaju mala i srednja preduzeća, s tim što bi nepovratni deo kapitala bio predviđen za prodaju. Preostali deo kapitala bi se prodavao preko akcijskog fonda. Preduzeća, za koja Vlada nije zainteresovana, a to je veliki broj malih i srednjih preduzeća, treba da budu stimulisana time, kako se kaže u predlogu zakona, da je to 400 maraka, ako se privatizacija završi u roku od 18 meseci i bude podeljeno radnicima za svaku punu godinu radnog staža, 300 maraka ako se privatizacija završi u roku od 18 do 30 meseci i 150 maraka ako se prodaja izvrši u roku dužem od 30 meseci. Taj prenos akcija zaposlenima bi se odvijao tako što bi se putem javne aukcije prodalo 30% u roku od 18 meseci, 20% u roku od 18 do 30 meseci i 10% u roku dužem od 30 meseci. Tu dolazimo do prave istine, a to je da se spreči većinsko učešće zaposlenih u privatizaciji u svim preduzećima. Ovaj zakon u odnosu, na zakon koji je do sada važio, ukida pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do visine60% od kapitala preduzeća. Kod privatizacije putem tendera, besplatne akcija zaposlenih u datom preduzeću ograničavaju se najviše na 15% kapitala preduzeća. Ukida se pravo građanima izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u svakom preduzeću, ukida se pravo zaposlenih da u svom preduzeću dobiju besplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima. Ukida se pravo izdavanja besplatnih akcija pre prodaje 70% kapitala preduzeća i potpuno se ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije ako nije prodato50% vrednosti kapitala preduzeća. Što je najdrastičnije, Predlog zakona predviđa ukidanje prava učešća u daljoj besplatnoj podeli svim onim građanima, koji su prethodnim privatizacijama po starom zakonu iskoristili makar jednu deonicu po jednoj godini radnog staža. Na ovaj način se vrši diskriminacija, strašna diskriminacija, a hvala Bogu da su prestale pretnje da će čitav niz privatizacija biti poništen. U Predlogu ovog zakona nije predviđeno učešće lokalnih zajednica u procesu privatizacije. U tom smislu ima dovoljno amandmana i mislim da će ova skupština usvojiti par amandmana i time bi se zakon o privatizaciji odvijao u nešto boljoj atmosferi. Ne bi a priori delovao antagonistički, što bi pokazalo da Vlada nije samo deklarativno za decentralizaciju, već bi bila spremna da integriše lokalnu samoupavu u proces privatizacije. Centralizovano upravljanje se posebno uočava u Predlogu zakona, gde je uloga agencije za privatizaciju veoma velika. U članu 17. je predviđeno da sama agencija i nadležno ministarstvo mogu inicirati privatizaciju. To ukratko znači da će neka preduzeća, koja se za privatizaciju spremaju ili su u fazi pregovora sa potencijalnim partnerima, mogu izložiti naređenju državnih organa da mogu da pristupe privatizaciji i da u roku od sedam dana dostave projekt privatizacije, u protivnom će agencija preuzeti ovaj posao. Ovo može da dovede do velikih problema, pa i da obori vrednost preduzeća, koja su pred sklapanjem dogovora sa zainteresovanim partnerom. Ili, ukoliko agencija proceni da se neko preduzeće ne može prodati tenderom ili aukcijom bez restruktuiranja, ona preduzeću može naložiti program restruktuiranja, a o postupku i načinu restrukturiranja ćepodrobnije odlučiti Vlada. Ako se agenciji ne sviđa program privatizacije, koji je ponudilo samo preduzeće, ona ga može vratiti na doradu ili ispravku, što ponovo podleže njenom odobrenju. Javne aukcije takođe organizuje agencija, odnosno komisije koje ona odredi. Agencije skupljaju ponude svih preduzeća i oglašavaju ih. Zaiteresovani šalju svoje ponude agenciji i oni u roku od pet dana od isteka roka za prikupljanje ponuda obaveštava preduzeće koje se privatizuje o metodu prodaje, odnosno potrebi restruktuiranja. Ingerencije agencije su zaista velike, pa se pitam zašto je predviđeno formiranje tenderske komisije, koja ima predsednika i četiri člana, koju predlaže ministar, a tenderska komisija na predlog agencije odobrava rezultate javnog tendera. Ovo je zaista čudno rešenje, jer se ne vidi čemu onda služi tenderska komisija, iako će biti, pretpostavljam, sačinjena od stručnih lica. Kada je agencija tako moćna, postavlja se pitanje ko imenuje upravni odbor, nadzorni odbor i direktora i dolazimo do istine da Vlada imenuje, kao što i u smislu člana 24. propisuje metodologiju procene vrednosti kapitala, a da to ne čini ministarstvo. Zanimljivo je što je Skupština Srbije u procesu odlučivanja potpuno isključena. Imajući u vidu da će biti prodaja državnih i društvenih preduzeća sa brojnim posledicama na zaposlenost i prihode državnog budžeta, čudno je da je isključena skupština, ako se izuzme da poslanici treba da dobiju izveštaj o delovanju akcijskog fonda jednom godišnje. Sredstva ostvarena prodajom kapitala u postupku privatizacije koriste se za finansiranje Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje, podsticanje razvoja, isplaćivanje naknade licima čija je imovina nacionalizovana, vraćanje dugova čiji je obveznik ili garant Republika Srbija, troškove prodaje u postupku privatizacije i druge namene. Mislim da bi osnov finansiranja trebalo da bude ulaganje sredstava u subjekt privatizacije, rešavanje problema zaposlenih,obezbeđenje kontinuiteta poslovanja i zaštita životne sredine. Ovo su problemi koji zanimaju ljude i preduzeća, takođe i državu. Nadležni organi - Vlada, ministarstvo i agencije - mogu sve. Mogu narediti preduzeću da se privatizuje, restruktuira, odredi metod privatizacije. Pošto se proces centralizovano sprovodi nije čudno što će se agencija širiti regionalno. Verovatno da će se ona jednog dana i preobraziti u ministarstvo. Zakon o privatizaciji je suprotan članu 55, članu 57. i članu 64. Ustava Republike Srbije i članu 74. Ustava SRJ. Ključni principi zakona su obaveznost i oročenost. U napred navedenim članovima Ustava garantuju se: poslovna samostalnost preduzeća, njihova ravnopravnost na tržištu i u merama ekonomske politike zabranjuje se diskriminacija pojedinih vrsta preduzeća. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Tomović, neka se pripremi Dragoljub Stamenković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, cenjene dame i gospodo narodni poslanici, postoji obilje razloga zbog kojih Predlog zakona o privatizaciji, bez ozbiljnih prepravki, a u nekim segmentima i bez korenitih promena, ne može biti prihvaćen. Ovom prilikom želim da istaknem i obrazložim samo neke od razloga za koje smatram da su po važnosti ispred ostalih. Prvi razlog za neprihvatanje pomenutog predloga je neusaglašenost predloženog zakona sa Ustavom Republike Srbije, Ustavom SRJ i saveznim Zakonom o preduzećima. Dokaz: članom 14. predloženog zakona, kao ključni principi inaugurišu se obaveznost i oročenost formulacijom da su subjekti sa društvenim kapitalom dužni da sprovedu postupak privatizacije u roku od četiri godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Akonavedeni subjekti to ne urade, onda će to uraditi agencija. Ovakvim propisivanjem obaveznosti i oročenosti prodaje kapitala i s tim u vezi statusne promene preduzeća direktno su u suprotnosti sa članom 55, članom 57. i članom 64. Ustava Republike Srbije i članom 74. Ustava SRJ. Kao ilustraciju citiram navedene članove: Član 55. "Ekonomsko i socijalno uređenje zasniva se na slobodnom privređivanju svim oblicima svojine na jedinstvenom tržištu robe, rada i kapitala; na samostalnosti preduzeća i svih drugih oblika organizovanja; na upravljanju i prisvajanju po osnovu svojine i rada; kao i na pravu zaposlenih i pravu drugih građana na socijalnu sigurnost". Član 57. "Privredne i druge delatnosti obavljaju se slobodno i pod jednakim uslovima, u skladu sa Ustavom i zakonom". Član 64. " Preduzeće i druga organizacija slobodno se organizuju, samostalni su u obavljanju delatnosti,povezivanju i udruživanju, imaju isti položaj u pogledu opštih uslova privređivanja i pravne zaštite i za svoje obaveze u pravnom prometu odgovaraju sredstvima kojima raspolažu". Član 74. Ustava SRJ: "Preduzeća i drugi oblici organizovanja za obavljanje delatnosti ili usluga osnivaju se, organizuju i povezuju slobodno i samostalno, u skladu sa saveznim zakonom. Privredni subjekti su samostalni i ravnopravni, a uslovi privređivanja jednaki za sve". Kao dokaz za neusaglašenost predloga na dnevnom redu i važećeg saveznog Zakona o preduzećima navodim da savezni Zakon o preduzećima ostavlja organima preduzeća da sami odlučuju o tome hoće li i koje statusne promenevršiti. Savezni zakon ne dozvoljava obaveznost i oročenost, propisuje način utvrđivanja i iskazivanja vrednosti kapitala, ostavlja preduzeću slobodu da bira model transformacije, dozvoljava mogućnost prodaje akcija pod povlašćenim uslovima i dozvoljava dokapitalizaciju. Po meni, taj predlog ništa od ovoga ne uvažava. Tu se može zaključiti da ako predlagač drži do legitimnosti, onda svoj predlog mora usaglasiti sa pozitivnim zakonskim propisima i o tome već u startu, voditi računa, a ne bez obrazloženja ignorisati citirane zakone i članove koji su na snazi. Drugi razlog zbog koga se ne mogu složiti sa predloženim tekstom Zakona o privatizaciji jeste što su rešenja koja se nude značajno štetnija i nepovoljnija po zaposlene građane od rešenja koja su bila sadržana u starom zakonu. Dokaz: starim rešenjem preduzeće je imalo prava da emituje besplatne akcije do 60% kapitala. Novim rešenjima pravo se ograničava, pri aukcijskoj privatizaciji od 30% do 10%, u zavisnosti od toga u kom se periodu to dešava. A, u slučaju tenderske privatizacije na 15% i kod privatizacije putem restrukturacije ovog pravo se potpuno ukida. Novi zakon ukida pravo građana izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u bilo kom preduzeću, a takođe i prava zaposlenih da u svom preduzeću dobiju besplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima. U ranijem zakonu, zaposleni su imali pravo na besplatne akcije u dinarskoj protivvrednosti od 400 maraka za svaku godinu radnog staža, a ovim predlogom to se smanjuje na 300, a u nekim slučajevima i na 150 maraka, u zavisnosti od toga u kom roku će se obaviti proces privatizacije aukcijskom metodom. Predlog koji je pred nama ukida pravo izdavanja besplatnih akcija pre prodaje 70% kapitala preduzeća, a potpuno ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije ako nije prodato više od 50% kapitala preduzeća. Taksativno ću navesti šta se pored rečenog još ukida ukoliko bude usvojen ovaj predlog zakona. Šta se ukida? Popusti pri kupovini akcija, mogućnost kupovine akcija na 72 rate, pravo zemljoradnika na pravo prvenstva, pa i na pravo konkurisanja za besplatne akcije u zadrugama i poljoprivrednim preduzećima. Popust u visini od 1% na godinu radnog staža ratnim vojnim invalidima. Potpuno se ukida model dokapitalizacije i time i sva prava po osnovu dokapitalizacije. Pravo Republičkog penzionog fonda na 10% od svih akcija preduzeća smanjuje se na pravo penzijskog fonda sa 25% na 10% po osnovu prihoda od prodaje akcija posredstvom akcijskog fonda. Ukida se pravo instituciji tržišta rada na 25% prihoda od prodaja akcija posredstvom akcijskog fonda. Organičava se pravo na sticanje besplatnih akcija umesto za najviše 40 godina, na 35 godina radnog staža. Ukida se pravo prvenstva postojećih akcionara prilikom prve prodaje stečenih akcija. Prema tome, kao što se vidi, sve se ukida. Možda bi mogli da se zapitamo zbog čega se to radi, a možda i ne treba, jer odgovor je odavno poznat. Bilo kako bilo, jasno se vidi u kojoj meri se odredbe novopredloženog zakona nepovoljnije odražavaju na sve zaposlene i na građane. Treći razlog zbog koga ponuđeni predlog ne može biti akceptiran jeste nedorečenost, a u pojedinim segmentima i nejasnost izloženih rešenja. Dokaz: položaj i ovlašćenje agencije za privatizaciju u tekstu zakona nisu dovoljno razrađene i sve se prepušta posebnom propisu. Agenciji se daju velika ovlašćenja, a može se postaviti pitanje: zašto je potrebna agencija koja će funkcionisati mimo Ministarstva za privredu i privatizaciju i šta je smisao te i drugih agencija? Tačnije, da li se agencije osnivaju zbog toga da derogiraju nadležnosti pojedinih resora, jer u tim resorima nema dovoljno snage ni stručnosti da se zadaci agencije kvalitetno obave ili će, pošto ih formira direktno Vlada, postavljajući pri tome, bez verifikacije Skupštine, i nadzorne odbore i direktora, te agencije biti izvršioci Vlade a njihove aktivnosti neće biti kontrolisane od resornih ministarstava. Naše zalaganje je da se i zakonom o privatizaciji i zakonom o agencijama predvidi mehanizam kontrole rada, posebno agencije za privatizaciju i da se ta kontrola, s obzirom na značaj i ozbiljnost realizacije privatizacije, obavlja i od strane Skupštine. Navešću još neke primere nedorečenosti i nejasnosti predloženih rešenja. Metod procene vrednosti kapitala smatram veoma značajnim. Nije objašnjeno u Predlogu zakona već se ostavlja podzakonskom aktu. A, takođe podzakonskom aktu ostavlja se da reši modele prodaje putem tendera i aukcije, pri čemunema kriterijuma kad se primenjuje tender, a kada aukcija, pa se i to ostavlja podzakonskom aktu. Treba razraditi i princip da na prodajnu cenu utiču prodajni uslovi, naročito sa aspekta obaveznosti prodaje i roka. Jer, ako je rok kratak, a prodaja obavezna, onda je jasno kakva se cena može postići. To može otvoriti svakojake sumnje. Iz člana 54. zakonane vidi se precizno na koji iznos građani imaju pravo kod privatizacionog registra. Treba precizirati ovlašćenja data akcijskom fondu pri prodaji preduzeća, jer naglim iznošenjem akcija na tržište, obara se njihova cena i vrednost kapitala preduzeća, pa bi na taj način država oštećivala preduzeća, na šta, svakako, nema prava. Tekstom predloženog zakona nije jasno definisana ni prodaja akcija preko finansijske berze, čl. 59. i 73, jer se ukida postepenost prodaje akcija, a to će dovesti do obezvređivanja akcija i kapitala preduzeća. Sve ovo što sam izneo ne samo da nije jasno meni već i velikom broju građana i privrednika sa kojima sam razgovarao, pa očekujem da će predlagač izaći za govornicu i decidirano dati odgovore na iznete dileme. Konačno, četvrti razlog zbog koga mislim da zakon ne treba usvojiti, je činjenica da predlagač definitivno odustaje od mogućnosti i potrebe da u upravljanju privatizovanim preduzećima značajno participiraju oni koji su učestvovali u stvaranju tih preduzeća, a to znači zaposleni i građani. Dokaz - na osnovu predloženih rešenja jasno se zaključuje da učešće zaposlenih ili građana u kapitalu privatizovanog preduzeća može maksimalno iznositi... (Predsedavajuća: Vreme.) ... Molim vas, dajte mi još malo vremena. Da ovako nije u svetu i da napredni svet poznaje i druga rešenja gde zaposleni imaju većinski kapital, neka posluži sledeća ilustracija. Jednom sam sa ove govornice već isticao taj primer, ali izgleda da o tome, hotimično ili ne, nije vođeno računa. Zbog javnosti ću ponoviti. U SAD postoji asocijacija ESOP, employ - zaposleni, share - akcije, onjnership - vlasništvo i R - program. Ta asocijacija je u 2000. godini imala 11.500 preduzeća u kojima je bilo zaposleno osam miliona ljudi, a vrednost kapitala je iznosila, naglašavam, 500 milijardi dolara. (Predsedavajuća:11 minuta.) Od 11.500 preduzeća kod 1.000 je većinski kapital radnički i kotira se na berzi, a u ovim preduzećima je četiri miliona radnika. Dame i gospodo narodni poslanici, namera mi je bila da komentarišući predloženi zakon, molim vas, Goco, za još malo vremena, i ukazujući na njegove manjkavosti i nepreciznosti pomognem da se dođe do dokumenata. [[Žagor.]]
Pa, neka neko posle kaže da nema tolerantnog odnosa između pozicije i opozicije u ovoj skupštini.
Dakle, namera mi je bila da, komentarišući predloženi zakon i ukazujući na njegove manjkavosti i nepreciznosti, pomognem da se dođe do dokumenta koji bi ekspertno i pravedno uredio materiju o privatizaciji. Međutim, imajući u vidu dosadašnju praksu usvajanja predloga predstavnika opozicionih stranaka, ne očekujem da će ovo o čemu sam govorio ubediti predlagača da zanemari razloge sujete i činjenicu što poboljšanje predlaže opozicioni poslanik. U svakom slučaju ja rekoh i spasih dušu, a vi odlučite po savesti.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković, a posle njega Dragan Marković - Palma.
Dame i gospodo narodni poslanici, odavno je vreme da se društvena svojina pretvori u efikasniji i produktivniji oblik svojine. Vreme je i da se državna svojina, bar onaj deo koji nije od strateške važnosti u ovom trenutku za državu, za koji možemo postići dobru cenu, transformiše. Već 10 godina Srpska radikalna stranka istrajava na tom zahtevu i, za razliku od nekih političkih partija koje danas predlažu ovaj zakon, mi naš program privatizacije nismo menjali. To je ovaj program koji smo uputili Narodnoj skupštini, a koji još uvek, na žalost, nije doživeo da bude na dnevnom redu Skupštine. Ono što SRS očekuje od zakona o privatizaciji i ono što smo mi predložili Narodnoj skupštini u zakonu koji nije doživeo da bude na dnevnom redu je javnost u privatizaciji, neograničeno pravo raspolaganja akcijama, jednostavan način sticanja besplatnih akcija, mogućnost kupovine kapitala obveznicama neizmirene devizne štednje i druge štednje građana, zaštita radnika u objektu privatizacije, kao jasan način korišćenja sredstava od prodaje društvenog i državnog kapitala. Da privatizacija bude obavezna, da bude oročena i da kupac može kupiti više od 50% akcija nekog preduzeća. Što se tiče javnosti u privatizaciji, zamerio bih što je obrazac projekta sa osnovnim podacima o objektu privatizacije, ili subjektu, mada je to svejedno, teško razumljiv i radnicima. Možda stručna javnost potpuno razume tabele i koncept toga, ali na taj način nije dovoljno jasan velikom broju ljudi koji rade u preduzećima. Što se tiče zaštite radnika u objektu privatizacije u Predlogu se praktično ne pominje rešavanje socijalnog i radnog statusa zaposlenih radnika, ni obaveze kupca prema njima. Ne kaže se da strateški partner ne sme otpuštati radnika bar pet godina od momenta kada izvrši kupovinu objekta privatizacije. Plašim se da se ne ponovi slučaj nekih država u okruženju gde su kupci dosta jeftino kupovali preduzeća, što opet ne zameram, tolika je bila tržišna vrednost i država je bila prinuđena da to toliko jeftino proda, otpuštali su radnike, preduzeća zatvarali i stvarali uslove za plasman svoje proizvodnje, bez ozbiljnije konkurencije. Smatram da unapred moraju biti poznati svi uslovi pod kojima se privatizuje objekat privatizacije. Već sam program privatizacije koji podnosi budući subjekt ili objekt privatizacije mora da sadrži podatke o poslovanju, vrednosti kapitala, imovine, obliku organizovanja subjekta, ali i o socijalnom programu. Već u toj fazi mora da ima podatke o socijalnom programu. Toga u zakonu nema i ne smemo dozvoliti strateškom partneru da prvo kupi to što je nameravao, a onda da autonomno u procesu pregovaranja sa sindikatima dođe do nekog rešenja koje će, u svakom slučaju, biti mnogo gore po zaposlene, nego da je unapred bilo precizirano prilikom kupovine. Ako neko očekuje da će novonastali sindikati ući u tuču sa poslodavcem i da će tako rešiti radno-pravni status zaposlenih, tu se varaju, jer imamo ovde bivšeg predsednika Asocijacije slobodnih i nezavisnih sindikata, ministra za rad i zapošljavanje, koji je sam podneo predlog zakona, koji smo usvojili, kojim radnicima sa preko 36 godina staža može prestati radni odnos. To ranije nije bilo sadržano, a znamo da je u procesu privatizacije to najneproduktivnija radna snaga, da će ona najbrže i najlakše ostajati bez posla. Za stvaranje kapitala je potrebna mlada, sposobna, snažna radna snaga, koja će moći da nosi teret proizvodnje, da stvara sebi zaradu i profit vlasniku kapitala. Način na koji je SRS predložila rešavanje ovog problema je sadržan i u članu 12. ovog predloga zakona, koji smo mi podneli Narodnoj skupštini 28. septembra 2000. godine. I mi kažemo da se kupac, izabran na licitaciji, obavezuje da ne smanjuje broj zaposlenih u preduzeću, koje je predmet privatizacije. Ne morate kompletno rešenje, ali bar odredite neki vremenski period, kada kupac neće moći da slobodno donosi odluku o smanjenju broja zaposlenih. To jeste teško, i to će verovatno iziskivati i mučne razgovore, i pregovore, ali i to će rešiti veliki problem, jer, ukoliko sav teret socijale prebacimo na fondove, na tržište rada, na državu, teško će država nekoliko godina izdržati da iz tih sredstava finansira sve potrebe tih ljudi koji će ostati bez posla. Takođe, zameramo što se vrednost može kupovati samo za dospela potraživanja devizne štednje. Mislim da tu treba napraviti ustupak, a biće to i u konkretnim amandmanima, da se za svu deviznu štednju građana može dozvoliti kupovina akcija preduzeća. I mi tako vama to predlažemo. Morate, gospodo, mnogo više voditi računa o nekim obećanjima. Sada ovde ne zagovaram neka posebna dogovaranja, kad se prodaje nešto odlučuje onaj čije je, da li je to društveno ili državno, u principu, sve je to državna imovina i država odlučuje o tome. Vlada je izvršni organ ove skupštine, izvršni organ ove države i ona će, preko svojih komisija, to raditi. Ali, setite se samo predizborne kampanje, poziva sindikatima, o tome da će u svakom pogledu biti pitani i da će se sa njima dogovarati, da će oni, maltene, o svemu odlučivati, da će biti u svemu partner Vlade. Mislim da su to bila preterana obećanja, obećanja koja i škode sada ovoj vladi. Jer, evo, u članu 16. stav 3. Predloga zakona o privatizaciji, inicijativa za privatizaciju dostavlja se organizaciji sindikata u subjektu privatizacije, a zaposleni se o tome obaveštavaju na način utvrđen opštim aktom subjekta privatizacije. Ne traži se povratno mišljenje sindikata, dovoljno je da se samo sindikat o tome obavesti, i u roku od pet dana se ta inicijativa dostavlja vladinim agencijama, je li tako? Dakle, za pet dana sindikati nemaju vremena da se dogovore, da vide svoj stav o tome. Možda je to bilo u nekoj raspravi koja je prethodila podnošenju Predloga zakona, ali zaista se po ovome, kako ovde piše, sindikat o toj inicijativi može obavestiti i tako što će se na oglasnoj tabli u preduzeću, ako je to predviđeno opštim normativnim aktom, okačiti obaveštenje da preduzeće ide u privatizaciju. To su bila obećanja koja su data sindikatima, koja se sada ne poštuju, i ubuduće Vlada mora voditi računa o tome šta od obećanja može da ispuni. Postavljam samo jedno pitanje - da li sredstva, prikupljena kupovinom preduzeća, treba odmah uplaćivati u budžet i usmeravati u javnu potrošnju, ili u privredu, povratno reinvestirati, pa se iz prihoda, kamate ili eventualnih dividendi, tek onda servisiraju potrebe javne potrošnje. Jer, ako jednom taj novac ubacimo u budžet, potrošimo ga, više ga nema. Budžet ne stvara novu vrednost, budžet troši. Država, odnosno Vlada u nekim trenucima može biti široke ruke, da potroši i ono što nije nameravala pod pritiskom, recimo, prosvetnih radnika, zdravstvenih radnika, po onom principu "seci-krpi". Desi se nekada da se i neka sredstva, koja su mogla drugačije da se utroše, putem budžeta daju korisnicima da bi se ugasio socijalni požar. Tih para više nećemo imati, neke su pare već otišle u potrošnju i nikada ih više ne možemo vratiti. Zatim mislim da je bolje na neki način oploditi ta sredstva, stvoriti novu vrednost, a odatle servisirati potrebe javne potrošnje.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković -Palma.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo, Stranka srpskog jedinstva smatra da je Vlada imala dobru nameru, ali nije jednim domaćinskim redom krenula, kako da reguliše ovu oblast. Vlada je požurila da proda prvo sve one fabrike koje su dobre i one fabrike koje rade. Znamo da su dali vremenski period od četiri godine da se započne privatizacija. Ukoliko proda ove fabrike koje su dobrostojeće, ove fabrike koje sada rade sa malim kapacitetom ili uopšte ne rade za četiri godine će same po sebi da se zatvore. To je isto, gospodo, jedan konkretan primer, kao kada jedan seljak u štali ima pet krava, a treba mu određeni deo novca, i on treba da proda dve krave on prvo proda one krave koje mu daju najmanje mleka, a ostavi one tri krave koje će da mu izdržavaju porodicu. Vlada nije iskoristila svoju popularnost, jer Srbija nikada nije bila popularnija nego zadnjih sedam meseci, da je toliko državnika došlo u Srbiju, toliko privrednika, a da je veoma mali broj ino-ugovora sklopljeni, možda nekoliko, može da se izbroji na prstima jedne ruke, da su napravili neke poslovne ugovore i saradnju. U ovom zakonu nije predviđeno da član tenderske komisije bude neko iz sindikata i neko iz te fabrike. Takođe, mi iz stranke SSJ smatramo da treba neko da bude iz fabrike, ukoliko ta fabrika treba da se proda - da li će to biti neko iz sindikata te fabrike, neko iz skupštine, neko iz upravnog odbora, ali mislimo da i oni budu jedan od članova, koji će odlučivati po kojoj će to ceni da se proda njihova fabrika. Ovo iz razloga što su u jednom članu ministar i Vlada predvideli da na tenderu fabrika neće možda biti prodata onome ko da najviše para, ponudi najviše para. Biće prodata onome ko ima najbolji investicioni program. I jeste ministar rekao da će dati bančinu garanciju, da je to kao neka garancija, da sutradan on ne može da prestane da proizvodi, da ugasi proizvodnju u toj fabrici. Ali, gospodine ministre, niste izrazili u procentima - kolika bi ta bančina garancija bila, da li je to procenat na osnovu vrednosti te fabrike, pa tako da vi možete u slobodnoj pogodbi da se dogovorite sa tim kupcem i da fabrika ode po veoma niskoj ceni? Ne samo što će Vlada dobiti mali broj sredstava, već će izgubiti radnici one akcije i vrednost akcija, a retko ko, dame i gospodo, od radnika koji rade u proizvodnji ima neki kapital - on računa da su mu jedini kapital te akcije i uvek počinje sa nekim kapitalom, od pet do petnaest hiljada maraka, kad se proda fabrika, da će primiti taj novac. Stranka srpskog jedinstva takođe je dala jedan amandman. U ovom zakonu nije predviđeno da, ukoliko se jedna fabrika proda u jednom gradu, da ni jedan procenat ne ostane u tom gradu, da se ostavi za razvoj drugih preduzeća, ili za razvoj infrastrukture tog grada. Mi smo predložili jedan amandman, gde tražimo da 10% ostane tom gradu. Naša Vlada kaže da će biti decentralizacije. Na ovaj način, mislim da neće biti decentralizacije, i daću vam jedan primer - Fabrika cementa u Popovcu, koja ima i prirodno bogatstvo, zadnjih dvadeset godina je ta fabrika napravila toliko mostova, zgrada, stadiona, a da građani u tom gradu i građani Pomoravskog okruga od toga ništa nisu imali. A u tom istom gradu, i u gradovima Pomoravskog okruga, ima veliki broj fabrika, koje su u veoma teškom stanju, pa da deo procenta ide za razvoj tih fabrika, kako bi za ove četiri godine povećali svoju proizvodnju, skinuli paučinu, i samim tim, povećali tržišnu vrednost, da sutradan na tenderu mogu da uzmu veće pare. U Predlogu zakona se kaže da sredstva od prodatih fabrika idu za razvoj drugih fabrika ili drugih preduzeća, koja su od strateškog značaja za Srbiju. Koje su to druge fabrike? Takođe se u zakonu konkretno ne vidi - u kom gradu su te druge fabrike i gde će otići sredstva? Ponovo se vraćam na Pomoravski okrug, pošto sam ja u Pomoravskom okrugu. Trenutno, ima 27% nezaposlenih u Srbiji i Jugoslaviji. Kada se bude završila privatizacija sigurno će biti preko 60% viška radne snage. Šta ćemo sa tim ljudima i gde ćemo da ih zaposlimo? Kažemo da ćemo izvršiti edukaciju i prekvalifikaciju. U koja to preduzeća će oni biti zaposleni i koje su to nove fabrike koje mogu da prime ove ljude, koji će biti proglašeni kao višak radne snage? Kao privrednik ovog trenutka ne vidim da će moći u Srbiji da se zaposle i od čega će ti ljudi sutra da žive? Takođe smo predložili da ukoliko se proda jedna fabrika, konkretno sada da uzmemo Rasinski okrug, da se deo sredstava od te fabrike preusmeri u izgradnju jedne male fabrike ili nekog malog preduzeća sa programom koji do sada nije bio zastupljen u tom okrugu ili u Srbiji i da višak radne snage prebacimo u tu fabriku. Takođe, to je jedan veliki problem, jer ti ljudi ne mogu da očekuju neku dobru budućnost. Stranka strpskog jedinstva neće glasati za ovaj zakon iz pomenutih razloga jer se bojimo da će samo pojedinci imati interesa. Dođe neko iz Mađarske i kupi našu "Fabriku kablova", a u Mađarskoj ima istu fabriku, sa istim programom i ukoliko predvidi da tehnologija proizvodnje u ovoj fabrici nije rentabilna, a ne samo da nije rentabilna proizvodnja u ovoj fabrici, nego tehnologija proizvodnje u svim našim fabrikama je zastarela, on sutra može da zatvori tu fabriku i da 40% radne snage, radnika koji su ostali u toj fabrici, sutra ostanu bez posla. Garancija banke ne predviđa u procentima koliko obavezuje tog kupca i budućeg vlasnika, koja su to sredstva i kako će ta sredstva moći sutradan da mu se skinu sa žiro računa i gde će ta sredstva biti usmerena. Dame i gospodo narodni poslanici, mi smatramo da ovaj zakon nije dobar i da će veliki broj građana Srbije i radnika ostati bez posla i zato nećemo glasati za ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Živanko Radovančev, a posle njega narodna poslanica Živodarka Dacin.
Poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, posle donošenja neustavnog zakona o stavljanju van snage glavnih odredaba dosadašnjeg Zakona o svojinskoj transformaciji, Vlada je predložila novo zakonsko rešenje, kako je i obećala. Jedna od karakteristika predloženog zakona u odnosu na suspendovani zakon o svojinskoj transformaciji je napuštanje kursa socijalno-pravednog modela vlasničke transformacije. Druga važna karakteristika predloženog zakona u odnosu na prethodna rešenja je ukidanje ili redukovanje prava zaposlenih u preduzećima, penzionera, zemljoradnika, zaposlenih u institucijama sistema i društvene nadgradnje. Spomenuću samo neka prava koja predloženi zakon ukida ili ograničava. Ukida se pravo građana izvan konkretnog preduzeća da ostvare besplatne akcije u svakom preduzeću, ukida se pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do visine od 60% kapitala preduzeća, ukida se pravo zemljoradnika na pravo prvenstva, pa i pravo konkurisanja za besplatne akcije u zadrugama i poljoprivrednim i prehrambenim preduzećima. Ukidaju se prava Republičkog penzionog fonda na 10% svih akcija preduzeća, ukida se pravo Fonda tržišta rada na 25% prihoda od prodaje akcija koje prodaje akcijski fond, ukida se pravo na popust pri dokapitalizaciji, odnosno ukida se model dokapitalizaciije. Ukidaju se popusti pri kupovini akcija, ukida se mogućnost kupovine akcija na 72 rate, smanjuje se pravo penzionog fonda sa 25% na 10% prihoda od akcija koje prodaje akcijski fond. Praktično se onemogućava da zaposleni u većini preduzeća ostvare svoje pravo predviđeno ovim zakonom na besplatne akcije u punoj meri, jer deo kapitala preduzeća u iznosu od 10% do 30% za to neće biti dovoljan. Ovo je samo deo nekih prava koja se ukidaju ili ograničavaju predloženim zakonom u odnosu na do sada važeći zakon. Predloženi zakon se drži rešenja koja su u suprotnosti sa ustavima SRJ i Republike Srbije, saveznim Zakonom o preduzećimai u suprotnosti sa saveznim Zakonom o osnovama promene vlasništva i društvenog kapitala, koji je još uvek na snazi. Ključni princip zakona, a to je obaveznost i oročenost u suprotnosti su sa članovima 55, 57. i 64. Ustava Republike Srbije i u suprotnosti sa članom 74. Ustava SRJ. Ovi članovi Ustava garantuju poslovnu samostalnost preduzeća i njihovu ravnopravnost na tržištu. Propisivanje obaveznosti i oročenosti prodaje kapitala i obaveznost statusne promene preduzeća direktno je u suprotnosti sa navedenim ustavnim odredbama. Važeći savezni Zakon o preduzećima ostavlja organima preduzeća da sami odlučuju o tome hoće li, kada i koje statusne promene da vrše. Demokratska vlast je najavljivala da ekonomskim reformama pravimo evropski tzv. socijalni model kapitalizma. Jedno je šta se priča, a drugo je šta se događa. Ono što sa sigurnošću možemo da primetimo je to da se ekonomija ove zemlje vodi ka jednom etatističkom modelu. Predloženi zakon o privatizaciji pre je zakon o konfiskaciji i eksproprijaciji, nego o privatizaciji. Po ovom zakonu već od trećeg člana društvena imovina postaje državna, što izvesno znači da ovim zakonom imamo šanse da sprovedemo još jednu u nizu nacionalizacija, do sada najširu i najsveobuhvatniju u vremenu kada nova vlast najavljujezakon o denacionalizaciji, a privatne svojine će biti iza toga onoliko koliko ima kupaca i kapitala. Znači, po ovom zakonu sva preduzeća koja se ne prodaju ostaju državna, ako sam shvatio dobro. Procena je da će se predloženim zaknom o privatizaciji privatizovati ili prodati 15% do 20% ukupnog kapitala. Stranci suzainteresovani za velike monopolske sisteme kao što su EPS, NIS, cementare i pojedina preduzeća prehrambene industrije. Prodaju strateških i monopolskih preduzeća treba staviti pod kontrolu republičkog parlamenta, kako je i najavljivano. Potrebno bi bilo formiranje paralamentarne komisije koja bi imala nadzor, a za prodaju strateških preduzeća i saglasnost Skupštine, a ne samo Vlade. Procenu da će biti mala zainteresovanost stranog kapitala za kupovinu naših preduzeća temeljim na sledećim činjenicama. Od svih država u našem regionu naša država poslednja pristupa tranziciji. Znači, deo slobodnog kapitala je već plasiran u privredi zemalja koje su ranije ušle u tranziciju. Naša zemlja je bremenita i brojnim neizvesnostima. Program makroekonomske stabilnosti još nije izdržao test vremena.Ne smemo zaboraviti i nesređene političke prilike u kojima se nezna ni kolika je Jugoslavija, koliko federalnih jedinica imamo, da li je uopšte federacija, da li je u ratu ili nije, koliko je stabilan režim koji je formiran posle oktobarskih događaja. Oprezniji investitori se neće upustiti u kupovinu nečega što se ne zna čije je i što je država otela od samoupravljača. Ozbiljan privatni kapital uglavnom ne odlazi u takve zemlje. Ako stranaca nema, a nema ni domaće akumulacije ili je ona sumnjivog porekla, cela orijentacija po ovom zakonu se dovodi u pitanje. Takođe, nedostatak ovog zakona je u preteranoj centralizaciji, jer je prenaglašenauloga Vlade. Sve je u rukama agencije i Ministarstva za privatizaciju, dok kontrola parlamenta po ovom zakonu nije predviđena. Država u predloženom zakonu sve određuje,šta će se prodati, po kojoj ceni, kada će se prodati i ko je najbolji kupac. Ako želi transparentnu i efikasnu privatizaciju država bi morala da svoju ulogu ograniči na određivanje pravila, uz kontrolu ili uz kontrolnu funkciju u okviru koje bi preduzeća imala maksimalnu slobodu. Prevelika centralizacija, koja se ogleda u činjenici da agencija pokreće, kontroliše i podstiče proces privatizacije, stvara prostor za korupciju. Čak i kada se radi najpoštenije, zbog netransparentnosti zakona, imaćemo sumnju. Teškoće u sprovođenju ovog zakona će praviti svi oni koji su isključeni iz procesa odlučivanja. To su zaposleni, menadžment i javnost. Plašim seda će se slučaj cementare iz Beočina u praktičnoj primeni ovog zakona ponoviti. Poseban problem predstavlja činjenica da samo 15%prihoda od privatizacije ima određenu svrhu, a da je čak 85% sredstava dato na raspolaganje Vladi, bez kontrole da odredi gde će se ta sredstva utrošiti. Dobra strana predloženog zakona jeste što nije retroaktivan i neće poništiti dosadašnju privatizaciju. Bez obzira na moje dobronamerne primedbe, siguran sam da će predloženi zakon biti usvojen snagom većine u ovom parlamentu. Namera mi je bila da svojom diskusijom pozovem predlagača da još jednom preispita predložena rešenja i primeri ih ambijentu u kom će se ovaj zakon primenjivati. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Živodarka Dacin, a nakon nje narodni poslanik Marinković Dragiša.
Poštovana potpredsednice, poštovane kolege narodni poslanici, danas je, evo, stigao na dnevni red i zakon , odnosno Predlog zakona o privatizaciji koji je od samog starta i sazivanja ove skupštine bio najavljen. Istovremeno, još od predloga zakona o svojinskoj transformaciji, do dana današnjeg imali smo prilike da mnogo toga čujemo i pročitamo kroz sredstva javnog informisanja i kroz sve naše medije. Ono što je evidentno, ovaj zakon o privatizaciji trebalo bi da predstavlja praktično ekonomski bonus i to u pozitivnom smislu, jer kako se i kaže u članu 2 - stvoriće uslove za razvoj privrede i socijalnu stabilnost. Da li će to baš biti tako, jeste skepsa i dilema, svih zaposlenih u preduzećima i drugim pravnim licima koji su potencijalni predmeti ovih zakona. Nekako i u meni lično postoji jedna dilema. S obzirom da se 5.oktobra desila demokratija koju je apsolutno ceo svet pozdravio, promene koje smo mi svi neminovno želeli, ako ni zbog čega drugog, onda zbog toga što će svet skinuti sankcije pod kojim je 10 godina naša zemlja Srbija živela i privređivala. Ono što je evidentno tačno, što ja kao čovek pozdravljam , desile su se intenzivne političke komunikacije na nivou vlada, ali pitam se šta se desilo još? Očekivala sam, i još uvek sam sigurna, da bi stvarnim skidanjem sankcija, moglo da dođe doreverzibilne komunikacije na nivou zemalja, Evrope i sveta, kada bi došlo do razmene i repromaterijala i gotovih proizvoda, a samim tim i novca, i tu bi se postigao standard življenja svakog radnika. I danas tvrdim da smo mi svi kao ljudi vredni, radni i sposobni i sigurno bi sami sebi omogućili svojim radom poboljšanje standarda življenja. Međutim,to se nije desilo, sem donatorskih sredstava, nego se ovim zakonom o privatizaciji predviđa, praktično, prodaja većinskog kapitala, čak 70% putem javnog tendera ili aukcije, dok zaposlenima na raspolaganje ostaje samo 15% kapitala. Čak se u članu 43. kaže: "Pravo na sticanje akcija bez naknade ne ostvaruje se u subjektima privatizacije u kojima nije prodato više od 50% društvenog kapitala", što može da se protumači da postoji po svaku cenu želja da mi ostanemo sa što manje kapitala. Pitam se, zašto i čemu ta žurba, čemu uslovljavanje po principu - ko pre proda svoju firmu, zaposleni će imati pravo na sticanje akcija bez naknade u većem iznosu, o čemu jasno govori član 46. gde kaže: "Ako se prodaja završi u roku od 18 meseci, zaposleni za svaku punu godinu radnog staža provedenog u preduzeću do 35 godina, dobiće 400 maraka u dinarskoj protivvrednosti. Drugo, ako to učini u roku od 18 do 30 meseci, dobiće 300 maraka, i konačno, u roku dužem od 30 meseci dobiće 150 maraka za svaku punu godinu radnog staža". Ovo praktično doživljavam kao kaznenu odredbu za sve one koji ne budu bili dovoljno... u rasprodaji svog preduzeća. Zašto, ako znamo i u ovoj Skupštini čak i naš premijer Đinđić je rekao da je ovo neminovan proces svih zemalja u tranziciji, proces koji će biti vrlo bolan. U samom startu rečeno je da će, usvajanjem ovog zakona, 400.000 radnika ostati bez posla, a već kasnije čuli smo da se taj broj menja i otprilike, u opciji je do 800.000 radnika. Naravno, niko u ovom trenutku nije siguran da iznese koliki je taj broj radnika. Jasno je da se ovo mora desiti, jer praktično svako ko, ovde je rečeno kao strateški partner, uloži svoj kapital u kupovinu nekog preduzeća, sigurno je da je prevashodno njegov interes, lični, da zarada bude što veća i sigurno ne možemo ni očekivati, da će jedan takav stranac imati razumevanja i da će razmišljati o socijalnom statusu ljudi koji će ostati bez posla i o tome koliki će broj porodica u tom slučaju da se nađe u stanju socijalne potrebe. Sindikat zaposlenih, imali smo prilike da čujemo, vrlo se protivi usvajanju ovog zakona, a ja bih rekla s razlogom, jer prosto - zadatak sindikata je da brine o zaposlenima, o njihovom statusu. Međutim, ako se sagleda i član 16, možemo da vidimo da se kaže - da se inicijativa za privatizaciju, dostavlja organizaciji sindikata u subjektu privatizacije, a zaposleni se o tome obaveštavaju. Znači da se ništa ne pitaju, dakle bez obzira da li zaposleni bili za to da se preduzeće proda ili ne,to će tako biti učinjeno. Još nešto, u obrazloženju se kaže da za izvršavanje ovog zakona nije potrebno obezbeđenje sredstava u budžetu Republike Srbije.To je tačno, vrlo afirmativno, ali sam član 60. kaže da će se ta sredstva obezbediti upravo prodajom kapitala definisanjem kroz tačku 5. Dakle, ništa nije jevtino i sve će to nas, izgleda, vrlo skupo koštati. Pitam se samo naglas, žao mi je što ministar nije tu, kakva su iskustva susednih zemalja u tranziciji koje su prošle ovaj proces privatizacije? Da li je tamo zaista mnogo pozitivniji status svih koji su zaposleni, i koliko je zaposlenih posle ove privatizacije realno ostalo da radi i egzistira? Želela bih još jedno pitanje da uputim, ali tu su saradnici našeg ministra - s obzirom da se u Predlogu zakona pominje pojam "ustanove", bez neke, bar za mene konkretnije definicije šta se pod tim podrazumeva, a s obzirom na činjenicu da sam zdravstveni radnik, da li je možda neki sledeći stepen, korak privatizacije u oblasti zdravstva, bar u onim segmentima gde bi to možda moglo da bude i primereno, s obzirom da najviše sredstava upravo nedostaje u obezbeđivanju zdravstvene zaštite i poboljšanju materijalnog statusa zaposlenih u zdravstvu. Hvala lepo.
Ima reč narodni poslanik Dragiša Marinković, a posle njega narodni poslanik dr Goran Cvetanović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani članovi Vlade, ova zemlja je pred jednim od najznačajnijih zakona koji se donose u ovom paketu zakona. Najznačajniji po tome što će se sa onim što će se desiti u ovoj zemlji, zemlja izvući iz bede, sirotinje, vratiti na kolosek rada, poštenja, vrednosti, gde samo oni koji rade mogu da imaju, samo oni koji se svojim znanjem i umom svakog dana zalažu da ova zemlja ide napred imaju pravo da uživaju u dobrobiti te zemlje. Znači, ovde se postavlja pitanje zašto mi, to jest ova vlada, idemo u privatizaciju. Kao prvo, dobijamo tačno titulare, znači znaćemo ko je vlasnik firme. Ja sam ovih meseci i dana razgovarao sa ljudima, menadžerima koji danas vode firme po Srbiji. Osnovno što im nedostaje je novac. Nedostaje im novac za obrtna sredstva. Oni već imaju svoje programe, mogli bi da krenu, da počnu da rade. Na žalost, u ovoj zemlji novca nema, novac je iznet, potrošen. Kako taj novac naći? Banke, koje dolaze u ovu zemlju, doći će samo u jednu stabilnu privredu, doći će u zemlju za koju znaju da će taj novac, koji su danas uložili, sutra moći da povrate. Vi sami znate da danas u svetu ima viška kapitala. Nema samo stabilnog tržišta gde bi taj kapital mogao da se pravilno uloži i sutra da izvuče dobit. Jer, ko bi ulagao u neku zemlju, ako iz te zemlje ne može da izvuče dobit? Kako je do sada bilo? Uvek su me pitali zbog čega ova prethodna vlast nije privatizovala firme. Iskreno govoreći, postojala su dva osnovna razloga. Prvi razlog je ta dvojnost, prvo društveno, pa društveno plus privatno, to je uvek bilo jednako krađi. Zašto je to tako? Kada nešto nije vaše, a gospodarite velikim vrednostima, onda je lako izvlačiti kapital. Date sinu da napravi privatnu firmu i onda radite sa njim. Nema te firme, ja, gospodo, ne znam za tu firmu u ovoj zemlji, koja je u ovih deset godina bila pozitivna, koja je rekla - ove godine smo pozitivni, isplatili smo plate radnicima, dali smo državi ono što joj pripada i ostalo nam je pola miliona maraka krajem godine. Slažem se da je bilo takvih firmi, s tim što su one uvek poslovale sa pozitivnom nulom, jer ono što su u stvari radnici zaradili, odlazilo je u sasvim druge, nepoznate pravce, privatne džepove. Odgovoriću vam za tu Mađarsku, bićete ljubazni da jedan minut vremena posvetim i Mađarskoj. Znači, to je ono što je ova država i način na koji su radili nas dovela u takvu situaciju kakva je danas. Znate, seljaci imaju jedno pravilo. Ako hoćete da muzete kravu, morate da je hranite. Oni su radili drugačije, muzli su privredu, izmuzli i živu je sahranili. Zato smo došli u ovu situaciju u kakvoj smo danas. Da je bilo sreće da smo izvršili privatizaciju onda kada je ova privreda stvarno vredela, onda bi daleko veći novac ušao u ovu zemlju i danas bi bili sasvim nešto drugo, jer smo imali najbolju startnu poziciju od svih istočnih zemalja. To se dobro sećate, sve je to bilo za nas sirotinja, i Bugarska, i Rumunija, i Mađarska. Šta dobijaju radnici sa ovom privatizacijom? Oni koji ostanu da rade u takvim fabrikama dobijaju sigurnost rada, bolje plate i, što je najvažnije, rast njihovih akcija. Tačno je da će neki radnici izgubiti posao. Tačno je da u "Crvenoj zastavi" u Kragujevcu neće moći da ostane onaj broj radnika. Mi znamo da u jednoj porodici ima po troje - četvoro koji rade u "Zastavi", pa je bolje da dvoje rade i stvarno zarađuju, nego da četvoro rade, a da ne zarađuju ništa. Šta bi bilo kada bi sve dali radnicima i rekli: dobro, vi ste radili, vi ste zaslužili i svih 100% firme je vaše? Ne bi bilo ništa, dali bi im prazan papir. Te firme ne bi mogle da se pokrenu, ne bi imale šanse da krenu u neku bolju budućnost. Te njihove akcije, bez obzira što su na prvi pogled velike, ne bi vredele ništa. Takva firma bi propala i te njihove akcije bi otišle u etar. Da bih ovaj narod, da bih radnike ove zemlje oslobodio, ja ću reći jedan primer kako bih ja sa mojom privatnom firmom, znači od 100% privatnog kapitala, ušao u neku novu privatizaciju, sa nekim čovekom koji bi želeo da uloži u moju firmu. Na primer, trenutno imam dva patenta, za koja mislim da su izuzetno dobri, i da bih pokrenuo proizvodnju, potrebno mi je pola miliona maraka. Ako bih našao takvog partnera koji bi hteo da uđe u to, od vrednosti moje firme koja je danas 100.000 maraka, za pet godina moja firma bi vredela pola miliona, moj deo. Ali bih zato morao da se odreknem da sam vlasnik 100%, pa bih možda bio vlasnik 40% i mojih 40% za dve godine u vrednosti bi bilo dva puta veće. Ovih sam dana razgovarao sa nekim firmama, koje već imaju svoje potencijalne partnere. Na primer, "Lemind"-Leskovac ima jednog partnera, koji želi da uloži novac, čeka da "Lemind" uđe u privatizaciju. On danas na žalost ne radi. To su tragedije našeg današnjeg vremena, to su njihove budućnosti. Tim firmama predlažem da što hitnije uđu u privatizaciju, uzmu svoj procenat za sebe, a ostalo ponude na tržištu kapitala. Na samom kraju, želim da ovom prilikom istaknem jednu izuzetno pozitivnu stvar. Želim da napomenem da je i gospodin predsednik SRS, Šešelj bio danas izuzetno korektan u svom nastupu, pohvalio ovaj deo privatizacije. To što gospoda radikali meni dobacuju u vezi moje mađarske firme, iskreno govoreći, evo sada ću iskoristiti taj minut vremena: u Mađarskoj imam firmu sa dva radnika. To su naši Mađari, koji su morali da odu iz ove zemlje, jer je vlast bila onakva kakva je bila. Oni su morali trbuhom za kruhom, da nađu bolje utočište. Ta firma se bavi proizvodnjom i tu ništa ne bi bilo neobično, za tu firmusam ja vama ovde rekao. To bi bilo isto ono kao da je gospodin Šešelj došao ovde i rekao da je moja majka napravila tu kuću, te pare sam joj dao ja, ja sam prodao zemlju, bicikl. Možda u Hercegovini nema zemlje, ali možda je prodao našu zemlju, nešto slično tome. Znači, zna se odakle je novac, to je sve jasno, čisto. Prema tome, za tu moju firmu sam vam rekao, meni je to samo ponos, jer ja sa tom svojom firmom tri svoja patenta prodajem u Mađarskoj i dominiram tim tržištem. Na kraju bih želeo da zamolim naše prijatelje, kolege iz DOS-a, koji su dali svoje amandmane na ovaj zakon da se potrude da nađu sklad između zahteva Vlade i onoga što oni žele. Ja sam, iskreno govoreći, jednoga trenutka dao jedan amandman i mislim da sam bio u pravu. Ali, kada sam čuo obrazloženje Vlade, a to je ono o čemu su pričali radikali, znači ova zemlja duguje ovom narodu osam milijardi maraka, smatrao sam da je u redu da taj dug bude na ovaj način vraćen tim ljudima. Međutim, ako bi taj dug presuli u privatizaciju, od ničega bi dobili ništa. Oni nemaju novac da investiraju u proizvodnju, sve bi se svelo na nulu. Vlada je našla nekakvo kompromisno rešenje, negde oko dve milijarde takvog duga će biti pretvoreno u akcije. Hvala vam.
Ima reč narodni poslanik Tomislav Nikolić. (Replika.)
Mislim da je vreme da prekinete da iznosite neistine, laži, insinuacije oko nekoliko ljudi SRS. Imate dovoljno medija za to. Svakoga dana čitam ime Vojislava Šešelja, Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića, laži o tome kako smo podneli amandmane da se ne oporezuje ništa, i laži o tome kako sam ja kupio ogromnu zemlju i laži o tome kako je Vojislav Šešelj pokrao neku zemlju, kako je napravio neke nove kuće. Ne morate za to koristiti skupštinsku govornicu. Ne treba vam. Vaš čovek drži pod kontrolom sve medije, čak i TV Pink. Radite šta god hoćete. Novine bruje. Ostavite skupštinsku govornicu samo za predloge zakona i kada smo već kod toga, ništa se danas u izlaganju prof. dr Vojislava Šešelja nije desilo, što se ne dešava svih ovih dana od kako ste na vlasti. Ovo je bila jedna od principijelnih diskusija. Samo, ovo je prva diskusija u kojoj ste vi pronašli nešto što može da posluži kao osnova da liči i na pohvalu za Predlog zakona. Znači, Vojislav Šešelj je pravi poslanik i pravi profesor onda kada ima neki zakon sa kojim se on ideološki slaže. Čim postoji predlog zakona sa kojim se radikali ideološki ne slažu, čim ga radikali napadnu na Skupštini, onda smo mi i destrukcija, onda mi ne znamo ništa, onda smo mi lažni profesori itd. Dakle, nemojte vi hvaliti Vojislava Šešelja jer od toga će nam opasti rejting u Republici Srbiji. Mi svoj posao radimo principijelno. Voleo bih da je Predlog zakona o privatizaciji, kao političar bih voleo, lošiji predlog nego ovaj koji je došao, imao bih razloga češće da izlazim za ovu govornicu i da ga napadam. Ovako, o Predlogu zakona izjasnio se predsednik poslaničke grupe, ali govoriće i ostali poslanici. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, po Poslovniku.
Reklamiram povredu člana 98. Poslovnika, a vezano je za izlaganje prethodnog kolege. Ponovo se pokazuje da imate dva aršina kada je u pitanju izlaganje poslanika sa ove govornice, kada su u pitanju poslanici DOS-a, kao što je bio kolega koji je veći deo svog vremena iskoristio za, po meni, reklamiranje svoje firme i uspešnosti svog poslovanja. Niste ga ni jednog trenutka opomenuli. Druga stvar, Poslovnik nas obavezuje, a to je i moralna obaveza, da govorimo istinu sa ove govornice. Kolega, rekli ste jednu neistinu kada je u pitanju radna snaga, kako rekoste, radnici koji rade kod vas u Mađarskoj, u vašoj firmi. Nije niko iz ove zemlje, pogotovo pripadnici nacionalnih manjina, morao da ode. Ti koji su otišli, otišli su zato što su imali ekonomski interes. (Poslanik sa mesta: To sam i rekao.) Morate da vodite računa, ne zbog mene lično, niti zbog nas srpskih radikala. Mi znamo kakva je prava istina. Nego, zbog onih koji jedva čekaju ovako izgovorene rečenice, da ih prilože kao jedan od dokaza da su pripadnici nacionalne manjine u proteklih 10 godina morali napustiti ovu državu. Iz najboljih namera, bez namere da ovde razvijamo polemiku ili da se mi dokazujemo jedni drugima, ali molio bih vas kada je to u pitanju da vodite računa. Smatram i shvatam da su bile najbolje namere, ali bolje precizno, da ne bi pojedinci, kao što je Jožef Kasa, to zloupotrebili.
Kao objašnjenje narodnom poslaniku Miloradu Mirčiću, u 10 minuta govora o zakonu o privatizaciji, u raznim izlaganjima je bilo raznih, bukvalno govoreći, odstupanja od teme, kako bih nazvala zakon o privatizaciji. Imate pravo, dužna sam da prekinem svakog govornika ako se udalji od teme, ali on ima obrazloženje da mi kaže da mu treba veza, komparacija, primer, da je ono što radi, u svom nastupu oko zakona o privatizaciji, njegov profil govora. Što se tiče dela govora i njegovih odgovora o Mađarskoj, to je zajedničko kršenje Poslovnika od strane narodnih poslanika koji su dobacivali, i naravno, nesporno narodni poslanik nije smeo da odgovara narodnim poslanicima sa govornice. Ako svi uložimo malo dobre volje, to je problem koji može biti rešen. Da li želite da glasamo oko povrede Poslovnika? (Ne.) Ima reč narodni poslanik Goran Cvetanović.
U Srbiji ima oko 7.000 društvenih preduzeća, a do sada je privatizovano oko 700. U 600 velikih preduzeća radi polovina ukupno zaposlenih u Srbiji. Predviđa se da će 1.500 do 2.000 preduzeća u procesu privatizacije naći strateškog partnera, a da će 500 do 1.000 kupiti zaposleni. Tenderskom privatizacijom biće obuhvaćeno oko 40 preduzeća, ali podsetiću vas da u praksi to ide mnogo teže i da u Crnoj Gori za tender 15 preduzeća javili su se zainteresovani potencijalni kupci samo za tri preduzeća. S obzirom da premijer Đinđić kaže da je privreda, metaforički posmatrano, kao pacijent kome je potrebna pomoć, metaforički bih mu odgovorio da je predstojeća privatizacija priprema za vrlo ozbiljnu operaciju bez adekvatnih medikamenata, zavoja, jedino je anestezija za građane Srbije adekvatna. Postoperativni period je neizvestan. Jedino je sigurno da će hirurg, u ovom slučaju ministar finansijski, verovatno profitirati. Od 29 ministara za privatizaciju u zemljama tranzicije, njih 28 je završilo u zatvoru. Hiruški rez može uspešno da odstrani bolesno tkivo i da se pacijent (u ovom slučaju privreda) oporavi, ali upozoravam da može i da dođe do egzitusa, tj. do socijalnih nemira. Koji su rizici operacije? Višak radne snage, neizvesnost, šta će biti sa kupljenim privrednim subjektom, da li će biti ulaganja u privredni subjekt ili taj subjekt kupcu smeta kao konkurencija, da li će se kupac obavezati da sufinansira socijalne programe, postoji opasnost od prelivanja društvenog kapitala u privatne džepove. Da bi se postigla što bolja cena preduzeća treba znati bilans stanja i bilans uspeha svakog preduzeća, jer su ti bilansi neophodni za punu analizu finansijskih mogućnosti nekog preduzeća. Država će deo inostranog duga izmestiti iz preduzeća kako bi ona bila što atraktivnija za strateškog partnera. Mada ne postoji trenutno rešenje za velike industrijske komplekse. Iz javnosti vidimo da su ino partnerima trenutno najzanimljivije cementare. Ministar privatizacije Aleksandar Vlahović je bio konsultant firme "Deloitte and Touche" i radio je na strani Lafarge-a 1998. godine kada je postignut sporazum da beočinska cementara vredi 100 miliona maraka. U sadašnjim uslovima, bez javnog tendera, nemoguće je saznati da li smo mogli dobiti bolju ponudu. U Beočinskoj cementari radi oko 2.000, radnika dok u cementari Novi Popovac 2.589 radnika. Zato i nije najvažnije da li će strateški partner doći sa devizama da bi sutra zatvorio fabriku, već da li će koristiti naše prirodne potencijale, izuzetne kadrove i snižavanjem proizvodne cene proizvoda omogućiti da ti proizvodi budu dostupni građanima Srbije. U svim zemljama tranzicije položaj manuelnih radnika je pogoršan i masovno je narasla nezaposlenost. U Srbiji se za nezaposlenost izdvaja 0,4% od društvenog proizvoda, dok u drugim zemljama izdvajanja idu od 3% do 5% za rešavanje problema nezaposlenosti, jer svaka država mora obezbediti socijalnu stabilnost. Zato Srpska radikalna stranka podržava privatne preduzetnike, jer oni stvaraju polovinu društvenog proizvoda i predstavljaju zdrav sektor. Pojedine privatizacije koje su izvršene, kao kod uljare "Dijamant" iz Zrenjanina, koja ima oko 900 radnika, a koja je 1994. godine oko 80% privatizovana, dok je onih 20%, po Đinđićevom zakonu o revalorizaciji prethodne privatizacije izvedene u vreme hiperinflacije, već ocenjeno kao privatni udeo. Sada bih prešao na direktne primedbe na Predlog zakona o privatizaciji. Suština ovog koncepta privatizacije svodi se na prodaju kapitala, imovine ili dela imovine preduzeća, a vrlo mali deo kapitala predviđen je za besplatnu podelu zaposlenim građanima. Predlogom ovog zakona u proces privatizacije se uvode nove institucije. Postavlja se pitanje neophodnosti formiranja ovih institucija i registara, jer njihovo osnivanje i funkcionisanje zahteva ogromna finansijska sredstva. Ovaj predlog zakona daje skoro neograničena ovlašćenja agenciji za privatizaciju, ministru za privredu i privatizaciju i Vladi Republike Srbije, uz zanemarljivu ulogu sindikata zaposlenih. Osnovni modeli privatizacije su prodaja kapitala i prenos kapitala bez naknade, a osnovni metodi prodaje kapitala ili imovine su javni tender i javna aukcija. Po ovom predlogu zakona prodaja kapitala ili imovine putem javnog tendera podrazumeva 70% prodaje, 15% se prenosi zaposlenima u subjektu privatizacije bez naknade, 15% kapitala u vidu akcija se evidentira u privatizacionom registru koji stiču državljani Republike Srbije koji su navršili 18 godina života, zaključno sa danom stupanja na snagu odluke Vlade o prenosu akcija građanima bez naknade. Prodaja kapitala ili imovine putem javne aukcije podrazumeva 70% prodaje, maksimalno 30% kapitala se prenosi zaposlenima bez naknade, može i manje, a sve što preostane prenosi se u akcijski fond. U članu 15. ne postoji poseban propis kojim se uređuju pitanja vezana za vraćanje imovine, pa se postavlja pitanje načina utvrđivanja vrednosti imovine koja će biti nadoknađena bivšim vlasnicima, kao i ko će utvrditi vrednost te imovine kako bi ona mogla da bude predmet privatizacije. U članu 16. zaposleni sindikati se samo obaveštavaju o inicijativi za privatizaciju, odnosno o pokretanju postupka privatizacije ništa se ne pitaju. U članu 19. ne postoje kriterijumi na osnovu kojih agencija za privatizaciju procenjuje da subjekt privatizacije mora prethodno da se restrukturira, kao ni u kojim slučajevima agencija sprovodi restrukturiranje, a u kojim nadležni organ subjekta privatizacije treba da dostavi program restrukturiranja. Zašto se u članu 25. celokupan kapital ili imovina subjekta privatizacije koji se restrukturira prodaje, a ne 70% ili manje, kao za druge subjekte privatizacije. U članu 30. nije dato na osnovu čega će ministar da utvrdi visinu i način uplate depozita. U članu 36. ne postoje kriterijumi na osnovu kojih agencija za privatizaciju bira članove komisije za aukciju. Takođe se nameće logično pitanje, da li se formira jedna komisija za sve prodaje putem aukcije (tendera) ili za svaku prodaju pojedinačno. U članu 42. zaposleni ili bivši zaposleni pravo na besplatne akcije mogu da ostvare samo u svom preduzeću kada se ono privatizuje. Oni ne mogu, kao što su mogli do sada, da to pravo ostvare u drugim preduzećima koja su predmet privatizacije. Na ovaj način se sužavaju prava zaposlenih i bivših zaposlenih u odnosu na Zakon o svojinskoj transformaciji, jer teško će svi zaposleni u svom preduzeću moći da ostvare besplatne akcije za sve godine radnog staža, s obzirom da je za prenos kapitala zaposlenima bez naknade predviđeno maksimalno 30% vrednosti kapitala koji se privatizuje kada se privatizacija sprovodi putem javne aukcije, odnosno maksimalno 15% kada se privatizacija sprovodi putem javnog tendera. U članu 54. odluku o prenosu akcija građanima bez naknade donosi Vlada Republike Srbije. Kad donosi odluku i na osnovu čega? U članu 56. nameće se pitanje šta se podrazumeva pod troškom privatizacije i na osnovu kojih kriterijuma ministar utvrđuje visinu troškova. U članu 60. treba precizirati namene sredstava ostvarenih u postupku privatizacije, posebno po tačkama 2, 3, 4, 5, a naročito 6. (druge namene). U članu 69. ne postoje kriterijumi na osnovu kojih će Ministarstvo da odluči koje akcije će da se evidentiraju u privatizacionom registru, kao ni na osnovu čega će akcije evidentirane u privatizacionom registru da se prodaju javnom aukcijom ili preko berzanskih posrednika, a kako izuzetno putem javnog tendera ili javne ponude. Što se tiče primedbi na Predlog zakona o akcijskom fondu, u članu 6. upravni odbor akcijskog fonda čine tri predstavnika Vlade Republike Srbije, jedan predstavnik Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje, jedan predstavnik agencije za privatizaciju. To znači da upravni odbor čine praktično četiri predstavnika Vlade i jedan predstavnik Fonda PIO. Prema Zakonu o akcijskom fondu Republike Srbije iz 1998. godine, upravni odbor su činili jedan predstavnik Vlade, jedan predstavnik Fonda PIO, jedan predstavnik Fonda za razvoj, jedan predstavnik Republičkog zavoda za tržište rada i jedan predstavnik Akcijskog fonda. Direktora Akcijskog fonda na predlog Ministarstva za privredu i privatizaciju bira Vlada Republike Srbije. U članu 26. u stavu 1. kaže se da se sredstva od prodaje akcija ili udela prenose na račun budžeta Republike Srbije, ali se ne navode njihova imena. Što se tiče Predloga zakona o agenciji za privatizaciju, u članu 7. neophodno je precizirati na koji će način agencija da se informiše, a na koji način da edukuje javnost. U članu 8. nije navedeno na osnovu čega agencija pokreće inicijativu za sprovođenje postupka privatizacije, a na osnovu čega za izradu programa restrukturiranja. U članu 9. ne postoje kriterijumi na osnovu kojih agencija određuje koji metod privatizacije će se primeniti u subjektu privatizacije. Rad tenderske komisije svodi se na formalnost, ako agencija predlaže tenderskoj komisiji izbor najpovoljnije ponude. Ako je agencija posebno pravno lice, kao i akcijski fond, na osnovu čega agencija organizuje postupak prodaje akcija prenetih na akcijski fond. Na osnovu čega agencija procenjuje da li će ona sama da sprovodi restrukturiranje ili će da uputi zahtev da to obavi subjekt privatizacije? Na osnovu čega agencija uopšte utvrđuje subjekte privatizacije kojima je neophodno restrukturiranje? Ne postoje kriterijumi za bilo koju odluku koju donosi agencija iz svoje nadležnosti upravo zato da bi oni koji finansiraju agenciju donosili odluke i rešenja prema svojim potrebama. U članu 11. nije navedeno šta Ministarstvo preduzima ukoliko agencija utvrdi nedostatke u toku kontrole postupka privatizacije. U članu 12. nije jasno na osnovu kojih kriterijuma Vlada bira i razrešava direktora i članove upravnog i nadzornog odbora? Da li po osnovu visine donacije? Da li ima opravdanja za osnivanje agencije za privatizaciju kao posebnog pravnog lica, s obzirom da u Ministarstvu postoje uslovi u pogledu tehničke opremljenosti i kadrova za obavljanje poslova iz delokruga agencije. Osnivanje posebnih institucija i njenih organizacionih jedinica van sedišta koje će se baviti privatizacijom, zahteva ogromna finansijska sredstva. Agencija ima prevelika ovlašćenja. Ona istovremeno inicira, sprovodi i kontroliše postupak privatizacije. Proces privatizacije će se praktično obavljati posredstvom ove agencije, pri čemu će presudnu ulogu u donošenju odluka imati strani sponzori i donatori, koji će obezbediti sredstva za osnivanje i rad agencije. Napomenuću da će Svetska banka prvi put u svojoj istoriji dati besplatnu pomoć od sedam miliona dolara agenciji za privatizaciju. Mada je reč o državnoj agenciji koja treba da štiti interese države u procesu privatizacije, njom će upravljati oni koji budu obezbeđivali sredstva za njen rad i koji očekuju direktnu i indirektnu korist, s obzirom da su zainteresovani za kupovinu preduzeća u Srbiji. Postavlja se pitanje, ko će onda da štiti interese države u procesu privatizacije, posebno imajući u vidu činjenicu da je nadzorna uloga Ministarstva formalne prirode.
Reč ima narodni poslanik Miroljub Veljković, a nakon njega narodni poslanik Zoran Mićović.
Poštovani narodni poslanici, pred nama je veliki istorijski posao. Ovo je svakako najvažniji zakon koji jedan parlament može da usvoji. Ovo je zakon koji će u svakom slučaju značajno opredeliti budućnost građana ove zemlje. Sve ovo što smo radili u prethodna četiri meseca, u ovom domu, veliki broj zakona koji je usvojila ova skupština u prethodnom periodu predstavlja samo logističku pripremu za usvajanje, a potom i primenu, zakona o privatizaciji koji je danas pred nama. Ne sporeći da je privatizacija nužna, da je to istorijski zadatak ove generacije, koji normalno treba da proistekne iz političke odluke, u svojoj diskusiji probaću da ukažem na neke nedostatke predloženog koncepta. To neće biti kritika radi kritike, već prosto želja da predloženo rešenje maksimalno poboljšamo. Za očekivati je bilo da će predlagač, naoružan iskustvima zemalja Istočne Evrope, koje su kroz taj proces već prošle, i naoružan iskustvom dva zakona o privatizaciji u našoj zemlji (onaj Ante Markovića, i onaj Bekov), pred nas izaći sa takvim Predlogom zakona, koji će pre svega biti ekonomski svrsishodan i socijalno siguran, i kako vi kažete, transparentan, odnosno, otvoren i javan. Na žalost, on u svim svojim segmentima nije u potpunosti takav. Njegovi osnovni nedostaci ogledaju se pre svega u sledećem - najpre, zakon nije u potpunosti ekonomski svrsishodan, odnosno, neće dati maksimalne efekte u zahuktavanju privrede Srbije, a što bi trebalo da mu bude osnovni cilj. Na čemu temeljim te svoje tvrdnje? Poznata je činjenica da približno sedam hiljada društvenih i državnih firmi, koje treba da se privatizuju, koriste svoje raspoložive kapacitete sa svega 35 do 40%. To je neosporna činjenica. Zatim, isto tako, poznata je činjenica, po podacima za 2000. godinu, da ovih sedam hiljada firmi učestvuje u gubicima srpske privrede sa 94%. Znači, to je deo privrede koji je, maltene, bankrotirao. Zatim, unutrašnji dug tih firmi, ili kako vi kažete, subjekata privatizacije, iznosi oko 800 milijardi dinara, ili blizu 30 milijardi maraka. Potom, kod svih sedam hiljada subjekata privatizacije, evidentan je ogroman nedostatak obrtnog kapitala. Po nekim procenama stručnjaka, da bi se samo udvostručio stepen iskorišćenja kapaciteta, potrebno je tridesetak milijardi maraka. Kada sve ove činjenice poređamo, ovako, jednu pored druge, postavlja se pitanje - da li koncept gole prodaje firmi, odnosno, samo golog otkupa firmi, može dati maksimalan efekat, u zahuktavanju ovako posrnule srpske privrede. Prodaćemo mi, u to sam potpuno siguran, deo najatraktivnijih firmi, i vrlo brzo ćemo ih prodati, ali se bojim da će veliki deo firmi nastaviti da tavori, i na kraju će otići u likvidaciju. Zato predlažem da se, pored dva predložena modela u privatizaciji, znači, prodaja i besplatna podela akcija, uvede i treći, a to je dokapitalizacija. Na primer, gospodine ministre, uzmimo jedan hotel, uzmimo jedan mali hotelčić u Beogradu, evo npr. ovaj "Ekscelzior" u kome ja spavam i poznato mi je par činjenica - on je procenjen na oko tri miliona maraka. Da bi nivo svojih usluga mogao da digne na svetski nivo, potrebno mu je oko tri miliona maraka investicija, direktno. Znači, kupca smo stavili u poziciju, da bi kupio 70% hotela da prvo da dva miliona i sedamsto hiljada, i posle toga da izvadi dodatnih tri miliona maraka, da bi, normalno, investirao i taj hotel pripremio za jednu tržišnu utakmicu. Da li je to i suviše atraktivno za kupca? Uvođenjem trećeg modela dokapitalizacije, mislim da bi i te kako stimulisali eventualne investitore, znači, da bi samim tim, ulaskom tri miliona na ovom primeru, on dobio 70-80% vlasništva, i to je izuzetno atraktivno. Uzeo sam primer hotela, ali to važi i za mnoge, čak i veće privredne subjekte, ili subjekte privatizacije, kako vi kažete. Mi, jednostavno, znači, te potencijalne investitore moramo stimulisati da ulažu. Razumem da su državi potrebne pare, ali verujte mi, još su nam potrebnije takve direktne investicije. Sledeći krupan nedostatak ovog koncepta je apsolutno odsustvo bilo kakvog socijalnog programa. Rezultat svake privatizacije (to nam govore iskustva iz Istočne Evrope) je masovno otpuštanje radnika. To je nešto što će da se desi. Država, znači, mora da amortizuje taj veliki socijalni udar, koji nas očekuje. Sme li ozbiljna država i ozbiljna državna administracija da uđe u ovaj veliki posao, a da nije pripremila zaštitne mehanizme za svoje građane? Zato vam sugerišem da odmah pristupite izradi ozbiljnog socijalnog programa i odmah otpočnete dijalog sa sindikatima. Vaš tvrdoglavi stav oko ovog pitanja (to nam je i danas potvrdio gospodin Đinđić) može vrlo brzo da vam se i bukvalno obije o glavu. Svakako, najveći nedostatak predloženog koncepta privatizacije je njegova apsolutna, da upotrebim vaš termin, netransparentnost, odnosno nemogućnost kontrole celog procesa, što stvara dobru osnovu za korupciju svake vrste. Pazite, ja unapred ne optužujem nikoga, da će korupcije biti, ali ovakva rešenja u zakonu su izvanredna podloga da do toga dođe. Vidite, sve se vrti u vrlo uskom krugu - ministarstvo formira agenciju, agencija formira tendersku i aukcijsku komisiju koje bi trebalo da kontrolišu ceo proces, i krug se zatvara. Zamislite, ja privatizujem, ja biram tendersku i aukcijsku komisiju, koja treba da kontroliše kako sam ja izvršio privatizaciju. Izvinite, što bismo vam verovali na reč da ćete biti pošteni? Insistiram da tendersku i aukcijsku komisiju bira ova Skupština, i to da obavezno sastav tih komisija bude višestranački. To će biti jedina garancija ovom narodu da neće doći do velikih malverzacija, odnosno, velikog muljanja. I sasvim na kraju, čitajući ovaj predlog zakona, naišao sam na neke elemente, koji jednostavno, nisu istiniti. Ili je to urađeno iz neznanja, ili se planski vara narod. Nema razloga da mi od radnika krijemo koliko će tačno dobiti besplatnih akcija, kolika će biti vrednost tih besplatnih akcija. Toliko je, koliko je. Ne može se podeliti nešto što ne postoji, i to će narod vrlo dobro razumeti i shvatiti. Hajde da vidimo - po proceni eminentnih stručnjaka, raspoloživi državni kapital, koji se privatizuje, iznosi maksimalno 25 milijardi maraka. Vi me, gospodine ministre, demantujte, ako nije tako. (Ministar Aleksandar Vlahović, sa mesta: društveni, a ne državni.) Govorim o društvenom. Ovaj koji se privatizuje, raspoloživi kapital koji se privatizuje, iznosi maksimalno 25 milijardi maraka. Isto tako, broj ljudi, koji nisu do sada iskoristili svoje pravo na besplatne akcije, je oko četiri miliona, cirka četiri miliona ljudi. Ako je prosečan staž, kao jedan primer, svih tih ljudi oko 20 godina, to znači, uvažavajući činjenicu da imaju pravo maksimalno 30% procenjene vrednosti da podele besplatno, da će radnici i penzioneri maksimalno za jednu godinu staža, dobiti deset maraka. Ako nije tako, vi me, gospodine ministre, demantujte. To govori prosta matematika. Zatim, imate jedan, u pravnom smislu apsurdan, član u zakonu, koji kaže da će deo sredstava, ostvaren prodajom, ići za naknadu nacionalizovane imovine, odnosno restituciju. To je apsurdno. Pazite, mi taj zakon, kao što je istakao gospodin Šešelj, nismo ni doneli,o restituciji, a vi planirate neka sredstva za te namene. Dobro, hajde što se planiraju neka sredstva, međutim, vi čak imate i kvantifikovanu stavku - koliko će to biti. To pomalo liči na jednu demagogiju. Poštovani narodni poslanici, ovaj zakon je, u svakom slučaju, istorijski i primedbe opozicije, odnosno nas, srpskih radikala, ne treba a priori odbacivati, jer nam je namera da predloženo rešenje maksimalno popravimo. Ovaj zakon će u velikoj meri opredeliti i vašu budućnost i budućnost vaše dece. Jednom rečju, značajno će opredeliti budućnost našeg naroda i budućnost čitave Srbije.
Reč ima narodni poslanik Zoran Mićović.
Dame i gospodo, izražavam svoje zadovoljstvo što prisustvujem istorijskoj skupštinskoj sednici. Istorijskoj, da ispravim istorijske nepravde prema hiljadama građana ove zemlje, koji su oštećeni u prvim godinama posle rata, na jedan najbestijalniji način, kažnjeni, oduzeta im je imovina, prognani, osuđeni kao narodni neprijatelji, najbolji domaćini i najčestitiji ljudi ove zemlje. Ovo je prilika da potvrdimo ono što su mnogi među nama već jedanaest godina vikali sa govornica, po mitinzima, da ćemo učiniti ovo što danas činimo i ispraviti jednu katastrofalnu i istorijski do sada neviđenu nepravdu prema našem narodu. Mnogo nepoznanica ima oko ovog zakona, koji je danas pred nama. Ali, sasvim sigurno, ono što je danas kao kruna i kao glavno zasedanje, kao glavna tačka na zasedanju u ovom periodu, pored svih onih zakona koje smo do sada usvojili, zapravo je ovaj Zakon o privatizaciji koji danas konačno usvajamo. Između ostalog, naš kontakt sa svetom je uslovljen i sa ovim - da smo ozbiljna zemlja i da ozbiljno razmišljamo, i da imamo ozbiljne namere. To se odnosi na niz novih događaja koje ćemobiti u prilici da vidimo i sami, u kontaktu sa svetom. Ovo je jedan od najbitnijih zakona koje usvajamo. Hoću da vam kažem da sam kao predsednik opštine, govorim dakle o onome što je bilo iza nas, ali moram da se osvrnem zbilja - šta je suština privatizacije i koje su prednosti kada ljudi imaju u svojini svoj proizvod, svoju proizvodnju i kada razmišljaju svojom glavom koristeći konačno i mozak, ono što im je Bog ostavio za kreacije, za korektno i kvalitetno razmišljanje o budućnosti. Dakle, u Arilju je postojala jedna firma koja se zvala "Ita trikotaža", gigant koji je propadao 1993-1994. godine, za vreme inflacije, kao i mnoge firme koje su propale preko noći. Ne kriveći danas rukovodstvo koje ju je vodilo i nemam nameru, hoću da kažem da smo kao mlado opštinsko rukovodstvo pre pet godina otišli na jedan sastanak sa radnicima u najboljoj nameri da porazgovaramo šta ih to tišti, muči, iako svesni da nikakvu moć nemamo, ni instrument da im pomognemo, ni u budžetu novca, i onda su radnice onako izbezumljene već mesecima bez plate, jedna za drugom pitale - predsedniče, od čega mi da živimo? Dakle, to od čega će narod da živi i kako će da zarađuje, od danas ima jedan sasvim nov obrt, jednu sasvim novu priču. Ono što hoću da povežem sa mojim gradom takođe je: kada su me ljudi pitali, i ovde sam to napomenuo, kakav narod tamo živi, upravo sam i rekao tu činjenicu da živi vredan, radan i pametan narod. On što je pametan sam vam rekao,a što je radan reći ću vam da u Arilju postoji 800 protočnih računa, dakle živih malih preduzeća, 13 društvenih, a sve ono su preduzeća ili radnje sa računom 685. Kada su bili prošli izbori, objašnjenje zbog čega smo tako glatko dobili je zato što je narod znao da razmisli, jer je već davno upotrebio svoj mozak za proizvodnju, za kreaciju, za stvaranje profita i za razvoj svoje firme i svog grada. To je jedna od onih stvari koja će doći tek kada se izvrši potpuna privatizacija po ovom zakonu, a što me jako raduje, koji je obavezujući, nije samo deklarativan i koji će odvesti Srbiju u Evropu, gde nam je i mesto. U to nemam nikakve sumnje, ovaj zakon sam jedva dočekao i iz sve snage ću ga podržati. Ono što moram danas da poručim mojim prijateljima iz Lige za zaštitu imovine, pogotovo profesoru Pavloviću sa Veterinarskog fakulteta, je pitanje da li ste prilikom pisanja zakona o privatizaciji u obzir uzeli i to da je nama nekada oduzeta imovina, na koji način je izvršena denacionalizacija i da li će na jedan pošten način biti i taj deo sveta obeštećen?Dakle, ja mu moram sledeće odgovoriti, kao i svim mojim prijateljima iz Lige za zaštitu privatne svojine: povraćaj oduzete imovine bivšim vlasnicima obaveza je DOS-a i to nijednog trenutka nije bila dilema Vlade Republike Srbije. Naprotiv, ono što je obećano, biće sasvim sigurno i ispunjeno. Predmet restitucije biće zemlja, stanovi, kuće, lokali i preduzeća.Sve što nije pretrpeloznačajnu fizičku promenu biće vraćeno u fizičkom obliku. Način fizičkog povraćaja preduzeća, međutim, jednostavno nije moguć. Današnja preduzeća, čiji se nastanak zasniva na preduzećima oduzetim posle Drugog svetskog rata, ni približno po svojoj veličini nisu uporediva sa veličinom i strukturom preduzeća oduzetih posle Drugog svetskog rata. Čak i kada bi se teoretski pretpostavilo da je fizički povraćaj moguć, on bi duboko bio nepravedan u ovom trenutku, jer sva ta preduzeća nose neku hipoteku ovih zadnjih godina sa sobom, tako da bi bilo potpuno nekorektno prema tim istim vlasnicima kojima je uzeto posle rata, da im se vrati preduzeće u dubiozi, sa problemima, dužnicima, itd. Sa te strane, naš je cilj da ispravimo sve istorijske nepravde, ali,pre svega, da izgradimo bolje uslove za život za generacije koje dolaze. Čak i da je moguće fizički povraćaj proglasiti za pitanje svojine, nije najjasnije određeno, zbog najviše 50 većih preduzeća koja su bila oduzeta od bivših radnika i nepravedno bi bilo postaviti pitanje rizika investiranja u sva ta preduzeća. To je rizik koji bi, u ovom slučaju, bio mnogostruko veći od dobiti koju treba očekivati u ovom trenutku iz fonda koji će se stvoriti da se ti ljudi obeštete. Sa te strane i gledajući taj aspekt, mislim da je Vlada Republike Srbije na jedan korektan i kvalitetan način razmotrila i ovaj slučaj, da su razgovarali sa svim vlasnicima sa kojima je bilo moguće i da se došlo do jednog rešenja koje će, nadam se, i u to sam potpuno siguran i obe ruke dajem za tu priču, odvesti Srbiju u jednu bolju i srećniju budućnost.
Reč ima narodni poslanik Stanko Kovačević, a posle njega narodni poslanik Milan Radulović.
Poštovani poslanici, dame i gospodo, gospodine ministre sa saradnicima, poštovani građani, kao poslanik DOS-a iz Pokreta za demokratsku Srbiju izražavam veliko zadovoljstvo što se na današnjem zasedanju ove skupštine desilo čudo neviđeno. Šef poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, gospodin Šešelj, u svom izlaganju dade snažnu podršku Predlogu zakona o privatizaciji i pored činjenice da je u svom izlaganju izneo niz primedaba i sugestija. Kao rezultat jednog takvog stava u međuvremenu smo dobili izveštaje da popriličan broj poslanika Srpske radikalne stranke povlači deo svojih amandmana, što je takođe doprinos da očekujemo da će kompletna procedura usvajanja ovog paketa zakona biti završena za četiri do šest dana, umesto očekivanih osam do 12 dana. Isto tako, bilo je velikozadovoljstvo pratiti poslanikeza vreme ekspozea ministra Vlahovića koji su tridesettrominutno izlaganje pratili, maltene, u jednom dahu, da se nisu promeškoljili. To je dokaz, gospodo poslanici, da je Vlada Republike Srbije, opredeljujući se za ovakav Predlog zakona, dala primer kako će se i ubuduće zakonski projekti obrazlagati i približiti najširim slojevima građana. Mogu vam reći, za 12 godina mog političkog rada i za moja dva poslanička mandata nisam imao prilike dugi niz godina za govornicom ni savezne, ni ove skupštine čuti tako briljantan, tako jednostavan, tako ubedljiv i tako lako shvatljiv predlog i obrazloženje jednog zakonskog projekta koje smo imali prilike čuti danas. Dokaz za tu tvrdnju je i činjenica da sam u zadnja četiri meseca učestvovao u oko 22 tribine o zakonskim projektima, koje je ova skupština usvojila i koji su danas na dnevnom redu. Veliko je iznenađenje da je, pored niza zakonskih projekata, upravo Zakon o privatizaciji izazvao i pokazao izuzetno poznavanje učesnika u tribinama i čak detalja koji su uzakonu predloženi. Posebno je interesantno da ozbiljno učešće u raspravama o Zakonu o privatizacijiuzimaju penzioneri, iz dva razloga. Zanima ih sudbina njihovih akcija iz preduzeća koja će biti privatizovana, ali ih isto tako zanima i sudbina člana 60. i člana 61. u kome je predviđeno da će 10% ukupno prikupljenih sredstava iz procesa privatizacije biti usmereno u Fond za penzijsko i invalidsko osiguranje, jer to je dokaz da se Vlada Republike Srbije opredelila da će privatizaciona sredstva upotrebiti za saniranje onih fondova koji su izuzetno upropašćeni i koji će realizacijom ovog zakona dati garanciju penzionerima da će kraj svog života dočekati mirnije, sa redovnijim i realnije vrednijim penzijama. Učesnici tribina po Zakonu o privatizaciji uglavnom su isticali tri pitanja koja ih interesuju, posebno odgovori vezani za taj zakon. Među njima je sudbina radnika i njihovih deonica, drugo - denacionalizacija, treće - korišćenje sredstava i četvrto kontrola rada i izbegavanje malverzacija i korupcija u procesu privatizacije. Uvek sam se trudio da baš na ova četiri osnovna pitanja odgovaram na sledeći način. Zakon o privatizaciji, o komemi danas raspravljamo i nadam se da ćemo ga iduće nedelje usvojiti, predviđa 30% besplatnih akcija radnicima, umesto 60% prethodnim zakonom. Uvek sam prisutne građane i radnike, penzionere, ubeđivao - budite ubeđeni da će ovaj zakon omogućiti da 30% deonica koje ćete dobiti budu daleko vrednije, od 60% koje biste ranije dobili po prethodnom zakonu. Obrazloženje za to je da 60% podeljenih akcija za 60% umanjuje mogućnosti aktiviranja proizvodnje, jer radnici i penzioneri koji dobiju besplatne akcije, nemaju u džepovima kapitala da ga investiraju u pokretanje proizvodnje i, na taj način, njihove akcije su apsolutno bezvredne. Ovim zakonom, kada se prodaje 70% akcija, dobija se vredan kapital, dobija se pravi gazda koji će investirati svoja sredstva, organizovati proizvodnju, obezbediti tržište. Akcije građana, koje su dobili besplatno, imaće realnu vrednost koja će moći da se realizuje i na sekundarnom i na primarnom tržištu. Objašnjavali smo da ovaj zakon tretira samo privredne subjekte i, elemente denacionalizacije, kada je reč o privrednim subjektima, za one firme koje su oduzete 1944. godine, pa do 50 i neke godine, on tretira i zato predviđa u članu 62. da će sredstva od 5% ukupno pribavljenih sredstava biti obezbeđena u Fondu za denacionalizaciju. Ali, nelogično je da zakon o privatizaciji društvene i državne imovine tretira i stambene objekte, zemljišta, jer to će raditi zakon koji sledi, koji je u pripremi. Korišćenje sredstava - imali smo prilike i da pročitamo veliki broj amandmana gde se zahteva da sredstva dobijena privatizacijom treba da ostanu u lokalnoj samoupravi, a neki su čak zahtevali da tako enormno visok procenat sredstava ostane lokalnoj samoupravi, da je to zaista bilo neozbiljno, ali smo jasno prihvatili amandman Skupštine Vojvodine da 5% ukupno pribavljenih sredstava, ostane svoj lokalnoj samoupravi u Republici Srbiji, a ne samo na teritoriji Vojvodine. Kako će se vršiti kontrola? Kontrola će se vršiti u više stepena, a jasno je da su Vlada i ministarsvo glavni akteri kontrole, Agencija za privatizaciju i akcijski fond su praktično direktni izvršioci. Ono oko čega smo se dosta sporili, to je potreba i obaveza da se u zakonski projekat ugradi obaveza formiranja višestranačke parlamentarne komisije koja će pratiti ceo tok procesa privatizacije, od momenta njihovog započinjanja, do momenta njegovog završetka. Imao sam takav amandman i normalno je da sam prihvatio sugestiju ministra da predlagač zakona ne može u zakonu nalagati zakonodavcu da se obaveže, zakonodavcu nalog daje samo Ustav i logično je da sam prihvatio takav predlog da na ovoj skupštini, koristeći pravo prioriteta Predloga, jer sam izdvojio svoje mišljenje na Odboru za industriju, kada dođe za to vreme, onda ću insistirati, šta po ovome postupiti. I na kraju, bilo je primedaba da Agencija za privatizaciju koja se predviđa, neće biti u mogućnosti, niti fizički sposobna da odradi svoje poslove koje je neophodno da odradi u procesu privatizacije. Jasno je da će se Agencija i stručno, i kadrovski, tako deminzionisati da bude sposobna i spremna da efikasno obavi sve poslove. Ne zaboravite, ako smo pravilno pratili sredstava informisanja, Svetska banka opredelila je 6 miliona dolara, bespovratnih sredstava, upravo za podršku procesu privatizacije i verovarno će deo tih sredstava biti upotrebljen i za plaćanje, ne samo domaćih, nego i stranih stručnjaka, čije će angažovanje biti neophodno da bi proces privatizacije bio efikasan, brz i pravedan.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, replika, a osnov za repliku je pominjanje predsednika i stranke.
Prethodnik je pogrešno protumačio izlaganje predsednika poslaničke grupe SRS. Najpre, mi se nismo složili sa restitucijom bivšim vlasnicima fabrika kojima je raznim zakonima u periodu od 1945. godine, pa nadalje, imovina oduzeta i predata državi, narodu, zaposlenima, već u kom vidu vlasništva je to bilo, tako da se sa tim nećemo ni složiti do kraja ove rasprave, niti ćemo prihvatiti takav način gaženja svih ustavnih i zakonskih normi u ovoj državi i posebno priče o tome da nešto što je jednom zastarelo, više ne može da se vraća u platni promet, i priče o tome da ćemo predati industrijalcima na bilo koji način, restituisati bilo koji procenat bivšeg vlasništva. To na zaista ne pada na pamet i od toga bi trebalo da odustanete. Mi smo takav amandman i podneli, tim pre, što je restitucija ostavljena za neki budući zakon. Hoće li taj zakon biti donet i hoće li raspored snaga u ovom parlamentu biti takav da taj zakon ikada bude donet, ili vi samo zadovoljavate nekakve lige, neka društva, pa i, tobož, ovim zakonom obećavate 5%,ostavljate u budžetu na raspolaganje po nekom zakonu čiji predlog možda nikada neće ni ući u proceduru. Drugo, u vezi amandmana, jednog broja amandmana koji povlače poslanici SRS, u pitanju su bile tehničke greške. To su amandmani koje mi sada ne bismo ni branili i sasvim je svejednohoćemo li od njih odustati za govornicom, ili da vas pismeno obavestimo, da ih ne bi ni stavljali u promet. Dakle, svi amandmani koje je SRS podnela u skladu sa svojim progamom i dalje ostaju, ostaju za raspravu ovde i ostaju za pokušaj da vas ubedimo da jedan, do sada najbolji predlog privatizacije, dodatno popravite, tako da bi o njemu mogla pozitivno da se izjasni SRS.
Reč ima narodni poslanik Milan Radulović, a nakon njega narodni poslanik Golub Rajić.
Uvaženi narodni poslanici, gospodine ministre, zakon o kome danas razgovaramo ima vrlo jednostavan i kratak naslov - Predlog zakona o privatizaciji. U skladu sa naslovom je i stil, i unutrašnja struktura i kompozicija ovog zakona: napisan je kratkim rečenicama, jednostavnim jezikom, stilski konzistentno. Ovaj zakon, u stvari, predstavlja jedan visoko specijalizovan, stručan ekonomski tekst. U takav tekst, i u pojedinosti takvog teksta ulaziće ljudi mnogo pozvaniji od mene. Hteo bih da kažem samo nekoliko rečenica o duhu, o smislu i o logici ovog zakona. Čini mi se da ćemo se svi danas složiti da ovim jednostavnim zakonom iz ekonomske oblasti završavamo jednu epohu u istoji srpskog naroda. U istoriju odlazi socijalistički privredni sistem, u istoriju odlazi komunistička ekonomska doktrina, u istoriju odlaze tomovi i tomovi ispisani sa ciljem da se ta doktrina objasni, da se razrade njene raznovrsne varijante i da se te varijante primene u praksi. Od sada sve to spada u istoriju ekonomske misli, u istoriju ekonomskih ideja, privrednici, privredni subjekti, ljudi koji privređuju neće se više ravnati prema tim eksperimentalnim idejama. Ovaj kratak tekst doživeo sam kao negativnu recenziju mnogobrojnih varijanti i svih tomova ispisanih u odbranu komunističke ekonomske doktrine. Ovo je jednostavna konstatacija. Pred tom činjenicom: da se jedna epoha završava, nemamo razloga da budemo oholi, nemamo razloga da budemo ni nostalgični. Da budemo oholi nemamo razloga zbog toga što se taj privredni sistem i ta doktrina istrošila sama u sebi: ne nekom našom naročitom zaslugom i ne zato što je, kako jutros neko reče od poslanika, taj sistem bio opstruiran iznutra, nego zato što je bio postavljen na ekonomski nelogičnim osnovama. Za nostalgiju, pak, nemamo prava, zato što svi ljudi u ovoj zemlji razumeju da je privredni sistem ovog društva i ove države u koroznom stanju, da je potpuno ruinirani i svi shvataju, i svima je jasno, da je neophodno izgraditi nov i drugačiji privredni sistem. Kakav nov i drugačiji? U izvesnom smislu ovaj zakon je istorijski, ne zato što završava jednu epohu, nego zato što nastavlja istorijski kontinuitet u privrednom, kulturnom i duhovnom životu srpskog naroda; jer, privredni sistem određuje, u izvesnom smislu, i vrednosni sistem i kulturni sistem jedne nacije i jednog društva. Dakle, mi nastavljamo privredni sistem kakav je bio izgrađen u Srbiji do 1941. godine. Nastavljamo, napore da produžimo gradnju otvorenog i liberalnog privrednog sistema, otvorene i liberalne ekonomije. S jedne strane pred nama su izazovi novog doba i novi ekonomski tokovi, s druge strane iza nas jeduga i bogata tradicija ekonomske misli i pravna regulativa koja je uređivala privredni život u Srbiji, od prvog Ustava sve do komunističkog prevrata. U izvesnom smislu mi se vraćamo tradiciji, i vraćajući se ekonomskoj tradiciji ulazimo u budućnost. Demokratska stranka Srbije sa zadovoljstvom prihvata takvu orijentaciju, jer je to njena programska orijentacija - da se spoji ono što je bilo vredno u tradiciji sa onim što je vredno u modernom dobu, kao i sa svim najboljim idejama i težnjama koje se javljaju u savremenosti. Međutim, ovde je naglašeno, i mislim s pravom, da Zakon o privatizaciji nije uopšte cilj samom sebi. Ovim zakonom se ne vrši preraspodela imovine, pa da se kaže: stari vlasnici su imali ovoliko, pa su im komunisti uzeli; u doba komunističke privrede stvoreno je ovoliko i to pripada radnicima koji su ulagali; u postkomunizmu ili neokomunizmu, zovite ga kako hoćete, u poslednjih deset godina, vršeni su neki drugi eksperimenti sa preduzećima i tu opet ima nekih nejasnih vlasničkih odnosa. Ne, čini mi se da je logika ovog zakona - i to je ono što uliva poverenje - da u prvom redu sve privredne subjekte, dakle svako preduzeće, valja učiniti efikasnijim. Učiniti preduzeće efikasnijim znači učiniti ga živim i smislenim, jer ono nema nikakvog drugog razloga postojanja, nego da bude efikasno i da donosi određen profit. A onda kada privreda oživi, kad počne da ostvaruje profit, Zakon o privatizaciji predviđa modele kako će kome biti raspoređena imovina što se stvara, i ono što već postoji kao vrednost u preduzećima, i ono što će, eventualno, biti stvoreno u budućnosti. Naravno, tu će biti vrlo mnogo diskusija da li su dobri ti pariteti, da li je to pravedno raspodeljeno: možda će nekome biti krivo više, nekom manje krivo; neko će misliti da je njegova vrednost i udeo potcenjen, neko da je njegova vrednost precenjena, ali sve su to, u stvari, tehnički detalji. Ono što je bitno za ovaj zakon jeste da je ovo samo jedan mali, prvi korak. Ne u svetlu budućnost - ovo je korak u vrlo veliko iskušenje, u vrlo ozbiljan posao, u nov ne samo privredni sistem, ne samo u nov način privređivanja, nego je ovo korak u nov vrednosni sistem, u nov odnos prema ljudima. U tom smislu, imamo mnogo razloga da budno pratimo kako će ovaj prvi korak biti učinjen. Većina ljudi smatra da je ovaj zakon dobar. Ne smatram se kompetentnim da ocenjujem njegovu ekonomsku vrednost, ali se smatram pozvanim da, u trenutkukada usvajamo ovaj zakon, upozorim na moguće teškoće koje će iskrsnuti njegovom primenom. Prva takva teškoća nije samo ono što su govorile moje kolege - neću se osvrtati na to i ne bih hteo da ponavljam rečeno. Prva teškoća će biti: kako sprečiti korupciju. Druga: kako sprečiti monopole. Jer, iskustvo pokazuje da proces privatizacije prate i korupcija i monopoli. Tamo gde korupcija i monopoli uzmu previše maha, proces privatizacije ne može dovesti do liberalne i otvorene privrede. On može dovesti do onoga što smo već jednom imali, a imali smo stanje da je celokupan privredni organizam bio u kandžama političke oligarhije i njene birokratije. Ako i po čemu vredi ovaj zakon, to je ono što mora da uradi - on mora privredu da oslobodi političke oligarhije, da povuče jasnu među između onoga što spada u sferu politike i onoga što spada u sferu privrede. Čini mi se da će vrlo brzo, čim ovaj zakon počne da se primenjuje i da daje dobre rezultate, biti nužno doneti jedan zakon, koji se u 19.veku zvao zakon o inkompabilitetu (ne znam kako se sada zove). Njegova suština je u ovom: ako si političar, onda između tvoje delatnosti i privredne delatnosti mora da postoji međa koja je zakonski regulisana. Ako si ministar u Vladi, član agencije ili fonda za privatizaciju tvoj interes je kao državnog činovnika da nešto prodaš što skuplje. Ali, ako ti to kupuješ, tebi je interes da to kupiš što jeftinije. To je logički nespojiv interes. To je zakon koji je do te mere jednostavan, da je Srbija pre Prvog svetskog rata imala taj zakon kao nešto što je podrazumevajuće,što reguliše odnose i stavlja granicu političkom uticaju u privredi. Da bi privreda bila slobodna i liberalna, da bi bila otvorena, ona mora da bude oslobođena političke oligarhije. Ništa se neće uraditi ako jednu političku oligarhiju, komunističku, zameni neka druga, recimo neokapitalistička. Ovaj zakon svojim intencijama i nekim svojim rešenjima pokazuje da je svestan te opasnosti, da neće upasti u tu zamku i da će vrlo brzo, već posle prve faze i prvih rezultata privatizacije, intervenisati antimonopolskim zakonom, antikorupcijskim zakonom i zakonom o inkompabilitetu. Hvala. (Apaluz.)
Ima reč narodni poslanik Stevan Gudurić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, gospodo ministri, ukazujem na član 113. i 114. i 80, pitanje kvoruma. Malo ko se nije danas zaklinjao kako je ovo najvažniji zakon i sramota je da sala bude više nego poluprazna. Zato, spojite to što pričate, sa prisustvom u sali, pa će biti dobro. Pošto toga nema, onda je pitanje kvoruma.
Da li upozoravate na kršenje člana 113. i 114? (Poslanik sa mesta: Ne, na član 80.) Da li tražite utvrđivanje kvoruma po članu 80? (Da.) Molim narodne poslanike da sednu na mesta, da utvrdimo kvorum. Podsećam narodne poslanike na obavezu da se identifikuju pri ulasku u salu. Dajem pauzu od 20 minuta. (Pauza je počela od 17,04) [[Nastavak sednice posle pauze - 17,30]] Molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum, ubacivanjem identifikacionih kartica. Konstatujem da imamo kvorum i nastavljamo sednicu Narodne skupštine. Narodni poslanik Stevan Gudurić se javio po Poslovniku.
Za kvorum je potrebno da obezbedimo narodne poslanike. Kada obezbedimo kartice, onda je to premalo. Pošto je ispod sedmog reda, prema ovamo, barem sedam kartica bilo više nego što je bilo poslanika, prema tome odbijte od ovoga. Znači, član 113. i član 114, da služba uradi svoj deo posla, da pokupi one kartice koje tu ne pripadaju, pošto poslanici ne sede. Pa, da onda vidimo koliko ima poslanika u sali. Jer, za kvorum su potrebni poslanici, a kartice se ne uvažavaju kao poslanici.
Ako sam dobro razumela, narodni poslanik Stevan Ž.Gudurić izrazio je sumnju u postojanje kvoruma i zbog kršenja člana 113. i 114. Molila bih narodnog poslanika Stevana Ž.Gudurića da pomogne i predsedavajućem i da svog kolegu, narodnog poslanika koji sedi iza njega, takođe upozori na član 113. i 114. koji podrazumeva obavezu stavljanja kartica u poslaničke jedinice. S obzirom da je predsedavajući Narodne skupštine nadležan za utvrđivanje kvoruma, konstatujem da je kvorum utvrđen elektronskim putem. Ima reč narodni poslanik Milorad Mirčić, po Poslovniku. (Morao bi da se identifikuje, da bi dobio reč.) (Narodni poslanik se identifikuje ubacivanjem kartice u poslaničku jedinicu.)
Iskreno da vam kažem, kakav je sastav Skupštine, nije sigurno ostaviti ni biciklo, a ne karticu nasamo. Može da nestane. Na osnovu člana 80, Poslovnika o radu Narodne skupštine, izražavam sumnju u postojanje kvoruma i zahtevam da se prebrojavanjem i prozivkom utvrdi kvorum. Iz jednog jedinog razloga to zahtevam, ovo je isuviše ozbiljna tačka dnevnog reda. Jedan od najvećih aduta u predizbornoj kampanji i za vreme rada ove skupštine je bio Zakon o privatizaciji. Ako kao većina ne možete da obezbedite potreban kvorum, nemojte se služiti trikovima da ubacujete kartice, da bi bio kvorum. Narod, građani Srbije očekuju od ovog parlamenta da se raspravlja o Predlogu ovog zakona. Pogotovo je odgovornost na većini. Mi znamo, svesni smo činjenice da vi imate duži period problema kada je u pitanju kraj rada ove skupštine, kada je u pitanju dan koji je četvrtak, jer vam mnogi poslanici idu. Odlaze kući. Beže. To je vaš problem. Ako niste u stanju da obezbedite kvorum, to priznajte. Nemojte metodama šibicara, džeparoša da se služite. To ne valja.
Molim narodnog poslanika da obrati malo pažnje na izraze koje koristi za govornicom Narodne skupštine.
Izvinjavam se onima koji to nisu. Obezbedite kvorum, a zahtevam od predsedavajuće da na osnovu člana 80. Poslovnika o radu Skupštine, kvorum utvrdi prozivkom.
O predlogu narodnog poslanika da se kvorum utvrdi prozivkom Narodna skupština odlučuje glasanjem. Stavljam na glasanje predlog da se kvorum za nastavak sednice utvrdi prozivkom. Za 13, protiv 105, uzdržanih nema, nije glasalo 18, od ukupno 136 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odbila predlog narodnog poslanika Milorada Mirčića da se o kvorumu izjasnimo prozivkom. Konstatujem da imamo kvorum i ima reč narodni poslanik Golub Rajić.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici. Šta reći danas, kada su na dnevnom redu Skupštine, u načelu Predlog zakona o privatizaciji, Predlog zakona o Agenciji za privatizaciju i Predlog zakona o akcijskom fondu, a najveći deo predloženog nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije i Jugoslavije. Ključni principi ovog zakona su: obaveznost i oročenost. A, to je u suprotnosti sa članovima 64, 55. i 57. Ustava Republike Srbije i članom 74. Ustava Savezne Republike Jugoslavije. Jer, oni garantuju poslovnu samostalnost preduzeća, njihovu ravnopravnost na tržištu i u merama ekonomske politike i zabranjuju diskriminaciju pojedinih vrsta preduzeća. U pogledu obaveznosti i oročenosti, ovaj predlog zakona, pre svega član 14. kao i mogućnost da Agencija za privatizaciju sama pokrene postupak privatizacije preduzeća, član 16. indirektno je neustavan zato što se kosi sa drugim važećim zakonima, zasnovanim na važećim ustavima. Još uvek važeći, savezni Zakon o preduzećima, ostavio je mogućnost organima preduzeća da sami odlučuju o tome hoće li i koje statusne promene da vrše, da se pri stvaranju društva kapitala, on može uplaćivati i u ratama. Tu rokove određuje preduzeće, a organi preduzeća imaju slobodu da urede pravo prvenstva postojećih akcionara. Treba reći i to da je savezni Zakon po osnovama promene vlasništva društvenog kapitala na snazi i on obavezuje republike da i republički zakoni moraju biti usklađeni sa saveznim. Ova tri zakona koja su pred nama trebalo bi da reše problem društvene i delom državne svojine, što je možda i istorijski trenutak, ali je teško proceniti kako će sve to ići i kakav će efekat biti. Ali, sada se može reći da su oni važan deo politike ove vlade i raznih lobija i da se tom politikom preduzeća onesposobljavaju, obezvređuju, zatvaraju i rasprodaju. Zakoni su nedorađeni i nejasni, a tamo gde su jasni, oni su neprihvatljivi, jer ukidaju ili smanjuju najveći broj stečenih i neotuđivih prava preduzeća, zaposlenih, građana, penzionera i svih drugih. Zakon o privatizaciji diskriminatorski ukida pravo građana da učestvuju u daljoj besplatnoj podeli akcija onima koji su već po starom zakonu iskoristili bar neku deonicu za svoje godine staža. Treba reći da je Vlada nagoveštavala iz raznoraznih razloga poništavanje svih privatizacija, ali će to diskriminisati veliki broj građana koji su po ranijoj proceduri postali vlasnici akcija. Ovaj predlog zakona o privatizaciji ukida pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do visine od 60% kapitala preduzeća, a takođe u članu 25. ukida pravo izdavanja besplatnih akcija pre prodaje 70% kapitala preduzeća. U ovom članu se, takođe, ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije kod privatizacije putem vansudskog poravnanja. U članu 42. ukida se pravo građana izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u svakom preduzeću, a takođe se ukida pravo zaposlenih da u svom preduzeću dobijaju besplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima. Da li je to u redu? Da li je u redu, i to po članu 43, da se potpuno ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije ako nije prodato više od 50% kapitala preduzeća. Da li je dobro da se stečeno pravo zaposlenih na besplatne akcije u dinarskoj protivvrednosti od 400 maraka za svaku godinu radnog staža smanji na 300, odnosno na 150 maraka po isteku 18, odnosno 30 meseci, što reguliše član 46. Ovi zakoni ukidaju popuste pri kupovini akcija, mogućnost kupovine akcija na 72 rate, ukida se pravo zemljoradnika na pravo prvenstva, pa i pravo konkurisanja za besplatne akcije u zadrugama i poljoprivrednim preduzećima, kao i pravo prvenstva postojećih akcionara prilikom stečenih akcija u članu 73. Zatim se ukida popust 1% na godinu radnog staža ratnim vojnim invalidima, pri kupovini akcija, pravo na popust pri dokapitalizaciji, ovaj model se takođe ukida. Ukidaju se prava Republičkog PIO na 10% svih akcija preduzeća, pa se prava ovog fonda smanjuju sa 25% na 10% prihoda od akcija koje prodaje akcijski fond, što je regulisano u članu 61. Ovde se ograničava pravo emitovanja besplatnih akcija pri aukcijskoj privatizaciji na 30, odnosno 20, ili 10% kapitala, u zavisnosti od dužine rokova privatizacije od 18 do više od 30 meseci. To je regulisano u članu 45. Isto tako, onemogućava se da u većini preduzeća zaposleni ostvare svoje pravo na besplatne akcije u punoj meri, jer deo kapitala u iznosu od 10 do 30% za to, verovatno, neće biti dovoljan. Nije dobro ni to što se ograničava pravo na sticanje besplatnih akcija, umesto za najviše 40 godina na 35 godina radnog staža, u članu 43. Ovi predloženi zakoni takođe imaju veliki broj nejasnoća i nedefinisanosti i teško će se moći primenjivati, bez obzira što po njima Vlada, Ministarstvo i agencija mogu baš sve. Mogu narediti preduzeću da se privatizuje, određuju metod privatizacije, modele, tendere, pa čak odlučuju i o žalbi. Nije li ovo centralizacija, a obećavana je decentralizacija. Što se preduzeća nazivaju subjektom privatizacije, što se tu uključuju i ustanove. To se odnosi na član 3. Što u ovom procesu, bar formalno nisu uključene opštine ili okruzi, da bar neko učešće imaju zbog postojanja prirodnih resursa, koji se ostvaruju na njihovoj teritoriji prodajom javnih, pre svega komunalnih preduzeća. Ova preduzeća su i sada u ingerenciji lokalnih vlasti. Zašto to nije i po ovom zakonu? Neće valjda komunalno preduzeće gde ja radim da bude privatizovano prostom aukcijom ili od strane Republičke vlade. Ovde je, takođe, nejasan položaj i ovlašćenje agencije za privatizaciju, zatim, budući metod procene vrednosti kapitala u članu 24. princip da na prodajnu cenu preduzeća utiču tržišni uslovi, zatim, modeli prodaje putem tendera i aukcije i kriterijumi za tendere. Sve ovo će biti rešeno nekim podzakonskim aktima. Da li je to dobro - mislim da nije. Nije dobro ni to što su nejasna ovlašćenja data akcijskom fondu, pri prodaji akcija preduzeća. Takođe, pojavom velike količine akcija, a u kratkom i ograničenom roku, na tržištu, oboriće se njihova cena, a i vrednost kapitala preduzeća. I država i Vlada ne mogu tako da oštećuju preduzeća. Vrlo je interesantno da je u ovom procesu odlučivanja i nadgledanjaSkupština Srbije potpuno isključena. To ponovo nije dobro, jer treba imati u vidu da će se vrlo brzo prodati državna i društvena imovina sa posledicama na zaposlenost, a isto tako i na budžetske prihode. Možda je trebalo, bar kroz neku komisiju, uključiti i predstavnike naroda u realizaciju procesa, a ne samo da jednom godišnje budu izveštavani od akcijskog fonda. Ministar je ovde to predložio, a i ja smatram da treba nekakva komisija, ili Skupština, da budu uključeni u to. Proces privatizacije mora biti oslobođen svih sumnji i pretpostavki. Investitorima mora obećavati sigurnost, a isto tako, morabiti i politički prihvatljiv, bez obzira na sve teške posledice koje sobom nosi mora uključiti i Skupštinu Srbije i menadžment, radnike i građane, kao i lokalne samouprave. Što znači da kriterijumi odlučivanja o tenderskoj privatizaciji moraju biti konkretni, a učesnici ravnopravni. Ogromne ingerencije Vlade, Ministarstva i agencije, gde oni odlučuju u svemu, ne garantuju da će se proces privatizacije obaviti na najbolji način, jer je to, ipak, i politički proces. Hvala.
Ima reč ministar Aleksandar Vlahović. Pardon, narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku. Ministre, molim vas da sačekate.
Dame i gospodo narodni poslanici, do sada je petak po podne bio dan kada nije bilo kvoruma i kada je padala koncentracija i pažnja kod poslaničke većine, a sada je to četvrtak, zato što je petak neradni. Ako uvedemo i četvrtak neradni, to će biti sredom. Na osnovu člana 80. stav 5. izražavam sumnju da je bilo kvoruma na prošlom glasanju o kvorumu i zbog toga tražim da mi na osnovu tog istog stava dostavite listing sa utvrđivanja kvoruma. Onda ćemo utvrditi ko od poslanika ovde falsifikuje svoje prisustvo i ko mu u tome pomaže, ko želi da učestvuje u raspravi povodom ovog zakona, a ko ne želi, ko ovaj posao koji nam je narod poverio zaista hoće da radi onako kako treba da se radi, a ko tu dolazi da sačeka kada će jednom stići kraj rasprave da bi mogao da pritisne određeni taster, da izađe i obavlja svoje poslove. Dakle, ne treba mi listing sa prošlog glasanja - hoćemo li da se prebrojavamo, nego listing sa utvrđivanja kvoruma.
Narodni poslanik po stavu 5. ima pravo da ostvari uvid u računarski izvod prisutnih narodnih poslanika, nakon izražene sumnje. Molim Službu Narodne skupštine da narodnom poslaniku obezbedi uvid u listing. Izvinjavam se ministre, narodni poslanik Stevan Gudurić, po Poslovniku. [[Neki poslanici negoduju, komentari se ne čuju.]]
Ne znam bog zna šta više, ali, za razliku od većine vas, tu sam onda kada treba, a to znači kada Skupština radi. Član 114. na koji sam i malopre upozorio, pa ste se vi oglušili, ali ću vam samo kazati da je u dvadeset do šest po ovom satu, a ne po mom, u drugom redu bila dva poslanika i tri kartice, u trećem redu šest - šest, u četvrtom redu šest - sedam, govorim o ovoj strani ovako, u petom redu pet poslanika i osam lampica, i u šestom redu sedam i osam lampica. U međuvremenu se dogodilo da je jedan kolega ušao u četvrti red, a jedan kolega je otišao iz šestog reda. Prema tome, nemojmo da se lažemo, ne nosi identifikaciona kartica narodnog poslanika, nego narodni poslanik karticu. Prema tome, kvorum su poslanici, a ne kartice. I, gospođo predsedavajuća, i neki dan sam rekao, a i danas, a vi nećete, jednostavno, da kažete gospodinu sekretaru koji je pored vas i koji je šef te službe, da se zađe po sali i da se uradi ono što je posao stručne službe.
Molim narodne poslanike da dozvole jednom od nas, kome je to povereno, da vodi sednicu Narodne skupštine. Molim narodne poslanike da ne razgovaraju i ne dobacuju jedni drugima u klupama. Vreme je za objašnjenje, po reklamaciji na član 114. Poslovnika. Samo ću podsetiti narodnog poslanika, Stevana Ž. Gudurića, da je već reklamirao povredu istog člana Poslovnika Narodne skupštine i da smo zaključili da povrede nema, da je elektronskim putem utvrđen kvorum. I ono što ste vi dali kao objašnjenje - s pravom smo ovde imali primedbe da se u diskusijama narodnih poslanika iznose utisci i impresije. Mislim da nema razloga da to činimo. Elektronskim putem je utvrđeno glasanje i broj poslanika je taj koji iznosi u ovom trenutku 130 narodnih poslanika. Pratite ekran, pa ćemo znati svi zajedno. Reč ima ministar, gospodin Aleksandar Vlahović, kao član Vlade.
Koristim svoje pravo, prema Poslovniku, u toku rasprave u načelu da, pored uvodnog referata i završne reči, govorim 10 minuta. Naravno, neću svih 10 minuta iskoristiti sada, ali, pošto se zbog javnosti uporno ponavlja priča da je zakon u sukobu sa Ustavom SRJ, i da je zakon u sukobu sa Ustavom Republike Srbije, da je zakon u sukobu sa Zakonom o preduzećima i Zakonom o osnovama i promenama društvene svojine, moj komentar je sledeći - nigde u Ustavu Srbije ne piše da privatizacija društvene svojine ne može biti oročena. U Ustavu Republike Srbije piše da je društvena svojina jednaka u prometu i da ne može biti diskriminisana u pravnom prometu od drugih oblika svojine. Ali, u prilog tvrdnji da se to ne odnosi na oročavanje privatizacije društvene svojine, otvorite Ustav i nađite član 59, gde je izričita odredba, u kojoj se kaže da društvena svojina može biti transformisana, a problematiku transformacije određuje republički zakon. Ako pogledate Zakon o preduzećima, nije moguć nastanak društvenog preduzeća. Pa, to je diskriminatorsko, u odnosu na Ustav. Gospodo, vi ste doneli Zakon o preduzećima. Prema tome, ovaj zakon, sa aspekta tih odredaba, koje se odnose na oročavanje privatizacije, nije u sukobu sa Ustavom SRJ, odnosno sa Ustavom Republike Srbije. Sledeće, ovaj zakon može da se tumači da je u suprotnosti sa saveznim Zakonom o promeni svojine, ili već kako se zove, međutim, napominjem da je problematika transformacije, ili privatizacije, prenešena na republički nivo. Kada se problematika prenese na republički nivo, onda se može primeniti pravno pravilo, koje se zove ledž specialis derogat ledž generali. To isto važi i za vezu između Zakona o privatizaciji i Zakona o preduzećima. Molimo vas, ovaj zakon su pisali pravnici i mi smo vrlo dobro znali da zakon mora da bude u skladu sa navedenim ustavnim odredbama, i u potpunosti je sa ustavnim odredbama. Toliko što se tiče formalne priče. Hajde sada malo da popričamo o suštini društvene svojine. Dakle, ovo je formalna priča, gde možemo vrlo jasno da vam pokažemo da zakon nije u suprotnosti sa navedenim odredbama. Jako je dobro ovde reći da se ovim zakonom ukidaju prava na besplatnu podelu većinskog kapitala, da se ovim zakonom ukidaju prava, ne znam koja sve, ali gospodo, pogledajte sve prethodne zakone, i pogledajte privredu, takvu kakva jeste, i ta prava koja su radnici mogli da ostvaruju. Nadam se da ste dobro čuli jutros, kad sam rekao - akumulirani gubici u ovoj privredi su 500 milijardi dinara, nedostajući obrtni kapital 670 milijardi dinara, ukupan unutrašnji dug 847 milijardi dinara, ukupan dug prema inostranstvu dvanaest milijardi dolara, dug za deviznu štednju šest milijardi dolara. To su ti zakoni i to su te beneficije koje ste prethodnim zakonima davali, navodno, radnicima kroz besplatnu podelu. Šta ste im to besplatno delili - niste vi ništa besplatno delili, nego ste vi skidali odgovornost, teret odgovornosti sa države, onog časa kada se kroz paralelnu, nekontrolisanu privatizaciju, iz društvenog kapitala izvuklo šta se izvući može, pa onda - hajde sada da podelimo radnicima besplatno, a kada sutra preduzeće bude u problemu i kada dođu da štrajkuju zbog plate, mi ćemo reći - pa vi ste vlasnici, to je vaše preduzeće, izvolite, rešite vaše probleme. Mi nećemo demagoški da varamo narod i da kažemo - besplatnom podelom se postiže socijalna pravednost. Nije tačno. Besplatnom podelom vi, naprotiv, ugrožavate socijalnu pravednost, socijalnu stabilnosti ekonomski razvoj ove zemlje. Besplatnom podelom samo skidate teret odgovornosti sa svojih leđa, a mi to ne želimo da radimo. Jer, još jednom vas podsećam, naš ključni princip je ekonomski razvoj i stvaranje uslova za socijalnu stabilnost i zato idemo ka investicijama. Kada kažemo - privatizacija, mislimo - investicije. Molim vas, šta bi se desilo besplatnom podelom akcija, ko su ti investitori koji će uložiti kapital? Radnici, koji će besplatno dobiti akcije. Je li to socijalna pravda za koju se zalažete? Nadam se da nije. Nadam se da je socijalna pravda stvaranje uslova za ekonomski razvoj i stvaranje uslova za socijalnu stabilnost, a to može da se desi samo investicijama u ovoj zemlji. Zato sam jako, jako iznenađen, kada se olako poseže za populističkim parolama i kada se olako preuzima teška politička odgovornost za to - hajdemo da podelimo akcije, pa ćemo rešiti sav problem. Podelom se ne dobija ništa, potrebne su nam pare da pokrenemo opustošenu privredu, posle petnaest godina. [[Aplauz]]
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, kao predsednik poslaničke grupe (drugo javljanje).
Sve one poslanike, koji su tako zdušno aplaudirali kao da su na mitingu DOS-a, zamolio bih da uzmu Ustav Srbije, jer ću upravo reći da je gospodin ministar govorio ono što nije tačno. Ja Vama, gospodine ministre, tvrdim, sa Ustavom Srbije u ruci, da kršite članove 54, 55. i 57. Ustava Republike Srbije. Ne bih da čitam, jer ću pametnije stvari da vam kažem, od čitanja ovog Ustava. Evo ga Ustav ovde. Kršite član 74. Ustava SRJ. Međutim, gospodine ministre, koliko sam mogao da primetim, nije to novo za ovaj DOS-ovski režim, čiji predloženi zakoni, ili su retroaktivni, ili krše Ustav Srbije, ili savezne zakone, ili se uopšte ne poklapaju sa zakonima koji su u proceduri, a nisu još ni doneti, posebno poreski zakoni gospodina Božidara Đelića. Rekao bih sledeće, draga moja gospodo, očigledno je da se ovde neke stvari moraju ponoviti. Ovde često za govornicom imamo ideologiju i o ideologiji ne treba govoriti. Davno je odlučeno i shvaćeno da društveni kapital nije efikasan, da on nema titulara i upravo zbog toga da bi dobio titularaodlučilo se za privatizaciju. Zakon o privatizaciji, o svojinskoj transformaciji,on postoji. Taj zakon je posebno dobio na vrednosti kada je zvanično realno vrednovan kurs marke i tada je počela prava privatizacija, prema pravoj vrednosti društvene svojine. Međutim, šta se događa? Dolazi nova vlada, DOS-ovska vlada, i ona ukida glavni deo svojinske autonomne privatizacijepreduzeća, po kojoj, po članu 64. Ustava Republike Srbije svako preduzeće samostalno za sebe organizuje i radi svoj posao. Gospođo predsedavajuća, da li biste objasnili poslanicima da su u parlamentu?
Ako do sada narodni poslanici nisu shvatili da su u parlamentu, teško da jedna moja intervencija može da im to pojasni.
Prema tome, zašto je ukinuta autonomna transformacija? Imali smo realno vrednovanje imovine, imali smo činjenicu da su radnici stvarali svoja preduzeća. Ponavljam vam, građevinski radnici su radeći u inostranstvu po tri - četiri svoja lična dohotka odvajali, po šest do osam hiljada dolara, da bi kupili novu mehanizaciju, da bi kupili novu opremu, da bi ugovorili nove radove na istom tom tržištu. Znači, činjenica je da su preduzeća stvorena uglavnom od rada radnika. Vi ukidate svojinsku transformaciju, ukidate je potpuno da biste sada predložili zakon kojim uzimate sve u ruke. Čije? U ruke trenutno aktuelne političke vlasti, u ruke agencije kojom rukovodi aktuelna politička vlast, akcijski fond, mimo Skupštine Republike Srbije, bez unapred poznatih podzakonskih akata. Jasno je onda zašto je zaustavljena svojinska i autonomna transformacija, jer da je ona nastavljena vi biste danas imali ogroman kapital u Jugoslaviji, i privatni, inostrani i domaći, jer bi radnici da su nastavili svoju svojinsku transformaciju, bili motivisani u repro-lancu da pozivaju one koji im obezbeđuju repromaterijal, koji kupuju njihove proizvode, da ulažu. Ukinuli ste mogućnost dokapitalizacije, ali ste zato već izračunalii ovde je za ovom govornicom rečeno da "Simpo" treba da plati 7 miliona maraka, i zato ste doneli Zakon o oporezivanju, da bi radnicima "Simpa" uzeli 7 miliona maraka, ali nećete ih pitati. (Dušica Anđelković: Tomiću, ne radnicima.)
Molim narodne poslanike da poštuju Poslovnik i ne dobacuju govorniku, a govornika molim da se ne obraća pojedinačno poslanicima.
Samo mogu da kažem da prepoznajem damu koja glumi Raku Radovića stalno, ali to je njen stil, damskog života i ponašanja. (Milka Marinković: Ne lupaj.) Prema tome, vi uzimate radnicima "Simpa" 7 miliona maraka zato što su u određenim trenucima mogli po 6 dinara da dobiju marku, ali ih nećete pitati što su po naredbi Vlade Srbije držali cene na limitiranom nivou, nećete ih pitati što su ulagali u razvoj malih i srednjih preduzeća po selima juga Srbije, gde je sada nacionalni sastav ključni za opstanak ove države. Nećete ih pitati koliko su uvoznog repromaterijala uspeli da zamene domaćim, nećete ih pitati koliko su izvozili, ali ste već izračunali i saopštili da im uzimate 7 miliona maraka, ovde, za ovom govornicom. Ovim zakonom im uzimate pravo da svojim preduzećem, koje su stvorili svojim radom, oni i upravljaju, jer zakonom kažete da ćete vi, politika aktuelna, prodati 70% "Simpa", a onda ćete dopustiti da se oni, eventualno, namire u 30% "Simpa". Moram reći, ovde ima partija koje su u DOS-u, ali koje ipak imaju levu orijentaciju, a ja ovde ništa ne prepoznajem od socijalne politike, apsolutno ništa od socijalne politike. Ukida se pravo izdavanja besplatnih akcija, pre prodaje 70%. Praktično se onemogućava da u većini preduzećazaposleni ostvare svoje pravo na besplatne akcije u punoj meri, jer deo kapitala iznosi svega od 10 do 30%. Kažite radnicima da neće moći svi da ostvare pravo na akcije. Recite im istinu, nemojte da ih lažete za ovom govornicom. Kada se 70% proda, ne mogu ostali radnici da ostvare 10 do 20%. (Poslanici lupaju po klupama.) Bravo demokrate, prikazujete pravi boljševički totalitarizam. Svaka vam čast. Moram da vam kažem da ste mnogo lepši kad lupate, po klupi, mislim.
Molim narodne poslanike da se saslušamo do kraja.
Ukida se popust od 1% ratnim vojnim invalidima pri kupovini akcija. Znači, do sada, u dosadašnjem zakonu, ratni vojni invalidi imali su za svaku godinu radnog staža popust od 1%. Vi ga ukidate. I, ono što je najvažnije - mladi - Republički zavod za tržište rada imao je pravo na 25% od prodaja. Zašto je to pravo imao? Imao je pravo jer je jasno da će svaki novi gazda, privatnik sa svojim kapitalom (šinteri bi izgleda trebalo da dođu ovde po svoj prilici), svaki novi vlasnik će morati sa svojim kapitalom da uvodi racionalizaciju, gube se poslovi, gube se radnici, gubi se radno pravo i zato je Republički zavod za tržište rada imao 25% vrednosti od prodaje. Zašto je to ukinuto? Znači, ukinuta je šansa da se vrši prekvalifikacija, da se otvaraju nova radna mesta, pre svega putem malih i srednjih preduzeća, da se zapošljavaju nezaposleni. Je lÄvi stvarno mislite da može da se govori u ovakvoj atmosferi? (Aleksandar Radosavljević: Ti i onako glupo pričaš.)
Sve što mogu je da još jednom zamolim sve poslanike Narodne skupštine da se saslušamo, bez obzira na stavove koji se izriču za govornicom. U obavezi smo da slušamo jedni druge. (Milka Marinković: A njega da ne lupa.)
Mislim da imam još minut pravo.
Dvadeset sekundi.
Hvala lepo. Moram da kažem da mera vaše reakcije je mera koliko istina teško pada. (Dušica Anđelković: Ne mogu da te gledam očima.)
Da pokušamo da se usredsredimo na činjenice, a ne na emocije.
Na žalost, moram na kraju da kažem, ovaj zakon onesposobljava potpuno preduzeća ... (Milka Marinković: Ne lupaj.) ... obezvređuje, zatvara i faktički priprema totalnu rasprodaju ogromne vrednosti društvene imovine. Ovaj zakon nema nijednu socijalnu komponentu, nema vrednovanja rada, uloženog minulog rada zaposlenih. Najgore je što se prodaje 70%, a onaj koji kupi, prodaje onda 30% onima koji ostanu. Nema predviđenog načina za deo vezan za socijalnu politiku, kroz ovaj zakon i što je najgore, kao i Zakono oporezivanju, i ovaj zakon je namešten da direktno aktuelna politika vrši potpuno ceo obim posla vezan za privatizaciju. (Milka Marinković: Ne lupaj.) Tuje odgovor zašto je u februaru Vlada DOS-ovskainsistirala da se ukine proces autonomne transformacije. Zato što su donošenjem ovog zakona doveli sebe u poziciju da su oni ti koji direktno, mimo preduzeća, mimo zaposlenih radnika, upravljaju procesom prodaje. Ovo nevaspitanje ja stvarno nisam očekivao u Skupštini. (Aleksandar Radosavljević: I ja isto se pitam, Bane.) Bar im recite da brukaju roditelje u ovoj kući.
Dobili ste 20 sekundi, a sve narodne poslanike podsećam, poslednji put u toku izlaganja narodnog poslanika Branislava Ivkovića, da imamo obavezu prema ovom domu da se slušamo, bez obzira na stavove koje imamo lično i koje slušamo od drugih. Pravo da govorimo šta hoćemo, podrazumeva obavezu da slušamo šta nećemo, bilo to tačno ili ne. Dobili ste 30 sekundi.
Za tih 30 sekundi mogu svima da kažem: svako za ovom govornicom i u ovoj sali govori svojim ponašanjem o samom sebi. Hvala lepo. (Dušica Anđelković: Vrati naočare.)
Narodni poslanik Alen Selimović, reklamacija na povredu Poslovnika.
Poštovane dame, gospodo narodni poslanici, gospodin Ivković je obraćajući se ministru Vlahoviću i nama narodnim poslanicima rekao između ostalog, a sada ću da citiram: " Ali, neću sada da pričam o Ustavu Srbije, reću ću nešto mnogo pametnije". Time je uvredio najviši državni akt i nas kao poslanike, tražim da se Skupština izjasni o tome i da se gospodinu Ivkoviću izrekne opomena. (Branislav Ivković, s mesta: Replika.) Ako mi dozvoljavaju narodni poslanici da vodim ... koji je osnov za repliku? (Branislav Ivković s mesta: Rekao je neistinu.) Osnov za repliku bi bilo pogrešno protumačeno ili uvredljivo. Narodni poslanik Alem Selimović je citirao i rekao da citira deo vašeg govora. Ovo što je iscitirano, proveriće se u stenogramu, ja vas molim nemate osnov za repliku. (Branislav Ivković, s mesta: A zašto mi ne dopustite ...)
Zato što postoje pravila i zato što ćemo ta pravila zajedno poštovati, nezavisno od toga kako se zovemo i iz kojih partija potičemo i koliko ćemo dugo sedeti u Skupštini. Citat nosi odgovornost za poslanika koji je izrekao reklamaciju, kao i za onoga ko je izrekao citirano za govornicom. Molim narodnog poslanika da se izjasni da li želi da se glasa o tome da je prekršen Poslovnik, a moram da vas podsetim da je za kršenje poslovnika,prvenstveno odgovoran predsedavajući. Dakle, bila sam dužna da upozorim naordnog poslanika Branislava Ivkovića da je .. (Alen Selimović, s mesta: Ne mora da se glasa...) Konstatujem da narodni poslanik ne traži glasanje o kršenju Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, kao predstavnik Poslaničke grupe, drugo javljanje. Ja se izvinjavam gospodine Peleviću, narodni poslanik Tomislav Nikolić, kršenje Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, ipak je u 17 časova 28 minuta i 49 sekundi drastično pogažen Poslovnik, samo se vi smejte, Narodne skupštine Republike Srbije pri utvrđivanju kvoruma. Poslanici koji su obezbedili kvorum, bilo ih je tačno 126, a među njima kao registrovani Zaharije Trnavčević, Aleksandar Stefanović koji tri dana nije ušao u Skupštinu, Predrag Mijailović - Lune koji je otišao pre podne, Čedomir Jovanović koji je ušao pre 5 minuta i dr Milena Andrić, da ne tražim više, samo šest sam poslanika pronašao. Ovo zaista nema smisla. Ja ne znamzašto vama Narodna skupština mora da liči na cirkus. Zašto se u ovoj Skupštini ne ponašate onako kako se ponašaju Srpski radikali. Kada imate nešto da kažete za govorinicu, kada ste u sali, a u sali ste kada niste, vaše kartice nisu ovde, a mi ne stavljamo kartice ni kada smo u sali, a vi kada odete kući , ostavite kartice ovde. Sve ono što je posle toga urađeno sa ovim nelegalnim kvorumom je nelegalno. Posle toga ste doneli odluku sa ovim nelegalnim kvorumom da se ne prebrojavamo, i posle toga je nastavljena rasprava. Na žalost, i ministar koji vam predlaže ovajzakon o privatizaciji, koga uopšte ne cenite jer vas nema 126 da ga slušate, i on je govorio , a nije imao pravo da govori u sali jer nije bilo trenutno kvoruma. Zato vas molim, sada sve pada u vodu i prebrojavanje i nije prebrojavanje i hoćemo i nećemo. Ovaj spisak dovoljno jasno govori o tome da su sve vaše kartice u sali i da vi koristite te kartice...
Molim narodne poslanike da ne dobacuju, to je kršenje Poslovnika.
I usput bih vas zamolio da odredite neki alko test ovde, da znamo, ovi koji su pijani...
Molim narodnog poslanika Tomislava Nikolića da ne ocenjuje stanje...
Znate ovde se radi ili o nekoj mentalnoj bolesti ili o stanju koje je izazvano...
Ja bih vas molila da vodimo računa kada se obraćamo sa govorinice.
Pošto ne umem da procenim da li je neko mentalno zdrav, umem da procenim ko je pijan.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić je dobio uvid u računarski izvod prisutnih narodnih poslanika. Ono što on ima kao informaciju, ima kao informaciju, ono što je utvrđeno na računarskom izvodu i pri elektronskoj identifikaciji prisutnih, ostaje kao konstatacija. Narodni poslanik Tomislav Nikolić može i dalje da prati prisustvo svih poslanika i drugih i način na koji se poštuje Poslovnik Narodne skupštine, ali činjenica da je ispoštovan Poslovnik u njegovom zahtevu, ne dovodi u sumnju činjenicu da smo elektronski u tom trenutku utvrdili kvorum za zasedanje i nastavak poslepodnevnog dela sednice Narodne skupštine. Narodni poslanikBorislav Pelević, kao predsednik Poslaničke grupe, drugo javljanje.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, vi ste u prethodnom javljanju ustvrdili da nije povređen Ustav Republike Srbije, a ja sam takođe reklamirao u prvom javljanju, povredu Ustava Republike Srbije ovim Predlogom zakona, pa ću pokušati da vas uverim da sam bio u pravu ako dozvolite. U članu 14. Predloga zakona predviđeno je da su subjekti privatizacije sa društvenim kapitalom dužni da sprovedu postupak privatizacije najduže u roku od četiri godine, od dana stupanja na snagu ovog zakona, što je suprotno Ustavu Republike Srbije. Pokušaću da vas ubedim da je upravo tako, jer član 56. Ustava Republike Srbije govori: "Jamče se društvena, državna, privatna izadružna svojina i drugi oblici svojine. Svi oblici svojine imaju jednaku pravnu zaštitu. Strano lice može sticati pravo svojine pod uslovima utvrđenim zakonom ". Dakle, stav 1. i stav 2. govore o tome da je predviđena i društvena svojina i koju ja ovog puta apsolutno ne želim da branim. Smatram da je treba promeniti u privatnu svojinu, ali takođe smatram da se u svakom slučaju, mora poštovati naš najviši akt,a to je Ustav Republike Srbije. Ako dopustite, bio sam u pravu kada sam to ustvrdio, citirajući član 56. Ustava Republike Srbije. S obzirom da želim da govorim i dalje o ovom zakonu, dozvolite mi da kažem da je SSJ duboko na stanovištu da se privatizacija u Srbiji mora sprovesti i da se već jednom mora ustvrditi i sprovesti tržišna privreda koja će biti izlaz iz ekonomske krize, u kojoj se nalazimo. Dakle, gospodine ministre očigledno je da imamo isti cilj, ali je takođe očigledno da imamo različite metodeu ostvarivanju ovog cilja. Pretpostavljam da demokratija podrazumeva uvažavanje raznih političkihmišljenja, pa mi dozvolite da kažem kako bismo mi sproveli privatizaciju i šta bismo sve izbegli u sprovođenju privatizacije koja je predviđena Predlogom zakona koji ste vi kao predlagač podneli Narodnoj Skupštini. Smatram pre svega, da socijalna komponenta nije zastupljena i da nisu obezbeđena sredstva koja će omogućiti prekvalifikaciju, dokvalifikaciju i socijalnu sigurnost onih radnika koji će primenom ovog zakona ostati bez svojih radnih mesta. Vi ste ustvrdili gospodine ministre, i naš premijer Zoran Đinđić, da će zaista puno radnika ostati bez posla, ali da će im se obezbediti egzistencija i dokvalifikacija i prekvalifikacija i u preduzećima koja će biti predmet privatizacije i u drugim preduzećima u Srbiji. Međutim, ne vidim da je ovaj zakon predvideo precizne mehanizme, socijalne sigurnosti tih radnika koji će ostati bez svojih radnih mesta. Već u samom startu, koji razrađuje prenos kapitala bez naknade, to je podela besplatnih akcija zaposlenima po 400 maraka u dinarskoj protivvrednosti za svaku godinu radnog staža, stvara se velika diferencijacija među radnicima. Dok će jedan manji broj radnika, koji su imali sreće da rade u visokoprofitabilnim preduzećima, koja imaju sredstva da im to isplate, oni će za godinu - dve ili tri ta sredstva udvostručiti. Ali, šta će biti sa velikom većinom radnika, koji rade u preduzećima gde će dobiti samo fiktivne akcije, odnosno sa znatno manjom realnom vrednošću od nominalne, a neki neće dobiti ni to. Ako tome dodamo i činjenicu da će mnogi od njih ostati bez posla, onda se zaista postavlja pitanje socijalne sigurnosti radnika koji danas rade u tim preduzećima. Zato bi trebalo da od ukupno prodatih akcija, pored izdvajanja 10% za Fond PIO i 5% za naknadu onima, čija je imovina nacionalizovana,takođe izdvojiti makar 5% za socijalni program i prekvalifikaciju odnosno dokvalifikaciju onih radnika koji će posle prodaje subjekta privatizacije ostati bez posla. Jedna od najvećih opasnosti da radnici ostanu bez posla krije se u članu 38, poslednji stav ovog zakona, gde se kaže da će kupac imati obavezu za ulaganje sredstava u subjekt privatizacije, rešenje pitanja zaposlenosti, obezbeđenje kontinuiteta poslovanja i zaštite životne sredine i na osnovu takve ponude kupi u bescenje dotični subjekt privatizacije. Znači, ako on tako kupi i upiše se u sudski registar kao novi vlasnik, a potom umesto obećanog ulaganja zatvori preduzeće, otpusti radnike, promeni namenu objekta, izda ga nekom drugom pod zakup, ili možda proda i nestane, u predloženom zakonu nisam našao kako se efikasno možemo zaštiti od takvih mogućnosti. Poznata je situacija u mnogim zemljama, koje su bile u tranziciji ili su u tranziciji, da su se takvi slučajevi veoma često dešavali, a da vlade tih zemalja nisu našle mehanizam da spreče takvo ponašanje novih vlasnika privatizovanih preduzeća. Takođe smatram da nedavanje prednosti našim državljanima za otkup subjekata privatizacije kroz pravo preče naknade za izvestan vremenski period nije dobro. Jer, time pokazujemo našim ljudima u inostranstvu, u dijaspori da im ne dajemo prednost prilikom otkupa dela imovine naših preduzeća, prilikom privatizacije. Smatram da ima mnogo naših ljudi, koji dobro stoje u inostranstvu, koji imaju naše državljanstvo i koji su spremni da ulože svoj kapital u kupovinu akcija naših preduzeća. Takođe sam siguran da ima puno građana Srbije, koji su dobro stojeći i koji su spremni da ulože svoj kapital u otkupakcija naših preduzeća, ukoliko im se, određenim zakonom garantuje sigurnost. Zato sam uvek smatrao da treba dati prednost našim državljanima, posebno kada se radi o poljoprivrednicima, što sam naveo i u jutrošnjem izlaganju, koji su zaista veliki akcionari u agroindustriji u celini, jer su oni svoj deo proizvodnje, svoje akcije i svoj rad uložili u razvoj te agroindustrije. Ako hoćemo da budemo iskreni, agroindustrija ne bi mogla egzistira i da radi uspešno bez poljoprivrednih proizvođača. Zato sam smatrao da je potrebno da našim poljoprivrednicima damo prednost prilikom otkupa akcija. Ukoliko strancima budemo dali prednost, što ovaj zakon i predviđa, prilikom otkupa naših agroindustrijskih objekata i preduzeća mislim da ćemo time staviti u veliko pitanje i suverenitet naše države, jer šta će nam se desiti, ukoliko velike površine budu otkupili strani investitori? Mislim da je i transfer novca prilikom otkupa veliki problem. Ne smatram da bi taj novac prilikom otkupa trebalo da ide u kasu republičkog budžeta. Smatram da bi taj novac trebalo pre svega da ide privredi odnosno preduzećima, odnosno ljudima koji su godinama radili u tim preduzećima, stabilizovali ih, koji su ta preduzeća očuvali od propasti i za to vreme nisu primali platu ili su primali minimalne plate. Dakle, smatram da bi preko posebne banke taj kapital, koji se stekne otkupom preduzeća, trebalo pre svega da se vrati privredi, a tek posle toga da ide u budžet Republike. Moram da konstatujem da Predlog zakona predviđa slivanje svih novčanih sredstava od prodaje akcija samo na račun Republike Srbije, što zaista nije dobro, što je vraćanje na staru politiku centralizacije, toliko kritikovane od sadašnje aktuelne vlasti. To nije dobro i mislim da ste prilikom predlaganja ovog zakona trebali to da imate u vidu. Mislim da je veliki problem i to što su mnoge zemlje u tranziciji, koje su u toku ili su završile tranziciju, na istoku imale kakav takav pristojan život pre tranzicije. Te zemlje trenutno, želim da vas opovrgnem u vašem izlaganju, nisu se baš usrećile ovakvim načinom privatizacije, jer imaju od 30% do 50% svojih građana na rubu socijalne propasti, odnosno u stanju socijalne potrebe. Bojim se da će ovakvim načinom privatizacije, nevođenjem računa o radnicima koji rade u preduzećima, koja će biti privatizovana, takođe oko 50%naših građana će se naći u stanju socijalne potrebe i mislim da to nije dobro. Svaku privatizaciju prati mito, korupcija i pojava monopolizacije. Ni jedna zemlja u tranziciji nije bila imuna od ova tri zla, koja su se desila. Želim samo da napomenem činjenicu, koja je poznata, da je od29 ministara za privatizaciju u zemljama tranzicije, 28 ministara je uhapšeno zbog mita i korupcije. Iskreno se nadam da se to neće desiti našem ministru i da će on biti drugi ministar, koji neće zbog toga biti uhapšen. Ja mu želim da ovaj zakon sprovede na najbolji mogući način, iako sam duboko uveren da ovaj način privatizacije neće biti dobar i da će doneti još veće socijalne razlike, probleme i ono, čega se svi plašimo i što, činimi se, ni jedan dobronameran građanin ove zemlje ne želi, a to su socijalni nemiri. Bojim se da će tako biti. Gospodine ministre, iskreno, s obzirom da znam da ste častan čovek i vi i ja i svi mi znamo da primenom ovog zakona ulazimo u jednu avanturu. Možda smo prisiljeni da uđemo u tu avanturu. Bojim se da će ta avantura biti pogubna po radnike koji rade u tim preduzećima. Stranka Srpskog jedinstva podržava ideju o donošenju zakona o privatizaciji, ali neće glasati za ovaj zakon, jer smatramo da ne treba da budemo učesnici u onome što će se, činimi se, zvati socijalna katastrofa. Hvala na pažnji.
Ima reč narodni poslanik Čedomir Jovanović kao predsednik poslaničke grupe, drugo javljanje.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, neće biti nikakve socijalne katastrofe i Demokratskoj opoziciji Srbije nisu potrebni partneri u kreiranju ove politike, s obzirom da je očigledno da postoji nerazumevanje za vreme i posledice koje mi pokušavamo da rešimo. Onaj ko zagovara autonomni princip privatizacije odnosno besplatnu podelu akcija, zagovara produžetak pljačke društva. Ne postoji ni jedan direktor, koji je započeo autonomni proces privatizacije, a da ga nije završio kao većinski vlasnik preduzeća, koje je na takav način privatizovano. Recite jedno preduzeće koje je započelo autonomni proces privatizacije i koje taj proces nije završilo sa većinskim paketom akcija u rukama direktora i njegovog najužeg okruženja. To je ono što mi sprečavamo (jedan glas: kaži jednom). "Progres", Mirko Marjanović je danas čovek koji kontroliše "Progres" [[aplauz.]] "SIMPO", "Bambi", "Soko-štark", sve su to preduzeća, koja su započela privatizaciju besplatnom podelom akcija preduzeća, koja u drugom krugu privatizacije otkupljuju te akcije po vrednosti od 15% do 25% od one prethodno propisane, preduzeća koja pod formom prava preče kupovine oduzimaju i ono malo formalne slobode, koja je garantovana radnicima. Kada govorimo o tržištu radne snage i sredstvima, koja su ulagana u to navodno tržište radne snage, gospodine Ivkoviću, molim vas da me pažljivo saslušate, tačno je da ste vi uticali na tržište radne snage, ali samo tako što ste mlade,o kojima se navodno brinete, kao radnu snagu prosledili na Novi Zeland, u Australiju, Južnoafričku Republiku, u kuhinje kao sudopere. Intelektualnu elitu ovog društva, njih 400.000 vi ste iz ove zemlje svojom politikom, koju ste vodili, proterali [[aplauz]] 90% osoba mlađih od 30 godina nema stalni posao u ovoj zemlji. Sedam stotina hiljada radnika je bez posla, 750.000 radnika je na prinudnim odmorima. Ne postoji ni jedno društveno preduzeće, koje u ovom trenutku može pronaći izvore kapitala u zaposlenim radnicima, jer ti radnici žive ispod granice siromaštva. Juče smo usvojili zakon kojim se oporezuje 1% stanovništva. Danas govorimo o zakonu od koga će koristi imati onih 99%. Ni jedna zemlja koja je započela proces transformacije, ni jedna zemlja koja je ušla u tranziciju danas ne živi lošije nego onda kada je započela. U Srbiji niko neće ostati bez posla. Na žalost, u Srbiji je sada mnogo ljudi bez posla. Ono što mi radimo jeste pokušaj pokretanja proizvodnje kapitalom koji nema ime i prezime koje se može vezati za ovu zemlju. Ajde da pogledamo primer, da kažemo koje su zemlje izvršile privatizaciju na način koji vi zagovarate, koji ste zagovarali u prethodnom zakonu, a koje su zemlje išle putem kojim mi danas želimo da krenemo. Dajte da vidimo da li možda ima zemalja koje su primenile i jedan i drugi model. Ima, Češka. Češka je podelila akcije građanima ali je primenila istovremeno model strateškog partnera. "Škoda" je primer integracije sa strateškim partnerom iz Nemačke. "Škoda" je danas uspešna kompanija. One kompanije koje su bazirale koncept privatizacije na podeli akcija su propale. Estonija je država koja danas čeka, kao prva u redu, na prijem u Evropsku uniju. Estonija je država koja je primenila model privatizacije koji mi ovde zagovaramo. Kada kažete "podelimo radnicima većinski paket akcija", podelimo besplatno radnicima 60% akcija, vi njima u prevodu kažete: "Izvolite 60% duga od 15,5 milijardi dolara. Izvolite zaposleni u PKB-u 60% od 40 miliona maraka koliko ste dužni, pa to rešite. Izvolite zaposleni radnici Srbije 60% od 40 hiljada preduzeća koja se u ovom trenutku nalaze u stečaju. Izvolite, zaposleni radnici Srbije o kojima se mi brinemo, pronađite u svojim praznim novčanicima sredstva da pokrenete proizvodnju u preduzećima u kojima radi vas 980 hiljada, bez osnovnih sredstava za život". Zašto je Srbija ovakva kakva je? Vrlo dobro znamo. Ali, takva neće biti, jer ćemo je mi promeniti. Ni jedan argument se ne može poklopiti činjenicama koje bi išle u prilog onome o čemu ste vi govorili. Autonomna privatizacija je bila posledica nastojanja prethodnog režima da promeni oblik svojine, a da pri tom ne ugrozi sopstvene pozicije. Ponavljam, ni jedno preduzeće koje je ušlo u proces autonomne privatizacije nije iz tog procesa izašlo, a da rukovodstvo tog predzeća na sebe nije preuzelo većinski paket akcija. To su činjenice. To su činjenice koje je možda teško prihvatiti, ali su istinite. Kada govorimo o kontroli i o ulozi izvršne vlasti u procesu privatizacije, kontrola je neophodna i pozivam vas da u njoj zajedno učestvujemo. Da učestvujemo onako kako to do sada nije bilo moguće. Neka budu predstavnici svih stranaka u toj komisiji. Neka svako ima pravo uvida u to što radimo. Jer, mi od toga ne bežimo. Neka 99% građana Srbije kroz vaše oči posmatra put kojim ova zemlja mora krenuti. Da li je taj put lak? Nije. Ali, mi se tog puta ne plašimo. Verujemo u potencijale ovog društva, ako su naši individualni kvaliteti takvi kakvi su, ako smo stvari preokrenuli posle 10 godina katastrofe, nacionalne, koja nije bila samo katastrofa zbog volje nekoga drugog, već i zbog nespremnosti našeg društva da se menja usled prepreka koje su postojale unutar njega samog, između ostalog, u ekonomskom smislu i usled nespremnosti SPS-a da se raziđe sa nasleđem poluvekovne komunističke dikatature. Mi u 2001. godini govorimo o društvenoj svojini. Nema države u svetu koja o tome još priča, osim, Severne Koreje, koja nije država, već srednjevekovna despotija. Da li to nudite građanima Srbije? Generacije odrastaju u toj državi da ne znaju kako izgleda jaje. Kada smo predlagali ovaj zakon konsultovali smo se sa sindikatima, ali to ne znači da ćemo tim sindikatima dopustiti povratak u samoupravljanje. Radnici će imati potpunu zaštitu države, ali radnici neće moći da računaju da će im ova vlada biti partner u povratku u samoupravno društvo. Mi ćemo odlučno insistirati na principima uređenja države koji funkcionišu i koji su primenljivi. Nećemo kupovati socijalni mir ako ne postoje uslovi za nešto tako. Niko u Srbiji neće ostati bez posla, ali ne zbog toga što mi verujemo da je ovaj zakon idealan, već zbog toga što su danas u Srbiji bez posla svi, i oni koji nemaju radnu knjižicu i oni koji je imaju. Dakle, nemojte plašiti građane promenama, ukažite na probleme koji su realni, ali ne na takav način da kroz to ukazivanje očekujete neki politički profit, jer da se mi tako ponašamo ne bi bilo mesta ni za razgovor sa vama. Ostavili ste nam društvo koje je opustošeno, društvo koje je anatemisano, društvo koje danas odlučuje o svom pravu na poslednju šansu. To pravo niko mu neće oduzeti dok ova skupština ima 176 poslanika Demokratske opozicije Srbije. [[Aplauz.]]
Narodni poslanik Branislav Ivković, pravo na repliku.
Da obavestim gledaoce da poslanik koji izađe da govori, da, tačno gledaoce, pošto ovde slušalaca nema, ko izađe da govori dobija pozive da se vrati u kućicu. Valjda, tu neki šinter treba da dođe da ga skloni...itd. Čisto da razumete i shvatite atmosferu u kojoj neko treba koncizno da odgovori kada ima strogog predsedavajućeg, jer se ni slučajno neće desiti da predsedava neko drugi, osim potpredsednika iz DOS-a. Što se tiče odgovornosti za državu, draga moja gospodo, od izbora 1993. godine u novembru, SPS nema većinu u ovoj skupštini. Od tada mi imamo uvek manje od 125. Ali, možemo govoriti o vašoj neodgovornosti i shvatanju vaše sposobnosti da u tako teškom trenutku preuzmete državu. Vi ste bežali od toga. Vi ste mogli kao opozicija da napravite većinu i da uzmete vlast. Ali niste smeli. Niste smeli, jer ste znali kako je teško, kakvi su pritisci međunarodne zajednice. (Galama u sali.)
Molim narodne poslanike za uljudnost i pristojnost pri izgovaranju rečenica za govornicom, bez obzira da li se sa njima slažete ili ne. Molim vas da se saslušamo.
Druga stvar, što se tiče transformacije, otkud tolika želja da se pomogne drugima. Imate najmanje pet stotina kolektiva u ovoj zemlji, koje vode izuzetno kvalitetni kadrovi, u kojima rade, u dobroj meri, odlični radnici. Što vi njih proglašavate maloumnicima, da oni ne znaju da pregovaraju sa privatnim kapitalom, nego sve grabite sebi, da vi pregovarate? U tome je suština, draga moja gospodo, na tu prevaru narod ne naseda. Svi oni koji dođu do deonica kao vlasnici, mogu sami, za svoje preduzeće da sednu, sa domaćim privatnikom ili inostranim, i da pregovaraju o prodaji svoje imovine. Međutim, ne date im. Ne date njima da prodaju ono što su stvarali, nego vi uzimate sebi, da u vašoj političkoj moći o svima brinete vi. Kažem vam, draga moja gospodo, pošto ipak malo više znam o teoriji sistema i informisanja, imaćete usko grlo proizvodnje, imaćete suvišak informacija i sigurno ćete donositi loše odluke. Loše za narod, a dobre za one partije koje misle da je već vreme da vas menjaju na vlasti. Treća stvar, što se tiče mladih, draga moja gospodo, raspitajte se kod agencija koje se bave odlaskom mladih na razne poslove u inostranstvo. Tvrdim vam da zahvaljujući vama u aprilu i maju je bilo mnogo više zahteva za odlazak u inostranstvo nego prošle godine u aprilu i maju mesecu. Znate zašto? Zato što vam je proizvodnja i u martu i u aprilu i u maju manja nego kada smo mi, koji smo po vama nesposobni, vodili ovu državu. Vama je iznos manji 30%. Što se tiče mladih, 16.500 stipendija je deljeno studentima redovnih studija.Koštanje smeštaja u studentskim domovima je bilo niže od prosečne vrednosti stipendije. Nije bilo plaćanja školarine, niti će je ikad biti dok su socijalisti na vlasti. Hvala lepo.
Ima reč narodni poslanik Dragan Jovanović, a potom Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo jedna lična impresija. Sa zadovoljstvom sam slušao mitingaški govor gospodina Čede Jovanovića. Vrlo pažljivo sam ga slušao i čuo mnoge stvari koje sam čuo i na mitinzima. Samo je izostavio priču o vaučerima, koju je Demokratska stranka danima i danima sa televizijskih ekrana, sa okruglih stolova, sa tribina po gradovima, pričala narodu - građani Srbije, mi smo protiv privatizacije za koju se zalaže SPS, da akcije dobiju samo radnici koji su zaposleni i članovi njihove porodice, penzioneri. Mi smo pristalice poštenije privatizacije, da vaučere dobiju svi građani Srbije, i to ne 60%, nego 100%. Politička Evropa ne pamti ovakvo političko kameleonstvo. Zadovoljan sam što je gospodin Đinđić, kao šef stranke, danas priznao građanima da je promenio mišljenje. To je politički vrlo korektno, da predsednik jedne stranke, koja evoluira od 100% vaučera do jednog krajnje desničarskog zakona, to jasno prizna svojim građanima. Pitanje je da li vaučeri nisu bili mamac za glasove. Veliko je pitanje. Birači će to verovatno na nekim sledećim izborima da kažu. Slažem se sa gospodinom ministrom, i žao mi je što nije ovde da se radi o krucijalnom zakonu. Slažem se sa gospodinom Veljkovićem da se radi o istorijskom zakonu. O istorijskom zakonu za narod Srbije, za građane Srbije. Ali, dame i gospodo iz DOS-ove većine, istorijski zakoni se ne donose ovako. Istorijski zakoni se donose konsenzusom svih političkih stranaka i svih onih kojih se ovaj zakon tiče. Ali, arogancija postojeće vlasti, samozadovoljstvo sobom, a ne znam čime, na čemu bazirano, sprečilo je donošenje ovog zakona potpunim konsenzusom. Konsenzus bi garantovao da će sledeće stranke koje dođu na vlast sprovoditi taj zakon i u narednih pet-šest godina. Ovako jedna dobra ideja osuđena je na propast, jer će vaša vlast trajati možda godinu ili dve, ne mogu to da procenim, a trajnost zakona je četiri godine. Znači, pet je rok za privatizaciju. Prema tome, nećete uspeti da uraditi ono što ste naumili. Narod Srbije opet neće dobiti ono što zaslužuje. Moram otvoreno da vam kažem, to je i vama jasno, da postoji apsolutni konsenzus oko karaktera društvene svojine. Vi sad ovde stičete političke poene i pričate priče. Svi su odavno raščistili sa tim da je društvena svojina najefikasniji oblik svojine. Mi koji smo zadnjih 10 godina bili na vlasti to smo duboko i pokazali. Pogledajte današnju strukturu privrede. Za 10 godina vladavine socijalista 400 hiljada je privatnih preduzeća. Vi danas imate 90% ukupne društvene imovine u privatnom vlasništvu. Cela imovina, zemljište je u privatnom vlasništvu, stambeni objekti su u privatnom vlasništvu, 400 hiljada preduzeća je u privatnom vlasništvu. Prema tome nema predrasuda u SPS-u oko potrebe za privatizacijom. Vrlo je lako mogao da se postigne konsenzus o potrebi privatizacije i o jednom dobrom zakonu o privatizaciji. Šta fali ovom zakonu? Koncepcijska razlika između socijalista i desnih partija je u socijalnoj komponenti. Dame i gospodo, predložili ste Skupštini krajnje desničarski koncept zakona koji vidi kapital i vidi Vladu kojoj trebaju pare. Nigde nema radnika. Nigde nema čoveka. To je ono zbog čega je ovaj zakon osuđen na propast. Razumem radikale. Desničarska stranka, deklarisana programom, imaju pravo da zastupaju desničarski koncept. Desni centar, DSS ima to pravo. Međutim, stranka koja preferira da zauzme mesto levog centra, učestvuje na kongresima Evropske socijaldemokratije, prihvata i glavni je protagonista desničarskog koncepta zakona. Na prvi pogled se vidi, a vi ćete to videti niste mogli da saslušate poslanika poslaničke grupe SPS-a, šefa grupe, ali vrlo brzo ćete se suočiti sa hiljadama radnika. Jer, radnici osećaju zakon kao strogo desničarski, jer će to praksa pokazati. Ne to što ja pričam ili što priča neki poslanik. Praksa će da dokaže apsolutno desničarski koncept. Zašto smo mi mogli da napravimo konsenzus? Mnoge stvari iz zakona su vrlo prihvatljive. Ali, nigde nema radnika, nigde nema čoveka. Zamoliću ministra posle da odgovori na neka konkretna pitanja, jer ministar mnogo lepše priča nego što je istina u zakonu. Ministar priča prave priče, ali od toga u zakonu nema nijednog slova. Zašto zakon nema socijalnu komponentu? Zakon nema socijalnu komponentu jer nijednim svojim delićem ne vodi računa o radnicima. Ne o radničkim akcijama, nego o poslu za radnike. Dame i gospodo, radnici su svesni, a to svakog dana vidimo i na ulici i u susretima sa radnicima, da ste vi vršili artiljerijsku pripremu, vojnim rečnikom rečeno, za donošenje ovog zakona. Doneli ste pre toga pet zakona koji su direktno uticali na pogoršanje socijalnog položaja radnika. Direktno ste pripremali teren za privatizaciju u kojoj radnika nema nigde, niti u akcijama, niti u poslu. Doneli ste paket poreskih zakona iz kojih ste potpuno eliminisali elemente socijalne politike, i ja sam o tome već govorio. Ljudi su se našli u čudu. Doneli ste zakon o porezima na imovinu ne vodeći računao ustavnoj kategoriji - ekonomskoj snazi poreskih obveznika. Doneli ste zakon, govorim o pripremi za privatizaciju, o bruto ličnim dohocima koji ima direktni cilj zatvaranje fabrika. (Negodovanje.) Sve ću da vam objasnim, nemate razloga da se uzbuđujete. Svaki dobar domaćin u Srbiji, kada potera kravu da proda, on je otimari, dotera je. Građanin kada potera kola na pijacu da proda, ne razbije prednju i zadnju šofer šajbnu i bočna stakla, pa da onda prodaje kola. A, vi, dame i gospodo, iz poslaničke većine DOS-a, sve radite da obesnažite srpsku privredu, srpska preduzeća. Svaki vaš potez je, to praksa pokazuje, pogledajte pad proizvodnje, pogledajte broj zatvorenih preduzeća, svaki vaš potez kroz zakone koje ste doneli uticao je na slabljenje položaja preduzeća ili njihovo zatvaranje. Pogledajte zakon o bruto ličnim dohocima. Što ne napravite evidenciju, evo kroz 15 dana. Pokažite narodu koliko je firmi zatvoreno jer nije moglo da plati osnovne namete, jer ste kao osnovni prioritet dali i poreze i doprinose u odnosu na platu, to na povećanu osnovicu radnici nisu mogli da plate. Pogledajte druge zakone, pogledajte zakon o ekstra profitu. Ko će da objasni radnicima pekarske industrije, pročitajte zakon gospodine Bogdanoviću, da deo pekarske industrije postaje deo državne imovine zato što su dobijali brašno iz robnih rezervi po jedan dinar i time izvršili zloupotrbu kad su prodavali 200 kilograma hleba za jednu marku. Ili, radnicima iz farmaceutske industrije, koji su kupovali devize po šest dinara, ali su prodavali "dilkoran" po šest dinara, to je šest puta ispod proizvodne cene. I, vi sad uđete u fabriku i kažete - molim vas, vi ste kupili 100 miliona maraka, vi dugujete kursnu razliku od 150 miliona i taj deo privrede pripada državi Srbiji. Znači, na svaki način se trudite da oslabite položaj privrede. Zašto će zakon da izazove gnev građana i radnika? Zato što je duboko nepravičan. Evo, reći ću vam kako. Imate dva preduzeća, dva prijatelja ili druga, brata, kuma, rade u dva različita preduzeća. Jedan radi u preduzeću koje je primalo velike plate. Ima ih u Kruševcu, da ih ne imenujem, prosečna plana od 15 ili 20 hiljada, prima tu platu i nosi kući. Stavlja na štednju 10 hiljada, stavlja u slamaricu, a drugi u "Rubinu" kupuje 200 hektara vinograda svake godine, pravi pogone, radi, razvija, ulaže u svoju budućnost. Šta se sada dešava? Dešava se to da će Vlada, drčna za pare, da proda "Rubin" za neku procenjenu cenu preko tendera i da te pare stavi u državnu kasu, da time čuva vlast. To je, gospodo, oštri oblik konfiskacije. Po istoj logici ona je mogla da uzme pare i onome ko je stavio u slamaricu, jer je ovaj računao, ulažući godinama, primajući mnogo manju platu, u razvoj svoje fabrike, da radi nešto za budućnost. Onaj drugi je imao veliku platu, ali ništa nije ulagao, on je znači štedeo. Napravili smo veliku razliku. Gospodin Jovanović govori o pogrešnim i štetnim efektima autonomne privatizacije. Mislim da je to totalna improvizacija. Zamolio bih ga da lično zbog mene na sledeću Skupštinu donese registar iz akcijskog fonda, da vidimo ko je to i na koji volšeban način mogao da ovlada većinom akcija, kada se znalo da je svaki radnik dobijao za svaku godinu staža po 400 maraka, i to je bio jedini kriterijum za dobijanje akcija. Prema tome, neko bi morao da ima hiljadu godina radnog staža, da bi ovladao većinskim paketom akcija. Ono što hoću da kažem u vezi zakona - molim vas, priče su za malu decu, molio bih da Čeda ili ministar pokažu član zakona, koji obavezuje budućeg kupca da investira u fabriku. Ne postoji takav član zakona. Moraju građani da znaju da takav član zakona ne postoji. Postoji ugovor o nekom tenderu, obaveza da investira. Znači, on može da kupi fabriku i da je zaključa. Prema tome, zbog odsustva svakog elementa socijalne pravde, socijalisti će da budu protiv ovakvog zakona.
Molim narodne poslanike da određenu dužinu vremena, koju po Poslovniku imamo, svi mi koji se prijavimo za diskusiju, poštujemo. Pravila, kako reče jedan moj prijatelj, nisu za protivnike, pravila su za sve nas, i da uvažavamo, i da se krećemo u okviru vremena, o kome smo doneli odluku, da nam je za raspravu. Ima reč narodni poslanik Tomislav Nikolić, replika, pomenut je u izlaganju.
Dame i gospodo narodni poslanici, svako ko preuzme na sebe rizik da klasifikuje određene političke stranke, trebalo bi da najpre, kao minimum, ili kao kraj svog političkog obrazovanja, pročita udžbenik "Politički sistem", koji je pisao prof. dr Vojislav Šešelj, i tada bi mu mnoge stvari bile jasnije, a posebno to da se SRS, pa i radom u ovoj skupštini, odlikuje bar sa tri kvaliteta - jedan je da imamo najboljeg predsednika stranke od svih, i parlamentarnih i vanparlamentarnih stranaka, čoveka koji je u proteklih nekoliko dana ovde održao briljantna predavanja iz poznavanja pravne i ekonomske nauke, i to valjda niko više ne može da mu ospori. Dalje, mi jesmo srpska nacionalna stranka, mi se toga ne stidimo, mi se time ponosimo, i mi jesmo stranka koja se zalaže za privatizaciju i za liberalni kapitalizam. Da ne volim ovu zemlju i da ne volim ovaj narod, toga bih se stideo. Pošto ih volim više nego ikoga na svetu, ne stidim se toga uopšte. Vidite i sami, ovde se govori da se donosi jedan desničarski zakon, i nije čudo što to radikali hoće, oni su desničari, pa će upropastiti državu, kao desničari. Pa daj Bože da ovu zemlju vode levičari, a da bude sve u privatnim rukama, kao što je u Švedskoj. Ja bih to zaista voleo. I tamo, stranke koje su na vlasti, niko ne može da optuži da su krajnja desnica. Znači, ne određuje se to po tome. Zaista, uz uvažavanje vaše argumentacije da krivicu za sunovrat privrede ne snose ni radnici, ni direktori, da smo mi bili izloženi i spremni da budemo u katastrofi, jer ovo ne bi preživela ni jedna druga zemlja, vi ipak treba da znate, da, kada budete izglasali ovaj zakon, vi, poslanici većine, preuzimate na sebe strašnu odgovornost. Jeste li svesni te odgovornosti, još uvek nisam siguran. Hoćete li odgovoriti tome, i u to nisam siguran, ali poverenje koje će vam ukazati većina u ovoj skupštini, strašno vas ograničava i nadam se da zbog tog poverenja neki od vas, koji budu odlučivali o vitalnim stvarima u ovoj zemlji, neće ići u zatvor. Tome se iskreno nadam. Imam još deset sekundi vremena - ubuduće, gospodo narodni poslanici, kada glasate za budžet ili kada glasate za Vladu, razmišljajte dobro za kakav ste budžet glasali i za kakvu ste Vladu glasali. Onaj ko je glasao da budžet bude 140-150 milijardi, taj neka razmišlja kako će ova Vlada taj budžet da namiri. Hvala vam najlepše.
Ima reč narodni poslanik Čedomir Jovanović, replika na izlaganje narodnog poslanika Dragana Jovanovića.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovde je, navodno, reč o nespremnosti DOS-a na politiku poštovanja nacionalnog interesa, do kojeg se dolazi kroz konsenzus i uvažavanje političkih suparnika. To nije tačno. Mi smo spremni na konsenzus, ali nismo spremni na poštovanje konsenzusa koji je promovisan i koji je počivao na principima - malo vama, malo nama, a narodu džak krompira, umesto plate. Tog konsenzusa više nikada neće biti u Srbiji, dok bude zavisilo od nas. Što se tiče izveštaja, izvoda iz registara itd., gospodine, od juče je to predmet brige Republičke uprave javnih prihoda, koja vrši oporezivanje po Zakonu o ekstra profitu. Samoću vas podsetiti na nekoliko grandioznih privatizacionih poduhvata ljudi koji su bili visoki partijski funkcioneri SPS-a. Recimo, u slučaju "Dijamanta" iz Zrenjanina, u slučaju "Tehnogasa", ili u slučaju "Politike" - AD Beograd. Pročitaću vam kao primer pravednosti koja proizilazi iz koncepta autonomne privatizacije kratak izveštaj komisije, koja je kontrolisala privatizaciju i postupak sproveden u akcionarskom društvu "Dijamant" iz Zrenjanina. "Proces transformacije ovog preduzeća započet je 1991. godine. Tri godine kasnije, nakon izvršene revalorizacije, odnos učešća u kapitalu bio je 80% prema 20% u korist društvenog kapitala. "Dijamant - banka", u kojoj je većinski vlasnik "Dijamant", daje akcionarima "Dijamant"-a kredite na deset godina, sa kamatnom stopom od 9% godišnje, bez obračuna revalorizacije i uz grejs period od jedne godine". Znači kredit za onih 20%. Samo 27 akcionara iskoristilo je 62,39% odobrenih kreditnih sredstava, s tim da svoje obaveze za tekuću godinu izmire na kraju godine. Tako je 3% akcionara postalo vlasnik 63% preduzeća "Dijamant", a 91% akcionara učestvuje u kapitalu sa 25%. Po usvajanju Zakona o dodatnom porezu na ekstra dohodak i ekstra imovinu, grupa od 3% akcionara biće obavezna da plati jednokratni porez na zbirnu osnovicu od oko šest miliona maraka, i neće im biti teško da plate šest miliona maraka, jer to nije ni pola profita, koji oni ostvare u jednom mesecu. Ali, gospodine, ovo je primer autonomne privatizacije, kojim je 3% akcionara postalo vlasnik preko 90% akcija "Dijamanta", a 90% akcionara ostalo je na ulici, sa bezvrednom hartijom u ruci.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, vidim da je danas bilo veliko zanimanje za ponašanje i politički stav srpskih radikala, ne samo u Narodnoj skupštini, već u celoj Srbiji, povodom donošenja zakona o privatizaciji. Naime, SRS, između ostalog i kao stranka umerene desnice, zalaže se za privatizaciju, i oduvek smo smatrali da je privatizacijaconditio sine ljua non (neizostavni uslov) ekonomske efikasnosti. Ono što jeste dobro u ovom zakonu, mi bez obzira na to šta će reći marketinški stručnjaci, moramo da kažemo da jeste dobro, a to je obaveznost i oročenost postupka privatizacije. To je ono za šta smo sezalagali i kod donošenja prethodnih zakona, ali nismo imali dovoljnu većinu u Narodnoj skupštini da to bude prihvaćeno. Možda će neko od onih koji se bave političkim marketingom reći, ovakav načelni stav Srpske radikalne stranke možda nije politički produktivan, jer će biti mnogo problema sa radnicima već za mesec, dva ili tri, pa će i oni reći - a i radikali su bili za privatizaciju. Možda će neko reći da je pogrešno bilo što smo onako žestoko kritikovali kriminalni zakon koji je bio pre ovoga na dnevnom redu, a za koji se nijedan profesor Pravnog fakulteta, koje sam prozivao sa ove govornice, nije javio da ga pohvali, kao što ste mogli da se uverite. Ali, mi mislimo da smo time pokazali nekoliko stvari: pre svega našu političku principijelnost, našu političku doslednost i činjenicu da ne želimo demagoškim istupimai u Narodnoj skupštini, i u političkoj javnosti da stičemo političke poene. Mislimo da se politikom moramo baviti na ozbiljan način, jer onog trenutka kada dođemo na vlast pitaće nas ljudi šta je sa onim obećanjima o španskim selima, šta je sa onim što ćete nam sve napraviti i učiniti, a nije baš sve tako bilo. Naime, da se osvrnem na Ustav i na ono što smatram da bi bilo potrebno da se uradi, a vezano je za ovaj zakon, o čemu je profesor Šešelj pre podne dovoljno iscrpno govorio. Naime, rekao je ministar Vlahović i pročitao, odnosno citirao član 59, koji tačno govori da se može govoriti o privatizaciji, odnosno o promeni svojinskih statusa, dakle svojinskih oblika društvene i državne svojine, ali je takođe tačno da se članom 56. Ustava Repulike Srbije jamči, između ostalih - naravno nama se to ne dopada, ali Ustav je nešto što je mnogo važnije od toga da li se nama nešto dopada ili ne - i društvena svojina, a u članu 121. Ustava Republike Srbije jasno stoji da nijedan član zakona, nijedan opšti pravni akt, nijedan propis ne sme i ne može biti u suprotnosti sa Ustavom. Zato bi bilo najbolje rešenje da se samo navede, pa makar tu i postojale određene razlike, da je to jedan podoblik državne svojine i onda nikakvih više problema ne bismo imali, ni vezano za raspravu pred Ustavnim sudom, kada se bude formirao ustavni sud, i rekao bih da bismo sve formalno-pravne prepreke ka usvajanju ovakvog zakona otklonili i mislim da bi to bilo najbolje moguće rešenje. Što se tiče ovih priča o tome da li je to desničarski zakon ili levičarski, moram samo da kažem za one koji to ne znaju, da još 60-tih i 70-tih godina, još od naftnog šoka, da tzv. ideologija država blagostanja i kenzijanskih teorija intervencionizma trpe ogromne promene, da tzv. ideologija nove desnice doživljava svoju pravu renesansu, pa se čakvraća i u zapadnim zemljama, na koje se levičari u Skupštini pozivaju. Čak i ekonomska orijentacija lesefer u njenom brutalnom obliku doživljava pravu renesansu, ali mismatramo da je trebalo nešto drugo uraditi. Ako ne ovim zakonom, onda nekim drugim zakonima u okviru socijalno - radnogzakonodavstva, a čak i ovim zakonom je to moglo da se predvidi, dakle da ne idemo naneku vrstu sporednog pravnog zakonodavstva. Mogli su da se predvide socijalni programi, jer to je nešto što kao država ipak imamo obavezu da uradimo. Sada ću pokušati, konkretno govoreći o pojedinim članovima, da ukažem na primedbe Srpske radikalne stranke, šta je ono što bi moglo da bude bolje.O tome smo danas već govorili. Ukoliko bi se takve primedbe srpskih radikala prihvatile, mi smatramo da ovaj zakon ne bi bio loš i ne želimo dakle da izbegavamo bilo kakvu vrstu odgovornosti i da kažemo - ne, privatizacija ne valja zato što će biti nekih problema. Naravno da će biti, ali ako već postoje ti problemi i najavljuju ih i ministar za privatizaciju i predsednik Vlade, i kažu da će biti otpušteno od 400.000 do 700.000 ljudi, mora da postoji jasan socijalni program iliu obrazloženju zakona morale su da stoje jasne pretpostavke kakve će sve konsekvence izazvati donošenje ovog zakona, koliko će ljudi i iz kojih oblasti industrijske proizvodnje, iz kojih oblasti privrede će biti otpuštanja, na koji način da se vrši prekvalifikacija, dokvalifikacija i kako ćemo tim ljudima pomoći, odnosno socijalno ih obezbediti. Zato što poslednja oblast i jedno od prava iz poslednje generacije ljudskih prava predstavljaju tzv. socijalna prava građana. Rekao bih sada nešto o 28. članu - poziv za učešće na javnom tenderu treba da sadrži i rešavanje pitanja zaposlenih, obezbeđenje kontinuiteta poslovanja i nešto što predstavlja poslednju generaciju ljudskih prava, a to je zaštita životne sredine i to je ono što se u ovom zakonu ne pominje Dalje, postavlja se pitanje ovlašćenja ministra oko obrazovanja tenderske komisije. Voleli bismo da znamo, bez ikakve zle namere, ko su ti i po kom kriterijumu se obrazuju članovi te komisije. Drugo, nije dovoljno razgraničena uloga tenderske komisije ako agencija predlaže komisiji rezultate javnog tendera. To je ono što mislim da bi trebalo svima da bude jasnije. Potom, što se tiče javne aukcije, postupak prodaje kapitala ili imovine putem javne aukcije takođe je dat prilično uopšteno, bez navođenja kriterijuma za utvrđivanje koja će se preduzeća privatizovati putem javne aukcije. Govorim o članu 36. Ne postoje kritrijumi na osnovu kojih agencija za privatizaciju bira članove komisije za aukciju. Takođe se nameće logično pitanje da li se formira jedna komisija za sve prodaje putem aukcije ili za svaku prodaju pojedinačno. Sada bih rekao nekoliko reči na ono o čemu je govorio gospodin Jovanović, pominjući Češku. Što se tiče strateških partnera, baš u Čaškoj imate primere gde su dolazili partneri iz Nemačke, posebno iz nekadašnje Istočne Nemačke i dela najjačih privrednih subjekata i giganata iz teške industrije, koji su dolazili sa svojom tehnologijom, ali zastarelom tehnologijom. Svoju tehnologiju, koja je već završila posao u Nemačkoj, davali su Češkoj i time onemogućavali tehnički i tehnološki razvoj same češke privrede, a vršili bezmalo njeno uništavanje i mali su efekti tu bili. Što se tiče vaučerske privatizacije,to su nam upravo ovde predlagale one stranke koje nam sada predlažu ono što je delimično bio koncept Srpske radikalne stranke, aprotiv one privatizacije protiv koje su srpski radikali bili još 1994. godine, a posebno protiv zakona o revalorizaciji, da se retroaktivno poništava nešto što se srećom ovim zakonom ne donosi. Dalje bih rekao samo da po članu 41. socijalni program, obezbeđenje kontinuiteta poslovanja, zaštita životne sredine, kao što smo govorili i u članu 28, trebalo bi da budu obavezni elementi ugovora o prodaji. To je nešto što, čini nam se, bi trebalo da bude jedan važan uslov i nešto što za one koji treba da investiraju, za one koji treba daulažu živ novac, svoj kapital, svoju tehnologiju, ne bi trebalo da predstavlja veliki problem, a predstavljalo bi značajne garancije za našu zemlju. Rekao bih samo oko člana 54, po kome oprenosu akcija građanima bez naknade, donosi Vlada Republike Srbije. Postavlja se pitanje kada donosi odluku i na osnovu čega, ali tu ne treba izdvajati one radnike koji su već stekli to pravo na osnovu radnog staža i sve ostale građane naše zemlje. Tu se čak uključuju ne samo punoletna lica, moraju da budu maloletna lica, ima tu pravo princip Infans conceptus, dakle nerođenog deteta i oni moraju da budu u svemu tome potpuno ravnopravni, ali i ljudi koji su svojim stažom to stekli. Ne sme im se to reći kao da je to stečeno pravo, a da nemaju kao svi građani to pravo.
Deset minuta i 20 sekundi.
Završiću. Dalje, smatram, pošto ćemo se u pojedinostima baviti po amandmanima i detaljno članovima ovog zakona, da Zakon o privatizaciji nije loš, može da bude bolji, a ukoliko bi se primedbe srpskih radikala prihvatile, mogli bismo za njega i da glasamo, ali smatram da moramo da radimo na usvajanju jednog sveobuhvatnog socijalnog programa za rešavanje krupnih i nagomilanih problema. Biće ljudi na ulicama ako to ne uradimo već u septembru ili oktorbru mesecu . Nije to nikakvo prizivanje, niti bilo šta, već je to potpuno izvesno, jer tako se nešto dešavalo u svim zemljama u kojima je tranzicija vršena. A ako se to ne dogodi, plašim se da onaj lek o kojem je govorio gospodin Đinđić jutros ovde, da nam ne bude kao kad date penilicin nekome ko je alergičan na penilicin, pa pacijent umre, pa makar to bilo iz najbolje namere. Što se tiče onoga o čemu je govorio gospodin Jovanović, završavam u jednoj rečenici, da nigde nije izvršena privatizacija, a da članovi rukovodstva nisu stekli većinski paket akcija, ukazao bih na jedan mali, gotovo beznačajni primer...
11 minuta i 40 sekundi.
Završavam. Što se tiče sportskog, poslovnog i kulturnog centra "Pinki" u Zemunu, nisam bio direktor, ali sam bio predsednik Upravnog odbora "Pinkija" i dan-danas nemam ni jednu akciju u "Pinkiju", iako je izvršena takva privatizacija. Ako ste našli jedan, dva ili pet primera, ne znači da svuda gde je sprovedena insajderska privatizacija, nije fabrika, ali ne znači ako je to sporovođeno da su svi kriminalci, nego oni koji su kriminalci neka idu u zatvor. Kao što ne mislim da će kriminalci biti oni koji će sprovoditi ovaj zakon, i neće. I nije ključni problem ovog zakona to što je ministar sada predstavnik firme "Diloji Tuš", koja je zadužena za finansijski salting ili nije, zato što će dela i ono što će se pokazati, na koji način će se sprovoditi privatizacija, biti pravi primer i pokazatelj šta i kakav odnos naš treba da bude prema svemu tome. Što se tiče srpskih radikala, čini mi se da smo pokazali na najbolji način danas kako se treba ponašati i kako treba govoriti Narodnoj skupštini.
Dakle, 13 minuta. Reč ima narodni poslanik Dragan Pavlović.
Dame i gospodo, višestruki je značaj ovog zakona i o njemu se ne govori samo danas, govori se više meseci u javnosti, govorilo se u ovoj skupštini kada su i drugi zakoni bili u pitanju. Njegova istorijska dimenzija je to što ukida društvenu svojinu, on daje šansu privredi koja je u bezizlaznom stanju, on definitivno depolitizuje privredu i mešanje političkih stranaka u privredu, ovaj koncept stavlja u aktivnu ulogu sve subjekte koji učestvuju u privrednom životu i, na kraju, ovaj zakon je u interesu rada i radnika i, rekao bih s obzirom da je ključni zakon ekonomske reforme, da je i u nacionalnom interesu. Dilema koja se ovde postavila da li se radi o levičarskom ili desničarskom konceptu, mislim da je pogrešno postavljena. Mi smo imali sukobljenja, ne po tom principu koncepta, nego sukobljenja između jednog stihijskog, nekontrolisanog putem ovog predloga za jedan javni, regulisani, ali stvarni koncept. Nije fiktivna, većstvarna privatizacija. Istorijska dimenzija ovog zakonaje što ukida definitivno društvenu svojinu. Društvena svojina nije samo neefikasni oblik svojine i čini mi se daoni koji je brane ne spominjuefikasnost kao problem. Društvena svojina je materijalna osnova jedne neuspele ideologije kojoj se ne suprotstavlja druga ideologija, već koja je suprotna ljudskoj prirodi, ali je materijalna osnova jedne vladajuće elite koja je uz paraleno postojanje privatne i društvene svojine, na lak način se obogatila i koja je predmet našeg prethodnog zakona. Ako ima straha od privatizacije, onda upravo taj strah podstiču one privatne firme koje simbolizuju prethodnu vlast, odnosno koje su postale za kratko vreme bogate ieventualno mogu da budu razlog da neko ko je na taj način došao do bogatstva sada ispoljavao strah da će kupiti velikefirme. Upravo ovaj zakon ne daje šansu takvima, jer ne daje cenu kao glavni razlog,nego neke druge uslove koje takve firme ne mogu da ispune, jer nisu svojebogatstvo stekle na tržištu , nisu stekle radom, već su stekle zahvaljujući političkim pozicijama koje su imale u društvenim preduzećima primarnom emisijom, i one, u ovom zakonu nemaju šanse. Kritičari, odnosno branioci društvene svojine u ovom trenutku više nastupaju kao ustavobranitelji, tumačeći na svoj način Ustav, izbegavajući da kažu suštinu i smisao povezanosti između društvene svojine i prethodne vlasti. Depolitizacija privrede je jedna od važnih stvari koja se ovim zakonom ostvaruje, jer partner, privatni vlasnik, neće određivati direktore po partijskim knjižicama, nego pogarancijama da će čuvati imovinu i ostvarivati profit. Ako smo mi kritikovali prethodna rukovodstva po firmama, ako ste vi kritikovali neka rukovodstva koja su došla sindikalnom borbom posle 5.oktobra unutar preduzeća,onda je prilika da sa tim definitivno raskrstimo i da se rukovodstva u preduzećimabiraju po drugom kriterijumu. Da li će odnos ponude i potražnje dovesti do niske cene?Mislim da se ovim zakonom ne iznose čokolade,niti se iznosi krompir,već tu vlada druga logika. Ulaganje privatnika u jednu pivaru možda će dovesti strateškog partnera kod proizvođača ambalaže. Dolazak strateškog partnera u cementaru možda će dovesti strateškog partnera građevinskim firmama. Prema tome, to je druga logika, otvaranje tržišta može da privlači, a ne da obara cenu, kao što je ovde to bilo prezentirano. I na kraju, zašto mislim da je ovaj zakon u interesu radnika? Baš zato što daje prednost kod prodaje strateškim partnerima, koji u prvom redu treba da obezbede tržište, tehnologiju i socijalni program, a ne samo visoku cenu. Mnogo je primera ovde iznošeno. Pročitao samrecimo da je holandski "Filips" kupio nemački "Grundig". Zašto neki bogatiji Nemac nije kupio, nego su to olanđani kupili, a ovo je na račun onih koji govore o suverenitetu kod privatizacije, zato što je "Filips" mogao da zaposli 6.000 radnika, zato što je obezbedio socijalni program. Voleo bih da se takav patner pojavi za EI Niš ili neku sličnu firmu. I na kraju , ovaj zakon omogućuje pokretljivost kapitala, odnosno ne može se više nikada desiti da firma toliko propadne da njena imovina bude tri puta manja od dugova, već će blagovremneo doći do promene vlasnika i zaštite radnika i prava radnika. Siguran sam da ćebrojni direktori, sindikati, iskoristiti šansu koju zakon daje za stimulaciju, da u prvoj fazi krenu u privatizaciju, da obezbede pogodnosti. Uloga države je da potpiše pravila , da uputi signal za start, a da direktori i svi koji učestvuju u privrednom životu brže i pre stignu do cilja.
Reč ima ministar, on se već javio. Molim vas, narodni poslanik reklamira povredu Poslovnika. (Milorad Mirčić traži reč po Poslovniku.) (Milisav Petković: I ja tražim po Poslovniku, nije ubacio karticu.) (Za reč se javio ministar Aleksandar Vlahović.) Gospodine Vlahoviću, samo momenat, narodni poslanik reklamira povredu Poslovnika. Izvolite.
To je kartica od kolege Zlatana Jovanovića. Ostala je kartica od kolege, pa sam je stavio u džep, da li verujete. Reklamiram povredu člana 80. i to je očito da nema kvoruma. Razumem i shvatam želju ministra da izađe za govornicu i da završnu reč. Uz puno uvažavanje ministra i predloga zakona koji je predočio ovoj skupštini, ipak moramo da poštujemo skupštinsku proceduru i Poslovnik. Očito je da nema kvoruma. Molim vas, predsedavajuća, nemojte ponovo da glasamo da li ima kvoruma ili nema, golim okom se vidi da ga nema. Nemojte da se pojavljuju tu farmaceuti ili bog te pita ko sve, koji već tri dana nisu u sali. Mislim da nema nikakvih problema, niti će šta Skupština da izgubi, ako nastavimo u ponedeljak. Moj je predlog, da bi napravili kompromis, neka ministar u ponedeljak bude prvi govornik za ovom govornicom. Mi se slažemo.
O redosledu govornika na svakoj sednice Skupštine po Poslovniku odlučuje predsednik ili predsedavajući Skupštine. Sve one narodne poslanike, koji reklamiraju povredu Poslovnika, zamolila bih da uvaže tumačenje člana 113. i 114. Poslovnika o upotrebi identifikacionih kartica i da se složimo kao Narodna skupština jedanput da pravila nisu za protivnike, nego su pravila za sve nas i da ovde nisu protivnici nego saradnici. Zaista bih molila sve poslanike da zajedno poštujemo ovu Narodnu skupštinu, bez obzira na to što postoji palamentarno pravo grupe da traži i zahteva kvorum kao obavezu za održavanje sednice. Po reklamaciji narodnog poslanika Milorada Mirčića, molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum (Glasovi: Nije tu poslanik Mirčić, izašao je.) Bez obzira na dobre ideje, da li će biti pauze ili ne, predsedavajući će odrediti da li ima kvoruma ili ne i da li ima pauze ili ne. To je uglavnom obaveza onog ko predsedava. U 19,25 časova konstatujem da nemamo kvorum za rad. Prekidamo sednicu i nastavljamo u ponedeljak, 25. juna u 10,00 časova. Prvi prijavljeni narodni poslanik je Živko Selaković. Ministar ima pravo da dobije reč po Poslovniku.