Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ja sam poslednjih sedam do osam dana dva puta postavljao isto pitanje premijeru Cvetkoviću, u nadi da ću dobiti odgovor – koji je državni interes i koji je tržišni interes, na koji način može da objasni zbog čega se pare iz budžeta Republike Srbije, preko javnih preduzeća uplaćuju jednom dnevnom listu? Zbog čega se pare poreskih obveznika koriste na takav način da se jednom dnevnom listu sa mizernim tiražom, koji apsolutno kontroliše Aleksandar Vučić i čiji je glavni i odgovorni urednik Predrag Popović, uplaćuju izuzetno velike sume za oglašavanja i reklamiranja? Prošli put smo mi postavili pitanja vezana i za ''Lutriju Srbije'', ko je monopolista i za ''Telekom'', ko je monopolista? To, naravno, nije kraj. – Pitamo, koji je interes grada Beograda da se reklamira u tom istom listu? Mi isto imamo svoje članove Veća u Gradskoj upravi Beograda. Mi smo i tamo postavili pitanje. Dobili smo izveštaj u vezi toga koja su sredstva utrošena u poslednjih šest meseci. Pošto smo pod velikom tenzijom da moramo da štedimo i to sa pravom, ja moram da postavim pitanje premijeru Cvetkoviću – da li on ima informacije koliko lokalne samouprave, tačnije gradovi, tačnije grad Beograd koristi za oglašavanje po raznim medijima, ali suština je koliko troši sredstava za dnevni list „Pravda“ da bi se oglašavao? Ja ću vam reći, po dokumentu koji smo dobili od Sekretarijata za finansije grada Beograda, da je za period od 1. oktobra 2008. godine do 31. marta 2009. godine dnevnom listu „Pravda“ uplaćeno šest miliona 569 hiljada za oglašavanje. Da ne mislite da je prvoaprilska šala, već sledećeg dana 1. aprila, u dnevnom listu „Pravda“ – na sedam strana grad Beograd se oglašava. Pitam premijera Cvetkovića – koji je to interes da se grad Beograd ovako oglašava, šta se plaća ovim? Dakle – šta se očekuje od dnevnog lista "Pravda", na sedam strana, 1. aprila? Imamo jučerašnji broj, opet se Grad oglašava. Jedini oglašavač u "Pravdi" je grad Beograd. Po novom zakonu koji smo usvojili u Skupštini Srbije nema više zakonskih uslova da se oglašava u novinama, kako grad tako i javna preduzeća, dovoljno je da se oglase na svom sajtu i u ''Službenom glasniku''. Moram da pitam premijera Cvetkovića – šta radi Državna revizorska institucija? Naravno, nije pod njegovom ingerencijom, ali pitam sve nas – da li Državna revizorska institucija treba da uđe u javna preduzeća, da kontroliše na koji način su donete odluke i zbog čega su donete odluke da se ova sredstva koriste? Isto tako, šta rade budžetske inspekcije? Znači, ovih sedam listova u "Pravdi" 1. aprila, oglašavanje oko milion dinara, zbog čega? Šta to država očekuje od "Pravde", od jednog lista sa mizernim tiražom? Da li se na taj način pravi neki dogovor ili sklapaju neki dogovori, ili se plaćaju neke usluge osobi koja kontroliše taj list, a to je Aleksandar Vučić? Zbog toga očekujem od premijera Cvetkovića da nam zaista da odgovor najbrže u najkraće mogućem roku, inače ćemo svaki put da postavimo ovo pitanje dok ne dobijemo odgovor, da li ovde, da li putem saopštenja – da li iko kontroliše na koji će javna preduzeća da troše budžetska sredstva i ko kontroliše to, na koji način Grad i zbog čega se oglašava u jednom ovakvom dnevnom listu?
Reč ima narodni poslanik Pastor Balint. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o temi o kojoj sam želeo prošle nedelje, ali s obzirom na to da je ta tema vrlo ozbiljna, nisam hteo da govorim o tome u atmosferi koja je vladala u Narodnoj skupštini prošle nedelje. Nažalost, ponovo se intenziviraju agresivni impulsi protiv pripadnika nacionalnih manjina u Republici Srbiji, pre svega pripadnika Mađara, i protiv ljudi i protiv imovine. Imali smo jedan takav talas nasilja 2004. i 2005. godine. Smatrali smo i nadali smo se da je taj talas iza nas, ali se ta dešavanja, nažalost, ponavljaju i ove godine. Incidenti su obično prisutni kada je politička situacija nestabilna. SVM nije stranka koja svoj politički imidž gradi na ovim slučajevima, mi smo jedna ozbiljna manjinska regionalna stranka, ali smatramo da je naš posao da ukažemo i na ova dešavanja kada su ona prisutna i smatramo da o tim dešavanjima treba govoriti u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Na kraju mog izlaganja, na kraju mog obraćanja postaviću pitanje gospođi Snežani Malović, ali pre toga dozvolite mi da ukratko ukažem na nekoliko primera koji su se desili prethodnih nedelja. Dana 17. marta, oko 19 časova, grupa od sedam-osam srpskih mladića u Somboru, na putu do autobuske stanice, napala je učenika 1. razreda mađarskog odeljenja srednje tehničke škole, Eliota Baloga iz Bezdana, i nanela mu je teške telesne povrede. Jedan od napadača udario je žrtvu bokserom u lice. Eliotu Balogu je slomljen nos i obraz, međutim, uprkos krvarenju i bolovima, uspeo je da pobegne i utrči u jednu kuću, tražeći pomoć. U Urgentnom centru somborske bolnice su ga zadržali i operisan je 24. marta. Majka Eliota Baloga naglasila je da joj je sin napadnut po nacionalnoj osnovi od strane dečaka iz Koluta, a možda i iz Bačkog Brega, sa kojima svakodnevno putuje autobusom u školu iz Bezdana u Sombor. Naime, prema njenim informacijama, u autobusu su redovni verbalni napadi na učenike mađarske nacionalnosti, a Eliot je umesto ćutanja više puta reagovao na napade. Drugi slučaj se desio 27. marta oko 23 časa u Temerinu, kada je jedna grupa od pet-šest mladića mađarske nacionalnosti krenula ka centru, a napala ih je grupa od oko 15 članova. Oni su najpre samo zahtevali skandiranje u vezi sa Kosovom, tipa – Kosovo je Srbija, s obzirom da mladići Mađari nisu hteli da slušaju ova naređenja, srpski mladići su ih napali bokserima i pivskim flašama. Najteže je ranjen srednjoškolac K.Č. kome su nanesene rane na glavi i licu. Još nekoliko slučajeva se desilo i protiv imovine, na primer, obeščašćen je rimokatolički krst iz 19. veka u Temerinu. U noći između 31. marta i 1. aprila, u Temerinu na zidu centralne zgrade osnovne škole "Imre Kokaj" je ispisano – Mađari u Mađarsku! Mislim da na ove slučajeve treba reagovati, ali, nažalost, nijedna politička stranka, nijedna parlamentarna stranka nije smatrala da na ove slučajeve treba reagovati. S druge strane, policija je, naravno, obavila svoj posao, a sada posao treba da obavi i tužilaštvo i sud. Nažalost, ovi napadi se tretiraju kao obične tuče, a to je veoma opasno. Čemu nam onda služi Zakon protiv diskriminacije? Etnički motivisani napadi vrlo često predstavljaju krivično delo, izazivanje nacionalne, rasne i verske mržnje i netrpeljivosti iz člana 317. Krivičnog zakonika? Imam pitanje za gospođu Malović – koliko je optužnica od 1. januara 2004. godine podignuto zbog ovog krivičnog dela i koliko je pravosnažnih presuda doneto u vezi ovog krivičnog dela, iz člana 317. Krivičnog zakonika? Ove slučajeve je osudio isključivo jedino Petar Teofilović, Pokrajinski ombudsman. Na kraju, imam i jedno retoričko pitanje – kada će politička kultura u Republici Srbiji biti na tom nivou da i ostali državni organi i političke stranke u Srbiji reaguju?
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana potpredsednice, poštovani gospodine ministre, kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, imam prvo pitanje za rukovodstvo Skupštine: Šta je sa našom predsednicom? Da li su tačne glasine da vi, gospođo Čomić, predsedavate u ovoj novoj našoj sali za rad, a predsednica u staroj? To je jedno. Drugo pitanje koje hoću da postavim ovde, možda bi mogao i gospodin ministar da nam odgovori, pošto je prisutan, a tiče se pregovora naše Vlade sa MMF. Pošto su ti pregovori, isto kao i slučaj Miladina Kovačevića, proglašeni za državnu tajnu, pitam, kojom odlukom Vlade i na kojoj sednici su pregovori sa MMF proglašeni za državnu tajnu? Da li je moguće da se državnom tajnom proglase pregovori koji su od interesa za široke slojeve građana Srbije? Da li građani Srbije imaju pravo da znaju ko će da plati ovu ekonomsku krizu, rukovodeći se maksimom da ''riba smrdi od glave, a uvek se čisti od rep''? Da li vi, gospođo Čomić, kao trenutno predsedavajuća, imate nameru da pozovete predsednika Vlade i celu Vladu, pošto sada imaju lepa sedišta, ima mesta za sve, da dođu ovde i da pred javnošću Srbije, narodnim poslanicima i građanima Srbije objasne taj paket mera, jer je već od januara meseca u opciji nekoliko paketa, a meni se čini da je Vlada u stvari neodlučna i da pre svega marketinški osluškuju reakcije javnosti i nikako da donese taj paket mera? Zar za taj paket mera koji će određivati sudbinu, standarde i život građana Srbije u nekoliko narednih godina ne bi trebalo da zna ova Narodna skupština i svi građani Srbije? Od vas očekujem, kao predsedavajuće i praktično našeg zastupnika pred izvršnom vlašću, odnosno Vladom Republike Srbije, da pokrenete ovu inicijativu i da se više ne kriju ni Vlada ni ministri, nego da pošteno i otvoreno dođu ovde u Narodnu skupštinu i pred građanima Srbije saopšte kakva je naša sudbina, što se tiče ekonomije i standarda građana u sledeće dve ili tri godine, da raznorazne glasine koje, kada nema javnosti u radu, kolaju Srbijom ne bi dodatno opterećivale ekonomsku i političku situaciju. Hvala lepo.
Odgovor na vaše pitanje koji se tiče odsustva predsednice Narodne skupštine, gospođe Đukić-Dejanović je da je od 5. do 9. aprila ona na čelu delegacije i na sastanku Interparlamentarne unije. Odgovor na drugo pitanje – ako ne pre, ako ne bude zahteva poslaničkih grupa, poslednjeg četvrtka u mesecu, a po pravilu našeg Poslovnika, to je 30. april, sasvim sigurno će biti prisutna cela Vlada i predsednik Vlade da odgovara na poslanička pitanja koja se tiču onoga što, delim sa vama mišljenje, najviše zanima građane Srbije, a to je ekonomska situacija, ekonomsko socijalni strahovi, pregovori sa MMF, paket mera, perspektiva i nekakve naznake o tome kada i kako će Vlada, uz našu kontrolu, da rešava probleme koji su nastali usled svetske ekonomske i finansijske krize. Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Izvolite. Molim vas, da samo još jedanput pritisnete prijavu.
Ove godine, 27. marta, Poslanička grupa Napred, Srbijo, SNS je podnela u skladu sa poslovničkim zahtevima inicijativu predsednici Skupštine da zakaže tematsku sednicu, na kojoj ćemo razgovarati o ekonomskoj politici, novim porezima, smanjenju obima finansiranja lokalnih samouprava i ostalim merama, koje Vlada ima nameru da vodi na zahtev MMF-a, po osnovu dogovora o novom kreditnom aranžmanu koji će trajati do aprila 2011. godine. Potpuno namerno u nazivu teme je reč – preporuka, koja je eufemizam za zahtev MMF, tako i nazvana, i potpuno namerno je u temi upotrebljen termin – na osnovu dogovara, a ne potpisanog Sporazuma sa MMF, zato što imamo saznanja da o potpisanom Sporazumu još ne možemo ni govoriti. Iako ste još u poslovničkom roku od mesec dana koji omogućava odlaganje rasprave na ovu temu, ja vas molim u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo da tu sednicu zakažete što pre. Jer, ako Vlada očekuje da joj Skupština bude saradnik u definisanju najboljih mera za građane Srbije, onda ne može ignorisati jedan ovakav zahtev i koristiti samo medije i konferencije za štampu kao najbolja ili čak jedina mesta na kojima će upoznavati ili još gore rečeno anketirati građane Srbije o merama koje najavljuje, pa od njih odustaje u cilju rešavanja ekonomske krize. Zašto tražimo ovakvu raspravu? 1) Ako je jedna od mera koja se najavljuje zamrzavanje plata i penzija, gde ušteda treba da bude 13 milijardi dinara, da li neko zaista misli da će moći da održi proizvodnju i nivo potrošnje zamrzavanjem plata, a da ni na koji način ne dira u zamrzavanje cena, makar onih koje su pod direktnom kontrolom? 2) Da li neko misli da može smanjenjem troškova Fonda za zdravstvo, od četiri milijarde dinara, da na način kada mu gospođa Vukajlović u jednoj od televizijskih emisija preporučuje način štednje tako što kaže, da penzioneri jednom mesečno dođu kod lekara i njima se prepiše cela kutija lekova, iako oni uglavnom koriste samo četvrtinu leka, da bi u cilju štednje trebalo prepisivati jednu tablu ili lekove na komad? 3) Da li je moguće da su mere uštede koje Vlada planira da preduzme – smanjenje transfera lokalnim samoupravama, gde je ušteda svega 15 milijardi dinara, kada se tim lokalnim samoupravama nameću sve veće i veće obaveze i to iz prenetih nadležnosti sa republičkog nivoa, kojima lokalne samouprave jednostavno neće moći da odgovore, zato što neće imati sredstava za to, a da ne govorim o problemu već donetih budžeta u kojima su ova sredstva kao transferna i planirana bila obuhvaćena? Postavila bih još dva kratka pitanja. Jedno je vrlo važno. – Da li je u sklopu dogovora sa MMF-om Srbija izabrana za jednu od prvih zemalja u kojima će bez stvaranja uobičajenih uslova za pristupanje monetarnoj EU dinar biti zamenjen evrom, pošto je u javnosti procurio deo tajnog plana MMF o čemu se govori u respektabilnim medijima i piše u štampi koja nema prefiks ''žuta'' – da je deo plana MMF da reši problem visokozaduženih zemalja time što će ih, ponavljam, mimo uobičajenih uslova za pristupanje EU, naterati da domaću valutu zamene evrom? – Da nas Vlada obavesti da li je i taj deo plana MMF u skladu dogovora koji se tiču pregovaranja oko dobijanja tri milijarde evra, a za izlazak iz krize? Hvala. [[Aplauz.]]
Ako sam dobro razumela, zahtev Poslaničke grupe Napred Srbijo je napravljen na osnovu člana 204. Poslovnika Narodne skupštine, koji kaže: ''Predsednik Narodne skupštine, na predlog poslaničke grupe, najmanje jedanput u toku meseca određuje dan kada će pojedini ministri u Vladi odgovarati na poslanička pitanja u vezi sa nekom aktuelnom temom.'' Odgovor je da ćemo na sastanku predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa dogovoriti koji će to datum biti u aprilu, a između okončanja sednice koja je u toku i 30. aprila, koji je poslednji četvrtak u mesecu i predviđen je po Poslovniku za poslanička pitanja. Ukoliko nastavimo planiranim tempom rada, sigurna sam da će između 23. i 30. aprila biti moguće dogovoriti dan kada će aktuelna tema, o kojoj ste govorili, biti zakazana i radićemo po članu 204. Poslovnika Narodne skupštine. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, želim da u ime DSS-a konstatujem nekoliko činjenica. Prvo, prošle nedelje, u ponedeljak, utorak i sredu u ovoj sali se dešavalo šta se dešavalo, da ne opisujem. Drugo, 3. marta ove godine, pre 36 dana, Poslanička grupa DSS je uputila jedno pismo i postavila određena pitanja gospođi predsednici Parlamenta, da ne bih mnogo pričao pročitaću vam pitanja: – Da li postoji finansijska analiza troškova korišćenja dva skupštinska zdanja? – Kakva je namena pojedinih prostorija u svakom zdanju? – Da li će u vreme krize i štednje raditi dva skupštinska restorana i sa kolikim kapacitetom? – Koji su investicioni radovi izvedeni u toku 2008. godine u oba skupštinska zdanja? – Da li je osposobljen elektronski sistem za glasanje u skupštinskoj sali Doma Narodne skupštine i koji su razlozi zbog kojih taj sistem ne funkcioniše? – Da li su obezbeđeni uslovi za rad medija u Domu Narodne skupštine Republike Srbije? Treće, u predviđenom roku od 15 dana mi odgovor nismo dobili, što nije samo kršenje Poslovnika, nego je i šteta da ga nismo dobili, jer da smo ga dobili, onda se verovatno prošle nedelje ne bi desilo ono što se desilo, nego bi se valjda u međuvremenu neke stvari uredile. Četvrto, odgovor smo dobili juče, međutim, nažalost, taj odgovor je potpuno paušalan i mi nismo tim odgovorom zadovoljni. Da vam to ilustrujem, samo mali detalj. Recimo, na pitanje o radu medija, dobili smo sledeći odgovor – u oba objekta Narodne skupštine oko petsto akreditovanih novinara, televizijskih i tonskih snimatelja ima obezbeđene uslove za rad i praćenje aktivnosti Narodne skupštine, kao i njenih radnih tela. To ''obezbeđeni uslovi'', odmah da vam kažem, u ovoj zgradi znači – imaju jednu prostoriju od 30 kvadratnih metara, što na petsto akreditovanih novinara izlazi 16,67 novinara po kvadratnom metru. Ako se svi popnu jedan drugom na ramena, verovatno onda mogu i da rade. Konačno, ovde pitanja neću postavljati, nego ću u pismenoj formi, naravno, predsednici Skupštine dostaviti pitanja da ne bi trošio vaše vreme. Želim još da kažem da sam ovo izneo ovde sa nekom verovatnom naivnom nadom da će vladajuća većina konačno sastaviti prst na čelo i uz neophodnu saradnju sa opozicijom početi da rešava probleme u funkcionisanju Skupštine, ne bi li ovaj visoki dom funkcionisao onako kako to dolikuje. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Pošto u suštini ne tražite odgovor, mogu samo da vam dam opšti odgovor, da je i predsednica Narodne skupštine i mi kao potpredsednici, na raspolaganju za dogovore koji podrazumevaju efikasno i pravo, kvalitetno funkcionisanje Skupštine. Samo mala ispravka, površina prostorije u kojoj se nalazi tehnika potrebna novinarima je 60 metara kvadratnih. Reč ima narodni poslanica Marina Raguš. Izvolite, samo se prijavite.
Izvinjavam se što sedim, ali iz više razloga to činim. Prvo, pretpostavljam da se tehnički mnogo bolje čujemo kada se sedi i govori u mikrofon, jer sam prethodne kolege zaista imala problem da čujem pojedinačno svaku reč, a posebno imam problem i vas za tim stolom da čujem i to bi trebalo da se otkloni. Ono što bih, po osnovu člana 235. Poslovnika o radu Narodne skupštine želela da iskoristim u vremenu predviđenom od pet minuta, naprosto, jedan problem prestiže drugi i čini mi se da je srpsko društvo sve više i više u krizi iz koje bojim se da neće biti lako izaći. Juče sam pokrenula pitanje vezano za situaciju koja se dešava u glavnom gradu i odnos gradonačelnika Beograda prema Romima, ne želeći da ulazim u kvalifikaciju da li on time krši zakon ili ne, znači, to po strani. Radi se o odnosu ove manjinske grupe u Dekadi koja bi trebalo da unapredi njihovu poziciju u društvu i da sve nas obaveže na to da se sa posebnom pažnjom odnosimo prema manjinskim grupama u državi Srbiji. Ono što je za nas kao Poslaničku grupu SRS bilo frapantno, i moram da konstatujem sa zgražavanjem, jeste upravo taj nehumani odnos prema romskoj populaciji koja se našla na određenoj lokaciji. Dakle, iako je zakon poštovan, ono što nam se čini da jeste to je kršenje osnovnih humanitarnih principa u kontekstu svega onoga što smo mi prethodnih meseci pričali, a ticalo se zabrane diskriminacije u srpskom društvu, mislim da je krajnje neprimereno da gospodin Đilas kaže da te ljude koji nemaju prebivalište u Beogradu treba vratiti u mesta odakle su došli. On time direktno, takođe, govori o Sporazumu o readmisiji, na osnovu kojeg je izvestan broj Roma vraćen iz zapadnoevropskih demokratija u državu Srbiju, da država Srbija rešava njihove probleme, ali bez ijednog centa pomoći. Država Srbija je siromašna, ušla je u recesiju, neće imati sredstava da reši najosnovnije životne probleme i mi pred svojim očima u tom demokratskom društvu vidimo takav odnos gospodina Đilasa. Ono što je zaista pitanje, predlog, sugestija, nadležnom ministarstvu i nadležnim institucijama, koje bi trebalo da se bave ovim problemom, jeste sledeće – mi očekujemo promptno reagovanje Ministarstva za ljudska i manjinska prava. Želimo da čujemo šta će po ovom pitanju Ministarstvo da uradi, s obzirom na to da sam gradonačelnik Đilas kaže da, faktički on potvrđuje da nije ispoštovana procedura u smislu pregovora do rešenja situacije u kojoj su se našli Romi, tu na prvom mestu ima žena, ima dece, tu su, takođe, trenutno raseljena lica sa teritorije Kosova i Metohije. Ono koliko mi saznajemo na osnovu izjave prvog čoveka grada Beograda jeste da on ovim žestoko osuđuje međunarodne organizacije koje su se usprotivile, s pravom i s razlogom, zaista skoro na ivici brutalnog ponašanja, prvog čoveka Beograda, govoreći da na osnovu readmisije Beograd i država Srbija nisu dobili potrebna sredstva za rešavanje ovog problema. To je, takođe, u kontekstu svega onoga što SRS svih ovih dana pokušava da predstavi srpskoj javnosti jeste, da set svih zakona, potvrđivanje svih konvencija, neće biti moguće sprovesti u praksi zato što naprosto ne postoji finansijska konstrukcija za rešenje svih nagomilanih problema. Mi na osnovu izjave gospodina Đilasa, takođe, saznajemo da nije konsultovan Republički ombudsman, da nisu konsultovane nadležne republičke institucije, da će ovih dana gospodin Đilas tek da se sretne sa predstavnicima OEBS-a i UNHCR-a da priča na ovu temu. To je ono o čemu priča SRS. Zapanjujuće je da na ovakav način zapravo dokazuje političku diskriminaciju i diskriminaciju po posebnosti ove manjine, kao što je romska manjina, prvi čovek grada Beograda. Pitanje vezano za sve koji nemaju prebivalište u Beogradu –Beograd će u narednih nekoliko meseci biti stecište svih onih koji neće moći da zarade hleb, kao što je to bilo i ranijih istorijskih perioda – šta bi onda trebalo da se uradi? Da ih vratimo – gde? Tamo gde ne mogu da prežive. Na kraju, to bi bilo podjednako kao kada bismo se prisećali možda šta je sve prezime Đilas donelo ovom narodu i ovoj državi, pa da kažemo, molim vas, gospodine Đilas, vratite se tamo odakle vaši potiču. Naprosto, to su potpuno neprihvatljive konstatacije. Umesto da se problem rešava tako što ćete pregovarati sa ljudima, izvinjavam se na prekoračenju vremena, završavam misao, u cilju rešavanja i suzbijanja daljih problema, kao što vidimo, kao spojeni sudovi javili su se i drugi problemi, đonom se krenulo na ljude koji zapravo nemaju mogućnosti da se zaštite. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo, na osnovu člana 235. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne.) Nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Jelena Travar-Miljević i prof. dr Slavica Đukić-Dejanović. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da sednici pored predstavnika predlagača prisustvuju i: Vesna Arsić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, dr Slobodan Ilić, državni sekretar u Ministarstvu finansija, prof. dr Radivoje Mitrović, državni sekretar u Ministarstvu prosvete, Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova, Jelena Cvetković, pomoćnica ministara životne sredine i prostornog planiranja, Jelena Marjanović, pomoćnica ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Branko Radošević, pomoćnik ministra spoljnih poslova, Pavle Galić, pomoćnik ministra za infrastrukturu, Miodrag Miljković, državni sekretar Ministarstva za infrastrukturu, Nenad Dikić, direktor Antidoping agencije Republike Srbije, Jadranka Zenić- Zeljković, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Stanka Radan, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Miloš Oparnica, šef Međunarodne policijske saradnje u Ministarstvu unutrašnjih poslova, Srđan Stević, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja i Aleksandra Mitrović,Sektor za omladinu i sport u Ministarstvu omladine i sporta. Takođe vas obaveštavam da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da delu današnje sednice prisustvuje grupa studenata Srpskog društva sa londonskog Fakulteta za ekonomiju i političke nauke, koja će pratiti sednicu sa galerije plenarne sale u vremenu od 11.00 do 11.15 časova, o čemu ću vas posebno obavestiti kada pozvani gosti dođu na galeriju. Prelazimo na 15. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU ROTERDAMSKE KONVENCIJE O POSTUPKU DAVANjA SAGLASNOSTI NA OSNOVU PRETHODNOG OBAVEŠTENjA ZA ODREĐENE OPASNE HEMIKALIJE I PESTICIDE U MEĐUNARODNOJ TRGOVINI, SA IZMENAMA I DOPUNAMA (zajednički jedinstveni pretres sa tačkama 16. i 17. i tačkama od 28. do 43. dnevnog reda) Da li predstavnici predlagača, gospodin Oliver Dulić, ministar životne sredine i prostornog planiranja, Mlađan Dinkić, potpredsednik Vlade i ministar ekonomije i regionalnog razvoja, Diana Dragutinović, ministarka finansija, Ivica Dačić, prvi potpredsednik Vlade – zamenik predsednika Vlade i ministar unutrašnjih poslova, Snežana Samardžić-Marković, ministarka omladine i sporta, Milutin Mrkonjić, ministar za infrastrukturu i Nebojša Bradić, ministar kulture, žele reč? Od pozvanih ministara, koji su predlagači akata iz citiranih tačaka dnevnog reda, prisutan je gospodin Oliver Dulić i ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da kratko obrazložim potrebu potvrđivanja Roterdamske konvencije o postupku davanja saglasnosti na osnovu prethodnog obaveštenja za određene opasne hemikalije i pesticide u međunarodnoj trgovini. Ova veoma važna konvencija usvojena je 1998. godine, a stupila je na snagu početkom 2004. godine. Do danas je Konvenciji pristupilo preko 120 zemalja sveta, među kojima su sve države članice EU i, naravno, sama EU kao organizacija država. Osnovni cilj Roterdamske konvencije je razgraničenje odgovornosti i saradnja u međunarodnoj trgovini i određenim opasnim hemikalijama, a sve u cilju zaštite zdravlja ljudi i životne sredine. Ova konvencija doprinosi pravilnom rukovanju opasnim hemikalijama, kroz razmenu informacija o svojstvima tih hemikalija. Tako se Konvencijom predviđa postupak davanja saglasnosti za uvoz određenih opasnih hemikalija i pesticida, koji se nalaze na spisku uz Konvenciju, a na osnovu informacija o njihovim svojstvima, odnosno opasnostima. Time Roterdamska konvencija predstavlja prvu liniju odbrane koja štiti zemlje koje uvoze opasne hemikalije. S obzirom na činjenicu da Republika Srbija većinom uvozi hemikalije, informacija o svojstvima hemikalija, koja se za svaku hemikaliju sa spiska iz ove konvencije priprema u okviru organa Konvencije, pomoći će našoj zemlji da na adekvatan način odluči da li će dozvoliti ili zabraniti uvoz određenih hemikalija. Konvencija o dostupnosti informacija i učešće javnosti o donošenju odluka i pravo na pravnu zaštitu u pitanjima životne sredine, poznata kao Arhuska konvencija, čije potvrđivanje danas predlažemo Narodnoj skupštini, zaključena je 1998. godine na Četvrtoj ministarskoj konferenciji - Životna sredina za Evropu, u danskom gradu Arhusku, a stupila je na snagu 30. oktobra 2001. godine. Ratifikacija ove konvencije ima veliki značaj za primenu većeg broja zakona, među kojima je i sistemski zakon o zaštiti životne sredine. Arhuska konvencija je međunarodni ugovor u oblasti životne sredine, koji na jasan način povezuje ljudska prava sa procedurama i instrumentima u oblasti životne sredine. Konvencija utvrđuje posebne obaveze država članica u pogledu tri grupe pitanja, koje su poznate kao tri stuba Arhuske konvencije: dostupnost informacija o životnoj sredini, učešće javnosti u donošenju odluka koje se tiču životne sredine i prava na pravnu zaštitu u oblasti životne sredine. Konvencija, pre svega, predviđa obavezu strana ugovornica da se javnosti, na zahtev, omogući dostupnost informacija koje se tiču životne sredine i kojima raspolažu organi javne vlasti. Arhuskom konvencijom se definiše učešće javnosti, naročito u sledećim slučajevima: u donošenju odluka o tome da li da se odobri namerno ispuštanje genetički modifikovanih organizama u životnu sredinu, u izradi planova, programa i politika u vezi sa životnom sredinom i o toku pripreme propisa u oblasti životne sredine. Pitanje dostupnosti informacija i učešće javnosti u donošenju odluka i prava na pravnu zaštitu u pitanjima životne sredine, mogu se smatrati opštim kriterijumom za procenu stanja demokratizacije društva. Otuda i univerzalni značaj principa i pravila Arhuske konvencije, koji znatno prevazilaze usko stručna pitanja i zadiru u temeljna pitanja poštovanja ljudskih prava. Potvrđivanjem Arhuske konvencije Republika Srbija će pokazati spremnost na poštovanje demokratskih vrednosti koje su definisane kao cilj i osnova ovoga i drugih međunarodnih ugovora, a građani će dobiti važnu potvrdu jednog od svojih fundamentalnih prava – pravo da budu informisani, a naročito o tako važnom pitanju, kao što je pitanje svoje životne sredine. Potvrđivanje Arhuske konvencije treba posmatrati u kontekstu ukupnih napora koji se preduzimaju u Republici Srbiji u pravcu njenog članstva u EU, odnosno usklađivanju nacionalnih propisa sa propisima EU. Potvrđivanje Arhuske konvencije i dosledna primena njenih odredaba u direktnoj su vezi sa procesom približavanja Republike Srbije EU. Ovo iz više razloga, a pre svega zbog činjenice da norme Arhuske konvencije predstavljaju deo važeće legislative EU, sa kojom se nacionalni propisi intenzivno usklađuju. Evropska zajednica je formalna članica Arhuske konvencije od 17. februara 2005. godine, a odredbe Konvencije ugrađene su u sve najznačajnije propise EU. Dame i gospodo, dozvolite mi da obrazložim i Predlog zakona o potvrđivanju Amandmana na Aneks B Kjoto protokola, uz Okvirnu konvenciju o promeni klime. Usvajanje ovog amandmana na Aneks B Kjoto protokola ne utiče na status, obaveze i sprovođenje Kjoto protokola u Republici Srbiji i potpuno je u saglasnosti sa odlukama Sekretarijata Okvirne konvencije o promeni klime i Kjoto protokola, kojih je Republika Srbija članica. Ratifikacijom ovog amandmana na Kjoto protokol, Republika Srbija daje doprinos njegovom stupanju na snagu, odnosno pristupanju Belorusije zemljama Aneksa B Kjoto protokola i utvrđivanju njene obaveze kvantifikovanog smanjenja emisije gasova sa efektom staklene bašte. Napominjem da pristupanje Amandmanu od strane Republike Srbije nije uslovljeno plaćanjem godišnje kontribucije. Dame i gospodo, zahvaljujem na pažnji.
Pre nego što nastavimo rad, obaveštavam Narodnu skupštinu da na galeriji Narodne skupštine prisustvuju našoj sednici studenti postdiplomskih studija Fakulteta za ekonomiju i političke nauke iz Londona, u organizaciji Srpskog udruženja ovog fakulteta. U vaše ime, I wish you good welcome to Robyn Klingler (U.S.), Alice Anne Elizabeth DeBats (Australia), Abouyar Nasiryadeh (Canada), Helene Banner (Germany), Sara Moffat (U.S.), Mustafa Izzuddin (Singapore), Toh Shn Hao (Singapore), Toh Shin Hao (Singapore), Hsiang-Chien Hsu (Taiwan, Republic of China), Tamara Mijatovic (Croatia), Andrej Jonovic (Sweden). Dobrodošli u Narodnu skupštinu. Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? Narodni poslanik Tomislav Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1, samo vas molim da se prijavite na poslaničkoj jedinici. Izvolite.
Čuli smo predstavnika Vlade po dve tačke ove objedinjene rasprave. Zahvalio je na pažnji, što je znak da neće da učestvuje više u obrazlaganju ostalih predloga. Kako možete da otvorite raspravu? Da li vi to otvarate samo po ove dve ratifikacije po kojima smo imali izvestioca i predstavnika Vlade ili otvarate o svim tačkama o kojima nas niko ni o čemu nije izvestio? Želeo bih da govorim, naravno, objedinili ste raspravu, objedinili tačke dnevnog reda, ne može Vlada da nam pošalje predstavnika samo za segment tog objedinjenog dnevnog reda, inače, nas upućujete da se vratimo ponovo na glasanje o tome da li rasprava može da se objedini. Ako predstavnik Vlade ne može da obrazlaže, i ne može da obrazlaže zakone iz domena ministarstava u kojim on nije ministar, molim vas da nas obavestite šta je sa ostalim predstavnicima, hoćemo li dobiti izveštaj svih predstavnika Vlade pre nego što otpočne rasprava ili ćemo sednicu da prekinemo dok nam se ti uvaženi ministri ne pojave na sednici.
Jedinstveni pretres o tačkama 15, 16. i 17. i tačkama od 28. do 43. podrazumeva po našem Poslovniku prisutnost predlagača. Vrlo je očito da je ovde prisutan u toku sednice samo jedan od predlagača. S obzirom na to da je jedinstveni pretres, odluka da radimo je u korist onog ko hoće da radi i ko hoće da poštuje Poslovnik Narodne skupštine, a to je ministar Oliver Dulić. Na narodnim poslanicima je da svoje diskusije iskoriste kritički ili kako god žele, sa pozivanjem na povredu Poslovnika, u vremenu koje je pred nama za raspravu po jedinstvenom pretresu. Slažem se sa vama da predstavnici Vlade moraju biti u sali Narodne skupštine, bez obzira što takva odredba nije sasvim oštro i nedvosmisleno primenljiva u slučajevima jedinstvenog pretresa. Jedan od predlagača je prisutan i Narodna skupština će raditi. Verovatno u toku dana imaćemo sastanak predstavnika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa gde ćemo se dogovoriti na koji način ćemo, kao institucija, reagovati u slučaju kada ovlašćeni predlagači ili predstavnici Vlade, da li opravdano ili ne, nisu prisutni tokom rada. Ministar Oliver Dulić je tražio reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ipak bih da učinim nešto što je verovatno presedan, ali mislim da je jako važno zbog toga što se mi nalazimo u procesu u kom treba da se grade odnosi između institucija ove države. Zajedno smo se borili i kada je većina nas koji su danas ministri bili narodni poslanici, a mislim da je onda korektno da to radimo i danas kada smo mi predstavnici izvršne vlasti. Izvinjavam se u ime ministara koji danas nisu ovde prisutni. Nadam se da će stići na vreme da dođu. Molim vas da odredite pauzu dok se predstavnici predlagača po ostalim zakonima ne pojave da vam prezentuju ono što treba. Smatram da je jako važno da prezentuju i smatram da je prezentacija ovih zakona, kao i prezentacija svakog drugog akta koji se predlaže Narodnoj skupštini, pre svega, prezentacija njihovog rada i da će to svakako služiti na čast njima zbog toga što je uložen ogroman rad i trud svih ovih ljudi koji su učestvovali u tome. Mislim da je najkorektnije da se odredi pauza, dok se ne pojave predstavnici predlagača. [[Aplauz.]]
Nije tako čest slučaj da predstavnik izvršne vlasti daje predlog koji poslanici sa odobravanjem očekuju. Mislim da ako se Narodna skupština slaže možemo da radimo po onim tačkama dnevnog reda koje je ministar Oliver Dulić predložio i za koje je predlagač. Ako se slažete, da sačekamo objašnjenje od predlagača i da vidimo da li ima objašnjenja, pošto ne verujem da može da bude opravdanja, onda određujem pauzu, a sada je 11.00 časova, do 11.30 časova kada ćemo nastaviti rad. Narodna poslanica Elvira Kovač želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1. izvolite.
Prijavljujem povredu procedure današnjeg rada, uz dužno poštovanje gospodinu ministru, koji je sada ministar, a ne narodni poslanik. Narodni poslanici koji su danas došli u 10.00 sati na svoj posao i koji su se spremili za raspravu, a ja sam se na primer spremila za raspravu baš o tri konvencije koje se tiču životne sredine, smatram da su voljni da rade. Mi svakako znamo da je ugled Narodne skupštine urušen zahvaljujući ponekad, nažalost, ponašanju određenih ministara iz Vlade, a to se desilo pretprošle nedelje kada smo imali dan određen za odgovaranje na poslanička pitanja, kada su se pojavila četiri ministra. Danas, uz dužno poštovanje prema ministru, koji je došao i kome bih želela da kažem najdobronamernije da ga molim da stoji naredni put kada izlaže zakone, pošto on zna šta znači dostojanstvo Narodne skupštine i bio je jako dobar predsednik ovog uvaženog doma. Smatram lično i Poslanički klub Manjina da mi treba da nastavimo rad. Molim predsedavajuću da javi ostalim ministrima da stignu što pre. Zaista nema smisla da opet mi ispaštamo i da opet čekamo dva sata da se neko udostoji. Može da se desida se ministri ne pojave u narednih sat ili dva, a kako ćemo onda raditi. Hvala na pažnji.
Formalno bi u pozivanju na reč o povredi Poslovnika morali da citiramo član Poslovnika koji je povređen. Pauza za koju smo rekli da će trajati od 11.00 do 11.30 časova biće iskorišćena za sastanak predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih klubova u sali I ovde u Domu Narodne skupštine. Na tom sastanku ćemo dogovoriti način na koji ćemo se obratiti Vladi, odnosno ovlašćenim predlagačima zakona. Da vas obavestim, imam predlog i molbu predsednika Zakonodavnog odbora, gospodina Vlatka Ratkovića, da se na istom sastanku sa predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih klubova dogovorimo o radu njegovog odbora, za šta su mu potrebne konsultacije predsednika poslaničkih grupa. Sednicu nastavljamo u 11.30 časova. Zahvaljujem. [[Posle pauze – 11.40]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad nakon pauze. Na sastanku predsednika i ovlašćenih predstavnika ovlašćenih grupa postigli smo dogovor da ćemo danas nastaviti rad, po jedinstvenom pretresu o predlozima zakona po tačkama 15, 16. i 17. i tačkama od 28. do 43. dnevnog reda. Pridružila nam se ministarka Snežana Samardžić-Marković. Predsedavajući će u ime Narodne skupštine uputiti pismo uputstva Vladi Republike Srbije, da u slučaju posebne vrste akata kao što su konvencije, odnosno ratifikacije o konvencijama, a u slučaju kada ih ima raznorodnih po ministarstvima i sektorskim politikama, Vlada jasno napiše ko će biti predstavnik predlagača, bez obzira da li se radi o ministru koji će svojim prisustvom i znanjem pokrivati više oblasti ili o potpredsedniku ili predsedniku Vlade. Sa nadom da ćemo uspešno okončati raspravu o jedinstvenom pretresu tačaka koje su na dnevnom redu, dakle, nastavljamo rad. Da li želi reč izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za zaštitu životne sredine narodni poslanik Čedomir Jovanović? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom sredine narodni poslanik Miloš Jevtić, predsednik Odbora? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za finansije narodna poslanica Branka Ljiljak, zamenik predsednika Odbora? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za prosvetu narodni poslanik Zoran Šami, predsednik Odbora? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za nauku i tehnološki razvojnarodni poslanik Srboljub Živanović, predsednik Odbora? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za omladinu i sport narodni poslanik Milan Vučković, predsednik Odbora? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Odbora za saobraćaj i veze narodni poslanik Milan Urošević, predsednik Odbora? (Ne.) Da li narodni poslanici Milan Veselinović, Momčilo Duvnjak i Srboljub Živanović žele reč, koji su na sednici Odbora za saobraćaj i veze su izdvojili mišljenje o predlozima zakona po tačkama 36, 37, 38. i 39. dnevnog reda? (Ne.) Nažalost, narodni poslanici Milan Veselinović, Momčilo Duvnjak nemaju priliku da se obrate Narodnoj skupštini, jer su zbog nepoštovanja odredbi Poslovnika Narodne skupštine isključeni sa rada sednice na 20 dana. Da li narodni poslanik Srboljub Živanović želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Srboljub Živanović, Marko Milenković i Sreto Perić, žele reč, koji su na sednici Odbora za nauku i tehnološki razvoj su izdvojili mišljenje o predlozima zakona po tačkama 40. i 41. dnevnog reda? (Ne.) Nažalost, narodni poslanici Marko Milenković i Sreto Perić nemaju priliku da se obrate Narodnoj skupštini, jer su zbog nepoštovanja odluka i odredbi Poslovnika Narodne skupštine isključeni sa rada sednice na 20 dana. Da li narodni poslanik Srboljub Živanović želi reč? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS-Vojislav Koštunica. Samo vas molim da pritisnete prijavu. Izvolite.
Hvala. Najpre moram da iskažem nekoliko konstatacija, jer se, kao prvo, ništa nije promenilo posle pauze od pola sata. Mi nastavljamo sa istim brojem ministara, odnosno sa jednim jedinim ministrom i niko novi nije došao, odnosno ja se izvinjavam tu su dva. Prosto, sto posto se uvećao broj, je li? To je jedan vrlo ozbiljan odnos vladajuće koalicije prema Parlamentu i ja prosto ne zna da li uopšte imamo uslove za rad. Druga stvar koju bih komentarisala jeste – da se konačno napravi neki stav da li mi sedimo kada govorimo, zbog toga što sistem definitivno ne može da se koristi kada stojimo ili stojimo, jer bi trebalo da stojimo zbog toga što je to jedan od načina da pokažemo odnos prema ovom parlamentu, odnosno poštovanje prema ovom parlamentu. Jedni stoje, jedni sede. Ministar čas stoji, čas sedi. Prosto je svima neprijatno i bilo bi u redu da napravimo neki stav o tome – šta je ispravno i šta treba da radimo. Dakle, dok ne dobijem bilo kakav odgovor na ovo što sam više kao konstataciju istakla, ja bih krenula od Predloga zakona o potvrđivanju Roterdamske konvencije o postupku davanja saglasnosti na osnovu prethodnog obaveštenja za određene opasne hemikalije i pesticide u međunarodnoj trgovini, sa izmenama i dopunama. Dakle, sa ove tri ekološke konvencije, tzv, koje smatram jako važnim i za koje mislim da treba da se objasne građanima ove zemlje, pre svega što je niz zakona o kojima smo raspravljali prethodnih dana oslonjen na neke od njih. Osnovni ciljevi ove Roterdamske konvencije su pre svega podela odgovornosti i razmena informacija o opasnim hemikalijama u međunarodnoj trgovini. Sve je to napravljeno zbog toga da zemlja koja uvozi određenu hemikaliju, od zemlje koja izvozi, treba da dobije potpunu informaciju koja je dostupna zemlji uvozniku, na kakvoj listi se nalazi ova hemikalija, koliko je ona opasna i da li je zabranjena u toj zemlji koja je izvozi. Ova konvencija uređuje način na koji se sprovodi postupak prethodne saglasnosti o uvozu hemikalija sa spiska koji se nalazi u Konvenciji, u tzv. Aneksu 3. U tom spisku navedene su hemikalije koje su u određenoj zemlji potpuno zabranjene ili je njihova primena ograničena na pojedine načine upotrebe. Kako se dobija ta saglasnost? Pri izvozu neke hemijske supstance zemlja uvoznik mora da saglasnost da zemlji izvozniku, da tu hemikaliju može da stavi na tržište. Konvencija predviđa i postupak unošenja neke hemijske supstance u Aneks 3. Dakle, imamo kompletnu proceduru i sadržaj informacija koje izvoznik mora da dostavi uz hemikaliju. Prema Konvenciji svaka zemlja potpisnik treba da formira nacionalno telo koje treba da bude spona između Sekretarijata konvencije i drugih tela Konvencije i zemlje koja praktično formira to nacionalno telo. To telo treba da odgovara na pojedinačne specifične zahteve o uvozu određene hemikalije. Pored informacije koje su hemijske supstance zabranjene u zemljama koje se izvoze, pristupanje Konvenciji daje mogućnost i tehničku pomoć u razmeni informacija o svim hemikalijama. Pošto je svet praktično globalno selo, ovo je od velikog značaja za svaku od zemalja koja se nalazi u svetu. Ovu tzv. Roterdamsku konvenciju su do sada potpisale i ratifikovale 123 zemlje i ona je jedan od puteva i uslova pridruživanja EU, ali pre svega ratifikovanje je jedan od prioriteta strateškom pristupu međunarodnom upravljanju hemikalijama. Nešto samo o Predlogu zakona o potvrđivanju Amandmana na Aneks B Kjoto protokola uz okvirnu konvenciju UN o promeni klime, prosto je reći samo da je ovo jedan tehnički deo Sporazuma, da ne iziskuje nikakva nova materijalna sredstva, da za Srbiju ovo predstavlja čisto tehničku stvar i vrlo je važno da prođe proceduru. Određena procedura jeste prolaz kroz Skupštinu i izglasavanje Skupštine. O čemu se radi? Ovim Amandmanom o kojem danas govorimo predlaže se da se u Aneks B Kjoto protokola uvrsti i Belorusija. To je zemlja u tranziciji. Podrazumeva se da će potpisivanjem i ratifikacijom Kjoto protokola Belorusija preuzeti i obavezu da smanji emisiju gasova sa efektom staklene bašte za pet posto, u odnosu na nivo emisija istih gasova iz 1990. godine. Želim da podsetim građane Srbije da Srbija jeste potpisala Kjoto protokol u januara 2007. godine i ratifikovali smo Kjoto protokol. Srbija spada u one zemlje koje ne proizvode supstance koje oštećuju ozonski omotač i od 2004. godine Ministarstvo za zaštitu životne sredine, kako se tada zvalo, prati i vodi evidenciju o uvozu i izvozu supstanci koje ne oštećuju ozonski omotač, ali doprinose globalnom zagrevanju i po nekoliko hiljada puta više nego ugljen-dioksid. Dakle, Srbija nije značajan emiter ugljen-dioksida. Na teritoriji Srbije ovaj gas uglavnom nastaje pri sagorevanju fosilnih goriva u termoelektranama, toplanama i u saobraćaju. Ovom ratifikacijom, treba reći, Srbiji su se otvorile mogućnosti da učestvuje u mehanizmima čistog razvoja. Ono što treba da govorim i što jeste poenta moje priče jeste i ova treća konvencija, tzv. Arhus konvencija prema gradu u kome je ona nastala. To je potvrđivanje Konvencije o dostupnosti informacija, učešću javnosti u donošenju odluka i pravu na pravnu zaštitu u pitanjima životne sredine. O čemu se u stvari radi? To je nešto što zaista naši građani treba da znaju, jer ovde cela poenta jeste o učešću građana u donošenju odluka u vezi sa zaštitom životne sredine. Ovom konvencijom se zapravo i utvrđuju posebne obaveze države članice u tri oblasti. Prva je – dostupnost informacija o životnoj sredini, po zahtevu. Druga je – učešće javnosti u donošenju odluka koje se tiču životne sredine. Treća je – pravo na pravnu zaštitu. Konvencija je doneta 1998. godine i prva oblast, dostupnost informacija, u Srbiji, to mogu komotno da kažem, delimično se već primenjuje kroz važeće zakone, mada mi tu imamo mnogo priča koje praktično ne prolaze ovo sito i rešeto. Imamo priču, pre svega, o ovoj knjizi Al Gora, koju smo ovde dobili i javnost interesuje, priča o naknadnoj pameti, koja je, nekako, bliska ovoj našoj vladi, jer vidim da je Ministarstvo i finansiralo štampanje ove knjige. Inače, Al Gor je, osim toga što je odjedanput pisac ekoloških pamfleta, u koje sada ne treba preterano ulaziti, ima tu stvari koje mogu da se tolerišu, ali je poznat javnosti kao neko ko je u dva mandata potpredsednika Vlade Amerike nije potpisao Kjoto protokol. Dakle, trovao nas je na taj način. Naravno da je imao veliku mogućnost u tome, a isto tako, bio je i potpredsednik američke vlade koja nas je gađala osiromašenim uranijumom, 107 lokacija na Kosovo, četiri lokacije u jugoistočnoj Srbiji i jednu u Crnoj Gori. Dakle, mi dan-danas ne znamo broj projektila koji je pao na ovu zemlju. Naši podaci govore o 50 hiljada projektila, podaci NATO se razlikuju, oni kažu da su gađali sa samo 31 hiljadu projektila, a ruski podaci govore da je bilo 90 hiljada projektila osiromašenog uranijuma. Gospodo, to je jako veliki broj i javnost treba da zna sve te brojeve i mislim da je posle 10 godina, kada se ovih dana po medijima toliko priča o tome da treba da pristupimo NATO, treba otvoriti ovu priču i otvoriti je zato što imamo mogućnost da pratimo jedno istraživanje koje je započeto 2002. godine sa 29 ljudi sa teritorija koje su gađane. Tada je praćen trag osiromašenog uranijuma umokraći. Kod svih 29 je rezultat pokazao da se pronalazi taj trag. Pronađene su genetske promene na bubrezima i krvnim sudovima. U jednoj porodici, od tih 29, imamo i genetske poremećaje u rađanju potomstva. Dakle, to su rezultati svega toga, a država ni dan-danas nije odvojila sredstva da se sistematski prati zdravstveno stanje ljudi sa ovih teritorija. S druge strane, svi oni koji se bave praćenjem promena na životinjskom i biljnom svetu, takođe, upozoravaju da već imamo genetske promene kod pacova, koji su i najotporniji u celoj ovoj priči. O radioaktivnosti imamo poremećaje kod divljih svinja, kod jelena. Imamo mutacije kod određenih biljnih vrsta, tako da nemojte ozbiljno da se ne pozabavimo ovom temom, a dostupnost informacija o životnoj sredini jeste jedan od načina na koji možemo našoj javnosti ove stvari da predočimo. Takođe, jedan od način je i ovo što poslanici DSS stalno traže od Ministarstva, naravno, ne od ovog ministra, njemu, nažalost, upućujemo pitanja, ali odgovore treba da dobijemo od nekog ministra, kako je jedanaest miliona evra otišlo na brojanje komaraca, krpelja i ambrozije, a nadležno je bilo neko drugo ministarstva. To su informacije koje, recimo, javnost može da zna. Druga oblast, učešće javnosti u donošenju odluka koje se tiču životne sredine, takođe, imamo u našoj domaćoj zakonodavnoj praksi, recimo, kroz pravo na vođenje upravnog postupka, pravo na žalbu itd. Malo sam permutovala, govorim o pravnoj zaštiti, a ova druga oblast, učešće javnosti u donošenju odluka je i te kako važna i, nažalost, nemamo razrađene mehanizme kao država da polako uvedemo javnost u mogućnost da donosi odluke. S druge strane, baš ni javnost nema znanja o tome kako da se uključi u sve to, međutim, u poslednjih nekoliko godina mi tu pronalazimo neki model, pa se ta stvar pomalo otvara prema javnosti, odnosno zaštita životne sredine se pomalo otvara u javnosti i nekakve informacije i ono što javnost kaže o svemu tome ipak nekako nalazi put, pa se pojavljuju u zakonima. Hoću da kažem da treba povesti računa o tome da se sam sistem učešće javnosti u odlučivanju sastoji od četiri komponente. Prva je učešće u planiranju, odlučivanju i sprovođenju i kontroli. Druga je kreativna i aktivna saradnja javnog, privatnog i civilnog sektora. Treća je najšire shvaćena društvena i politička saradnja i saglasnost. Četvrta je pristup javnosti podacima i dokumentima. Dakle, ovde pre svega moramo voditi računa da postoji izuzetno jako velika uloga države za učešće javnosti u odlučivanju o održivom razvoju, jer smo se mi kao zemlja opredelili za održivi razvoj u zaštiti životne sredine i u tom pravcu moramo imati najširu društvenu saglasnost i saglasnost svih građana, jer bez tog odnosa ne može da se govori o tome da će se održivi razvoj Srbije dovesti na neki nivo kojim mi možemo da budemo zadovoljni kao zemlja. Više puta sam govorila u toku ova dva dana o pitanju Kosjerića i spaljivanja guma i to su pitanja koja smo na taj način mogli da regulišemo, da smo imali malo više sluha i iskustva kao Parlament i Ministarstvo u tom pravcu, a i lokalna samouprava u tom pravcu. Uloga države u procesu uspostavljanja i unapređivanja učešća javnosti u odlučivanju je određena na dva načina – međunarodnim konvencijama i domaćim zakonodavstvom. Jedan od pristupa konvencijama je i ovaj, ratifikovanje konvencijama međunarodnog karaktera. Sa druge strane, domaće zakonodavstvo, takođe, ovih dana pokazuje u oblasti za zaštitu životne sredine da ima elemenata da se razvija. Kao Narodna skupština smo 2004. godine usvojili Zakon o pristupu informacijama od javnog značaja. Izabrali smo i poverenika. Izvesno je da na svim nivoima vlasti ima onih koji informacije o stanju životne sredine drže u tajnosti i to je ono što izaziva podozrenje građana i uvek nekako, iz iskustva do sada, kada se daju informacije građani reaguju na način kao da im te informacije nisu ni pravovremeno saopštene, a nisu ni potpuno tačne, tako da uvek postoji taj nekakav gard, uslovno rečeno, javnosti prema informacijama koje dobija. Mislim da je to put kojim treba ići. Ljudi moraju da budu sigurni da informacije koje dobijaju jesu tačne. Jedan od načina kako se gradi to poverenje je priča o Pančevu u predizbornoj kampanji. Bila je vrlo ružna i neprimerena i mislim da je to iskustvo na kome treba da učimo kao država. Moram da kažem da postoji izuzetno velika uloga medija. Nažalost, ne mislim isto kao naš ministar u tom pravcu. On je više puta rekao da se slika u medijima popravlja. Mislim da mediji nemaju ni kapaciteta, ni stručnog znanja, a ni mnogo želje da govore o zaštiti životne sredine na pravi način. Pre svega, pogledajte u kojim terminima su emisije koje se tiču zaštite životne sredine, pa pogledajte jezik kojim se tada govori. Mislim da mediji, državni i civilni sektor moraju definitivno da naprave jedan zajednički sastanak na tu temu i da se uloga medija popravi na zadovoljavajući način. Građani su shvatili, zapravo, u jednom dobrom delu da je moguće promeniti stav države, stav lokalne samouprave o nekim konkretnim, pre svega mislim lokalnim temama. Setite se čuvenog parka na Zvezdari, kada je trajala medijska i opsada građana na terenu kako bi građani došli do toga da imaju zelenu površinu u svom kraju. Mislim da to nije put, ali da treba u tom pravcu ići, da građani imaju pravo da se izbore za ono što argumentovano dokažu da je u redu. Šta su strateški ciljevi u oblasti informisanja i učešća javnosti? To je, pre svega, afirmacija ekološkog mišljenja i svesti o održivom razvoju kod građana i medija, države i kod nevladinih organizacija. Zatim, promovisanje dijaloga među učesnicima procesa, izgradnja institucija javne uprave i lokalne samouprave za podršku građanima i motivisanje građana za učestvovanje u odlučivanju. U jednom delu našeg zakona smo imali mogućnost da damo, recimo, na upravljanje određeno ekološko dobro nekim od nevladinih organizacija i grupa građana i meni bi bilo vrlo interesantno da postoji neko istraživanje, da se prosto vidi koliko se to pratilo, koliko je efekta imalo. Mislim da je to jedan od puteva da građani direktno učestvuju u zaštiti životne sredine na nekom svom lokalnom terenu. Rekla sam već, opredelili smo se za održivi razvoj. To zahteva izgradnju sistema koji ima za cilj podizanje nivoa ekološke svesti, zatim, ekološkog znanja i ekološke odgovornosti svakog građanina, svake društvene grupe u Srbiji i bez svega toga, bez najšire podrške, bez poverenja koje se gradi, neće moći da se Srbija razvija u tom pravcu i mislim da je tu odgovornost države i te kako velika, odgovornost za informacije i sve što se tiče direktnog ili indirektnog učešća u izgradnji održivog razvoja, odnosno koncipiranju i primeni strategije održivog razvoja. Kada govorimo o alternativnim izvorima energije, o načinima uštede energije u domaćinstvu, ministar je davao primere, ali moram da vas podsetim, gospodo, nekoliko puta sam za ovih nekoliko dana bila u zgradi, odlazila sam u staru zgradu u kojoj smo radili, sva svetla su popaljena, sva svetla u sali u kojoj nema nikog, sva svetla oko sale. Jednostavno, nemamo kulturu. Lepo je što smo pokrenuli da jedan dan gasimo svetla na sat vremena, ali molim i institucije da se uključe u to, jer bez tih velikih trošadžija nećemo imati mnogo pomoći od poklopaca i lonaca i reciklaže. Kako država treba da odgovori na ovaj proces? Država mora, pre svega, da bude otvorena, da bude i tehnički spremna i kadrovski spremna za sve vrste širokog društvenog učestvovanja u ovom procesu dijaloga. Ovo je put kojim se gradi, ovo je put kojim treba da ide država Srbija i mislim da se ona time što se opredelila za održivi razvoj, opredelila, verovatno, za ovakav način. Izvinjavam se što sam govorila ovoliko precizno i ovoliko dugo o svemu ovome, ali moje mišljenje i mišljenje DSS-a jeste da se građani edukuju i na ovakav način i da je ova skupštinska govornica idealno mesto da pokažemo građanima kako treba da se govori o zaštiti životne sredine i o Srbiji kao ekološkoj državi. Hvala.
Hvala vama. Za reč se javio gospodin Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, najpre izvinjenje što prvi put u ovoj skupštini govorim sedeći, ali tako ste nas osudili, u želji da pred sobom imamo materijale, u želji da tačno pročitam pojedini naziv zakona, a da ne izgledam grbav od rođenja, moraću da govorim sedeći, iako time umanjujem i važnost onoga što govorim, a i važnost ove Narodne skupštine. Građani već govore o nama kao o ljudima koje mrzi da ustanu kada hoće nešto da kažu. Razmislite o tome, gospodine predsedavajući. Obećano je da ćemo dobiti nekakve nove mikrofone koji imaju veću dužinu od ovih, da bar malo ličimo na ljude dok vam se obraćamo. Dakle, protestujem što moram da govorim sedeći. [[Isključen mikrofon.]] (Predsedavajući: Izvinjavam se gospodine Nikoliću. Mikrofoni su dovoljni i potpuno hvataju zvuk i ako stojite. Vratiću vam pravo da govorite. Izvolite.) Dobro, smatraću da niste namerno prekidali moju misao, pošto vas ne gledam tako. Zahvaljujem gospodinu Duliću što je časno prihvatio da ovde radimo pomalo nečasno, time što sastavimo četrdesetak predloga i bar sedam, osam, nadležnih ministara, a dovedemo jednog koji je tog dana dokon, tobože da brani predloge Vlade. Mislim da Vlada više ne sme da se igra sa nama, ako se vi već igrate pa sastavite nespojivo, od sada ili potpredsednik Vlade ili predsednik Vlade mogu da zastupaju set različitih zakona oko kojih bi trebalo da se izjašnjavaju različita ministarstva. Svoje rasprave smo podelili u okviru ove ogromne tačke dnevnog reda, koja bi mogla pomalo da bude i ceremonijalna, da prođe i bez rasprava, ali ponavlja se manir prethodne Vlade, druge Vlade Vojislava Koštunice, oko koga bih želeo da porazgovaram sa predstavnicima Vlade, da saznam šta se to dešava, kako bih mogao da dalje zauzimam stavove povodom aktuelnih tema. Naime, imamo dve tačke, 28. i 36. Jedna je Sporazum između Kraljevine Belgije, Republike Albanije, Bosne i Hercegovine, Republike Hrvatske, Bivše Jugoslovenske Republike Makedonije, Republike Moldavije, Crne Gore, Republike Srbije i Misije privremene uprave UN na Kosovu u ime Kosova, u skladu sa Rezolucijom Saveta bezbednosti UN 1244 o privilegijama i imunitetima Sekretarijata CEFTE i druga je Predlog zakona o potvrđivanju Multilateralnog sporazuma između Evropske zajednice i njenih država članica, Republike Albanije, Bosne i Hercegovine, ne znam zašto Bugarska nije odavde izbrisana, ona je već članica, Republike Hrvatske, Bivše Jugoslovenske Republike Makedonije, Republike Island, Republike Crne Gore, Kraljevine Norveške, Rumunije, tu imam isto primedbu, kao i kod Bugarske, Republike Srbije i Misije privremene uprave UN na Kosovu, u skladu sa Rezolucijom Saveta bezbednosti UN 1244 od 10. juna 1999. godine. Dakle, u svih ovih četrdeset i nešto predloga za potvrđivanje nekakvih sporazuma piše ko potpisao sporazum u ime Republike Srbije. Za ova dva sporazuma nisam pronašao ko je potpisao u ime Republike Srbije. Kako se zove taj ministar, potpredsednik ili predsednik koji je prihvatio da i u tekstu Sporazuma, a i u nazivu Sporazuma Republika Srbija bude saugovarač jednog međunarodnog ugovora sa Privremenom misijom na Kosovu i Metohiji koja nastupa u ime Kosova, čak nas ponižavaju do mere da nam izbace i reč Metohija, a da taj ministar kaže da je to u skladu sa Rezolucijom Saveta bezbednosti UN 1244. Mogu da prihvatim da čovek radi sitne koristi može da izda neke svoje ideale, da može ponekad i da popusti, da može ponekad i da ne liči na sebe, ali to država ne sme da čini. Mi smo prepuni obećanja, od predsednika države, preko vladajuće koalicije u Skupštini, da ćemo da se borimo za Kosovo i Metohiju svim diplomatskim sredstvima. Ko ovde odustaje od borbe za Kosovo i Metohiju diplomatskim sredstvima? Kako se Vlada usuđuje da Narodnoj skupštini ponudi na ratifikaciju sporazum u kome su razdvojeni Kosovo i Srbija, u kome Kosovo ima tretman države koja potpisuje međunarodne sporazume, pa čak uz poniženje da ti sporazumi budu potpisani istovremeno kada to rade i predstavnici Srbije? Predstavnici Vlade, a niko nije došao po ovoj tački, duguju da kažu ko je potpisao u ime Republike Srbije ove sporazume. Podsećam vas, tako je potpisana CEFT-a, sa pričom o tome da ćemo imati slobodnu trgovinu. Tako je 2005. godine u Atini potpisan Sporazum o energiji sa Kosovom, pa zato Srbi na Kosovu i Metohiji nemaju struje po mesec dana. Moje informacije od danas govore da u Ranilugu štrajkuju glađu. Da bi našim građanima bilo jasno zbog čega se pozivam na Rezoluciju 1244, a pretpostavljam i svi vi kao davljenik za slamku, ili nam recite da ćete tu slamku da ispustite kada vi procenite da je došlo vreme za to, a to bi, recimo, bio dan kada bismo mogli da očekujemo i prijem u Evropsku uniju, samo bih da vam pročitam kako Rezolucija govori oSrbiji i o zadacima Misije, najpre, u osnovnom tekstu Rezolucije – Savet bezbednosti ponovo potvrđujući privrženost svih država članica suverenitetu i teritorijalnom integritetu SR Jugoslavije i drugih država regiona, potvrđuje apel iz prethodnih rezolucija za široku autonomiju i suštinsku samoupravu za Kosovo. Potom, u Aneksu 1, ministri Grupe osam – politički proces ka uspostavljanju sporazuma o privremenom političkom okviru koji će obezbediti suštinsku samoupravu na Kosovu, uzimajući u potpunosti u obzir Sporazum iz Rambujea i principe suverenosti i teritorijalnog integriteta SR Jugoslavije i drugih zemalja u regionu, i u Aneksu 2 – uspostavljanje privremene administracije za Kosovo kao dela međunarodnog civilnog prisustva, pod kojim će narod Kosova moći da uživa suštinsku autonomiju u okviru SR Jugoslavije, o čemu će odluku doneti Savet bezbednosti UN. Ako vama, ministri, nije jasan ovaj dokument, nemojte na njega više da se pozivate. Nemojte više Boris Tadić da u Savetu bezbednosti kaže da je to naša teritorija, po Rezoluciji Saveta bezbednosti UN. Nemojte da nas vi vodite pred Međunarodni sud pravde, koji bi trebalo da odluči da li je to naša teritorija, ako vi već potpisujete sporazume, međunarodne ugovore sa delom teritorijeRepublike Srbije. Ponavljam, ovo je sitna korist. Da li će Sekretarijat CEFT-e uživati imunitet u Kraljevini Belgiji? Nije ni potpisivano zbog te koristi. Potpisivano je da se vi pojavite kao potpisnici zajedno sa predstavnicima Kosova. I tu dvoličnu politiku ostavite iza sebe. I danas građane Srbije bole vaše prevare iz predizborne kampanje. I danas ne znaju na čemu su sa vama. Vi ste vladajuća koalicija koja je obećala potpunu odbranu Kosova i Metohije. Vi ste koalicija koja je obećala minimum hiljadu evra po svakom građaninu Srbije, džabe, s neba. Vi ste koalicija koja je obećala bele šengen vize za godinu dana. Vi ste koalicija koja je obećala fabriku automobila u Kragujevcu. Vi ste koalicija koja je sve obećavala i ništa nije ispunila. Vi nam niste rekli da ste vi Vlada koja će da nas vodi kada nam bude najteže, možda vas ne bismo birali. Možda nemamo poverenja u vas da umete da vodite sirotinju. Građani Srbije su vas birali kao ljude koji najlakše mogu da dođu do kredita, do pretpristupnih fondova, koji mogu da umilostive EU, koji mogu polako da otvaraju vrata i prema Ruskoj federaciji. Nemaju oni poverenja u vas, gospodo ministri, da vi znate šta znači biti siromašan i bez posla, ili da znate koliko sada treba da se izvrši zimsko prskanje voća ili koliko treba da se poore ili poseje. Vi to, gospodo ministri, ne znate. Nama su potrebni izbori, da narod izabere ljude koji će bar dve godine ili tri godine krize da odgovaraju za ono što čine. Vi svoja obećanja niti možete, niti želite da ispunite. Objavili ste spisak direktora javnih preduzeća, njihovih plata, ali, gle čuda, iz februara. Ko je vas pitao za februar? Tada je već vođena kampanja protiv njih, smanjili su oni tada svoje plate. Dajte nam koliko su odneli kući tokom prošle godine, po osnovu plata, po osnovu bonusa, privilegija, nagrada. Garantujem da ih ima koji su odneli 200 hiljada evra prošle godine. Mogu da vam imenujem te ljude. Sad mu je plata 340 hiljada dinara. Da li je to podatak koji nama treba? Ne treba. Kada kriminalac opere ruke, onda nam ne treba, nama treba krvav, da ga uhvatimo na delu. Problem je veoma ozbiljan. Ne bih govorio uopšte o ovim ratifikacijama. Ne bih trošio vaše dragoceno vreme na putu ka Evropi, samo nemojte da mislite da Srbija može da uđe u Evropu bez vlade. Sa ovakvom vladom nema vam mesta u Evropi, sa ovako razjedinjenom vladom, sa Vladom u kojoj jedan ministar drugom ne sme da kaže – nemoj više da kradeš i nemoj više da lažeš, i sramota me je da sedim pored tebe, sa Vladom u kojoj postoje ministri koji nikada nisu videli salu Narodne skupštine ili dođu na pet minuta, sa Vladom čiji ministri prepuštaju poslanicima da im se crveni obraz od sramota, poslanicima koji su uglavnom korektni ljudi. Kada se ministrima učini da su poslanici pomalo ugleda stekli, onda u novinama počinje da piše o tome kako mi imamo velike plate i velike dnevnice, kako se besplatno hranimo, kako parkiramo natrotoarima. Vlada koja se obračunava sa svima koji tog dana nisu spremni da joj pruže podršku šta god da radi ne zaslužuje da vodi Srbiju. Dobronamerno vam preporučujem da raspišete izbore. Možda još uvek možete da osvojite dobar procenat glasova. Ne čekajte previše. Ni onima koji će da vas zamene ne isplati se da zateknu razorenu zemlju. Ne čekajte socijalne nemire, niko im se ne raduje! Možete da ih izazovete ili vi ili opozicija, ali od toga nikome neće biti bolje. Nemojte da krijete od nas mere, jer mi ne smemo da znamo, ni poslanici, ni narod ne smemo da znamo šta vi to spremate. Sada je trenutak da svi izađu pred građane, i predsednik Vlade, i direktor javnog preduzeća, da prestanu laži, da nam kažu šta nas sve čeka, da se mi za to pripremimo. Uvijate nam sve u oblande, a u julu mesecu nas čeka glad. Zbog toga sam voleo da danas budu ovde ovlašćeni ministri, oni koji troše budžet, oni koji traže rebalans budžeta za svoje namene, ne razmišljajući o tome da ovo treba da bude siromaški budžet. Ovo je budžet jedne siromaške kuće u kojoj se vodi računa prvo o hrani, pa o komunalijama, pa o odeći, pa tek onda o onome na šta ste navikli vi, besni, mnogi od vas, koji su proveli mnoge godine u inostranstvu. Ono što ste navikli država više ne može da vam finansira, jer država nema više ni za svoju decu. Obračunavate se sa Romima u Beogradu. Znam da treba sprovesti zakon, znam da te kartonske kuće niču gde god hoće. Znam da i Romi treba nešto da učine da bi ih komšije cenile, ali vi ste pustili da to naraste, raste, raste, da postane nerešiv problem, a onda buldožer. U stvari, ministre, vi ste rekli „buldožer“, a kaže se „buldozeri“, pošto je to engleska reč „dozer“ ili „bul“ ili „til“ ili „angl“, ali da vas ne učim tome, naučićete vi to kad budete sređivali reke i vršili melioraciju. Dakle, ne zaboravite da u ovoj sali uvek ima dovoljno opozicija da sruši Vladu. Ne postoji demokratska vlast koju jednog dana u sali ne sruši opozicija. Ovo što smo pomalo razjedinjeni, gladna godina sastavi vuka i ovcu, veliki mraz i mačku i miša – nastavite li ovako, videćete brzo kako će opozicija da deluje jedinstveno kao pesnica. Voleo bih, a vidim da vam je to ponudila još jedna stranka, da saradnjom nađemo najbolje rešenje, pa ćemo se birati posle toga, ako hoćete. Ako nećete, razmislite dobro o izborima. Ovako dalje više ne ide. Prestanite da nas lažete, počnite pomalo da nas objektivno informišete šta nas čeka. Juče je Putin rekao da je milion ljudi već ostalo u Rusiji bez posla, a da će Rusija najlakše da prebrodi krizu. Šta li ćemo tek mi koji ćemo najteže da prebrodimo krizu? Šta li nas čeka? Nemam poverenja u vas, ali to je moj posao, ja sam u opoziciji. Razmislite dobro da li ima narod poverenja u vas. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala vama. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe ZES, SRS, G17 plus, DSS, Napred, Srbijo i Manjina. Ako ovlašćeni predstavnici ili predsednici poslaničkih grupa žele reč molim ih da se prijave, u protivnom, ne mogu da znam da li neko želi reč. Reč ima ovlašćeni predstavnik SRS, gospođica Marina Raguš.
Gospodine Novakoviću, na vreme sam se prijavila kao ovlašćeni predstavnik, ali koliko se sećam, mislim da vi niste bili na mestu predsedavajućeg. Ono što bi trebalo da bude danas na dnevnom redu zasedanja Parlamenta jeste nekih 19 predloga zakona o potvrđivanju raznih konvencija. Sve ovo ne bi bilo sporno ukoliko su ove konvencije provodive, odnosno ukoliko se odnose na celokupnu teritoriju države Srbije. Pri tom moram da izrazim zaista veliki protest što je samo vas nekolicina tu prisutna, i to definitivno jeste slika odnosa srpske Vlade prema ovako značajnim pitanjima. Mislim da je ovih dana srpska javnost sve više i više uverena u pravu sliku ko ruši dostojanstvo Srbije, ne samo Parlamenta, s obzirom na to da institucije u Srbiji skoro da i ne postoje. Ono što bi želela da čujem od prisutnihmalobrojnih predstavnika srpske Vlade, jeste da mi odgovore – da li će ove konvencije biti provođene na teritoriji Kosova i Metohije? To je prvo pitanje. Drugo pitanje, s obzirom na to da svi mi ovde jesmo, imajući na pameti samo bolji život građana koji su nas birali i glasali, dakle, unapređenje njihovog života, kao i cilj da napravimo državu Srbiju jakom nacionalnom, ekonomski oporavljenom, sigurnom kućom za sve građane, bez obzira na posebnosti ili razlike, pitam vas, dame i gospodo, na koji način vi mislite da provedete sve ono što konvencije predviđaju kao standarde u okviru oblasti koje se ovde nama predstavljaju? Ono što bi htela predstavnike Vlade da podsetim, jeste i sledeće: zaduživanje Republike Srbije, dakle, ukupan spoljni dug države Srbije je već dostigao oko 30 milijardi dolara. Da bi se finansirao tekući platni deficit od planiranih 16,1% bruto domaćeg proizvoda, odnosno veća potrošnja od onoga što proizvodimo, Srbiji je u 2009. godini potrebno stranih direktnih investicija u visini od oko 1,7 milijardi evra, dodatno neto zaduženje od 3,9 milijardi evra. Pošto Srbiji u 2009. godini dospeva i oko 3,6 milijardi evra duga da bi se finansirala naša preterana potrošnja, potrebni su krediti od ukupno 7,5 milijardi evra. To su, dame i gospodo, priznaćete, nepobitne činjenice sa kojima se Srbija suočava. Ono što mi možemo da saznamo kao poslanici koji pokušavaju da vrše svoju ustavnu obavezu, a jeste rad na nadzoru rada srpske Vlade, ne uspevaju, zbog ignorisanja od strane srpske Vlade. Mi, naprosto, živimo u državi koja polako počinje da liči na gulag, a u Parlamentu koji polako počinje da liči na disciplinsku komisiju gospodina Tadića, koji suvereno, ipak, vlada Srbijom. Ono što je i te kako važno da javnost u Srbiji zna, jeste – na koji način misli srpska Vlada da provede celokupan set zakona, posebno da provede standarde koji se propisuju konvencijama koje su danas na dnevnom redu. Jedan od vrlo značajnih primera koji ću sada pokušati da predstavim, jer ću koristiti samo deset minuta kao ovlašćeni predstavnik u ovom javljanju, jeste i primer, s obzirom na to da je rasprava o setu ekoloških zakona izazvala vrlo veliku pažnju, a danas imamo dve konvencije koje su iz oblasti ekologije, tako je Saša Valjarević, bivši gradonačelnik Požarevca, na Poslanički klub SRS poslao jednu informaciju za koju želim da prisutna predstavnica resornog Ministarstva zna. Naravno, po upoznavanju i srpske javnosti sa jednim od vrlo drastičnih primera političke diskriminacije, predaću vam ovo pismo koje smo mi dobili i nadam se da ćete u neko dogledno vreme dati povratnu informaciju. Dakle, kada je reč o sveukupnoj životnoj sredini i konvencijama koje predviđaju i dostupnost informacija, gospodin Valjarević predstavlja najsvežiji primer kada se država Srbija ne rukovodi interesima građana, već samo političkim i ličnim interesima, pa je reč o propasti projekta izgradnje regionalne deponije za gradove Smederevo, Požarevac i opštinu Kovin. Pored potpisanog Sporazuma iz 2005. godine i obezbeđivanja sredstava u vrednosti od 106 miliona dinara iz Republičkog fonda za zaštitu životne sredine, 50 miliona iz Ministarstva za Nacionalni investicioni plan, projekat nije realizovan. Gradonačelnik grada Smedereva, gospodin Predrag Umićević iz DS, gradonačelnik grada Požarevca, tadašnji, Saša Valjarević iz SRS, tadašnji predsednik opštine Kovin, imali su niz sastanaka i prezentacija po pitanju izgradnje regionalne deponije „Jelen Do“ u Smederevu. Nije realizovan ovaj projekat, jer se gradonačelnik Smedereva vodio političkim interesima i nije prihvatio inicijativu gradonačelnika grada Požarevca da se raspiše tender za izgradnju regionalne deponije. Zašto to nije odgovaralo DS? Nije odgovaralo da se tako važan projekat za 200 hiljada stanovnika pomenutih gradova i opština realizuje, jer bi tada u gradu Požarevcu, po mišljenju demokrata, gradonačelnik iz SRS i SRS dobila podršku građana za realizaciju ovako velikog i bitnog projekta. Zbog nerealizacije projekta, sredstva u vrednosti od 156 miliona dinara su propala. To je stvorilo mogućnost da se raspiše međunarodni tender, gde bi gradovi Smederevo, Požarevac i opština Kovin iz svojih javnih komunalnih preduzeća, glavnu delatnost upravljanja komunalnim otpadom i javnom higijenom poverila stranom partneru i time direktno ugrozila javna komunalna preduzeća u tim gradovima. Primer su nam veći gradovi Leskovac i Jagodina, gde je veliki broj radnika ostao bez posla, tri godine posle poveravanja stranim partnerima, nisu izgrađene regionalne deponije u tim gradovima. Bivši gradonačelnik grada Požarevca, Saša Valjarević, upozorio je novog gradonačelnika Miodraga Milosavljevića iz DS da ne pristaje na predlog gradonačelnika grada Smedereva koji predlaže da se isto to uradi, kao što je urađeno u Leskovcu i Jagodini. Zato gospodin Valjarević moli gospodina ministra Dulića, kao i sve predstavnike iz resornog ministarstva, da ovo sve provere i da spreče nameru gradonačelnika Umićevića, jer je to štetno za građane i javna preduzeća u Smederevu, Požarevcu i Kovinu. Takođe, ono što je zahtev gospodina Valjarevića jeste da tražite odgovornost zbog nerealizacije izgradnje regionalne deponije i gubitka od 156 miliona sredstava za pomenuti projekat. Dakle, dame i gospodo, to je realnost u tzv. demokratskoj Srbiji posle 5. oktobra. Juče sam navela primer opštine Zemun u kojem UNDP glavni menadžer obustavlja projekat onog momenta kada je gospođa Pop-Lazić preuzela funkciju predsednika opštine Zemun. Mi ćemo i danas, kao i svih ovih dana, da navodimo konkretne primere političke diskriminacije SRS na svim mestima gde vrši vlast ili pokušava da sprovodi svoj politički program unapređenja života građana Srbije od strane vladajuće većine, na prvom mestu DS. (Narodni poslanik Marina Raguš predaje papire ministru Duliću.) Obavestila sam vas da ću koristiti samo desetak minuta, nisam znala da mi je mikrofon uključen, pa se izvinjavam i javnosti i kolegama koji su prisutni. Ovo jeste značajna informacija za građane Srbije, naše je uverenje, mi ćemo to pokušati da dokažemo svih ovih dana, jeste da se flagrantno krši izborna volja koja se sprovodi na izborima. Očigledno je da Srbiji izbori pod upravom gospodina Tadića više nisu potrebni, to je naše političko uverenje. Gospodin Tadić i vladajuća koalicija u državi Srbiji, na prvom mestu DS, vrše potpunu kontrolu nad beogradskim i srpskim medijima. Ali, to će biti tema za neke naredne tačke dnevnog reda. Nadam se da ćemo dobiti povratnu informaciju kao što smo i ovih dana dobijali povratne informacije za sve konkretne primere koje smo navodili. Time bih završila ovo svoje prvo javljanje. Hvala.
Hvala vama. Dajem reč narodnom poslaniku gospođici Elviri Kovač.
Poštovani predsedavajući, uvaženo predsedništvo, ministri, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi malo vremena na kratku digresiju pre svog govora, kao što sam pre pauze spomenula, smatram da je važnost institucije, kao što je Narodna skupština, zgrade Doma Narodne skupštine i ove nove sale, trebalo bi da obaveže sve nas, drage kolege, ovo je zaista jedna pozitivna dobronamerna sugestija, uvažavam svačiji stil obraćanja, govora, bilo da se radi o narodnim poslanicima, bilo da se radi o ministrima. Naravno da Poslovnikom još uvek nije regulisano kako ćemo mi ovde govoriti. Gledajući okolo nas u Evropu, smatram da toliko možemo da uradimo, ovaj sistem savršeno funkcioniše. Juče smo savršeno čuli jednog veoma visokog ministra dok je stojeći pričao, zato mi nije jasno zašto je danas sedeo. Smatram da svi treba toliko poštovanja i dostojanstva da pokažemo ovoj zgradi, da ustanemo i da se tako obratimo. U svojoj diskusiji sam najpre želela da sumiram to što smo radili ovih dana, a nažalost bila sam sprečena da prisustvujem raspravi u petak. Mi smo prvo govorili o prvom setu zakona koji se sastojao od sedam predloga zakona, naravno, na temu zaštite životne sredine, odnosno ekologije. Govorili smo o hemikalijama, biocidnim proizvodima, otpadu, ambalaži, uništavanju hemijskog otpada, jonizujućem i nejonizujućem zračenju itd. Sledećeg dana, juče, ceo dan smo govorili o drugom setu ekoloških zakona koji se sastojao od šest predloga zakona. Između ostalog, to su bili predlozi zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, zaštiti vazduha, prirode, od buke, same životne sredine, znači, krovni zakoni o ribljem fondu itd. Danas bi trebalo da govorimo o veoma velikom setu, slažem se sa opozicijom, koja sadrži 19 predloga zakona, svi supotvrđivanje raznih međunarodnih konvencija, sporazuma, ugovora, protokola. Oni koji su detaljnije pogledali i znaju da se ovde radi o nekoliko bilateralnih sporazuma sa zemljama kao što su Rumunija, Španija, Češka, Mađarska, Moldavija, Koreja itd. Uglavnom o oblastima saradnje na poljima kao što su nauka, kultura, obrazovanje. Pošto pripadam SVM u okviru Poslaničkog kluba Manjina, naravno da bih želela najpre u svom uvodu da kažem nekoliko rečenica o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Republike Mađarske o saradnji u oblasti kulture, obrazovanja, nauke, omladine i sporta. Najpre, s jedne strane sam veoma razočarana, odnosno svi mi, zato što su pregovori oko ovog sporazuma počeli, a ispravićete me ako nisam precizna, a mislim da jesam, već 2002. godine. On je sam potpisan 2004. godine. Svi smo svesni da je danas početak aprila 2009. godine. Pitamo se, zašto je trebalo da prođe toliko godina da ovako važan Sporazum za sve nas bude potvrđen u Narodnoj skupštini. S druge strane, moramo da se pohvalimo time da čim je ovaj predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma stigao u skupštinsku proceduru, on je stavljen na dnevni red i mi pričamo o njemu. Mislim da ne treba detaljno da objašnjavam koliko su bitna polja nauke, kulture, obrazovanja za sve nas i da će zapravo sami građani, a naravno za nas je značajno da će građani Mađarske koji pripadaju mađarskoj nacionalnoj manjini imati koristi u našoj zemlji, u Republici Srbiji, od potvrđivanja ovog sporazuma. Isto tako, moramo biti svesni da će srpska nacionalna manjina u Republici Mađarskoj, takođe, imati koristi. U skladu sa temom koja je zapravo bila aktuelna, a moglo bi se reći cele prošle nedelje i juče, sa raspravom koja je proteklih dana tekla u Parlamentu, odlučila sam, kao što sam to spomenula, da govorim o dve konvencije. Molila bih gospodina ministra da obrati pažnju na raspravu. Mi se zaista trudimo. Nije dovoljno što nemamo sve predstavnike Vlade ovde, a oni koji su tu uopšte ne prate raspravu. Znači, ja sam odlučila da pričam o dve konvencije koje se tiču ekologije, kao što ih je i sam ministar na početku, malopre obrazlagao. Svi mi znamo da je u Evropi i svetu postignut veoma veliki napredak u konceptu poslovanja i održivog korišćenja prirode i postignute su norme za održivo racionalno upravljanje prirodnim dobrima. Sa svim tim normama bi trebalo i naša zemlja konačno što pre da se usaglasi. Prva konvencija koja se tiče ekologije jeste Konvencija dostupnosti informacija, učešću javnosti u donošenju odluka i pravu na pravnu zaštitu u pitanjima životne sredine. To rogobatno zvuči, ona se naziva i Arhuska konvencija, a oni koji imaju najveću korist od nje, zapravo beneficiraju iz nje, jesu sami građani, organizacije i udruženja građana. Značaj potvrđivanja ove konvencije se može gledati sa više stanovišta. Jedno i možda najznačajnije za nas ovde na Balkanu je da ona predstavlja mogućnost regionalne saradnje u ovoj oblasti, u oblasti životne sredine. U samom obrazloženju ovog predloga zakona, koji nam je stigao iz Vlade, možemo videti da je ovu konvenciju do sada ratifikovalo više od 40 zemalja, među kojima su skoro svi naši susedi, što je veoma značajno. Kao što sam već spomenula, a želela bih još jednom da naglasim, da potvrđivanje takozvane Arhuske konvencije i dosledna primena njenih odredaba trebalo bi da bude pretpostavka i garancija poštovanja prava samih građana i njihovih udruženja, i što je jako je bitno, ona treba da garantuje aktivnije učešće, uključivanje građana u donošenje odluka koje se tiču životne sredine. Druga međunarodna konvencija o čijem potvrđivanju pričamo je Roterdamska konvencija. Njen naziv je Roterdamska konvencija o postupku davanja saglasnosti na osnovu prethodnog obaveštenja za određene opasne hemikalije i pesticide u međunarodnoj trgovini. Njena suština, te Roterdamske konvencije, jeste podela odgovornosti i saradnje u međunarodnoj trgovini određenim opasnim hemikalijama, a sve zbog zaštite zdravlja ljudi i životne sredine. Ono što je značajno, odnosno zašto treba potvrditi ovu konvenciju je – velika ušteda putem razmene informacija o svojstvima raznih hemikalija, što bi trebalo da doprinese lakšem donošenju odluka u vezi sa njihovim uvozom. Ona je zaista bitna, a naročito za zemlje kao što je naša. Bitna je zbog zaštite od nepravilne upotrebe hemikalija. Jer, na primer, u Republici Srbiji, nažalost, i u mnogim drugim manje razvijenim zemljama nije u dovoljnoj meri razvijena svest javnosti o svim opasnostima koje može da izazove prekomerno korišćenje ili neadekvatno korišćenje hemikalija, a posebno pesticida. Kao što smo čuli iz pomenute rasprave prethodnih dana o mnogim ekološkim zakonima, jedan od mnogih uslova pridruživanja EU, kojoj svi mi težimo, jeste poštovanje propisa, odnosno usklađivanje propisa sa zahtevima, između ostalog i iz oblasti zaštite životne sredine. Sve ovo bi trebalo da doprinese uvođenju čistih tehnologija, regulisanju više puta spomenute potrošnje energije. Koristiću vreme za ovlašćenog predstavnika. Tako smo se juče dogovorili. Završavam, još samo nekoliko rečenica. Izvinjavam se, tako je juče bila praksa. Odnosno, povećaće se energetska efikasnost i trebalo bi konačno planski da se odredimo prema ostalim vrednostima. Pošto sam ovde iznenađena i nestalo mi je vreme, samo ću reći sledeće. Ministar nam je lepo objasnio šta znači usvajanje amandmana na Aneks B Kjoto protokola, ali moja završna reč je zapravo sledeće – polazeći od toga da je Savez vojvođanskih Mađara stranka koja je za pristupanje EU, glasanje za ovaj set zakona o potvrđivanju međunarodnih konvencija, sporazuma itd. biće još jedan dokaz da se mi zaista zalažemo za savremene evropske vrednosti, kako u oblasti životne sredina tako i u svim ostalim oblastima. Hvala na pažnji. Ja se izvinjavam. [[Aplauz.]]
Hvala vama. Reč ima, ukoliko želi, gospodin Dragan Šormaz.
Naravno da želim, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, počeo bih svoje izlaganje tamo gde je otprilike uvažena koleginica Elvira Kovač završila. Naime, imam primedbu na objašnjenje koje smo upravo videli kroz medije i često koriste to, naročito za ovaj set zakona koji smo juče imali na dnevnom redu, a evo, sada imamo ratifikacije ovih sporazuma, međunarodne konvencije i ugovori, neki imaju veze sa jučerašnjom raspravom, neki nemaju, neki su stavljeni u objedinjenu raspravu a radi se o sasvim drugim temama, poput sporta ili nekih drugih konvencija. Ali, u svakom slučaju, mislim da je pogrešno navoditiobjašnjenje, koje je išlo pre svega u elektronske medije, tu je prednjačio Javni servis RTS, koje su davali ljudi koji pripadaju vladajućoj većini u Srbiji, ograđujem se tu što se tiče ministra, njega nisam čuo, mada sam se trudio da čujem da tako nešto izgovori, međutim, nije izgovorio, da je za donošenje ovih zakona glavni argument evropske integracije i približavanje Srbije EU. Smatram da je potvrđivanje ovih konvencija i donošenje ovih zakona pre svega naša potreba radi dostizanje svetskih standarda. U nekim oblastima, recimo, kada pričamo o Kjoto protokolu to je mnogo šire nego što je EU, ali mislim da je to pre svega potreba naših građana, naše države, životne sredine, flore i faune, gradova, sredine u kojoj živimo. Ako hoćemo da se ovi zakoni primenjuju nije bitno da ih samo donesemo, jer neće nas donošenje tih zakona približiti EU. Mi smo ih sada dobili i donećemo ih, pretpostavljam da će većina i izglasati ove zakone, ali i kada budu izglasani EU će gledati, gospodo, koji tako žurite u EU, da li ih mi primenjujemo, kojim kapacitetom ih primenjujemo ili je to mrtvo slovo na papiru. Ne može se ući u EU tako što ćemo samo doneti ne znam koliko stotina zakona, misleći da ćemo biti deo EU. Ne, mi moramo po svim standardima da budemo takvi i u tome jeste razlika između DSS i ove vladajuće većine. To sam više puta rekao. Mi uvek govorimo da se EU postaje, a u EU se ne ide. Dobro, na tim razlikama ćemo i dalje graditi argumente kojima ćemo se takmičiti, nadam se politički, a ne sukobiti, jer mi nikada nismo bili za sukobe, nego uvek za konkurenciju. Ja ću se osvrnuti najviše na Predlog zakona o potvrđivanju Amandmana na Aneks B Kjoto protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih nacija o promeni klime. Ta konvencija koja je doneta 1997. godine, mi smo država članica konvencije od 1. juna 2001. godine, a Kjoto protokola od 17. januara 2008. godine; dakle, od pre nekih godinu i po dana ili godinu i nešto, oni koji su bili poslanici u prošlom sazivu treba da se sećaju da smo o tome raspravljali u onoj drugoj sali Parlamenta. Ne bi se toliko o ovome raspravljalo, jer se ovaj amandman odnosi kao što smo čuli i na Belorusiju, znači, menja se u okviru Kjoto protokola status Belorusije. Interesantno, i meni je drago, tada sam govorio a i sada kažem da je Srbija ušla u red globalno odgovornih država, među kojima je i Rusija, kao što vidimo i Belorusija, među kojima je EU kompletna, koja inače i vodi jednu veliku akciju već godinama unazad za zaštitu životne sredine i odbranu ekologije u svetu. Inače, nedavno je predsednik Belorusije bio u Srbiji, svi znamo da je gospodin Lukašenko bio na Kopaoniku. Nažalost, u isto vreme je bio i predsednik države Srbije na Kopaoniku a sa njim se nije sreo. Poslao mu je predstavnike Vlade, ali je izbegao da se sretne sa predsednikom jedne tako velike države, ne znam zašto?! Da li možda misli da bi mu zamerili to viđenje sa Lukašenkom oni koji su globalno neodgovorni? Da li je potrebno da nam oni koji su globalno neodgovorni budu veći prijatelji i da sa njima sarađujemo na svaki mogući način, bez imalo dostojanstva, koje bi trebalo da ima ova država i njena vlast, a zna se koja je država globalno najneodgovornija po ovom pitanju, to su SAD. One su te koje najviše smetnje prave za primenu Kjoto protokola, takođe, najviše problema prave i po pitanju ozonske rupe, ozonskog omotača i godinama uporno odbijaju, a vidim, vi nam ovih dana delite i knjige jednog njihovog bivšeg potpredsednika na tu temu, da pomognu svetu. Pričamo o problemima koje imamo i u Srbiji. Osvrnuću se na dva problema koja imamo. Prvo, što se tiče ekologije, a vezano za tu globalno neodgovornu državu, SAD, problem je nastao 1999. godine nasilničkim, nepravnim, necivilizacijskim bombardovanjem na Srbiju i s tim u vezi pročitaću vam nekoliko rečenica, koje bi trebalo da svi dobro saslušate.Šta je tada rekao Džejmi Šej, inače portparol NATO pakta, ovih dana je to aktuelna tema, vidim juče "Poligraf", danas "Kažiprst", priča se samo o tome šta treba Srbija da radi okružena zemljama NATO pakta i zašto da ostane vojno neutralna. Evo šta je tada rekao Džejmi Šej, čisto da potvrdimo i tu priču – Srbe treba spokojno bombardovati, sve će se to brzo zaboraviti. Engleski žuti list "San", pišući dodaje – gađajte ih kao pse! Zato su upotrebili uranijum, materiju čiji je poluživot četiri i po milijarde godina, praktično je večan. Izuzev biološkog oružja, primenili su i sve ostalo čime raspolaže savremena civilizacija – hemijsko, konvencionalno i nuklearno naoružanje, a upravo su hteli da njihova municija deluje najmanje trojako, kombinovano, kumulativno i sinergijski, baš kao što je i njihovo trojstvo beščašća: pohlepa, profit i prestiž. Sebi su namenili prestiž, a Srbiji eutanaziju i leševe. Danas, 10 godina posle, kao neposredna posledica, u Srbiji je potpuno promenjena slika rađanja, obolevanja i umiranja. Samo se od raka umire gotovo dva puta više. Neplodni brakovi, spontani pobačaji, mrtvorođena deca, deca rođena sa teškim manama. Srpske naučne institucije su našle velike količine uranijuma i brojnih hemikalijama u biljkama, životinjama, domaćim i divljim, vodi, vazduhu i u ljudima Srbije. Genetičke promene najtipičnije i najvažnije za ove posledice su najmanje 10 puta brojnije nego što je do sada bilo poznato, a utvrđene su nepune tri godine posle prestanka bombardovanja, jer bombardovanje je prestalo, ali agresija na Srbiju i dan-danas traje. Zbog svega ovoga, mnogi budući Srbi neće stići jer su ubijeni pre rođenja, čak i pre začeća, pošto su im majke sterilisali. Na ovim rečima bih zahvalio dr Radomiru Kovačeviću. Svi mi treba da se zamislimo nad ovim i nad tim što se Srbiji desilo. Kada će i na koji način će Srbija da ublaži posledice ovoga ako nemamo pravi odnos prema tome šta nam se dogodilo pre 10 godina. Drugo, imamo i ovaj primer. Dolazim iz grada Smedereva. Video sam u jednoj situaciji da je ministar pohvalio malopre kritikovanog gradonačelnika. Reći ću da je to jedan neodgovoran i nesposoban čovek, vezano za privatizaciju "Sartida". Podsetiću vas da se to dogodilo nepunih mesec dana posle ubistva predsednika Vlade dr Zorana Đinđića, nekako na brzinu. U to vreme Vlada koja nije imala legitimitet, jer ko je glasao da Zoran Živković bude predsednik Vlade, prebacila je postupak kroz stečajnu prodaju "Sartida" i to ne preko nadležnog Privrednog u Požarevcu, nego preko suda u Beogradu, dakle, prebacila je čak i tu nadležnost na brzinu. U vanrednom stanju, u ratnom stanju je prodat "Sartid" JU-ES ''stilu'' iz Amerike. Šta se posle toga dogodilo? JU-ES.''stil'' nije ulagao novac, barem ne onoliko koliko se očekivalo, samo je pokrenuo ono što je ranije Srbija napravila. Ta druga visoka peć je bila tu. Gospoda socijalisti to znaju, mogu da pitaju gospodina Duška Matkovića da li je bilo tako ili ne, samo što tada nije bilo obrtnih sredstava, bile su sankcije, ali ću reći još neke stvari koje ljudi ne znaju. Ta ''železara'' je 90-tih godina probijala sankcije. Izvozila je lim kompaniji "Duferko" u Italiji. Dobijala je kreditne aranžmane od ''Austrija banke''. Najveći njeni poverioci, tj. kome je najviše dugovala su bile, interesantno, baš ove četiri banke, koje su nekako u isto vreme bile i likvidirane. O tome sam nekada zajedno pričao sa gospodom iz SPS u prvoj polovini ove decenije, ali nekako zaćutaše u poslednje vreme, ne govore o tim stvarima. Merne stanice koje je kupila država Srbija, prve su došle u Smederevo, a ne u Pančevo. Interesantno je to da se juče pričalo o Pančevu, o Vrbasu, pričalo se o sredinama gde problem pravi naša privreda, naši privrednici, stari nasleđeni problemi, ali se nije pričalo o tome gde nam problem prave Amerikanci, a prave nam u JU-ES ''stilu". Kompletno su pokrenuli ono što smo mi napravili ranije, obe visoke peći stavili u pogon, valjaonice, čeličanu, sve, to je tačno, to su uradili, a onda su nam uništili putnu infrastrukturu, koriste staru luku, ne prave novu luku, a tvrdim da zemljište pored kovinskog mosta za novu luku više vredi nego što su platili ''Železaru''. Ne prave kolosek do ''Železare'' i zagađuju izuzetno Smederevo, naročito tri sela – Radinac, Ranovo i Ralju okolo. Gospodine ministre, 50 miliona dolara koje ste spomenuli sa nesposobnim gradonačelnikom Umićevićem, tu priču slušamo od Amerikanaca od 2004-2005. godine, ulaganja u zaštitu životne sredine. Ništa od tog nema, neće biti ni sada, jer vaš gradonačelnik ima privatne poslove sa kompanijom JU-ES "stil". Njegova privatna firma radi u okviru te kompanije i kao što je zaustavio izgradnju regionalne deponije, kada su se dva grada, i jedna opština dogovorili, sve uredili, pripremili sa Vladom, gde je vaša stranka učestvovala, tada ste bili predsednik Skupštine, on je sada sve to srušio i nema pametno rešenje za to. Dobili ste sada i podatke iz SRS, molim vas, proverite. Želim da kažem još jednu stvar. Moramo da budemo odgovorniji prema nama samima. Moramo na bolji način da se odnosimo prema ovim pitanjima i problemima. Moramo ovo da radimo zbog nas samih, a ne zbog ubrzanog približavanja EU. Neće ona nikud, tu je, dajte da napravimo državu, da budemo jaki kao jedna Češka, koja, maltene, ne oseća ekonomsku krizu. Dajte da radimo na našim standardima, dajte da radimo na onome što su naši potencijali, a ne da gubimo vreme u nekoj besmislenoj trci za nečim što nam, kako čujemo, i ovako i onako, odlažu stalno za sledeće desetleće, pa za sledeće desetleće. Još jednom ponavljam, treba potvrditi i treba glasati za sve ove konvencije, a između ostalog i za ovu konvenciju o potvrđivanju Amandmana na Aneks B Kjoto protokola, ali kada se izglasaju ovi zakoni treba ih i primeniti. Ništa neće značiti ako ih ne primenimo i to ne selektivno, ne samo Bački kanal, a ćutati Amerikancima zato što truju jedan grad od 120 hiljada stanovnika. Ako čistimo Bački kanal, moraju i oni već jednom da ulože tih 50 miliona dolara da bi ''Železara'' prestala da truje ove građane. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala. Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković.
Zahvaljujem. Prvo ću da izrazim negodovanje zbog toga što je objedinjena rasprava po 19 tačaka dnevnog reda, koje nazivate ratifikacijom sporazuma i u kojima su smeštene delatnosti: dopinga u sportu, kulturne saradnje, saradnje u oblasti umetnosti i obrazovanja, potvrđivanje sporazuma oko diplomatskih službenih pasoša sa Izraelom i Indijom, nekih ratifikacija u kojima se Kosovo pojavljuje kao zemlja potpisnica i među onim što jeste vrlo opasno, poput ovog poslednjeg rečenog vezano za tretman KiM, kažem ja i onog što bi moralo da bude dobra prakse svake zemlje koja želi saradnju u svim oblastima, pod tačkom 30. i 31. su dve ratifikacije teške 66 miliona, mogućih kredita, evra, ali i obaveza koje iz onog što možemo da ostvarimo proističu i obaveze prema budžetu Republike Srbije i samo po jednom od njih gde nam ''Banka za razvoj Saveta Evrope'' nudi 20 miliona evra, a mi dužni da obezbedimo 11 miliona 250 hiljada evra. Da li ova dva ponuđena sporazuma za ratifikaciju zaslužuju toliko pažnje da nam se makar objasni namena, način ulaganja ovih sredstava, kontrola njihovog ulaganja i koji su efekti, s obzirom na to da već po svim procenama spadamo u ozbiljno zadužene zemlje? Vi ste rekli da to ne zaslužuje pažnju samim činom što niko nije obrazlagao ova dva međunarodna sporazuma i sam način odbijanja primedbi da se zemlja Srbija nalazi u grupi ozbiljno zaduženih zemalja mene zabrinjava. Međunarodni monetarni fond koji je prestao da ima u ovoj zemlji samo savetodavnu ulogu i sa kojim vodimo pregovore o ulasku u jedan ozbiljan aranžman, koji se zove, ne samo nadgledanje ekonomske situacije, nego aranžman u kome MMF pretenduje da vodi našu ekonomsku politiku, upravo ovih dana govori o tome da Srbija, pored Letonije i Estonije, spada u grupu zemalja koje imaju ozbiljnih problema sa brojem i visinom kredita uzetih u stranoj valuti. Samo ta činjenica vas obavezuje da građanima Srbije i poslanicima, od kojih očekujete pomoć i dobronamernost u ratifikaciji ovih ugovora, zaslužuje da obrazložite ova dva kredita. Španski je posebna priča i ono što se zove – dajemo vam milion evra donacije, da bismo vas zadužili sa 45 miliona evra kredita za našu robu i usluge, nešto je čemu ću posvetiti pažnju u drugom delu svoje diskusije. Ova prva, nalaže zbog građana Srbije moju obavezu, da obavestim građane ono što nije učinila Vlada ili ministar, da ''Banka za razvoj Saveta Evrope'' jeste jedna vrsta socijalne banke u kojoj smo mi članica još od 1956. godine, da je naš osnivački ulog u toj banci značajan i da smo, kao Srbija i Crna Gora, od 2003. godine koristili kredite za izgradnju stanova za izbeglice, za pomoć opštinama, za zapošljavanje, za pomoć u otklanjanju posledica poplava u Banatu i da smo koristili već jedan kredit za saniranje posledica klizišta u Srbiji. E, ovaj kredit je za istu namenu i govori o tome da uzimamo 20 miliona kredita, kao i da će Vlada Srbije na tih 20 miliona dati još 11 miliona i 250 hiljada evra da bi sanirali posledice klizišta. Imam problem sa Vladom što i pored formirane Uprave za javni dug Vlada ne nalazi za shodno da kaže da za ono što dobijamo pod povoljnijim uslovima od komercijalnih, ali ipak ne dovoljno povoljnim za zemlju zaduženu kao što je naša, dakle, Vlada duguje građanima Srbije objašnjenje – iz kojih će sredstava imati mogućnosti da vraća ove kredite? Ovo nisu donacije i kada jesu, one nisu besplatne, jer su uslovljene određenom vrstom ponašanja. A ovo nije donacija! Ovo je kredit na koji treba da obezbedimo u ovoj oskudici dodatna sredstva i mene zanima da li je Vlada vodila računa o dve stvari – o prioritetu za uzimanje sredstava za ovu namenu, o mogućnostima da ih upotrebi i da li je, ne daj bože, kojim slučajem, već iskoristila ova sredstva, kao što je to uradila sa prethodnim kreditom za ovu namenu, koji je bio težak 10 miliona evra, a Vlada je u trenutku kada je od Skupštine tražila ratifikaciju već bila potrošila 6 miliona evra. Molim vas da građane Srbije, poslanike Skupštine Republike Srbije ne cenite tako malo što ćete od nas tražiti pravo na trošenje onoga što ste već potrošili i nema se uvek opravdanja za iznenadnost nastale situacije, poput zloupotrebe tih instituta – hitno je, pa moramo nešto bez javnih nabavki da uradimo. Država čini i sama ono za šta kritikuje svoja javna preduzeća, i kod javnih nabavki i kod međunarodnih zaduživanja. Molim vas, vama izborna kampanja ne traje od ciklusa do ciklusa, od izbora Vlade, pa onda radite posao, pa se u novom izbornom ciklusu vi bavite kampanjom. Ne, izborna kampanja u ovoj državi ne prestaje i najveći broj ministara se bavi izbornom kampanjom, a ne poslom, ne planiranjem zaduženja, ne računanjem efekata tih kredita i mogućnostima da ih vratimo, već samo pričom o svojoj podobnosti da do tih kredita dođu, a bez ijednog obrazloženja – iz čega ćete te kredita da vraćate. U Memorandumu koji je objavljen o budžetskoj politici, sa projekcijom do 2011. godine, objavili ste vrlo precizne podatke o stanju javnog duga i visini društvenog proizvoda iz kojeg će se taj dug vraćati. U broju 92, na strani 99. „Službenog glasnika Republike Srbije“, gde je taj memorandum objavljen, stoji podatak da je u milionima evra taj spoljni dug države 6,5 milijardi, govorim o zaokruženoj cifri, i kažete da nismo previše zaduženi. Ali, on je proračunat na projekciji bruto društvenog proizvoda od 39 milijardi i sa rastom od 3,2 posto. Više niko ozbiljan u ovoj državi Srbiji ne spori da imamo društveni proizvod sa negativnim prefiksom od minus 2%, a vi i dalje uzimate kredite za sanaciju klizišta, za koje imam sumnju da su već unapred potrošeni, da li u namene koje pišu u sporazumu o kreditu, ja to ne znam, ali u ovom ugovoru piše da će onaj koji te pare daje imati pravo da to i proverava. Nadam se da nećete dobiti negativnu ocenu za to, ali ste dužni da na nižem nivou bruto društvenog proizvoda snizite kredite, odnosno mogućnost uzimanja kredita, iako već imamo potpisane sporazume sa onima koji nam te kredite daju. Za mene je ova vlada vrlo neodgovorna zato što ono što se zove mogućnost da potroši pare, a da nam ne da račun o tome koliko otplaćujemo glavnica i koliko otplaćujemo kamata na te glavnice, jednostavno, govori o tome da vi nemate dugoročno opredeljenje da vršite odgovorno vlast. Kad god se o ovim kreditima govori, govori se o tome koliko su oni po svojoj ročnosti dugi, pa sa nekim odloženim obavezama vraćanja, a kada samo otvorite tu stranu 29. Memoranduma, svaki građanin će imati prilike da vidi da mi mnogo više plaćamo kamate nego što plaćamo i glavnicu za kredite koji su nekada bili dugoročni, a sada evo dospeli da se vraćaju i glavnice i kamate. Ne možete doći do preciznog podatka koliko to javnog duga u ovoj godini dospeva ovoj državi, a to jeste njena obaveza. Guverner Jelašić, sa Dinkićem, odlazi da pregovara u Austriju o privatnim kreditima banaka i preduzeća i o molbi da strane banke, odnosno zovemo ih domaće, ali su im centrale u inostranstvu, izvrše reprogram, pa odlože te kredite. Neću ni ovde zaboraviti da ponovim da je do tih kredita koje zovu kros border došlo zato što je guverner Jelašić vodio pogrešnu monetarnu politiku, sa skupom obaveznom rezervom, pa su korisnici kredita i privreda bili usmeravani da uzimaju kredite kod matica banaka koje su ovde, jer je to jeftinije za procenat obavezne rezerve. I, sada umesto da sva ekonomska pamet i sva ekonomska moć koncentrisana u Vladi, i u Narodnoj banci, i u savetnicima i u Monetarnom odboru, i u Savetu Narodne banke, razmišlja o kreditu za koji su direktno odgovorni, a to je javni dug koji iznosi 6,5 milijardi evra, nama se uz 19 važnih ali raznorodnih sporazuma nude dva nova kredita, od kojih je jedan za sanaciju klizišta, a drugi za finansiranje prodaje španskih roba. Povodom ovog kredita koji je vezan za klizišta ja ću pomenuti da ste nam na jednom od prošlih zasedanja na isti način, objedinjenom raspravom, dostavili kredit od iste institucije koji je bio vredan 10 miliona evra, ali je imao drugu socijalnu namenu, za izgradnju trajnih stambenih jedinica za izbeglička naselja, odnosno za izbegla lica i bivša izbeglička domaćinstva. Poštovani građani, u zagradi piše, za izbeglice koje su dobile državljanstvo Republike Srbije. Iako je reč o novcu i o kreditu, na ovom mestu moram da podsetim da je mnogo onih koji ne mogu da uđu u ovu zagradu, da još uvek u ovoj državi Srbiji postoje ljudi koji godinama čekaju da dobiju državljanstvo države u kojoj žive. Iako je ovde reč o kreditima i o neodgovornoj Vladi koja se i dalje zadužuje, ne vodeći računa o tome ko će kredite da vraća, moram da podsetim da jeste vaša obaveza davanje državljanstva onima koji žive u ovoj državi i da je zaista nehumano dalje je odlagati. Ono što je poseban problem kod drugog kredita zove se program finansijske saradnje između Vlade Republike Srbije i Vlade Španije sa Aneksom. Španija nam nudi jedan milion evra donacije, a onda nam nudi mogućnost za povlačenje 45 miliona evra u vidu kredita za finansiranje nabavke potpuno nove španske robe i usluga. Španska vlada zadržava pravo da njen organ, koji se zove Savet ministara Španije, ipak odobri sve ono što ćemo mi dogovoriti ako pristanemo u daljoj zajedničkoj saradnji. Ali, ima u članu 3. vrlo precizan uslov koji je i ova vlada i svaka vlada pre nje od 2000. godine potpuno zaboravila, a to je da štiti domaću industriju, domaću proizvodnju i domaće proizvođače, ali Španci to ne zaboravljaju. Oni kažu – ova sredstva će se na osnovu pojedinačnih ugovora koristiti za finansiranje sledećeg: 100% potpuno nove robe i usluga španskog porekla. U članu 4. kaže – carinske dažbine i takse, ukoliko postoje, utvrđene od strane nadležnih organa Republike Srbije, neće biti finansirane iz sredstava koja su predviđena ovim programom. Znači, prijatelji Srbije, ukoliko imate neke troškove vezane za uvoz robe i usluga koju vam mi, kao dobri domaćini i dobri upravljači španskom privredom, prodajemo na kredit koji vam dajemo, vi to nećete moći da prihodujete, ne daj bože, kroz carine ili usluge, jer vi ste država koja se dokazala da rado uzima kredite, da rado otvara kapije i liberalizuje sve za uvoz strane robe, a da ni na koji način ne štiti svoju domaću industriju. Ono što je zanimljivo, u članu 6. kaže da su ugovorne strane saglasne da se sredstva koriste za finansiranje projekata ili ugovora koji će biti dodeljeni španskim firmama. I u svakom sledećem članu gde se predviđa postupak javnih nabavki, u smislu otvorenog postupka konkurisanja za španske firme koje će prodavati nama, svuda stoji stotinu puta ponovljeno – za španske firme i usluge španskih firmi, i usluge preduzeća iz Španije koja proizvode špansku robu. Da, tender se može objaviti i u Srbiji i u Španiji, ali će ovde posao dobiti oni sa strane zato što su od nas navikli da mi omogućujemo razvoj tuđih privreda i tuđih industrija, a na štetu ovih građana i ove države. Ono što mene dodatno brine u čitavoj ovoj situaciji jeste jedan od zahteva MMF-a koji se provlači u tajnom dokumentu, u čiji je posed došao "Financial times" i koji je objavljen u svim relevantnim medijima, dakle, još jedan zahtev, sa kojim smo mi bili suočeni, nedavno, kao anketu, kako bi to naši građani, naše političke stranke i institucije reagovale ako bi dinar zamenili evrom. Znači, MMF ima predlog da sve visokozadužene zemlje, gde je Srbija treća po njihovoj klasifikaciji, domaću valutu zameni evrom. Podsetiću građane da smo pre mesec i po dana u svim našim medijima imali pitanje – a, kako bi to kod nas izgledalo, da je čak i guverner odgovarao na takvo pitanje. I pitali smo se svi otkud baš sada to pitanje. Da nemate dilemu, kao u lutkarskom pozorištu, kako može da se predstavi Vlada Republike Srbije, nameće pitanja, nameće dileme i sondira javnost da li država može i taj deo monetarnog suvereniteta da izgubi, a pre ulaska u EU. Da li je Narodna banka i ovakva kakva je do sada, potpuno odvojena od Ministarstva finansija, od premijera, od ekonomske politike, od Uprave za javni dug, koja mora da vodi računa o težini ovih kredita o kojima danas govorimo, uopšte koristila to da ima pravo da vodi sopstvenu monetarnu, monetarno-kreditnu i emisionu politiku? Ne, nije, zato što se nije rukovodila ni interesom građana, zato što im je bezrezervno reklamirala kreditiranje i zaduživanje, dovodeći svakog građanina, svaku porodicu i svako preduzeće u stanje idealnog dužnika, kao poželjnog načina ponašanja, kao postmoderni način života – zadužite se samo kreditom. Sećate se, bila je samo dilema da li se zaduživati u francima ili u evrima itd. Ta ista Narodna banka, potpuno pogrešnom monetarnom politikom, koja se bavila trgovinom sa stranim bankama u repooperacijama, a ne kreditirajući preko poslovnih banaka, a ne direktno, dovela je ovu privredu u situaciju da naši građani danas treba da uče da li i koja banka kako obračunava euribor, da li na šestomesečnom nivou, na tromesečnom i da li ga i kada usklađuje kao trošak koji će pogoditi građanina i njegov kućni budžet. Da li je onaj ko nam je potpisao ovaj zahtev za kreditima dao obrazloženje građanima Srbije da li će se euribor, koji ovde piše, obračunavati tromesečno ili šestomesečno i koja je projekcija tog troška, a koji je efekat za ulaganje od kredita koji na ovaj način uzimamo? Da li neko drugi treba da građanima da objašnjenje za to? Kažu da je ovo neoliberalna tržišna privreda. Da, tržišna treba da bude, ali država u njoj ne sme da izgubi svoju ulogu. I u takvoj privredi građanin ne može da prevali odgovornost na Vladu, i ne treba da prevali odgovornost na Vladu, za sopstvene odluke – da li će uzeti kredit i koliko će on da košta, ali građanin od Vlade mora da dobije odgovor kolika je stvarna kamata kao efektivna, a kolika je ona koja se reklamira i da li smo, zaista, uništavanjem domaćeg bankarskog sistema, dobili konkurentan bankarski sistem u kojem imamo kamate na kredite slične zemljama u okruženju. Na tom ispitu Vlada je pala, a građani su danas zaprepašćeni ratama koje dobijaju za kredit, jer je euribor za godinu dana skočio sto procenata. Čak i onda kada je bilo izvesno da će euribor rasti takvim tempom, jer je još od avgusta 2007. godine finansijska kriza pokazivala svoje pravo lice, Vlada je nastavila da se zadužuje, nijednog trenutka ne postavljajući pitanje sebi, ni predstavljajući se građanima kao odgovorna, a šta je uradila sa, po tvrdnjama gospodina Dinkića, 17 milijardi evra priliva stranog kapitala, što po akvizicijama iz privatizacije, što po stranim direktnim ulaganjima, a što po naraslom ukupnom dugu na 30 milijardi dolara. Svetski eksperti kažu: davati ovakvoj privredi nove kredite i ulaziti u nove aranžmane sa MMF, isto je što i bolesniku, zavisnom od droge, davati kokain. Koji će to trenutak, od ovog sada, biti pogodniji da se Vlada zapita da li je možda bolje dobijati novac za ulaganje u ono što se zove proizvodnja, a ne samo finansijske manipulacije i virtuelni razvoj, ili ćemo se okrenuti onome što se zove odgovorni odnos prema javnim sredstvima, prema budžetu iz kojeg će se ovi krediti vraćati i u ime toga voditi računa i dostavljati izveštaj o svakom evru koji ostavljamo u nasleđe budućim generacijama kao dugove. U tom smislu, SNS i Poslanička grupa Napred, Srbijo ne može da podrži ovakvu politiku daljeg zaduživanja, bez ikakvog navođenja efekata i onih obaveza koje ostaju budućim generacijama, i mi za ovakve predloge nećemo glasati. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima poslanik Jovan Nešović.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospodo ministri, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je danas 19 ratifikacija različitih sporazuma koje Narodna skupština treba da ratifikuje i da potvrdi, a to su sporazumi sa državama u okruženju, državama EU i drugim državama sveta, kao i određenih sporazuma koji su multilateralnog karaktera. Oblasti tih sporazuma su ekologija, saradnja u oblasti ekonomije, kulture, sporta i omladine, umetnosti, u naučno – tehničkoj saradnji, saobraćaju, i to onaj deo koji se odnosi na vazdušni saobraćaj, i dva zajma. Na početku hoću da kažem da će Poslanička grupa G17 Plus glasati za ratifikaciju svih 19 sporazuma. Sada ću da govorim o dva sporazuma. Jedan sporazum je između države Srbije i nama susedne države Rumunije i drugi sporazum je jedan Okvirni zajam koji država Srbija treba da ratifikuje sa Bankom za razvoj Saveta Evrope. Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Rumunije odnosi se na ekonomsku, naučnu i tehničku saradnju i ovaj sporazum je potpisan u Beogradu 24. oktobra 2008. godine. Kad govorimo o ovom sporazumu, potrebno je reći nekoliko statističkih podataka kakvi su sada odnosi između Srbije i Rumunije, koja je već članica EU. Što se tiče ekonomske saradnje između ove dve države, trenutno dominira razmena roba i, što je važno, količina roba koje se razmenjuju između ove dve države svake godine poprilično raste. Po statističkim podacima, 2003. godine robna razmena između države Rumunije i Srbije bila je 200 miliona dolara, a već 2007. godine ta robna razmena je izašla, negde, na 690 miliona dolara. Druga stvar koja je, takođe, važna, jeste dugogodišnja saradnja u eksploataciji i održavanju dve hidroelektrane, a to su "Đerdap 1" i "Đerdap 2". Mislim da se pokazalo da dobri odnosi u oblasti energetike između Rumunije i Srbije treba proširiti i na druge oblasti privrede. Analize pokazuju da se može sarađivati i u hemijskoj, petrohemijskoj industriji, prehrambenoj industriji, industriji poljoprivrednih mašina i transportnih sredstava, kao i u oblasti turizma. Važna stvar jeste da u ovom trenutku u naročito pograničnim delovima države Srbije i Rumunije, postoji registrovano preko 730 mešovitih preduzeća. Mislim da je, iz ovih razloga, veoma važno ratifikovati jedan ovakav sporazum i institucionalno urediti ekonomsku, tehničku i drugu saradnju između Rumunije i Srbije. Ono što ovaj sporazum, takođe, predviđa, jeste formiranje jedne mešovite komisije sastavljene između predstavnika naše države i predstavnika Rumunije, koja će pratiti primenu ovog sporazuma i koja će se najmanje, a možda i više puta, sastajati godišnje i analizirati efekte primene ovog sporazuma. Ova komisija, pored ostalog, imaće ulogu da analizira predložene mere razvoja ekonomske saradnje između Srbije i Rumunije, podstiče saradnju u drugim oblastima, međusobno informiše zainteresovane strane o mogućim investicionom ulaganjima u jednoj, odnosno drugoj zemlji, unapređuje tehničku i naučnu saradnju i saradnju između privatnog i javnog sektora i, ono što je veoma važno, vrši kontrolu kako se primenjuje ovaj sporazum. Ono što je, takođe, važno, jeste da je Rumunija u ovom trenutku članica EU, prešla je jedan trnovit put koji nas, državu Srbiju, u budućem periodu očekuje i siguran sam da, korišćenjem dobrih iskustava koje je imala Rumunija, mi možemo na neki lakši način određene stvari odraditi, a to znači i lakše pristupiti Evropskoj zajednici. Što se tiče drugog sporazuma, a to je ugovor o zajmu između Republike Srbije i Banke za razvoj Saveta Evrope. Potpisan je 11.12.2008. godine. Njegov zadatak jeste da se povuku sredstva koja će se utrošiti na otklanjanje posledica klizišta aktiviranih u martu 2006. godine. Želim da podsetim narodne poslanike da smo u martu 2006. godine posle dugotrajnih kiša na celoj teritoriji države Srbije imali poplave u severnom delu naše teritorije, a od Save i Dunava, dakle, centralna Srbija i južna Srbija i zapadna, velika klizišta koja su ugrožavala kako domaćinstva ljudi, pomoćne objekte, tako i vodovod i kanalizaciju i puteve i sve ono što je vezano za jednu lokalnu infrastrukturu. Takođe, želim da podsetim narodne poslanike da je sanirano deo tih šteta koje su nastale od tih klizišta, sanirano je zajedničkim aktivnostima lokalnih samouprava i države. Međutim, dobar deo tih šteta još nije saniran. Postoje primeri u svakom gradu i opštini u Srbiji počev od Kragujevca, Leskovca, Niša, pa i mog Kraljeva, odakle dolazim kao narodni poslanik, zaista veliki broj problema koji su posledica te elementarne nepogode koje još uvek nisu sanirane. Ono što se predviđa ovim sporazumom jeste da je ukupna vrednost tog projekta oko 31 milion evra, 20 miliona evra povlačimo pod povoljnim uslovima od Banke Saveta Evrope, a 11 miliona evra moramo obezbediti, a to je država obezbedila preko budžeta za 2009. godinu. Ono što je važno za ovaj projekat jeste da će imati četiri komponente: 1) Prva komponenta jeste, kako se u predlogu projekta zove komponenta, da se obezbedi izgradnja i popravka oko 174 kuće u 28 opština Srbije i izgradnja objekata opšteg značaja u nekoliko mesta, a kada kažemo od opšteg značaja misli se na obdaništa i zdravstvene ustanove. 2) Druga komponenta odnosi se na izgradnju vodovoda i kanalizacione mreže, i elektromreže niskog napona, jer u klizištima su i ti infrastrukturni objekti uništeni i ova sredstva će biti iskorišćena i za popravku, odnosno izgradnju novih infrastrukturnih objekata. 3) Treća komponenta se odnosi na sanaciju zemljišta koje ugrožava kuće i druge javne objekte. Dakle, ako se ponovo, ne daj bože, dese iste elementarne nepogode vrlo lako će doći do obrušavanja zemljišta. Mora se izvršiti sanacija, odnosno izgradnja potpornih zidova. 4) Četvrta komponenta koja se odnosi na izgradnju lokalnih puteva i kako je u predlogu projekta nagovešteno, to je oko 90 kilometara lokalnih puteva koji su oštećeni ili uništeni u martu 2006. godine. Ono što je važno ovde istaći jeste da će ovim projektom biti obuhvaćeno 60 opština u Srbiji. Ovo nije projekat za jednu opštinu. Ovo je projekat za 60 opština u Srbiji. Važno je trošiti ova sredstva da bi se ono što smo nasledili, a to je posledica od 2006. godine, već su tri godine prošle, napokon to da dovedemo u normalno stanje da bi ljudi lakše živeli. Ono što želim da kažem je i brzina sa kojom će se potrošiti ova sredstva i završiti ovi projekti. Tu jeste odgovornost Ministarstva za infrastrukturu, a ako se ne varam i ''Puteva Srbije'' koji treba da izvrše nadzor, odnosno upravljanje ovim projektom. Posle ratifikacije ovog sporazuma očekujem da zaista više nema odgovornosti na nekom drugom, odgovornost je potpuno na nama. Očekujem da ono što je planirano, a to je da se ovaj projekat završi 2010. godine, zaista da se završi 2010. godine i da možemo dobiti izveštaj da je 31 milion evra adekvatno potrošen i da je urađeno ono što je planirano, kao i da kvalitet života ljudi koji žive tamo gde se budu radili ovi projekti bude na višem nivou nego što je sada. Na kraju, hoću da kažem, u ime Poslaničke grupe G17 plus pozivam sve druge poslaničke grupe da podrže svih 19 sporazuma, jer svih 19 sporazuma predstavlja dobrobit za državu Srbiju i njene građane u ovom trenutku. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala. Reč ima gospodin Milan Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predstavnici Vlade, izuzetno mi je drago što danas među ovih 19 ratifikacija, imamo i tri koje makar delimično dodiruju oblast sporta. Reč je o dva bilateralna ugovora naše zemlje, sa Mađarskom i Češkom, a treće je Predlog zakona o potvrđivanju međunarodne konvencije protiv dopinga u sportu. Odvojio bih nekoliko minuta vašeg vremena da vam objasnim zbog čega mislim da treba jednoglasno da usvojimo ovu konvenciju. Reč je o dopingu u sportu, doping kao uzimanje određenih supstanci da bi se poboljšale telesne performanse, snaga, izdržljivost, sigurno nisu potekle u sportu. Verovatno, kao i mnoge druge stvari, potekle su u ratu, među ratnicima, vojnicima, da bi se ostvario bolji rezultat na ratištu, mit o čarobnom napitku koji daje neverovatnu snagu i pobednički elan vojsci postoji u mnogim kulturama, a svoj izraz je našao i u modernoj umetnosti, setimo se, recimo, crtanog filma o Asteriksu. Generalno, u sportu, ozbiljnija istraživanja, ozbiljnija primena dopinga počinju negde u 19. veku, i to, pre svega, u onim sportovima koji su direktno vezani za velika naprezanja, izdržljivost, potrebu da se istraje više časova u tim sportskim naporima. To je najpre bilo plivanje, a onda biciklizam i vremenom je preneto i primilo se u ostale sportove, što bi rekli. U to vreme su uzimana razna sredstva koja su bila pri ruci, recimo, kokain itd. Međutim, tada se pojavljuju prvi negativni efekti upotrebe dopinga u 19. veku, a beleže se i prvi smrtni slučajevi prilikom uzimanja dopinga. Tako je taj čarobni napitak pokazao ubrzo svoju mračnu stranu i počeo je da uzima danak. Od tada je medicina napredovala neverovatnom brzinom i samim tim napredovali su lekovi, napredovala je nauka i broj i opseg sredstava koja su se koristila bila su sve veća i veća. Poznat je slučaj Istočne Nemačke koja je prema svedočenjima mnogih sportista u to vreme imala kao državnu strategiju, radi pobede na olimpijskim igrama i drugim takmičenjima, praktično dopingovanje mladih ljudi, maltene dece. Mnogi od njih su danas invalidi. Mnogi od njih su prerano umrli. Mnogi imaju hormonalne poremećaje. To je bilo vreme ideološke borbe gde je svaka pobeda ili zlatna medalja na olimpijskim igrama značila pobedu ideologije. Zna se da kada se vode ideološke bitke one ne pitaju za žrtve, odnosno ljudi, pojedinci su u ideološkim bitkama zanemarljiva stavka. Ni mnoge druge zemlje nisu bile imune na upotrebu tih sredstava. Zbog toga je međunarodna zajednica pokušavala stalno da upotrebu tih sredstava stavi pod određenu kontrolu i zbog toga mi danas imamo ratifikaciju ove UNESKO konvencije. Ona je potpisana 2005. godine, 19. oktobra u Parizu. Stupila je na snagu 1. februara 2007. godine, za sve one zemlje koje su je ratifikovale do kraja 2006. godine, tada je bilo 52 zemlje. A za sve one koje su je ratifikovali ili će je ratifikovati posle tog perioda ona stupa na snagu prvog u mesecu nakon isteka mesec dana od ratifikovanja te konvencije. Do sada je oko 100 zemalja u svetu ratifikovalo ovu konvenciju. Treba naglasiti da ćemo ratifikovanjem ove konvencije formalno priznati ''svetski antidoping kodeks'' koji je potpisala Svetska antidoping agencija, sa ciljem da se harmonizuju pravila protiv dopinga u svetu. Do sada je 570 sportskih organizacija prihvatilo ''svetski antidoping kodeks'', uključujući i Međunarodni olimpijski komitet. Usvajanju UNESKO Konvencije 2005. godine prethodila je Kopenhagenska deklaracija o dopingu u sportu iz 2003. godine, a koja je predstavljala izraz političke volje da se prihvati ''svetski antidoping kodeks''. Naša zemlja je to potpisala, u to vreme je ministar Goran Svilanović bio ispred Srbije i Crne Gore i potpisao je tu deklaraciju. Međutim, još uvek nismo ratifikovali ovu konvenciju, a sada je na dnevnom redu. Međutim, iako je nismo prihvatili to ne znači da mi zaostajemo za svetom u borbi protiv dopinga, protiv nedozvoljenih sredstava i zloupotrebe lekova u svrhu postizanja boljih rezultata. Naša Antidoping agencija Republike Srbije je dobila od svetske Antidoping agencije potvrdu da je code complained, odnosno usklađena sa ''svetskim antidoping kodeksom''. Takođe, naš zakon koji je donet 2005. godine, Zakon o sprečavanju dopinga u sportu zasniva se i bazira upravo na tom kodeksu. Sve dok ne ratifikujemo ovu konvenciju, a nadam se da ćemo to učiniti jednoglasno u ovoj skupštini, kao što smo učinili i na Odboru za omladinu i sport, mi formalno-pravno ne priznajemo, jer nismo priznali ''svetski antidoping kodeks''. To može proizvesti i negativne posledice na naše sportiste. Svetske olimpijske igre su 2010. godine u Vankuveru, zimske olimpijske igre, i ukoliko ne bismo to prihvatili, naši sportisti ne bi mogli da učestvuju na takmičenju. To je samo jedna od praktičnih posledica, a tu su i etičke i spoljnopolitičke posledice koje bi naša zemlja snosila, ukoliko ne bi po hitnom postupku ratifikovala ovu konvenciju. Dame i gospodo, sport danas, osim ugleda i slave koje je donosio oduvek, donosi i ogroman novac ili može doneti njegovim akterima. To nisu samo sportisti, već su to treneri, to su i uprave, to su lekari i to su svi ljudi koji pomažu sportistima. Zbog toga je veliki izazov mladim ljudima i onima koji im pomažu da prečicu do boljeg rezultata nađu kroz upotrebu dopinga. Naše je, kao Skupštine, da jednoglasno, podvlačim, podržimo ovu konvenciju, da je ratifikujemo kao Parlament i da pokažemo da verujemo u fer-plej, da verujemo u sport i najvažnije, da verujemo u zdravlje sportista. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala vama. Reč ima gospodin Aleksandar Pejčić. Vreme preostalo za DSS je 10 minuta. Molim vas, pritisnite taster.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, poštovani ministre, pred nama su konvencije koje mora ovaj parlament da ratifikuje. Ja ću se osvrnuti, kao i moj prethodni uvaženi kolega gospodin Vučković, pričaću o Međunarodnoj konvenciji protiv dopinga u sportu, iz jednog prostog razloga, dolazim iz te sfere. Bio sam dugogodišnji sportista, aktivno učestvovao u saveznom rangu, bio trener u saveznom rangu i sa te pozicije mislim da mi je mnogo lakše da govorim, nego bilo kom drugom poslaniku. Međutim, u ovom predimenzioniranom dnevnom redu očekivao sam da o ovoj konvenciji pričamo ponaosob. Takođe, očekivao sam i da pre ove konvencije razgovaramo o jednom krovnom zakonu, a to je Zakon o sportu i meni je izuzetno žao što taj zakon nije ušao u ovu skupštinsku proceduru, jer na taj način šaljemo lošu poruku našim sportistima – da država ne razmišlja o njima, a to se inače i pokazalo kao loš primer i na prethodnim Letnjim olimpijskim igrama, kada je jedna sportska nacija osvojila svega tri medalje, to su dve srebrne i jedna bronzana. Mislim na srpsku sportsku naciju, koja očekuje od svojih sportista da permanentno donose neka odličja sa velikih svetskih ili olimpijskih događaja. To je očiti primer odnosa ove vlade prema sportistima, prema mladim ljudima koji žele da uplove u te sportske vode. Sada da se vratimo na temu, a to je doping. Kao što reče moj prethodni kolega Vučković doping je fiziološka ili hemijska supstanca koja dovodi do poboljšanja radne sposobnosti ili sportske sposobnosti. Najveća vrlina savremenog sporta jeste taj sportski duh, a najveće vrednosti sporta su pre svega fer-plej, zdravstvo, jačanje kolektivnog duha, jačanje etike, poštenja i korišćenje dopinga u savremenom sportu je upravo u suprotnosti sa ovim vrednostima, koje sam naveo. Doping nisu izmislili sportisti niti njihovi treneri. Doping je izmišljen mnogo, mnogo ranije. Mnoge vojskovođe su davale svojim vojnicima, kako bi kod njih stvorili lažnu hrabrost, lažnu izdržljivost, lažni moral. U savremenoj istoriji vidimo da su određene zemlje poput DRN, tj. Istočne Nemačke, odnosno istočni blok je razvio tu tehnologiju doping sredstava, čak tendenciozno i namerno davao svojim sportistima ta doping sredstva, kako bi se prikazao u svetu kao velika sportska nacija. To su koristile, kao što rekoh, zemlje istočnog bloka, Nemačka, Bugarska i mnoge druge. U savremenom sportu doping se koristi u individualnom sportu, kao što je biciklizam, atletika, plivanje. Imali smo prilike da vidimi da je pobednicima na velikim biciklističkim trkama, kao što su ''Điro d' Italija'' ili ''Tur d' Frans'', oduzimana titula upravo iz ovog razloga, jer posle doping testova videlo se da su oni koristili neka doping sredstva i zbog toga im je oduzeta titula. Danas postoji velika baterija testova koja kontroliše korišćenje doping sredstva. Neke zemlje, kao i naša imaju Zakon o sprečavanju dopinga u sportu. Jedan od najrigoroznijih je u Italiji, gde sportista koji tendenciozno i namerno uzima doping sredstva može biti kažnjen od tri meseca do tri godine. Kod nas, pošto i mi imamo taj Zakon o sprečavanju dopinga u sportu, naš zakon je malo liberalniji i predviđena je jedna godina zatvora za onoga za koga se utvrdi da namerno koristi doping sredstva. Postoji prva kategorija sankcija, koju uvodi Olimpijski komitet, koju uvode resorni sportski savezi, odnosi se na to da mogu olimpijski komiteti ili sportski savezi da im zabrane sportsko takmičenje ili da im oduzmu titulu. Druga kategorija sankcija podrazumeva da tu reaguju državni organi i oni mogu doneti određene sankcije, kao što su prekršajno-pravne i pravno-krivične mere kojemogu biti, kao što rekoh, do godinu dana. Očekujem iskreno da ovu konvenciju prihvatimo ovde jednoglasno svi zajedno, jer šaljemo jasnu poruku svetskoj i domaćoj javnosti – svetskoj javnosti da ćemo poštovati međunarodnu konvenciju i da će ona u nama videti strateškog partnera u prevenciji i eliminaciji dopinga u sportu, a domaćoj javnosti da ovo društvo štiti sve mlade sportiste koji ulaze u profesionalne vode i da je za nas mnogo bitniji ljudski život nego bilo koja medalja. Zato, sve vas pozivam da jednoglasno usvojimo ovu konvenciju i hvala što ste me saslušali. [[Aplauz.]]
Hvala. Reč ima narodni poslanik gospodin Milan Lapčević. Vreme na raspolaganju je četiri minuta i četrdeset sekundi.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, ovih pet minuta ću gledati da se osvrnem u najkraćem na zakone i ratifikacije koje su na dnevnom redu. Moram prvo da kažem da je krajnje besmisleno da se povezuju tačke koje se tiču dopinga u sportu, koje se tiču kredita od DBRD ili finansijskog aranžmana sa Španijom, do tačaka koje se tiču avio-saobraćaja ili tačaka koje se tiču kulturne saradnje sa određenim zemljama i izdavanja diplomatskih pasoša. Ja ću se ovde osvrnuti na avio-saobraćaj i na kreditne aranžmane, ali čini mi se da ovde nema nikoga iz Ministarstva ekonomije, niti Ministarstva za finansije kome mogu da postavim pitanja koja se tiču ovih zakona. Zaista mislim da prosto nemamo uslove da možemo kvalitetno da obavljamo ovaj posao. U svakom slučaju, što se tiče zakona o saradnji sa Rumunijom, o naučnoj, ekonomskoj i tehničkoj saradnji sa Rumunijom, on je sasvim u redu, i kako reče malopre gospodin Nešović, doneće nam proširenje te saradnje. Kako smo videli u predlogu ovog materijala, od novembra 2006. godine, taj sporazum je ratifikovan, a potpisan je tek oktobra 2008. godine, pa me interesuje – šta je ministar ekonomije i regionalnog razvoja radio dve godine? U obrazloženju se kaže da se nije pristupilo potpisivanju, jer se, prosto, nisu stekle mogućnosti da dođe do potpisivanja. Što se tiče kreditnog aranžmana sa Španijom, taj kreditni aranžman podrazumeva da ćemo povući 45 miliona evra i to u robi iz Španije, plus milion evra donacija koji će ostati u Španiji, jer će španska vlada tu donaciju dati svojoj državnoj firmi za izradu studije i za razna ispitivanja. Postavljam pitanje svima nama i javnosti Srbije, naročito ministru, koji nije prisutan – kakvu će korist Srbija imati od toga, kome je u interesu da u trenutku kada je Srbija visokozadužena zemlja, treća u Evropi, po izveštaju MMF, ulazi u nove kreditne aranžmane i to u trenucima najveće svetske krize, kada sam predsednik Republike i šef vladajuće koalicije Boris Tadić traži od svih da se po svaku cenu brane domaća radna mesta?! Da li će se kreditima i finansijskim aranžmanima, koji su u vidu roba, braniti domaća radna mesta ili će se braniti radna mesta privrede Španije i građana Španije?! Zaista je potpuno nerazumno da se u ovakvim trenucima uzimaju ovakvi krediti, naročito ako se ima u vidu da smo visokozadužena zemlja i da ćemo time dodatno uticati negativno na gubitak domaćih radnih mesta i na gubitak aktivnosti domaće privrede. Ono što je ključno ovde, što se ovih ratifikacija tiče, a što je predmet mnogih interesovanja, jesu ratifikacije konvencija i ugovora koji se tiču avio-saobraćaja. Te konvencije su potpisane još 2004. godine, odnosno Vlada ih je procenila i usvojila 2006, odnosno 2007. godine, a tek 2009. godine dolaze, evo sada, na ratifikaciju u Skupštinu. Za to vreme, kao monopolista u Srbiji, avioprevoznik JAT, obavljao je sve svoje letove iz Beograda, a nijedan drugi aerodrom, odnosno drugi aerodrom međunarodni u Srbiji, Niš, nije mogao da ima slobodne letove, niti su mogle druge kompanije da prevoze putnike iz Niša, iako su bile zainteresovane, zbog tog monopolističkog odnosa i JAT i ''Aerodroma Beograd". Pričamo svi o neravnomernom razvoju, o zaostatku juga Srbije, o tome kako su građani ovog dela Srbije najsiromašniji, kako ima najviše nezaposlenih, a pri tom gušimo i ono što možemo sami da uradimo, a to je kvalitetan aviosaobraćaj, veći broj putnika, a samim tim i povećanje intenzivnosti privrede, povećanje zapošljavanja, jer je jasna činjenica da svako radno mesto na jednom aerodromu vuče od sedam do deset drugih radnih mesta u pratećim delatnostima i službama. Naravno, pri tom, kada se uporede činjenice da ''Aerodrom Beograd'' ima 15 miliona evra profita ove godine, a dva miliona i 650 hiljada putnika naspram niškog aerodroma koji ima 22 hiljade putnika i gubitak dovoljne su i jasne da nas navedu na zaključak da monopolistički odnosi guše delove Srbije koji su nerazvijeni i da sve ono što se dešava u Beogradu ne može da bude dobro za čitavu Srbiju. Ako se samo Beograd razvija, ako se samo razvija beogradski aerodrom, a pri tom imamo finansiranje od države i aerodroma u Batajnici, što je potpuno nerazumno, onda nema boljitka za ostatak Srbije. Imaćemo još veće migracije iz tog dela Srbije i još veće raslojavanje i u razvoju i u standardu. Pošto nemam više vremena, Poslanička grupa DSS će podržati ratifikacije ovih konvencija o aviosaobraćaju, ali što se tiče finansijskih ugovora sa Španijom, to sigurno nećemo, jer je to štetno i za privredu Srbije i za građane Srbije. Hvala. [[Aplauz.]]
Ovim bismo završili prepodnevni rad. Na osnovu člana 85. određujem pauzu. Počećemo u 14.45 časova. Prvi naredni poslanik koji će dobiti reč je gospođica Marina Raguš. Zahvaljujem. [[Posle pauze –15.05]] Dobar dan. Nastavljamo popodnevno zasedanje. Prema najavi od pre podne reč ima gospođica Marina Raguš. Izvolite.
Hvala, gospodine Novakoviću. Dame i gospodo, ono na čemu će SRS da insistira jeste način i metodologija provođenja svih standarda koje ove konvencije, koje su danas na dnevnom redu, obezbeđuju i trebalo bi da se provedu. S tim u vezi mi izražavamo vrlo veliku rezervu, pogotovo kada je reč o suverenom delu teritorije koji se zove KiM i očekujem da ću od predstavnika srpske Vlade čuti kada će svi ovi zakoni, koji bi trebalo da znače mogućnost približavanja EU, za koje se opredelila vladajuća koalicija, moći da se primene na delu teritorije KiM. To će nama sasvim sigurno da bude signal da imamo vrlo ozbiljnu Vladu i vrlo ozbiljnu državu koja je krenula da se bavi, konačno, svim onim državnim prerogativima i da se prostire na suverenom delu Kosova i Metohije. Takođe, javnosti radi, moram da izrazim protest u smislu spajanja, uslovno rečeno, nespojivih tema koje su i te kako od velikog značaja za svakodnevni život građana Srbije. Reč je, ukoliko sam dobro pobrojala i sabrala, o 19 konvencija, koje su spojene na način koji nama baš nije prihvatljiv, a pri tom je vrlo nejasan, ali svejedno, tako je kako je. Nismo mi odlučivali o ovome. Pokušaću na dostojan način, nadam se, da predstavim kolege koje iz poznatih razloga nisu u mogućnosti da učestvuju u radu redovnog zasedanja Narodne skupštine Srbije. Ovlašćeni predstavnik po ovoj tački dnevnog reda trebalo je da bude mr Dejan Mirović, koji je konačno obrađivao teme za koje je smatrao da su od izuzetnog značaja za sadašnji momenat u kome se nalazi Srbija, a jeste opterećen velikim ekonomskim i socijalnim problemima, na prvom mestu spoljnim dugom koji sada prevazilazi 30 milijardi dolara. Ono što očekujemo da ćemo uskoro čuti od Vlade, takođe, jeste novi paket mera, novi aranžman sa MMF-om i eventualno da razreši sve dileme, nedoumice i otkloni strahove, da li se Srbiji približava argentinski scenario. Ali, da se konačno vratimo dnevnom redu. SRS smatra da je primena konvencija koja se nalaze na dnevnom redu od vrlo velikog značaja za sve građane države Srbije. Njihova potpuna primena značila bi unapređenje, na prvom mestu, seta ljudskih prava koja su za SRS od izuzetnog značaja. Ljudska prava u suštini jesu preduslov za civilizovano funkcionisanje svake države i modernog društva, ali da bi se ona primenila u praksi, ono što je preko potrebno jeste doslovno primeniti osnovne konvencije i protokole u ovoj oblasti. Ovih dana smo naveli neke primere koji predstavljaju, zapravo, uslovno rečeno, plastične primere, pa može se reći čak i brutalnog kršenja osnovnih ljudskih prava u modernom, demokratskom, srpskom društvu ili onome što bi srpsko društvo trebalo da bude ili čemu bi trebalo da teži. Ono što je suština jeste da nije dovoljno da se konvencije i protokoli samo usvajaju po automatizmu, bez čitanja i razumevanja ili prilagođavanja srpskoj praksi, već naprotiv, i ono što jeste zamerka Poslaničkog kluba SRS, sve ono što se nalaže i zahteva od zajednice najrazvijenijih evropskih država i društava trebalo bi da bude po benefit transferu prilagođeno okolnostima i specifičnostima srpskog društva i srpske države. Ukoliko to nije slučaj, onda je zaista vrlo teško razmišljati i svrsishodnosti paketa zakona, a posebno o predlozima zakona za potvrđivanje konvencija koje bi trebalo da stupe na snagu. Ono što je značajno, takođe, jeste da ovaj set protokola i konvencija koje danas razmatramo, svaka selektivna primena neminovno dovodi do zloupotrebe ovih prava i do dvojnih standarda koji dovode do toga da se, recimo, na primeru prakse za građane Srbije ne važe određena ljudska prava, ali za građane Zapada važe. Što se tiče konkretnih rešenja iz Predloga zakona o potvrđivanju sporazuma o strateškoj saradnji, recimo, Republike Srbije i Evropske policijske kancelarije, SRS nije protiv saradnje između naše i evropske policije. Naprotiv, ta saradnja se ne može posmatrati izdvojeno iz opšteg konteksta između Brisela i naše zemlje. Već se vidi u članu 1. ovog predloga zakona da je Sporazum zaključen 18. septembra 2008. godine, nakon proglašenja nezavisnosti tzv. Kosova i priznavanja te fantomske države od strane više od dve trećine EU. Dakle, činjenica je da su na osnovu falsifikovanog izveštaja Helen Rante izuzeli teritoriju kakva je KiM i da je dve trećine evropskog civilizovanog sveta pogazilo set međunarodnopravnih normi, priznalo državu koja se zasniva i koja je nastala samo na šiptarskom terorizmu i posebnim vidovima visokotehnološkog kriminala, organizovanog kriminala, trgovine organima, narkoticima i svega onoga što predstavlja crne fondove mnogih najrazvijenijih organizacija. Ono što jeste činjenica, a pri tom nedoumica, ukoliko potvrdimo i time verifikujemo konvenciju koja bi trebalo da faktički stavi na snagu saradnju između srpske i evropske policije, skoro smo imali primer tajnog izveštaja Savezne Nemačke obaveštajne službe kojim se potvrđuje da šiptarska teroristička država tzv. nezavisno Kosovo svoju privrednu aktivnost temelji samo na kriminalnoj aktivnosti šiptarskog političkog vrha. U tajnom izveštaju Savezne Nemačke obaveštajne službe utvrđuje se veza između svih onih koji su oslobođeni od ratnih zločina, trgovine srpskim organima, do najviših vrhova u Briselu. S tim u vezi, volela bih da predstavnici srpske Vlade, koju za sada čine, čini mi se, gospođa ministar sporta i gospođa iz Ministarstva za zaštitu životne sredine, tako da i nisu to prave adrese na koje bih mogla da uputim ovo pitanje, ali konačno to je i odnos srpske Vlade prema ovom parlamentu, ali srpska javnost bi trebala da pronađe sama odgovor na ovo pitanje, dakle, trebalo bi da imamo fantastičnu, pravovremenu, u realnom vremenu, kvalifikovanu saradnju sa evropskom policijom. Evropska policija bi prvo trebalo da pohapsi, bar kako navodi tajni izveštaj BND visoke zvaničnike Brisela, a onda, i šiptarski politički vrh. Ime gospodina Tačija se i te kako našlo u tajnom izveštaju BND, kao jednog od ljudi koji potpisuje kriminalne aktivnosti na teritoriji KiM. S obzirom na to da Kosovo i Metohija nema privredne aktivnosti, nego se finansira isključivo kriminalom, uvećali su stopu kriminala za celu Srbiju i samo u okviru toga Evropa nas gleda kao celovitu zemlju, pa je Srbiji porastao rejting na toj crnoj listi i postala je crna tačka kada je reč o organizovanom kriminalu. Nama nije jasno kako će standard i kako će ta saradnja između evropske policije i srpske policije da izgleda kada je reč o Kosovu i Metohiji. Nije nam jasno kako će saradnja između evropske i srpske policije da izgleda ukoliko znamo za podatak da je tri hiljade DNK uzoraka, a koji bi definitivno pomogli istragu u trgovini srpskim organima, nestalo u laboratorijama Haškog tribunala?! Ili, kako će da izgleda ta saradnja kada znamo da albanska država šteti daljoj istrazi?! Ili, kako će da izgleda ta saradnja ukoliko znamo da je o ovim aktivnostima, na prvom mestu trgovina organima ljudi koji su bili otimani sa teritorija KiM i odvoženi u periodu NATO agresije, u Tropoju na severu Albanije, a o tome sve obaveštajne službe znale i ništa nisu preduzele, kako će onda da izgleda saradnja između evropske i srpske policije na terenu?! Slični problemi se javljaju kada se analizira član 2. ovog sporazuma, koji definiše strateške, odnosno tehničke informacije, član 6. koji reguliše razmenu informacija, član 7. koji reguliše zahteve za pomoć, član 13. koji govori o odgovornosti ugovornih strana, u Aneksu se definišu oblici kriminala koji su predmet saradnje, a to su trgovina narkoticima, ljudima, dakle, sve ono što je karakteristično za tzv.Kosovo i u obrazloženju ovog predloga zakona se govori da su ovo krivična dela koja su osnov za saradnju povodom ovog sporazuma. Međutim, to je već problem pomešanih državnih prioriteta –politike ove vlade koja pokušava ovakvim dnevnim redom da sakrije ono što svaki građanin naše zemlje zna, a to je činjenicu da se danas za Srbiju postavlja pitanje izbora između Brisela ili KiM. Ono što smo izrazili kao nedoumicu, a trebalo bi srpska vlada da odgovori, ali ona to neće uraditi i današnja sednica je pravi primer za to, srpska javnost to vidi, jeste kako će uspeti da se približi EU i da sačuva suverenitet i teritorijalni integritet Srbije, kada je reč o KiM, pogotovo kada znamo da je pod američkim pritiskom dve trećine zemalja članica EU priznalo nezavisnost tzv. države Kosovo i Metohija, nastale isključivo na šiptarskom terorizmu i na kriminalu. Takođe, zašto to ne reći otvoreno? Trenutno se glavni teroristi na Balkanu, Haradinaj, Tači i ostali, ne bave svojim osnovnim poslom, terorizmom, kojim su dobili konačno državu, i trgovinom organima, već izigravaju nekakve intelektualce i političare, sve zarad građenja institucija države Kosovo na srpskoj teritoriji. Ono što smo imali prilike, takođe, da vidimo krajem prošle godine kada je Misija vladavine prava – Euleks postala operativno sposobna i kada smo mi izrazili zgražavanje nad još jednim divljanjem američke i britanske administracije, kada je reč o Savetu bezbednosti, dakle, Euleks je kao misija protivpravno smeštena na teritoriji KiM. U Euleksu, između ostalog, svojim kapacitetima, ljudskim resursima učestvuju SAD, učestvuje, recimo, jedna Hrvatska. Euleks je misija koja nije predviđena Rezolucijom 1244 i potpuno je stornirala sve ono iza čega stoji i što bi trebalo da bude nadležnost direktno Saveta bezbednosti. Skoro su, odlukom suda, oslobodili čoveka koji je potpisao teroristički čin na teritoriji KiM, kada je stradalo više srpskih civila. To su zapravo poruke koje se šalju srpskoj javnosti, da šiptarski teroristi bivaju političari, državnici, rado viđeni gosti na američkim ili britanskim, uslovno rečeno, modernim dvorovima, a da Srbi to plaćaju time što dobijaju višegodišnju robiju pred Haškim tribunalom koji je, to se doslovno može reći, zaista, instrument sile novog poretka sveta. Dakle, u tom smislu realnog stanja tragikomično izgleda i obrazloženje predlagača povodom Predloga zakona u kome se uopšte ne pominje da li srpska strana smatra da ovaj zakon važi i za našu južnu pokrajinu, u suštini, smatra se da će se tako navodno ispuniti neophodni uslovi u procesu pridruživanja EU. Kada se ovo pročita, neminovno se postavlja pitanje koji su to evropski uslovi u praksi ili da je ova teroristička grupa sa Kosova, koja voli tu kvazitvorevinu, ispunila te evropske bezbedonosne uslove tako što je prodavala, recimo, ljudske organe i otimala ljude. SRS je pre izvesnog vremena gospođi Malović, srpskom ministru pravde, rekla – mi smo izveštajem Saveta Evrope došli do saznanja da je u Bondstilu bio faktički instaliran ''mali Gvantanamo''. U tom ''malom Gvantanamu'' u Bondstilu, a to su komesari Saveta Evrope utvrdili, nalazili su se Srbi. Takođe, međunarodna zajednica je imala, a i srpska država, na osnovu kontraobaveštajnih i obaveštajnih podataka policije i vojske, saznanja o trgovini organima, o otimanju ljudi sa teritorije KiM. Ukoliko je neko, a ustanovi se, iz srpske Vlade imao ta saznanja, dame i gospodo, budite sigurni da će SRS dati sve od sebe da ti ljudi, kada za to dođe vreme, krivično odgovaraju. Ono što bi, takođe, trebalo da se kaže, jeste da, naravno, sve ovo pokazuje razliku između prakse i propagande o tzv. briselskim standardima, to možda posredno znači da ovaj sporazum reguliše teritorijalnu primenu samo za Srbiju i da je zato u tzv. državi Kosovo dozvoljena trgovina ljudi i dozvoljeno da nestaju ljudi. Ako to nije tako i ako se tzv. briselski standardi poklapaju, onda predlagač zakona treba da odgovori na direktno pitanje, ali nažalost, predlagač zakona nije tu, pa neće ni odgovoriti na to pitanje – da li će i za korumpirane, pristrasne, briselske činovnike prisutne na KiM da važe isti standardi, odnosno važiti primena ovog sporazuma koji reguliše pomaganje povodom otkrivanja najtežih krivičnih dela, kakva su trgovina ljudima i narkoticima. Da vas podsetim, dame i gospodo, trgovina ljudima, kao i trgovina ljudskim organima, gde se zna da jetra devojčice između 15 i 17 godina na crnom tržištu košta pet miliona evra, to je vrlo sofisticiran posao i u taj posao moraju da budu uključene razne institucije. Dakle, to ne može da uradi nekolicina ljudi i to se najčešće radi pod okriljem mnogih obaveštajnih organizacija. Da je ovde prisutan predstavnik srpske Vlade kome bih mogla da uputim ovo pitanje, ovoga momenta bih mu u ime srpske javnosti i onih koji su nam dali mandat da ovo istražimo do kraja, postavila pitanje i tražila vrlo jasan i hitan odgovor, ali nažalost, srpska Vlada odnosno većina srpske Vlade nije smatrala za shodno da bude tu. Dakle, nije nikakva tajna ko je sa Zapada iz zemalja EU godinama bio sponzor terorističke tzv. oslobodilačke vojske Kosova i njenih vođa. Takođe, SRS je navela pre izvesnog vremena, krajem 2008. godine, taksativno, i ne želim da se ponavljam, zabeleženo je, koliko je američka administracija davala milionske iznose u dolarima za formiranje nezavisne države Kosovo. Potvrdu svega toga i vrlo jasan i decidan stav imali smo prilike da vidimo i da čujemo od ambasadora SAD i Velike Britanije na poslednjoj sednici Saveta bezbednosti 23. marta, kada su rekli – nezavisnost Kosova je bespovratan proces, na teritoriji KiM se primenjuje plan Marti Ahtisarija. Dakle, sve ono što jesu bile naše nedoumice i sumnje, izražene kroz pokušaje da se skrene pažnja javnosti i odgovornih u vlasti da se ide ka tome, da je Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju zapravo iznuda priznanja nezavisnosti KiM, da je sledeća faza primena plana Martija Ahtisarija, a posle toga sledi i primena Išingerovog plana podele Kosova, ulaska srpske i albanske strane u pregovore i time je završen posao. Možda će vlast da prihvati tu činjenicu, SRS nezavisnost Kosova i Metohije kao činjenicu nikada neće prihvatiti! Mi rešenje vidimo u mirnim, političkim i diplomatskim sredstvima. Razgovori, pregovori ili bilo kakve aktivnosti sa terorističkom državom, tzv. nezavisnim KiM, iz perspektive SRS nikada se neće desiti! Da se vratimo dnevnom redu. Ono što treba posmatrati, to su odredbe ovog sporazuma o saradnji, posebno njegove članove 1, 2, 6, 7, 8. i 13. kao i definicije iz Aneksa. Ipak, bez obzira na sve ove opšte poznate činjenice i udaljenosti između praske i briselske ideologije koja je dominantna u ovoj zemlji, tu nema ničeg spornog, na majskim izborima ''Za evropsku Srbiju'' glasao je izuzetan procenat ljudi, očekujući bolju budućnost. Mi to možemo samo da poštujemo, ali ovo su naši razlozi zašto mi smatramo da Srbija zaista nema alternativu. U obrazloženju se navodi svrha Sporazuma i unapređenje odnosa sa EU, dakle, upravo sa EU i Briselom koji otvoreno, vrlo plastično, pomažu one koji su definicijski prepoznatljivi kao teroristi, koji su terorizmom došli do nezavisne države. Ovaj apsurd je teško razumeti, ali još teže i ozbiljno komentarisati. Jedino moguće objašnjenje je da je pro-briselska ideologija u našoj zemlji izgubila dodir sa stvarnim životom, odnosom u svetu i regionu. Možda neki od vas misle da je to jedini ispravan i pravi put. Možda neki od vas i ne mogu ili nisu im dostupni određeni ekonomski pokazatelji, koje ću kasnije svima vama, posebnom srpskoj javnosti da predstavim, koji govore o tendencioznom uništavanju, recimo, srpske privrede, a davanju primata izboru stranim izvođačima radova umesto domaćim, zaista ciljnom prezaduživanju Srbije. To je taj put u Evropu! Možda nekima od vas sve to nije dostupno, možda i nematevremena da razmišljate na taj način, možda za vas evropski san znači neka bolja civilizovana Srbija, međutim, za nas, i opet su neki ljudi glasali za to maja 2008. godine, postoji i onaj drugi put koji bi trebalo Srbiju da osloni na sopstvene resurse, da oživi domaću proizvodnju, da pruži makar nadu ljudima da će moći svojim radom, nezavisno od političkih pritisaka iz velike EU, da ostvare bolji život za svoje sugrađane u Srbiji. Da se vratimo temi. Povodom predloženog sporazuma se može zaključiti da je on, u suštini, u praksi neprimenljiv, jer ova vlast, nažalost, nema ni hrabrosti ni mogućnosti da ih primeni prema, na primer, teroristima u Prištini. Kada je bila reč o nacionalnim simbolima, o grbu, himni i zastavi, mi smo pokušali da pitamo ministra, koji je bio tu ispred predlagača, kada već pričamo o tome kada će se "Bože pravde" zasvirati na teritoriji Kosova i Metohije, kada će dvoglavi nemanjićki grb da stoji u parlamentu Prištine, kada će srpska zastava da se zavijori na institucijama Kosova i Metohije? To za nas znači primena zakona, to za nas znači da Kosovo i Metohija jeste sastavni deo države Srbije. Takođe, to za nas znači da celokupan set ovih zakona, zbog kojih smo svi mi pod tolikim pritiskom, satanizovani, znači da će biti sprovedeni u praksi ili će ostati samo mrtvo slovo na papiru. Takođe, izvanredna je prilika da možda samo razmišljamo da postavimo retoričko pitanje: kako će izgledati EU krajem 2009. ili 2010. godine, kada sad već vidimo tendencije i napore jakih evropskih država, čujemo izjave, recimo, Angele Merkel, kojoj ne pada na pamet da pomaže privrede koje nemaju nemački većinski kapital? Ono što naša projekcija može da bude, kao SRS, koja prati sve ovo što se dešava na teritoriji Evrope u kontekstu svetske finansijske krize, jeste da je vrlo verovatan scenario da će se države zatvoriti u nacionalne ekonomije, da će sve visokorazvijene države zapadnoevropskih demokratija na prvom mestu da misle o domaćem tržištu i domaćoj radnoj snazi, da će na prvom mestu da sa svoje teritorije oteraju one koji su tu došlo trbuhom za hlebom i da ih vrate u zemlje porekla i da će EU da postane i ostane ipak samo san. Šta ćemo onda? Ili, da li će svi ovi zakoni, koje mi razmatramo po tako hitnom postupku i zbog toga trpimo užasne satanizacije jer, zaboga, kasnimo, dakle, da li će ti zakoni značiti bolji život za građane Srbije? Da li će to značiti da će kod nas da oživi proizvodnja? Da li će to značiti da će kod nas da krene poljoprivreda da radi konačno ono što bi trebalo da radi u ovoj zemlji? Da li to znači da će ljudi moći ovde svojim radom da izdržavaju svoje porodice? To su, takođe, pitanja koja sam imala nameru vrlo direktno i jasno da postavim pred srpsku Vladu, jer to su jedini odgovori koje srpska javnost očekuje. Dakle, preuzeli ste odgovornost da taj san oživi i da ljudi polako ali sigurno, ne preko noći, niko nerealno ne očekuje takvu vrstu magične formule, ali da makar vidi da svakog dana makar bolje živi. To što srpska Vlada ne sedi ovde i to što srpska Vlada neće dati taj odgovor, to je nama i srpskoj javnosti, čini mi se, najbolji mogući odgovor. Dakle, dame i gospodo, povodom predloženog Sporazuma može se zaključiti da je on, u suštini, u praksi neprimenljiv, ne samo zbog toga što se nema hrabrosti, odnosno mogućnosti, a tu na prvom mestu mislim na materijalno-tehničke mogućnosti i ljudske resurse, a iznad svega toga na finansije, mislimo da i oni koji stoje iza svega ovoga što je zahvatilo Srbiju već devet godina, a negde se nalazi u Briselu i Vašingtonu, nemaju nameru da Srbija bude jaka zemlja ovog regiona. Da imaju nameru, Kosovo i Metohija ne bi bili nezavisni u njihovim očima. Takođe, usvajanje Sporazuma neće ništa bitno promeniti na tzv. briselskom putu naše zemlje jer, kao što smo videli, posle poslednjeg vanrednog samita EU, održanog u Briselu, koga "Dejli telegraf" od 3. marta 2009. godine otvoreno opisuje kao katastrofu, istočna Evropa je u velikim problemima, jer zapadnoevropske bogate države ne žele da pomažu naš region. Na pomoć, kao što sam malopre rekla, ne mogu računati čak ni zemlje koje su članice EU, kao što je, recimo, Mađarska, koja je u dugovima, samo da vas podsetim, dame i gospodo, oko 200 milijardi dolara, čija se valuta – forinta, prema zvaničnom kursu Narodne banke Mađarske, sredinom avgusta menjala u odnosu 235 forinti za jedan evro. Pre nekoliko nedelja je vredela najmanje u istoriji u odnosu na evro, a odnos je bio 312 forinti za jedan evro. Isto tako, dame i gospodo, videli ste, to sam malopre pomenula, da gospođa Merkel ne želi da pomogne čak ni jednom gigantu kao što je "Opel" samo zato što nije u većinskom nemačkom vlasništvu. Zato je nerealno očekivati bilo kakvu ozbiljnu pomoć za Srbiju. Slično se može reći za propagandni trik o putovanjimabez viza, što navodno zavisi od usvajanja svih ovih konvencija, protokola i sporazuma, jer su za svako putovanje bilo koje vrste potrebne dobre plate i solidan standard, a iznad svega toga stabilna ekonomija koja to obezbeđuje. Srbija nema stabilnu ekonomiju. Srbija polako ali sigurno kreće ka dužničkom ropstvu. Ništa od toga ne postoji kod nas i mogu se očekivati samo još lošiji pokazatelji u ovoj godini. Takođe, kada se analizira izjava Oli Rena od 4. marta 2008. godine o viznim olakšicama za zapadni Balkan, jasno je da nema nikakvih garancija za Srbiju, jer on nas čak i ne pominje u toj izjavi. On neodređeno govori o mogućnosti, a prepoznajući određeni rečnik zapadnih diplomata kada se govori o mogućnostima, onda je sama činjenica vrlo diskutabilna, da neke zemlje zapadnog Balkana do kraja ove godine možda dobiju vizne olakšice, ovome treba dodati i izjavu Oli Rena od 9. februara prošle godine, u kojoj preporučuje da se ne podnosi kandidatura za EU i stvari su u vezi sa našom zemljom potpuno jasne. Zato se, dame i gospodo, ovakav dnevni red može posmatrati samo na jedan jedini način, ipak kao providno zamajavanje javnosti ili skretanje pažnje sa glavnih problema ove zemlje, kao što su ekonomska kriza i skandalozni antikrizni program. Pri tom, on je toliko skandalozan da mi čak i ne možemo da zamislimo kakva je strategija srpske Vlade, u smislu rešavanja finansijske krize koja je zadesila Srbiju. Da vas podsetim, kada je SRS i srpska opozicija u nekim momentima čak i vrištala sa mikrofona da Srbija polako ali sigurno ulazi u recesiju, da će proizvodna aktivnost i rast produktivnosti biti u negativnom trendu, da će Srbiju zadesiti kriza, za koju niko ne može da pretpostavi njene celokupne dimenzije, mi smo dobili prljavu medijsku kampanju. Za uzvrat, dobili smo potpunu derogaciju našeg dostojanstva, tako i dostojanstva ovog doma. U kom smislu? Počelo je da se računa, umesto kako će se izaći u susret građanima i kako će se prevazići svi aspekti krize, koliko košta jedan poslanik. Da se vratimo sledećim razlozima. Dakle, ovaj antikrizni program, i to je političko uverenje SRS, ima jedini cilj pomaganje domaćim tajkunima,. imali ste prilike da ih vidite na Kopaoniku, prikazivali su to srpski mediji, stranim bankama, pre svega austrijskim, koje izrabljuju naše građane i tu su da ostvare profit uz zaista visoke kamate. Od razvojnih domaćih banaka, nažalost, nema ni traga. Drugo, rasprava o ekonomskom samoubistvu ili gubitku od 267 miliona evra koje donosi jednostrana primena Prelaznog sporazuma sa EU u trenutku kada nam je svaki evro važan, mislim da bi ovih dana trebalo da se napiše prava ekonomija destrukcije, jer je ovaj primer jednostrane primene Sporazuma sa jednom organizacijom, zaista, na uštrb štete države, čini mi se, nezapamćen, ali tu ima ljudi koji se ovim dosta dugo bave i pretpostavljam da će me demantovati ukoliko ovo nije tačno, ali Srbija polako, ali sigurno, u negativnim aspektima ubire presedan za presedanom. Treće, rasprave o recesiji, koju po anketi Instituta za tržišna istraživanja priznaje već 51% od 200 vodećih domaćih privrednika, rasprave u višemesečnom uzaludnom plaćanju kamate na stendbaj aranžman sa MMF, kao i rasprave o novom aranžmanu sa MMF. Iako čak i ukrajinska vlada gospođe Timošenko uviđa da je to pogubno za privredu svake zemlje i svako ko iole pretenduje da bude ozbiljan profesionalac u svom poslu, da li je reč o politici ili o ekonomiji, takođe, prihvata da su kreditni aranžmani sa MMF uglavnom doneli loše dane za one zemlje koje su krenule tim putem. Onoga momenta kada su pokušale da se vrate sa tog puta tada je bilo već kasno. Dakle, to su primarne teme o kojima mi treba da razgovaramo u ovoj skupštini. Postojalo je nekoliko pokušaja da to uradimo sa predstavnicima srpske Vlade, međutim, nijedan od tih pokušaja nije prošao onako kako treba. Iskreno, mi ne znamo koji bi to odgovor trebalo da se da milionskoj cifri ljudi koji su ostali bez posla, onih pola miliona ljudi koji žive ispod donje granice siromaštva, penzionera čije su penzije po nominalnoj vrednosti već dobrim delom toliko tesne da ne mogu da isprate sve one zdravstvene potrebe koje idu uz te dane. Ne znam koji odgovor treba pružiti majkama koje bi trebalo da vaspitavaju i da odlučuju o boljem životu svoje dece ili da odlučuju da uvećaju svoju porodicu. Ili, koji bi odgovor srpska Vlada trebala da svima nama da čija su primanja nominalno u odnosu na porast cena i u odnosu na kurs evra ipak značajno opala. Dakle, dame i gospodo, ono što bi isto tako trebalo da bude jedna od tema jeste tema kriminala koji se najbolje sprečava društvenom prevencijom i oslanjanjem na sopstvene snage. Nema ni dokaza da je u zapadnoj Evropi on na najnižem nivou, dakle, na nižem nivou nego u nekim balkanskim državama. Naprotiv, u izveštaju Biroa UN za borbu protiv kriminala i droge pod nazivom: „Kriminal i njegov uticaj na Balkanu“ tvrdi se da je u mnogim balkanskim državama nivo kriminala niži nego u većini država zapadne Evrope, a posebno kada je reč o delovima protiv ljudi i imovine. Samo da vas podsetim, Antonio Mario Kosta, izvršni direktor Biroa UN za borbu protiv kriminala i droge, tim povodom je za sajt Bi-Bi-Sija izjavio – zapravo, u izveštaju smo naveli da je nivo kriminala danas isti na Balkanu ili u nekim slučajevima čak i niži nego u zapadnoj Evropi. Naravno, nivo kriminala na Balkanu bi bio u proseku još niži da nije bilo stvaranja tzv. države Kosovo od strane EU. Na prvom mestu vašingtonske administracije, a onda briselske, jer kao što se navodi u izveštaju, jedan od najvećih problema na teritoriji Balkana je problem, to je najveća crna rupa, Kosova i Metohije. EU je odmah pokušala da sakrije ovu istinu i demantovala je tvrdnje Biroa EU. Očigledno je da se istorija ne uklapa u dogmu zvana Evropska unija, koja se podstiče iz Brisela. Dame i gospodo, kada budete glasali o ovom sporazumu, o kojem danas govorimo, članove 1, 2, 6, 7, 8, 13, 14. i 17, o odredbi iz Anekse i definicije iz obrazloženje imajte u vidu i sledeće činjenice: britanski „Obzerver“ je 21. februara 2007. godine objavio da je Nemačka početkom 2007. godine na sastanku ministara za pravosuđe i unutrašnje poslove EU u Drezdenu predložila da se usvoji sporazum iz Pruma između Nemačke i još sedam zemalja, potpisan 2005. godine. Sporazum predviđa da će u hitnim situacijama policajci, bez ikakvog obaveštavanja, moći da prelaze iz jedne zemlje u drugu. Definicija ''hitne situacije'', blago rečeno, jeste sporna, rizik da će se opasnost materijalizovati u slučaju da se čeka na delovanje policije države domaćina. Policija bi imala pravo da preduzme sve privremene mere neophodne za sprečavanje neposredne opasnosti. Što se tiče razmene podataka koju predviđa Sporazum, Toni Banjan iz grupe za kontrolu građanskih sloboda „Stej voča“ smatra Prum, ovaj proces ubrzava i umesto da prvo imaju osumnjičenog, pa tek onda traže podatke, moći će odmah da se bace u potragu po celoj Evropi. Ono što je ovde vrlo značajno i treba reći, mi upravo usvajamo konvencije koje potiču i dolaze iz onog dela razvijenog, civilizovanog, sveta koji se nalaze u većini veoma važnih strateških misija na teritorijama koje su proglašene kriznim područja niskog ali kontrolisanog intenziteta, čiji vojnici, tu na prvom mestu mislim na američke vojnike, nisu u obavezi, čak su izuzeti od domaćeg zakonodavstva ukoliko učine neko krivično delo, najčešće njihovi vojnici odgovaraju, i trebalo bi da odgovaraju, pred domaćim sudovima. Te primere smo kao poslanička grupa pominjali prošle godine i videlo se da, recimo, za masakr u Faludži nijedan američki plaćenik koji je potpisao taj masakr nad civilima čak nije dobio ni moralnu opomenu, to tako neće biti ni sada. To je svet koji se kroji prema demokratskim principima i načelima, i toliko o slobodama koje dolaze iz vašingtonske i eventualno briselske kuhinje. Iz te kuhinje dolazi srpskom narodu samo jedna poruka, dakle, Ramuš Haradinaj biva oslobođen, a srpski narod, srpski državni, policijski i vojni vrh biva osuđen za tolike godine robije. Sada da se vratimo na temu, a to jeste 19 konvencija, sporazuma i protokola. Jedan od vrlo značajnih segmenata za srpsko društvo jeste Predlog zakona o potvrđivanju Okvirnog ugovora o zajmu zaključenom između Republike Srbije i Banke za razvoj Saveta Evrope. SRS je protiv daljeg zaduživanja Republike Srbije. Ukupan spoljni dug već prevazilazi 30 milijardi dolara i to što je državni dug manji ne može značiti ništa, jer će država biti prinuđena da na posredan ili neposredan način čak i preuzme privatni dug preduzeća ili će doći do totalnog kolapsa privrede. Što se tiče konkretnog zajma sa Bankom Saveta Evrope od oko 20 miliona evra njegova namena nije sporna. To je ispravljanje posledica prirodnih nepogoda i klizišta. Nije mi jasno zašto se država dodatno zadužuje ako je mogla da uštedi, recimo, 267 miliona evra ukoliko bi odustala od besmislene odluke o jednostranoj primeni Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU. Tako da ne samo da je mogla da finansira ceo projekat od 36 miliona evra već je mogla da podigne, recimo, sledeće projekte i objekte: 1) Ukoliko bi se odustalo od jednostrane primene Prelaznog sporazuma vlast bi mogla da za nekoliko puta uveća davanja iz budžeta predviđena, recimo, za antikrizni program – to je oko 84 miliona, koje daje država, a ostalo su vrlo neizvesni bankarski krediti. 2) Ako bi vlast odustala od jednostrane primene Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU, budžetski deficit od 580 miliona evra bio bi skoro prepolovljen. Ako bi se sredstva koja se gube primenom Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU usmerila ka privredi, subvencije privredi bi mogle biti uvećane za skoro osam puta ili ako bi sredstva bila usmerena ka Republičkom zavodu za zdravstveno osiguranje, on bi imao skoro sedam puta veća sredstva. Suma od 267 miliona evra je veća i od izdataka predviđenih za subvencije poljoprivredi od oko 212 miliona evra, ali i od sume od oko 192 miliona evra predviđene za Nacionalnu službu za zapošljavanje. Da vas podsetim, prema podacima Nacionalne službe za zapošljavanje do kraja prošle godine više od 700 hiljada ljudi je zvanično bez posla, a oko 67 hiljada ljudi je ostalo bez posla zvanično, čitali smo taj spisak preduzeća, takođe, tako što su im jednostavno prestali osnovi za rad, uglavnom oko 67 hiljada ljudi je ostalo bez mogućnosti da prehranjuje svoju porodicu. Isto tako suma od 267 miliona evra je samo za 17% manja od ukupnog budžetskog izdvajanja za dečju zaštitu, na primer. Poređenje budžetskih izdataka i gubitaka koje proizvodi odluka o primeni Prelaznog sporazuma pokazuje da je Vlada mogla sa 267 miliona evra da finansira, na primer, rad sledećih institucija – Narodne skupštine, uključujući poslanike iz stručne službe na koje odlazi od 23 miliona evra; Ministarstvo za KiM koje dobija 47 miliona evra; Ministarstvo za spoljne poslove, uključujući i diplomatsko–konzularna predstavništva na koje odlazi oko 67 miliona evra; Ministarstvo pravde, uključujući Upravu za izvršenje zavodskih sankcija i Direkciju za upravljanje oduzetom imovinom kojima pripada oko 74 miliona evra. Dakle, sve ove institucije ukupno koštaju Srbiju oko 211 miliona evra, što je oko 55 miliona evra manje nego što iznosi gubitak nastao jednostranom primenom Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU. Ipak, bez obzira na sve ove podatke, sve institucije su na stalnom udaru medija, posebno naša institucija, za koju se nadamo da će jednog dana da se sete oni koji su vlasni da to urade, da zaštite dostojanstvo svih nas. S druge strane, katastrofalna odluka o jednostranoj primeni Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU se retko kritikuje u medijima. Još ređe se traži njeno ukidanje zbog štednje. Slično se može zaključiti i kada se radi o Ministarstvu ekonomije na koje odlazi skoro neverovatnih 516 miliona evra. Iz Ministarstva za lokalnu samoupravu najavljuju otpuštanja osam hiljada lokalnih državnih službenika u naredne četiri godine. Tako će se navodno uštedeti 12 miliona evra. Međutim, ta cifra je preko 20 puta manja od one koju gubimo jednostranom primenom Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU. Dakle, ono što SRS smatra i to je naše političko ubeđenje, da vlast, ukoliko sve ovo ima na pameti, a jesu precizni ekonomski pokazatelji, mora da povuče odluku o jednostranoj primeni Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU. Ogromna finansijska sredstva koja Srbija poklanja, priznaćete, bogatoj EU, dakle, moraju biti usmerena – ka našim najsiromašnijim građanima, zaposlenima, za poboljšanje zdravstvene i dečije zaštite, ka našim poljoprivrednicima i našoj poljoprivredi. Da ne ispada da samo kritikujem ovde, poštujući zaista konkretne ekonomske pokazatelje i konkretne podatke, ovo je, takođe, jedno od ponuđenih rešenja za prevazilaženje finansijske krize. Dakle, SRS smatra da vlast mora da prestane da pomaže monopoliste, kao što je kompanija "Delta". Vlasnici te kompanije su već dovoljno bogati i ne treba im pomoć države zarad uvećanja njihovih bogatstava. Jednostrana primena Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU pokazuje da Brisel u suštini potkrada Srbiju. Brisel otima od naših građana 267 miliona evra. Za te pare bi se moglo izgraditi oko 60 obdaništa ili 50 dnevnih boravaka za decu, sa obezbeđenim prevozom i mogao bi se nabaviti nov nameštaj za 150, recimo, škola, izgraditi 50 fiskulturnih sala, dograditi 22 škole ili sanirati 90 škola, a takođe izgraditi 15 novih. Za pare koje nam Brisel otima mogla bi se izgraditi tri nova mosta u Beogradu. Ja sam se zaista, negde, i poradovala, a očigledno da su mi nade bile, kao i očekivanja, vrlo nerealne, da će ta dva reda predviđena za predstavnike srpske vlasti biti popunjena, pa da ćemo imati prilike da razmenimo argumente i da čujemo ponudu konkretnih rešenja prevazilaženja finansijske krize, ali evo srpska javnost to može da vidi – kako izgleda. Povodom ove tačke dnevnog reda, naravno, povodom teme koja je na dnevnom redu i ovog kredita koji danas razmatramo, veoma je bitno da te poslove obavljaju naša preduzeća, jer iskustvo sa tzv. evropskim kreditima je više nego negativno, zbog, kako bi neki rekli – visokih standarda koji dolaze od strane briselske administracije. SRS smatra da su to ucene, i to jeste naše političko uverenje, i njihovih finansijskih institucija. Ja ću vam navesti tu nekoliko primera. Dakle, kada je reč o eliminisanju domaćih preduzeća, primera radi, u članu 115. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju EU obećava pomoć Srbiji koja uključuje zajmove Evropske investicione banke. Nije jasno, kako krediti koji imaju visoke kamatne stope mogu da se računaju i da se čitaju – kao pomoć? Ali, eto! Takođe, tzv. pomoć će biti uslovljena naporima primalaca da se provedu ekonomske, demokratske i institucionalne reforme. Kako te reforme izgledaju u praksi, pokazuje, recimo, sledeći primer. Austrijski ''Por'', koji će najmanje za 118 miliona i 640 hiljada evra graditi most na donjem špicu Ade Ciganlije, jer naprosto nije imao konkurenciju među domaćim građevincima, nekada čuvenim u svetu, jer oni nisu učestvovali na tenderu. Razlog su vrlo strogi uslovi Evropske banke za obnovu i razvoj, za koje se unapred znalo da su nepremostivi za domaću operativu. Prvi uslov IBRD je bio da izvođač ima obrt sredstava od 200 miliona evra u poslednjih pet godina. Drugi, da ima reference, tj. da je sagradio bar tri mosta sličnih osobina, kao onaj za koji konkurišu u poslednjih deset godina. Podrazumeva se da firma koja dobije posao bude tehnički osposobljena. Jedina domaća firma koja ispunjava ovaj poslednji uslov jeste ''Mostogradnja'' koja poseduje mehanizaciju za gradnju mosta na plovnim putevima, kao što je upravo slučaj sa mostom kod Ade Ciganlije. Poslednjih godina, međutim, nije gradila kapitalne mostove, iz dobro poznatih razloga, jer država nije imala ekonomsku snagu na prvom mestu, za tako nešto. Anđelko Kovačević, inače potpredsednik Privredne komore Srbije je izneo podatke da su strane firme donele nove uslove i da se od naših preduzeća, koja konkurišu za neki posao traži da su nešto značajno izgradila u poslednje tri godine. Zbog toga su svi veći projekti, kao što su, recimo, putevi i mostovi, dodeljivani uglavnom stranim firmama, iako nema dokaza u praksi da su sposobnije od naših. Primera radi, ''Energoprojekt'' je u 2007. godini ostvario zaradu od oko 200 miliona evra. Naši građevinari smatraju da imaju nedovoljnu podršku banaka koje bi trebalo da podrže izvoznike. Idemo dalje sa konkretnim primerima, slična se situacija ponovila i 2006. godine, u vezi sa izgradnjom novog mosta i rekonstrukcijom starog mosta kod Beške na Dunavu. Predstavnici Sindikata građevinarstva Srbije i Republičkog granskog sindikata "Nezavisnost" su javno izrazili svoje nezadovoljstvo činjenicom da srpski konzorcijum, koji su činili "Mostogradnja", "Planum", "Goša", MIN, "Ivan Milutinović" i "Zavarivač", nije dobio posao na izgradnji novog mosta kod Beške, iako su nezavisne komisije ocenile tu ponudu kao najpovoljniju. Udružena srpska preduzeća su uspela da nadmaše sve inostrane firme po kvalitetu ponude. Ali, Evropska banka za obnovu i razvoj i Evropska investiciona banka su diskvalifikovale domaći konzorcijum jer, navodno, ne ispunjava visoke kriterijume. Uzalud su iz domaćih firmi upozoravali da će kredite tih banaka vraćati građani Srbije. Evropska banka za obnovu i razvoj, dakle, ukupan posao na sanaciji i izgradnji mostova kod Beške, inače vredan 40 miliona evra, čak ni rekonstrukciju mosta kod Beške nije htela da poveri ''Mostogradnji''. Navodno, ova firma je 2005. godine imala nedovoljan profit, dakle, otvoreno je favorizovana dugoplasirana "Alpina", iako je ponuda te firme bila dva miliona skuplja. Da vas podsetim, taj isti most kod Beške, sedamdesetih godina je gradila domaća ''Mostogradnja''. Epilog je bio da su ugovor za sanaciju postojećeg i izgradnju novog mosta kod Beške dobili "Alpina-Majreder" i DSD. Jedan od podizvođača će biti ''Mostogradnja'', a sa druge strane, ukoliko razmišljamo o tom drugom putu, za razliku o nemogućnosti ispunjavanja standarda i kada smo već kod toga, još jedan od plastičnih i vrlo aktuelnih primera je funkcionisanje "Fijata" u Srbiji. Ono što pouzdano znamo jeste da "Fijat" ne može da se vezuje ni za jednu fabriku rezervnih delova na teritoriji Srbije zato što, naprosto, nijedna fabrika ne može da konkuriše standardima "Fijata", jer je tehnologija zastarela. Dakle, ono što se pruža kao nova mogućnost, u stvari stara mogućnost koja tu stoji, ali koja, takođe, nailazi na satanizaciju jer dolazi sa Istoka, reč je o Ruskoj federaciji. U Ruskoj federaciji su širom otvorena vrata za građevinska preduzeća. Ovo, naravno, nije politička fraza ili floskula ili naša opijenost Ruskom federacijom, već tu postoje konkretni primeri. Preduzeće "Ivan Milutinović"-PIM je u julu 2008. godine potpisalo ugovor o izgradnji luke u mestu Primorsk, na Azovskom moru u Rusiji, u vrednosti u vrednosti od 360 miliona evra. Beogradski "Napred" je u avgustu 2008. godine potpisao ugovor o gradnji trgovačkog centra u glavnom gradu Republike Komi, u vrednosti od 45 miliona dolara. Istovremeno, gradi hotel u vrednosti od 70 miliona dolara u Jaroslavskoj oblasti. Dok se u Srbiji guše domaće građevinske firme, Evropska banka za obnovu i razvoj ulaže sredstva u ekspanziji Austrijskog osiguravajućeg društva, odnosno grupe "Unika" u Hrvatskoj, Češkoj, Mađarskoj i Poljskoj. Partneri nameravaju da svoje poslovanje prošire u istočnoj i jugoistočnoj Evropi. Saradnja traje nekoliko godina i poklapa se sa širenjem evropskih vrednosti na istočnu Evropu. Kada sagledamo, dame i gospodo, sve ove činjenice, nije čudno to što je i američki podsekretar za finansije zadužen za međunarodna pitanja, Tim Adams, izjavio 2006. godine da je vreme da se preispita rad Evropske banke za obnovu i razvoj. Izjavio je da je banka formirana kao privremena institucija i da treba preispitati da li je ona zaista ostvarila svoju svrhu. Ovo je vrlo značajno pitanje. Inače, kada je u pitanju bankarski sistem na teritoriji Srbije, iz jednog prostog razloga, ono što Srbiji nedostaje, to jeste činjenica, to mi svi znamo, jeste razvojne domaće banke. Kao još jedna slika celokupne ove teme jeste da u članu 91, na primer, Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, EU traži od Srbije, kaže: ''Strane će sarađivati u cilju uspostavljanja i razvijanja odgovarajućeg okvira za postizanje sektora bankarstva, osiguranja i finansijskih usluga u Srbiji zasnovanih na slobodnoj konkurenciji i na obezbeđivanju neophodnih i jednakih uslova za sve učesnike.'' Međutim, prema podacima koje je izneo guverner NBS oko 80% banaka u Srbiji je još u maju 2007. godine bilo u većinskom vlasništvu kapitala iz EU. Prema izveštaju NBS u prvom tromesečju 2008. godine bankarski sektor je ostvario dobit od oko 130 miliona evra. Uglavnom su strane banke u Srbiji u 2007. godini ostvarili bruto dobit od oko 293 miliona evra, što je bilo povećanje od 40% u odnosu na 2006. godinu. Krajem marta 2008. godine, u organizacionom sistemu svih banaka je bilo 2.486 poslovnih jedinica filijala, šaltera, ekspozitura, agencija i menjačnica, što je za 51% više nego krajem 2007. godine. Dakle, dok srpska industrija i poljoprivreda propadaju, volela bih da čujem drugačije argumente i razloge koji bi me ubedili u suprotno, kao i celu grupu Poslaničkog kluba SRS, bankarski sektor koji je u stranim rukama se razvija. Istovremeno, to je, nekako, već i u sklopu procesa koji je nama prepoznatljiv kao proces spojenih sudova, raste i spoljni dug Srbije. Finansijski konsultant Nebojša Katić upoređuje zaduživanja Srbije sa onim iz vremena SFRJ koji je doveo do sloma ekonomskog sistema Druge Jugoslavije. Dakle, lakoća zaduživanja poslednjih godina podseća na ''vesele sedamdesete'', kada je Jugoslavija rado uzimala inostrane kredite, kada se dobro živelo i kada je jačana svest da se živi dobro, isuviše dobro. Međutim, gospodin Katić smatra da je aktuelna situacija gora nego ona iz perioda nekadašnje Jugoslavije, jer čak nema ni lažnog osećaja boljeg života. Spoljni dug beznadežno raste, 28,4 milijarde dolara krajem marta, ono što do sada imamo kao podatak jeste da je skoro premašio tu cifru od 30 milijardi dolara, nema ni razvijanja građevinske industrije uz pomoć domaćih banaka. Primera radi, opet navodim, gospodin Katić kaže da je deo kredita koji je Jugoslavija dobijala usmeravan, recimo, samo komparacije radi, za izgradnju infrastrukture, dakle, namenski i selektivno. Poslove su, naravno, obavljala domaća preduzeća. – Tako se pored izgrađene infrastrukture i novih radnih mesta sticalo iskustvo koje se kasnije prodavalo zemljama trećeg sveta i to je nasleđe koje je nama ipak blisko i koje mi svi dobro prepoznajemo. – Deo inostranih kredita je kroz bankarski sektor usmeravan privredi. Bolji i efikasniji deo privrede se ubrzano modernizovao i bio je u stanju da domaćem tržištu, ponekad i stranom, ponudi dovoljno proizvoda, ne vrhunskih ali sasvim solidnih. – Banke su kreditirale isključivo kupovinu domaće robe, pa je i to pomagalo da ona bude konkurentnija, bar na domaćem tržištu. U svakom slučaju, siromaštvo i očaj nisu bila masovna pojava kao danas. Srpska radikalna stranka izražava strah da će ta dva fenomena da budu sve češći stanari u svakodnevici Srbije, a mi još uvek nemamo odgovor od strane srpske vlasti šta konkretno misli da uradi u tih ''pet minuta posle dvanaest''. Sve manji broj građana ima redovan i stalan posao. Ekonomska kriza je kontinuirana. Osećanje života, čini se sa razlogom, sve je tragičnije, iako ekonomski sistem apsorbuje ogromne količine inostranog kapitala i investira se činjenično i realno vrlo malo. Ozbiljnijih investicija u infrastrukturu nema, osim u predizbornim obećanjima. Mi možemo ovde radi političke korektnosti da kažemo da niko nije mogao u maju da predvidi da će se desiti finansijska kriza, da sve ono što jeste bio korpus predizbornih obećanja zaista jeste bila želja mnogih da se to sprovede u delo, ali, takođe, sa druge strane, nismo videli taj ozbiljan, odgovoran potez od strane srpskih vlasti da u momentu kad nas je zadesila finansijska kriza imamo strategiju i plan kako da izađemo iz toga. Mi se informišemo, odnosno poluinformišemo iz medija tako što čujemo da srpska vlast namerava da prevaziđe finansijsku krizu, odnosno da nadoknadi rupe u budžetu, tako što će se dodatno zaduživati kod MMF. Dozvolićete, dame i gospodo, onda je sasvim uobičajena i normalna reakcija da kažemo da se bojimo da argentinski scenario može da zadesi i Srbiju. Logično pitanje koje se nameće jeste – ko će uspeti sa privredom koja ne funkcioniše, sa društvom koje ima tolike probleme da plati i da ispoštuje sve obaveze prema MMF-u?! Sa druge strane, zaista može brutalnom da se nazove ideja smanjenja administracije. Reč je, ne o brojkama, već o konkretnim ljudima. Kako će ti ljudi da iznesu teret finansijske krize u kontekstu opstanka njihovih porodica? Ne može se jedan problem rešavati tako što će se praviti gomila drugih problema. Ova finansijska kriza koja se prelila na Srbiju, samo ću vas podsetiti da su određeni ministri zaduženi, koji su preuzeli odgovornost da razmišljaju u ime svih u državi Srbiji, nas optuživali da širimo paniku samo zato što smo još sredinom prošle godine nagoveštavali da ovako nešto može da se desi, pa smo umesto odgovora dobili ozbiljan medijski, prljavi, rat, to je naše uverenje, od strane ozbiljnih, vrlo moćnih lobista EU i nekih tajkuna. Srpska javnost ne može da zna i ne može da vidi kakav je to okvir, koja je to strategija, koji je plan aktivnosti rešavanja finansijske krize u Srbiji, osim zaduživanja kod MMF-a. Banke beskompromisno, isključivo slede sopstveni profitni interes. Nije im zameriti, i u našem slučaju to im je dozvoljeno, taj interes je kratkoročni. Provizije i kamate u Srbiji su najviše u Evropi. Krediti se najrađe usmeravaju tamo gde banka može najviše da zaradi i to je lukrativni interes banke. To je sama priroda strane banke na teritoriji Srbije. Dakle, to su uglavnom keš krediti gde se povraćaj kredita može osigurati u smislu hipotekarnih kredita, pa tako volela bih da čujem, recimo, kako srpska Vlada misli da reši problem sa svim onim ljudima koji su posle dugog perioda sankcija, ratova, željni normalnog života, i to je sasvim normalna biološka, osnovna priroda čoveka, poželeli da imaju život dostojan čoveka, dakle, ušli u kredite, kupili kola, kupili neke stanove – ostaju bez posla i šta sada? Najčešće se dešavalo da su ti stanovi ušli kao hipoteka za određeni kredit, umesto onog učešća koji se davao na početku. Imamo ozbiljnu socijalnu bombu u perspektivi. Ti ljudi ne da neće biti u prilici da otplaćuju rate kredita, oni neće biti u prilici da imaju krov nad glavom. Volela bih da neko od predstavnika srpske vlasti vlastan da odgovori na ovo pitanje dođe u Parlament, učini ga mestom dostojnim, ovo je jedino mesto gde se vlast i opozicija susreću, razmenjuju argumenti, pokušavajući u ovako ozbiljnim vremenima da pronađu rešenja za ugrožene, dakle, osnovne egzistencijalne potrebe građana Bojim se, izražavam bojazan da se to danas i ovih dana neće desiti. Na listi prioriteta finansiranja proizvodnih investicija, kao najrizičnijih na samom je dnu. Kreditna politika je racionalna iz ugla bankarskog sektora, ali je pogubna za nerazvijeno društvo kakvo je srpsko. Svi ovi trendovi su pogoršani vlasničkom strukturom banaka. Strane banke su u maloj zemlji nedodirljive i mogu činiti šta im je volja. Prirodno je da inostrani vlasnici banaka ne osećaju odgovornost za domaću ekonomiju. Na kraju, što bi? Oni imaju obavezu prema sebi, je l'? Ali, opasno je da finansijski sistem male i nerazvijene zemlje bude dominantno u stranom vlasništvu! Bankarstvo je krvotok privrednog sistema, a ne biznis kao svaki drugi i iz socijalističke krajnosti u kojoj je bankarski sistem bio potpuno podređen interesima privrede, otišlo se u drugu, još goru. Nema uspešnog modela autonomnog privrednog razvoja, koje su finansirale strane banke. Srbija će tek zažaliti što je pomogla da se uništi domaći bankarski sektor. To nije pitanje nostalgije, ukoliko bi nekom palo na pamet da to spočitava SRS, već ekonomske faktografije. Potpuno sam svesna da sam vas, vrlo je moguće, preopteretila gomilom konkretnih podataka, ali naprosto mislim da je slika najjasnija onda kada imate konkretne podatke, kada su konkretni ekonomski pokazatelji, a ne samo izloženi politički stavovi oni koji mogu da se spočitaju kao frazeologija ili potpuna politička demagogija. Ono što bih volela da citiram, pored mnogih stranih imena, jeste i ime uvažene gospođe Borke Vučić, koja je, složićete se, priznato ime u bankarskom svetu. Gospođa Vučić je potvrdila da u tim tokovima ima određenu reputaciju. Ona je žena koja je poslovala sa Rokfelerom i vrlo se uspešno nosila sa tim poslovima. Dakle, znači kada gospođa Vučić da određenu kvalifikaciju, to svakako ima određenu težinu. Između ostalog, ona kaže da strane banke rade po istim principima kao i domaće, pa ih u tom smislu ne možemo tretirati kao strane. Međutim, za razliku od domaćih, njihov interes nije ulaganje kapitala u srpsku privredu i njen razvoj, već isključivo prikupljanje sredstava od građana u cilju ostvarenja profita i njegovog transfera na račune u stranim zemljama. Takođe, gospođa Vučić navodi da su strane banke veoma pragmatične prilikom poslovanje u našoj zemlji. One su ispunile zakonske limite u pogledu osnivačkih uloga i kapitala, požurile da što pre u poslovanju izvuku svoje uloge i da nastave da koriste sredstva mobilisana od strane naših građana i privrede, tako što ih ponovo plasiraju, istina, uz visoke kamate i druge troškove. Na taj način strane banke izbegavaju svaki rizik, jer im naši ljudi uglavnom otplatom obezbeđuju veoma visok nivo naplate odobrenih kredita. Da vas podsetim da kamate u Srbiji spadaju u red najviših kamatnih stopa u Evropi. Važna je činjenica, takođe, prema izveštajima NBS, da u bankarskom sektoru značajan porast dobiti jeste u poslovanju. Ne treba biti mnogo pametan pa zaključiti da ta dobit odlazi centralama stranih banaka, ali to je osnovni moto dolaska stranih banaka u Srbiju. Kada bi, da pretpostavljamo samo, taj iznos mogao da ostane u našoj zemlji, sasvim sigurno bi se smanjile kamate i drugi troškovi zaduživanja privrede i stanovništva. Poražavajući je primer izrabljivanja naše privrede i stanovništva, takođe, činjenica da mali grad kao što je Zrenjanin ima 30 banaka, a ni 10 zdravih preduzeća. Već pominjani najpoznatiji slovenački ekonomista dr Jože Mecinger iznosi kako se u ovoj oblasti primenjuju dvostruki standardi. On kaže da je uveren da su velike greške napravljene kada je prodata, primera radi, opet primer iz regiona, "Ljubljanska banak", što je bilo sasvim nepotrebno, jer su u razvijenim zemljama banke po pravilu u većinskom domaćem vlasništvu, a samo u istočnoevropskim zemljama u stranom. I to je dovoljan odgovor arhitekture sveta kojoj se mi približavamo. S obzirom na to da smo, sa jedne strane, zaista ogorčeni protivnici neoliberalne politike i neoliberalne okupacije sveta, pa time spadamo i u one koji mogu da se svrstaju u red antiglobalista, da me ne biste pogrešno razumeli, globalizacija nije štetna u svim svojim oblicima i svim svojim vidovima, ali kada je reč o neoliberalnoj okupaciji potpuno je pogubna za ono što se zove život dostojan čoveka i to imamo prilike da vidimo, nobelovac koga SRS ume često da citira, Džozef Stiglec, može se reći da je jedna od vrednosnih pojava antiglobalističkog sveta, inače član Klintonovog kabineta, čovek koji je bio jedan od potpredsednika MMF-a, iznutra zna kako međunarodne finansijske institucije funkcionišu, između ostalog, kaže da Argentina ukazuje na opasnost te vrste, pričajući o ulozi stranih banaka u argentinskom kolapsu iz 2001. godine. A, mi možemo da vidimo, kada je reč o zaduživanju i prezaduživanju u odnosu na međunarodne finansijske institucije, na primer iz hrvatskih izvora, kao i, recimo, na osnovu pisanja stranog časopisa „Ekonomist“, da je to realan scenario koji može da se projektuje za zemlje koje izlaze na ''dunavski tok''. Između ostalog, kaže gospodin Stiglic da Argentina ukazuje na opasnost te vrste. Tamo je pre kolapsa 2001. godine domaće bankarstvo potpalo pod dominaciju banaka u stranom vlasništvu. Dok su te banke lako obezbeđivale novac multinacionalnim kompanijama, pa i velikim domaćim firmama, male i srednje kompanije su se žalile na otežani pristup kapitalu. Priznaćete da je ovo već viđena situacija. Odsustvo privrednog rasta, kojem je doprinelo odsustvo finansiranja, bio je ključni faktor za kolaps Argentine. Izvinjavam se, gospođo Čomić, pretpostavljam da imam još šest minuta. Hvala. Dakle, u svakom daljem zaduživanju naše zemlje čini se da će vrlo značajnu ulogu imati i ''dobronamerni'', međunarodni MMF. Kada smo već kod toga, nadam se da ću uspeti to da izgovorim u narednih sada već pet i po minuta, kako MMF i Svetska banka utiču na države dužnike i svetsku ekonomiju, a volim da pričam o konkretnim primerima, pokazuju i sledeći primeri. Ser Želimi, inače, piše – države koje su poslušale savete Svetske banke i MMF, žrtvovale su svoju prehrambenu poljoprivredu. One nisu više u stanju da se oslone na sopstvenu žetvu. Zatim, profesor dr Emilija Vukadin piše o MMF, Svetskoj banci, drugim nadnacionalnim institucija, gde najrazvijenije zemlje centra, na čelu sa SAD, imaju najveći uticaj na odluke navedenih institucija, čija realizacija direktno utiče na sudbinu siromašnih zemalja iz zone periferije. Tokom poslednje decenije, to se ogleda u niskim cenama sirovina koje su glavni izvozni artikal nerazvijenih zemalja i u porastu kamata za četiri do šest puta na kredite koje one moraju da uzimaju od međunarodnih finansijskih institucija. Takođe, gospodin Stiglic, koji je između ostalog bio i član veća ekonomskih savetnika i bivši glavni ekonomista Svetske banke, o radu MMF, bez obzira što se to ponekad čini da je jako ružno da se u ovakvim kategorijama piše o instituciji u kojoj ste radili, naprosto, čovek je okrenut nauci, naučnim dostignućima, posmatranju ekonomskih tokova i nuđenju konkretnih rešenja, kaže – odluke su bile donesene na bazi nečega što je izgledalo kao čudna mešavina ideologije i loše ekonomije, tj. dogme, koja ponekad se činilo da jedva prikriva specijalne interese. Dakle, jačao je samo jedan recept, alternativna rešenja nisu tražena. Problemi sa kojima se suočavaju zemlje u razvoju su teški i MMF je često pozvan da pomogne u situaciji kada neko, kao što smo mi, pozvoni na uzbunu jer se nađe u prilici da ima ogroman, na primer, budžetski deficit, da neće moći da isprati ogromnu javnu potrošnju, a po pravilu, finansijska kriza kakva je ova sada, nezapamćena od 1929. godine, otvori, iznese na površinu, sve one nedostatke i sve propuste koje je izvršna vlast trebalo da uradi, a nije. Lekovi MMF podbacivali su često, kako kaže nobelovac Stiglic, najčešće su bili manje uspešni nego što se to očekivalo. Politike MMF u smislu strukturalnog prilagođavanja, a sećate se da smo mi od 2000. godine pa naovamo dobili nekoliko kredita od strane međunarodnih finansijskih institucija za strukturalna prilagođavanja koje je i trebalo je da donesu reforme sistema, svedoci smo – nisu, dakle, politike dizajnirane da pomognu zemlji da se prilagodi krizama, kao i na trajne debalanse, vodile su gladi i neredima u mnogim zemljama. Pa, kada rezultati nisu bili toliko porazni, čak i onda kada su uspevali da namaknu privremeno i neki rast, često su beneficije bile u potpunoj disproporciji u prilog onih dobrostojećih u zoni na dnu, suočene sa još većom stopom siromaštva. Međutim, ono što je gospodina Stiglica zaprepastilo, kao čoveka koji je radio unutar sistema međunarodnih finansijskih institucija, jeste, zapravo, da se te politike, potpuno pogubne, koje bi dovele siromaštvo u zemlje koje bi pozajmljivale novac od međunarodnih finansijskih institucija, nikada nisu preispitivale, pogotovo od strane mnogih moćnika u MMF, tj. onih koji su donosili te kritične odluke. Njih su ljudi iz zemalja u razvoju često dovodili u pitanje, ali mnogi od njih su toliko bili zaplašeni od gubitka finansije podrške Međunarodnog fonda, tako da i nisu smeli najjasnije da artikulišu konkretne prigovore politici i ponašanju MMF u odnosu na zemlje koje nisu imale drugog izlaza osim podizanja, zaista, velikog broja kredita. Ovim želim i da stanem u odbranu domaćih stručnjaka koji stidljivo, povremeno, na nekim mestima pokušavaju da upozore na ono što može da bude jedan od scenarija. Nadam se da će predstavnici srpske vlade preneti gde treba, jer nažalost, Vlada po ko zna koji put nije tu, da su ovo ipak konkretni podaci, da su se poslanici na današnji dan potrudili da pred sve vas konkretno i argumentovano iznesu dileme koje očekuju sve nas i izraze veliku zabrinutost za budućnost našeg naroda i naše države u ekonomskom i socijalnom smislu, a na prvom mestu, izraze potpunu sumnju u provedivost konvencija koje su preko potrebne državi Srbiji, naprosto, zato što ne postoje materijalno-tehnički, ljudski resursi da se ovo sprovede u delo i što nijedna od postojećih konvencija neće moći da se sprovede na teritoriji kosova i Metohije. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nama prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne.) Zaključujem zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona po tačkama 15, 16. i 17. i tačkama od 28. do 43. dnevnog reda. Prelazimo na 18. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O POLITIČKIM STRANKAMA (načelni pretres) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave, u načelu, za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave, a po poslaničkim grupama, sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa G17 Plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred, Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom do pet minuta, narodni poslanik Vladan Batić. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković, Poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Aleksandra Janković, Poslaničku grupu Nova Srbija; narodni poslanik Zoran Šami, Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, narodna poslanica Marina Raguš, Poslaničku grupu SRS; narodni poslanik Vlatko Ratković, Poslaničku grupu ZES i narodni poslanik Nebojša Ranđelović, Poslaničku grupu LDP. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li želi reč predstavnik predlagača Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu? Informacija i obaveštenje koje mi je predato kaže da je od 16.00 časova ministar u zgradi Narodne skupštine, tako da ga molim da uđe u salu, jer je tačka dnevnog reda otvorena. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Da li želi reč predsednik Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić? (Ne.) Da li želi reč presednik Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne.) Da li narodni poslanici Zoran Krasić i Vjerica Radeta, koji su na sednici Odbora za pravosuđe i upravu izdvojili mišljenje o Predlogu zakona, žele da obrazlože izdvojeno mišljenje? Nažalost, oboje narodnih poslanika je isključeno sa sednice Narodne skupštine zbog nepoštovanja Poslovnika Narodne skupštine i odluka Administrativnog odbora. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Prijavu je predao narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Izvolite.
Postavio bih pitanje – zašto nema gospodina ministra, jer nema smisla da vodimo raspravu bez njegovog prisustva i bez obrazloženja predlagača zašto je ovakav zakon pred narodnim poslanicima. Zahvaljujem na datoj reči, sačekaću gospodina ministra.
Da li narodni poslanik Nebojša Ranđelović želi da nastavi? Gospodin ministar je propustio svoj red i sačekaće da sasluša predsednike, odnosno predstavnike poslaničkih grupa, osim ako narodni poslanici izričito ne žele da čuju prvo ministra Milana Markovića? Žele. Da li ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu želi reč? (Da.)
Izvinjavam se, došao sam pre dobrih 60 minuta, ali sam bio ovde, očigledno se nismo dobro razumeli u kom momentu treba da se uđe. Pretpostavljam da se takve greške neće ponavljati što više budemo dolazili u ovaj cenjeni dom. Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, imam to zadovoljstvo da danas obrazlažem Predlog zakona o političkim strankama, u ime Vlade Republike Srbije. Ako dozvolite, ovo uvodno izlaganje ću pročitati, a nakon toga sam spreman da odgovaram na sva pitanja koja se postave. Razlozi za donošenje novog zakona o političkim strankama leže u šarolikosti i međusobnoj neusklađenosti pravnog okvira koji danas u Republici Srbije uređuje ostvarivanje garantovane slobode političkog udruživanja. Nasuprot savremenim ustavnim normama kojima se, u skladu sa najvišim međunarodnim standardima, jemči sloboda političkog udruživanja i priznaje uloga političkim strankama u političkom oblikovanju političke volje građana, ovu oblast još uvek uređuju dva u mnogo čemu prevaziđena zakona: Zakon o političkim organizacijama iz 1990. godine, donet kao republički propis, i Zakon o udruživanju građana u udruženja, društvene organizacije i političke organizacije iz iste godine, donet na nekadašnjem saveznom nivou. Činjenica da su važeći zakoni doneti pre bezmalo 20 godina, jasno upućuje na njihovu neusklađenost ne samo sa Ustavom Republike Srbije, već i sa većinom drugih propisa čije su odredbe povezano pitanje sa sadržinom ovih zakona, pre svega Zakonom o Ustavnom sudu, u delu koji se odnosi na zabranu rada političke stranke. Uz navedeno, praksa je pokazala da zakoni sadrže niz neadekvatnih i nepotpunih rešenja, a zbog promenjenih društvenih okolnosti u periodu od njihovog donošenja i niz pravnih praznina, jer ne uređuju mnoga pitanja jednako značajna kako za obavljanje posla vođenja registra, tako i za ostvarivanje prava subjekata na koja se odnose. Posledica ovakvog pravnog okvira je i to da isti registracioni organ vodi dve službene evidencije o političkim organizacijama: Registar političkih organizacija i Registar udruženja, društvenih organizacija i političkih organizacija. Izuzetno jednostavan postupak za registraciju političke organizacije, nepostojanje mehanizama kojima se može utvrditi da li sve registrovane političke organizacije deluju, odnosno faktički postoje, kao i mnoga druga pitanja u vezi sa njihovim radom, imala su za posledicu da je danas u registre upisano ukupno 636 političkih organizacija, s tim što je u međuvremenu, na zahtev ovlašćenih lica, brisano 60 političkih organizacija, tako da trenutno aktivno vodimo u registru 576 političkih organizacija. Uz ove, možemo navesti i niz drugih ne manje ozbiljnih razloga da se konačno, posle gotovo dve decenije od uvođenja višestranačkog sistema, donese novi zakon o političkim strankama i ova oblast uredi na savremenim osnovama, u skladu sa zahtevima iz ratifikovanog Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima i Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, kao i drugih obavezujućih akata Saveta Evrope, uz eksplicitno propisivanje ograničenja u pogledu delovanja političke stranke, promovisanja transparentnosti u radu i obezbeđenje mehanizama za pouzdanost i tačnost registra, čime se ostvaruje suština političkog pluralizma i slobode udruživanja. Važeći zakoni koji uređuju ovu oblasti, jedni su od najstarijih, budući da je najveći broj država u našem okruženju, ali i drugih evropskih zemalja, svoje propise o političkom organizovanju i udruživanju doneo nakon 2000. godine. Stoga je bilo moguće sagledati uporedno pravna rešenja i iskustvo iz prakse drugih zemalja, što je svakako doprinelo kvalitetnijim rešenjima u Predlogu zakona o političkim strankama. Takođe, kao polazna osnova za pripremu ovog teksta uzet je Predlog zakona o političkim strankama iz 2003. godine, kao i kritike tog predloga koje su se čule u javnosti. Ovaj predlog zakona je prošao sveobuhvatnu javnu raspravu u kojoj su, između ostalog, učestvovali predstavnici više od 20 političkih organizacija i uglavnom sve političke stranke koje imaju predstavnike u ovom parlamentu. Zakonom se po prvi put na jedinstvenim osnovama, celovito, jasno i precizno uređuju uslovi za osnivanje političke stranke, njen pravni položaj, vođenje registra, prestanak političke stranke i sva druga pitanja značajna za njen rad. Pre svega, zakon uređuje postupak za registraciju političkih stranaka, koje će se ubuduće registrovati kod ministarstva nadležnog za poslove uprave. Kao najznačajnija novina u ovom delu, predloženo je da političku stranku, umesto do sada 100 punoletnih građana, mogu osnovati najmanje pet hiljada punoletnih poslovno sposobnih državljana Republike Srbije. Prilikom predlaganja broja osnivača potrebnih za osnivanje političke stranke, imala su se u vidu uporedno pravna rešenja Austrije, Norveške, Finske, Španije, a predloženo je ono za koje smatramo da će dati potrebne rezultate i uozbiljiti političku scenu u Republici Srbiji. Kao izuzetak od ovog pravila, u kontekstu pozitivnih mera države prema pripadnicima nacionalnih manjina, predložen je znatno manji broj osnivača političke stranke nacionalne manjine, čiji se pojam, takođe, po prvi uređuje ovim zakonom, a to je 500 punoletnih i poslovno sposobnih državljana Republike Srbije. Mišljenja smo da će predloženo rešenje omogućiti sprovođenje dobre prakse za učešće nacionalnih manjina u političkom životu, koja je usvojena Kodeksom dobre prakse za političke stranke, Rezolucija Parlamentarne skupštine Saveta Evrope broj 1546 od 17. aprila 2007. godine. Novina je i propisivanje da se politička stranka osniva na osnivačkoj skupštini, donošenjem osnivačkog akta, programa, statuta, izborom lica ovlašćenog za zastupanje političke stranke, a da sastavni deo osnivačkog akta čine, na zakonom propisani način, overene izjave osnivača o osnivanju političke stranke. Na ovaj način se obezbeđuje autentičnost datih izjava, otklanja mogućnost različitih zloupotreba, a pre svega kršenje Ustavom garantovanih prava na zaštitu podataka o ličnosti, slobodu mišljenja i izražavanja i slobodu udruživanja. Takođe, nadležnom organu pružaju se relevantni dokazi na osnovu kojih se utvrđuje ispunjenost profesionalnih uslova za upis političke stranke u registar, što je u dosadašnjoj praksi predstavljalo značajan problem. Predloženim rešenjima koja, uređuju upis u registar, političkoj stranci se omogućava da se na brz i efikasan način rešenjem ministarstva upiše u registar. U ovom delu, po prvi put se uvodi novi institut obnove upisa u registar, koji ima za cilj da se subjekti na koje se zakon odnosi aktiviraju u pogledu ostvarivanja izvesnih ciljeva društvene politike i da kao ključna veza između građana i demokratske vlasti održe poverenje građana u politički sistem u celini, uz istovremeno obezbeđenje tačnosti i pouzdanosti registra. S toga se predlaže da je politička stranka dužna da po isteku svake osme godine od dana upisa u registar podnese prijavu za obnovu upisa, uz koju podnosi izjave članova političke stranke o članstvu u političkoj stranci, koje sadrže overu potpisa najmanje u broju koji je bio potreban za osnivanje političke stranke upisane u registar. Kao podsticajna mera političkih stranaka u javnom životu, zakon predlaže jedan od izuzetaka od ove obaveze, tako da politička stranka ne podnosi prijavu za obnovu upisa u registar, ako su u propisanom roku kandidati koje je ona predložila samostalno ili u koaliciji političkih stranaka, učešćem na izborima za narodne poslanike u Narodnoj skupštini Republike Srbije, odnosno poslanike u skupštini autonomnih pokrajina dobili najmanje jedan mandat. Uslovi za prestanak političke stranke izričito su i precizno definisani zakonom i ne ostavlja se prostor u upravnom organu za diskrecionu ocenu u pogledu njihovog nastupanja. Zakon po prvi put, pored opštih uslova, a to su kada organ utvrđen statutom donese odluku o prestanku, kada se politička stranka spoji sa drugom ili drugim političkim strankama i kada Ustavni sud zabranio rad, propisuje da politička stranka prestaje da postoji i briše se iz registra ako ne podnese prijavu za obnovu upisa političke stranke u registar, a nadležni organ utvrdi da kandidati koje je ona predložila samostalno ili u koaliciji političkih stranaka u zakonskom roku nisu dobili nijedan mandat u propisanim predstavničkim telima. Saglasno legitimnom pravu države iz člana 11. stav 2. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda i člana 22. stav 2. Međunarodnog pakta o građanskim političkim pravima, kao i obavezujućim aktima o ograničenjima u pogledu političkog udruživanja u državama članicama Saveta Evrope, predviđeni su uslovi i nadležni organi za zabranu rada političke stranke. Predloženo je da o zabrani rada političke stranke odlučuje Ustavni sud i to samo Ustavom i Zakonom o političkim strankama u utvrđenim slučajevima. Imajući u vidu značaj navedenih novina, predvideli smo prelazni period od šest meseci u kome je političkim organizacijama ostavljen rok da usklade svoj statut i druge opšte akte sa odredbama ovog zakona i podnesu prijavu za upis u registar. Političke stranke koje u tzv. postupku preregistracije ne postupe na ovaj način gube status pravnog lica i brišu se iz registra. Kao što se vidi, Zakonom o političkim strankama, čije donošenje predlažemo, obezbeđuje se puna sloboda političkog udruživanja saglasno odredbama Ustava, ali se istovremeno otklanjanjem postojećih zakonskih praznina i neusaglašenosti stvaraju pretpostavke za odgovorno postupanje političkih stranaka i mogućnosti da nadležni državni organi u ovoj oblasti vrše svoja ovlašćenja. Stoga se s pravom očekuje da će donošenje i primena ovog zakona unaprediti položaj političkih stranaka i aktivirati ih u pogledu ostvarivanja svojih ciljeva, što je preduslov od poverenja građana u politički sistem u celini, a time se, u krajnjem slučaju, obezbeđuje i opšti interes, budući da političke stranke demokratskim oblikovanjem političke volje građana i učešćem na izborima kasnije ostvaruju pravo da učestvuju u vlasti, odnosno da kreiraju politiku države i lokalnih zajednica. Poštovani narodni poslanici, ovaj predlog zakona je osnovni, temeljni, koji bi trebalo u budućnosti da uspostavi jedan drugačiji politički okvir u kome će postojati političke stranke i u kojima će one delovati. Ukoliko ovaj predlog zakona bude usvojen i ukoliko prvi efekti ovog zakona budu onakvi kakvi se očekuju, vrlo brzo ćemo moći da pristupimo promenama izbornih zakona koje će političkim strankama omogućiti poseban status u izbornim procesima, što će uštedeti znatnu energiju i, pre svega, novac poreskih obveznika pri svakim kandidovanjima, bez obzira da li su u pitanju predsednički, republički ili lokalni izbori. S druge strane, ukoliko ovaj zakon postigne efekte koje od njega očekujemo, mnogo lakše će biti novim zakonom o finansiranju političkih stranaka uspostaviti delotvornu kontrolu rada i materijalnog poslovanja političkih stranaka, s obzirom na to da će se zakon primenjivati na najmanje desetostruko manji broj subjekata nego što je to u ovom slučaju. Svakako mislim da usvajanjem ovog zakona u oblasti političkog organizovanja uspostavljamo jedan moderan i savremeni, pre svega, jedan sistem koji je u potpunosti primeren okolnostima u kojima se Srbija danas nalazi. Hvala na pažnji. [[Aplauz.]]
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe LDP.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, uvaženi predstavnici Vlade, koleginice i kolege narodni poslanici, slušao sam pažljivo gospodina ministra i pažljivo sam saslušao razloge za ovakav zakon, razumni su, logični i treba ih uvažiti i prihvatiti. Izdvojio sam dva, zameniti prevaziđene zakone, to je u redu, naravno, još jedan, a to je posledica logičnog donošenja ovakvog zakona, ispraviti podatke u registru koji ne odgovaraju stvarnom stanju, jer kako gospodin ministar reče, preko šeststo prijavljenih partija i političkih organizacija trenutno je registrovano. Kako je Vlada nameravala da ostvari ove ciljeve? Rekao bih jednim lošim zakonom. Naravno, nije prvi put da se u ovoj skupštini izglasavaju i usvajaju loši i neprimenljivi zakoni. Setite se Zakona o krivičnom postupku i još nekih zakona koje smo izglasali, a ne možemo da ih primenjujemo, ne zato što ne umemo, nego zato što je takva situacija u našem zakonodavstvu. Može da se desi da još jedan loš zakon unese pometnju u ionako komplikovanu političku situaciju u Srbiji. Ako dozvolite, sada bih zašao u meritum, odnosno postavio neka pitanja u vezi nekih članova koji su sastavni deo ovog predloga zakona. Ovim zakonom uređuje se osnivanje i pravni položaj političkih stranaka, upis i brisanje iz registar, prestanak političkih stranaka i druga pitanja značajna za rad političkih stranaka, kaže se u članu 1. ovog zakona. Dakle, član 1. nam kaže da je ovo jedan od sistemskih zakona, jedan od najvažnijih za funkcionisanje političkog sistema Republike Srbije. Sada bih se zadržao na članu 4. i tražio neka objašnjenja. U stavu 2. kaže se: ''Delovanje političke stranke ne može biti usmereno na nasilno rušenje ustavnog poretka,'' legitimno, u redu, ne bi valjalo da drugačije stoji, ''i narušavanje teritorijalne celokupnosti Republike Srbije, kršenje zajemčenih ljudskih i manjinskih prava'' itd. U obrazloženju zakona nisam našao šta tačno znači ''narušavanje teritorijalne celokupnosti Republike Srbije.'' Ozbiljno pitanje bez ozbiljnog pitanja predlagača. U stavu 3. ovog člana kaže se: ''Politička stranka ne može neposredno vršiti vlast, niti je potčiniti sebi.'' Zamolio bih predlagače da pogledaju član 102. Ustava Republike Srbije koji strankama baš daje ovo pravo, a da ne pominjem da je taj član u suprotnosti sa članom 5. Ustava, jer je sam Ustav, a to sam već više puta istakao u ovoj skupštini antinomičan, odnosno njegove norme su u suprotnosti same sa sobom. Šta to znači – ''Politička stranka ne može neposredno vršiti vlast, niti je potčiniti sebi,'' kada postoji ustavna mogućnost da se mandati povere političkim partijama, odnosno da poslanici nisu vlasnici svojih mandata? Dalje, zadržao bih se na članu 8. Kako se osnivaju političke partije? – Politička partija mora obznaniti putem štampe svoj postanak, svoje uređenje i svoje predstavništvo, upravu. To važi i za svaku izmenu i dopunu. Liberalna odredba da slobodoumnije i slobodnije ne može da bude. Nažalost, pročitao sam član 37. Zakona o javnim zborovima i udruženjima iz 1891. godine. Da li nam je 120 godina bilo potrebno da se naučimo slobodi, liberalizmu i demokratiji ili je nužno da se članom 8. skrnave građanska prav u Republici Srbiji? Pomenuo bih, ovakav liberalni pristup nije doveo do haosa u političkom životu Srbije, jer je tada 1891. godine mogao ko hoće, kad hoće i kako hoće da osnuje političku partiju, a u Srbiji ih je bilo samo tri. Očigledno da u našem društvu nešto drugo fali, nešto drugo nedostaje, a ne dobar propis koji će ograničiti mogućnost stvaranja ogromnog broja političkih partija. Sada bih se zadržao na čl. 13. i 14. Predloga zakona. U članu 13. stoji: ''Program političke stranke sadrži opis političkih načela, ciljeva i vrednosti za koje se politička stranka zalaže.'' Statut političke stranke, član 14, predviđa da se u njemu nalaze programi i ciljevi, odnosno programski ciljevi. Ako se neka partija opredeli da njen statut, što je pravno moguće, sublimira i programska načela, odnosno u isto vreme da bude i statut i program – da li će ministarstvo odbiti da takvu partiju upiše u registar, odnosno da li takva partija neće moći da bude registrovana? U ovom predlogu zakona to ne stoji. Član 16 – Dostupnost podataka, programa, statuta i drugih opštih akata političke stranke, kaže: ''Politička stranka je dužna da učini javno dostupnim putem interneta osnivački akt, lična imena osnivača'' itd. itd. Šta, ako se na jugu Srbije, pouzdano znam da u nekim mestima nema internet provajdera, nema pristupa internetu, odnosno 5.000 građana reši da osnuje političku partiju?! Hoće li njihova nemogućnost da se posluže savremenim tehničkim sredstvima biti razlog da takva partija ne može da se registruje? Koliko znam i koliko me moje pravničko znanje služi – javnost podataka se podrazumeva time da je dovoljno da dokument gde je neka partija, organizacija, udruženje ili bilo ko bude registrovan, bude dostupno javnosti. Koga interesuje neka ide pa neka gleda registar. Pitanje je zbog čega se na taj način članom 16. krše građanska prava? Član 17. neću citirati već samo zadnji stav, gde se kaže: ''Evidenciju o organizacionim jedinicama po teritorijalnom principu političkih stranka vodi Ministarstvo, na način koji bliže uređuje ministar.'' Zbog čega ovoliko mešanje države u ovu materiju? Naziv i skraćeni nazivi političkih stranaka, odnosno ''Naziv političke stranke'', stoji u stavu 1. ovog člana, ''mora biti na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu.'' Meni je žao što je, zbog onoga što stoji u Ustavu, ovaj član morao da bude ovakav, jer nam je Ustav faličan, loš, teško primenjiv. Nažalost, samo su predstavnici Liberalno demokratske partije govorili o tome. Svi ostali su se zalagali za takav, loš, Ustav, a sada imaju probleme sa njim. Zbog toga što su takva ustavna rešenja, takav nam je i član 18. Da se podsetimo kako je donošen ''Vidovdanski ustav''. Ne bi bio izglasan da nije bilo glasova ''Džemijeta, koji su uglavnom činili albanski begovi – da je Pašić bio tako krut i da Džemijet, zbog toga što se ne može prevesti na srpski jezik i što se ne može napisati ćirilicom, nije bio registrovan kao politička partija ne bi bilo ''Vidovdanskog ustava.'' Nažalost, u današnjoj zemlji Srbiji, situacija je sasvim drugačija. Član 21. kaže:''Politička stranka vodi evidenciju o svojim članovima koja obavezno sadrži: lično ime i ime jednog od roditelja, prebivalište i adresu i jedinstveni matični broj građana...'' Zbog čega ova odredba? Naime, za identifikovanje dovoljan je samo jedinstveni matični broj građana. Da li je i to neophodno? Šta ako partija ima značajne članove, za koje ne želi da se zna da su članovi te partije? Druga je stvar sa onima kojima je zakonom i ostalim normativnim aktima zabranjeno da budu članovi političkih partija, ali to ne treba da se tiče normative koju sadrži ovaj zakon. Takođe, član 26, tiče se osnivanja političke partije. Pominje se upravni postupak, dakle, način da se dođe do svojih prava, ako ministar, odnosno nadležni organ ne izvrši upis u registar. Ne bih se vraćao na zakon iz 1891. godine, citirajući ga malopre, bio sam sasvim i dovoljno jasan. Na kraju, zadržao bih se na poslednjih nekoliko članova. Najpre – regulativa, odnosno deo materije koji se tiče zabrane rada političkih stranaka, član 37. ''O zabrani rada političke stranke odlučuje Ustavni sud.'' U stavu 2. kaže: ''Zabraniće se rad političkoj stranci čije je delovanje suprotno članu 4. stav 2. ovog zakona ili koja se udruži...'' itd. Ako je već za to nadležan Ustavni sud, zašto se predlagač, odnosno u narednom koraku zakonodavac mešaju u sudsku vlast? Pustite Ustavni sud neka radi shodno svojim pravilima i shodno ubeđenju sudija Ustavnog suda. Ovo što sam naveo vezano za član 37. odnosi se i na član 38 – koji se, takođe, tiče zabrane političkih partija. I, na kraju – Nadležnost za vršenje nadzora, kaže: ''Nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši ministarstvo nadležno za poslove uprave. Inspekcijski nadzor vrši Ministarstvo preko uprave inspekcije.'' Zamolio bih gospodina ministra da nam objasni šta se podrazumeva pod nadzorom, kako će se on vršiti? U obrazloženju, na strani 20. ovog materijala koji smo dobili, nije dato detaljno objašnjenjekako će se vršiti nadzor i koji su sve atributi nadzora koje sam do sada pominjao, odnosno kako će se nadzirati rad političkih stranaka. Iskoristio sam 12 minuta, zamoliću da mi omogućite da ostatak vremena iskoristim prilikom završne reči. Hvala na pažnji. [[Aplauz.]]
U elektronskom sistemu je registrovana prijava narodnog poslanika Tomislava Nikolić, predsednika Poslaničke grupe Napred, Srbijo. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, voleo bih da je ministar pripremio sve zakone koji se tiču organizacije političke stranke, finansiranja. Vidim da želi da menja i izborne principe, sisteme po kojima se biraju odbornici, možda i poslanici. Nije ovo nekakav zakon iz koga proističu ostali. Mogli smo da raspravljamo o svim zakonima odjednom. Istina je da je organizacija političkih stranaka u vreme kada smo ušli u višestranački sistem bila u Srbiji jednim zakonom, u SRJ potom drugim, tako da je bilo stranaka koje su bile registrovane samo na saveznom nivou. Neke i na saveznom i na republičkom, neke samo na republičkom. Nije ni toliko anahron taj zakon po kome smo do sada bili registrovani. Postojali su nekakvi problemi koje delimično ovaj zakon otklanja, ali je naravno uvođenjem nove tehnologije, novih shvatanja počeo da stvara i nove dileme. Naime, stranka nacionalne manjine je, idem po nekakvom redu, po članovima, nije bitno, politička stranka čije je osnovno političko delovanje usmereno na ostvarivanje prava jedne nacionalne manjine. Šta to znači "osnovno političko delovanje" i ako postoji osnovno, kakva je nadgradnja na političkom delovanju? Zar nije osnov političkog delovanja da se čovek izbori za nekakva odbornička, poslanička mesta, da učestvuje u vlasti, da kreira, da pomaže, da odmaže, da se bori. Meni malo smeta, imaćemo stranku čije će osnovno delovanje biti da narod iz koga je proistekla ta stranka živi bolje, a mislim da je svrha svih nas da svi u Srbiji žive bolje, pa i ako postoji stranka srpskog naroda da se bori da svi građani Srbije žive bolje, ako postoji stranka mađarskog narodada se bori da svi građani u Srbiji žive bolje. Mislim da je tu pozitivnu diskriminaciju, koja se tiče toga da im treba manje potpisa, manje glasova, trebalo sprovesti na neki drugi način, a ne tako, opredeliti ih da moraju da se bore da isključivo njihov narod živi bolje. Znači, da bi se kod vas pojavili kao stranka nacionalne manjine moraju da dokažu da žele da njihov narod živi bolje. To stvarno nema smisla! Uveli ste zastupnika političke stranke. Slučajno sam jedan od petsto i nešto predsednika stranaka, šeststo. Nemojte da me nazivate zastupnikom političke stranke, nema smisla! Jer, to zastupanje, ako ste ga preneli iz pravničke terminologije, može da bude povereno bilo kome, a da biste predstavljali političku stranku, da biste u njeno ime odlučivali, donosili odluke, potpisivali, morate da budete izabrani. Vi ovde kažete – imenovani. Ja još nisam čuo da postoji politička stranka koja imenuje svog predsednika. Možda vaša na predlog međunarodne zajednice, to bi bilo prihvatljivo – imenuje se Boris Tadić za predsednika DS, na predlog međunarodne zajednice, kojoj svi toliko težimo. Potom, ovde ste predvideli lice koje kontaktira državne organe, mislim povodom tog finansijskog poslovanja – ''lice ovlašćeno da kontaktira sa nadležnim organom.'' Ne možemo mi to statutom, gospodine ministre, zato što je to prolazni pojam "lice ovlašćeno da kontaktira" ili "predsednik opštinskog odbora" ili neko ko vodi knjigovodstvo. Šta ako to lice napusti stranku, a mi ga statutom odredili da kontaktira sa nadležnim organom? Sada ćemo da menjamo statut zbog toga što ste tražili da imenujemo lice koje će da kontaktira? Hajde funkciju! I, onda dolazimo do ovih šeststo i nešto registrovanih stranaka. Mislim da je trebalo da malo slobodnije predvideti rigorozne uslove za osnivanje političke stranke. Mi smo tu reagovali, vidim da su i druge poslaničke grupe uputile na 10 hiljada overenih potpisa. I to je malo, ali da ne ispadne ovi veliki koji su trenutno veliki, žele da unište one male koji su trenutno mali. Neka tih 10 hiljada potpisa bude neka osnova. Ako se utvrdi da je i to previše, da ćemo tu imati kakofoniju, ili kako da je nazovem, možemo i da menjamo taj zakon, ali bih predložio da se i stranke nacionalnih manjina sa 1.000 potpisa registruju, a ne sa petsto, zato što je zaista malo petsto potpisa. To možete da sakupite u jednom velikom vojvođanskom selu. Pričate o finansiranju političkih stranaka. Podsećam vas da postoji izvesna kolizija u članu 4. Zakona o finansiranju političkih stranaka, u kome se u stavu 1, kada se govori o raspodeli sredstava, govori o političkim strankama koje su osvojile poslaničke ili odborničke mandate, a u stavu 3. govori se o raspodeli sredstava političkim strankama koje imaju poslaničke ili odborničke mandate, pa ako već nagoveštavate i Zakon o finansiranju političkih stranaka, da vam već sada unapred pomognem, da rešite već jednom tu dilemu, Ustav je rešio, mora da bude rešeno i kroz prateće zakone. Dakle, ovde govorimo o poslanicima, o odbornicima i o strankama u kojima se oni nalaze. – Parlamentarna je ona stranka koja ima poslanike, a ne ona koja je osvojila poslaničke mandate. Ispalo bi besmisleno da Ustavni sud zabrani političku stranku a država je finansira pošto je osvojila poslaničke mandate. Registracija političkih stranaka. Verovatno ste imali dobru nameru kada ste govorili o prelaznom periodu od šest meseci u kome postojeće političke stranke mogu da se preregistruju ili nove da se registruju, ali niste predvideli da tu može neko da ukrade ime. Naime, ako bi DS zakasnila, počne rok za preregistraciju i neko ko je potpuno spreman, efikasan, za pet dana preda zahtev da se registruje kao DS – gde ste ga sprečili da dobije to ime? Koji član ovog zakona? Mi smo vam tu malo pomogli i napisali smo da postojeće registrovane političke stranke koje imaju svoju registraciju, u jednom od ta dva registra koja do sada postoje, imaju vremena šest meseci da se registruju i da za to vreme njihovo ime ne može niko da upotrebi pri registraciji. To je potpuno ispravno. Ostalo je još da razgovaramo o tome da li u toku posle isteka od osam godina politička stranka koja ima poslaničke mandate ili koja je osvojila poslaničke mandate treba ili ne treba da se ponovo registruje? Po našem mišljenju treba mnogo više da poštujete Ustav nego što ste to pokazali ovim predlogom zakona. Treba da pokažete razumevanje za ono što smo hteli ovim novim Ustavom, razumevanje da poslanik i odbornik raspolažu svojim mandatom potpuno, da mogu da ga povere u skladu sa zakonom, koji još niste doneli, a da mogu i da ga ne povere, da mogu sa tim mandatom, nakon verifikacije da krenu u koju god hoće političku stranku. Tako smo prihvatili evropske vrednosti. To onda znači da stranka u kojoj se oni nađu posle osam godina ne mora da se preregistruje, ne stranka koja je pet meseci pre toga osvojila mandate, godinu dana, tri godine, nego stranka u kojoj se trenutno nalaze poslanici. Tako da život cenimo, a ne da cenimo papire ili ono što se nekad desi. U osnovu, zakon reguliše ovaj posao kojim se bavimo, ali se ne usuđujem da kažem da nije bio regulisan, bio je regulisan i do sada. Uostalom, svi mi valjda cenimo svu svoju političku borbu, sve ono što smo u politici uradili. Valjalo bi da ste išli još šire, ali očekujem i druge zakone, da vidimo kako se medijski predstavljaju stranke koje imaju mandate i koje nemaju, treba li otvoriti prostor za sve ili je osvajanje mandata ipak neka viša platforma sa koje je dostupno političkim strankama mnogo više i pojavljivanje u medijima. Kad je već novac dostupan samo političkim strankama koje se dokažu na izborima, hajde da to bude i medijsko predstavljanje, hajde da to u stvari budu cenjene političke stranke. Hajde da pokažemo onima koji se uzaludno bave ovim poslom da traže drugi, ako jednom, drugi, treći put na izborima ne uspevaju, da ih zakonom uputimo na to da postoje i drugi, možda, za njih prihvatljiviji i ozbiljniji poslovi od onih kojima se mi ovde bavimo. Pa, ako se i nama desi da ne možemo da osvojimo mandate, i nas treba uputiti na neke druge poslove, baš kao i ministra, baš kao i predsednika Vlade. U principu, smatram da ćete razmotriti ove naše primedbe, dobronamerne su svakako. Ne želim da se isključimo iz toga da odlučujemo o političkom životu, o uređivanju političkog života samo zato što smo opozicija. Dakle, imaćemo jasan stav i glasaćemo ili za ovaj zakon ili protiv njega, u zavisnosti od toga kako ste protumačili naše primedbe, a tumačenje naših primedaba je ili prihvatanje ili odbacivanje naših amandmana. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima ministar Milan Marković. Izvolite.
Zamolio sam za reč, jer smo imali predstavnike dve poslaničke grupe, pa je red da ponudim odgovore na ono što smo čuli. Amandman Srpske napredne stranke, koji je uložio gospodin Arsić, čini mi se, jeste dobar amandman. Nije baš tačno da je bilo nejasno da ne može da se upiše stranke sa istim imenom, jer se svojstvo pravnog lica gubi tek posle šest meseci, tako da ne može neko sada da dođe i da upiše Demokratsku stranku u tom roku od šest meseci. Taj rok od šest meseci je garantovan svima. Ali, taj amandman je dobar, pre svega, zbog toga što pojašnjava situaciju da nakon tih šest meseci su ta imena slobodna i zato je taj amandman dobar. Mogu da samo da zahvalim na tom amandmanu i da vam kažem da će biti prihvaćen. To je suštinski i ključni amandman Srpske napredne stranke, tako da očekujem da će, posle ovih par usmenih obrazloženja amandman, zakon imati vašu podršku, s obzirom na to da je taj ključni amandman prihvaćen i zahvaljujem što ste ga podneli. Raspolaganje mandatima, u pravu ste, jeste velika politička tema, ali to je tema za izborne zakone i o tome ćemo pričati, nadam se, vrlo brzo. Morate da razumete da mi kao Ministarstvo nismo nadležni za zakon o finansiranju političkih stanaka, ali je činjenica da će ovaj zakon biti osnova da se radi dalje na ostalim zakonima. I, ono što mogu da obećam i pozovem vas, sve ovde, da se uključite u javnu raspravu povodom prvog izbornog zakona, koji suštinski menja naš izborni sistem, to je zakon o izboru odbornika. Menja sistem u pravcu u kome je govorio i gospodin Nikolić. Zakon se nalazi na sajtu. Javna rasprava je počela. Okrugli sto će biti 29. aprila i pozivam sve da se uključite. To je veoma važan zakon. Suštinski će promeniti naš dosadašnji doživljaj politike u lokalnim samoupravama. Građani će birati, neće samo glasati, nego će birati direktno ko će biti njihovi predstavnici u lokalnim parlamentima. Mislim da je to jedan dobar model o kome bi trebalo kasnije da razgovaramo, kada je u pitanju izbor narodnih poslanika. Što se tiče određivanja definicije – stranke nacionalne manjine, ova definicija je preuzeta iz dosadašnjeg Zakona o izboru narodnih poslanika. Naravno, njoj nije ni bilo mesto u Zakonu o izboru narodnih poslanika, ali to je definicija sa kojom mi kao država apsolutno nismo imali nikakvih problema. Prednost je velika u tome što će sada moći samo Ministarstvo da izda takvu vrstu uverenja, a do sada je to radila Republička izborna komisija. Ali, ono što je mnogo važnije, čini mi se da gospodin Nikolić, ne kažem da nije pročitao zakon, nego konkretno nije dobro parafrazirao, pa ne bih voleo da dođe do neke zabune: ''Politička stranka nacionalne manjine u smislu ovog zakona je politička stranka čije je osnovno delovanje usmereno na predstavljanje i zastupanje interesa jedne nacionalne manjine i zaštitu i unapređenje prava pripadnika te nacionalne manjine u skladu sa međunarodnim standardima, uređeno osnivačkim aktom, programom i statuta stranke.'' S tim u vezi koleginica Zlata Đerić podnela je jedan dobar amandman, i mi smo ga prihvatili, koji tu dodaje ''naš Ustav'', koji našom greškom nije pomenut. Što se tiče ''lica'', ne radi se o imenu i prezimenu ''lica koje kontaktira'', nego predsednik izvršnog odbora, sekretar stranke i tome slično, u vidu funkcije ko je taj s kim komunicira državni organ. Zato je to našlo svoje mesto u statutu. Ne radi se o Petru Petroviću ili tome slično, ali dobro je da pomenem. Zastupnik političke stranke, uvek postoje lica ovlašćena za predstavljanje i zastupanje političke stranke. To lice je zastupnik političke stranke, u smislu svih naših pozitivnih propisa koji regulišu odnos stranke i države, pre svega Zakon o upravnom postupku i mi smo napisali smo – izabrano, odnosno imenovano, jer ne znamo kako će se u kojoj stanci to lice određivati. Negde će biti imenovano, negde izabrano, tako da smo stavili i jedno i drugo. Nije dobra interpretacija gospodina Nikolića. Što se tiče primedbi gospodina Ranđelovića, ne slažem se sa vama, zaista. Sloboda udruživanja je jedno, sloboda političkog organizovanja je nešto sasvim drugo. Pripremili smo zakona, kao što znate, o udruživanju koji je postavio udruživanje građana na najliberalnije moguće osnove, posmatrajući uporedno pravo i uporednu praksu. Dakle, tri fizička ili pravna lica mogu da osnuju udruženje građana i u tom smislu Srbija će nakon usvajanja tog zakona biti apsolutno u najvišem evropskom standardu ostvarivanja slobode udruživanja građana. Jedno je udruživanje građana. To je neka vrsta privatnopravnog odnosa. To je kao da se udružimo nas troje da ostvarimo neke ciljeve za koje mislimo da su bitni. Ali, jedno je političko organizovanje. Nije politička stranka ono što i udruženje ljubitelja leptira. Politička stranka pledira da vodi državu. Politička stranka pledira da odlučuje o sudbinama ljudi. Političari su ti koji ulaze unaše domove. Mi smo ti koji ulazimo u domove naših sunarodnika preko TV, svojim odlukama, svojim izjavama, kreiramo život. Ne može političko organizovanje da bude tako stihijsko. Mora da podleže oštrim kriterijumima da bi moglo da se uspostavi, da biste stekli taj legitimitet da sutra odlučujete o pravima građana ili uopšte da pledirate, da vodite jednu državu, društvo, narod itd. Zbog toga su strogi uslovi za osnivanje političke stranke. Zbog toga se ne slažem sa vama. Dakle, za udruživanje – potpuna sloboda. Mogu i da se ne registruju udruženja. Kako god žele. Možete da napravite udruženje građana i da se uopšte ne prijavite nadležnom državnom organu. To je novi Nacrt zakona o udruživanju. Znači, sloboda – nema veće. Ali, kada je politička stranka u pitanju ne mogu da se skupe tri čoveka, posebno ne ukoliko želimo da unapredimo naš izborni proces, pa da sutra kažemo – sve registrovane političke stranke imaju direktnu prohodnost na izborima. Zašto da skupljaju deset hiljada potpisa? Zašto da maltretiraju građane, svoju infrastrukturu, zašto da se overavaju ti potpisi, zašto da se blokiraju sudovi, kada je izborni proces Palate pravde ne može da radi? Dok svi mi dovedemo overivače ili sad po novom dok odemo da se overava, to je cirkus! Ako damo takvu vrstu slobode, izvinite, imaćemo sutra na stotine predsedničkih kandidatura. Imaćemo izbore sa 150 predsedničkih kandidata ili ćemo zadržati cenzus visok za kandidovanje, što mislim da je mnogo lošija varijanta. Imamo različit stav. Vi mislite da treba ostvariti potpunu slobodu, a ja mislim da kada je političko organizovanje u pitanju treba staviti vrlo oštre kriterijume. Sledstveno tome, nema da se krijete ukoliko ste osnivač političke stranke, niko ne može da se krije! Ta ambicija da upravljamo tuđim života mora da nas košta. – Ako imam ambiciju da upravljam državom i na taj način de fakto ljudima koji u toj državi žive onda neka moje ime kao osnivača stranke bude na internetu, da svaki građanin to može da vidi! [[Aplauz.]] To je po meni bitna razlika između slobode udruživanja i političkog organizovanja. Što se tiče visine, da li je pet hiljada ili deset hiljada, želim da kažem da onako kako, praktično, većina poslaničkih grupa odluči tako treba i da bude. Recimo, deset hiljada je u Rumuniji. Nije to ništa sporno. U Sloveniji je 300, ali nažalost, ne možemo da se poredimo sa Slovenijom, mi smo jedinstven primer, samo kod nas ima 576 aktivnih. Što se tiče preregistracije nakon osam godina, ne može jednom da se stekne status političke stranke i da se nakon toga koriste beneficije koje će izaći iz nekih drugih zakona i da to bude jednom zauvek. Mora na svakih osam godina da se ponovo dokaže da zaslužujemo tu privilegiju koja se daje političkim strankama. Mora na osam godina da se vidi da li realno vi postojite, da li stoje građani iza vas, tako što ćete ući u Parlament samostalno ili u koaliciji. Morate vaš potencijal da pokažete u izbornom procesu, a ne prelaskom poslanika iz jedne poslaničke grupe u drugu. U izbornom procesu pokažite da iza vas stoje građani da biste bili oslobođeni nekih drugih obaveza, koje će nastupiti kada ste registrovani kao politička stranka. Ceo sistem je, po mom dubokom uverenju, osmišljen da traje. Uspostavljanjem ovog sistema smo jednom za dugačak period stavili ad akta statusna pitanja političkih stranaka i nakon toga možemo na miru da regulišemo neka druga pitanja. Moram da vam kažem da meni neke stvari nisu normalne, kada smo već kod toga. Nije normalno da pojedinac uđe u Parlament na ime jedne političke stranke, na njenoj listi, ne kao koalicija, i da onda svake godine, svakog meseca od poreskih obveznika kao politička stranka, a svi znamo da nije politička stranka, dobije 973.000 dinara, plus poslaničku platu, ako je uzima, ako je ne uzima nema veze. Za fantomske stranke 973.000 dinara! Mislim da to nije korektno. Političke stranke finansiraju poreski obveznici i to je u redu. Ali, oni koji nisu političke stranke neka se bave biznisom, neka predaju na fakultetima, neka već rade šta žele drugo i neka rizikuju sopstven i novac, ali malo je neozbiljno da se de fakto od novca poreskih obveznika neko proglašava političkom strankom, kada on to realno nije. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija, a posle nje narodni poslanik Branko Ružić, Poslanička grupa SPS-JS. Molim vas za prijavu još jedanput. Zahvaljujem. Izvolite.
Danas smo čuli, a i ranije smo čuli, od ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, da će usvajanje ovog zakona o političkim strankama stabilizovati političku scenu Srbije i uozbiljiti delovanje političkih stranaka, kojih je više od šeststo u registru. Ministar je objasnio da će za registraciju političke stranke, kako piše u ovom predlogu zakona, biti potrebno priložiti pet hiljada overenih potpisa punoletnih i poslovno sposobnih državljana Srbije koji će biti osnivači i čija će imena biti javno dostupna na stranačkim internet prezentacijama. Mi smo iz Nove Srbije, kao i predstavnici drugih opozicionih stranaka, podneli amandman da se taj broj potpisa poveća na 10 hiljada, a za stranke nacionalnih manjina na hiljadu. Međutim, ono što je ovde zanimljivo jeste šta to zapravo znači – Osnivači čija će imena biti javno dostupna na stranačkim internet prezentacijama, zvuči kao svojevrsna pretnja, a osim toga, šta zapravo znači ako, recimo, od ovih šeststo stranaka, koliko je u registru, ostane samo trista i da bude prihvaćen vaš predlog, da je potrebno pet hiljada potpisa, to dođe otprilike milion i po građana na nekakvim listama, građana koji su obeleženi kao osnivači određene političke stranke. Malo staljinistički zvuči, mora da se prizna, jer još uvek imamo pitanje – koliko ima nevladinih organizacija i da li su njihovi osnivači na zvaničnim sajtovima i internet prezentacijama? Ono što je činjenica, jeste da je gospodin Marković kao dobru nameru izneo to da kada dođemo do optimalnog broja političkih stranaka, mi ćemo praktično lišiti i građane i državu nepotrebnih troškova tokom izbornih procesa. No, za nas je pitanje šta je to optimalan broj. Da li je optimalan broj načinjen po američkom modelu, pa mi sada imamo neku vrstu fensi pozicije i fensi opozicije ili je to neki drugi broj? Vi ste, isto tako, precizirali da će osnivači i sva stranačka dokumenta biti javni i da će svi koji žele da se bave politikom morati da podnesu značajan teret i da budu svesni da su stalno pred očima javnosti. Opet, lagano zvuči kao pretnja. Šta bi moglo po Novoj Srbiji, da budu dobre strane ovog novog predloga zakona? Pre svega, očigledno je reč o dobroj nameri, da se ukrupni politička scena, da se izvrši lakša kontrola finansijskog poslovanja stranaka, da se eliminišu one stranke koje su ipak samo mrtvo slovo na papiru i da se građani liše nepotrebnih troškova, i građani i država, tokom izbornog procesa. Šta su po nama loše strane? Za stabilizovanje političke scene, koja je u nameri ovog zakona, ipak je neophodna promena izbornog sistema koja je u najavi, ali drukčija globalna atmosfera. Glavna odrednica politike u Srbiji, kao izuzetno važne društvene delatnosti, jeste njena unutrašnja dinamika, uzrokovana stalnim promenama okolnosti i preoblikovanjem najuticajnijih političkih aktera. Nakon parlamentarnih izbora naša politička scena se u velikoj meri izmenila, nastale su koalicije koje su do juče bile nezamislive. Jasno je da Srbija još uvek nije uspela da konsoliduje svoj demokratski sistem. Nova prekompozicija političkih stranaka otvorila je prostor da se politički život najzad uvede u institucionalne okvire. Međutim, ta burna promena uslovila je odsustvo poštovanja i zastupanje elementarnih demokratskih načela u našem društvenom životu. U političkoj istoriji često se dešava da određene političke ličnosti, pokreti i stranke ostanu zarobljeni u retorici, načinu mišljenja, ideološkim postulatima jednog vremena. Sada te gromoglasne ideje često zvuče isprazno, ne pokreću i ne inspirišu ljude. Vreme ih je pregazilo, a da politički akteri nisu u svojoj ideološkoj zaslepljenosti uspeli da to čak i primete. Oni i dalje uporno insistiraju na nekakvim svojim ideološkim mantrama, jer nisu spremni da oseti ni duh svog naroda ni vremena. Tako se praktično javljaju primeri političke farse kao izraz nemoći da se prepozna duh novog vremena, koje traži i drukčije odgovore. Ovde se svakako ne može govoriti samo o potrebi političkog pragmatizma, već o nužnosti da se bez napuštanja osnovnih političkih načela demokratije menja politički život. U pitanju je potreba da se stabilizuju političke prilike i profilišu glavni akteri naše političke scene. Međutim, činjenica je da postoji nekakva vrsta slepe političke mrlje, u koju, kao u crnu rupu, upadaju političke stranke i organizacije, nesvesne da su se vremena promenila i da je neophodno menjati i sam način političkog odgovora, ali i suštinu delovanja. Zaista imam utisak, ne samo ja, nego i većina građana koja nam se obraća, da se Srbija danas nalazi u težoj situaciji nego pod turskom okupacijom ili ''ukopacijom'', što bi rekao David Štrbac. Srbija je pod Turcima bila porobljena, ali je narod bio vrlo jedinstven u otporu, a vođe su i u Prvom i u Drugom ustanku imale isti cilj kao i narod, oslobođenje od ropstva. Trenutno, kod nas su političke stranke, naročito one na vlasti, interesne grupe koje se ponašaju po osnovnom načelu demokratije – demokratija je kada nekompetentna većina izabere korumpiranu manjinu. Zbog suspektnog govora mržnje nema više ni satire, kao književnog roda, nema ni srpskih medija, sve je prodato Sorošu i sličnima, nema ni talasića ni mehurića na ustajaloj površini žabokrečine. Mi ne proizvodimo skoro ništa, uvozimo sve, samo je nevolja što više nemamo šta da prodamo, pa nemamo čime da zatvorimo budžetski deficit. Druga bitna mana ovog predloga, sa dobrim namerama, jeste teza o tome da će oni koji su potpisali za registraciju političke stranke biti osnivači, a njihova imena javno dostupna na stranačkim internet prezentacijama i u BIA, ne sumnjam. Sam ministar je precizirao da će osnivači i sva stranačka dokumenta biti javni i da će svi koji žele da se bave politikom morati da podnesu značajan teret i da budu svesni da su stalno pred očima javnosti. Zašto sam rekla da zvuči kao pretnja i stavljanje na listu podobnih i nepodobnih? Jer ova vlast zapravo kontroliše apsolutno sve, i zaposlenje, i napredovanje, i stipendije, i penzije i komunalije. Da li to, zapravo, znači da će pristalice i osnivači aktuelnih opozicionih stranaka pretrpeti konsekvence jer ne veruju u tezu da se politička scena ukrupnjava tako što je optimalan broj stranaka dva? To je uostalom bio proces i scenario, da se naprave te čuvene dve stranke za ukrupnjavanje političke scene u postkomunističkim zemljama, pa velimo, što da Srbija bude izuzetak, pogotovo što je njena vlast već prećutno dozvolila opstanak, pre svega formiranje, zatim i opstanak NATO države na jednom delu svoje teritorije, kao da ne postoje drugi načini za restrukturaciju političke scene. Na sve to, posebno pitanje za ministra, ali i za stranku kojoj pripada, jeste – ko će zaštititi političke stranke od diskriminacije od strane tzv. nevladinog sektora koji otvoreno napada ne samo političke lidere, već i istaknute intelektualce i profesore, iako je Ustavom zagarantovana sloboda govora i izražavanja, a Zakonom o zabrani diskriminacije, nedozvoljenim proglašava diskriminaciju na osnovu političkog opredeljenja, kao i govor mržnje. Kako to da nema imena osnivača na zvaničnoj internet prezentacijama tzv. nevladinih organizacija koje vode Biserko, Kandić, Vučo, Pavićević?! Možda zato što njihovi osnivači i ideolozi nisu državljani Srbije, već pripadnici vladajućeg establišmenta nekih drugih zemalja. Kako da se zaštite simpatizeri političkih stranaka ako se diskvalifikuje srpska intelektualna elita samo zato što drugačije misli? Da li je ovo govor mržnje? Sada ću vam pročitati jedan citat iz izveštaja Helsinškog odbora – Samoizolacija, realnost ili cilj: ''Na osnovu izloženih stavova savremene intelektualne elite u Srbiji može se zaključiti da je dominantan nacionalizam koji ima šovinistički karakter. On se ogleda u satanizaciji kako spoljašnjih, tako i unutrašnjih neprijatelja. Opasnost je veća za poslednje, jer se šovinizam odlikuje većom agresijom ka unutrašnjem neprijatelju. Taj nacionalizam ima rasističke elemente, usmerene ka Albancima, a što je samo neizrečena praksa institucija i većinskih partija u državi koje odlikuje ksenofobija ka svim etničkim manjinama. Veza akademske elite sa režimom vidljiva je i na osnovu negiranja genocida u Srebrenici, smatrajući presudu Međunarodnog suda pravde pozitivnom, a tužbu BiH, kao one koja nema mnogo veze sa pameću. Izrazi "antizapadni kurs" i propagiranje jednog romantizovanog odnosa prema naciji, ujedno je indikator i jedan od uzroka blokiranog stanja u Srbiji, koja tokom 2007. godine, za koju je pravljen taj izveštaj, nije pokazalo ni najmanji pomak ka evropskoj budućnosti. Jedna od najopasnijih posledica delovanja akademske elite je ogroman medijski prostor koji im je na raspolaganju.'' E, sad stvarno, da nije strašno, bilo bi smešno, jer nacionalno osvešćena elita uopšte nema nikakav dostup medijima. S tim u vezi i pojašnjenje da svi koji žele da se bave politikom moraju da podnesu značajan teret i da budu svesni da su stalno pred očima javnosti, zaista deluje preteće. Nova Srbija, i njen predsednik Velimir Ilić, zaista, ima bogato iskustvo nošenja ovakvog tereta, jer je bila podjednako proganjana i dok je vršila vlast i kada je u opoziciji. Kao da je bila organizovana neka vrsta takmičenja u tome koji će mediji dalje dobaciti u pljuvanju čoveka koji je omogućio mnogima da danas sede ovde i predstavljaju narod, mnogima da sede u Nemanjinoj, pa čak i na Andrićevom vencu, kao i da slobodno izveštavaju u raznoraznim medijima. Verovatno, s obzirom na ovakvo iskustvo, a i nedavne napade na porodicu lidera LDP, ne možemo a da ne doživimo ovakvo objašnjenje kao svojevrsnu pretnju. Ni mi, ni građani Srbije, među kojima ima mnogo sposobnih, poštenih, duhovno i nacionalno osvešćenih ljudi, spremnih da se aktiviraju politički, a ne u stilu Džemsa Bonda "Danger is my buisness". Da li je ovo, zapravo, svojevrsno upozorenje mladim, pametnim i sposobnim ljudima da se klone političkog angažovanja, jer im samo može doneti probleme, pogotovo ako nisu iz serije "Podvučeno žutim"? Kao da nije dovoljno što se naša vlast protiv nasrtaja na našu prošlost, a preko nje i na našu budućnost, bori mutavo i mlitavo. Obično se kaže da je nastava istorije u funkciji totalitarnih režima, dok su demokratski sistemi imuni na njenu zloupotrebu. Međutim, nije baš tako. Linija koja razdvaja upotrebu istorije od zloupotrebe, prilično je tanka i uvek porozna. Vlasti ozbiljnih zemalja su u punoj meri svesne onoga što je jasno rekao Henri Kisindžer "istorija, to je pamćenje države". Otuda je i nastava istorije uvek podređena nacionalnim vrednostima i interesima. Naravno, kada se radi o unutrašnjoj upotrebi istorije, vlade demokratskih zemalja imaju ograničenja. Podsećanje na prošlost nalazi se u službi vladajućih vrednosti aktuelne politike, ali se ipak sistematski ne pribegava istorijskom inženjeringu. No, kada se radi o borbi za nacionalne interese u inostranstvu, moćne demokratske zemlje postupaju jednako kao totalitarno na unutrašnjem planu. Na jednom naučnom skupu održanom 1996. godine u Bostonu, naš istoričar i diplomata Dušan Bataković primetio je da su mnogi američki istoričari drastično na negativan način promenili odnos prema srpskoj istoriji. Kada ih je upitao na kojim to novim saznanjima zasnivaju radikalnu drugačije tumačenje naše istorije od one koju su donedavno zastupali, dobio je odgovor da su oni, pre svega, državni službenici. Kako je Bataković napisao, oni su priznavali da svoj posao istoričara prevashodno vide kao logističku podršku pravdanju državne politike svoje zemlje prema Balkanu. Naša Vlada nije ni približno uspešna kao američka na polju mobilizacije naučnih i drugih potencijala zemlje, za pružanje podrške nacionalnim ciljevima. Možda je to i dobro. Nastojimo da izgradimo demokratsko društvo, a SAD, bez obzira na demokratsku tradiciju, u tom pogledu nisu više dobar uzor. Međutim, jedna stvar je svođenje naučnika na nivo državnih propagandnih bojovnika a druga je elementarno vođenje naučne i prosvetne politike u skladu sa interesima zemlje. Fihte je s mnogo razloga rekao: "Mi smo ono što pamtimo". Ako dozvolimo da mladi Srbi i Srpkinje zapamte ono što žele Medlin Olbrajt, Hilari Klinton, Džordž Soroš, onda ćemo i bez direktnog potkupljivanja ubrzo imati mnogo više sunarodnika ravnodušnih prema nacionalnim interesima, pa čak i ubeđenih da su oni u postmoderno doba i relevantni. Pošto će biti uvereni da smo narod opterećeni mitomanijom i bremenomkolektivne krivice, neće im biti sumnjivo to što ona zemlja koja najviše govori o univerzalnim vrednostima i humanizmu u međunarodnim odnosima, sebično štiti svoje parcijalne interese, ni to što tako postupaju i narodi iz našeg okruženja, sa kojima smo bili u sukobu, a kojima mi treba da se izvinjavamo, dok oni uglavnom previđaju svoju krivicu iz vremena ratova za jugoslovensko nasleđe, a istrajavaju u ružičastom viđenju svoje uloge u njima. Dakle, ministar Marković je naveo i da će novi zakon o političkim strankama dovesti do toga da političari budu odgovorniji u svom poslu i da se uspostavi direktan odnos građana i političara. Takav direktan odnos mi iz NS nismo ni prekidali, jer smo narodna stranka, stranka tzv. običnih ljudi. I ovog trenutka se naš predsednik Velimir Ilić i zamenik šefa Poslaničke grupe NS nalaze na proslavi Osnovne škole "Brana Petrović" iz Slatine. Posle skoro dva meseca odsustvovanja, koja nikako nisu značila prekid komunikacije sa građanima, Velimir Ilić je do maločas bio u ovoj skupštini, a sada je opet u narodu. Nama ne treba novi zakon da bismo napravili novu Srbiju koja dolazi iz naroda i u narod se stalno vraća. Umesto zaključka, reći ću samo ovo: sa stanovišta moje stranke, princip "što gore – to bolje" ne važi. Mi smo sigurni da najbolje možemo da vodimo svoju politiku u stabilnoj Srbiji. Našu politiku razumeju ljudi koji imaju vremena da malo zastanu, malo razmisle, a to teško mogu biti ljudi koji su uplašeni, nemaju struju, nemaju grejanje. Naša solidarnost sa vlašću postoji utoliko što i mi, kao stranka, sa zebnjom razmišljamo o mogućoj propasti dinara, jer to pogađa i nas. – ''Kad nastupi galama, vika, dernjava, tu mi kao stranka nemamo šansu. Onda prolaze uvežbani demagozi, putujući cirkusi koji prolaze Srbijom kao ciganske čerge, od mesta do mesta.'' Nažalost, ove reči nisu moje, ovo je citat nekoga ko vam je dobro znan. Sada nagradno pitanje za mnoge koji sede ovde i nalaze se u stranci na vlasti: ko je ovo rekao? Da li neko zna? Ovo je rekao Zoran Đinđić 19. oktobra 1994. godine i ovo je deo koji bi, kao ovlašćeni predstavnik NS, potpisala.
Reč ima narodni poslanik Branko Ružić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, trajanje važećeg Zakona o političkim strankama dokazuje da se pre dve decenije, kada je donet, našla prava mera za obnavljanje višestranačkog sistema i političkog pluralizma, gde je dragocen doprinos upravo dala SPS. On je konstituisan na veoma liberalnim kriterijumima koji su omogućili jednostavno korišćenje prava na političko organizovanje, a još je važnije da on nijednim rešenjem nije bio prepreka za formiranje ili formatizovanje stranačkog sistema i funkcionisanja stranaka. Današnje prilike su bitno drugačije od onih od pre dve decenije. U Srbiji je u registru političkih stranaka bilo upisano više od 650 stranaka, 440 u registru Srbije i 150 iz preuzetih registara bivše federalne države. Za mnoge od tih stranaka građani nikada nisu čuli, a ni njihovi osnivači više im se ne sećaju imena. Proizvodnja novih stranaka je svake godine donosila po tridesetak novih, a sve ovo vreme iz registra je izbrisano jedva manje od 60 i to: 38 iz Republičkog registra i 21 iz Saveznog. Pored toga stranački sistem se konsolidovao. Stranke su prošle niz izbornih testova, a stranačka scena se u suštini polarizovala. Na jednoj strani su stranke koje su učestvovale na izborima i prošle status stranaka na vlasti ili stranaka u opoziciji, a na drugoj strani je veliki korpus stanaka koji je u suštini postojao samo na papiru, odnosno u registru. Njihov učinak u političkom životu nije se osećao, nisu predstavljale građane, nisu promovisale svoje programe. One su više smetale i zbunjivale biračke nego što su doprinosile kvalitetu stranačke scene. Stranke su u protekle dve decenije postale nezaobilazni činilac u stabilizaciji demokratije, bez obzira da li se o njima misli pozitivno ili ne. Njihovo pozicioniranje u normativnom smislu treba dograditi tako da se naglasi odgovornost i važnost stranaka za funkcionisanje političkih institucija. Smatramo da je Predlog zakona dobar i da sadrži niz poboljšanja i preciziranja koja će uneti više ozbiljnosti na partijskoj sceni, omogućiti veći uvid javnosti u rad stranaka. Intencija zakona je da se ne zadire u autonomiju stranaka ali da se čvršće formira okvir za osnivanje, registraciju, organizovanje i funkcionisanje stranaka na način koji će podići kvalitet političkog organizovanja na jedan viši nivo i same stranke obavezati na minimum organizacionog i programskog uređivanja, što po pretpostavci onima koje tako nisu urađene može pomoći da unaprede svoju unutrašnju organizaciju i rad. Upravo je to kvalitet ovog zakona, kompleksnije uređena pitanja stranačkog organizovanja i primerena potrebama institucionalnih reformi našeg sistema. To bi trebalo da bude bar normativna garancija za veću odgovornost stranaka pred građanima, za ulogu koju imaju u sistemu. Pored ove opšte karakteristike nekoliko novina zaslužuju posebnu pažnju. Prva je broj osnivača. Predlog zakona je 50 puta podigao važeći limit sa 100 na pet hiljada potpisnika i to je veliko povećanje. Međutim, taj broj predstavlja manje od jednog promila biračkog tela u Srbiji. Ima li ozbiljne političke ideje u Srbiji koja ne može okupiti promil građana u stranku i kakav je to ekskluzivni program koji ne može da prikupi potpise manje od promila birača. Kakva je svrha takve stranke ako se ne radi o nekoj vrsti političkog egzibicionizma i nekoj vrsti privredne delatnosti da se približi budžetskim fondovima za finansiranje izbora, jer izvesno, oni koji se koriste na osnovu parlamentarnog statusa, za takve stranke je neostvariv. Ovaj broj nije prepreka za relevantne stranke, ni za stranke manjina. On može biti isključivo problem samo za regionalno orijentisane stranke i to sam one koje su okrenuti biračima u području na primer jedne opštine. Treba razmotriti mogućnost podizanja tog broja na 10 hiljada potpisa, jer je taj broj potreban na primer za predaju izborne liste na republičkim izborima. Bilo bi dobro, takođe, da se precizira zakonom da li su pet hiljada potpisnika ujedno i članovi stranke. Mislim da to nije potrebno. Zakon u članovima na početku i to 8, 9. i 12. govori o osnivačima i utvrđuje taj broj na pet hiljada, a kasnije u članu 30, koji reguliše ponovnu registraciju, traži se pet hiljada članova. Ovu nedoumicu treba otkloniti iz dva razloga. Prvo, teško je da neko za kratko vreme učlani nekoliko hiljada građana. Drugo, tendencija u razvijenim demokratijama pokazuje da se broj članova stranke smanjuje i sve manje je relevantan za poziciju stanke na izborima. Ovo preciziranje je nužno, ne samo zbog stranaka, nego da bi se izbegle nedoumice kod registracije, odnosno kod naknadne registracije. Druga stvar koja proizilazi iz ovako strožije određenog kriterijuma, koga u zakonu nema, jeste da li će dostizanje tog limita važiti za druge postupke i legitimisanje stranaka u političkom životu. Mislim da bi bilo potpuno primereno u logici ovog rešenja da se stranke registrovane po novim pravilima oslobode prikupljanja potpisa za izbore poslanika i odbornika, ili da imaju manje limite od onih koji na izborima učestvuju, a nisu registrovane kao stranka. Ako to ne može biti materija ovog zakona onda je to ideja koju svakako treba imati u vidu u reformama izbornih zakona. Drugi aspekt na koji skrećem pažnju je propisivanje obaveze stranke da njen rad bude javan. To nije sporno, jer stranke i žele što više da budu u javnosti. Međutim, član 16. nije dovoljno precizan. Traži se da se objave podaci o osnivačima, konkretno imena. Ovde možda treba precizirati da se ne mogu objavljivati drugi podaci kao jedinstveni matični broj građana i adresa stanovanja, jer se zadire u lične podatke i ti se ljudi mogu dovesti pod udar raznih neprijatnosti. Opet, ako objavite samo ime, sam taj spisak, neće govoriti mnogo. Ove odredbe treba precizirati, ili navođenjem saglasnosti članova da se to uradi ili eventualno izostavljanjem te obaveze. Isto važi i za objavljivanje drugih opštih akata ako ih stranka donese. To je širok pojam kojim se može lako zaobići namera zakonodavca da rad stranaka učini transparentnijim. Bolje je na primer pobrojati program, statut, pravilnik, uputstva ili se samo ograničiti na program i statut. Ovakav predlog zakona o političkim strankama je vidan pomak u normativnom regulisanju ove problematike i Poslanička grupa SPS - JS će podržati ovaj zakon, kao i konstruktivne amandmane koji bi usavršili ovaj zakon. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami, Poslanička grupa DSS. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, odmah da kažem da DSS apsolutno misli da treba doneti novi zakon o političkim partijama. Postojeći Zakon donesen u vreme kada je uvaženi kolega Ružić imao 15 godina, donesen je, bojim se ne sa preterano poštenim namerama; prva verzija je donesena još dok je postojala jednopartijska država, a kasnije su doduše, dolazile izmene, u višepartijskom sistemu, ali opet sa jednom apsolutnom vlašću SPS. Moj je tadašnji utisak bio, i ne samo moj nego i mnogih uglednih intelektualaca, da je donesen jedan zakon koji je trebalo do maksimuma da iskompromituje ideju višestranačkog sistema. Mnoge od tih 576 postojećih partija, izvinjavam se, napravila je policija. Birali su im divna imena, na primer, ''Partija poštenih pijanaca'', pa ''Jogi-letači'', pa da ne nabrajam, oni koji imaju dugo pamćenje setiće se još takvih sličnih naziva. Svakako je neophodno stvari svesti na pravu meru i celu priču uozbiljiti. Dakle, potreba donošenja novog zakona nije sporna. No, ako nije sporno da valja igrati utakmicu, mi nismo previše zadovoljni igrom same utakmice, odnosno nismo presrećni sa Predlogom koji smo dobili, ne sumnjajući u dobre namere predlagača, mislimo i imamo dosta primedbi. Dve primedbe su globalne. Jedna je otklonjiva, a druga nije. Naime, mislimo da zakon o političkim partijama ne treba samo da ima onu jednu stranu obaveza političkih partija, odnosno onih koji prave političku partiju, nego mora da sadrži i onu drugu stranu, a to su prava koja se stiču organizovanjem političke partije. U tom smislu je bilo mudro da zajedno sa ovim tekstom dobijemo jedan tekst koji je zapravo predmet jednog drugog zakona, a to je zakon o finansiranju političkih partija. Mislimo da bi bilo pametnije da se to sve nalazi u jednom zakonu, a ne u dva zakona. Taj deo je, nažalost, u ovom trenutku neotklonjiv, jer naravno, radi se o jednoj materiji koja zahteva jedno bitno proširenje predloženog teksta. Drugi deo je otklonjiv i u tom smislu DSS je napisala jedan amandman. Naime, cilj formiranja političke stranke je učestvovanje na izborima, parafraziram, to ste napisali u jednom članu i to je ispravno, smatramo da samim činom formiranja političke stranke pod uslovima koji su navedeni, a koje mi čak mislimo da pooštrimo, treba jasno naglasiti da samim tim politička stranka može da učestvuje na svim vrstama izbora, kako na predsedničkim, tako na i parlamentarnim i na pokrajinskim i na lokalnim, bez dodatnog skupljanja potpisa. Dakle, ako sam ja kandidat neke stranke, recimo, na predsedničkim izborima, onda ne treba da skupljam posebno potpise, a ako hoću pod imenom i prezimenom da budem kandidat kao nezavisni kandidat ili imam neku grupu građana na nekim lokalnim izborima, onda naravno treba da skupljam potpise. Znam da ćete kazati da je to materija izbornog zakona i da to treba da se reguliše u izbornom zakonu. Tačno je. To jeste materija izbornog zakona i treba da bude regulisano u izbornom zakonu, ali treba kao pravo da stoji i u ovom zakonu. Sutra će biti neko drugi na vlasti, neka druga koalicija, ili prekosutra ili za 10 godina, svejedno, treba da stoji u zakonu o političkim strankama pravo političkih stranaka da sudeluju na izborima, a da pri tom ne prikupljaju dodatne potpise. Jer, da se razumemo, 10 hiljada potpisa, ako ništa drugo, košta pola miliona dinara, ako je 50 dinara po potpisu, verifikacija potpisa, a možda i više, ne znam koje su sada cene, i naravno, predstavlja jedno beskrajno gubljenje vremena i svega ostalog. A, ako smo registrovana politička stranka, onda je prirodno da idemo ona izbore, prirodno je da imamo predsedničkog kandidata, prirodno je da idemo na lokalne izbore, pokrajinske izbore, parlamentarne izbore i to je nešto što smo mi predložili, tako da, mislimo da pored toga što to treba uneti u odgovarajuće izborne zakone, treba kao pravo političkih stranka da stoji i u ovom zakonu. DSS je imala, u vezi sa svojim primedba jednu globalnu dilemu – koliko amandmana da podnesemo, ne u smislu da bismo zamajavali ovu skupštinu, nego da li da insistiramo na tim primedbama ili samo na onim najvažnijim? Opredelili smo se za ovo drugo. Imamo dosta različitih primedbi na razne formulacije u raznim članovima, ali smo podneli samo osam amandmana. O njima ćemo detaljno pričati kada bude tekla rasprava u pojedinostima. Ja bih samo apostrofirao, jedan sam već pomenuo, samo još dva amandmana. Dali smo primedbu, i mislimo da je to ozbiljna primedba, na član 18, gde se govori o nazivu političke stranke, gde je predlagač zakona ispravno, pored ostalih stvari, predvideo da ime ne može da sadrži elemente predviđene članom 4. stava 2. ovog zakona. Dakle, to je ono u vezi širenja verske, rasne i ostale mržnje. Međutim, vi ste prevideli, odnosno predlagač je prevideo jednu mogućnost. Zamislite da ja osnujem stranku po svim našim propisima, po Ustavu, po zakonu, po evropskim normama, kako god hoćete i nazovem tu stranku, nacional–socijalistička partija. Po ovom predloženom tekstu ja to mogu. Mi smo dali predlog da se ne može dati ni ime, odnosno neka imena iz prošlosti koja direktno asociraju na određenu vrstu politike. Drugu primedbu, vidim da su mnogi ovde to pomenuli, a odnosi se na broj potpisa, saglasno onom našem predlogu da registrovana politička partija može bez skupljanja potpisa da sudeluje na izborima, smatramo da broj potpisa za političke stranke treba da bude 10 hiljada, odnosno sa pet hiljada da se digne na 10 hiljada. Doduše, ne mislimo da treba dizati potpise za stranke nacionalnih manjina i to ću da obrazložim. Postoji, doduše, jedno matematičko obrazloženje. Stranka da bi ušla u Parlament treba da osvoji oko 200 hiljada glasova. Stranka manjina da bi ušla u Parlament treba da osvoji oko 14 hiljada glasova. Ako to stavite u srazmeru ispada – ako je za registraciju političke stranke potrebno 10 hiljada glasova da je onda za registraciju stranke nacionalnih manjina potrebno 700 glasova. Nacionalne manjine to je širok pojam, ali srećom imamo dosta nacionalnih manjina i ja ne sumnjam da nacionalne manjine koje su brojno veće, kao mađarska nacionalna manjina, albanska, bošnjačka itd, mogu da skupe možda i više, mogu da skupe pet stotina, sigurno hiljadu i dve hiljade, ali mi mislimo da šansu treba dati da se politički organizuju one nacionalne manjine kojih kod nas nema dovoljno i da bi zato bilo dobro da se ostavi predloženih pet stotina potpisa. Konačno, odmah da kažem, kao i uvek, rekao bih, raširenih ruku pristupamo raspravi o ovom zakonu, pod uslovom da minimalan broj primedbi koje smo dali bude prihvaćen mi bismo u tom slučaju zakon i podržali, ali ako naše primedbe ne budu prihvaćene, naravno, u tom slučaju nećemo moći da glasamo o tom zakonu. Hvala lepo. [[Aplauz.]]
Reč ima ministar Marković, izvolite.
Zahvaljujem. Ja bih molio gospodine Šami da glasate za zakon, na osnovu primedbi koje ste uputili i na osnovu onoga što sam čuo i što smo razgovarali, ja sam ovaj i sve druge zakone predstavljao svim političkim strankama. Imao sam i tu primedbu da budem gost i u vašoj stranci, zahvaljujem na tom dijalogu koji smo vodili, posebno zbog toga, rekao sam, što se tiče 10 hiljada potpisa vrlo je smisleno prihvatiti takav amandman i mislim da je to ključni, da kažem, vezano za celu ovu ideju. Što se tiče direktne prohodnosti na izbore ja sam vam rekao i od toga sigurno neću odstupiti – to moramo da rešimo izbornim zakonima. To definitivno ne može biti materija ovih zakona, dakle, direktna prohodnost na izbore mora se rešiti izbornim zakonima. Zaista mislim da tu ne bi trebalo da imamo neku dilemu, s obzirom na to da kada dođe izborni zakon na redu, ko god da bude ministar, i koja god vlast da bude, kada su izborni zakoni normalno je da se vodi dijalog između svih stranaka da bi se došlo do rešenja koje će postići najveći mogući konsenzus. Za finansiranje političkih stranaka i ja bih voleo da smo napravili jednu celinu, ali vi znate da je ovo materija koja je vrlo jasno podeljena, iz delokruga različitih državnih organa i prosto ovaj zakon nije mogao da sadrži taj deo koji se tiče finansiranja. Što se tiče podataka o imenu i prezimenu, koje je pomenuo gospodin Ružić, a i koleginica iz Nove Srbije Aleksandra, važno je znati, ti podaci su državi poznati, nema tu ništa novo. Država i ovako i onako sve zna, jer naša imena, kada smo se svi mi učlanjivali i prijavljivali, ona postoje u svim registrima. Ti registri su javni i svaki građanin može da ode i da pogleda taj registar. Nema to veze, mi sada samo hoćemo jednu stvar više – da ime i prezime bude na sajtu. Moramo poraditi na tome da političke stranke jačaju svoj legitimitet u građanstvu. U suprotnom na izborima će se pojaviti jedan dosta neartikulisani deo političkih razmišljanja. Zbog toga je ovo jedan od simboličkih pristupa kojima će se to unaprediti. Što se tiče primedaba gospodina Ružića, u principu mi smo to uzeli "opšta akta". Mi ne znamo kakva će opšta akta biti, statut se podrazumeva, i druga opšta akta, kao što je akt o članarini koji bi, takođe, trebalo da bude, jer bi mogli ljudi od kuće da se informišu, pa da kažu hoću u ovu stranku ili neću, članarina je tolika ili nije tolika. To ništa nije sporno. Treba da afirmišemo taj pristup korišćenja tih modernih tehnologija i treba jednostavno ono što je javno, jer ništa nije tajno, da bude dostupno putem interneta. Opet kažem da su podaci javni. Gospodin Šami je član stranke, znamo koje i to je javno i to ne može da se sakrije. Ko je spreman da vrši diskriminaciju po tome doći će pod udar zakona koji je nedavno ova skupština usvojila – diskriminacija po političkom osnovu, koliko se sećam, jedan od najtežih oblika diskriminacije. Prema tome, ovaj zakon to svakako ne rešava. Slažem se sa vašom primedbom na član 18. Bilo bi suludo registrovati partiju pod imenom nacional – socijalistička partija i tu nema nikakve dileme. Ja bih tu voleo i nadam se da može da vas zadovolji objašnjenje koje proizilazi iz člana 19, gde se kaže – naziv političke stranke ne može biti takav da povređuje moralna osećanja građana. Vi ste praktično u svom amandmanu rekli da vas to asocira na to. To je subjektivna ocena organa i ako bi stajalo nacional – socijalistička partija, ja kao ministar bi svakako odbio, jer smatram da vređa moralna osećanja građana, ne samo kod nas u Srbiji, već verovatno u celom svetu, ali kod nas posebno, imajući u vidu kakve smo žrtve imali za vreme Drugog svetskog rata i u kojoj meri bar ovde ne bi smele da se pojavljuju nikakve organizacije, nikakve ideje koje podsećaju na to zlo vreme fašističkih i nacional – socijalističkih ideja. U tom smislu pogledajte molim vas član 19. i nadam se da će to biti u istom onom pravcu u kome ste vi malopre diskutovali. Što se tiče stranaka nacionalnih manjina, hajde da obavimo još jedan krug konsultacija i sa strankama nacionalnih manjina i još jedanput da razmislimo. Imamo vremena do rasprave o amandmanima, pa ćemo i to pitanje rešiti. U svakom slučaju, nadam se da će ovo objašnjenje biti dovoljno da ipak Poslanička grupa DSS podrži ovaj predlog zakona. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Reč ima narodna poslanica Marina Raguš, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe SRS. Samo vas molim da se prijavite, da biste mogli da budete evidentirani. Izvolite.
Gospođo Čomić, hvala. Dame i gospodo, gospodine ministre, SRS i ljudi koji su nama dali poverenje za 78 mandata trebalo bi vama da veruju na reč kada kažete da želite da uvedete red u život i organizaciju političkih stranaka. Evo, sada izražavam sumnju da ćete to uspeti, možda vam je to lično i namera, ali ste pre izvesnog vremena jednog poslanika ovog parlamenta oslovili kao poslanika Srpske napredne stranke. Sada vas ovom prilikom pitam, gospodine ministre, na kojim izborima je Srpska napredna stranka učestvovala? S druge strane, ono što je evidentno i ono o čemu bih želela u narednih desetak minuta da pričam, jeste politička klima i atmosfera u okviru koje govorimo o Predlogu zakona o političkim strankama. Priznaćete, gospodine ministre, vidim da ste to i rekli, to sam u tezama ovde pribeležila sebi, ispravićete me ukoliko sam pogrešno pribeležila, da je zapravo kapacitet svake stranke proveriv i verifikovan na samim izborima. U ime Poslaničkog kluba SRS bih želela da vas pitam – koje su stranke učestvovale na majskim izborima i kakva je slika Parlamenta Srbije na današnji dan? Takođe, slažem se sa vašom konstatacijom da jeste direktno, politikolog sam po struci, dakle, školovana za ovo o čemu sada pričam, vrlo dobro na beogradskom Fakultetu političkih nauka, prekrajanje izborne volje ovo što se dešava u srpskom parlamentu, da imate klub koji predstavlja a ne možemo da utvrdimo koji politički program, s obzirom na to da je reč o ''naprednjacima'' bez ideologije. Političko uverenje i potpuno ubeđenje SRS jeste da se septembra meseca odigrao pred očima srpske političke javnosti državni projekat udara na SRS, a to ne govori samo SRS, govore i uvaženi akademici Srpskog društva, kao što je prof. dr Kosta Čavoški, da je Zapadu zaista bio interes fragmentiranje političke scene u cilju manipulacije i to jeste političko uverenje SRS. Pokušaću da budem što konciznija kako bi obojila političku atmosferu u kojoj govorimo o zakonu o političkim strankama, u nadi da će se uvesti red u politički život u Srbiji. Evo, mi kažemo da vam ne verujemo, gospodine ministre, jer ste vi to prvi prekršili. Vi ste u politički život prekrojili volju građana i uveli poslanika Srpske napredne stranke. Da li je reč o lapsusu ili ne, to je nešto što svakako predstavniku izvršne vlasti ne sme da se desi. Da vas podsetim, 11. maja 2008. godine, preciznosti radi, lista SRS – dr Vojislav Šešelj je osvojila 1.219.436 glasova, odnosno 78 mandata. To je jedina činjenica za SRS, premda je demokratska vlast u Srbiji, kada je reč o prekrajanju izborne volje, pala na ispitu parlamentarne demokratije. To je naše političko poverenje. Dakle, kada je reč o političkim mandatima, to nije tema za ovu vrstu zakona, ali slika svakakopolitičku atmosferu u Srbiji 2009. godine i s kraja 2008. godine, jeste da nesumnjivo on pripada poslaniku koji ima pravo po Ustavu, a možemo samo o ustavnim kategorijama da pričamo, jer nas na to obavezuje kao najviši zakonodavni akt. Poslanik ima pravo da taj mandat pokloni, odnosno preda političkoj stranci. U našem slučaju se desilo da su ostavke nestale. Krivične tužbe i sam postupak će utvrditi pravu istinu, nije sporno, međutim, Administrativni odbor je dobio tri ostavke koje su naknadno date i Administrativni odbor zapravo nije uspeo da nađe snage i da donese odluku u korist parlamentarne demokratije u Srbiji, u društvu i državi kako ona pretenduje da bude. Mi nemamo dilemu da se u korist SRS ništa značajno neće desiti i da će ovakva slika srpskog parlamenta da ostane. Ta naša dilema potvrđena je direktnim mešanjem, što mislimo da je nedopustivo i volela bih da mi odgovorite i na to pitanje, jer često znate i to da prokomentarišete, a jesu stavovi diplomatskih predstavnika SAD i Velike Britanije, koji su direktno ušli u sam politički život države Srbije kvalifikujući odnos, prirodu, budućnost određenih stranaka. Mislimo da je to nedopustivo. Opet, nemamo nikakvu iluziju da će se bilo šta u korist SRS promeniti, zapravo, situacija je sledeća – nalazimo se u političkom ringu, to je naše uverenje, jer se tako i osećamo, vidite ovde pustoš, gospodine ministre, malu belu tačku, to sam ja. Mi smo u političkom ringu u kojem ste nam vezali ruke, vezali noge, stavili povez na oči i primamo udarce. Dakle, mandati nisu jedini problem. Krajem prošle godine, takođe, radilo se o izglasavanju budžeta. Pokušali smo da napravimo politički dogovor koji se ticao mandata. Govorili smo tada da je demokratska vlast na ispitu, izražavali sumnju, ne dao bog da se nešto desi poslanicima koji su izašli iz SRS, sa koje ćete liste nadomestiti mandate, pokušavajući da slikamo potpuno prekrajanje izborne volje. To se nije desilo. Dogovor nije ispoštovan. Šta smo mogli da uradimo, gospodine ministre. Mogli smo da biramo, podsetiću vas samo na period kada ste vi bili opozicija, legitimne načine opozicione borbe. Došli smo u situaciju promene Poslovnika, da se izglasava, kada tražite reč po Poslovniku, da nemate prava, i unapred predsedavajući ili predsednik zna šta ćete reći i dobijate opomenu. Naše političko uverenje je da sve radi protiv SRS. Naravno da su se u svim tim procesima zaboravili i principi i pravila političke borbe na kraju i to samo reflektuje da u državi Srbiji ne postoji klima političke volje da se dođe do političkog dogovora i zato vam ne verujemo da ćete uspeti ovim zakonom da uvedete red u Srbiji koja je pod protektoratom. I to je naše političko uverenje. Dokazi za to su svakodnevni. Konačno, imate da najveća opoziciona politička stranka, kao što je SRS, za nas je činjenica 78 mandata, koja je tradicionalno sedela u dve kolone, najjača opoziciona politička stranka ne može da sedi, uz dužno poštovanje kolega iz opozicije, za leđima drastično manje političke stranke. Taj koji je doneo raspored sedenja očekivao je reakciju SRS, i kako je ona usledila i 48 poslanika je udaljeno sa ovog redovnog zasedanja. Ovo je slika parlamentarne demokratije u Srbiji. Trudiću se i trudim se svih ovih dana, iz petnih žila, da predstavim moje kolege poslanike koji su udaljeni na dostojan način. Ovlašćeni predlagač po ovoj tački dnevnog reda bio je gospodin Zoran Krasić, koji je uputio informaciju ovom parlamentu, za koju ja nažalost sada neću imati vremena, poštujući pravilnik o radu Narodne skupštine, ali ću i te kako sebi dati slobodu da konkretnim primerima, dakle, političke diskriminacije dokažem i pokažem zašto SRS sa svih 1.220.000 glasova ljudi koji su glasali vama ne veruje da ćete uspeti da uvedete red u Srbiju. Srpska vlast je definitivno potpisnik onoga što ste spočitavali ubijenom Miloševiću. Uspeli ste da uradite da posle izbora prekrojite izbornu volju građana! Šta je još jedan dokaz toga? To što Srpska napredna stranka, kako je vi zovete, koja nije deo ovog parlamenta, jer za nju niko nije glasao, već klub Napred, Srbijo koji se izdvojio iz SRS, po udaru na SRS je dobio poziciju i priliku da se medijski eksponira i podršku režima, tamo gde nikada SRS, a još ređe celokupna srpska opozicija, nije imala mesta. Gospodine ministre, volela bih da me ubedite suprotnim argumentima da ćete zaista uspeti da sprovedete ovaj zakon u praksi. Dosadašnja praksa demantuje demokratsku prirodu srpske vlasti, to je političko i krajnje realno ubeđenje SRS. U Parlamentu od 78 mandata samo ja iz poznatih razloga, o kojima sam već pričala, predstavljam moje kolege. Moje kolege neće prihvatiti raspored koji stoji u ovoj skupštini, ne zato što je to najbitnija tema, nego zato što jeste pravilo parlamentarne demokratije, a tiče se najjače opozicione stranke, oni neće remetiti red, oni neće remetiti nijedan dalji tok sednice i to morate, drage kolege, svi da znate, ali će ti ljudi stajati, jer njima jeste mesto u prvim redovima. Kada dođu neki drugi izbori, kada druge stranke postanu najjače opozicione stranke, mi prvi nećemo imati problem sa tim da to priznamo. Kao što znate mi, takođe, posle svih obavljenih izbora, bez obzira kako mi prođemo i koliko mi malo ili mnogo glasova osvojimo, prvi izlazimo sa rezultatima i čestitamo na uspehu svim učesnicima na izboru, jer mislimo da je to zaista vrhunsko dostignuće demokratije. Dakle, slobodno izražena politička volja na izborima. Mi je ovde, gospodine ministre, imamo ''storno'', zbog volje američke i britanske administracije.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) U tom slučaju za danas završavamo rad i nastavljamo sutra, 8. aprila u 10.00 časova, raspravom u načelu o Predlogu zakona o političkim strankama. Po toku sednice određeno Poslovnikom Narodne skupštine na reč će imati pravo predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa koji danas nisu govorili, a zatim ćemo preći na raspravu po prijavama za reč u načelnom pretresu, a po redosledu narodnih poslanika koje su predale poslaničke grupe, uz učešće ministra Milana Markovića. Hvala vam. Do sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 91 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika, molim poslanike prisutne u sali da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zvučni signal je označio da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Jelena Travar-Miljević i Slavica Đukić-Dejanović. Obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine Slavica Đukić-Dejanović, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača, prisustvuje i Jasmina Benmansur, pomoćnica ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Prelazimo na 18. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O POLITIČKIM STRANKAMA (načela) U jučerašnjem radnom danu zastali smo tokom rada u raspravi koja je Poslovnikom uređena za predsednike ili ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa. Da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? Reč ima narodni poslanik Pastor Balint. Izvolite.