Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Osmo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da prisustvuju 84 narodna poslanika, a radi utvrđivanja tačnog broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici poslanici Mladen Grujić i Aleksandra Janković. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da prisustvuju sednici dr Slobodan Milosavljević, ministar trgovine i usluga, kao i Dušan Protić i Nebojša Lazarević, pomoćnici ministra trgovine i usluga. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ZAŠTITI KONKURENCIJE (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za trgovinu i turizam, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: gospodin Milan Nikolić Poslaničku grupu SPS-JS, Miloš Radulović Poslaničku grupu DSS i Zoran Krasić Poslaničku grupu SRS. Saglasnu članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona o zaštiti konkurencije. Da li predstavnik predlagača gospodin dr Slobodan Milosavljević, ministar trgovine i usluga, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovano predsedništvo, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, danas se pred vama nalazi zakon o zaštiti konkurencije. Ovo je, bez dileme, jedan od najvažnijih zakona za svaku tržišnu privredu, pa i našu, zakon po kome se meri koliko je jedna privreda slobodna, koliko je atraktivna za investicije, koliko ima prostora za održivi razvoj. Upravo iz tih i mnogih drugih razloga vreme je da Srbija dobije novi zakon o zaštiti konkurencije i da svoje zakonodavstvo u ovoj izuzetno važnoj oblasti u potpunosti harmonizuje i usaglasi sa najvišim evropskim standardima i standardima najrazvijenijih tržišnih ekonomija. Konkurencija je bila jedno od centralnih pitanja i kada je posle Drugog svetskog rata rođena ideja o jedinstvenom evropskom tržištu. Tada je, doduše, ova tema bila u funkciji obezbeđivanja slobode kretanja robe, usluga, radne snage, ideja, kapitala, da bi poslednjih 15-20 godina tema konkurencije pre svega bila tema ekonomske politike država Evropske unije, ali isto tako i mera i politika jedinstvenog evropskog tržišta. Potpisivanjem Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju preuzeli smo na sebe obavezu da postojeće zakonodavstvo i u ovoj oblasti usaglasimo sa evropskim standardima i upravo ovaj zakon u sebi sadrži praktično transponovane sve najvažnije evropske direktive iz oblasti zaštite konkurencije, ali uvek usklađene sa našim pravnim sistemom, sa našim zakonima i primenljive u našim uslovima. Kada govorimo o potrebi zakonskog regulisanja teme tržišnih sloboda i konkurencije izdvaja se nekoliko ciljeva, pre svega postizanje veće ekonomske efikasnosti, a zatim i ono što je najvažnije, maksimiziranje koristi za potrošače. Drugi cilj ove politike je zaštita malih igrača na tržištu, u našim uslovima velikog broja malih i srednjih preduzeća, koja se, posebno u uslovima ekonomske krize, teškom mukom bore da opstanu i prežive. Ono što je takođe bitno, to su, generalno gledano, tržišne slobode i mogućnost svih onih koji smatraju da imaju sa čime, da umeju i znaju da slobodno uđu na tržište i otpočnu svoj biznis. Ovaj zakon je u našim uslovima zakon o zaštiti konkurencije, ne zaštita konkurenata, ne politički povlašćenih, ne imućnih, ne onih koji su uzeli određene pozicije, ne bilo čijeg interesa, već zaštita najšireg javnog interesa, koji se ogleda upravo u slobodnoj tržišnoj utakmici. Takođe, cilj donošenja ovog zakona je suzbijanje svih povreda konkurencije koje se ostvaruju zahvaljujući mogućnostima da se tržište suspenduje, ograniči, zatvori, da se iskoristi dominantan položaj na tržištu. Ovaj zakon ima za cilj da takvo ponašanje onemogući i da ga drastično sankcioniše. Već sam rekao da ovaj zakon sadrži transponovano evropsko pravo iz ove oblasti, prilagođeno našem pravnom sistemu, ali ono što je novina u odnosu na još uvek aktuelni zakon jeste davanje mnogo širih i značajnijih ovlašćenja Komisiji za zaštitu konkurencije. Praktično, pravo konkurencije u našoj zemlji, u novijem vremenu, datira iz 2005. godine kada je, u septembru, donet Zakon o zaštiti konkurencije. Bez ikakve dileme, donošenje tog zakona je donelo puno boljitaka i regulisalo ovu vrlo važnu oblast. Međutim, tokom primene Zakona u prethodne četiri godine identifikovani su određeni problemi, pre svega, u praktičnim stvarima. Iz tog razloga ovaj zakon ima za cilj da uočene slabosti i nedostatke ispravi, da pre svega Komisiju za zaštitu konkurencije učini operativnijom, da je učini praktično rasterećenom velikog broja malih i, u neku ruku, manje važnih predmeta i slučajeva, a da joj omogući koncentraciju na one najvažnije i najveće slučajeve povrede konkurencije, odnosno zloupotrebe dominantnog položaja na tržištu. Ovaj zakon donosi i mogućnost Komisiji za zaštitu konkurencije da izriče kazne, drugim rečima, da sankcioniše nezakonito ponašanje. Predviđa i javni konkurs prilikom izbora članova Komisije. Naravno, članove Komisije i predsednika Saveta Komisije za zaštitu konkurencije ćete birati vi, Narodna skupština, što je takođe jedan veliki iskorak, budući da će biti odgovorni vama i da će biti u obavezi da podnose račune i da odgovaraju za ono što rade i čime se bave. Takođe, nadam se da će nakon usvajanja ovog zakona i sastav Komisije za zaštitu konkurencije biti specijalizovan, da ćemo u njemu, umesto ljudi koji su bili predlozi određenih institucija, pa i politički, imati ljude koji su specijalisti za određene oblasti i koji će u posebnim segmentima privrede u kojima se potencijalno dešavaju zloupotrebe konkurencije ili bilo koje zloupotrebe tržišnih sloboda biti u prilici da se stručno, kvalifikovano i na naučnoj i praktičnoj osnovi tim zloupotrebama bave i da u tom smislu izriču adekvatne mere. Ovaj zakon praktično ojačava mehanizme koji omogućavaju efikasnu primenu ravnopravnog tržišnog nadmetanja i efikasno sankcionisanje povreda konkurencije. On omogućava odvajanje postupaka pred Komisijom; Komisija za zaštitu konkurencije, u skladu sa ovim zakonom, posebno se bavi povredama konkurencije, a drugi segment je kontrola sprovođenja koncentracija. Što se tiče obe ove teme ili ova dva važna posla, Komisija ima vrlo jasna, precizna ovlašćenja. Očekujem da će, kada se i sva prateća podzakonska akta donesu, a to će biti, kako je predviđeno zakonom, u roku od četiri meseca od usvajanja zakona, on u potpunosti biti operativan i verujem da će učiniti našu zemlju mnogo konkurentnijom, privredne subjekte mnogo efikasnijim, a građane Srbije dovesti u povoljniju poziciju da budu praktično zaštićeni od proizvoda koji su slabijeg kvaliteta, a više cene. Ono što je takođe vrlo bitno, učiniće našu zemlju značajno atraktivnijom za privlačenje investitora, jer smo prethodnih godina imali situacije da su neki veliki igrači koji su planirali investicije u našu zemlju imali jednu ogradu da ovde postoje određeni igrači koji su zauzeli pozicije, koji imaju uticaja na politiku, koji ostvaruju određene privilegije i da su oni razlog zbog čega se neki veliki, značajni igrači koji su procenili da je i ovaj deo tržišta interesantan za njihovo pojavljivanje prolongirali datum otpočinjanja operacija u našoj zemlji i na našem tržištu. Takođe želim da istaknem da sa ovim zakonom nismo žurili. On je u martu mesecu usvojen u Vladi Republike Srbije; pre toga je prošao više od četiri meseca vrlo široke javne debate, i naučno-stručne i privredne, preko komorskih asocijacija. Najšira javnost je imala prilike i mogućnosti da da svoje mišljenje o predloženim rešenjima iz ovog zakona o zaštiti konkurencije. Nakon tolike javne rasprave mi smo dosta predloga koji su doneli poboljšanje ovog teksta i ovog materijala već ugradili u ovo što se danas nalazi pred vama. Pozivamo vas da u narednim danima vašim amandmanima i intervencijama, svuda gde procenjujete da ovaj zakon može da se poboljša, a nemam dilemu da svi procenjujete da je ovaj zakon potreban i da je krajnje vreme da se donese, doprinesete da ga učinimo još boljim, kvalitetnijim i operativnijim. Još jednom, očekujem od vas pomoć da bismo dobili što kvalitetniji zakon; bićemo tu da svaku dobru ideju, svaku sugestiju, svaki predlog analiziramo i, po mogućstvu, ugradimo u ovaj nacrt zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Milosavljeviću. Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za trgovinu i turizam narodni poslanik Srđan Milivojević želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za evropske integracije narodni poslanik Laslo Varga želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Donka Banović, Ivan Andrić, Momir Marković i Radica Jocić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije, žele reč? Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo ću da vas vratim u istoriju ovog parlamenta, neću daleko, tri-četiri godine, da vas podsetim na neka dešavanja iz tog vremena. Pred narodne poslanike je 2005. godine donet Zakon o zaštiti konkurencije, za koji ste govorili da je to put u Evropu, da Evropa ne može da čeka, što pre to usvojimo, pre ćemo se primaći „belom šengenu“ i svemu ostalom. Srpska radikalna stranka je taj predlog zakona kritikovala kao nedorečen, nefunkcionalan, neprimenljiv, kao zakon koji se sprema za policu ministra, za policu nekih funkcionera, uglavnom Demokratske stranke, da taj zakon neće moći da nađe primenu i da neće odgovoriti onome zbog čega ga donosimo. Tada smo pretrpeli žestoke kritike da smo evroskeptici, da će ovaj zakon zaštititi građane, da će zaštititi državu Srbiju, da će zaštititi našu privredu, naše tržište itd. Šta se desilo? Danas ovim predlogom zakona, gospodine ministre, vi priznajete, citiram: „U periodu od stupanja na snagu i početka primene ovog zakona do danas praksa je pokazala da je ovaj zakon nedorečen i da ima nedostatke koji se prevashodno tiču ovlašćenja Komisije, definicija radnji kojima se narušava konkurencija, odvijanja postupka koji se vodi pred Komisijom, sankcionisanja povreda konkurencije, kao i u pogledu sudske kontrole akata Komisije.“ Sada ste došli na ono na šta vas je Srpska radikalna stranka upozoravala 2005. godine kada je ovaj zakon donesen. Sada ste došli u situaciju da ste priznali da onaj zakon ne valja. Čitajući ovaj zakon ja sam konstatovao da ni ovaj zakon ne valja i da ćemo za dve godine opet doći u situaciju da donosimo novi zakon o konkurenciji, jer ćete onda ustanoviti da ni ovaj nije svrsishodan, da ne omogućava zaštitu konkurencije, naših privrednika itd. Evropa ne može da čeka, i bojim se da ćete te dve godine vi biti glavni krivci i kočničari našeg ulaska u Evropu, pod znacima navoda. Koliko je štetnih ugovora od 2005. godine do današnjeg dana, dok ovaj zakon ne stupi na snagu, doneto? Koliko je štete naneto državi zbog primene, odnosno neprimene neprimenjivog zakona? Koliko su štete građani Srbije doživeli? U ovom obrazloženju zakona kažete na strani 30: „Evropska komisija će prilikom ocenjivanja napretka u sprovođenju SSP-a u prvim godinama njegove primene naročito budno motriti na oblast konkurencije, gde je donošenje ovakvog zakona samo nužan, ali ne i dovoljan uslov za ispunjenje obaveza koje je naša zemlja preuzela.“ Koga ćete štititi ovim zakonom na srpskom tržištu? Koga, kada ste jednostrano doneli odluku da primenite SSP, trgovinski deo Sporazuma, kada je srpsko tržište preplavljeno proizvodima iz EU? Hoće li ova komisija Evropske unije štititi naše proizvođače? Odgovorno kažem – neće, štitiće njihove proizvođače koji dolaze na naše tržište. Nisu njima trebali naši proizvodi, trebalo im je naše tržište. Koliko god da je narod siromašan, koliko god da je država iscrpljena, ipak je ovo tržište gde oni mogu debelo da se obogate. Jeste li obezbedili da naša roba bude zaštićena od konkurencije tamo, kad izađe na ono tržište? Zaštitili ste, dame i gospodo iz vladajuće koalicije, tajkune iz Srbije. Mišković pokupovao sve živo. Zatvorio je sve druge trgovinske kuće, sve manje trgovinske kuće je bukvalno ugušio. Nema više dućana sa ćoška gde su građani godinama uspevali da se snabdevaju, gde su se čak uspostavili prijateljski odnosi između vlasnika te prodavnice, trgovca i onoga ko kupuje. Sve je preuzeo Mišković. Naravno, Mišković ovde finansira, dobrim delom, vladajuću koaliciju i neke druge stranke koje je on i napravio jer mu trebaju. Ima ekonomsku vlast, ima trgovinsku vlast, sad mu treba i politička vlast. Bojim se da će jednog trenutka Mišković tražiti da sedne na mesto na kome vi sedite, ministre, ako ne bude želeo da sedne na mesto gde sedi Cvetković. (Predsednik: Vreme. Završite rečenicu.) Uveli ste tajkune iz okruženja, imate „Ideu“, imate „Pevec“, imate Todorića, imate sve živo sa strane. Koliko naše robe izlazi na strano tržište? [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Nada Kolundžija, replika. Zatim gospodin Srđan Milivojević, izvestilac Odbora za trgovinu. Izvolite.
Pozivam se na član 104, pošto je Demokratska stranka optužena, da tako kažem, da je donela prethodni zakon, koji je loš. Želim samo da podsetim, istine radi, da je prethodni zakon donet 2005. godine, a tada je Demokratska stranka bila opozicija. Ako već želite da tražite krivca, a mislim da ne treba tražiti krivce, život menja okolnosti i samim tim i zakoni se prilagođavaju tim okolnostima, prosto, istine radi, Demokratska stranka nije učestvovala u donošenju ovog zakona.
Gospođica Nataša Jovanović reklamira Poslovnik.
Niste bili, gospođo Kolundžija, poslanik Demokratske stranke tada, pošto ste pravili transfer od Čovića do Demokratske stranke. Demokratska stranka je glasala za 46 zakona Vlade Vojislava Koštunice i za ceo set zakona koji se tiču oblasti trgovine i svih drugih resora koje ste smatrali putem Srbije u Evropu, za koju ste nam rekli 2000. da ćete u nju ući 2007. godine. Prema tome, gospodin Marković vrlo dobro zna šta priča, za razliku od vas, kada se već pozivate na član 104. i povredu dostojanstva. Hvala.
Gospođa Nada Kolundžija.
Dakle, ja ne znam oko čega se mi sporimo, samo sam htela da kažem da Demokratska stranka tada nije bila u vlasti, da predlog zakona koji je tada usvojen nije bio predlog zakona Demokratske stranke. Prosto, to su činjenice, a vaša potreba da mene lično napadate je vaš problem, a ne moj. Hvala.
Da li neko od narodnih poslanika koji su izdvojili svoje mišljenje na Odboru za trgovinu i turizam, a to su gospodin Ostojić i Lidija Dimitrijević, želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Ostojić.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, koleginice i kolege, izdvojio sam mišljenje, a podsećam da ova rasprava treba da prestane zbog toga što su pre godinu i po dana kada je Liberalno-demokratska partija predložila formiranje anketnog odbora za kompaniju „Delta“ predstavnici poslaničkih grupa koji sada učestvuju u polemici bili protiv. Mi mislimo da je prošli zakon bio loš i da je ovaj zakon dosta bolji, ali iskustvo u primeni prethodnog zakona i uopšte stvarnost u Srbiji navodi nas na opreznost. Želeli bismo da glasamo za ovaj zakon, ukoliko budemo u prilici da ga popravimo. Imamo načelne primedbe na ovaj zakon – na primer, da je previše Vlade, da su mnoge funkcije koje bi trebalo da ima Komisija date Vladi. To je već praksa, i zakon koji je juče bio na dnevnom redu, zakon o regionalnom razvoju i regionima, takođe daje mnogo ovlašćenja Vladi. Načelno, mi bismo više voleli da je zakon usvojio načelo a posteriori da su privredni subjekti slobodni da rade šta žele, a da komisija nadgleda i sama sprečava monopolsko ponašanje, ali smo svesni da to nije realnost u Srbiji i da faktički mora da se ide na prijavu i akte komisije i odluke na osnovu inicijative. Ali, ima nekih nejasnoća i mi bismo zaista želeli da to promenimo amandmanima. Recimo, što se tiče nadležnosti predsednika i ostalih članova Komisije, videćete, gospodine ministre, kada bude rasprava u pojedinostima da je to ili nezgrapno formulisano ili predsednik ima nekakva jača ovlašćenja, ili čak suprotna od većine u komisiji. U članu 3. se govori o tome da se ovaj zakon primenjuje i na javna preduzeća, ali se uvode izuzeci: „... osim ukoliko bi primena ovog zakona sprečila obavljanje tih delatnosti, odnosno obavljanje poverenih poslova.“ Mislimo da su ovi izuzeci kad su u pitanju javna preduzeća u ovom trenutku svakako nužni, ali vas podsećamo na obaveze preuzete Sporazumom o stabilizaciji i pridruživanju. Mislimo da ova zaštita monopola javnih preduzeća ili monopola drugih država, kao što je u slučaju NIS-a, mora da bude ograničena ovim zakonom. Na kraju krajeva, to su naše obaveze preuzete potpisivanjem Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju i moramo da poručimo svim monopolistima u ovoj zemlji, bez obzira na to da li su državni ili privatni, da to stanje ne može da traje duže od 2011. ili 2012. godine, kako je to zapisano u Sporazumu. Mislimo da ovaj zakon na neki način, kad se pažljivo pročita, legalizuje postojeće stanje i da se, u suštini, bavi onim što će doći. Na osnovu iskustva u radu u Odboru za trgovinu, gospodine ministre, a imajući u vidu vašu Strategiju razvoja trgovine, koja broji 800 stranica, a u kojoj, o tome smo već pričali na Odboru, ima samo pola stranice o konkurenciji, mislimo da ove primedbe koje Liberalno-demokratska partija stavlja i koje je podnela kroz 12 amandmana mogu biti usvojene. U tom slučaju, mi bismo sa velikim zadovoljstvom glasali za ovaj zakon. U principu, pokažite dobru volju, zato što je monopol zaista nešto što dere kožu sa leđa ovog naroda. Vi možete, a u svom ministarskom veku ste to često radili, da dokazujete kako u Srbiji nema monopola, ali kada neki trgovinski lanac ne plaća dobavljačima, hiljadama dobavljača, kada ih dovede na prosjački štap, a niko od njih ne sme da tuži i mora da potpisuje ugovore kojima se produžuje vreme plaćanja, to je, gospodine ministre, apsolutno dokaz monopola.
Gospodine ministre, imate reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Ostojiću, na dobrim namerama i spremnosti da ovaj vrlo važan zakon podržite. Naravno, biće prilike da obrazložite kako vidite mogućnost da se zakon podrži i popravi. Ono što verovatno znate, ali možda niste najpreciznije pročitali, vezano je za član 3 – evropsko pravo, i to članove 81, 82. i 86. Osnivačkog ugovora EU, ugradili smo u član 3, tako da tu nikakvih razlika između najviših evropskih standarda i naših rešenja nema.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Radica Jocić, takođe je izdvojila mišljenje.
Kao član Odbora za evropske integracije izdvojila sam mišljenje o Predlogu zakona o zaštiti konkurencije, pa bih podsetila na par stvari. U obrazloženju za donošenje ovog zakona kaže se da je unapređenje propisa o zaštiti konkurencije potrebno posebno posmatrati u kontekstu evropske integracije Srbije. Naime, prilikom sprovođenja Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju posebna pažnja će biti posvećena ovoj oblasti, budući da je u samom sporazumu apostrofirana kao jedna od prioritetnih. Zbog javnosti želim samo da istaknem da SRS sve vreme upozorava da šteta u budžetu Republike Srbije zbog primene privremenog trgovinskog sporazuma sa EU iznosi 267.000.000 evra, po ministarki Dragutinović. Takođe, što se tiče Komisije za zaštitu konkurencije, ovim predlogom zakona daju se prevelika ovlašćenja ovoj komisiji. Napisali ste u obrazloženju da su u proteklom periodu primene zakona koji je trenutno na snazi, a koji je donet 2005. godine, uočeni nedostaci u pogledu sankcionisanja utvrđenih povreda konkurencije, jer su postojala dva postupka: prvi, pred Komisijom, u kojem se razmatra i utvrđuje povreda konkurencije i drugi, prekršajni postupak pred nadležnim organom za prekršaje. Ovim predlogom zakona Komisiji se u nadležnost pripisuju ovlašćenja organa za prekršaje. Sada će Komisija utvrđivati postojanje povrede konkurencije i u istom postupku izricati propisane upravne mere usmerene na zaštitu konkurencije na tržištu. Baš zbog ovako velikih ovlašćenja Komisije veoma je bitan i način njenog izbora. U obrazloženju se kaže da je postupak izbora predsednika Komisije i sastava Saveta uređen na način kojim se omogućava profesionalizacija, depolitizacija i podizanje nivoa stručnosti organa Komisije. Tačno je da se u ovom predlogu zakona Vlada isključuje kao ovlašćeni predlagač i da je predviđeno da se izbor vrši na predlog nadležnog skupštinskog odbora, putem lista koje sadrže veći broj kandidata od broja koji se bira, a na osnovu, što je bolje, prethodnog javnog konkursa. Međutim, svedoci smo da i u skupštinskim odborima većina koja čini Vladu takođe ima većinu i da nesumnjivo može da utiče na izbor članova, što je u ovoj sali bezbroj puta potvrđeno. Čak smo bili svedoci da se u neka tela, veoma važna, izaberu i predstavnici sa 125 prisutnih, a o tome koliko je, recimo, za G 17 stručnost iznad politike ne treba ni govoriti. Činjenica je da kod nas sve u čemu učestvuje veći broj institucija veoma teško funkcioniše. Smatram da bi saradnja između većeg broja organa na kojoj se ovde insistira morala da bude veoma precizno regulisana, inače će omogućiti odugovlačenje postupka pred Komisijom i različite zloupotrebe. Još jednom bih da podsetim da i ovaj zakon podrazumeva nova tela, kao što su savet i komisija, što naravno podrazumeva i dalje povećanje broja zaposlenih na budžetu, a to u vreme krize samo dodatno opterećuje budžet. Hvala.
Zahvaljujem gospođi Jocić. Reč ima gospođa Lidija Dimitrijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, sa mnogim rešenjima koja su predviđena ovim predlogom zakona ne mogu da se složim i zbog toga sam na sednici Odbora za trgovinu i turizam izdvojila mišljenje. Najpre, što se tiče definisanja relevantnog tržišta, gospodin ministar je govoreći o Predlogu ovog zakona u medijima rekao da je bilo primedaba na ovaj zakon i da se deo njih odnosio na definisanje relevantnog tržišta i da je to osetljiv deo zakona. Mi sada u ovom predlogu zakona imamo drugačiju definiciju relevantnog tržišta u odnosu na definiciju koja je data u zakonu koji je trenutno na snazi. Ovako glasi sada: „Relevantno geografsko tržište predstavlja teritoriju na kojoj učesnici na tržištu učestvuju u ponudi ili potražnji i na kojoj postoje isti ili slični uslovi konkurencije, a koji se bitno razlikuju od uslova konkurencije na susednim teritorijama.“ U odnosu na važeći zakon razlika je samo u dve reči: „ili slični“. Ovo je neprihvatljivo, jer slični uslovi konkurencije su slični, nikako ne mogu biti isti. To predstavlja osnov za stvaranje razlike među učesnicima na tržištu. Sledeća stvar s kojom ne mogu da se složim jeste predlog novog rešenja koje se tiče perioda na koji se odnosi pojedinačno izuzeće restriktivnog sporazuma od zabrane. Predloženo je da period izuzeća ne može biti duži od osam godina. Smatram da je ovo izuzetno dug rok i da takođe predstavlja način na koji može doći do povrede konkurencije. I period od pet godina, koji je određen zakonom koji je trenutno na snazi, jeste dug, ali je ipak prihvatljiviji od novog rešenja. Ovim predlogom zakona u članu 19. pokušava se da se izbegne, barem ja to tako shvatam, jer nigde nije napisano, da koncentraciju učesnika na tržištu dozvoljava Komisija. U zakonu koji je trenutno na snazi jasno je definisano u članu 23. da se koncentracija sprovodi po pribavljenom odobrenju koje, na zahtev učesnika na tržištu, izdaje Komisija. U novom predlogu zakona, namerno ili slučajno, propušteno je da ovo bude precizirano. Ono što je u ovom predlogu zakona takođe neprihvatljivo jeste rešenje predviđeno članom 68. koje se odnosi na plaćanje kazne. Naime, kada se utvrdi da je učesnik na tržištu učinio povredu konkurencije, i to tako što je zloupotrebio dominantni položaj na tržištu, zaključio restriktivni sporazum koji nije izuzet od zabrane, povredio ranije određene zaštitne mere, mere dekoncentracije ili sproveo koncentraciju koja nije odobrena u skladu sa zakonom, tom učesniku određuje se mera zaštite konkurencije u obliku plaćanja novčanog iznosa. U Predlogu zakona piše da će se učesniku na tržištu odrediti mera zaštite konkurencije u obliku obaveznog plaćanja novčanog iznosi u visini najviše 10% od ukupnog godišnjeg prihoda. Apsurd je da je najviši iznos 10% od ukupnog godišnjeg prihoda, a najniži 0%. Smatram da je ovom odredbom omogućeno da neko bude kažnjen novčanom kaznom u iznosu od 0% od ukupnog godišnjeg prihoda. Jedan antimonopolski zakon ni u kom slučaju ne bi smeo da sadrži jednu ovakvu odredbu, jer time demantuje sam sebe. Sigurana sam da ćemo se svi složiti da ako nema adekvatnog sankcionisanja to predstavlja najpogodnije tlo za korupciju i za činjenje povreda. Ova odredba direktno će uticati na učesnike na tržištu da čine povrede konkurencije, jer kada zakonom nešto tako bude omogućeno, šta je onda to što će ih sprečiti da to ne čine? Hvala.
Zahvaljujem. Među predstavnicima, odnosno predsednicima poslaničkih grupa najpre se javio gospodin Čedomir Jovanović. Molim vas da se ponovo prijavite, gospodine Jovanoviću.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, stvarno u Skupštini ne postoji stranka koja je više zainteresovana za usvajanje ovog zakona od Liberalno-demokratske partije. Mi smo o tome puno toga već rekli. To je, zapravo, jedan od osnova delovanja naše stranke. Prvo moram da kažem da nećemo daleko stići ukoliko rasprava o ovom zakonu bude beživotna kao što je bilo vaše uvodno izlaganje. Nekoliko minuta, manje ili više, akademskog tona. Uspeh je govoriti o antimonopolskom zakonu Srbije, a ne pomenuti „Deltu“, Miškovića, Beka, sve one pojedince, kompanije ili stranke koje se stavljaju u kontekst razumevanja ili zloupotrebe monopola. O tome treba da razgovaramo u Skupštini. Ako o tome na razgovaramo u Skupštini, onda ćemo svi biti krivi i istovremeno ćemo svi biti oslobođeni odgovornosti za tu veliku društvenu anomaliju koja je problem za Srbiju. Bilo bi možda svima lakše da je bilo razumevanja pre godinu i po dana, kada je Liberalno-demokratska partija tražila odgovornu raspravu u Skupštini po pitanju monopolskog ponašanja kompanije „Delta“, ne zato što mislimo da jedna stranka treba da ratuje sa jednom kompanijom, nego zbog toga što mislimo da konačno moraju biti jasno definisani odnosi u društvu. Ako su odnosi definisani, onda su definisane i uloge, a uloge određuju prava i obaveze. Šta je problem sa ovim vašim zakonom, gospodine Milosavljeviću? Tačno je da je on u potpunosti uvažio evropske standarde i principe na kojima se reguliše ova oblast u EU. Mislimo da nije bilo neophodno i bukvalno prevesti te standarde, ali nemamo ništa protiv toga. Ono što nam smeta jeste činjenica da vi ignorišete trenutno stanje. O tome nam je nešto govorio malopre Zoran Ostojić citirajući član 3. zakona. Tačka 4): „javna preduzeća, privredna društva, preduzetnike i druge učesnike na tržištu koji obavljaju delatnosti od opšteg interesa, odnosno kojima je aktom nadležnog državnog organa dodeljen fiskalni monopol, osim ukoliko bi primena ovog zakona sprečila obavljanje tih delatnosti, odnosno obavljanje poverenih poslova“. To je razlika između vašeg zakona i propisa kojima je uređena zaštita konkurencije u EU. Ne možemo bez definisanja rokova u kojima će oni koji danas funkcionišu po povlašćenim položajima voditi efikasnu borbu protiv monopola. To što imamo dežurne krivce danas u Srbiji, i u političkom i u ekonomskom smislu, ničim ne umanjuje problem sa kojim se Srbija suočava. Ko je odgovoran za monopolizaciju naše ekonomije? Da li oni koji su koristili sve prilike i šanse koje su im se ukazale ili država koja je bila nesposobna da uspostavi fer odnose i na takav način omogući svima jednaku šansu? Mi smo svedoci postupaka Bila Gejtsa, sa kojim je Evropska komisija godinama ratovala zbog njegovog nastojanja da u oblasti softvera i internet pretraživača očuva svoj monopol i na takav način istisne konkurenciju. Niko nije satanizovao Gejtsa, ali se u Srbiji satanizuju oni koji koriste šanse koje ne postoje nigde u društvu. To je, pre svega, vaš problem. Mislim da je više štete Miroslav Mišković imao od vaših odbrana, nego od napada Liberalno-demokratske partije. Veliki problem je definisanje bitnog tržišta. Nije svejedno da li neko ima monopol u Beogradu, a nema monopol na teritoriji čitave Srbije, a tako nešto treba utvrditi. Vi to ne utvrđujete. Vi kao referencu navodite teritoriju Republike Srbije. Ako je takva koncentracija kapitala u Beogradu, onda onaj ko ima monopol u Beogradu praktično nema nikakvo ekonomsko interesovanje da uspostavlja monopol, recimo, u Kosjeriću, gde smo imali izbore u nedelju, jer je tamo pola ljudi bez posla. Uglavnom se radi na teritoriji drugih opština. Zašto bi se neko bavio takvom delatnošću u Kosjeriću? Veoma je važno ako ima monopol u Beogradu. Znači, treba da se definiše bitno tržište i da se kaže da na onom segmentu teritorije Republike Srbije na kojem postoji bitno tržište ne sme biti uspostavljen monopol. Moramo da vidimo šta ćemo sa pojmom zloupotrebe monopola. Ne možemo da ratujemo sa onima koji su dominantni u svojoj delatnosti zbog toga što niko drugi nije zainteresovan da se bavi time. Imamo i takve primere. Moramo da vidimo na kakav način ćemo sprečiti da ta dominantna pozicija bude osnov za zloupotrebu. Znate da se vode postupci pred Vrhovnim sudom po osnovu odluka koje je donela Komisija za sprečavanje monopola, odnosno monopolskog ponašanja, antimonopolska komisija. Vrhovni sud se nije o tome izjasnio. Da li možemo da vodimo efikasnu borbu protiv monopola ukoliko nemamo efikasne institucije? Nismo definisali rokove u kojima je Komisija dužna da nam odgovori. Nama je to veoma važno. Nismo zadovoljni načinom na koji je radila Komisija u ovom sastavu. Za nas je potpuno neprihvatljivo da se Komisija složi sa protivustavnim uspostavljanjem monopola ruske državne kompanije, umesto prethodnog monopola srpske državne kompanije, u oblasti naftne industrije. Podneli smo zahtev komisiji za antimoponolsku borbu. Ona je odgovorila da ne može da se izjasni zato što je to državni sporazum. Komisija postoji da bi se obračunavala sa privatnim monopolom, ali ne postoji da bi sankcionisala i sprečavala monopole koje uspostavlja država, a državni monopoli su problem za državu. To su anomalije. Vlada propisuje kriterijume kojima se definiše obim relevantnog tržišta. Mislimo da to treba da radi Komisija. Vlada definiše kriterijume koji će omogućiti pojedinim kompanijama da budu pošteđene primene ovog zakona. Mislimo da to treba da radi Komisija, jer je to suština problema. Ako posmatramo današnju situaciju, hajde da budemo iskreni jedni prema drugima, šta je uzrok postojećih monopola u Srbiji? Ambicija i želja da se napreduje i širi, uvećava lično bogatstvo, i nesposobnost države da prvo da legitimitet jednom takvom postupku kroz poštovanje elementarnih principa na kojima se grade odnosi između politike i biznisa, recimo, u EU, čije direktive sad ovde praktično usvajamo i, sa druge strane, odbrana tih jasnih principa, na koje svi moraju imati pravo. Vi jedne nedelje pozivate na privredni razvoj, a druge nedelje vaša vlada najavljuje hapšenje onih koji su kupili pola Srbije. Koji su to vlasnici pola Srbije? Vi ste ministar trgovine, zašto dopuštate takvo ponašanje? U kojoj se zemlji tako nešto radi? Mislite li da bi se „Standard oil“ podelio sedamdesetih godina da na tome nije insistirala država? To je bila odluka Sjedinjenih Američkih Država, da na takav način spreče nedozvoljenu koncentraciju monopola koji su gušili Ameriku. „Majkrosoft“ se nije podelio sam od sebe, zato što su to odlučili da urade Gejc i Pol Alen, nego je to bio nalog ministarstva trgovine SAD zbog velike koncentracije u oblasti proizvodnje softvera. Pokušavam da vam kažem da je problem na vašoj strani i da zakon sam po sebi taj problem neće rešiti, ukoliko vi niste svesni zašto to treba da uradite. Mišković je u međuvremenu stigao do Olija Rena i na takav način zapravo potvrdio da smo mi bili u pravu. To je jedna mala pobeda LDP-a, ali vi ste ministar trgovine, ovde vam je rekao nešto Zoran Ostojić, šta ćemo sa stotinama dobavljača koji su danas u ropskom položaju ne samo zbog toga što to želi Mišković, nego zbog toga što on ne može da reši probleme sa kojima se suočava? Vi sprovodite ankete, pipate puls društva, razmišljate kako će Srbija reagovati ako odlučite da pomognete jednoj privatnoj kompaniji. Ono o čemu treba da razmišljate je pre svega odgovor koji proizilazi iz pitanja kako se došlo u takvu situaciju. Vi ste ministar trgovine. Kada će poslovni čovek u Srbiji imati legitimitet? Onda kada se približi vašoj stranci ili onda kada plati porez? Da li postoji neki zakon u kojem piše da neko ne može da bude vlasnik pola Srbije? Vi ste ministar trgovine, pa zašto bi se hapsili oni koji su vlasnici pola Srbije, ako ih ima u Srbiji? Ništa nam ne znači ovaj zakon ukoliko država nije spremna da shvati da je on zapravo samo jedan segment transformacije cele zemlje, našeg sistema. Svakog dana slušamo najviše predstavnike države koji nam najavljuju hapšenja, licitiraju da li će to biti tajkuni, oni koji su napravili Vladu, po njihovom priznanju, što nikako ne sme da znači oprost od greha, ali svakako treba tako nešto jasno reći i objasniti razloge, da li predsednici opština. U toj političkoj igri mi trošimo dragoceno vreme. Pitam vas, da li postoji neki pozitivan primer u Srbiji, neko koga biste mogli da izvedete pred građane i kažete – ovaj čovek je uspeo, hajde od njega nešto da naučimo. Kada govorimo o antimonopolskom zakonu onda govorimo o nastojanju države da uspostavi odnose u našem društvu koji nikada do sada praktično nisu bili definisani. Zato moramo u tome biti pažljivi. Ovaj zakon ne sme biti ni osveta vlasti prema onima koji su po njenom mišljenju nekooperativni, a ne sme biti ni oružje populista u Srbiji, jer su za sve danas u Srbiji krivi tajkuni. Menjaju se tajkuni. Sećam se, kada sam svojevremeno bio lider biznis kluba Demokratske stranke tajkuni koji su bili problem Srbije bili su Kostić, Cepter, ne znam ko sve još, Dragoljub Marković, pa je onda sa mojim izlaskom iz Demokratske stranke na red došao jedan novi krug tajkuna, pa danas imamo treći krug tajkuna. Ono o čemu svi zajedno treba da razmišljamo jeste činjenica da su zakoni osnov naših međusobnih odnosa i da na zakonima moramo da gradimo modernu Srbiju. Vrlo rado bismo glasali za vaše zakone kada biste imali razumevanja za amandmane koje smo podneli, kada biste ovlašćenja koja ste uzeli Komisiji Komisiji vratili; pre svega, to veliko pravo koje je Vlada Srbije dala sebi na definisanje kriterijuma izuzeća od ovog zakona. Potom, kada biste razumeli zašto je važno utvrditi rokove preko kojih više neće biti nijednog izuzetka. To pravo je takođe Vlada zadržala za sebe, da praktično ona definiše kada ti rokovi prestaju. Veoma je važno da Komisija bude ta koja će definisati kriterijume relevantnog tržišta. Posebno nam je, to je suština vašeg i našeg nezadovoljstva, važno pitanje razlika koje se pojavljuju između koncentracije na teritoriji Republike Srbije i bitnog dela tržišta. Sa amandmanima, vaš zakon će biti bolji, a onda ćemo morati zajedno da vidimo šta ćemo da radimo sa tim zakonom i kako ćemo ga primenjivati. Ovaj zakon ne sme da bude pretnja za naš poslovni svet, bez obzira na to da li se radi o Miškoviću, Beku, Drakuliću, Lazareviću, znaju se sva ta imena koja danas služe kao paravani za mnogo veću nesposobnost. Mi ne bismo želeli da se tako nešto desi. Da bismo bili sigurni da se tako nešto neće desiti, moramo da imamo transparentan proces kandidovanja za samu komisiju, i tu je velika razlika. Ako Odbor vrši selekciju, a onda Skupština glasa o onome što je ponuđeno a ne o onome što je kandidovano, izigraćemo suštinu ovog zakona. On neće biti transparentan. Ko će se prijaviti na konkurs koji će biti raspisan, ako prethodno nije dobio političke garancije da će biti izabran? Kakvo iskustvo imamo sa svim drugim regulatornim telima u kojima je proces kandidovanja ovakav, katastrofalan? Zakon o Republičkoj radiodifuznoj agenciji se ne poštuje, krši se. Pogledajte, Ustav nam se pretvorio u proces izbora predstavnika regulatornih tela u našem pravosuđu, za tužilačke i sudske funkcije. Vidite u šta se pretvorio izbor za članove Nacionalnog saveta u oblasti obrazovanja, pa čak i izbor sudija Ustavnog suda. U taj izbor smo ušli tako što nam je raniji predsednik Skupštine ponudio kvotu: evo, opozicija ovoliko sudija, a mi iz vlasti ćemo ovoliko zadržati. Zato i dan-danas Ustavni sud ćuti o inicijativi koju smo pokrenuli pre šest meseci da bismo stavili van snage sporazum Srbije i Rusije. Da je Ustavni sud bio efikasniji i sposobniji, da se ne kriju iza normi paragrafa, možda danas ljudi u Srbiji ne bi plaćali najskuplji benzin u Evropi. Vi ste ministar trgovine, kako možete na to da utičete? Da li ovaj zakon može da se primeni na Naftnu industriju Srbije? Ne može, jer ste potpisali, potpisali smo ugovor u kojem smo ih oslobodili poštovanja našeg zakonodavstva do 2012. godine, a do 2012. godine će tako počistiti tržište Srbije da posle toga više niko neće biti zainteresovan ni da uđe. Hoću da vam kažem da je za svaku pohvalu ova vaša inicijativa. Mi smo je želeli i ranije. O tome smo otvoreno govorili. Mislili smo da je poslednji trenutak bio trenutak u kome smo, praktično, glasali za SSP, da bi bilo mnogo efikasnije i naše tržište i odnosi Srbije i Evrope u ekonomskoj sferi, da bi oni bili mnogo efikasniji da je bilo ovakvog zakona. Imamo ga sada, hajde da ga učinimo što konkretnijim i da suzimo taj prostor u kojem ostaju dileme. Ne možete da razgovarate o zaštiti konkurencije u Srbiji, a da kao ministar trgovine ne kažete ono što svako u ovoj zemlji zna – da postoje monopoli, oni koji su stvarani svesno, oni koji su tolerisani od strane države, oni koji su u međuvremenu postali teret i samim monopolistima, ali da isto tako postoje i potrebe i interesi ove države i ljudi koji u njoj žive, onih koji su zaposleni u tim kompanijama koje su ostvarile monopol, da se to pitanje reguliše na jedan razuman način, a ne kroz hajku, populizam i demagogiju. Zato od vas očekujemo da ovde izađete sa predlozima kako će biti rešeno nakon usvajanja ovog zakona, kako će biti utvrđeno ponašanje u slučaju kompanije „Delta“. Da li ćete vi sada trijumfovati i na tome graditi svoju političku budućnost, trijumfovati usled činjenice da je ta kompanija posrnula pod ekonomskim pritiscima koji proizilaze iz krize u kojoj se nalazimo? Ili ćete, bez obzira na gnev koji postoji u društvu, biti ministar koji će voditi računa o interesima zemlje na takav način što će jasno definisati pravila i pomoći svojoj ekonomiji, pa i „Delti“, ako treba da se pomogne? Nas to interesuje. Da li su u ovoj zemlji svi isti pred zakonom ili ne? I mi političari, biznismeni i svaki građanin? Do sada nismo bili, i to je naš zajednički problem. Ako se ovaj zakon donosi sa porukom „nije važno, šta je bilo bilo je do ovog trenutka“, onda to treba da se kaže, a onog trenutka kada ovaj zakon bude usvojen sve mora da se okrene i da bude potpuno drugačije. Ako vi mislite da nije važno ono što je bilo do danas, mi se sa vama ne slažemo. Pošto ćutite o tome što je bilo, pretpostavljam da ćutite zato što ne možete da kažete da Vlada ima jasan stav. To nije dobro. Po mnogim pitanjima ste u konfuziji i ne možete da budete po ovom pitanju. Kada govorimo o monopolima, ekonomski monopoli proizilaze iz političkih koji su pre toga uspostavljeni, koji su sami po sebi toliko loši da se hrane svojom nesposobnošću tako što otvaraju prostor onima koji su sposobni da urade nešto i za sebe i za tu nesposobnu politiku. Nismo završili privatizaciju u Srbiji, a kompanije koje su bile lideri u privatizaciji posrću. Nismo uspostavili normalne tržišne odnose, a želeli bismo da imamo investitore u našem društvu. Vlada je pristala da bude arbitar u biznisu, ali na to nema pravo. Ne samo što ste postali akteri posla, nego istovremeno arbitrirate u njemu. Kada analizirate članove ovog vašeg zakona ne možete pobeći od te činjenice koja je veoma važna – ovaj zakon jeste evropski, ali između Evrope iz koje nam dolazite sa ovim zakonom i naše situacije ovde u društvu postoje očigledne razlike, i o tome treba voditi računa. U Evropi ovaj zakon primenjuje i izvršava Evropska komisija, je li tako? Mi bismo želeli da Vlada na sebe preuzme obavezu da je drugačijeg karaktera…
Dvadeset minuta. … od onog koji ovde pominjete. Želeli bismo da, umesto definisanja kriterijuma, pokažete spremnost da primenjujete ovaj zakon po kriterijumima koje će utvrditi nezavisno regularno telo, da vi budete instrument liberalizacije vaše i naše ekonomije, a ne neko ko definiše stepen slobode. To je problem, o tome moramo da razgovaramo i to treba da se promeni. Reč ima ministar Slobodan Milosavljević.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine Jovanoviću, iako je fokus vaše diskusije bio vrlo širok, i dalje shvatam LDP kao nekoga ko ovaj zakon podržava i želi da on bude donesen. Naprosto, možda nekoliko tehničkih pojašnjenja, jer nema dileme da je i naša želja da Komisija bude stručna, autoratitivna, da ima operativnost i mehanizme i da bude nezavisna. Upravo načinom koji smo predložili da se biraju članovi Komisije želimo da se ti ciljevi ostvare i da ta komisija bude takva. Biće raspisan javni konkurs za izbor predsednika i članova Komisije. Ovo je jedan od skupštinskih odbora, za trgovinu i turizam, gde opozicija u ovom sazivu parlamenta ima većinu, tako da ima mogućnost da predlaže članove, a naravno i mogućnost da o svim kandidatima diskutuje i razmatra predloge. Što se tiče nadležnosti Komisije i Vlade, u članu 21. je vrlo jasno rečeno, to je član koji se odnosi na nadležnosti Komisije, u tački 4) da je Komisija nadležna da predlaže Vladi donošenje propisa za sprovođenje ovog zakona. Drugim rečima, Komisija je ta koja ima obavezu, po ovom zakonu, da donese podzakonske akte, da predloži sve ono o čemu ste vi pričali. Vlada to donosi i na svojoj sednici usvaja. Time se postiže, pre svega, stručnost, ali i ona, rekao bih, nužna potreba da zakon bude praktičan. Znači, dva su cilja, generalno, globalno gledano, po pitanju donošenja ovog zakona. Jedan je da donesemo što je moguće bolji zakon, sa vrlo jasnim pravilima igre, da damo nadležnost Komisiji. Drugi je da bude primenjiv. Dosta ste dobro konstatovali kada ste rekli da ima puno dobrih zakona u Srbiji, ali se ne primenjuju, ili ne u potpunosti. Predlažući ova rešenja želeli smo da dođemo do zakona i podzakonskih akata koji će ovaj zakon u svim segmentima učiniti operativnim. Drugim rečima, i po sadašnjem zakonu i po ovom zakonu, koji će, verujem, biti usvojen, ne vidim nadležnost ni ministra trgovine, ni Ministarstva trgovine, ni Vlade Republike Srbije da daje ocenu da li je neko monopolista ili nije, nego je to posao Komisije i još će više biti kada ovaj zakon bude donet. O Naftnoj industriji Srbije bih rekao samo jednu rečenicu. Tačno je to što kažete, do 2012. godine, ali je isto tako tačno da i postojeći i novi zakon predviđaju mogućnost sankcionisanja monopolskog ponašanja na tržištu, odnosno zloupotrebe dominantnog položaja. U tom segmentu niko nije zaštićen. Imamo istorijske, nasleđene, prirodne, novostvorene, kakve god hoćete, monopole, tako da ih nazovemo i krstimo, ali niko od njih ne sme da bude nesankcionisan ukoliko svoju poziciju na tržištu zloupotrebljava. Upravo ovaj zakon ide u pravcu toga da je ulazak novih igrača na tržište slobodan. To da li neko ima monopol na jednom delu teritorije Srbije danas, ili je juče imao ili će možda sutra imati, može da bude problem ali ne mora. Mnogo je veći problem ako taj neko onemogućava drugoga da sa nečim uđe na tržište. Svako ko je u privredi najviše treba da se plaši onog konkurenta koji se još nije pojavio samo zato što ne zna sa čime će da izađe – sa novim proizvodom, inovacijom, nižom cenom, boljim kvalitetom proizvoda, boljim marketingom. Ovaj zakon tu vrstu tržišnih sloboda predviđa. Naravno, još jednom, ne bežim od toga da prihvatimo sve ono što je moguće učiniti da ovaj zakon bude još bolji i da ga takvim učinimo. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, replika.
Gospodine Milosavljeviću, u tome je i problem, ako govorimo o izboru članova Komisije. Nije nama cilj da imamo u Komisiji svoje predstavnike. Vlast ne može da izabere predstavnike Komisije bez neke vrste dogovora sa opozicijom. Vi ste manjina u tom odboru. Kao vladajuća koalicija, sticajem okolnosti, imate pet predstavnika, a opozicija ima šest. Znači, većina ste ovde u plenumu, ali ste manjina u Odboru. Kako se to rešava u Srbiji? Uđeš, izađeš i gotovo. Mi to ne želimo. Nećemo da živimo sa glavom u pesku, hoćemo da se na jasan način depolitizuje i departizuje onaj segment našeg života, koji mora biti oslobođen uticaja i prisustva politike na pogrešan način. To je prvi problem. Drugo, život. Malo je života u ovome o čemu sada govorimo. Nama je potrebna vaša rečenica – bio sam u Privrednoj komori, u Uniji preduzetnika, u Klubu privrednika, razgovarao sam sa najbogatijim ljudima, sa vlasnicima pola Srbije, sa ljudima koji imaju prodavnicu na ćošku vaše ulice, dobio sam njihovu podršku za ovaj zakon. Svaki čovek koji se bavi biznisom danas u ovom zakonu vidi šansu za sebe. Ne možemo da dozvolimo da se ova rasprava pretvori u otaljavanje. Nakon našeg izlaska iz ove sale Srbija mora biti svesna da se nešto promenilo u njoj. Usvajamo zakone kao na traci. Nije život u Srbiji postao drugačiji nakon sto zakona koje smo usvojili u poslednjih nekoliko meseci. O tome se radi. Ovo je važan zakon, treba da promeni ono o čemu ste govorili – to istorijsko nasleđe, kontekst, tu buvlju pijacu na koju je sve svedeno u Srbiji. Pogledajte na šta nam liče druga regulatorna tela. Komisija će da predloži, a Vlada će da usvoji. A ako Vlada neće da usvoji? Da li je Odbor za sprečavanje sukoba interesa predložio Vladi nešto? Da li je predložio smenu državnog sekretara u Ministarstvu pravde i u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja? Kakav je bio odgovor – baš nas briga. Pa, ako imamo takvo iskustvo sa Odborom, zašto će biti drugačiji odgovori po pitanju stava Komisije koji svojom konačnom odlukom treba da potvrdi Vlada? Ako hoćemo da promenimo Srbiju, moramo da podelimo odgovornost. Ne može politika sve da kontroliše, a Vlada da vlada tako što će staviti čizmu svakome za vrat. To mi želimo da promenimo i to je ono što nam smeta. Ta širina, ona proizilazi iz karaktera ovog zakona. Ako počnemo da razbijamo ekonomski monopol, preduslov modernizacije Srbije je ekonomska sloboda. Bez ekonomske slobode nema političke slobode. Evo vam izbora od nedelje; tamo su se delile bandere, asfaltirali sokaci, kupovali glasovi, tamo je napravljen politički rezultat. Ne možemo tako zemlju da promenimo. Zato je važno i ekonomsko oslobađanje, i političko oslobađanje i medijsko. Zbog toga je nama ovaj zakon bitan.
Reč ima ministar Slobodan Milosavljević.
Zahvaljujem. Slažem se sa vama, ovaj zakon mora da bude podržan od strane privrednika, onih malih, srednjih i najvećih, i stranih investitora. Upravo smo četiri meseca o ovom zakonu javno diskutovali, predstavljali ga na brojnim mestima, od „Sava centra“, preko komora, regionalnih komora, asocijacije menadžera, Kluba privrednika, svuda gde je postojala želja i potreba da se o pojedinim rešenjima ili o zakonu globalno diskutuje. Vaša zamerka iz prethodne diskusije bila je da se sa ovim zakonom kasni. Kasnimo nekoliko meseci baš iz razloga što nismo želeli da kao na traci isporučimo zakon Narodnoj skupštini, nego smo vrlo pažljivo, vrlo detaljno diskutovali sa svima koji su želeli da daju doprinos da on bude bolji. Naravno, nisu se svi složili sa ovim zakonom, ima i velikih i malih; velikih, koji smatraju da će im zakon onemogućiti da se u nekim segmentima svog bavljenja privredom ponašaju kao do sada, a ima i onih malih koji smatraju da ni ovo nije dovoljno operativno da bi apsolutna tržišna sloboda i ravnopravnost svih učesnika bile uspostavljene. Još jednom ponavljam, dva su nam globalna cilja bila važna: prvi, da donesemo moderan evropski zakon i drugi, da on bude primenljiv. Zaista, na osnovu svog dosadašnjeg iskustva, privrednog (dvadeset godina radim, što u naučnoistraživačkoj delatnosti, što u privrednoj, što u Vladi, što u komorama), ubeđen sam da će ovaj zakon doneti mnogo pozitivnih pomaka i da će pomoći da se problemi, koji su nasleđeni ili su možda stvarani u prethodnim godinama, na brz, ravnomeran, zakonit način razreše.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS.
Nisam siguran da je baš dobro što je ovaj zakon došao na dnevni red. Naravno, pokušaću, kao u školi, da vam to objasnim tako što ću na početku da napravim jedan uvod, pa ću malo da razradim, pa ću da vas nateram na kraju da zaključite ovo što sam na početku zadao kao temu o kojoj treba da razmišljate. Borba protiv monopola i ono što se zove antimonopol obično se vezuje za tržište, promet robe, usluga, kapitala, radne snage, ali da bi se shvatila suština tog pojma, to znači da treba zabraniti sve one mere i sva ona ponašanja koja onemogućavaju pojedinca da bira između dve ili tri alternative. Znači, pojedinac treba da ima alternativu, mora da ima ponudu. Ne bira se ako je ponuđeno jedno, bira se ako je ponuđeno jedno, dva, tri, pet ili više. Naravno, ova priča može da se protegne i na neke druge oblasti, na oblasti sloboda i prava svakog građanina. Kada se tu pojavi monopol znamo da je to neki nasilnik ili država i onda se branimo preko zaštitnika građana, branimo se preko sudova, preko zakona, ali ostaje problem šta da radimo ako se takav nasilnik javi na tržištu. Obično se javljaju oni koji patološki vole novac; ne birajući sredstva da zarade rukovode se materijalnim interesom i pokušavaju da na tržištu stvore što bolji položaj kako vi kao potrošači ne biste imali alternativu prilikom izbora, jer nemate šta da birate. U ljudskoj civilizaciji pojavili su se stvarno neki monopoli koji su nezaobilazni. Da vas podsetim, struja, gradski prevoz, to je monopol. Civilizovano društvo je razmišljalo kako da se bori protiv nasilja, hajde da upotrebim reč monopol. Kada je u politici, onda su rekli – četiri godine, pa izbori. Kada je pravo na život i neka druga prava prve, druge i treće generacije, onda se kaže – poštovanje ljudskih prava i razvoj demokratskog društva. Sve to je u jednom kapitalističkom miljeu. Kada je u pitanju tržište i kada su u pitanju potrošači, onda se prvo kreće od bilansa. Znači, nešto možete da suzbijete kao nedozvoljeno ponašanje na tržištu, ukoliko imate robu, ukoliko imate alternativu, ali ukoliko nemate robu koja je bilansno potrebna na nekom tržištu, onda je sva priča o monopolu besmislena, ona je retorička, hipotetička, po sistemu – tresla se gora, rodio se miš. Pošto se svađate da li postoji borba protiv monopola u ovoj zemlji, ona je oduvek postojala. Nekada je bila u funkciji da se suzbije do određene mere, a od 1994. i 1995. godine prvi put smo krenuli sa antimonopolskim komisijama; one su imale veliki nedostatak u radu, pre svega zato što bilansi proizvodnje i bilansi potrošnje nisu mogli da se popune i onda je padala u vodu svaka priča o monopolu. Kako se organizovana društva bore protiv monopola? Neću da veličam propise EU, budite uvereni da nisu toliko kvalitetni kao što ih evrofanatici hvale, a dokaz za to je vrlo prost: u prodavnici gde se prodaje „hajneken“ pivo ne možete da kupite „koka-kolu“. Tu je cela priča o antimonopolu u zapadnoj Evropi pala – na jednom najobičnijem pivu i jednom soku, šećernoj vodi. Postavlja se pitanje – kako da se borimo protiv nepravde? Kako da se borimo protiv onih čijim mislima gospodari novac, a ne ljubav, osećanje? To je problem ovih bogatih – oni više ne rukovode sobom, nego njihov kapital i onda grabe, drčni su. Fale mu novine, fali mu televizija, fali mu benzinska pumpa, fali mu „kruška“, fali mu prodavnica, fali mu banka, fali mu osiguravajuće društvo, njemu će uvek nešto da fali zato što pare nemaju osećaj i one ga gone na mentalno poremećeno razmišljanje. Kako se društva bore? Neka se bore tako što suzbijaju ili kontrolišu monopol, a neka tako što podstiču konkurenciju. Moram da kažem da se ono što gravitira liberalnom konceptu ekonomije više opredeljuje za podsticanje konkurencije, da se zaštiti konkurencija. Kako? Liberalizuju se propisi, pojednostavljuje se procedura i daje se mogućnost svakome da učestvuje na tržištu, pod određenim uslovima; na prvom mestu je zakonito poslovanje, a drugo, ako se proizvodi roba, ona treba da bude po kvalitetu i po standardu koji je propisan. Nažalost, kada nemate bilanse, kada lutate u bilansima, onda imate situaciju da je od 2001. godine do danas podstican monopol upravo zbog bilansa, zbog problema bilansa. Imate i državni monopol, imate različite situacije koje ću, pošto imam sasvim dovoljno vremena u načelnoj raspravi, posle ovih uvodnih izlaganja do detalja da vam objasnim, kao i zbog čega ovaj zakon nije dobar. Predložili ste 2005. godine, demokrate su glasale za, nije im smetalo da ga kasnije primenjuju, najmoderniji evropski zakon, pa smo sad videli da nije baš toliko evropski, ima i „evropskijih“ propisa. Donosimo zakon zbog nas, da ne bi ovde važila izreka – Kosovo je Srbija, a ostalo „Delta“. To je ta izreka koja je napisana na majicama. Ovi što kritikuju „Deltu“ nalaze se tamo na platnom spisku, pa odu negde u kafanu sa onom njegovom plavušom, podele pare i završe posao. Nemojte mnogo o moralu, dajte da pričamo o zakonu. Da li ovaj zakon garantuje borbu protiv monopola? Ne garantuje. Kraj priče. U načelnoj i u raspravi po amandmanima tačno ćemo da pokažemo koji član omogućava da monopolista i dalje bude „turbomonopolista“ u ovoj zemlji. Nekada je rečeno, uzeću najplastičniji primer koji svaki građanin može da shvati – ako omogućimo privatnom kapitalu da bude prisutan u gradskom saobraćaju, lokalna samouprava i građani dobiće korist. Koju korist? Nižu cenu karte. Nije se desilo, a imamo veliki broj lokalnih samouprava gde se pored javnog preduzeća javljaju i privatnici koji rade povereni posao. Taj posao je monopolistički. Uzeću još jedan primer: elektroprivreda, železnica, rečeno je – država zadržava monopol na donjem stroju, na bezbednosti saobraćaja, a prugama ima da trče privatni vozovi, biće jeftinije. Ne trče, nema ih. Isto ste radili i kod poštanskog saobraćaja. Kod telekomunikacija ste se dogovorili, kaže – ako su dva komplot, ako ubacimo i trećeg, već postoji konkurencija. Dogovorili se, vrte im se reklame na svim televizijama, vidite i sami, sponzori svega i svačega. Jedva je Evropska unija izašla na kraj sa cenom rominga pre godinu dana. Tri godine su se borili. Evropski parlamentarci nisu mogli da suzbiju tu silu. Zašto? „Vodafon“ i ovi su imali svoje poslanike, lobiste. Šta stoji iza toga? Poremećeni um kojim komanduje novac. Svi veliki bogataši su po definiciji bolesni ljudi. Šta će njima tolike pare? One komanduju njima. Da se vratim na ono što je tema ovog zakona. Po definiciji, postoji nešto što je zabranjeno, uslovno rečeno zabranjeno – monopolistički sporazumi, sada ste ih nazvali „restriktivni sporazumi“. Ne znam zašto ste usvajali novu terminologiju iz Evropske unije, bolji je termin „monopolistički sporazum“, nego „restriktivni“. Restriktivni znači skraćeni sporazum, uski sporazum ili nešto što je zatvoreno za druge, ali to bi bio samo jedan deo nečega što se nekada zvalo monopolistički sporazum. Nekada smo imali posebnu povredu, ili poseban predmet interesovanja antimonopolskih propisa, a to je suzbijanje i ograničavanje monopola. To se sada izgubilo. Od klasičnih definicija ostala je samo zloupotreba dominantnog položaja, mada bi i ona morala da pretrpi odgovarajuće promene. Ne znam da li je pametno izabran procenat od 40%, ne želim o tome, imam konkretnu temu, ostaviću to za kasnije. Dobro je što ste uveli nešto što je novo, a to je ta koncentracija, to je dobro. Čedomir Jovanović je dao jedan primer, ali u svakoj državi imate po 20, 50 takvih primera gde je strašno velika koncentracija ne samo kapitala, tu je nedostatak ovog poglavlja, već i uticaja koji nije vezan direktno za kapital, već se prikriva lukrativnim poslovima i takođe je prisutan u čitavim oblastima i čitavim granama. Ne znam zašto ste ovo promenili. Za razliku od drugih koji su danas pričali o ovom predlogu zakona, moram da vas pohvalim. Svako ko predstavlja državni organ za borbu protiv monopola mora da primenjuje propise, a ne bi smeo da donosi propise, jer ovo nije regulatorno telo. Sve što je povereno Komisiji je originalni državni posao. Vlada treba da donosi podzakonske akte, a verovatno jedan broj propisa treba da donese Narodna skupština. Glavni nedostatak ovog propisa je što ste merila, kriterijume i sve ono što treba da služi kao osnova da ga primeni antimonopolska komisija morali da propišete ovim zakonom, tim pre što smo sada bogatiji za jedno iskustvo. Sad imamo iskustva i na strani ponude, i na strani potražnje, i na strani finansijskog tržišta itd. Ovaj zakon je u tom smislu morao da bude mnogo konkretniji i prepoznatljiviji. Veliki nedostatak ovog predloga zakona je taj što svako ko učestvuje na tržištu treba da proveri svoj položaj na tržištu da se ne bi iznenadio da ima dominantni položaj na tržištu, da budu unapred poznate vrednosti. Treći veliki nedostatak: sve ono što ste ugradili kao pravila postupka koji se primenjuje pred antimonopolskom komisijom moralo je da bude restriktivnije dato i samo kao izuzetak u odnosu na Zakon o opštem upravnom postupku i Zakon o upravnim sporovima. Vi ste prekoračili to ovlašćenje, otišli ste dalje nego što je bilo potrebno, pa ćemo imati i privilegovane komunikacije, i zaštićene informacije i zaštićene svedoke, kao da je u pitanju specijalni sud. To je veliki nedostatak, koji čini ovaj zakon apsolutno neprimenjivim, i to je problem. Zakon je potreban nama, građanima Republike Srbije. Svrha antimonopolskih propisa je pre svega da se zaštiti potrošač, da se potrošaču garantuje pravo na alternativu, da može da bira između dva proizvoda, uz uvažavanje velikog broja specifičnosti jer su pojedini artikli postali brend i takvi su jednostavno nezamenljivi u percepciji potrošača. Sve ovo pričamo sa gledišta potrošača. Sledeća u oblasti nedostataka jeste činjenica da postoje i drugi propisi koji imaju antimonopolske odredbe. Skrenuo bih vam pažnju na Zakon o bankama, na Zakon o osiguravajućim društvima i na Zakon o investicionim fondovima. Možemo da teramo još, sve što je predmet ponude i potražnje je predmet, praktično, ovog zakona, samo sam nešto uzeo iz ponude i potražnje. Ali, mi imamo danas na ovom zasedanju dva različita procesa: imamo proces gde se antimonopolskim zakonom suzbija nešto i imamo proces da se izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima podstiče nešto što prethodni propis suzbija. Vi sad omogućavate koncentraciju kapitala kod preduzeća za upravljanje, društava za upravljanje investicionim fondovima, dajete im mogućnost da investiraju svoja sredstva, da otkupljuju investicione jedinice. Nelogično. Imate jedan deo koji potpuno nije regulisan. To je Dragan Đilas, potpuno neregulisan deo. Ne smete ni da pomislite na to, pošto ste iz iste stranke. Ne prozivam vas zbog toga, znam da biste izginuli bez zrna baruta. Ne pričam o tome, to će Boris Tadić da sredi. Znate kako mene Boris sluša; ja mu kažem za Bojana Pajtića, a on ga sad poslao u profesore. Pričao sam mu za Đilasa, sad će njega u zatvor da pošalje. Nemojte vi da se sekirate, ja razgrćem to. Borba protiv monopola je na svim poljima, sve što može biti predmet ponude i potražnje; i političke opcije su... Znači, ovaj zakon je koncepcijski, onako kako ste ga dali, nepopravljiv. Na to moram da vam skrenem pažnju. Ima ovde dobrih ideja, to mora da se kaže. Osnovni nedostatak je velika nepreciznost ovog zakona. Pre svega, cilj donošenja svakog propisa jeste da kada ga građanin pročita, direktor nekog privrednog subjekta, on mora da ima sve jasne pokazatelje i da vidi kako da se ponaša da ne bi došao pod udar sankcija koje propisuje taj zakon. Dajte ovaj zakon bilo kom privredniku, njemu ništa neće biti jasno. Vi njega terate da bude u prijateljskim odnosima sa Komisijom za zaštitu konkurencije, da se dodvorava. Nisam još došao do relevantnog tržišta, nisam došao do robe, nisam došao do mnogih detalja koji su mnogo važni za ovaj zakon, ali ću vam pomoći sa konkretnim primerima i nekim ugovorima, da vidite pod kojim uslovima neko može da kupi robu kod nekog proizvođača. Još nismo otvorili pitanje zašto je naše tržište otvoreno kao konzerva za sardine, pa ko god hoće može da se posluži. Vi ovim propisom treba da štitite i domaću proizvodnju. To ste potpuno zaboravili. Morate da štitite domaću proizvodnju. Vi ste uzeli samo dva aspekta, ako mogu da kažem, tržišta. Uzeli ste, donekle, cenu, dogovore o ceni itd., svesni činjenice da je jedini garant u ovoj zemlji za stabilnost cena Narodna banka Srbije, i niko više. U drugom delu ste samo dotakli tržište u smislu geografskog pojma, samo ste ga dotakli. U ranijim propisima monopol se cenio i prema kvartu, i prema ulici, i prema naselju i prema gradu, a ovde dominira teritorija Republike Srbije. To znači, svi u proseku jedemo kupus sa mesom – jedan drma samo meso, a drugi vodu od kupusa. Takav nam je taj prosek. Zašto ste to umešali? Da li vi znate da tajkuni već imaju spremne odgovore na sve članove i na sva rešenja iz ovog predloga zakona? Oni su i pisali ovaj zakon, samo što vi to ne smete da priznate.
Zahvaljujem. Pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim da su deo današnje sednice sa galerije velike sale Doma Narodne skupštine pratili stipendisti „Konrad Adenauer“ fondacije, koji se nalaze u poseti Narodnoj skupštini. Narodni poslanici dobacuju: „Zašto nisu pozdravljeni u sali?“ Zato što je za vreme njihovog boravka na galeriji imao pravo da koristi svojih 20 minuta ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS Zoran Krasić i zato što ni poslovnički, ni inače ne smatram dopustivim da se prekida izlaganje narodnih poslanika da bismo pozdravili goste na galeriji. Molim vas da ne dobacujete, jer je dobacivanje zabranjeno odredbama Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, pozdravljamo njihov boravak, nadajući se da će mnogi biti zainteresovani da prate rad sednice sa galerije Narodne skupštine. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan J. Nikolić.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, istorija razvoja privrede i tržišnog ponašanja je veoma duga i upravo zahvaljujući tržištu kao specifičnom regulatornom mehanizmu koji ima svoja pravila dolazi do ubrzanja ekonomskog razvoja u svetu. Zahvaljujući tržištu i njegovom delovanju, posebno u 20. veku, dolazi do industrijske revolucije, razvoja novih tehnologija, naglo se razvijaju mnogi novi proizvodi, povećava se produktivnost i podiže životni standard stanovništva. Sve se to dešava u rastućoj ponudi mnogih potrošnih i trajnih dobara, kao i usluga, i vodi se grčevita borba za kvalitet, dizajn i niske cene. Savremena tržišna kretanja stvaraju svetsko tržište kao prostor na koji svako može da izađe, a opstaju samo najbolji. Razvija se žestoka konkurentska borba, koja nudi opstanak najsposobnijima. Takva tržišna filozofija je dobra i ona gura u progres i podstiče razvoj. Međutim, veoma su česte pojave tzv. nelojalna konkurencija, poslovanje na crno i ugrožavanje zdrave konkurentske borbe. Ovakvo ponašanje je karakteristično za zemlje u razvoju i posebno za zemlje u tranziciji, gde dolazi do naglog gomilanja kapitala u rukama malog broja pojedinaca čije ponašanje vrlo brzo umesto tržišnog prelazi u monopolsko. Naša ekonomija nije pošteđena ovakvog ponašanja. I danas su kod nas masovne pojave monopolskog ponašanja, poslovanja na crno i izbegavanja plaćanja obaveza prema državi; masovno se kopiraju proizvodi u čije stvaranje i razvoj je neko ulagao; nude se mnogi proizvodi sumnjivog kvaliteta bez neophodne sertifikacije, bez obaveznog standarda i, po pravilu, po nižim cenama. Na taj način se dovode u neravnopravan položaj u konkurentskoj borbi oni koji sva ta pravila poštuju. Da bi se ovakvim pojavama stalo na put neophodni su mnogi zakoni koji bi ovu materiju regulisali na način kako je to uređeno u zemljama EU i zemljama razvijenog sveta. Kao prvi potez, tokom 2005. godine ovaj visoki dom je doneo Zakon o zaštiti konkurencije. Prvi Zakon o zaštiti konkurencije obeležio je značajnu fazu u razvoju prava i politike zaštite konkurencije u Srbiji. Ovaj zakon predstavlja pravni okvir koji sadrži rešenja koja su u značajnoj meri usklađena sa propisima evropskog prava, naročito u materijalnopravnom smislu. Time je nesumnjivo učinjen napredak u odnosu na prethodne propise koji su regulisali ovu materiju. Međutim, praksa je pokazala da je ovaj zakon u mnogo čemu nedorečen i da ima nedostataka kako u pogledu način formiranja Komisije za zaštitu konkurencije, tako i u pogledu mera koje je ta komisija bila ovlašćena da preduzima, pa je dovedena u pitanje njena efikasnost. Mislim da je ispravno opredeljenje predlagača da ponudi novi zakon, umesto da ide na izmene i dopune postojećeg zakonskog rešenja, gde bi ostao rizik da i dalje ima nedorečenih stavova i opredeljenja. Evropske integracije u Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju posebnu pažnju posvećuju oblasti zaštite konkurencije. Ispunjavanje ovih zahteva je ključno u donošenju pozitivne ocene u procesu pridruživanja; ceniće se kako smo normativno regulisali i u praksi sproveli proces zaštite konkurencije. Cilj novog Predloga zakona o zaštiti konkurencije je jasno definisan u prvom članu, a to je ekonomski napredak i dobrobit društva, a naročito dobrobit potrošača. Zakon se odnosi na celu teritoriju Republike, ali i na radnje van njene teritorije koje mogu biti od uticaja na sve učesnike u prometu robe i usluga u Srbiji, bez obzira na pravni status subjekta, oblik svojine ili državnu pripadnost subjekta, kao i oblik udruživanja. Zakon definiše pojam povezanih učesnika na tržištu, uređuje način i kriterijume za obračun ukupnog prihoda na godišnjem nivou učesnika na tržištu. Dosta precizno uređuje pojam privrede, pojam povrede konkurencije, i to posebno akte i radnje koje za posledicu mogu da imaju značajno ograničavanje, narušavanje ili sprečavanje konkurencije. Posebna se pažnja poklanja restriktivnim sporazumima i zloupotrebi dominantnog položaja. Pojam dominantnog položaja na tržištu podrazumeva da dominantan položaj postoji ako učesnik nema konkurenciju na relevantnom tržištu ili je ista beznačajna, odnosno ako ima značajno bolji ekonomski položaj u odnosu na konkurente uzimajući u obzir tržišne udele, ekonomsku i finansijsku snagu, pristup tržištima, snabdevanje i distribuciju, kao i pravne prepreke za pristup drugih učesnika istom tržištu. Predlagač zakona je definisao da učesnik na tržištu koji ima 40 i više procenata tržišnog udela ima dominantan položaj, što ne znači da visinom udela predstavlja povredu konkurencije, ali ako se vrši zloupotreba dominantnog položaja radi se očito o povredi konkurencije i takav učesnik nakon izvedenih dokaza podleže sankcijama. U cilju efikasne zaštite konkurencije, zakon uređuje položaj, nadležnost i organe Komisije za zaštitu konkurencije. Komisija je organizacija koja vrši javna ovlašćenja poverena ovim zakonom, samostalna je, nezavisna i ima svojstvo pravnog lica. Osnovni zadatak Komisije je da u potpunosti sprovede Zakon o zaštiti konkurencije. Organi Komisije su predsednik i četiri člana koji u daljem postupku formiraju svoje stručne službe. Organe Komisije, predsednika i članove Saveta bira Narodna skupština, na predlog skupštinskog Odbora za trgovinu, nakon raspisanog javnog konkursa. Organi Komisije se biraju na pet godina. Zakon je dosta precizno regulisao profile članova i predsednika Komisije, sa aspekta dužine staža, posedovanja stručnog znanja i moralnih kvaliteta i propisao način rada, kontrolu i postupak utvrđivanja povrede konkurencije. Komisija izriče mere zaštite konkurencije. Predsednik Komisije i njeni članovi imaju status funkcionera i ne mogu obavljati druge poslove, osim poverene. Ne mogu biti pripadnici političkih stranaka. Komisija utvrđuje statut i pravila ponašanja u postupku utvrđivanja povreda konkurencije i preduzima mere. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa SPS - JS će se u danu za glasanje izjasniti za usvajanje ovog predloga zakona jer smatramo da je predlog dobar, da nam je takav zakon potreban i da je jedan od uslova koje moramo ispuniti u procesu pridruživanja. Očekujemo da će Komisija odgovorno krenuti u realizaciju svojih zadataka u okviru datih ovlašćenja i brzo razjasniti mnoge dileme koje imamo, pre svega da li su i koje firme u našoj zemlji u dominantnom položaju, imamo li mi to monopoliste, ko to guši konkurenciju i ko to mora da podosta plati penale i kazne za gušenje konkurencije. Od toga će imati koristi, rekao bih, svi: oni koji su obeleženi kao monopolisti, a nisu; oni koji su monopolisti biće sankcionisani; omogućiće se zdrava konkurencija, koja će ostvariti ciljeve poboljšanja kvaliteta robe i usluga u korist potrošača, sniziti cene i, važno je, ispunićemo još jedan od uslova na putu ka Evropi. Stabilni i zdravi konkurentski odnosi stvaraju pretpostavku za ulazak inostranog kapitala, uz saznanje da ulagač nastupa na tržištu gde nema posebne neizvesnosti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Radulović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS.
Zahvaljujem. Gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o jednom veoma važnom predlogu zakona, Predlogu zakona o zaštiti konkurencije. Osvrnuo bih se pre svega na onaj uvodni deo, odnosno uvodnu priču ministra Milosavljevića, koji je rekao da je danas na dnevnom redu jedan od najvažnijih zakona, kojim se reguliše veća efikasnost privrede, zaštita malih proizvođača, da je cilj zakona da pokuša da suzbije gušnjenje konkurencije, da eliminiše zloupotrebe koje dovode do poremećaja na tržištu. Između ostalog, rekao je da će četiri meseca po usvajanju ovaj zakon biti potpuno operativan. Gospodin Nikolić je u svom izlaganju rekao da ovaj zakon pruža priliku najboljima. Međutim, iz prakse i onoga što čini život vidi se da je upravo pozicija najboljih veoma teška i da se oni bore da opstanu u uslovima nelojalne konkurencije. Bojim se da efekti baš neće da budu takvi. Nama poslanicima iz Poslaničke grupe DSS nije jasno zašto se čekalo godinu dana sa zakonima iz oblasti trgovine kada smo imali Akcioni plan za harmonizaciju propisa sa EU, koji je vodio gospodin Đelić u bivšem sazivu Vlade, kada su bili pripremljeni svi dokumenti, odobreni i usvojeni kao takvi. Da li, gospodine ministre, treba da vas podsećam da je, iz nama nepoznatih razloga, povučen i najobimniji tekst sistemskog zakona o trgovini, koji je krovni zakon, koji je prošao sve kritike i analize i kao takav treba da bude krovni zakon nad svim zakonima iz oblasti trgovine? Postavljam pitanje – ako je već prošao sve to, zašto nije u proceduri? Ko se sada bavim tim zakonom? Verovatno nekoliko „eksperata“ sa debelim honorarima, koji će nam nakon par meseci verovatno predstaviti tekst zakona koji će biti prepisan ili čak identičan onom koji je već usvojen u bivšem sazivu Vlade. Sadašnja vlada je nakon godinu dana usvojila identične tekstove zakona o opštoj bezbednosti proizvoda u upotrebi i o elektronskoj trgovini, što samo ide u prilog ovoj mojoj tvrdnji. Postavljam pitanje, šta je sa zakonom o zaštiti potrošača, koji je jednoglasno prihvaćen i koji je trebalo da stvori mehanizme zaštite za najbrojniju i najugroženiju grupu u odnosu na one koji ostvaruju ekstraprofit, monopoliste? Podsećam vas da je radna grupa za utvrđivanje visine i strukture cena osnovnih životnih namirnica u bivšem sazivu Vlade došla do veoma indikativnih pokazatelja, koji ukazuju na nepravilnosti i da ste upravo vi, gospodine ministre, i gospodin Đelić rasformirali tu radnu grupu i na taj način presekli svaku priču na tu temu, kao i na temu zaštite potrošača. U više navrata sam rekao da je ova vlada proizvod trulih kompromisa, dogovora sa uvoznicima ili, da slobodnije kažem, tajkunima i sa nekima koji predstavljaju ovde neke zemlje koje očigledno u odnosu na ovu vladu, Borisa Tadića i Demokratsku stranku imaju ogroman uticaj i da se, u suštini, sve donosi pod njihovim pritiskom. Najveću korist od nedonošenja ovog zakona imaju upravo monopolisti. Monopolisti su svojim delovanjem za ovo vreme stvorili priliku da se uništi ogroman broj malih i srednjih preduzeća, samostalnih trgovinskih radnji, koje nisu mogle da izdrže konkurenciju monopola. Za to je najbolji primer, prođite kroz Beograd i kroz bilo koji grad u Srbiji, videćete ogroman broj zatvorenih lokala. To za sobom vuče posledice da je ogroman broj građana ostao bez posla. U svakoj uređenoj državi mala i srednja preduzeća, porodične radnje su stubovi društva, ekonomski podstrekači privrede i ekonomskog razvoja. To samo kod nas nije slučaj. Ovde se sve radi u interesu onih monopolista, onih velikih koji diktiraju kako tržišne uslove, tako i politiku ove vlade. Veliki trgovački lanci, znate to već, gospodine ministre, usisavaju preko 80% proizvodnje robe široke potrošnje. Diktiraju uslove plaćanja i nabavke. Da li, gospodine ministre, znate za termin „prva isporuka“ kod trgovinskih lanaca? To je prva isporuka, kojom trgovinski lanci uslovljavaju te male i srednje proizvođače da napune rafove tih velikih megamarketa besplatno (niko se time ne bavi) i da na taj način vlasnici tih velikih trgovačkih lanaca stvaraju ekstraprofite. Da li znate, gospodine ministre, u kojim uslovima i u kojim rokovima veliki trgovinski lanci vrše plaćanja? Sa vama sam imao ovde jednu raspravu kada ste vi tvrdili da su rokovi plaćanja u proseku, prema statističkim podacima, 78 dana. Međutim, to nije tačno. Veliki trgovinski lanci plaćaju robu u rokovima od 210 ili 240 dana, čak u poslednje vreme idu i na to da uslovljavaju dobavljače, male i srednje proizvođače, da svoja potraživanja zatvaraju isključivo kompenzacijom sa robom za koju su ti monopolisti ugradili velike marže. Da li znate da ih uslovljavaju i sa cenom? Posledica ovakvog monopola je da su cene naših proizvoda u okruženju manje nego u ovim velikim trgovinskim lancima. Na kraju, da li znate koliko je tih dobavljača, proizvođača zbog dugovanja trgovinskih lanaca u nemogućnosti da održava svoju proizvodnju i da se zadužuju sa kreditima za likvidnost, a i sam gospodin Dinkić i guverner su izašli s podatkom da je najveći pritisak upravo na ove kredite za likvidnost? Kolika je njihova cena? Koliko je firmi u blokadi? Koliko radnika koji rade u tim malim i srednjim preduzećima ne prima platu? Mnogi ostaju i bez posla. Dugovanje samo jednog velikog trgovinskog lanca prema dobavljačima je preko 800.000.000 evra. Vlada sada, zbog toga što je dozvolila da se to desi, pravi akcioni plan i radni tim, na čelu sa ministrom Dinkićem, koji će da se bavi ovim problemima. Činjenica je da sve radite pod uticajem upravo ovih velikih uvoznika koji su izvršili pritisak na devizni kurs, tako da je u oktobru bio 75 dinara a u decembru 95 dinara, da se odlilo preko 2.400.000.000 evra, da ste zbog toga morali da uđete u aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom upravo da biste plaćali obaveze prema inostranstvu. Činjenica je da ste zbog toga ovde u Skupštini skupštinskom većinom usvojili prelazni trgovinski sporazum, odnosno SSP, koji upravo ovim velikim uvoznicima omogućava da dolaze do robe široke potrošnje ne vodeći računa šta se nabavlja, pod kojim uslovima i na taj način gušeći našu privredu. Nije jasno zašto tekst koji se odnosi na ovu materiju nije koncipiran u celosti na jednom mestu, već su predlagači pojedine odredbe vezane za koncentraciju obradile čl. od 17. do 19, kao i čl. od 61. do 67. na kraju zakona, za razliku od sistemske obrade na jednom mestu u ranijem predlogu, to je bilo obuhvaćeno čl. od 21. do 30. Kada se radi o kontrolnim organima za zaštitu konkurencije, tj. o Komisiji za zaštitu konkurencije, vi ističete njihovu samostalnost u radu, odnosno princip nezavisnosti. Predloženim izmenama, naročito kroz izbor organa Komisije, tj. saveta i predsednika Komisije, na ovaj način se eliminiše mišljenje struke. Mislim da to nije dobro. Ono što ovde pada u oči jeste da ste juče zakon o regionalizaciji takođe stavili na dnevni red ove skupštine pod pritiskom onih koji su sastavili ovu vladu, koji su već pre mesec dana, na sastanku u jednom letovalištu kraj Atine, izašli sa konceptom regionalizacije Srbije. Treba samo pogledati ko je od tih velikih biznismena Srbije bio na večeri kod gospodina Tadića upriličenoj za vreme posete američkog potpredsednika Bajdena. Oni, to sam već rekao i na Odboru za finansije, na ovaj način, kako posluju i kako im vi dozvoljavate, dovode ovu zemlju u veoma nezgodnu situaciju i plašim se da će sve građane Srbije da povuku sa sobom. Ono što pada u oči kod ovog zakona jeste da se namerno odstupilo od potpunog i detaljnog definisanja zloupotrebe dominantnog položaja kao najveće pretnje u domenu zaštite konkurencije. Umesto jasno koncipiranog teksta, novi predlog daje opšte odredbe koje se mogu dvojako tumačiti. Ista je situacija i sa koncentracijom učesnika na tržištu, što je uz zloupotrebu dominantnog položaja najbitnija stavka antimonopolskog zakonodavstva. Pomenuću još jednog velikog monopolistu, o kome ovde niko nije pričao. To je SBB, kablovska televizija koja ima monopol na informisanje u Srbiji i selektivno pušta određene televizijske stanice na svoj kabl. Gospodine ministre, Poslanički klub DSS je predložio određeni broj amandmana i poslanici DSS pokušaće danas, u načelnoj raspravi, da poboljšaju ovaj predlog zakona svojim sugestijama. Očekujem da ćete usvojiti određeni broj naših amandmana, pre svega one koji se odnose na finansiranje Komisije, jer je jedan od prihoda za finansiranje Komisije i štampanje i prodaja publikacija. Lično znam da je jedan veliki monopolista dobio određenu lokaciju u jednom mestu zahvaljujući tome što je štampao knjigu direktoru jedne ustanove. To je strahovita mogućnost za zloupotrebu. Sada bih rekao nešto i o mišljenju onih koji predstavljaju Komisiju. Predsednik Komisije za zaštitu konkurencije Dijana Marković-Bajalović uputila je primedbe na rok zastarelosti, jer je ovim predlogom rok zastarelosti smanjen sa pet na tri godine. Ona je ukazala na to da postupak utvrđivanja dominantnog položaja na tržištu ne bi trebalo da bude ograničen zakonom, a ukoliko mora da bude ograničen, da to bude duži rok, jer postupak može da traje i po nekoliko godina. Druga primedba gospođe Dijane Marković-Bajalović odnosila se na to što se ovim zakonom predviđa mera upozorenja, odnosno opomena Komisije, ako je povreda manjeg značaja. Citiraću je: „To vodi mogućnosti da se Komisija optuži za diskriminaciju, jer nekoga kažnjava, a nekoga samo opominje“. Na kraju, gospodine ministre, jedno lično pitanje – da li se imalo osećate odgovornim, pored Vlade, za ovo stanje u kome se našla privreda Srbije, trgovina Srbije, proizvođači, radnici i što kao posledicu toga imamo, od 112.000 privrednih subjekata, preko 60.000 subjekata u blokadi? Još jedno, gospodine ministre, svakog meseca po 10.000 radnika ostaje bez posla; samo od početka godine ta cifra je dostigla 50.000 ljudi.
Reč ima ministar Milosavljević.
Zahvaljujem, gospodine Raduloviću, na vašoj diskusiji. Pošto ste postavili i nekoliko pitanja, evo, da odgovorim. Pre svega, tačno je da smo dva zakona iz delokruga rada Ministarstva trgovine, Zakon o opštoj bezbednosti proizvoda i Zakon o elektronskoj trgovini, gotovo u identičnom tekstu, sa vrlo malim, rekao bih tehničkim, korekcijama u odnosu na ono što je prethodna vlada predložila prosledili Vladi i Skupštini na usvajanje. Isto tako je tačno da smo to uradili, ako se dobro sećam, u avgustu, odnosno septembru prošle godine, da je Vlada usvojila te predloge zakona i da su od onda do pre dve-tri nedelje bili na čekanju i kao takvi onda usvojeni. Jednim delom je tačno da je prošlo gotovo godinu dana od kada su ti zakoni usvojeni u Narodnoj skupštini Republike Srbije, ali je isto tako tačno da su svega dva-tri meseca prošla od kada smo preuzeli posao u Ministarstvu trgovine, uputili ih Vladi, Vlada ih usvojila i uputila Skupštini. Što se tiče ovog zakona o zaštiti konkurencije, kao i zakona o zaštiti prava potrošača i zakona o trgovini, tu je bilo ozbiljnih promena u odnosu na ono što je prethodni ministar gospodin Bubalo predložio. Konkretno, kada je u pitanju zakon o zaštiti konkurencije, išlo se na izmene i dopune Zakona, a ne na novi zakon. Kada smo sve ono što je praksa pokazala da treba da se promeni stavili na papir videli smo da je to mnogo promena i da je celishodnije ići sa novim zakonom, nego menjati i dopunjavati ono što je očigledno bilo nemoguće na takav način popraviti. Zakon o trgovini – jeste, nasledili smo urađen zakon, ali isto tako je činjenica da smo tu Strategiju razvoja trgovine Srbije, koja je bila u izradi od 2002. ili 2003. godine, u prethodnih nekoliko meseci značajno popravili, pre svega imajući u vidu aktuelna dešavanja u prethodne dve-tri godine koja prvim materijalom Strategije razvoja trgovine Srbije nisu bila obuhvaćena. To je razlog zbog čega smo prvo išli na usvajanje Strategije, koju je Vlada usvojila pre otprilike tri-četiri meseca, a tek onda, nakon Strategije radimo novi zakon o trgovini. Mogu da najavim da će verovatno od jeseni taj zakon takođe doći na usvajanje u Skupštinu. Zakon o zaštiti prava potrošača se radi u saradnji sa ZAP-om već nekoliko meseci. Prvi draft tog zakona je podeljen i stručnim udruženjima i javnosti, naučnoj i stručnoj, i već je na neki način na javnoj diskusiji. Takođe očekujemo da će se od jeseni taj zakon naći u skupštinskoj proceduri. Drugim rečima, sve ono što smo mogli, maltene automatski, iz rada prethodnog saziva Ministarstva trgovine da prosledimo Skupštini i usvojimo, uradili smo. Tamo gde smo našli za potrebno da treba intervenisati, gde su te intervencije bile veće i značajnije, izašli smo sa predlogom novog zakona, kao što je to slučaj kod ovog zakona o zaštiti konkurencije. Uopšte ne bežimo od toga da kažemo da je dosta toga što je rađeno dobro i kvalitetno i na mnogo mesta gde je dobro rađeno samo smo nastavili. Što se tiče problema koji su gospodin Jovanović i gospodin Krasić pominjali, pa i vi, u vezi s dugovanjem trgovaca dobavljačima, pa i međusobnim dužničko-poverilačkim odnosima velikih i malih trgovaca, apsolutno je tačno da problema ima. Međutim, krizu nismo proizveli ovde u Srbiji, ona je u najvećoj meri uvezena sa zapada zato što je to zaista jedan globalni fenomen. Iako ste, možda malo sa sarkazmom, pomenuli da nije istina da je 78 dana prosečan rok plaćanja, moram da vas razuverim, niste u pravu. To jeste prosečno vreme u kojem trgovci plaćaju obaveze prema dobavljačima, ali isto tako je činjenica da ti rokovi plaćanja variraju od nekoliko dana pa do 180 i 200 dana. Tačno je da se u strukturi svake trgovine u najvećem procentu nalaze proizvodi dnevne potrošnje, desetine vrsta hleba, brašno, voda, mleko, meso, prerađevine, i to su proizvodi koji se relativno ažurno plaćaju, rokovi plaćanja su 20, 30, 45 dana. Ali, isto tako je tačno da ima i proizvoda, trajnijih potrošnih dobara, gde je rok plaćanja preko 200 dana, pre svega iz razloga što je, naprosto, frekvencija kupovanja, odnosno obrta tih proizvoda vrlo spora. To je u značajnoj meri posledica krize, jer se većina građana Srbije teško opredeljuje za kupovinu trajnih potrošnih dobara, tipa posuđa, tekstilnih proizvoda, žestokih alkoholnih pića i nekih proizvoda koji obično imaju visoku cenu. Kada se ta koncentracija dnevno potrošnih artikala sa kraćim rokovima plaćanja stavi u odnos sa manjim brojem artikala čiji je rok duži, dolazi se do ovog proseka i on je zaista tačan. Činimo sve što je u našoj moći da pomognemo proizvodnim kompanijama, pre svega malim i srednjim preduzećima, ali i drugim dobavljačima velikih trgovinskih lanaca, pa i manjih preduzeća, da izmire svoje obaveze. Rezultat dogovora koji je proizašao iz sastanka koji je pre otprilike desetak dana organizovan u kabinetu premijera Cvetkovića (kome smo, pored premijera, prisustvovali i kolege Dinkić, Diana Dragutinović i ja) jeste da najveći trgovci kod kojih su koncentrisana i najveća dugovanja svoju obavezu izmire do početka jula meseca ove godine, ali, da bih bio potpuno precizan, obavezu preko valute, tj. preko ugovorenog roka za plaćanje dobavljačima. Ono što je ugovoren rok razlikuje se, u zavisnosti od dobavljača i proizvoda, ali onaj dug koji je preko isteka roka za plaćanje je problem i mi se pre svega koncentrišemo na taj problem. Jer, kada bismo ukupno pokušali da regulišemo dužničko-poverilačke odnose onda ne bi bilo konkurencije. Onaj ko ima kvalitetniji proizvod, veći obrt, ima kraći rok plaćanja; onaj ko ima problema sa prodajom svog proizvoda preko trgovinskih lanaca ima duži rok plaćanja. Naprosto, to je onaj fini tržišni darvinizam. Drugim rečima, činimo sve da ovaj težak položaj u kome su se našli privrednici Srbije rešimo. U krajnjem slučaju, i dva programa mera, u aprilu i maju mesecu, na neki način su produkovana iz Vlade Republike Srbije. To su krediti za poboljšanje tekuće likvidnosti, koju mnogi trgovci, posebno oni mali, koriste. To su i krediti po povlašćenim kamatnim stopama, subvencionisanim, za završetak investicija, za trajna obrtna sredstva. Naprosto, činimo sve da u ovoj situaciji pomognemo privredi i učinimo da uticaj krize bude što je moguće manji. Pomenuli ste i kablovskog operatera SBB. Koliko ja znam, to je jedan od postupaka koji se vode pred Komisijom. Ne znam kakav je epilog tog postupka, ali znam da se Komisija tim slučajem bavi i siguran sam da će određene odluke u skladu sa zakonom produkovati.
Narodni poslanik Miloš Radulović ima reč, replika.
Gospodine ministre, već sam objasnio šta znači ovih 78 dana, prosek. Statistika je čudo. Vi dobro znate da svi ti mali trgovci, STR, moraju da polože garancije koje su naplative u roku od sedam ili 15 dana i one upravo utiču na taj prosek. Vi imate monopoliste koji plaćaju 250. ili 240. dana, a ovi mali moraju da polože garancije koje su naplative sedmog ili 15. dana. Što se tiče ovih zakona, ništa ne pravda vladajuću većinu, jer upravo u avgustu mesecu, kada su zakoni došli ovde u Skupštinu, vladajuća većina, a zna se ko je činio vladajuću većinu, mogla je da stavi zakone u proceduru. Još jednom postavljam pitanje, šta je sa radnom grupom koja je ispitivala uslove za potrošače i strukturu i visinu cene? Hvala.
Reč ima ministar Slobodan Milosavljević.
Izvinjavam se, zaboravio sam, nenamerno, da odgovorim na to pitanje. Naprosto, ta radna grupa je formirana kao jedan od organa prethodne vlade. Kako je prethodnoj vladi istekao mandat, tako je prestao i mandat toj radnoj grupi. To je sasvim logično.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč u ovom toku sednice kada na reč imaju pravo? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: SPS-JS, LDP, G 17 plus, DSS, ZES, Napred Srbijo i SRS. Prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika i prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o zaštiti konkurencije. Prvi reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na to da je moj kolega, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SPS-JS, rekao dosta toga o stavovima Poslaničkog kluba SPS-JS po pitanju ovog zakonskog predloga, ja ću pokušati da budem relativno kratak. Poslanička grupa SPS-JS podržaće ovaj zakonski predlog jer, kako je između ostalog rečeno, unapređuje jedan institucionalni kapacitet za primenu pravila konkurencije, i to pre svega jačanjem uloge Komisije za zaštitu konkurencije. Ovaj predlog zakona ima za cilj da se zaštite interesi potrošača. Dakle, ovaj zakonski predlog, kao što je rečeno, ne odnosi se samo na interes privrede, već ima za cilj jedan celovit ekonomski napredak društva. Dobro je da je ovaj zakonski predlog usaglašen za propisima EU u oblasti sprečavanja monopola i da predviđa kazne za one koji budu kršili zakon. Naravno, Poslanička grupa SPS-JS podržava borbu protiv monopola i monopolista. Tačno je da je zaštita konkurencije jedna nova materija u domaćem pravnom sistemu i mi ovaj zakonski predlog shvatamo kao korak dalje ka zaokruženju jednog institucionalnog pravnog okvira. Ovaj zakonski predlog, po našem mišljenju, uvodi kvalitativne promene u sistemu zaštite konkurencije. Još jednom želim da istaknem da mi zaista smatramo da je uvođenje reda na tržištu u interesu, pre svega, potrošača. Potrebno nam je, dakle, nacionalno tržište, koje mora da bude otvoreno, ali koje mora da bude, s druge strne, i konkurentno. Ovaj zakonski predlog, kao što je između ostalog rečeno, na jedan precizniji i kvalitetniji način prenosi odgovarajuće pravo Evropske unije u domaći pravni sistem. Takođe, ovo je naša obaveza preuzeta potpisivanjem Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju EU. Naravno, treba reći, ovaj zakonski predlog jeste u skladu sa propisima o opštoj bezbednosti proizvoda i o elektronskoj trgovini. Smatramo da je dobro to što je po pitanju ovog zakonskog predloga održana javna rasprava i zaista želimo da verujemo da će usvajanje ovog zakonskog predloga dovesti do popravljanja kreditnog rejtinga Srbije, da će nakon usvajanja ovog zakona biti poslat jedan dobar i pozitivan signal investitorima. Tačno je da se ovim zakonskim predlogom daju veća ovlašćenja Komisiji i tokom postupka i nakon njegovog okončanja, odnosno tačno je da se pred Komisiju postavljaju brojni izazovi, i to pre svega u cilju unapređenja mogućnosti zaštite konkurencije na tržištu Srbije. Već je rečeno, novčana kazna za prekršioce zakona je do 10% godišnjih prihoda. Ono što možda nije najjasnije jesu kriterijumi po kojima će Komisija utvrditi visinu novčane kazne. Inače, logično je da ta prva kazna bude simbolična, kako bi na određeni način opomenula privrednike. Ono što je takođe jasno jeste i činjenica da je precizirani rok za plaćanje kazni, a skraćen je i rok zastarelosti. Na samom kraju, možda još jednom treba odgovoriti na pitanje načina finansiranja Komisije. Koliko smo shvatili, Komisija se finansira iz taksi koje sama naplaćuje, a koje odobrava i propisuje Vlada Republike Srbije, ali smatramo da bi ovo još jednom trebalo pojasniti i dodatno precizirati. Na samom kraju želim još jednom da ponovim, poslanički klub SPS-JS u danu za glasanje podržaće ovaj zakonski predlog. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, a posle njega narodni poslanik Vlajko Senić.
Dobar dan, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, kao što smo rekli na početku, Liberalno-demokratska partija je spremna da podrži ovaj zakon, ali smo rekli i da imamo neke amandmane pa bih iskoristio ovu priliku da uputim te generalne zamerke. Na početku bih želeo da kažem da smo dosta detaljno upoređivali ovaj zakon sa prethodnim. Napredak je vidan, kada je u pitanju ovaj zakon. Niko od stručnjaka koje smo konsultovali nije imao nijednu reč protiv odredaba zakona koje regulišu buduće poslovanje. Kao što su rekli gospodin Ostojić i gospodin Jovanović, imamo primedbu, odnosno sumnju kada je u pitanju nešto što bismo nazvali – zatečeno stanje. Ako posmatramo ovaj zakon kao meru koja će se odnositi na buduće poslovne odnose u privredi, moramo da kažemo da, osim ovog dela koji se tiče javnih preduzeća, bitnih zamerki nemamo. Podneli smo amandman koji će na izvestan način oročiti postojanje ili neophodnost postojanja monopola od strane javnih preduzeća. Prilikom sastavljanja tog amandmana smo konsultovali iskustva i probali smo da ga sastavimo najpre kroz primenu u elektroprivredi, posmatrajući taj primer i način na koji bi se monopol u elektroprivredi mogao rešiti u budućnosti, pošto mislimo da se taj amandman, između ostalog, odnosi najviše na to. Ono što predstavlja problem, i to nije prvi put kada nam iz Vlade stignu zakoni, jeste pitanje – kako se ta harmonizacija sa EU na kraju dešava u Srbiji? Ako kažemo da se deo zakona odnosi na ono što su u EU direktive Evropske komisije, i da je to u redu, onda dolazimo na onaj teren koji jeste problematičan – kako to u Srbiji može da se sprovede? Već nekoliko puta smo upozoravali da je opasno da se evropske integracije Srbije porede i zasnivaju jedino na radu ovog parlamenta, zato što su sva iskustva zemalja u tranziciji i onih koje su postale deo EU pokazala da ključni problemi harmonizacije ili usklađivanja nisu u donošenju zakona, već kasnije, u njihovoj implementaciji. Sama postavka na početku je dijametralno suprotna. Evropska komisija brine o tržištu od 350.000.000 ljudi, sa mnoštvom nacionalnih tržišta. U Srbiji je potpuno suprotno stanje, moram ga definisati kao katastrofalno. Monopoli u Srbiji ugrožavaju svaku vrstu napretka Srbije. Monopoli u Srbiji postoje, oni su tema svuda osim u Skupštini Srbije. U najmanju ruku, smatramo problematičnim način na koji će se država Srbija izboriti sa tim monopolima koristeći ovaj zakon. Daću jedan primer. Prema postojećem predlogu, svako može da podnese inicijativu Komisiji, koja treba da ispita postojanje nekog monopola. Tako mi tumačimo zakon. Međutim, apsolutno postoji mogućnost da Komisija ne postupi po tom zakonu, odnosno da ga, da se poslužim jednim raširenim izrazom u Srbiji, stavi u fioku. Naš konkretan predlog je da Komisija, poput nekih drugih institucija, u roku od 15 dana mora izvestiti podnosioca zahteva o ishodu inicijative, mora dati nekako pisano obaveštenje. Po našem mišljenju, to jeste svojevrstan vid pritiska na Komisiju da po tim zahtevima postupa. Kako će postupati, ta odgovornost je na Komisiji. S druge strane, autoritet tog tela, koje je već postojalo i koje će i dalje postojati, čak u ovom obliku, u narednom periodu je diskutabilan. Sami ste rekli da Komisija ima mogućnost da predloži Vladi određene propise kojima će se omogućiti sprovođenje ovog zakona. Nigde ne postoji obaveza Vlade da te propise usvaja, što je nemoguće. To se mora imati u vidu. Naš je predlog, ako već pravimo jedno telo i na izvestan način podvlačimo crtu, da svi zajedno uložimo napore i damo potreban autoritet tom telu tako što bismo određene stvari prepustili tom telu da radi. Konkretne primedbe se, pre svega, odnose na član 6 – relevantno tržište. Tu piše da Vlada bliže propisuje kriterijume. Ne vidimo razlog da te kriterijume ne propisuje Komisija. Ono što je naročito opasno, to je član 13 – izuzeće od zabrane po kategorijama sporazuma. Završni stav je takođe da Vlada određuje kategorije sporazuma i bliže propisuje posebne uslove. Po našem mišljenju, i to mora da bude nadležnost Komisije. Naravno, imamo primedbu na sam rad Komisije. Član 64. kaže, završni stav: „Po zahtevu za davanje odobrenja iz stava 3. ovog člana odlučuje zaključkom predsednik Komisije.“ Zašto se posebna ovlašćenja daju predsedniku Komisije? Ili je to samo tehnički razlog? Pitam zato što u drugim zakonima nismo susretali takvo rešenje. To bi trebalo da se razjasni i da se omogući da bude svima jasno da Komisija donosi odluke na svojim sednicama, pa je normalno da će da potpiše predsednik Komisije, nema ko drugi. Ono što takođe nedostaje ovom zakonu, o tome je govorio Čedomir Jovanović, to je nova kategorija koju smo mi predložili, koja se zove – bitan deo tržišta. Definiciju smo preuzeli takođe iz EU i ovako smo to nazvali: Bitan deo relevantnog tržišta podrazumeva određeno geografsko područje na kojem se proizvod plasira na tržište i gde su uslovi konkurencije u dovoljnoj meri homogeni za efekat ekonomske snage učesnika čiji se položaj ispituje. Po našem mišljenju, ako govorimo o monopolu, apsolutno simbol je „Delta“, odnosno „Ce market“, ili kako se već zove taj veliki trgovinski lanac. Za nas je neprihvatljiva teritorija Srbije. Mislimo da relevantno tržište ne definiše u dovoljnoj meri ovaj deo. Tražimo da se sagleda i jedan manji deo ukupnog tržišta. Nadam se da niko ne očekuje od potrošača da odu iz Beograda da kupe jogurt i hleb u Valjevu. Bitan deo tržišta mora biti neki koji je logičan. Ovo je najbolja definicija koju smo našli. Naravno, spremni smo da razgovaramo o tome. Pošto nemamo puno vremena, bliže ćemo govoriti o svemu tome kada amandmani dođu na red, ali moram da kažem da je ključna stvar, osnovna sumnja, način na koji će ovaj zakon biti sproveden. Mislim da se dobra namera iz pisanja zakona vidi, ali pitanje je izbora te komisije ovde u parlamentu. Nas na izvestan način to dosta plaši. Dakle, mi smo imali poslednje iskustvo sa Komisijom za borbu protiv korupcije, kako god se zove. U najmanju ruku, Komisija je izabrana na skandalozan način, a autoritet tih ljudi je takav da niko iz opozicije nije glasao za predstavnike vlasti, niko iz vlasti za predstavnike opozicije. Dakle, u samom startu ta je komisija onemogućena i odmah po izboru te komisije, ako se ne varam, jedan član Komisije je podneo ostavku, to je Sonja Liht, zbog načina na koji je izabrana. Mislim da glavni posao oko suzbijanja monopola tek predstoji i mislim da je opasno širiti iluziju da će ovaj zakon rešiti nešto. Mislimo da je i do sada bilo osnova da se suzbije monopol, ovde se govorilo o tome, ne u dovoljnoj meri, pre svega, kompanije „Delta“, ali nije postojao politički ili bilo kakav drugi autoritet Komisije da taj monopol suzbije. Zbog toga mislimo da je ponašanje Vlade Srbije i vladajuće većine u ovom slučaju ključno. Mislim da će život dati odgovor na to. Gospodin Mišković, danas je već jasno, imaće izbor da završi ili kao neuspešni privrednik na kraju, ili kao Bogoljub Karić, čovek koji živi negde u izgnanstvu i niko ne zna gde je, ali mi mislimo da je to loše zbog 20.000 (ili preko 20.000) ljudi koji u toj kompaniji rade. Zbog toga mislimo da je svaka spontanost u suzbijanju toga izuzetno loša. Zbog toga imamo izuzetna očekivanja, kako od ovog zakona, tako i od njegovog sprovođenja. Sigurno je da će naše, ali verujemo i oči mnogih građana Srbije biti uprte sa pažnjom u rad ove komisije, ali i u podršku koju ta komisija ima od Vlade Srbije. To je suština. Dakle, na kraju, zakon je dobar. Ukoliko prihvatite naše amandmane, on će, po našem mišljenju, biti bolji. Ali, suštinski rad, ključni, ne prestaje datumom usvajanja ovog zakona, nego na izvestan način tek počinje, a volja mora biti mnogo veća, pošto smo poslednjih meseci bili u stanju da vidimo u svim sredstvima javnog informisanja da su tajkuni (odnosno monopolisti, po ovom zakonu) duboko prodrli u sve sfere ovog društva, pa sigurno i u ovaj parlament. Hvala.
Reč ima doktor Slobodan Milosavljević, ministar.
Zahvaljujem. Zahvaljujem i vama, gospodine Andriću, počeću tamo gde ste vi otprilike završili. Kriterijum uspeha će biti primena ovog zakona u praksi, ne ono što je napisano, nego kako će taj zakon u praksi da se primenjuje. Ako tu bude uspeha, onda ćemo moći da kažemo da smo mi, Ministarstvo i Vlada, i vi, Narodna skupština, koji ste ovaj zakon podržali i usvojili, napravili dobar rezultat. Ono što nisam posebno istakao, a posle nekoliko diskusija mislim da treba jer mi se čini da postoji nedoumica kod vas u LDP-u, jeste šta je relevantno tržište. Nigde ne piše da je relevantno tržište tržište Republike Srbije. Naprotiv, od slučaja do slučaja će se utvrđivati relevantno tržište. Ako je u vašoj ulici prodavnica koja prodaje uglavnom jogurt i hleb, tačno je da idete kod njih da kupujete, ali ako odlučite da kupite npr. automobil ili, daj bože, avion sutra, ići ćete tamo gde je jeftinije, ići ćete i u Novi Sad, i u Niš i ne znam ni ja gde drugde. Mi nismo „zakucali“ ovim zakonom da je relevantno tržište tržište Republike Srbije. Ukoliko ste u smislu vaše diskusije, pa i diskusije gospodina Ostojića i gospodina Jovanovića, dali kvalitetne amandmane, nemamo ništa protiv da pojasnimo tamo gde to može da bi bilo kvalitetnije i primenljivije.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Andrić, replika.
Nadam se da nisam bio nejasan. Prosto, ta definicija postoji. Tačno je sve što ste rekli, mi se sa tim slažemo. Mislimo da ni koji način ne smemo dopustiti bilo kakvu „rupu“ kroz koju je moguće da se nešto desi. Otuda smo, naravno pre svega proučavanjem tih uporednih rešenja, došli do ove definicije. Ona ne podrazumeva da se bilo šta iz ovog zakona skloni, već samo da se doda jedan deo u osnovnim načelima na samom početku i kasnije, naravno, posledično u svim amandmanima. Dakle, bilo je dosta polemike ranije o tome, baš konkretno povodom „Ce marketa“, šta se sve broji i na koji način se broji. Jedan deo te sumnje otklanja definicija relevantnog tržišta, ali mi mislimo da mora da postoji i precizniji deo, prosto smo ga preuzeli iz dela zakonodavstva EU; dok budemo diskutovali o samom amandmanu čak mogu reći i odakle, mislim da je reč o definiciji jednog suda koji se bavio jednim procesom po pitanju konkurencije. Da ne bi bilo nikakve dileme, nesporna je želja (ili bar načelna želja) da se izbori sa monopolima. Naša ideja je da kažemo da su monopoli mnogo izrasli u našem društvu i ta je borba danas nesrazmerno teža nego što je mogla da bude pre dve ili tri godine. Dakle, mi vidimo danas da je to preduzeće „Delta“, od vica u kome se kaže kako će se zvati Srbija kad se otcepi Kosovo i Metohija, pa zvaće se „Delta“, do realnih problema koji se vide svaki dan, koliko postoji malih i srednjih dobavljača koji zavise od te firme... Vidim da se u ranijim diskusijama govorilo isključivo o nekakvoj ceni ili koristi koju potrošači imaju, ali vi ste profesor i jasno vam je da je problem sa monopolima mnogo kompleksniji. Dakle, nema konkurencije; taj lanac internih dugovanja, koji je u Srbiji skandalozan, počinje ipak kod monopoliste (po našem mišljenju, monopoliste, tada Komisija nije to utvrdila), dakle, od države, pa dalje preko „Delte“, ali kad ta „Delta“ nije bila zdrava kompanija. Ovo što se dešava danas upravo je posledica tog položaja koji je ta kompanija imala u našem društvu, koji je bio nedefinisan. Mi smo protiv toga da država dođe u stanje, a to stanje je sve bliže, da se suoči sa tom kompanijom na način kao što se suočila sa BK kompanijom, pa da je razori u roku od sedam dana, da ona ne postoji. Mi smo svesni da država ima tu moć, ali onda ćemo imati problem sa dvadeset i nešto hiljada ljudi koji u toj kompaniji rade i koji nemaju nikakve veze, mislim da 18.000 njih nije nikada videlo Miroslava Miškovića, a kamoli da imaju neke veze; to su normalni ljudi koji rade. Da ne pričam o brojnim sumnjama zašto naše tržište u tom sistemu velikih lanaca pati zbog toga što je monopolista „Ce market“, koliko je i da li je kompanija odustala od ulaska u novo tržište zato što je to značilo sukob s nekim od najmoćnijih ljudi u Srbiji. Dakle, to su sve posledice. (Predsednik: Vreme.) Izvinjavam se, još jednu rečenicu. Nadam se da ćemo popričati i van sale o suštini naših amandmana i siguran sam da nećete imati nikakav problem sa tim.
Gospodin Vlajko Senić ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, gospodine ministre, poštovani poslanici, ono što se u nazivu svakog zakona, odnosno obrazloženju prvo navede jeste potreba da zakon donesemo zbog evropskih integracija i ulaska u Evropsku uniju. Mislim da je to važno, ali ne treba da živimo u nekoj vrsti iluzija da, konkretno u ovoj oblasti, stvari u EU funkcionišu savršeno i da tamo ne postoje problemi konkurencije, da ne postoje problemi monopola. Naprotiv, to je jedna oblast koja je sporna i u Evropskoj uniji, i tamo postoje različiti uticaji i želje privrednika da ostvare što je moguće bolji položaj, ali postoji i krajnja reč komisije koja se istim tim poslom bavi, njena ogromna ovlašćenja i nemogućnost da se iz bilo kakvih struktura koje su van te komisije utiče na njenu odluku. Mislim da je ovaj predlog zakona očigledan napredak u odnosu na zakon koji je donet pre četiri godine, jer smo imali četiri godine prakse sa ovim pitanjem. Mislim da smo kroz tu praksu videli koje su nedorečenosti zakona, odnosno nemogućnosti da se on sprovede na način kako je sve to zamišljeno kada je pisan. Siguran sam da ćemo kada usvojimo ovaj zakon i krenemo u njegovo sprovođenje videti potencijalne nedostatke, kako se to kaže - rupe u zakonu, koje uvek mogu da služe kao prostor da se izbegne ono što je zakonodavac hteo da postavi u svom tekstu zakona. To je normalna stvar, zbog toga i postoje institucije izmene zakona, zbog toga postoji mogućnost, kada se oceni da jedan zakon nije dovoljno kvalitetan, da se donese novi. Ono što je za mene mnogo važno jeste činjenica da je ova tema prisutna u javnosti, da mi kroz ovu skupštinsku debatu javnost Srbije obaveštavamo o tome da Vlada vodi računa o toj oblasti i da čini ono što je u njenoj moći da se oblast zaštite konkurencije reguliše na najbolji mogući način. Ne mislim da je dobar pristup u donošenju ovog zakona ukoliko očekujemo da će samo njegovo donošenje doneti odgovarajuća brza i laka rešenja i da ćemo imati konkretne kompanije koje će biti žrtve ovog zakona. Mislim da se često ne govori dovoljno o tome da postoje različite situacije, postoji dominantan položaj, a postoji i zloupotreba dominantnog položaja. Dakle, sama činjenica da neko u nekoj oblasti ima dominantan položaj ne znači automatski da je to problem i da je to prekršaj. Upravo se zakon zato i donosi. Mislim da je ovde dosta precizno dato šta znači dominantan položaj i, što je važnije, šta znači njegova zloupotreba i na koji način se to sankcioniše. Takođe je dobro što se veliki broj različitih institucija uključuje u izbor Komisije. Za mene je Komisija, u stvari, ključna institucija koja treba da bude rezultat donošenja novog zakona. Smatram da je uključenje nadležnog skupštinskog odbora dobra stvar, jer ćemo na taj način sve nesporazume koji će se javljati u Skupštini Srbije moći da razmatramo pred nadležnim odborom, ukoliko se ikada pojavi neka vrsta sumnje da Vlada ne radi dobro svoj posao ili da Komisija ne radi dobro svoj posao. Siguran sam da će dokaz da Komisija dobro radi svoj posao biti taj da ni Komisija, ni članovi Komisije u budućnosti neće biti u javnosti i u medijima. Mislim da je to specifična vrsta posla, koja podrazumeva da ga rade ljudi koji su za to dobro obučeni i koji imaju potrebu da reše problem, a ne potrebu da imaju publicitet. Smatram da javnost nije dovoljno upoznata sa problemima, metodologijom i da nije tako jednostavno utvrditi nečiji položaj na tržištu, da li ga upotrebljava ili ga zloupotrebljava, i na koji način to dokazati. Mislim da u tom smislu država mora da ohrabri Komisiju i stručne službe Komisije na svakodnevno usavršavanje i osposobljavanje ljudi koji će taj posao raditi u narednih nekoliko decenija. To kažem zato što upravo političke stranke koje danas čine Vladu i političke stranke koje će sutra činiti Vladu moraju da pokažu da ih ne interesuje rad Komisije. Na taj način će Vlada pokazati spremnost da Komisija radi svoj posao samostalno i da donosi odluke u skladu sa ekonomskim parametrima i sa metodologijom po kojoj radi, a ne na osnovu toga kakvo je očekivanje javnosti ili kakav je pritisak neke stranke iz vlasti ili opozicije. Svi zajedno ovde treba da se okrenemo u prošlost i da vidimo da je često pitanje bilo kakvih ekonomskih dešavanja u Srbiji više bilo sredstvo za određene političke obračune, nego što je imalo za cilj da se zaista uvede red u neku oblast u ekonomiji u Srbiji. Posebno bih istakao dve stvari: da je povećan kapacitet rada Komisije, a samim tim podignut i autoritet Komisije, i izbačena jedna odredba koja je dosta usporavala rad Komisije i zbog koje su se gomilali predmeti – to je pitanje praga koncentracije i potrebe da se Komisija bavi nekim predmetima za koje je bilo očigledno da tu nema nikakvih problema i da Komisija ne treba tu da gubi vreme. Što se tiče zakona, on je pre svega, kao i svaki zakon koji se donosi, okrenut ka budućnosti. Zato mislim da ne treba živeti u iluziji da problema monopola, dominantnog položaja i njegove zloupotrebe nije bilo ili je eventualno bilo samo do 2003, 2005. ili ove godine. Siguran sam da će ta problematika biti još ozbiljnija u budućnosti i da će izazovi komisije biti mnogo veći; odnosno, potreba za odgovarajućim radom, znanjem, tehnikama da se to dokaže biće mnogo veći izazov nego što je to bilo do sada. Smatram, takođe, da će rešavanje problema o kojima se ovde često govori biti moguće i kroz određene prateće podzakonske akte, ali pre svega, kao što je ministar rekao, mislim da je zaista dobra stvar donošenje novog zakona o trgovini, jednoj oblasti koja se ipak, uz sve probleme koji je prate, pokazala kao oblast koja je najviše i najbrže rasla u Srbiji u proteklih osam ili devet godina. Dakle, stope rasta su bile gotovo dvostruko veće nego što je bila stopa rasta GDP u Srbiji u poslednjih osam ili devet godina. Kada slušamo o problemima malih ili srednjih trgovinskih preduzeća činjenica je da ako se pojavi neki hipermarket u okolini od nekoliko kilometara, kao da je pala atomska bomba, ta mala i srednja trgovinska preduzeća nestanu, ali to nije slučaj jedino u Srbiji, to se dešava i u drugim zemljama. Takođe bih rekao da Strategija razvoja trgovine koju je usvojila Vlada Republike Srbije daje odgovore i na ta pitanja. Nijedno tržište ne može da postoji, ne mogu potrošači da budu zadovoljni samo time što će ići u supermarkete ili hipermarkete. U toj strategiji postoji odgovor na pitanje na koji način mogu da se pojave nekakvi regionalni lideri, na koji način mogu da se popune te tržišne niše, koje sigurno ne mogu da budu popunjene isključivo od strane velikih trgovinskih lanaca. Tu će takođe biti mesta za „intervenciju“ države, u onoj meri u kojoj ona neće da narušava konkurenciju. Ovo je vreme velike ekonomske krize i država ne treba da beži od svoje uloge u ekonomiji. Ako to čine sve države u Evropskoj uniji, ako to čine Sjedinjene Američke Države, ako je danas na ekonomskoj berzi najsigurniji igrač država – prodaje se jedino ono što država hoće da kupi ili su investitori zainteresovani da kupe jedino ono što država hoće da proda – ne treba država, a samim tim ni Vlada Srbije, da poklekne pred pritiskom neke vrste političkog napada da država ne treba ništa da radi, nikada. Mislim da je dobro za ekonomiju kada je država što manje uključena u njene tokove, ali je ovo vreme takvo da ukoliko se država ne uključi u ekonomske tokove zaista preti mogućnost da se desi potpuni ekonomski kolaps. Mislim da je uloga države opravdana u svim oblastima ekonomije danas, u onoj meri u kojoj ona doprinosi da se loše stanje popravi. Zato verujem da će usvajanje ovog zakona, a pogotovo ukoliko usvajanje zakona bude praćeno podrškom većine, koja nije ograničena samo na stranke koje čine vladajuću koaliciju, predstavljati dobru stvar u Srbiji i da će otvoriti prostor da se pošalje jasna poruka na koji način će se tržište u Srbiji regulisati u budućnosti. Dobro je što će se članovi Komisije birati na način kako je to utvrđeno. Dobro je što se traže određene stručne, naučne i druge kvalifikacije za ljude koji treba da rade u Komisiji za zaštitu konkurencije, jer je odgovornost tih ljudi ogromna. Očekivanja su velika, ono što mi treba da im omogućimo, to je da donesemo ovaj zakon, da ispoštujemo taj proces, da glasamo za ljude za koje verujem da će taj odgovoran posao moći da rade, ukoliko je to zaista tako, uz određenu podršku stručnih službi, uz finansijsku podršku, na jedan efikasniji način, u smislu pristupa informacijama, dokumentima itd., da pustimo da ta komisija od trenutka kada bude konstituisana radi svoj posao na taj način i da njeno trajanje, rad i vrednost ne budu vezani za bilo koju vladu, pa ni za ovu vladu koja se danas nalazi na vlasti u Srbiji. Očigledno je da se tu stvari popravljaju. Siguran sam da će Komisija za zaštitu konkurencije u narednim godinama izrasti, u najpozitivnijem smislu reči, u jednu od najmoćnijih agencija Vlade Republike Srbije, čija će se reč slušati i koja će imati svoju težinu i kredibilitet. Naravno, podržaćemo Predlog ovog zakona, uz spremnost da razgovaramo sa drugim političkim strankama i da amandmanima popravimo ono što je nedovoljno pojašnjeno da bismo imali što je moguće širu podršku za ovaj zakon.
Zahvaljujem, gospodine Seniću. Reč ima narodni poslanik gospođa Milica Vojić-Marković.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u svom izlaganju počeću od nekoliko vrlo upadljivih činjenica koje su bar meni vrlo upadljive i važno mi je da počnem od njih. Ono što mi je vrlo čudno jeste činjenica da ste čekali – kada kažem vi mislim i na skupštinsku vlast i na vlast u Vladi, vidim da prebacujete lopticu i odgovornost jedni drugima, ali mi iz opozicije možemo to da primetimo – godinu dana da se u proceduri ovde kod nas u Skupštini nađe set zakona iz oblasti trgovine, i to set onih zakona koji su bili potpuno pripremljeni, koji su prošli proceduru. Pošto sam bila poslanik i u prošlom mandatu, mogu da kažem da su u skupštinsku proceduru ušli svi ti zakoni. Vrlo je čudno da se donošenje tih zakona na ovaj način odlaže godinu dana. Hoću da kažem da su to bili dobri zakoni. Neki od njih su i usvojeni u integralnom obliku. Hoću da kažem i da su potpuno usklađeni i usaglašeni sa Akcionim planom za harmonizaciju propisa sa EU, što znači da se u vreme kada su ti zakoni pripremani, a to je vlada Vojislava Koštunice, radilo upravo na taj način, za razliku od ove vlade. Govorim o oblasti ekologije, gde je od 15 zakona koji su bili pred nama u šest zakona koji su navodno popravljani taj odnos sa zakonodavstvom EU zapravo pokvaren, naravno na štetu našeg zakonodavstva; i u oblasti poljoprivrede takođe raspolažem činjenicama. Nije mi čudno da je godinu dana bilo potrebno ovakvoj neefikasnoj, glomaznoj Vladi, u kojoj očigledno ima strašno mnogo interesa, ali nijedan interes nije interes Srbije, da dva zakona usaglasi, donese u proceduru i na kraju izglasa, a pripadaju ovom setu potpuno pripremljenih zakona. Radi se o Zakonu o opštoj bezbednosti proizvoda i Zakonu o elektronskoj trgovini. Šta znači to gubljenje vremena od godinu dana vama koji kažete da žurite i da vas u toj žurbi ometa opozicija? Znači, otprilike, dve stvari: ili su zakoni koje ste imali pred vama bili toliko loši pa ste morali da ih pišete ispočetka, uvažavajući i činjenice da ćete trošiti mnogo novca za honorare i tim koji piše zakone, za javne rasprave i ostalo, ili su oni bili dobri (kao što vidim, jesu, jer ih prepisujete) pa čekate da prođe neko vreme da onda posle toga kažete kako su ti zakoni ono što ste vi pripremili. Ovaj zakon pred nama je očigledno takav primer. Šta još hoću da kažem, šta još pada u oči? U setu zakona koji je bio pred nama poslanicima bio je i Zakon o zaštiti potrošača. Taj predlog zakona u to vreme bio je jedan od prvih, pionirskih zakona koji regulišu tu oblast i odnos između potrošača... Svi smo, na kraju, potrošači; to je jedan najširi sloj, najšira društvena grupa, koja otprilike ima najmanje prava, koja je potpuno obespravljena. S druge strane, taj odnos čine i oni koji su monopolisti, o kojima je bilo mnogo reči ovom prilikom i koji očigledno koriste svoj monopolski položaj da bi zaradili mnogo i da bi, na štetu potrošača, živeli jako dobro. Gospodin ministar je pomenuo da se ovaj zakon upravo radi. Ne znam zašto se radi ponovo? Volela bih da mi kažete šta je bio problem u tom delu. Još jedna stvar koju smo mi kao Poslanička grupa DSS pomenuli, na koju smo dobili odgovor koji je bio ni tamo ni ovamo, to je ta radna grupa koju je u bivšem sazivu Vlade formirao Vojislav Koštunica, radna grupa za utvrđivanje visine i strukture cena osnovnih životnih namirnica. Slučajno imam podatke do kojih je ova radna grupa došla. To su podaci koji prilično jasno ukazuju na izvesne monopoliste. Ono što bi svaka pametna vlada (očigledno niste ta) zadržala kao dobru praksu i kao nešto čime može da se pohvali, a to su ti rezultati te radne grupe, ova vlada je zapravo ukinula, jer su gospodin Đelić i gospodin ministar Milosavljević ukinuli ovu radnu grupu. Obrazloženje smo sada čuli – pala je prethodna vlada, sva ona tela koja je ona formirala treba da se ponove. Prošlo je godinu dana, nema druge radne grupe, a nema ni rezultata koje je ova prva grupa, koja je jako dobro radila, ostavila u nasledstvo, a bilo je možda potrebno da potrošači čuju nešto o tome. Zašto ne treba da čuju potrošači? Zato što je očigledan cilj ovog ministarstva i ove vlade da se taj sloj i ta velika grupa potrošača potpuno obespravi i da na njihov račun i na račun svih građana Srbije, koji jesu potrošači, živi neko ko je monopolista. Kada govorimo o čudnim putevima i čudnim načinima kako se stvari povlače i nestaju moram da govorim i o zakonu o trgovini. Takođe je bio pred poslanicima u prethodnom mandatu. To je jako važan i veliki zakon, i po obimu veliki zakon. To je sistemski krovni zakon za sve druge zakone iz oblasti trgovine. I on je prošao kompletnu proceduru, čim se našao u Skupštini. I on je na volšeban način povučen i sad čujemo – radi se. Prema informaciji koju imam, upravo je za ove poslove zadužena osoba koja ne može da isprati ovako važan zakon, da ne ulazim u rodbinske odnose, koji jesu zanimljivi, takođe. Kao potvrdu svega ovoga što govorim o ovom gubljenju vremena od godinu dana, o gubljenju energije i naročito novca građana Srbije mogu da kažem da je ovaj zakon pred nama danas idealan primer. To je zakon o zaštiti konkurencije. Prethodna vlada ga je jako dobro napravila. Imao je mnogo elemenata, preko 90% potpuno prepisanog teksta je u ovom zakonu. On je doživeo sudbinu ovih zakona o kojima sam govorila – povučen je, evo ga sada ponovo pred nama, sa nekakvim kozmetičkim izmenama. Zapravo, možda sam i pogrešnu reč upotrebila, te izmene nisu kozmetičke u onom delu koji će naneti štetu građanima Srbije. Šta znači to kašnjenje od godine dana? To je, gospodo moja, godina dana koju su dobili monopolisti da se koriste novcem građana Srbije, da se baškare potpuno zaštićeni; to je godina dana koju su građani Srbije dobili kao vrlo tešku godinu, u kojoj vlada ova vlada, sa ovim energičnim premijerom koji u roku od godinu dana donosi ovako značajne zakone. Ove izmene o kojima sam govorila, koje su zaista pojedine prepravke, jesu kozmetičke u smislu veličine zakona i odnosa toga što je popravljano, ali nisu nimalo zanemarljive, jer zapravo one pokazuju šta je cilj ove vlade i ovog ministarstva. One su takve da treba da zamagle ono što je jasno definisano i koncipirano i da omoguće dobro mešetarenje. O čemu se radi? Radi se, zapravo, o dve najbitnije stavke svakog antimonopolskog zakonodavstva. Radi se o tome kako je definisan dominantan položaj, a ja imam i prethodne zakone pred sobom, pa vidim u čemu se razlikuje, u članovima 16 - 20. tog teksta koji smo imali kao poslanici pre ove vlade i ovom predlogu. Ono što je isto tako problematično jeste definisanje koncentracije učesnika na tržištu. Takođe, možemo da pratimo i uporedimo članove od 21. do 30. u prethodnom tekstu sa članovima od 17. do 19. u ovom tekstu. Neverovatno je, pri tom, da je ovaj drugi deo „Koncentracija učesnika na tržištu“ podeljen u neka dva dela ovog zakona, pa mi se čini da je upravo namera tog zamagljivanja time i pojačana, jer bi bilo logično da nešto što je jedna stavka možete da pratite u jednom delu zakona. Prosto bi bilo jednostavnije da to pratite. O tome možemo da pričamo, Demokratska stranka Srbije je podnela veliki broj amandmana na ovaj zakon. O tome ćemo pričati kada budemo govorili o tim amandmanima, ali ono što smo mi poslanici DSS ovde čuli od predstavnika vlasti jeste da vi nastavljate prodaju magle. Sve ono što je teorija ove vlade na televiziji zvuči divno, u ovoj divnoj osvetljenoj sali, čisto i blještavo, sve izgleda divno, ali kada izađete iz nje i uđete u prvu radnju na koju naiđete, kad uđete u neki hipermarket, kada pogledate „Ušće“, „Delta“ markete i sve ostalo, vidite da sve ovo što vam govore poslanici DSS živi sa one strane, znači, kada izađete u realan život. Građani Srbije jako dobro znaju zbog čega ovaj zakon u ova dva dela, o dominantnom položaju i koncentraciji učesnika na tržištu, treba da bude zamagljen. Gospodo, monopolisti, tajkuni, i naši i strani, sa kojima neki naši ministri strašno vole da se slikaju, da ih brane da nemaju monopolski položaj, formirali su ovu vladu. Ova vlada mora da im se oduži. Zato su te prepravke i u gotovom tekstu koštaće građane Srbije u narednim godinama jako mnogo. Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa Nataša Vučković. (Nije tu.) Gospodin Srđan Milivojević. (Nije tu.) Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč.
Zanimljivo je da zakon o zaštiti konkurencije ili, kako bismo ga žargonski mogli nazvati, zakon o borbi protiv monopola u stvari sadrži odrednice koje monopolizuju rad komisije koja treba da se bori protiv monopola. Principijelno pitanje koje bih otvorila pre objašnjenja argumenata za koje ćete sigurno shvatiti da su potpuno na mestu je sledeće: ovaj zakon nije donet odavno i uočene teškoće u njegovom sprovođenju zaista su mogle da budu promenjene samim izmenama i dopunama Zakona. Nama poslanicima jeste lakše da pratimo integralni tekst kad imamo zakon u celini, međutim, nisu uopšte postojale tako krupne primedbe na sam Zakon da se one nisu mogle realizovati izmenama i dopunama. To nije čista forma. Svi mi dobro znamo, kad se radi novi zakon angažuje se neka nova komisija za izradu tog zakona, tu se obavezno provlače a nama naplaćuju, kao društvu i državi, određene sujete, troškovi, učeni ljudi, njihovi stavovi koji su baš ekskluzivni i treba da budu deo zakona. Ono što ja hoću da zamerim, i zaista me čudi što niko pre mene nije o tome govorio, sem kolege Andrića koji je u jednom delu to pomenuo, to je da je predsednik Komisije (on je pitao, a ja tvrdim) podignut na pijadestal kao jedina adresa koja se o mnogo čemu, a nedopustivo sama, pita i odlučuje. Znači, ako je zakon o zaštiti konkurencije, tj. borbi protiv monopola, neverovatno je da vam Komisija funkcioniše u jednom vremenskom periodu i da sama ne primenjuje zakon – niti imenuje direktora koji treba da organizuje rad stručne službe, niti ustanovljava zamenika predsednika Komisije, sve vreme. Razumeće me svako ko je zaposlen u bilo kom preduzeću. Da li vam je normalno da neko ko rukovodi, usmerava rad stručne službe u nekom organu, preduzeću, privrednom društvu ne bude s obavezom stalnog zapošljavanja u tom organu, a ima isključivo pravo odlučivanja, rukovođenja, predstavljanja, pa, kao što reče gospodin Andrić, i potpisivanja rešenja? Molim vas, apsolutno ne poznajem osobe o kojima je reč, gledam zakon i moj motiv da govorim o njemu je isključivo korist koju treba da dobijemo svi. Ponavljam, zakon je bio na snazi, ni direktora u Komisiji, ni zamenika predsednika nismo imali. Na moje veliko iznenađenje, kada sam otvorila ovaj predlog zakona prvo mi je upalo u oči pravo predsednika Komisije da u odsustvu odredi nekog ko će ga zamenjivati. Rekli smo, biramo članove Saveta, govoriću principijelno o tom izboru nešto, ali ne biramo predsednika i članove, tako da se odmah zna da je on pametniji, stručniji, ovlašćeniji od onih ostalih članova. Monopolisati sopstvenu poziciju, u liku nekog ko takvim odlukama, koje nose vrlo ozbiljnu materijalnu težinu za određenu firmu i za zaposlene u toj firmi, pa i za sve nas kao potrošače, dovoditi u situaciju da se sam pita – prosto mi to nije jasno. Svaki pametan čovek kaže da dvoje bolje vide i da će s nekim porazgovarati i posavetovati se i o najjednostavnijoj odluci, koja se tiče dnevnog odlučivanja, a neću reći, ozbiljnijih stvari. Mi smo to amandmanom rešili tako što smo predložili da, poput npr. Komisije za hartije od vrednosti, ovaj organ ima sekretara koji će se starati o radu stručne službe, odgovarati članovima Saveta, Savetu kao organu, a ne nekom pojedincu, pa se onda truditi da se njemu dopadne. Uverena sam da ćete vi te amandmane usvojiti. Još nešto, nerazumno je propuštanje definisanja razrešenja Saveta, znači, način obaveštavanja o razlozima da se promene ovi odgovorni ljudi koji treba da odlučuju o bitnim stvarima, onako kako je to član 24. ovde propisao. Verujem da vi imate puno posla, da niste stigli da vidite sve ovo, ali neverovatno je da se kaže da „nastupanje razloga za prestanak mandata“, znači, istek vremena, razrešenje iz razloga predviđenih zakonom, „konstatuje nadležni skupštinski odbor“. Da li vi znate da mi ovde provodimo 12 sati dnevno? Na te odbore se odlazi u poslednjem trenutku, vraća, pa da li odbor treba da sanja, zna, pretpostavlja i misli kada je nastupio neki od uslova za razrešenje? Ili, nemogućnost obavljanja dužnosti, što je ostavka, starosna penzija, gubitak poslovne sposobnosti – zar je teško reći da neko o tome mora da obavesti, da jedan pisani dokument uputi neko iz Komisije, u trenutku nastajanja tog razloga, odboru koji o tome treba da odlučuje? Ne mogu reći da zakon nije dobar, zakon u velikoj meri prati ono što su direktive EU, jeste rezultat savremenih dostignuća, ali propuštanje nekih stvari koje omogućavaju ono ćutanje administracije, kako narod zna da nazove, ono držanje predmeta u fioci, na najbitnijoj stvari, kada su u pitanju članovi Komisije, jednostavno mora biti rešeno dodatkom jedne jedine rečenice, gde se nadležni Odbor za trgovinu obaveštava o nastanku tih okolnosti. Molim vas, nigde nije predviđen način kako se razrešavaju ovi ljudi koje biramo u postupku, koji je vrlo precizno predviđen kao ovlašćenje Odbora za trgovinu. Neću da pitam, gospodine ministre, zašto niste predvideli kako ovaj dom, ova skupština, ovaj organ može da razreši članove Komisije koja radi jedan važan i odgovoran posao. Ne postoji u zakonu to rešenje. Predložili smo amandmanom da se Komisija može razrešiti onog trenutka kada se ne usvoji izveštaj koji je dužna da dostavi. To je ocena njenog rada. Ako joj ne usvojimo izveštaj gde nam pokazuje kako je radila, razrešićemo ih onako kako ih je odbor i imenovao. Predvideli smo još i proceduru da dvadeset poslanika može pokrenuti zahtev za razrešenje, da se ne bi dešavalo da na mnogobrojnim sednicama Skupštine tema, dnevni red bude preusmeravan u odnose Komisije sa nekim velikim monopolistima zato što... Da, LDP je vrlo često to činio, nije imao drugi način da pokrene postupak za razrešenje članova Komisije u trenutku kada pomisle da njima nešto ne odgovara, da ne primenjuju zakon ili da ga ne primenjuju dobro. Da li poslanička grupa ima taj broj članova uopšte nije važno, neka izlobira, nagovori, iznese argumente kolegama iz Skupštine, da se sakupi dovoljan broj poslanika i pokrene procedura. Nadam se da ćemo po amandmanima razgovarati na ovaj način. Znači, osnovni kriterijum da bih nekome, kao Skupština, poverila pravo da nešto radi jeste da mu ustanovim okvire, da mu dam dobar zakon, zakon koji može da primenjuje i da ga nateram da ima odgovornost za odluke koje će donositi u skladu sa zakonom koji treba da primenjuje. Ovaj zakon jeste dobar okvir, ali da li mogu da kažem da treba da glasam za njega ako kažete da će Vlada bliže da propiše kriterijume za određivanje relevantnog tržišta? Pa, razumem potrebu da se donose pravilnici, razne odluke koje prate zakone i da se zakoni ne opterećuju suvišnim detaljima, ali ako je to jedna od prvih postavki ovog zakona, kako se procenjuje relevantnost, zaista bih volela da imamo priliku da o tome cenimo. Jer, ono što donosite kao pravilnike, uredbe, odluke, to ostaje samo za one studiozne i sa dovoljno vremena, koji uspevaju to da vide ali nemaju načina da na to utiču. Mislim na nas poslanike i mislim na one zainteresovane koji ne mogu to da promene kroz skupštinsku raspravu, ali možda mogu na neki drugi način. Ne stidim se da o tim načinima govorim direktno. Onaj ko naiđe na prepreku koja se zove instrukcija, pravilnik ili odluka uvek će posegnuti za korupcijom kao načinom da preskoči tu prepreku. Skinite tu mogućnost i teret za vas, kao pojedinac i kao Vlada, ostavite da ovde 250 ljudi o tome da svoj sud; možda i ne primete kako izgleda ta vrsta kriterijuma, možda nećemo komentarisati, ali ćete uvek moći da kažete - dali smo vam na uvid i mogli ste da se izjasnite. Zašto o tome govorim na ovaj način? Svaki organ, važan i bitan, zavisi od zakona, ali zavisi i od ljudi. Imate ljude koji dođu na funkciju i poseduju stručno znanje i lični i moralni kredibilitet i nesavitljivost. To je idealna kombinacija dobrog zakona i ljudi koji svoju moć crpe iz svoje struke i primenjuju je na odluke kakve donosi ova komisija, ali da li je to uvek slučaj? Da li vrlo često imamo situaciju, kroz druga regulatorna tela i organe, gde se jednostavno moć crpi iz funkcije i gde se ne daje mnogo argumenata i obrazloženja za odluku koja se donosi, nego se kaže - ja sam vlast, ja sam u pravu, ja tako odlučujem? I to se može preduprediti preciziranjem ovih nedostajućih odredaba. Sada hoću da ukažem na različitost motiva kada govorimo o ovom zakonu. Nikada ovaj zakon ne bih nazvala - zakon o „Delti“. Mnogi ga, i kada to ne govore i kada o tome ćute, tako nazivaju. Postavlja se pitanje motiva za raspravu o ovom zakonu, čime smo mi kao poslanici motivisani kada o njemu govorimo i čime smo mi kao društvo motivisani za jedan ovakav zakon? Mi smo kao društvo motivisani da donesemo zakon koji će omogućiti da čokolade ne koštaju mnogo više nego u okruženju, a imali smo slučaj ili, još bolji primer sa kojim je trebalo da počnem, da lekovi ne koštaju mnogo više u Srbiji nego u zemljama u okruženju, da mogu da kupim kafu u zrnu a ne samo mlevenu kafu, zato što volim da pijem kafu u zrnu. Znači, da potrošači imaju mogućnost izbora artikala i cene. Da li je to samo u ovom zakonu ili da li nam monopolisanje veleprodajnih uvoznika dovodi i ove trgovinske lance koji su predmet? Moj zaključak – motiv za raspravljanje o ovome i obaveza nas kao organa koji o tome odlučuje jeste da konkurenciju sprovodimo dosledno, onako kako ste predložili Zakonom o spoljnoj trgovini, onako kao će to biti i u zakonu o kontroli državne pomoći, možda već danas u raspravi, ali ne na način da nam prvo bude problem što je u pitanju domaće preduzeće koje možda ima učešće koje možemo podvesti pod zakonom nedozvoljeno. Znači, ne mogu da branim samo princip, a da ne shvatim da treba da branim i da imam ekonomski nacionalizam koji znači da branim prvo svog potrošača, gde znam da koristi kvalitetnu sirovinu i kupuje kvalitetnu robu, gde baš ni nivo tehnološkog razvoja nisam željna da vidim, kako izgledaju aditivi, boje i miris u nekoj hrani, a sigurna sam da moj domaći proizvođač za to nema dovoljno para. Znači, ne mogu da jednako branim, onako kako vi to radite kroz zakone, opštu liberalizaciju i konkurenciju; moram, kao odgovorne države, da branim prvo domaće proizvođače i da se na rafovima naših trgovinskih lanaca nađu, pre svega, domaći proizvodi. To ovaj zakon mora da poštuje, kako to radi u jednom delu Zakon o javnim nabavkama, i to nam niko ne zabranjuje. Ne mogu da kažem da su privatne kompanije u Americi bolje od naših privatnih kompanija zato što su i njihovi bogataši u trećoj generaciji unazad potomci pljačkaša poštanskih kočija i pljačkaša banaka kojima smo se, neću reći, divili, ali koje pamtimo iz kaubojskih filmova. A zašto su naši bogataši gori? Mi treba da utvrdimo poreklo, da im zakonom onemogućimo bogaćenje, ali, gospodine ministre i gospodo poslanici, građani Srbije, ne smemo da dozvolimo da nekoga bude strah da postane bogat, ne da bude bogat bilo kako, nego da postane bogat poštenim radom ili zato što je rođen pod srećnom zvezdom. Jer, ti na koje se tako upire prstom da su bogati, oni su uvek predmet pljačkaša, od kojih ih štite ili ne štite sigurnosna vrat i kamere, ali vrlo često i namerno bivaju objekat razbojnika bez maski, onih koji nemaju kapuljače na glavama i predmet reketiranja onih kojih imaju javnu reč. Protiv toga ću se uvek dosledno boriti iz poslaničkog kluba Napred Srbijo, jer su mnogi ljudi izloženi i takvoj vrsti reketa da svako ko ima pravo da iznese javnu reč u novinama, za govornicom zna, bez argumenta i neopravdano, a sa zadnjom primisli, da napada. Mi to ne smemo da dozvolimo. Gospodine ministre, ne smemo da dozvolimo ni da se ovde odomaći kriminal belih okovratnika i da se on vidi kroz nedorađen zakon, kroz namerno zaboravljenu poziciju ili kroz namerno nepropisane kriterijume za sprovođenje ovog zakona. Ja imam pravo da ovo kažem. Ovde pominjani gospodin Beko, koga nisam videla desetak godina, bio je moj kolega u Vladi. Ovo nije lična priča, mi smo vršili javne funkcije u svojstvu ministara. Bila sam ministar za ekonomsku i vlasničku transformaciju, a gospodin Beko je bio ministar bez portfelja. U to vreme mislio je da će moći da prođe neprimećeno, da izvrši dokapitalizaciju firme „Dalija“ bez uplaćenog novca, zato što mu je gospodin Kljajević u sudu registrovao nameru o ulaganju kao ulaganje. Gospodin Luka Mitrović, ministar industrije i ja kao ministar za ekonomsku i vlasničku transformaciju, uz dozvolu potpredsednika Vlade gospodina Šešelja i predsednika Vlade Mirka Marjanovića, pokrenuli smo tužbu i poništili ugovor svog kolege ministra koji je hteo nameru o ulaganju da registruje kao ulaganje. Mnogo živih savremenika i svedoka ovog događaja iz Vlade i ostalih partija postoji i danas. U „Službenom glasniku“ je obavljen poništaj te dokapitalizacije „Dalije“. Nije se o tome mnogo pisalo u novinama, jer razboriti ljudi rešavaju probleme ne tako da unište instituciju i čoveka, nego da reše problem. Mi smo to uradili na taj način. Ja ne napadam nikoga ko je bogat samo zato što je bogat, a ja nisam, jer bogatstvo merim drugačijim kriterijumima; ja napadam argumentima onog ko se bogati zato što misli da smo mi neuki, nedovoljno hrabri da ukažemo na njihovo kršenje zakona. Mi to moramo da žigošemo i da sprečimo, i to znate na kakav način? Da ova komisija, u sadejstvu sa vama, donosi takve kazne koje treba da uplaše i da deluju destimulativno, da oni ne urade ništa slično. Nisam videla nigde u obrazloženju zakona kakve je to odluke donosila Komisija, na osnovu kojih bi mogla da sudim da je uočena praksa kršenja zakona sada ugrađena u proceduru. Rekli ste da su neke primedbe ugrađene, ali odluke te komisije, koja će dokazati svoj kredibilitet, dobru nameru, stručnost i snagu ličnosti, nisam imala prilike da vidim, ali želim da verujem. Kažu da u jednoj državi postoje tri grane vlasti: zakonodavna, koju predstavljamo mi; izvršna, koju predstavljate vi; sudovi, koji treba da sude onima koji ne rade po zakonima koje mi donosimo, vi predlažete u najvećoj meri, ali da je četvrti stub svakog društva – borba protiv monopola i zaštita konkurencije. Svako od nas mora da da svoj pravi i značajan doprinos toj borbi time što neće, nezadovoljan sopstvenom pozicijom, da kritikuje one koji rade i žele da oplemene nešto u ovoj državi, već naprotiv, da oni ljudi zbog kojih se donose svi ovi zakoni, počev od nas, osete taj boljitak. Ja sam prvo potrošač, jer sam žena i majka, koja ne ide u te „hramove“ u kojima se mole oni koji ne znaju šta će sa svojom nedeljom ili subotom. Smatram da treba da živimo pristojan život, koji danas nije lako živeti čak ni kad radite u nekom javnom preduzeću u kakvom radim ja, a znam kako žive i oni koji treba da kupuju u tim trgovinskim lancima koji su ovde najveći predmet napadanja. Da li je neko ovde rekao kako se ceni npr. „Merkator“ u Novom Sadu, da li je on predmet neke konkurencije, ako ima ogroman tržišni lanac u centru grada na Limanu i da li je neko ko na periferiji grada ima ogroman kompleks trgovinskih lanaca u jednakoj poziciji kao i onaj ko u centru grada ima gotovo veleprodaju? Da li je to obuhvaćeno ovim zakonom? Da li o tome treba da misli onaj ko za to prima platu? Trebalo bi. Samo kad znamo da svako od nas radi svoj posao građani mogu da očekuju da taj posao bude učinjen u njihovu korist, a mi želimo tome da damo doprinos. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Milan Vučković. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani ministre, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zaštita potrošača i zaštita konkurencije je sama po sebi dinamičan i složen proces i zbog toga izmena zakona koja dolazi četiri godine posle donošenja zakona kojim je, na neki način, prvi put uvedena zaštita konkurencije u našoj zemlji jeste sasvim normalna, pogotovo zato što su uočene brojne nelogičnosti i nepravilnosti u samoj primeni tog zakona. Ovaj zakon u svoj fokus stavlja običnog građanina. Iako tretira preduzeća, pravna lica, državne organe, on u fokus stavlja običnog građanina i njegovu potrebu da, kao što uvažena koleginica Tabaković reče, ima jeftiniju čokoladu, da ima jeftinije proizvode, da ima bolji kvalitet. Bolji kvalitet se omogućava, pre svega, konkurencijom. Konkurencija tera one koji su proizvođači, one koji su trgovci da se unapređuju. Bez konkurencije su ljudi, njihovo telo, njihov mozak i njihov rad, skloni da se ulenje. Ako imamo monopol u proizvodnji bilo kog proizvoda, ne možemo da imamo realan kriterijum na osnovu kojeg utvrđujemo vrednost tog proizvoda. Ako imamo ovaj papir i mi smo jedini proizvođači tog papira, možemo ga prodavati po bilo kojoj ceni, ukoliko je on građanima neophodan. Zbog toga je neophodno da razvijemo konkurenciju, zbog toga je ovaj zakon usmeren na dobrobit svakog građanina Srbije. On je vrlo jasan i nedvosmislen i nije tu da zamuti bilo šta. Čak je za mene, kao nekog ko je čitao taj zakon više puta, bio dosadan za čitanje jer je jako normiran i postavlja jasne granice i limite svima onima koji sumnjaju u nameru države da se obračuna sa monopolima. Pre svega, on daje „zube“, kako to reče ministar juče, Komisiji za zaštitu konkurencije. Komisija je do sada postojala, ali kada uoči da postoje određene promene, odnosno da postoje određena kršenja načela konkurencije, da postoji uspostavljanje monopola, mogla je da izriče nekakve opomene i da slučaj prepusti pravosudnim organima, da kod nadležnog organa za prekršaje podnese prijavu, čime se ceo proces razvodnjava, čime se gubi operativnost ove komisije, tako da je jako dobro što je Komisija dobila određene operativne mere kojima može da nedvosmisleno raskrinka ono što je uspostavljena koncentracija, odnosno monopol. Kada govorim o tome mislim na pojam dekoncentracije, odnosno na raskid povezivanja između kompanija. Takva mogućnost Komisiji omogućava da ukoliko je na nedozvoljen način uspostavljena koncentracija na određenom tržištu, prekine takav ugovor i vrati sve u pređašnje stanje ili čak naloži prodaju akcija koje su na taj način udružene. Definisani prag za kontrolu koncentracije je bio takođe krupan nedostatak postojećeg zakona. Po starom zakonu, prag koncentracije je postavljen na nivou od deset miliona evra za koncentraciju domaćih subjekata i pedeset miliona evra za povezivanje u kome učestvuje jedan inostrani subjekat. To je sada promenjeno i podignuto na viši nivo, na dvadeset, odnosno sto miliona evra kada je u pitanju inostrani subjekat, čime se na neki način smanjuje opterećenje da Komisija mora da rešava veliki broj slučajeva koji de fakto ne ugrožavaju konkurenciju na našem tržištu. Postoji nešto što ovaj zakon ne sadrži, a mislim da bi to trebalo da sadrži budući zakon o trgovini. Želeo bih da skrenem pažnju na jedan problem koji je davno uočen u razvijenom svetu, u Evropskoj uniji; kod nas je poznat u teoriji, a mislim i u praksi. To su tzv. predatorske cene, kada moćan subjekat ulazi na tržište, spušta cenu proizvoda ispod nivoa koštanja, ostali učesnici na tržištu ne mogu da izdrže te cene, ne isplati im se da posluju, povlače se sa tržišta i onda onaj ko je ušao sa tim niskim cenama naglo podiže cene na nivo koji mu odgovara i na taj način eksploatiše građane i naše tržište. Mislim da bi u nekom od budućih zakona koji se bave temom konkurencije ili zakonom o trgovini trebalo regulisati, na neki način, ovaj termin predatorskih cena. Zbog svega navedenog predlažem da narodni poslanici ovaj zakon što pre izglasaju, a ukoliko u primeni bude bilo potrebe da se on kasnije menja, može da se menja. I, očekujemo da vidimo podzakonske akte od Vlade u roku od četiri meseca, kako je dogovoreno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Vučkoviću. Reč ima gospodin Krasić.
Pokušaću da malo detaljnije obavestim pre svega javnost zašto se ovakvim predlogom zakona neće rešiti ona pitanja koja su važna i koja bi morala da budu predmet ovog zakona. Kako sprečiti monopolističko sporazumevanje na našem tržištu? Da li mi možemo da donesemo zakon i da rešimo problem? Da li mi možemo da odredimo državne organe, policiju, vojsku, konjicu i da sprečimo takve sporazume? Ne možemo. Da li može Komisija to na neki način da zaustavi? Ne može. Ne možemo da zaustavimo državu koja je na čelu tog lanca i ne možemo da zaustavimo one koji su već formirani. Mi sad imamo nekoliko sistema firmi koje imaju sve objedinjeno, od sirovine pa do platne kartice: kupili zemlju, obrađuju je, kupili seme, uvoze ga, proizvode seme, kupili prehrambenu industriju, proizvode finalne proizvode, imaju velikoprodaju, prodaju preko svog lanca maloprodaje, izvlače žive pare, finansiraju izgradnju stanova, gde je zarada mnogo veća nego na margarinu, imaju svoju banku, imaju svoje osiguravajuće društvo i, ukoliko im ostane malo para, imaju investicioni fond gde će da sakriju te pare. Imamo nekoliko takvih sistema. DOS je prihvatio jedan južnoamerički koncept razvoja tržišne ekonomije, a to otprilike znači da pet - deset porodica drže sve u nekoj državi, a ovi mali i sitni su tu kao poštapalice koje treba da glume slobodno tržište, ravnopravnost, prisustvo konkurencije i da budu u funkciji velikih. Javna je tajna da se veliki trgovački lanci, oni koji imaju male objekte, samousluge, hipermarkete, pa još i one velike centre, pogotovo kada je u pitanju prehrana, prvi put pune za džabe, a drugi put na „dođem ti“. Ko to može da radi? Može da radi Mišković. Da li neko u ovoj zemlji može da zamisli da Boris Tadić može da kaže Miškoviću – ne smeš tako da se ponašaš, moraš da izmiruješ obaveze prema svojim dobavljačima? To niko živi u ovoj zemlji ne može da zamisli. Da li Slobodan Milosavljević može da ode kod njega u kancelariju, da mu šutne na vrata i da mu kaže – čuj bre, ti mali, ponašaj se kako je propisano, ima da te izvučem za uši? Ne sme. Zašto? Pa šef obezbeđenja kod Miškovića nije čovek iz državne bezbednosti. Pre će ministra da uhvate za uši i da ga išutiraju napolje. Zašto onda donosimo zakon? Vama je potrebna samo jedna operativna akcija – opkoli, zagradi, kazni. Znate li šta znači – opkoli? Znači – opkoliš, zatvoriš i slobodno kroz sedam godina možeš da kreneš sa suđenjem, ništa nisi pogrešio. Ali, ministar ne sme. Ministar je, dok je bio ministar tamo neke poljoprivrede, ili ministar trgovine, nije bitno, dozvolio konditorima da uvezu mleko u prahu, pa sad vi seljaci kukajte što vam mleko u otkupu ima tako nisku cenu. Oni sa Pešterske visoravni, koji kukaju kolike tone sira imaju, ne znam šta da rade. Neka se obrate ministru, neka se obrate patrioti Miškoviću. Neće da kupe. Zašto? Već su formirali novi tip potrošača koji voli mleko i jogurt sa nula posto mlečne masti, to je „in“. „In“ je sa nula posto mlečne masti, a ovo što je prirodno je „aut“. „In“ je zato što je Brižit Bardo rekla da treba da se kupa u mleku, i „Nivea“ je mnogo lepa. Naravno, sve to može da prođe, jer tu postoje marketinške agencije koje su od svega u stanju da naprave „in“. Zašto mi donosimo jedan zakon? Da li mi donosimo zakon zbog petorice ljudi u ovoj zemlji? Kad se donosi zakon zbog petorice? Ako su petorica problem, onda se primenjuje Krivični zakon, a ne donosi se novi zakon. Ako se donosi novi zakon, onda taj novi zakon legalizuje ili amnestira onoga ko treba da odgovara po Krivičnom zakonu. To je logika koju primenjuju čak i oni koji će sad, za koji mesec, da polažu prijemni ispit za pravni fakultet. Ali, mi imamo Vladu koju je napravio Mišković, mi imamo Vladu koja je mogla da uspostavi kontakt sa Briselom preko Miškovića, jer Mišković okrene telefon Olija Rena i on mora da se slika i, naravno, dođe turbo uspešni privrednik, zvani Božidar Đelić. Prodajući svoje poslovne usluge zaradio je 11.000.000 evra. Čemu novi zakon? Da bi na nekoliko dana skrenuli pažnju, da ljudi ne razmišljaju o ovoj vlasti koja je prodala fabrike, ugasila radna mesta, isterala ljude na ulice; ljudi su sami krenuli da se bave nekim poslom, a onda su došli neki koji su zatvorili tezge, pa čak i pomerili ljude sa kartonskih kutija. Poruka je jasna – njima odgovaraju samo mrtvi građani, živi im ne odgovaraju. Ne da se da se radi, a ko radi valjda najbolje vodi socijalnu politiku o sebi i svojoj porodici. Ovde se vodi socijalna politika o porodici Mišković. Usput, oni ni ne stanuju ovde, nego u Londonu, a tamo ko zna šta rade sa tim parama, nije ni bitno. Ako bi neko hteo da proda novi prehrambeni proizvod u Srbiji, on ne bi mogao da zaobiđe „Deltu“, „Maksi“, „Tempo“, „Ideu“. Sve patriotske firme. Sve izvukoše iz ove zemlje i odnesoše u inostranstvo. Da bi se to našlo na rafu, mora prvi put džabe da napuni, a kad drugi put puni, videćemo kad će da se plati, jer nema gde da plasira. Jer, taj nema konkurenciju, kupio je „Pekabetu“, kupio „Goricu“, kupio „Ce market“, napravio svoj novi lanac, ima klanice, ima sve. Kosovo je Srbija, ostatak je „Delta“. Svima je dužan, a slika se kao uspešan. Gradi i kupuje firme, ruši firme, prodaje stanove. Naravno, u nekretninama se peru mafijaške pare. Čemu onda zakon? Da biste izabrali pet-šest podobnih, koje će Mišković da plati kao što Demokratska stranka isplaćuje Čanka kad pravi probleme oko nekog zakona. Oni će kolektivno da glume kako je sve normalno, sve je regularno. Kad se kaže normalno i regularno, to znači da se poštuju principi tržišne ekonomije na našem tržištu, da je tržište dostupno svakome pod istim uslovima i da se poštuje nešto, a to je sloboda, slobodna volja ugovorača. I svi mi treba da glumimo. Zbog čega? Da se ne naljuti veliki gazda, jer ako se naljuti, onda 20.000 preduzeća koja su u blokadi, delimično i zbog njega, neće imati ni za leba. U kolektivnoj glumi te vrste šizofrenije SRS ne želi da vam pravi društvo. Mi smo vam uvek unapred rekli šta je pozadina, šta radite, šta će da se desi i – nemojte da se smejete. Hvalim te bože, danas se ne smejete, jer ste napokon shvatili, i iskreno, i pošteno i bez mržnje, sa vođenjem računa pre svega o interesima građana koji žive ovde i ove države, jer mi ovde nemamo rezervnu državu. Niko od nas nije u mogućnosti da bude Božidar Đelić, niko. Pitanje je kako je neko omogućio da se pojavi takva vrsta pojave kao što je Božidar Đelić. Goran Pitić, profesor, otišao u banku, pravilno se rasporedili; tu još dođu i Mlađa i ovaj njegov Jelašić, i sve je raspoređeno. Poštovani građani, samo pratite tokove novca, kojim putem idu pare, sve će vam biti jasno šta se dešava u našoj zemlji, apsolutno sve će vam biti jasno. Borba protiv monopola je pandan nečemu što je sprečavanje sukoba interesa. Da li bi, recimo, bilo normalno u ovoj zemlji da ministar zdravlja zaključi ugovor o delu sa „Galenikom“ i svakog meseca ima apanažu od 1.000 evra, iako postoje instituti i neke druge organizacije koje se bave farmacijom, iako u bolnicama, kliničkim centrima postoje ekipe koje ispituju lekove? Ali ne, „Galenika“ baš mora sa Tomicom Milosavljevićem da zaključi ugovor. Tu bi se reklo da je on u sukobu interesa. Nije, on je profesor, zaštićen ko međed, njemu je dozvoljeno. Pandan tome na tržištu robe i usluga jeste konkurencija ili, da budem precizniji, zloupotreba položaja. Tomica Milosavljević nama drži predavanja - ko krade, taj i laže, i mi treba da mu verujemo. Mi sad treba da poverujemo u to što nam Vlada predlaže ovim predlogom zakona. Pa, ja imam toliko godina da ne smem da budem naivan. Imam toliko godina da imam čak i obavezu da obavestim javnost o tome, pošto znam vas, dobro znam vas, znam šta sve možete da uradite. Idemo dalje. Da vas samo podsetim na početak ove priče o bilansima. Vidite, kada nemate dovoljno struje, vi onda uvozite struju. Kada taj koji je uvozio struju... A za uvoz struje vam ne treba nijedna mašina, treba vam naziv firme, registracija, devizi račun, neka torba gde biste mogli da smestite te papire, nije neophodna kravata, ali ne smeta i ukoliko ona postoji; vi jednim onda jednim potpisom stičete pravo uvoznika struje, prodajete ovde preko državne službe, izvlačite pare, napravite banku, a onda kažete – treba da se oslobodi tržište energenata i energetike, pa bih mogao da napravim termoelektranu na gas, mogao bih da napravim sistem malih vodoprotočnih hidroelektrana, pa bih mogao ove na vetar. Ko je napravio tog budućeg monopolistu? Vi ste ga napravili. Nekada je bio samo jedan „Tehno Dunav“, a sad su Hamović i Lazarević. Uzmite, recimo, ugovore o kreditu koje potpisuju banke. Na jednom primeru ću vam pokazati kako to izgleda. Uzeću, recimo, ugovor o kupoprodaji; zaključen je prošle godine u decembru mesecu između „Galenike“ (nju je zastupao Nenad Ognjenović, direktor), „Velefarma AD holding kompanije“, Vojvode Stepe... Tu je sad tabela A, tabela B, prilog, rok plaćanja lekova je 210 dana. Sada se kaže, zašto „Galenika“ daje nešto na rok od 210 dana? Nema ovde specifikacije. Neću da čitam dalje, šta je poverljiva informacija, raskid ugovora itd. Potpisali su Dragoljub Vučićević i Nenad Ognjenović. Onda se pojavi drugi ugovor o kreditu u devizama, poljoprivredna banka „Agrobanka“ Beograd i „Galenika“ AD Beograd, ali se tu pojavi i „Velefarm“, holding kompanija, pet miliona evra. Onda „Agrobanka“ kaže – dobićete kredit, ali 30% dinarskih sredstava morate da imate kod nas na računu, morate da imate račun za platni promet itd. Sada postavljam pitanje – kako bi ova dva ugovora ocenila Komisija? Da li je tu neko zloupotrebio monopolski položaj ili dominantni položaj na tržištu? Verovatno „Galenika“ u proizvodnji lekova, pošto imamo nekoliko, sa velikim obimom proizvodnje ima dominanti položaj, a ako se uđe u ove spiskove i pogleda koji su lekovi kao pojedinačni proizvodi, onda verovatno i monopolski, ako nema neke alternative kod domaćih proizvođača. Kako bi ovo procenili? Odgovor na to pitanje ne daje ovaj zakon. Zato ovaj zakon nije dobar. Ovaj zakon ima smisla ukoliko, kada ga pročitate, vidite ovo ovde, pa kažete – čekajte da vidimo koji član možemo da primenimo i da utvrdimo o čemu se radi. Evo, pošto je mladi Vučković čitao pet puta ovaj zakon, daću mu i ugovore i ovo, neka pročita i neka mi kaže koji član će da se primeni na ovu situaciju. Ne zna. Nije problem što on ne zna, on je mlad čovek, ali ne zna ni Komisija, ne zna ni ministar, niko ne zna kako da se to primeni. Onda, čemu zakon? Tresla se gora, rodio se miš. Koga mi štitimo ovim zakonom? Odnosno vi, ja ne štitim, ja kritikujem, takva mi je formacija. Formacijsko mesto mi je da vas kritikujem, da vas što pre skinem sa vlasti. Kada ste došli, sve se osušilo. Za šta ste se uhvatili, osušilo se. Zato ne valja ovaj zakon, zato što ovaj zakon dozvoljava, na primer, ministru zdravlja da zaključuje ugovor o radu, odnosno o delu, kao ekspert. Zamislite, on ekspert, zato što je profesor. Ekspert, toliki instituti, tolike bolnice gde mogu da se probaju lekovi, a ne, ministar će da proba lekove. On će da ispita da li je lek zdrav i dobar. Za lude krave je neko drugi zadužen. Zato vam kažem, o čemu mi to pričamo? O čemu? Nema nijedne precizne odredbe koja će da spreči to što vi nazivate monopolom, nedozvoljenim monopolom. Nije svaki monopol nedozvoljen. Ovde se čuju neki koji pričaju o monopolu koji postoji kod Naftne industrije Srbije. Ali, to je dozvoljeni monopol. Da vas samo podsetim, prva uredba koju je donela Vlada Zorana Đinđića, 2001. godine, bila je uredba o proizvodnji derivata nafte. Onda se postavlja pitanje – čekajte ljudi, zbog imaginarnog koncepta slobodnog tržišta neko je voljan da uništi naše rafinerije, zašto? Ko ima pravo nešto da ruši? To je samo 2001. nova opštinska vlast u Zemunu sa DS, kada je tražila pare od grada, rekla – dajte nam hitno pare, plan rušenja objekata u Zemunu ostvarili smo u mesecu maju sa 110%. Porušili ste 10% više nego što je planirano. Hvale se zbog toga što su više porušili! Kad niste ništa napravili u životu, jedino uživate u rušenju. Da ste jedan zid napravili, nikada vam ne bi palo napamet da rušite, zato što ne znate kako se nešto gradi. Ali, znate da kukuriknete, da dignete nogu, videla žaba konji se potkivaju, pa hajde i ona. I vi ćete u Evropu? Kako ćete takvi u Evropu? Ko će vas takve u Evropi? Monopol do monopola. Ima ih sedam-osam glavnokomandujućih. Drže celokupne repro lance. Kakva je situacija sa bankarskim sistemom? Jedna od retkih banaka koja je imala depozite naših preduzeća, elektroprivrede, elektrodistribucije, bila je „Metals banka“. Uveli ste privremene mere, jer u konceptu Bojana Pajtića i Nenada Čanka je zamišljeno da to bude razvojna banka buduće nezavisne Vojvodine. Čanak ne krije kako razmišlja, kaže – kad može Kosovo i Metohija da bude nezavisno, zašto ne bi mogla i Vojvodina? To je njegov princip. I, brže-bolje, ukrali „Metals banku“. Deponenti, naravno, rasterani. Hajde da idemo dalje. Ko može da kontroliše ovaj fond kojim rukovodi Pajtić u Vojvodini? Kada ga stisne policija, on kaže – mi po Zakonu o javnim preduzećima; kad ga stisnu drugi, kaže – mi smo fond, nismo po Zakonu o javnim preduzećima. Nema tendera, preskače se opština, ulaže se u mesnu zajednicu. Kako se on ponaša kao monopolista? Zar on nije monopolista? Hoćemo li da pričamo o ponašanju monopolista na nameštenim tenderima? Hoćemo li da pričamo, recimo, o monopolisti, osiguravajućem društvu „Dunav“, počevši od Labusa, pa preko ovih blizanaca? Znate sve dobro. Nekima kupi faks, nekima uzme u zakup poslovni prostor, koji se nikad ne koristi, ali se plaća dve godine i svi mirni, svi ćute, a monopolista hara. Monopolista je poželjan, jer u vreme predizborne kampanje, ako hoćeš da budeš uspešan, moraš da imaš privatnu državu. Sastavni deo izborne kampanje jeste buldožer, bager, kamion, kombi, „kursadžije“, Ceca, meca itd., mediji; drži vodu dok majstori odu. Ne treba građevinska dozvola, ne treba ništa, sve može da se radi. U cilju prevare sve je dozvoljeno. Kakav je taj monopol? Kako se vi to borite protiv monopola? Kaže se, da neko ne bi bio veliki monopolista, mi ćemo da otvorimo tržište, pa ćemo da dozvolimo drugima da budu prisutni na ovom tržištu. Kada su ti drugi iz inostranstva, pošto su oni navikli na njihove, zapadne kriterijume, onda će i ovaj naš da promeni stil ponašanja. Koliko vidim, ove banke i nisu baš mnogo strane. Samo znam da je ona „Rajfajzen“ formirana iz dva priloga – jedne banke i nešto iz Sarajeva. Posle godinu dana je vratila. Kaže se da su prošle godine banke zaradile preko 400.000.000 miliona evra i iznele iz ove zemlje. E sad, imamo Zakon o bankama, imamo Narodnu banku Srbije, koja sve to kontroliše i imamo odredbe u ovom predlogu zakona gde se prepliću nadležnosti, gde ova komisija može da ispituje da li su u monopolskom položaju – a oni samo iznose pare. Kako se to kaže, transfer dobiti, transfer kapitala. Priča se zasniva na sledećem: velike parole, velike reči, usaglašavanje sa standardima EU, i potop i katastrofa. Onda imate monopoliste koji su uzeli medije, i ove elektronske i ove štampane, svuda su prisutni. U mogućnosti su da svaku reč koju ste rekli okrenu, apsolutno svaku reč. Kažeš – dobar dan, oni objave – dobro veče. Veliča se šta je „in“, sve drugo je „aut“. Imate vlasnike, tačno se zna koje televizije; imate onog Đilasa koji prodaje sekunde; imate one koji su namešteni tamo, pa kažu šta je šerpa, šta je ovo, šta je ono, pa se na bazi toga izračunava, kobajagi, nešto, pa se uzimaju pare. Imate jednu novinarku sa B 92 koja se pojavljuje u nekim javnim preduzećima u ime neke firme, i ona je stručnjak za unutrašnju dekoraciju. Nije ona nikakav stručnjak, nego je tako isplaćuju za neke njene emisije. Ko je isplaćuje? Monopolista. Zašto je tako isplaćuje? Da bi mu sačuvala monopol. Ko čuva monopoliste? DOS, u bilo kom agregatnom stanju. Ko sada najviše čuva? Onaj ko je pristao da tajkuni naprave Vladu. Juče sam hteo da puknem od smeha – predstavnici vlasti kritikuju feudalizaciju. Ne postoji bolji primer feudalizacije, nego što je Vlada RS od 2000. godine do danas. Sve feud do feuda, sve begovi i age. Pipnite vi, ako smete, u resore Mlađana Dinkića. Obrali ste bostan, ne da. Ovog ministra nema... on je bio demohrišćanin, znate? Odmah se prešaltovao ovamo. Malo poljoprivreda, malo trgovina, malo Privredna komora. „Galeb grup“ uvozi neke mašinice, kao one kase iz Bugarske. Ovde stavio onog „galebića“, onog malog. To se prodaje. Prisutan na tržištu, ima svoje dilere. Znate da njegovi dileri ne smeju druge mašine da prodaju, samo moraju njegove? Kako ćete tog Veselinovića da svedete na pristojnu meru? On se hvali kako iz Bugarske uvozi to. Nema fabriku, ne znam da li ste bili na otvaranju fabrike. O čemu pričamo? Kažite mi koji član ovog vašeg predloga zakona može to da zaustavi. Nema tog člana, ali nema ni tih ljudi na vlasti koji bi to primenili. To je još gora stvar. Neće vrana vrani oči da vadi, znate i sami. Vi ste u organskom jedinstvu, uzročno-posledičnoj vezi. Vi bez njih ne možete, oni bez vas ne mogu. Jedini ko može i bez jednih i bez drugih je narod. Evo, narod može bez vas, ali ste zaskočili na leđa i ne date. Okrećete mentalnu sliku preko medija, sa „Galenikom“ imate ugovore o autorskom delu, proveravate lekove, reklamirate mleko sa 0% mlečne masti. Nekada je bio prazni burek. Kakva vam reklama – takva vlast. Prazan burek – takva vlast. Liči na mleko, ali nema mlečnu mast. Šta da radite? Šta promovišete? Ko drži monopol na seme? Je l' ste vi bili ministar kada je firma „Viktorija grup“ prodavala veštačko đubrivo, sve po tenderu Ministarstva? Na kraju se ispostavilo da je bilo dva puta skuplje nego u prodavnici preko puta. Kako to da zaustavimo? Sve ovo može da se zaustavi samo ako se promeni vlast, ali ona mora korenito da se promeni, iz temelja, mora da dođe nešto što je apsolutno suprotno vama. Kao što vidite, svakim danom se sve više primiče to da moramo ponovo da se vratimo i da ispravimo ono što ste upropastili za ovih devet godina. Zapamtite današnji dan, 10. jun 2009. godine, tačno deset godina otkako je prestalo to bombardovanje. U to vreme ste pozivali da se još sedam dana bombarduje, kaže – nije dovoljno, još sedam dana treba da se bombarduje. Mi smo tada podneli ostavku, i Todorović, i ja i Gordana Pop-Lazić, podneli smo ostavku. Nadam se da će i tvoj zakon doći na red. Ali, posle nekoliko meseci morali smo da uđemo ponovo u Vladu, jer smo znali kakvi dolaze, znali smo šta može da snađe Srbiju. Pa je Mrkonjić malo više gradio; evo ga, sada ponovo Mrkonjić gradi. Nema, morate. Morate nekako sami da se pomerite ili da odlazite; sredite zatvore za svaki slučaj, da ne bude sutra kao što se desilo 2001. godine, kaže – nisam znao da su ovako loši zatvori. Sredite na vreme zatvore. Batić je to na vreme osetio, pa je počeo i bazene da pravi po zatvorima. Znači, ovaj zakon ne može da suzbije tu vrstu zloupotrebe monopola i zloupotrebe dominantnog položaja na tržištu koji su neki u međuvremenu stekli. Ali, vi ste im omogućili da steknu tu poziciju. Zašto ste im omogućili? Da biste bili na vlasti. Sada zavisite od njih, sada morate da sanirate njihove minuse, morate da se zadužujete, morate da izdajete hartije od vrednosti, da im date da kupe, da platite malo veću kamatu. Sve to morate, i znate da morate, i znate da se primiče vreme kada će morati da se stavi crta, da se saldira. Ovaj zakon nije taj propis. Tu se pokazuje da vi, u stvari, iskreno ni ne želite da rešite ovu oblast. Nemate nameru, nego želite samo da napravite neku galamu i da očuvate tu iluziju, taj evrofanatizam – Evropa, Evropa, Evropa, Evropa. Napravili ste čak i degradaciju – lep, lepše, najlepši, evropski lep. Smanjite bre, ljudi, malo, smučićete se ljudima. Gospođo Đukić-Dejanović, obavešten sam da u dva prekinem. Je li tako?
Zahvaljujem. Nastavićete posle pauze, u 15.00 časova. Koristim priliku da vas obavestim da ćemo danas raditi i nakon 18 časova. Naravno, rad će se produžiti po tački dnevnog reda koja u 18 časova bude na dnevnom redu, u skladu sa članom 85. našeg poslovnika. Zahvaljujem. Do 15.00 časova je pauza. Gospodine Krasiću, imate još 35 minuta vremena. [[Posle pauze – 15.05]] Gospodine Krasiću, izvolite.
U ovom drugom delu rekao bih nešto malo konkretnije o pojedinim rešenjima koja su predložena u ovom projektu Vlade Republike Srbije, kako misli da se bori protiv korupcije i da zaštiti konkurenciju. Vidite, odavno je bila prisutna koncepcija da izvršavanje nekih obaveza iz zakona pripada tzv. izvršnoj vlasti. Polazeći od tog principa, bio je svojevrsni standard da antimonopolsku komisiju sastavlja Vlada. To rešenje je i dan-danas prisutno u postojećem zakonu. Kasnije je sazrelo mišljenje da Vlada, kao nosilac izvršne vlasti, koja na neki način promoviše ili nije uspešna u borbi protiv korupcije, nije praktično ni u mogućnosti da formira efikasno telo za borbu protiv zloupotrebe konkurencije. Onda je formiran stav da treba praviti nešto što bi bilo na sredokraći puteva između zakonodavne, izvršne i sudske vlasti; ne da to bude samo regulatorno telo, već državni organ sa precizno određenim nadležnostima. U tom sklopu različitih mišljenja Vlada je, kao predlagač ovog zakona, zauzela stanovište da treba da se formira Komisija. Moram da kažem da nije precizno definisala mesto, pravni položaj i ulogu ove komisije. To nije precizno definisano ni sa gledišta Ustava i postojeće organizacije državne vlasti. Evo zbog čega. Ako neko nastupa sa atributima sile – kada kažem sile, ne mislim na fizičku silu, mislim na ovlašćenje da može da razmatra radnje i ponašanje nekih učesnika u prometu – onda ta njegova specifična funkcija mora da se vrlo precizno definiše. U preciznom definisanju te uloge u pomoć se pozivaju pre svega Ustav, Zakon o državnoj upravi, Zakon o opštem upravnom postupku, Zakon o upravnim sporovima i, zašto ne reći, nešto što je već zaživelo kod nas, a to je svojevrsni koncept agencija kao nezavisnih regulatornih tela. Po klasičnoj definiciji to više odgovara tzv. upravnim organizacijama. U tom definisanju nekog državnog organa, kada se pozivamo na Ustav obično se pozivamo na ono što je Ustav precizno definisao, pa imamo Zaštitnika građana, imamo Poverenika za informacije od javnog značaja, imamo čitav sistem u okviru sudstva, tužilaštva, Narodnu banku Srbije, koja je posebno definisana Ustavom. Ovakav organ nije definisan Ustavom. Da li on može da izvire iz nečega što se zove državna uprava? Teško da može. Šta onda koristimo kao pomoćno sredstvo? Koristimo, pre svega, definiciju funkcija koje treba taj organ da obavlja. Ako sve to stavimo u jedan kontekst, onda ćemo videti da je opet napravljen pogrešan izbor definisanja pravnog položaja ove komisije, antikorupcijske komisije. Zašto je to učinjeno pogrešno, i to od samog načina izbora? Formalno-pravno, predlagač za izbor predsednika i članove ove komisije je radno telo Narodne skupštine, Odbor za trgovinu. Odbor za trgovinu, kao i svi drugi odbori Narodne skupštine, jeste radno telo, pomoćno telo koje ima neku propusnu moć od predloga zakona do plenarne sednice. To radno telo nema čak ni pravni subjektivitet, nema status pravnog lica, a ne može da vrši ni javna ovlašćenja. Zašto ne može da vrši javna ovlašćenja? Zato što pripada zakonodavnoj vlasti, nije u okviru izvršne vlasti. Zbog suočavanja sa tim problemom i potrebe da u okviru Komisije prevashodno do izražaja dođe stručnost išlo se na jedno polovično rešenje – da predsednik Narodne skupštine, kao svojevrsni inokosni organ zakonodavnog tela, raspisuje konkurs, pa da se onda javljaju neki koji bi radili državni posao. Iz ovih nekoliko konstatacija, a to piše u Predlogu zakona, vidi se da, u stvari, nemate koncepciju kako to treba da izgleda. Moram da vam kažem da vam koncepcija nije jasna ni u pogledu stručne službe, gde treba da se nalaze ovlašćena službena lica koja treba da sprovode radnje u upravnom postupku. Moram da vas podsetim da od 2003. godine uporno kritikujem taj koncept koji je prvi put promovisan kod Zakona o NBS, gde je takođe jednom skupštinskom odboru dato ovlašćenje da bude predlagač za izbor članova Saveta i guvernera Narodne banke. Da vas podsetim, stalno vas kritikujemo zbog one pravno-tehničke konstrukcije, gde državni organ naslovljavate rečju „ministar“. Evo, na ovom zasedanju se nalazi veliki broj predloga zakona gde ste izbacili ministra i vratili ponovo ministarstva, jer ministarstvo je državni organ. Znači, ko treba da sedi u tom savetu? Svakako stručna lica. Šta je taj savet? To je kolegijalni organ koji radi i donosi odluke na bazi poslovnika o svom radu. Ako je kolegijalni organ, onda postoje neki principi. Tih principa nema u Predlogu zakona. Ovde se izvlači predsednik Komisije na nekoliko mesta gde donosi zaključke o pokretanju postupka, o obustavi postupka, o određivanju veštačenja itd., i tu se već ništi princip. U svakom slučaju, da bi mogao da postupa i da bi mogao da donosi odluke i da utvrđuje i da to ima neki autoritet, neophodno je da ta komisija bude državni organ, da ima sve atribute državnog organa. Nažalost, to ne postoji u Predlogu zakona. Pokušali smo da vam nekim amandmanima samo ukažemo na to. Unapred vam kažem, naši amandmani ne mogu da reše taj problem, ali smo amandmane iskoristili kao formu da vam ukažemo na problem i da, kada rasprava u pojedinostima dođe do tih odredaba, budemo vrlo konkretni u kritici jednog takvog rešenja koje sadrži Predlog zakona. S obzirom na to da pričam o nekim stvarima koje većina ne shvata, sada bih da vas podsetim da se ispred zgrade nalaze studenti koji protestuju zbog školarine. Da li oni imaju nekakve veze sa ovim zakonom? Imaju. Sada ću da vam objasnim zašto imaju veze. Državni univerzitet i državno školstvo je svojevrsni državni monopol. Vi ste taj monopol razbili tako što ste usvojili neki bolonjski dokument koji, u svakom slučaju, zastupa privatne interese nekih koji bi hteli da zarade mnogo više nego što je to moguće u tzv. sistemu privatnog školstva. Upravo ste vi kao evropski standard promovisali tu „bolonju“ i obavezu da roditelji, vi, oni koji prate prenos i ja plaćamo školarinu ovoj deci koja protestuju. Ova deca ne bi smela protiv mene da protestuju, nego protiv vas. Vi ste to uneli kao evropski standard. Vi ste promovisali princip da deca u Knez Mihailovoj, u kafićima uživaju, dok im roditelji štrajkuju glađu ispred zgrade Predsedništva ili ispred kapija fabrika gde su 30 godina radili. Vi ste promovisali taj princip. Vi ste pokušali da razbijete taj monopol, umesto da kontrolišete taj monopol, umesto da sprečite da on eskalira i da bude velika smetnja. Vi ste podstakli konkurenciju sa privatnim fakultetima, privatnim univerzitetima i vi ste promovisali, kao evropski, princip da se plaća. Setite se one vaše Turajlić, one ogromne gospođe, setite se vaših ministara. Tu jeste tema monopol. Podsticanjem konkurencije, suzbijanjem monopola treba da se ostvari neka korist. Uspeli ste i to da promašite, pa ste uspostavili štetu. Evo, ta omladina koja je glasala za vas ne prihvata tu vrstu evropskih standarda. Pustite te vaše stipendije, te vaše fondove gde šaljete pet-šest ljudi, pa ih slikate. Evo omladine, protestuje. Školarine na prvom mestu, ne mogu roditelji da plaćaju. Kukuriknuli ste pre vremena, a upozoravali smo vas koliko ta „bolonja“ nije dobra. Smeškali ste se, rekli ste: „To su kibiceri“, kako reče pre neki dan onaj vaš, „kibiceri koji nas vraćaju unazad“. Gde god se okrenete imate primer kako se borite protiv monopola i kako podstičete konkurenciju. Podstičete je tako da se javlja kao efekat šteta. U kritici ovog zakona moram da vam postavim pitanje – šta mislite, ko bi mogao da bude kažnjen po odredbama ovog zakona i da mu se uzme 10% od prihoda? Zar vam se ne čini da je možda bolje da uzmete pušku i odmah streljate toga, pa makar bio Mišković, makar bio obični zanatlija? Deset posto ukupnog prihoda, znate li koliko je to? Da li ste vi neki put pravili pare, da li ste neki put radili, zarađivali? Da li znate, da li imate osećaj za vrednost? Obično se kaže da onaj ko na sumnjiv način stekne sredstva nema osećaj za vrednost, za muku, kako se zarađuje, pa možeš da mu napišeš bilo koji iznos, kako došlo, tako otišlo, on to tako posmatra. Deset posto ukupnih prihoda, da kaznite nekog! Kažemo vam, bolje ga odmah streljajte, to je lakša mera. Zašto je on došao u poziciju da bude takav? Ko mu je omogućio, ko mu je dozvolio? Zato kažem, ovaj zakon nećete moći da sprovedete, pogotovo one odredbe o zaštićenim svedocima. Ne znam koji je to blistavi um mogao da prepisuje nešto što postoji u pravilniku o postupku i dokazima Haškog tribunala, a to je privilegovana komunikacija između advokata i stranke koja je učesnik u postupku pred Komisijom. Da li ste normalni, ljudi, šta ste napisali? Da su zaštićene komunikacije između advokata i klijenta. Gde to staviste u ovaj zakon? Šta ste očekivali, da će advokat da proda klijenta? Da vam objasnim kako to funkcioniše. I u Haškom tribunalu postoji privilegovana komunikacija i u pogledu posete i u pogledu telefona. Ovi mangupi sve to snimaju, a privilegovana komunikacija znači da ne mogu to da zloupotrebe u postupku, da to iskoriste kao dokazno sredstvo. A vi jadnici dignete nogu da se potkujete, pa ubacite to; to sad znači da ova komisija ima prislušne aparate i da prisluškuje razgovor između advokata i stranke. Jer, jedino tako ima opravdanja za to što ste ubacili ovu odredbu. Neverovatno je šta ste sve u stanju da ubacite u zakon. Odakle vam padaju te ideje, prosto je neverovatno! Znamo ko sve prisluškuje u ovoj zemlji – nešto malo vojska, nešto malo mediji, nešto Vukadinović, onaj rođak; ima ih puno koji prisluškuju, mi to znamo, ali sada nam dajete materijal da shvatimo da će Komisija, odnosno stručna služba da ima aparaturu za prisluškivanje, čim imate potrebu da zaštitite komunikaciju između advokata i stranke u postupku. Znači, ko bude stranka u postupku pred ovom budućom komisijom mora da zna da mu se telefoni prisluškuju, jer drugačije nema razloga zašto ste to ubacili u zakon. Toga nema ni u Zakonu o opštem upravnom postupku, da li je neko od vas svestan? Ovde ste ubacili. Kažete da je to evropski standard. Kako to može da bude evropski standard, objasnite mi. Kažite u kojoj direktivi, kojoj preporuci, u kom propisu EU ili neke od država članica EU je ovako nešto zapisano. Ili ste ovo ubacili samo da bi izgledalo da je ovaj propis navodno ozbiljan? Nije ozbiljan, on je neprimenljiv. Da bi se on primenio, potreban je voluntarizam. Da bi on dao nekog efekta, moraćete po ovom zakonu da uništavate konkurenciju. Kome? Onome ko je već monopolista. Da li možete da zamislite da u okviru povezanih lica, jedno drugo osniva, Dragan Đilas ima 16 firmi? I, sve se bave medijima. Ako odete da platite sekundu reklamnog prostora na nekoj televiziji, oni vam kažu – cena iks, ali pošto vam je to skupo, idite kod Dragana Đilasa ili kod neke od onih njegovih firmi, tamo će vam biti iks kroz dva. Onda se postavlja pitanje odakle je on stekao taj tržišni uticaj na televiziju? Neko će da pomisli da je on predinvestirao, dao neke avanse, nešto pomogao tom mediju, pa onda dobio veliki popust. Ništa nije dao, nego deli pare sa direktorom tog medija. Vi to dobro znate, ali kažete, imate vi koristi, pa da se progleda kroz prste. Zašto imate koristi? Zna se, „lav“ pivo, „jelen“ pivo, ovo pivo, ovaj sok, onaj sok, oni finansiraju taj medij, a za to što je taj obezbedio Demokratska stranka će dobiti prostor; ako ne da koristi pod svojom firmom, onda za napad na neke druge, sa plaćenim novinarima. Zna se koja je emisija plaćena, koje reklame se vrte u kojoj emisiji; zna se šta je interes onog ko želi da se reklamira u toj emisiji zbog tog termina, te gledanosti itd. Tu se ispituje javno mnjenje, pa se trkaju dve televizije koja ima veću gledanost. Od toga ste napravili nauku, pa ste čak napravili nešto što je interesantno za javnost, kako javnost ne bi videla da je fabrika zatvorena. Neverovatno je šta radite. Tražite da glasamo za ovakav predlog zakona, sa ovim nedorečenostima, problemima i nedostacima, pa još idete i preko toga –tražite da glasamo, a svesni ste da dobro znamo ko ste vi i šta radite. Hajde u onom prvom delu, medijski, a u ovom drugom delu – da sami demantujemo sebe. To je nemoguće. Ko sme da vam glasa za zakon? Više studenta ne možete da nađete koji će da glasa za vas. Što se tiče glumaca i umetnika, to sam vam prošle nedelje objasnio. Ni Mira Banjac više neće da glasa za vas. Postoji li neko koga niste prevarili? Ne možete da prevarite tajkune, jer vas oni drže u šaci. Oni komanduju. To je taj sporedni uticaj, to je to – policentrično. Zapamtite, za dva dana ima da se posvađate i sa nevladinim organizacijama. Zašto? Niti imate program, niti imate neko političko viđenje. Ne, u javnosti je dobro, hajde da idemo to. Što se tiče Vojvodine, napravili ste dogovor sa svim i svakim, obećali ste sve i svašta, a kad je trebalo da se ispuni, videli ste – ostaje mrlja na vama. Vi nosite mrlju Kosova i Metohije, zbog prošle godine i činjenice da ste blokirali sve rezolucije, zbog činjenice da ste pozvali Euleks. Vaša je odgovornost. To vas podsećam na današnji dan. Na današnji dan pre deset godina neko je tražio da se još sedam dana bombarduje Srbija, jer nije dovoljno slomljen otpor u Srbiji. Onda je na sutrašnji dan jedan u Skupštini rekao – mir je došao, Ujedinjene nacije ima da nam vrate Kosovo i Metohiju, oni će da štite Srbe. Šta je posle deset godina? Pobegle Ujedinjene nacije. Ko vodi računa o Srbima tamo? Ko vodi računa o ljudskim pravima svih građana na teritoriji Kosova i Metohije? Nema, prevarili vas. Tad ste rekli – dolaze naši prijatelji, to su naši partneri, nema tu nadređeni, podređeni; vi ste za demokratske vrednosti, za demokratsku Evropu, oni to poštuju, oni to cene, daće vam podršku da to sprovedete. Šta ste sproveli? Sve dolazi na naplatu. Sve to se uklapa u priču o monopolima, o borbi protiv zloupotrebe monopola. To se samo privremeno tako zove na tržištu kad su u pitanju roba, usluge i kapital, antimonopol, ali to šire ide i na državne funkcije, i na društvene delatnosti, i na javna preduzeća, i na ljudska prava i na demokratiju, jer vi ne dajete mogućnosti alternativi, vi ne dozvoljavate. U Evropskom parlamentu postoje i evrofanatici i evroskeptici, koegzistiraju i sučeljavaju svoja mišljenja, a vi ne date da žive evroskeptici u Srbiji; svi moraju da budu demokrate, jer ste vi etalon i za mito, i za korupciju i za ono što je povoljno. Ja bih toliko, u nastavku će gospodin Todorović.
Imate još deset i po, jedanaest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pretpostavljam da ću imati prilike da vam pokažem neke primere, vi ste ih verovatno čuli, ponovo, zarad javnosti, da pokušamo da razrešimo neke stvari kada je u pitanju monopol ili mogućnost da pojedinci u ovoj našoj državi, zahvaljujući svom položaju, imaju mogućnosti za enormne zarade, ne vodeći računa pri tom koliko to nanosi štetu Srbiji. Mislim da ste vi u to potpuno upućeni. Između ostalog, bili ste ministar poljoprivrede, pa ste bili ministar trgovine i turizma, pa predsednik Privredne komore, pa sada ponovo ministar trgovine, što bi se reklo, ministar opšte prakse, što je na neki način karakteristika Demokratske stranke, vi možete da obavljate sve. Doduše, što se tiče kvaliteta, nema nikakve razlike – gde god dođete, uništavate, i to je onaj problem sa kojim se suočava država Srbija. Ono što je posebno interesantno, mi smo to iznosili ovde u Skupštini Republike Srbije, to je medijski prostor, odnosno ljudi koji kontrolišu taj medijski prostor. Pre svega, postaviću jedno jednostavno pitanje, na koje bih molio da mi date odgovor: koji procenat predstavlja monopol? Koji je to procenat koji bi, po vama i po ovoj budućoj komisiji, trebalo da bude crveno svetlo, pa da krene da deluje? Od ukupnog marketinškog prostora, 85% kontrolišu Dragan Đilas (sa 60%) i Srđan Šaper (25%). Obojica su iz Demokratske stranke. Taj medijski prostor, zbog građana i zbog poslanika, nije neograničen. On je tačno ograničen, u evrima to iznosi, prošle godine, 435.000.000 evra, čini mi se. Znači, 85% od ove sume, to je oko 330.000.000 - 340.000.000 evra, kontrolišu Srđan Šaper i Dragan Đilas. Pogledajte sad, recimo, razvojni put Dragana Đilasa. Vi se sećate ko je, šta je, kad je došao iz Češke. Tamo se, doduše, nije proslavio, jer nije bio u medijskom prostoru, tamo je prodavao bižuteriju, ali je došao ovde u Srbiju i postao direktor Kancelarije, pa onda ministar za NIP, da bi danas bio jedan od najvećih tajkuna u Srbiji. Po nekim računicama, gospodine Milosavljeviću, Dragan Đilas zarađuje dnevno 230.000 evra. Pazite sad koji je to genije, stručnjak, kakvog Srbija samo treba da poželi. Nije on jedini, imate vi u vašim redovima mnogo takvih. Znate li šta je problem? To što su oni svoju genijalnost i sposobnost okrenuli samo prema jednoj stvari – da natrpaju što više para u svoj džep. Da su ovo uradili za državu, građani Srbije ne bi znali gde bi im bio kraj, ostvarili bi sve ono što ste obećavali u oktobru 2000. i 2001. godine na početku, svi bi već imali svoje kuće, stanove, kola, išli bi u inostranstvo na letovanje itd. Nažalost, pokazalo se da je to obmana građana Srbije, a da je tim reklamama bilo samo unapred stavljeno građanima do znanja za šta će se boriti Demokratska stranka i njeni sateliti. To je sad problem sa kojim se mi suočavamo svakog momenta. Vi obmanjujete građane Srbije. Navešću ću vam jedan primer: u predizbornoj kampanji, gospodine Milosavljeviću, u Zemunu, od naselja Plavi horizont do naselja Zemun polje započet je put, koji je neophodan. Odavno je trebalo da se uradi, ali izgleda da vi birate kada je to najbolje ne za građane Srbije, nego za vas, i to je predizborna kampanja. Doterali ste mašine i krenuli ste. Iako niste imali dozvolu za gradnju tog puta, mi bismo preko toga prešli, korisno je za građane, može dozvola da stigne i kasnije. Ako je mogla ova palata „Ušće“ da se proda i da se uzme državi pet i po hektara najvrednije zemlje u Beogradu, zašto i ovaj put, koji je neophodan građanima Zemuna, ne bi mogao da bude izgrađen? Međutim, čim su završeni izbori, proglašeni izborni rezultati, vi ste se pokupili, oterali mašine i od tog puta nema ništa. Sad možete da odete na Plavi horizont i da pogledate, oko 30% radova je izvršeno, dalje se neće krenuti ni makac. To je ono sa čime se mi suočavamo sve vreme u poslednjih devet godina, manipulacija i prevara građana Srbije. Vas ne interesuje ništa drugo, vi ste jednostavno rekli da nema alternative, da je vaš put jedino put u Evropu, u koju ćete vi verovatno stići sa koferima koje ste opljačkali od građana Srbije, ali pitanje je šta će biti od Srbije. To vi svakodnevno pokazujete, a jedan od dobrih primera je Kosovo i Metohija. Ubeđivali ste nas da je najbolje rešenje instaliranje misije Euleks i time ste naneli nemerljivu štetu Srbiji, pre svega tako što ste pitanje Kosova i Metohije izmestili iz Ujedinjenih nacija, gde je isključivo moglo da se rešava po Rezoluciji 1244. Dozvoljavajući instaliranje misije Euleks vi ste suštinski omogućili da se sprovede plan Martija Ahtisarija i da se formiraju institucije te buduće nezavisne države Kosovo i Metohija, i to se vidi svakodnevno. Pazite, vašem ministru danas ne daju da pređe tu administrativnu granicu Kosova i Metohije. Vi ne reagujete. Zašto ne tražite u Savetu bezbednosti da se postavi pitanje kako je moguće da UNMIK uspostavlja carinu na administrativnim prelazima? Kako je moguće? Pa, moguće je zato što ćutite, zato što ne radite ono što možete da radite. Zato su vam i Rusi, između ostalog, rekli da oni ne mogu da budu veći Srbi od vas Srba; ako je vama Euleks dobar, dobar je i Rusima. Vi nećete da uradite ništa što bi na bilo koji način sprečilo Evropsku uniju i Ameriku da ostvare svoj cilj i da polako puzajući... Ne formalno, još uvek se od vas ne traži formalno da priznate nezavisnost Kosova i Metohije, ali vašim suštinskim potezima vi ćete dovesti do toga da će Kosovo, po svim elementima, biti praktično nova država. Kad se sve to bude desilo, onda ćete krenuti da ubeđujete građane Srbije da to neće ni biti važno zato što je važno da uđemo u Evropsku uniju, i mi i Kosovo, a tamo ionako nema nikakvih granica, nije uopšte bitno da li ćemo formalno ući sa Kosovom i Metohijom ili ne. Tu se, normalno, ne zaustavljate, idete dalje. To je Vojvodina, to su ovi novi regioni koje uspostavljate, i to je polako kraj koji se nazire, na koji mi upozoravamo od početka, a to je – Srbija u granicama Beogradskog pašaluka. To je definitivno uništavanje Srbije u svakom pogledu. Od svega toga korist će imati mali broj ljudi; oni neće biti u ovoj državi kada se to bude desilo, niti vezuju svoj život za Srbiju, oni su tu u velikoj meri došli, a neki koji su ovde bili otići će zajedno sa njima, jer će završiti posao koji od njih traže Amerika i EU. Pokušaćete, normalno, sve da nas uvučete i u NATO pakt, isto kao što ste... (Predsednik: Vreme.) ... doveli Euleks na Kosovo i Metohiju, ne odlukom građana Srbije, nego tako što ćete vi to ispod žita, u mraku, gde vas niko ne vidi, pokušati da završite i da zapečatite sudbinu Srbije i građana Srbije.
Gospodin Srđan Milivojević ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, građani Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, zaštita konkurencije ima nemerljiv i značajan uticaj na opštu privrednu aktivnost u zemlji. Zaštita konkurencije je veoma važna zbog podizanja kvaliteta usluga i robe koju građani Srbije mogu da kupe, ona stvara mogućnost za značajne investicione aktivnosti, pa tek onda jača našu ekonomiju, tako da ona može da trči tržišnu utakmicu sa ekonomijom EU. Ovaj zakon je danas u Skupštini Srbije poslužio mnogim mojim prethodnicima da kažu da Srbija donosi zakone tako što se neko probudi u Briselu, Vašingtonu ili ne znam kom svetskom centru i smišlja koji će danas zakon da isporuči parlamentu Srbije da ga mi ovde usvojimo. Ne donosi se tako zakon, dame i gospodo narodni poslanici. Zakon se u ovoj zemlji donosi tako što postoji htenje, jasna namera, volja i želja građana ove zemlje, koja je iskazana na izborima, da žive kao normalan svet, ali i onih političkih stranaka koje predvode ovu zemlju, da se ti zakoni donesu ne da bi stajali na policama, već da bi bili sprovodljivi zakoni, koji žive u praksi i svakodnevnoj primeni. Zakon o zaštiti konkurencije ili antimonopolski zakon, kako je poznat u javnosti, jeste tema koja je dovela do stvaranja Evropske unije. Evropska unija je nastala u želji da se zaštiti tržište, da se spreči nelojalna konkurencija i monopol. Godine 2005. donet je prvi ovakav zakon. Neki moji prethodnici su kritikovali Demokratsku stranku da smo mi učestvovali u donošenju tog zakona. Znate, ja pripadam Demokratskoj stranci, Demokratska stranka se ozbiljno bavi politikom, a to se vidi ne samo na izborima u Kosjeriću ili Vrnjačkoj Banji, već i po tome tako kako se mi pripremamo za sednicu. Imam stenograme sa te sednice 2005. godine i mogu da vam pročitam šta su o tom zakonu kazali sadašnji ministar za državnu upravu gospodin Milan Marković, koji je bio šef Poslaničkog kluba DS, Dušan Petrović i ostale moje kolege. Izneli smo obilje kritika u odnosu na taj zakon, ali smo smatrali da je bolje doneti zakon koji nije donet i koji ne postoji, nego nemati nikakav zakon. Međutim, mi danas ne menjamo taj zakon, mi danas donosimo sasvim nov zakon. U taj novi zakon koji donosimo implementirane su i reči kritike koje su se čule 2005. godine iz redova Demokratske stranke u odnosu na ovaj zakon. Kada govorimo uopšte o ovom zakonu, tačno je da se on donosi kasnije zbog određenih problema koje smo imali u parlamentarnom radu i da se kasni sa ovim zakonom, ali se zakon donosi nakon sveobuhvatne javne rasprave. Taj zakon će biti zakon koji je zaista prošao javnu raspravu svih ljudi koji su želeli da učestvuju, jer nije čamio u nekoj fioci, bio je dostupan svima koji su hteli da daju primedbe, sugestije. Gospodin Milosavljević više puta je dolazio na Odbor za trgovinu sa ovim zakonom, obaveštavao sve zainteresovane poslaničke grupe da se zakon priprema i tražio pomoć u donošenju zakona. Zakon štiti javni interes i tržišnu konkurenciju. Komisija dobija veća ovlašćenja, ali kada govorimo o novoj komisiji, antimonopolskoj komisiji ili komisiji za zaštitu konkurencije, kao član Odbora za trgovinu i turizam tražim da se ovde uvede jedna nova praksa i da ta nova komisija krene rasterećena od svih hipoteka iz prošlosti, da Odbor za trgovinu i turizam raspravlja o učinku dosadašnje komisije i njenom radu, kako bi sutradan ova komisija koju ćemo naknadno birati krenula od početka i imala mogućnost da pravda i daje obrazloženja samo za svoj rad, a ne i za rad prethodnih ljudi, prethodnih komisija. Kada govorimo o tome da li je ovaj zakon zakon evrofanatika ili evroskeptika, u svetu, drage moje kolege, postoji udruženje građana koje propagira stav da je Zemlja ravna ploča. To udruženje ima 100.000 članova. Ti ljudi koji veruju da je Zemlja ravna ploča žive i umiru jednako srećni kao i mi, ali njihovo neznanje nije razlog da mi ne prihvatamo savremene tekovine i njihovo neznanje ne zaustavlja civilizacijski napredak čovečanstva. Oni u svom neznanju žive u svojoj grupi ljudi i uživaju u uverenju da je Zemlja ravna ploča. To udruženje ima pristalice u Evropi, Americi, u čitavom svetu. Međutim, ovaj zakon i donošenje ovog zakona nije dokaz evrofanatizma, to je dokaz želje i namere da se, pre svega, uredi domaće tržište. Bilo je ovde dosta kritika na račun ovog zakona koje su i dobronamerne, smislene, koje će, nadam se, zaživeti i kroz neke amandmane. Samo ću pročitati član 19. ovog zakona, jer ovde je bila jedna nedefinisana teza, jedan nedefinisan pojam – šta je to što definiše jedno određeno tržište, da li je to regionalno tržište, da li je to lokalno tržište, da li je to tržište čitave Srbije? Ko god pročita član 19. zakona videće da se može raspravljati i o koncentraciji na čitavom tržištu i na delu tržišta. To je jako dobro pripremljen član, koji jasno definiše kako se utvrđuje monopol, da li u određenom gradu, da li u određenoj regiji, da li se taj monopol utvrđuje na nivou Srbije. Imam još nekoliko stvari da vam kažem. Bilo je reči o tome kako izabrati članove odbora i bilo je primedaba na izbor članova Komisije za zaštitu konkurencije. Znate, mi možemo da sazovemo kozačku atamansku skupštinu pred Saveznom skupštinom ovde, da pozovemo građane i da mi biramo kozačkog atamana, ali se to tako ne radi nigde u civilizovanom svetu, pa se neće raditi ni u Srbiji. Ovde će ovu komisiju birati Odbor za trgovinu i Skupština Srbije. U Odboru za trgovinu opozicija ima jasnu većinu. Imate, dame i gospodo, mogućnost da vaše želje i stavove nametnete Odboru za trgovinu, da ih predložite i date na usaglašavanje u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Mislim da je to dobra mogućnost za opoziciju da aktivno učestvuje u radu, kada je reč o ovom zakonu i uopšte o izboru članova Komisije. Bilo je reči o tome da dižemo nogu da se potkivamo. Znate, ponosan sam što su ljudi iz DS i vladajuće većine potkovani, ali ne potkovicama, nego znanjem, obrazovanjem, vaspitanjem. To se vidi i u ovom zakonu, jer je donet na jedan stručan, kulturan, obrazovan način, uz sva moguća iskustva iz savremenog sveta. Imamo ovde i primedbe da će ovaj zakon omogućiti monopol medijskim magnatima, pa se čak nekim ljudima priviđa Dragan Đilas u zatvoru. Znate, građani Srbije, mnogo je ljudi na političkoj sceni Srbije koji vrlo lako prihvataju teško breme osude drugih, a lako i nepromišljeno odbacuju to lako breme osude samog sebe. Nije u zatvoru Dragan Đilas, u zatvoru je gradonačelnik Aranđelovca, ali to nije tema ovog dnevnog reda i nije tema ove naše skupštinske rasprave. Ako govorimo o monopolu medija, nemojte iznositi neistine i dezinformacije, jer tržište medija ni u Srbiji i Hrvatskoj zajedno ne iznosi 300.000.000 evra, a kamoli samo u Srbiji. Ima nas koji smo se malo bavili i medijima i koji smo se bavili oglašavanjem, pa znamo koliko iznosi tržište oglašavanja i u elektronskim medijima i u štampanim medijima, pa i na bilbordima, tako da to oglašavanje u Srbiji i Hrvatskoj zajedno prošle godine nije bilo 300.000.000 evra, a voleo bih, gospodine ministre, da dostigne tu sumu, jer ta suma je dokaz razvijenosti jednog tržišta. Što se više troši na oglašavanje, to znači da privreda, ekonomija želi tržišnu utakmicu, tržišnu konkurenciju. Moram da kažem da trgovina ovoga trenutka zaista proživljava teške trenutke, jer se svetska ekonomska kriza oseća i u oblasti trgovine, ali neke teme koje su se ovde nametale više spadaju u domen Strategije trgovine Republike Srbije. Tu strategiju je Ministarstvo, na čijem čelu se nalazi gospodin Milosavljević, uradilo i dalo na uvid i građanima, i političkim strankama i narodnim poslanicima. Tačno je, trgovci ovog trenutka imaju problem da naplate svoja potraživanja od velikih trgovinskih lanaca; u Srbiji ne postoji mogućnost da kada trgovac nekome nešto proda u tom lancu posredništva tu robu i naplati ako taj ne želi da mu plati, ali to je tema nekog drugog zakona, a ne antimonopolskog zakona. Jeste tema monopola način na koji se monopolisti ponašaju, pre svega, prema prerađivačkoj poljoprivrednoj industriji, jer to je industrija koja je najočuvanija u Srbiji ovog trenutka i ti ljudi imaju problem da naplate svoja potraživanja i da isplate poljoprivredne proizvođače. Na kraju svog izlaganja želim da pozovem sve poslanike da se priključe inicijativi organizacije „Moja Srbija“, koja promoviše kampanju „Birajmo domaće“. Domaći proizvodi nisu samo proizvodi koji su proizvedeni od strane srpskih firmi, to su svi proizvodi koji su proizvedeni u Srbiji, bez obzira na to da li su firme domaće ili strane, ali biranjem i kupovinom domaćih proizvoda čuvamo radna mesta u Srbiji. Time dokazujemo naš patriotizam. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Milivojeviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Vašoj poslaničkoj grupi ostala su još četiri minuta. Izvolite.
Poštovani gledaoci, nema u Srbiji ni evrofanatika, ni evroskeptika. Da postoje evrofanatici, Srbija bi pod njihovom vladom napravila mnogo krupnije korake nego što je napravila, a evroskeptici postoje u zemljama koje su članice Evropske unije. Možda će mnogi od nas, možda i ja, biti skeptici onda kada Srbija bude punopravni član. Inače, liberali su evroidealisti, za razliku od ove dve grupe. Da li u Odboru opozicija ima većinu videćemo kada to dođe na dnevni red. Ima ovde opozicionih stranaka koje se tako nazivaju, ali videćemo da li će se usaglasiti oko predloga članova Komisije. Gospodine ministre, što smo rekli, rekli smo u ova tri minuta, samo nešto da pojasnim – lepo je što ste rekli da ste prepisali ovo za izuzeće na koje se primenjuje zakon na monopole, ali tamo nema monopola, recimo, u EU. Zato smo mi hteli da to izuzeće bude ograničeno. Mnogim zakonima se uvodi član, odnosno rok, kaže – kada budemo u EU, recimo, Zakonom o privrednim komorama. Mi mislimo da to treba oročiti i ovde nekakvom takvom formulacijom. Što se tiče Vlade, kažete da nema Vlade. Citiraću vam samo nekoliko članova na brzinu: „Relevantno tržište – Vlada bliže propisuje kriterijume za određivanje relevantnog tržišta.“ Mi mislimo da zaista bitan deo tržišta treba formulisati i u ovom zakonu. Zatim kaže: „Pojedinačno izuzeće od zabrane – Vlada bliže propisuje sadržinu zahteva iz ovog člana“; pa onda: „Izuzeće od zabrane po kategorijama sporazuma“, govorim o sporazumima, „Vlada određuje kategorije sporazuma i bliže propisuje posebne uslove iz člana 1.“ Pa, kaže: „Upravne mere koje određuje Komisija – Vlada bliže propisuje kriterijume za određivanje iznosa koji se plaća na osnovu mere zaštite konkurencije i procesnog penala“ itd. Ima mnogo članova u kojima Vlada ima veliku ulogu, a mislimo da dosta toga ovde treba definisati ili dati Komisiji da definiše. Nemam ja nikakav spor što se tiče člana u kom se kaže da Vlada odlučuje kako izgleda legitimacija i značka članova Komisije. To nije sporno. Kada smo kod ovoga o kazni i upravnom postupku, mi mislimo da treba, takav smo i amandman podneli, prihvatiti pravilo de minimis, koje je izgrađeno kroz praksu Evropskog suda pravde, a ono najprostije znači – onaj ko je veći odgovorniji je, pa je njemu kazna veća nego onome ko je mali. Govorim o preduzećima. Mislimo da, pored ovih kriterijuma ovde, treba uvesti i kriterijum veličine. To su neke, rekao bih da nisu suštinske, primedbe na zakon. Nadam se da ćemo kroz rad na amandmanima popraviti ovaj zakon. To će nam biti drago. Kao što rekoh, ovaj zakon je važan za zemlje u tranziciji, kakva je Srbija, gde su već uspostavljeni monopoli i gde ima mnogo prljavog i krvavog novca, jer smo prošli kroz ratove. Nadam se da ćemo kada dođe na red kandidovanje članova Saveta, odnosno Komisije, posle javnog konkursa zaista pokazati da u Odboru za trgovinu opozicija ima većinu.
Zahvaljujem. Gospodin Milan Lapčević, vaša poslanička grupa ima 14 minuta.
Zahvaljujem. Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o zaštiti konkurencije je jedan od, kako ste naglasili vi i moje kolege narodni poslanici iz DSS, najznačajnijih zakona, koji treba da uredi oblast trgovine, odnosno regulacije tržišta. Regulacija tržišta, odnosno zakoni o zaštiti konkurencije, sprečavanju monopola, o zaštiti potrošača i, uopšte, oblast trgovine jedna je od najznačajnijih oblasti, koja je i u SSP apostrofirana kao prioritet i o kojoj se naročito vodi računa pri procesu stabilizacije i pridruživanja, odnosno pri procesu pregovaranja o članstvu u EU. Zbog toga su zvaničnici Evropske komisije više puta imali primedbe i preporuke upućene vladajućoj garnituri, odnosno sadašnjoj vladi i ministarstvima nadležnim za ovu oblast, da se zaštitom konkurencije, odnosno regulacijom tržišta više pozabave i da donesu odgovarajuće zakone kako bi građani Srbije bili zaštićeni u ovoj oblasti i kako ne bismo došli u poziciju da nam ovakva zakonska regulativa bude kamen spoticanja u procesu pridruživanja. Kakva je sada situacija na tržištu, o čemu treba da se govori kada se priča o monopolu na tržištu Republike Srbije i u kojim je to oblastima najzastupljenije? Uglavnom se, dakle, ovi termini upotrebljavaju i o ovome se priča poslednjih desetak, petnaest godina, od kada je Republika Srbija krenula u intenzivni proces privatizacije, odnosno u širenje tržišta na one strukture i ona preduzeća koja su uglavnom u privatnom vlasništvu. Kada država kontroliše određene sektore i preduzeća koja se nalaze na tržištu onda ima mehanizme kako da, eventualno, zloupotrebu monopola, odnosno stvaranje viška vrednosti pretoči u državne fondove, ali kada smo u situaciji gde je privatni kapital dominantan na tržištu, onda može doći do zloupotrebe ovih položaja i do prelivanja velikog novca u privatne džepove. Eklatantan primer za to su trgovinski lanci, koji su dobijali na značaju i ekspanziji poslednjih nekoliko godina. Veliki trgovinski lanci izgrađeni su u mnogim gradovima Srbije, u njima je zapošljen određen broj ljudi, ali, s druge strane, ti veliki trgovinski lanci su ugušili mnoge male prodavnice, male trgovinske radnje. Tako smo sa te strane dobili jedan negativan efekat – mnogi ljudi su morali da zatvore svoje radnje, jer princip velikih brojeva i velikih marketa dovodi do toga da oni ne mogu da opstanu na tržištu i da moraju da gase svoje radnje. S druge strane, negativan efekat ovakvog razvoja događaja je i to što ti trgovinski lanci, s obzirom na to da su ih uglavnom formirali najmoćniji ljudi u Srbiji, rade po principu da sami sebe finansiraju, odnosno potrošači bukvalno finansiraju izgradnju i održavanje tih objekata, tako što prve popune idu potpuno besplatno od strane proizvođača, a kasnije oni proizvođači koji žele da uđu u velike markete moraju za pojedinačni proizvod da plaćaju određenu cenu, od sto pa i do petsto evra, u zavisnosti od vrste proizvoda. Tako smo dobili velike monopoliste u oblasti trgovine. Oni su najznačajniji, o njima se najviše priča kada se govori o tajkunima i o sprečavanju monopola u Srbiji, zato što je najveći profit u oblasti trgovine. Kada se zauzme monopol u oblasti trgovine, onda je moguće stvoriti i ekstraprofit. Međutim, govori se o monopolu i nepostojanju odgovarajuće konkurencije i u proizvodnji i preradi mleka, prehrambenoj industriji, u proizvodnji i preradi mesa, ulja, šećera, pa i u medijskoj sferi, među kablovskim operaterima, pa čak i u asfaltiranju puteva. Javna je tajna da najveći udeo u asfaltiranju puteva u Srbiji i na tržištu ima firma koju predvodi jedan od najznačajnijih srpskih tajkuna i da je kupovinom malih preduzeća širom Srbije stvoren jedan gigant, koji preuzima najznačajnije poslove u ovoj oblasti i, naravno, po tom osnovu stvara i ekstraprofit. Spajajući taj ekstraprofit sa drugim granama i drugim firmama koje ima postaje najmoćniji čovek, pa tako ni ne čudi što se pominje kao čovek koji je najviše uticao na stvaranje sadašnje vlade i koji ima najveći uticaj na njen rad i funkcionisanje. Tako primedbe koje su iznete u prethodnom delu, o tome da je ovaj zakon koji je bio urađen još prethodne godine i bio potpuno definisan tek posle godinu dana došao u Skupštinu Srbije, postaju tek sada jasnije. Jer, radi se o ljudima koji imaju uticaj na Vladu i na Ministarstvo da ovakve zakone, koji će sprečavati njihov monopolski položaj, dostavljaju u skupštinsku proceduru sa godinu dana zakašnjenja. Pri tom, ovaj zakon je dostavljen sa neznatnim izmenama, ali te izmene su suštinske prirode i tiču se nejasnog definisanja dominantnog položaja na tržištu i koncentracije kapitala, koji se mogu dvojako tumačiti. Naravno, ovaj zakon je potreban za regulaciju tržišta i koristan je za građane Srbije, ali ovakav kakav je predložen nedovoljno je jasan. U zavisnosti od toga da li će naši amandmani biti prihvaćeni, odluku o tome da li ćemo ga podržati donećemo u samom danu za glasanje. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Antić. Vaša poslanička grupa ima tri minuta. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, tema monopola, tema konkurencije izuzetno je značajna za SNS. Mi smo potpuno svesni da je problem monopola danas rak-rana srpskog društva, da smo, nažalost, izašli iz komunizma i socijalizma, kada se monopoli nisu prepoznavali, kada smo ih u nekim oblastima doživljavali kao prirodne. Nažalost, ova vlada u ovih par meseci, kao ni sve prethodne vlade, nije obraćala dovoljno pažnje na problem monopola. Imali smo jedan proces privatizacije. U okviru tog procesa dozvoljeno je da se stvore mnogobrojni monopoli u Srbiji. Tržište je isparcelisano. Ovaj zakon i ova komisija imaće mnogo problema i poteškoća da stvari dovedu u neki normalan red. Podsticanje konkurencije za SNS jeste ujedno i podsticanje reda i zakona u državi. Na osnovu toga kako mi doživljavamo svoju državu, da li procenjujemo da imamo reda i zakona, možemo da govorimo i o tome da li i koliko u državi imamo monopola, koliko je zaživela konkurencija. Mislim da ono što fali srpskom društvu jeste kultura konkurencije, ali i jedna znatno odgovornija vlada, koja će se prema pitanju i problemima konkurencije odnositi tako da ih promoviše među građanima, da daje do znanja građanima da konkurencija znači efikasnije korišćenje ionako siromašnih resursa koje imamo, da konkurencija znači i društveno optimalni nivo za tržište; da konkurencija, u svakom slučaju, znači i bolji kvalitet robe i usluga i niže cene, kao što rekoše moje kolege, ali isto tako znači i raščišćavanje sa ekstraprofiterima, znači mnogo veću cenu rada, odnosno ukidanje parazitizma, koga danas i te kako ima u našem društvu. Državna politika koja je vođena u prethodnom periodu nije išla naruku stvaranju konkurencije u srpskom društvu, srpskoj privredi i baš zbog toga danas imamo veliki broj propisa koji su neprilagođeni, koji su, na neki način, i prevaziđeni. Imamo komplikovane procedure, još uvek imamo nedostatak pravne sigurnosti i nedovoljno interesovanje kako domaćih tako i stranih investitora na našem tržištu. Želeo bih na kraju, s obzirom na skučeno vreme, da kažem da ćemo imati prilike po amandmanima da govorimo i o konkretnim rešenjima … (Predsednik: Vreme.) … i da je, nažalost, ovaj zakon dao velika diskreciona prava Vladi, da Vlada i te kako utiče na sprovođenje ovoga zakona, što je u potpunosti suprotno duhu ovog zakona i borbi protiv monopola. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Antiću. Gospodin Miroslav Petković ima reč, još šest i po minuta imate. Izvolite.
Hvala. Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, vi ste u uvodnom izlaganju rekli da je ovo jedan od najvažnijih zakona, i ja se u potpunosti slažem sa tim, i da je ovo veoma važna oblast, koju ovaj zakon treba da reguliše. Takođe se slažem sa tim, ali sam siguran da ćete se složiti sa mnom da ova oblast nije detaljno regulisana i da tu nedostaje još niz zakona, kako bi se zaista pokrile sve moguće situacije. Da otklonimo dilemu na samom početku, poslanici Demokratske stranke Srbije zaista su zainteresovani i u raspravi, načelnoj i u pojedinostima, učiniće sve da parlament usvoji jedan dobar zakon o zabrani konkurencije. Veliki problem je to što Srbija nema zakon o trgovini. Neke kolege su ga nazvale krovnim zakonom, neke su rekle da je to temeljni zakon. Nazovimo ga kako god hoćete, ali svaka kuća mora da ima i temelj i krov. Kad ljudi prave kuću, prave je od svojih para, da bi u njoj živeli, rade za sebe, a bojim se da smo u Srbiji u situaciji da pojedinci kupuju kuće, kupuju ljude u tim kućama, a neki od njih smatraju da mogu da kupe i pola Srbije. Zakoni iz oblasti trgovine bili su već u određenim procedurama u Vladi, bili su pripremljeni, a danas smo čuli da zbog usvajanja nove strategije nisu došli u takvom obliku u kakvom su prošli na Vladi. Podsećam vas, ministre, vi ste bili pre nekoliko dana (dve nedelje, ako se na varam) ovlašćeni za zakon o elektronskoj trgovini. Tekst tog zakona je takođe došao u neizmenjenom obliku. Mi smo pokušali malo da ga promenimo. Jedan od zakona koji je tom prilikom nedostajao jeste zakon o elektronskom dokumentu i drago mi je što je taj zakon stigao i što su ugrađene upravo one primedbe na koje smo ukazivali. Znači, ako postoji dobra volja, ako postoji dobra saradnja i ako zaista dobronamerno prihvatite naše kritike, u interesu donošenja zakona koji će biti primenjivan, a ne koji će poslužiti da se neko hvali brojem zakona koje je ovaj parlament usvojio, onda možemo da dođemo do zajedničkog rezultata. Ono što mene zaista interesuje i na neki način zabrinjava jeste šta je sa zakonom o zaštiti potrošača. To je oblast koja direktno pogađa veliki broj, odnosno praktično sve ljude u ovoj zemlji, jer svi smo na neki način potrošači. Taj zakon bi trebalo da unese jedan potpuno novi odnos između jedne nezaštićene grupe i svih onih koji koriste sve one rupe u zakonu ili nedostatak određenih zakonskih propisa da se bogate, da stiču ekstraprofit na tržištu. Svakako, najvažniji, najsveobuhvatniji zakon je zakon o trgovini, koji je bio pripremljen pa na volšeban način povučen. Ne kažem da je najbolji, ali što pre treba da se nađe u parlamentu Srbije. Dajte ga poslanicima, dajte da na njega delujemo. Amandmanska tehnika zato i postoji, da se određeni zakonski predlog popravi, poboljša i da se usvoji jedan dobar zakonski predlog. Zaista mi nije jasno zašto ste sve to radili i zbog koga ste to radili. Razumem vašu želju da na jedan celovit način regulišete ovu materiju, ali činjenica je da zakoni nedostaju i nije dovoljno obrazloženje u oktobru - biće u novembru, u novembru - biće u decembru. Dajte da malo efikasnije radimo na ovom polju, kako bismo zaista regulisali odnose na našem tržištu. Jedan od mojih kolega je danas rekao da možda ovaj zakon čeka na dolazak u Skupštinu zbog tzv. grupe eksperata koja priprema taj zakon, koja će naplatiti određene honorare. Voleo bih da čujem ko je na čelu tima koji priprema novi zakon o trgovini. Ima i onih vlasnika kuća sa početka priče, tajkuna, kojima je omogućeno da rade šta zažele, da kupuju šta zažele, da grade gde požele, da uređuju na potpuno nenormalan način život svih nas u Srbiji, da prete, da ucenjuju, da svašta rade. Smatram da je njima poklonjena protekla godina, da im je data još jedna godina da neometano zloupotrebljavaju svoj monopolski položaj i na taj način višestruko vrate novac koji su uložili u formiranje ove vlade. Ovaj zakon je došao u martu mesecu i nemojte nama iz opozicije spočitavati da smo krivi za to što nije bio u proceduri. Zna se da vladajuća koalicija utvrđuje dnevni red za Skupštinu Srbije. Konkurencija jeste nadmetanje na tržištu. To jeste jedna utakmica u kojoj različiti igrači na tržištu vrše pritisak jedni na druge, ali u cilju povećavanja i poboljšavanja ekonomske efikasnosti. Kod nas Vlada trpi pritiske od različitih gospodara Srbije, nekih iz same Srbije, nekih sa strane, ali to je činjenica koje smo svi svesni. Što je jači taj pritisak na normalno uređenom tržištu, onda je i ekonomska efikasnost jača. Konkurentni na tržištu se onda trude da izađu u susret zahtevima kupaca, da pokrenu određene inicijative, da obaraju cene, da smanjuju troškove. Kod nas se, nažalost, dešava nešto drugo – što je jači pritisak na Vladu, Vlada više uvodi pojedina nejasna pravila, odnosno njene inovacije jesu da se namerno odstupa od potpunog i detaljnog definisanja zloupotrebe dominantnog položaja. Veći pritisak pokazuje da upravo ti kućevlasnici imaju nove zahteve, i to donekle mogu da razumem; na kraju, oni neće obarati troškove, već će, ukoliko ne budete dobri, ukoliko ne ispunite obećanja koja ste im dali, oboriti Vladu. S jedne strane, kada su je već pravili, možda imaju neko pravo i da je sutra obaraju. Želim im puno uspeha u tome, da to što pre urade. Gospodine ministre, Poslanička grupa DSS je podnela niz amandmana. Nadam se da ćemo i na nadležnim odborima, a i u komunikaciji sa vama uspeti da vas ubedimo da su dobri i da konkretno popravljaju ovaj zakon; bez usvajanja tih amandmana nemojte računati na podršku ovom zakonu od strane Poslaničke grupe DSS. Hvala najlepše.
Reč ima gospodin Miroslav Markićević.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, govoreći o zakonu o zaštiti konkurencije neću pričati jezikom nerazumljivim za većinu građana Republike Srbije, nego ću pokušati na nekoliko primera, vezujući to za neke članove zakona koji danas predlažete... a ne vidim da ga baš branite, i nadam se da ćete uzeti olovku u ruke, to će biti znak i nama narodnim poslanicima i građanima Srbije da ćete obratiti pažnju na ovo što sada želim da kažem, a verujem da interesuje desetine hiljada građana Srbije. U članu 1. zakona koji ovde predlažete kaže se: „Ovim zakonom uređuje se zaštita konkurencije na tržištu Republike Srbije, u cilju ekonomskog napretka i dobrobiti društva, a naročito koristi potrošača...“. Interesuju me ove četiri reči „a naročito koristi potrošača“; to vezujem sa članom 15. stav 1. pod naslovom Dominantan položaj na tržištu, pa ide član 15, gde u Predlogu zakona stoji: „Dominantan položaj na relevantnom tržištu ima učesnik na tržištu koji nema konkurenciju ili je konkurencija beznačajna, odnosno koji ima značajno bolji položaj u odnosu na konkurente uzimajući u obzir veličinu tržišnog udela, ekonomsku i finansijsku snagu, pristup tržištima snabdevanja i distribucije, kao i pravne ili činjenične prepreke za pristup drugih učesnika tržištu.“ Pokušaću na jednom primeru, što se tiče potrošača, dakle građana, da vam postavim jedno pitanje. Verujem da mnogi građana koji gledaju ovaj prenos očekuju odgovor na to pitanje. Evo, o čemu se radi. Kao narodni poslanik postavljao sam ovde mnogo pitanja, na neke sam dobio odgovore, na neke nisam, odnosno na većinu jesam, a na samo jedno pitanje nisam – da li je u zakonskom roku. Ti odgovori su meni dostavljeni ili nisu, to nije bitno i zaista mi to nije važno, samo želim da vam kažem, gospodine ministre, da nisam dobio odgovor na pitanje upućeno ministru energetike, vi ste ministar trgovine, a tiče se cene gasa za domaćinstvo. Evo šta želim da čujem od vas. Dakle, ako se sećaju svi građani, sve poslaničke grupe ovde, pre nekoliko meseci to je četiri ili pet dana bila hit tema u Narodnoj Skupštini Republike Srbije, upravo zbog toga što je cena gasa povećana odjedanput, ako se dobro svi sećamo, 59 i nešto, odnosno 60%. Da li treba da podsećam građane Srbije i sve poslanike i sve poslaničke grupe, koje su, bezmalo, sve ustale protiv tolikog enormnog povećanja cene gasa za domaćinstvo, pogotovo su se tu isticale poslanička grupa LDP i LSV, a učestvovali smo i mi iz NS? Mislim da imam moralnu obavezu, kao predstavnik građana, da tu temu ponovo iniciram i da od nadležnih ministara, mislim da je to trgovina kada se građanima prodaje gas, distribuira, i to „Srbijagas“, koji očigledno ima monopol, odnosno dominantan je, a pogotovo još ako je javno preduzeće, odnosno državno preduzeće... Da vas podsetim, a vi mene ispravite ako ovi parametri za pravljenje cene gasa nisu tačni ili nemam dobre informacije, tada nam je ministar energetike na nekoliko uzastopnih sastanaka Odbora za energetiku rekao, kada se digla cela javnost, i mediji i Vlada, da se objašnjava, jer je to bilo na početku grejne sezone... Sad smo se malo utišali povodom toga, možda zbog toga što nije grejna sezona. Moram da vas podsetim da mnogi privredni subjekti upotrebljavaju gas kao pogonsko gorivo, odnosno sredstvo, kao energent, tokom svih 12 meseci. Tada je cena 1000 kubika gasa bila 450 dolara. Imam podatak da je sada 290 dolara. Moje pitanje je – zbog čega se cena gasa ne skida građanima Srbije? Zar ne biste i vi u političkom smislu kao deo Vlade, kao ministar, kao Vlada dobili, ako to tako nazivamo, političke poene? Da nazovemo to političkim poenima, nemam ništa protiv, dobijte ih, ako će jedan sloj građana da ima od toga koristi. Onda nam je rečeno da se cena gasa formira po jednom specifičnom procesu, da se to radi na bazi vremena od devet meseci, pa na bazi cene drugih naftnih derivata, pa se to uproseči i dođe se do neke formule. Svedoci smo da su juče ili prekjuče, ili danas, cene dizela, benzina povećane, sa objašnjenjem da je cena tih energenata na svetskom tržištu skočila. Onda, normalno, neka formula postoji već četiri - pet godina, pratio sam tu formulu, poštuje se prilikom povećanja cene goriva, kada se ti energenti na svetskom tržištu koje mi preko 90% uvozimo i tako se povećava... Šta se dešava ovde kad je cena energenta pala sa 450 na 290 dolara? Uzimam u obzir i to da kada je cena gasa povećana 60% za građane, da je tada dolar bio 61, 62, 63 dinara i da je sada 70, ali kad uzmemo u obzir rast dolara, skok dolara u dinarima, opet je ovo, najblaže rečeno, pljačka građana, a to proističe iz tog dominantnog položaja koji vi definišete ovde članom 15. Mislim da ne treba ni vas ni građane Srbije koji su uveli gas jer je to neko reklamirao, jer je neko govorio da je to najjeftiniji energent, da je ekološki najsigurniji... To je radila država, to su radile raznorazne vlade, a moram da vam kažem da svi ti građani, desetine hiljada građana i domaćinstava... Nemam tačan podatak koliko domaćinstava u Srbiji je uvelo gas kao energent za grejanje tokom zimske sezone, ali znam da u gradu iz koga dolazim, u Čačku, ima oko 5.000 domaćinstava i znam za jedan podatak, da od ukupnog broja domaćinstava koja su uvela gas kao energent za grejanje preko 80% njih je iz Vojvodine. Ovde imamo narodne poslanike iz Vojvodine, imamo jednu poslaničku grupu koja je pričala da je to gasna mafija, da će oni da sruše Vladu, da će da urade ne znam šta ako se neko usudi da ostavi ovu cenu gasa. Ona i dalje stoji, a cena gasa na svetskom tržištu, odnosno ulazna cena je pala na 290 dolara za 1000 kubika, i nema nigde nikoga da kaže. To govori da je, za razliku od Poslaničke grupe NS, neko tokom ta tri - četiri dana skupljao političke poene kod građana. Da, gospodine Ratkoviću, vidim da me gledate, vi ste iz Vojvodine, treba da izađete i da kažete ovo pre nego ja, jer u ovom delu Srbije van Vojvodine je mnogo manje tih domaćinstava koja se greju na gas. Da vas podsetim, gospodine ministre, kako je ta gasifikacija rađena u mom rodnom gradu, u Čačku – tako što su sve građani finansirali, primarnu i sekundarnu mrežu, plaćali raznorazne takse i sve to platili. Šta bi tek bilo da kažem da li oni treba da dobiju akcije u okviru tog „Srbijagasa“? Oni su učestvovali, a to je sad imovina „Srbijagasa“, ta primarna i sekundarna mreža. Da li ste vi spremni, kao ministar, da stanete iza mog predloga...? To se kretalo oko 5.000 evra po domaćinstvu. Za 98% građana Srbije i domaćinstava to nisu male pare. Da li biste stali iza mog predloga da država Srbija, „Srbijagas“, Ministarstvo trgovine i cela Vlada, svi koliko vas tamo ima, obešteti građane i vrati im taj novac? Vratite im po 5.000 evra, pa neka cepaju drva, neka kupuju ugalj, neka se snalaze kako su se i do sada snalazili. Ponavljam, građani su učestvovali u infrastrukturi, u primarnoj i sekundarnoj mreži. Sve je to lepo građanima naplaćivano, 100 evra jedna taksa, 200 evra druga taksa, sve su to doveli i sada nam računčići dolaze iz „Srbijagasa“, iz javnog preduzeća, direktor se ne oglašava, nećemo da skinemo cenu, zato što je to monopol. Mislim da je to monopol i da je to dominantan položaj na tržištu i navodim jedan konkretan primer. Ako nisam u pravu i ako nisam dovoljno stručan, dovoljno sam stručan da znam koliko to moje domaćinstvo mesečno košta, kao i ostale građane. Mislim da ste vi kao ministar trgovine dužni da im date objašnjenje za to, pogotovo što smo imali prilike da vidimo da „Srbijagas“ kao javno preduzeće, kao državno preduzeće, u kome su svi građani vlasnici, to je državno preduzeće i svi građani Srbije su vlasnici tog preduzeća, finansira profesionalne sportske klubove. Ne znam od čijih para, na koji način i kome mogu sad građani da se obrate. Šta oni mogu sada da urade? Da li da seku gasne instalacije, da li da izmeštaju iz kuća, šta sad da rade? Nisu to samo gasne instalacije, dovođenje gasa, to su i radijatori, grejna tela i kotlovi sa ovim performansama, sa onim, svi ti zakonski uslovi su ispunjeni. Kažem, to je svako domaćinstvo prosečno koštalo preko 5.000 evra. Sada negde stidljivo pročitamo na nekom sajtu neke svetske agencije – trebalo bi da pojeftini gas zato što je cena gasa kao energenta na svetskom tržištu pala. Ali, nije pala u Srbiji. Mi smo čudna zemlja, mi smo zemlja šešira, mi smo kao Alisa u zemlji čuda ... (Predsednik: Malo ste prekoračili vreme, pa privedite kraju.) Imam 20 minuta. (Predsednik: Govorite kao ovlašćeni predstavnik?) Zamenik šefa poslaničke grupe. (Predsednik: Izvolite. Niste nas obavestili da ćete to vi biti. Očekivali smo da će to biti gospodin Velimir Ilić, ali samo izvolite. Niste me zvanično obavestili.) Verujem da biste vi više voleli da govori Velimir Ilić ... (Predsednik: Ne, meni je sasvim svejedno ko od vas govori.) Nažalost, on trenutno nije tu, pa pokušavam da ga zamenim koliko mogu, iako će verovatno građani proceniti da neće biti na nivou gospodina Velimira Ilića, predsednika Nove Srbije. Gospodine ministre, mogao bih mnogo primera da vam navedem ... [[Isključen mikrofon.]] Nema problema, mislio sam da ovo radi RTS kad mi iz NS govorimo. Ušla voda u koaksijalni kabl. Malo šale nije zgoreg. Gospodine ministre, zaista najiskrenije, nisam ovo pitao zbog političkih poena, ali verujte, kad mi poslanici odemo u svoje gradove građani ne gledaju kao mi koji vodimo političku borbu kao opozicija i vlast, oni gledaju narodne poslanike kao svoje predstavnike i očekuju, bez obzira na to da li oni pripadaju vladajućoj koaliciji ili opoziciji, da pitaju tamo one koji se pitaju nešto, a meni se čini da bi Ministarstvo trgovine, odnosno ministar trgovine trebalo o ovom pitanju da se izjasni. Brzo će da prođe jun mesec, Univerzijada, jul, avgust, odmori će da prođu, 15. oktobar je vrlo blizu, počinje nova grejna sezona i šta treba da očekujemo? Na ovih 60% opet 60% na neku osnovicu, a već tri ili četiri meseca cena gasa je trebalo da bude smanjena. Očekujem da vi kao Vlada ovu nepravdu prema građanima Srbije odmah ispravite. Ovde je obećavano i na Odboru za energetiku i od strane premijera, doduše, od vas ne, ne mogu da se setim da li ste se o tom pitanju izjašnjavali, da će cena biti vraćena. Sad ja očekujem da vi građanima vratite pare. Toliko, imao sam da vam postavim jedno ovakvo pitanje i mislim da je i za vas zahvalno da objasnite, jer dosta građana to očekuje, naročito u Šumadiji i Kragujevcu, gospođo predsednice, i tamo je gasifikacija izvršena. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, da li vi želite? Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženi narodni poslanici, želim da se zahvalim svim poslaničkim klubovima i svim narodnim poslanicima koji su uzeli učešće u današnjoj diskusiji i svojim predlozima i idejama sigurno, ako je to pretočeno u amandmane, doprineli da dobijemo još kvalitetniji zakon o zaštiti konkurencije. Današnja rasprava je pokazala da postoji veliko interesovanje za ovu temu i velika potreba da ona bude bolje, kvalitetnije, operativnije i jasnije regulisana. To je samo dokaz one teze sa početka, da je ovo zakon koji se nalazi u samom epicentru ne samo ekonomskog zakonodavstva, već ukupnih ekonomskih i privrednih dešavanja u našoj zemlji, kao i u svim tržišnim privredama. Nekoliko vrlo kratkih komentara. Gospodin Markićević je nekako završio svojim izlaganjem raspravu u načelu i ja ću dati dva kratka komentara: prvo, ovo o čemu ste vi pričali je sadržano kao mogućnost u članu 3. zakona, gde se u stavu 4. kaže da se odredbe ovog zakona primenjuju i na javna preduzeća, privredna društva, preduzetnike. Ne znam da li je slučaj cene gasa i čitave te gasne problematike s početka ove godine dospeo pred Komisiju za zaštitu konkurencije. Ako jeste, verovatno se tamo ljudi stručno i kvalifikovano time bave, a ako ne, pozivam i vas, pa i ostale narodne poslanike i građane, da sva saznanja i sve informacije, sve dokaze o tome da neko zloupotrebljava dominantan, odnosno monopolski položaj na tržištu predaju Komisiji, kako bi ona mogla da uradi svoj posao i sankcioniše one koji su se oglušili o postojeće zakonodavstvo, a posebno zakonodavstvo o zaštiti konkurencije. Slažem se sa vama da ukoliko ima osnova da cena gasa bude niža i ukoliko su tačni podaci da je gas pojeftinio, neko treba da nas obavesti o tome zbog čega se to pojeftinjenje ne dešava. Znam da za naftu i derivate postoji formula, prema kojoj se, otprilike, dvonedeljno vrši korekcija cene, pre svega u zavisnosti od berzanskih kretanja. Ove godine smo imali od početka godine intenzivno pomeranje cena nafte i derivata. Oni su u više navrata poskupeli, tačnije oko deset puta. To su značajna poskupljenja, ali su posledica, pre svega, berzanske cene i promene akcizne politike. Tačno je, to su kolege iz Liberalno-demokratske partije pominjale, da je danas cena nafte i derivata u Srbiji nešto viša nego u okruženju, ali znajući kako se i u zemljama u okruženju menjaju cene očekujem da će ova najnovija korigovanja cene nafte na berzama dovesti do toga da se i kod njih promeni cena derivata. Inače, slažem se sa tim da ukoliko u nekom dužem vremenskom periodu ostane viša cena kod nas nego u okruženju, opet može da oživi ona avet šverca i svih onih stvari koje smo imali devedesetih godina; učinićemo sve da se to ne desi. Bilo je više komentara uvaženih narodnih poslanika o tome da ovaj zakon daje suviše velika diskreciona prava Vladi, na uštrb Komisije za zaštitu konkurencije. Pretpostavljam da narodni poslanici nisu dovoljno detaljno čitali kompletan zakon, već su se fokusirali na nekoliko članova i da su na bazi tih članova koje su čitali izvlačili zaključke. Nijedno diskreciono pravo Vlada, niti Ministarstvo trgovine, ovim zakonom sebi ne daje. Naprotiv, uvek je Komisija za zaštitu konkurencije predlagač, Vlada po svom delokrugu usvaja ono što predlaže Komisija za zaštitu konkurencije i ona je ta koja je ovlašćena i u obavezi da produkuje podzakonska akta i da doprinese da se ovaj zakon kvalitetno u praksi primenjuje. Još nekoliko vrlo kratkih komentara, koji se tiču, pre svega, intencije zakonodavca, koja je ovde nesporna. Naša želja je da jasnim pravilima igre, preciznim definicijama, vrlo striktnim ovlašćenjima koje dobija Komisija za zaštitu konkurencije i njeni članovi i predsednik pomognemo da se neke nelogičnosti ili nedorečenosti u primeni Zakona, koji je još uvek na snazi a donet je 2005. godine, otklone. Praktično, ako možemo da kažemo da je dosadašnji zakon predstavljao „osnovnu školu“ zaštite konkurencije, ovaj zakon stvara uslove da Srbija „maturira“ na ovoj temi i da, naravno, u godinama koje su pred nama „završimo univerzitet“, da naše tržište bude regulisano kao što su tržišta najrazvijenijih evropskih zemalja i tržište SAD. To je ono stanje koje predlaganjem ovog zakona i njegovim usvajanjem želimo da ostvarimo u Srbiji, da Srbija bude zemlja propulzivne, profitabilne tržišne privrede, gde će ta, kako se kaže, nevidljiva ruka tržišta na najbolji i najefikasniji način rešavati probleme. To će, pre svega zahvaljujući kvalitetu, radu, kreativnosti, inovacijama, neka preduzeća dizati i činiti ih atraktivnim, profitabilnim, regionalno konkurentnim. Nažalost, neka će i propadati, ona koja se najbolje ne snađu, ali to je onaj tržišni darvinizam koji je u svakoj oblasti života potreban, pa tako i u tržišnoj ekonomiji. Ovaj zakon treba da pomogne i da Srbija mnogo bolje i više iskoristi svoje ekonomske potencijale, pre svega na domaćem tržištu, a zatim i u regionu i da sporazumi o slobodnoj trgovini koje imamo u okviru CEFTA sporazuma, gde ostvarujemo praktično jedine relevantne suficite u trgovinskoj razmeni sa inostranstvom, ali i Sporazum o slobodnoj trgovini sa Ruskom Federacijom, Sporazum o asocijaciji i pridruživanju sa Evropskom unijom, nedavno zaključeni sporazumi sa Belorusijom i Turskom praktično omoguće veći izvoz srpskih proizvoda i, na kraju svega, veću satisfakciju i nas kao potrošača u Srbiji. Jer, što preduzeća budu više proizvodila, logično je da će jedinična cena proizvoda biti niža. Što više tržišta budu osvajali, logično je da će kvalitet biti bolji za naše tržište. To su intencije nas kao zakonodavca u ovom slučaju. Pozivam vas da kroz amandmane, na isti ili sličan način kao danas, razgovaramo o mogućim poboljšanjima ovog zakona i, naravno, da u danu za glasanje date podršku ovom zakonu. Budite sigurni da ste podržavajući ovaj zakon učinili jedno dobro delo ne samo za današnji trenutak, nego i za vremena koja dolaze, i za vas, i za privrednike, za sve ljude koje znate a potrošači su, kao i svi mi. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Pošto smo iscrpli listu prijavljenih poslanika, iskoristili su svi pravo iz člana 93. našeg poslovnika, zaključujem načelni pretres. Zahvaljujem se gospodinu ministru i njegovim saradnicima na aktivnom učešću i vrlo kvalitetnim objašnjenjima i obrazloženjima ovog zakona. Naravno, i svim poslanicima koji su dali svoj doprinos da rasprava bude zaista na jednom kvalitetnom nivou, kakav ovaj visoki dom i zaslužuje. Prelazimo na zajednički načelni pretres 3, 4. i 5. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O KONTROLI DRŽAVNE POMOĆI, PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O INVESTICIONIM FONDOVIMA I PREDLOG ZAKONA O OBAVEZNOM OSIGURANjU U SAOBRAĆAJU Gospođa ministar nam upravo dolazi. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 3, 4. i 5. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik koji nije član nijedne poslaničke grupe ima pravo da govori jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Zoran Kasalović – Poslanička grupa SPS-JS; narodni poslanik Zoran Šami – Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica; narodni poslanik Elvira Kovač – Poslanička grupa manjina; narodni poslanik Milorad Buha – SRS; narodni poslanik Mirko Čikiriz – ZES; gospođa Zlata Đerić – Poslanička grupa NS i Judita Popović – LDP. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o kontroli državne pomoći, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima i Predlogu zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Da li gospođa ministar dr Diana Dragutinović želi reč? Izvolite, gospođo Dragutinović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poštovani narodni poslanici, pred nama se nalaze tri predloga zakona: Predlog zakona o kontroli državne pomoći, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima i Predlog zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Iskoristiću ovu priliku da najkraće što je moguće dam prikaz sva tri predloga zakona. Prvi zakon jeste Predlog zakona o kontroli državne pomoći. Tu bih samo napomenula da je ovaj zakon bio predmet javne rasprave, a nakon javne rasprave Vlada je odlučila ne da menja inicijalni predlog zakona, već da preporuke koje su proizašle iz javne rasprave budu u formi amandmana Vlade. Predlog zakona o kontroli državne pomoći jeste potpuno novi zakon, veoma kratak zakon, kojim se prvi put u Republici Srbiji uspostavlja sistem kontrole državne pomoći. Predlog ovog zakona usklađen je sa pravnim tekovinama Evropske unije. Ovaj zakon se ne odnosi na poljoprivredne proizvode i proizvode ribarstva. Šta je cilj ovog zakona? Pre svega, određivanje opštih uslova i postupaka za kontrolu državne pomoći u cilju zaštite slobodne konkurencije na tržištu, obezbeđivanje pravila i transparentnosti u dodeli državne pomoći i izvršavanje preuzetih obaveza po međunarodnim zaključenim ugovorima. Da krenemo od pojmova. Ovaj zakon, pre svega, definiše samu državnu pomoć. To su rashodi koji mogu biti stvarni ili potencijalni, ili smanjenje prihoda države na svim nivoima vlasti koji obezbeđuju ekonomsku prednost i povoljniji položaj na tržištu u odnosu na konkurente. Davalac državne pomoći može biti Republika, autonomna pokrajina, jedinica lokalne samouprave i svako pravno lice koje upravlja ili raspolaže javnim sredstvima. Korisnik državne pomoći je svako pravno ili fizičko lice koje koristi pomoć u obavljanju proizvodnje, prometa ili pružanja usluga na tržištu. Ovaj predlog zakona propisuje izuzetke, i to su dozvoljena državna pomoć i državna pomoć koja može biti dozvoljena. Dozvoljena državna pomoć jeste pomoć socijalnog karaktera koja se dodeljuje individualnim potrošačima, bez diskriminacije i koja se dodeljuje radi otklanjanja šteta koje su rezultat vanrednih okolnosti ili prirodnih nepogoda. Državna pomoć koja može biti dozvoljena jeste ona pomoć koja se dodeljuje radi unapređenja ekonomskog razvoja nekog područja, ukoliko to područje ima izuzetno nizak nivo životnog standarda ili visok nivo nezaposlenosti; zatim, to su projekti od posebnog značaja za Republiku Srbiju, radi unapređenja i razvoja neke delatnosti, radi očuvanja i zaštite kulturnog nasleđa. Vlada obrazuje komisiju za kontrolu državne pomoći (ta komisija ima pet članova), na predlog ministarstava koja su nadležna za poslove finansija, za poslove ekonomije i regionalnog razvoja, infrastrukture, zaštite životne sredine i Komisije za zaštitu konkurencije. Naravno, komisija za kontrolu državne pomoći je operativno nezavisna u svom radu i donosi poslovnik. Sama komisija odlučuje o postupku prethodne, odnosno naknadne kontrole o usklađenosti prijavljene i dodeljene državne pomoći i podnosi Vladi izveštaj, odnosno predlog godišnjeg izveštaja o kontroli državne pomoći u Republici Srbiji. Komisija sarađuje sa državnom institucijom koja je nadležna za poslovne revizije, organom Republike Srbije nadležnim za poslove budžetske inspekcije, takođe, istim organima na nivoima autonomne pokrajine i lokalnih jedinica. Sama komisija objavljuje na svojoj internet strani sve odluke koje se donose u postupku prethodne i naknadne kontrole, kao i godišnji izveštaj o dodeljenoj državnoj pomoći, po usvajanju od strane Vlade. Zašto je važan predlog ovog zakona? Predlog ovog zakona važan je ne samo zbog toga što je praktično baziran na tekovinama evropskog zakonodavstva, nego i zato što će se na drugačiji način odrediti šta je državna pomoć i koji su efekti te državne pomoći. Postoji nekoliko vrsta državne pomoći, a to su: horizontalna, sektorska i regionalna. Postoji nekoliko načina prijavljivanja državne pomoći: šema državne pomoći, kada korisnici nisu unapred poznati i individualna državna pomoć, kada su korisnici unapred poznati. Postoje različiti instrumenti obezbeđenja državne pomoći. U dosadašnjim zakonima, posebno u Zakonu o budžetu, za svaku godinu državna pomoć je bila tretirana relativno simplificirano; znači, kada se govorilo o državnoj pomoći, obično se mislilo samo na subvencije. Subvencije jesu dominantan oblik pružanja državne pomoći, ali pored direktnih subvencija tu su poreski podsticaji izuzeća, nešto što se u ekonomskoj literaturi zove poreski troškovi, to su tzv. meki krediti, odnosno krediti koji se daju korisnicima pod povoljnijim uslovima od tržišnih, izvesni podsticaji i garancije. Institucije za definisanje efikasnosti. Pre svega, u procesu dodeljivanja državne pomoći treba da se definišu ciljevi državne pomoći, zatim vremenski period trajanja državne pomoći, koji su očekivani efekti, ne samo preko kvantitativnih indikatora, nego i u vremenskom horizontu. Jako je bitno odrediti šta je početak, kada se mogu očekivati prvi efekti, a kada konačni efekti davanja pomoći. Inače, sama državna pomoć kreće se u intervalu od 0,3% do 0,5% BDP. Različit je nivo državne pomoći u starim i novim članicama EU; naravno, u starim članicama on je relativno nizak i iznosi ispod 0,5%, u novim članicama on je u proseku 1,5%. Najveću državnu pomoć ima Republika Češka, oko 2,5%. Ukoliko istom metodologijom pokušamo da ocenimo ukupnu državnu pomoć u Republici Srbiji, isključujući poljoprivredu, ta državna pomoć je otprilike između 2% i 2,5%. Ovo je prvi put da se predlaže ovaj zakon. Moram da kažem da su izveštaji o dodeljenoj pomoći u Republici Srbiji za 2006. i 2007. godinu objavljeni i da se nalaze na sajtu Ministarstvu finansija. Što se tiče drugog zakona, to je zakon o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima. Postojeći zakon je izuzetno restriktivan zakon i to se posebno uočilo u uslovima finansijske krize, pada obima trgovine na finansijskom tržištu i pada cena akcija. U tom smislu, predlog izmena i dopuna ovog zakona imao je za osnovni cilj da učini ovaj zakon manje restriktivnim. Ukazaću samo na osnovne razlike između postojećeg zakona i predloženih promena. U sadašnjem zakonu društvo za upravljanje ne može da ima učešće u kapitalu i u upravljanju drugim pravnim licima, niti može sticati investicione jedinice i akcije fonda kojim upravlja. U ovom sadašnjem predlogu društvo za upravljanje može da stiče investicione jedinice i akcije fonda kojim upravlja do 20% neto vrednosti imovine. Mogu da plasiraju sopstveni kapital u fond kojim upravljaju. Na ovaj način, oni u osnovi svojim kapitalom snose rizik u poslovanju fonda i povećavaju kredibilitet. Takođe, predlogom izmena izvršena je adekvatna podela između nadležnosti uprave društva za upravljanje i portfolio menadžera. Uprava društva za upravljanje odgovorna je za finansijsko poslovanje društva za upravljanje i investicionog fonda. Portfolio menadžer je samo neposredni izvršilac investicione politike. Prema postojećem zakonu, društvo za upravljanje je bilo dužno da angažuje najmanje jednog portfolio menadžera za svaki fond kojim upravlja. Prema sadašnjem predlogu, neophodno je da se angažuje najmanje jedan zaposleni portfolio menadžer na neodređeno vreme, pri čemu jedan portfolio menadžer može da upravlja sa više fondova. Regulisano je sticanje kvalifikovanog učešća, više od 10% kapitala, da bi se zaštitili postojeći akcionari. Proširena je mogućnost ulaganja imovine investicionog fonda. Imovina fonda može se ulagati i u investicione jedinice otvorenih investicionih fondova, kojima ne upravlja isto društvo za upravljanje, i to do 20% vrednosti imovine fonda. Pošto je definisana mogućnost ulaganja investicionog fonda, ove izmene praktično dozvoljavaju da dođe do izvesnog odstupanja u određenom vremenskom periodu od onoga što zakon propisuje. Dozvoljeno je da se u periodu od šest meseci izvrši usklađivanje u odnosu na zakone, a u periodu finansijske krize taj period prilagođavanja može biti duži za tri meseca. Društvo za upravljanje može neposredno ili preko posrednika da pruža prodajne usluge. Prema postojećem zakonu, posrednici mogu biti samo banke i brokerska dilerska društva. Ovim predlozima lista posrednika je proširena, obuhvata sva fizička i pravna lica koja moraju da ispune one kriterijume koje je propisala Komisija za hartije od vrednosti. Prema postojećem zakonu, član otvorenog društva ne može steći više od 10% neto vrednosti imovine otvorenog fonda. Ovim predlogom je moguće da stekne i do 20% neto vrednosti imovine otvorenog fonda. Konačno, ovaj zakon omogućuje „labavljenje“ mogućnosti zaduživanja fonda radi upravljanja tokovima novca, odnosno likvidnosti. U dosadašnjem zakonu koji je, kao što kažem, izuzetno restriktivan, samo društvo je moglo da uzme kredit do iznosa 10% vrednosti imovine fonda, sa rokom otplate tri meseca. Po ovom novom predlogu, može da se uzme kredit do 360 dana, sklopi repo ugovor sa drugim investicionim fondovima i na taj način bolje upravlja likvidnošću. Napominjem, sve izmene koje su izvršene predlogom novog zakona jesu rezultat minimiziranja posledica efekata finansijske krize na poslovanje investicionih fondova. Treći na dnevnom redu je zakon o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Ovaj zakon uređuje osnovno osiguranje u saobraćaju. Ovim zakonom osniva se garantni fond, uređuje se njegova nadležnost, način finansiranja, poveravaju se javna ovlašćenja udruženju osiguravača. Koji su razlozi donošenja ovog zakona? Pre svega, potreba podizanja kvaliteta obavljanja delatnosti obaveznog osiguranja; veća zaštita oštećenih lica u saobraćaju, kao i zaštita finansijskog i socijalnog položaja osiguranika, kao lica odgovornih za štetu; obezbeđenje veće discipline u izvršavanju obaveza društava za osiguranje; veća zaštita i brže ostvarivanje prava lica koja imaju pravo na naknadu štete; potreba uređivanja oblasti obaveznog osiguranja posebnim zakonom, što je u skladu sa najboljom evropskom praksom. U svakom slučaju, ovaj zakon je usklađen sa međunarodnim standardima supervizije i direktivama EU u oblasti usluga osiguranja. Vrste obaveznog osiguranja u saobraćaju su: osiguranje putnika u javnom saobraćaju, vlasnika motornih vozila, vazduhoplova, čamaca, pri čemu se odredbe ovog zakona ne odnose na prevozna sredstva Vojske Srbije. Osigurana suma je precizno definisana, kao i plaćanje provizije. Društvo za osiguranje dužno je da vrši obračun premije za svaku tarifnu grupu. Podaci za obračun premije jesu zaključeni ugovori, prijavljene štete, rešenja, isplaćene štete i rezervisane štete. Svako društvo praktično u svoj sistem premije mora da uključi bonus-malus sistem, a taj sistem utvrđuje Narodna banka Srbije. On mora da bude uključen u premijski sistem društva. Dozvoljavaju se poslovi zastupanja osiguranja od autoodgovornosti. Sama provizija ne sme da bude veća od 5% bruto premije, uključujući i porez na novododatu vrednost. Pravna lica koja pružaju usluge tehničkog pregleda motornih vozila mogu se baviti prodajom polisa osiguranja. Nadzor vrši Narodna banka Srbije. Narodna banka Srbije može privremeno ili stalno oduzeti dozvolu za obavljanje poslova obaveznog osiguranja, javno objaviti informacije o neblagovremenom izvršavanju obaveza društva, oduzeti saglasnost odgovornom licu u društvu i izreći novčanu kaznu. Postoji i javno ovlašćenje udruženja osiguravača Srbije. Udruženje vrši sledeća ovlašćenja: obavlja poslove biroa osiguranja, vrši kontrolu upotrebe međunarodne karte za osiguranje, vodi informacioni centar, biro za naknadu štete, registar štetnih događaja, prikuplja, obrađuje i čuva podatke, utvrđuje visinu doprinosa koji uplaćuje društvo i donosi kodeks ponašanja. Ovim zakonom formira se garantni fond. Sredstva za formiranje garantnog fonda obezbeđuju se Zakonom o budžetu Republike Srbije. Ovo je bio kratak prikaz tri predloga zakona. Molim narodne poslanike da podrže ove predloge. Hvala.
Da li izvestilac Odbora za finansije narodni poslanik Branka Ljiljak želi reč? (Ne.) Da li izvestioci Zakonodavnog odbora i Odbora za evropske integracije žele reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Donka Banović, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije povodom razmatranja Predloga zakona o kontroli državne pomoći, i Momir Marković i Radica Jocić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora povodom razmatranja Predloga zakona o kontroli državne pomoći i Predloga zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju, žele reč? (Da.) Samo se prijavite. Gospođa Donka Banović.
Hvala, gospođo predsedniče. Predlog zakona o kontroli državne pomoći je prilično kratak zakon, sastoji se od svega 25 članova, mada nam je svima poznato da je ovaj predlog zakona prilično dugo bio u izradi u Ministarstvu finansija, odnosno u Upravi za trezor. Na sednici Odbora za evropske integracije predstavnici iz Ministarstva finansija su, kada su obrazlagali ovaj predlog zakona, možda više u šali, ali to mi se urezalo u sećanje, rekli da je ovo „najevropskiji zakon“ koji se nalazi na dnevnom redu ove sednice, pa su me te reči „najevropskiji zakon“ inspirisale da prokomentarišem u ovom delu sednice taj zakon. Osnovna uloga instituta kontrole državne pomoći je u tome da se spreči narušavanje konkurencije i da se spreči narušavanje slobodne trgovine unutar zajedničkog evropskog tržišta do kojeg može da se dođe intervencijama različitih organa u jednoj državi, bilo da je to vlada, može čak i lokalna samouprava to da izazove. Dakle, ovaj predlog zakona i Predlog zakona o zaštiti konkurencije, o kojem smo danas završili raspravu u načelu, u funkciji su stvaranja zdravog, jedinstvenog tržišta Srbije i tržišta EU. Tu se postavlja problem gde je to zajedničko evropsko tržište ili, da kažem, buduće zdravo evropsko tržište u kojem će i tržište Srbije učestvovati. Izgleda da se to buduće zajedničko evropsko tržište nalazi u glavi predsednika Borisa Tadića i u glavi predsednika Vlade gospodina Mirka Cvetkovića. Sve vas podsetiću da su u jeku predizborne kampanje prošle godine predsednik DS Boris Tadić i ministri iz DS u tom trenutku u Vladi Republike Srbije u Luksemburgu potpisali SSP, a sastavni deo tog sporazuma i jedan važan deo tog sporazuma jeste i Prelazni trgovinski sporazum. Prelazni trgovinski sporazum je jedan od instrumenata; međutim, kada je u pitanju tržište i priprema jedne zemlje koja želi da postane deo EU, pa i tog zajedničkog tržišta, to je instrument koji treba postepeno da pripremi tržite te države i kompletnu privredu te države, kako bi ona, kada ispune sve ostale uslove, postala deo tog zajedničkog tržišta. Takođe vas podsećam na činjenicu da je Savet ministara EU, čim su završeni ti parlamentarni izbori u Srbiji i napravljena vlada po ukusu EU i nekih drugih, odlučio da blokira upotrebu, odnosno stupanje na snagu tog sporazuma. Dakle, imate sporazum koji je Srbija potpisala sa još 27 članica zemalja EU, a posle nekoliko meseci vam kažu – znate šta, ovaj sporazum za nas više ne važi. Za onoga ko hoće da čita i da razmišlja o toj poruci koja je poslata, to u prevodu znači da EU ne smatra da Srbija uopšte treba da priprema svoje tržište, niti privredu za to buduće zajedničko evropsko tržište. To je podsećanja radi, a ja analiziram ove zakone iz te perspektive člana Odbora za evropske integracije, i uopšte kakva nam je poruka poslata. Ne sporim da će zakon o zaštiti konkurencije i ovaj zakon o kojem trenutno govorim, o kontroli državne pomoći, imati neke dobre efekte, ali što se tiče toga da je to isključivo u funkciji da Srbija jednog dana postane član ... [[Isključen mikrofon.]] Znam da je bilo skoro pet minuta, ali ne znam da li ste greškom... Dakle, kao član Odbora za evropske integracije imala sam potrebu da ukažem na ovaj element, ne sporeći da će ovi zakoni imati neke pozitivne efekte. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Momir Marković, koji je takođe izdvojio mišljenje, ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kritika koju sam izneo jutros u odnosu na Predlog zakona o zaštiti konkurencije odnosi se i na ovaj zakon predloga zakona. Pošto jutros nisam mogao da odgovorim gospođi Kolundžiji, iskoristiću ovo vreme, moram da joj kažem neke stvari. Gospođo Kolundžija, Zakon o zaštiti konkurencije je usvojen 2006. godine, Zakon o fondovima 2006, Zakon o obaveznom osiguranju u saobraćaju 2004. godine. Vi ste jutros rekli – nismo mi učestvovali u donošenju zakona i ne snosimo odgovornost za to što zakoni nisu u delu primenjivi itd. Gospođo Kolundžija, vi ste glasali za sva tri zakona. Pored toga, predsednik vaše stranke je potpisao ukaz o proglašenju tih zakona. Da li to predsednik vaše stranke ne govori sa vama, da li vi to imate neke probleme u Demokratskoj stranci? Rešavajte ih unutar DS-a, nemojte nas da opterećujete time, a njega ili disciplinujte ili ga menjajte, to je vaša stvar, ali ne može da bude – malo jesmo, malo nismo. Znate, ovaj krov, ova zgrada, ova sala (stolice su bile drugačije, spaljene su u „buldožer revoluciji“), ova sala pamti, iz nekih drugih vremena, totalitarnih, pa malo liče i na ovo sadašnje, pamte neke takve izjave; jedan od ondašnjih delegata (tada nisu bili poslanici) govorio je – znate, to je moje mišljenje, ali ja se sa njim ne slažem. Nemojte da se sa vašim mišljenjem ne slažete. Što se tiče ovih zakona, Zakon o investicionim fondovima je stupio na snagu 2006. godine. Gledajući ovaj predlog, član 23, mislim da ću da poklonim onima koji su ovaj zakon pisali jedan kalendar, jer, gospodo, ili ste vi pobrkali neke pojmove ili polako, na mala vrata uvodite retroaktivnu primenu zakona. Član 23. kaže: „Odredbe člana 1, člana 2. stav 1, člana 7. stav 1, člana 8. stav 1, člana 9, u delu koji se odnosi na ovlašćenja Komisije za hartije od vrednosti“, i tako dalje, „primenjuju se od 28. marta 2009. godine.“ Gospođo ministarka, gospodo iz Ministarstva, znate li vi kada je bio 28. mart 2009. godine? Pre tri meseca. Da se niste malo zabrojali, ili je očigledno ovaj predlog zakona trebalo na početku godine da dođe? Da vidimo sada, zašto se ovaj zakon sada predlaže. „Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima (u daljem tekstu: Predlog zakona) nastao je kao rezultat višemesečnih analiza realnog stanja na finansijskom tržištu, sagledavanja problema sa kojima se suočavaju investicioni fondovi“, i tako dalje, „iskazanih potreba industrije fondova i njihovih postojećih potencijalnih članova za određenim izmenama.“ Biće da nije ovo, nego ovaj drugi pasus o ovim razlozima: „Cilj donošenja ovog zakona je da se u uslovima globalne finansijske krize, koja je zahvatila i naše finansijsko tržište, usled čega je značajno pogoršan finansijski položaj i poslovanje društva“ itd. Ne morate narodne poslanike da obmanjujete u obrazloženjima. Ovo je osnovni razlog, finansijska kriza vas je naterala da promenite deo zakona. Da pređem na ovaj drugi zakon, gde sam takođe izdvojio mišljenje – obavezno osiguranje. I to je zakon koji je stupio 2004. godine u pravno dejstvo. Razlozi za donošenje ovog predloga zakona se najbolje ocrtavaju kroz drugi stav, koji ste vi sami napisali, samo citiram: „... što važeći zakon ne sadrži celovita rešenja kojima se obezbeđuje funkcionisanje obaveznog osiguranja“. Zašto važeći zakon, koji ste takođe vi predložili, u bilo kom agregatnom stanju, mene to ne zanima, zašto taj zakon koji je važio ove četiri godine, odnosno pet godina, nije sadržao celovita rešenja kojima se obezbeđuje funkcionisanje obaveznog osiguranja u saobraćaju? Kaže: „zbog potrebe podizanja kvaliteta obavljanja delatnosti obaveznog osiguranja“. Zar ta potreba podizanja kvaliteta obavljanja delatnosti obaveznog osiguranja nije postojala... (Predsednik: Vreme.) ...samo još dve rečenice, doduše, rečenice su složene. „Zbog potrebe usklađivanja regulative iz oblasti...“
Zahvaljujem. Da li još neko ko je izdvojio mišljenje želi reč? (Ne.) Gospođa Elvira Kovač ima reč kao ovlašćeni predstavnik manjina. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, trenutno se na dnevnom redu nalaze tri predloga zakona. To su uglavnom ekonomski zakoni i ja se zahvaljujem gospođi ministarki koja je vrlo stručno, ne toliko detaljno kao što zna to da uradi, ali vrlo dobro objasnila preloge zakona. Sa druge strane, moram da izrazim svoje lično negodovanje zbog toga što je ova sednica zakazana u četvrtak uveče, što narodni poslanici, ne samo opozicije, kojima je gospođa ministarka pričala a na nas nije ni obratila pažnju, nisu imali fizički ni prilike da se detaljno i podrobno upoznaju sa svim predlozima zakona. Imam jedno pitanje. U uvodnom izlaganju spomenuli ste da se vodila duga javna rasprava o prvom predlogu zakona, o kontroli državne pomoći, i rekli ste da ste odlučili da nećete izmeniti zakon, već da Vlada ima amandmane. To znači da to nije uključeno u tekst koji mi čitamo i da vi očekujete da ćemo mi za pet dana, kad izguramo brzo ovu sednicu, ja se izvinjavam, jednostavno glasati za te predloge zakona. Morate razmišljati o onima od kojih očekujete podršku u ovoj sali, ali kojih nema u Vladi, koje očigledno ne obaveštavate na vreme. To nije napad direktno na vas; napad je zbog toga što mislim da nisu samo poslanici opozicije nezadovoljni planiranjem svog života, rada i svojih obaveza, već i poslanici pozicije, od kojih se jednostavno očekuje da sede u ovoj sali, da ćute, da rade i noću i danju. S druge strane, nije meni problem da sedim ovde do 22 časa, razmislite realno, danas smo govorili o vrlo važnom zakonu, o Predlogu zakona o zaštiti konkurencije. Novinari prenose ono što se dešava do 16.00 časova. To što ćemo noćas raditi niko neće pratiti. Pitanje je da li će biti prenosa zbog određene utakmice, što je mnogo bitnije. Sutra ćemo preći na Predlog zakona o udruženjima, svi će pričati o tome; niko u Srbiji neće znati, iz dnevne štampe neće moći da se pročita šta smo radili večeras. Vi ste to divno obrazložili. Možda će neko čuti za to, ali ne verujem da popodne, sada neko gleda sednicu. Odlično je što je rad parlamenta javan, ali smatram da ovakav način rada nije adekvatan, bez obzira na to što želimo u EU i žurimo u EU, ali ni sami poslanici, ni javnost nije imala dovoljno vremena da se upozna šta mi to tako ubrzano radimo. Planirala sam da u svom izlaganju izložim neke stvari koje ste jako lepo objasnili i zbog čega ćemo u danu za glasanje podržati ove predloge zakona, pa ću, ako mi dozvolite, posle ove kratke političke digresije nastaviti. Kao što smo čuli, Predlog zakona o kontroli državne pomoći reguliše, kao što sam njegov naziv kaže, kontrolu državne pomoći u cilju zaštite slobodne konkurencije na tržištu i podsticanja privrednog razvoja naše zemlje. Kao što smo se obavestili iz ovog vrlo kratkog predloga zakona, osnovna uloga instituta kontrole državne pomoći je da spreči narušavanje konkurencije i narušavanje slobodne trgovine u Republici Srbiji. Prema ovom predlogu, koji će, kao što sam spomenula, podržati poslanici SVM i Poslaničkog kluba manjina, određuje se državna pomoć koja je to i koja to može da bude, što je malo nejasno, ali značajno je, i smatramo da je to dobro u zakonskom tekstu, da je državna pomoć socijalnog karaktera i da zapravo pomaže individualnim potrošačima bez bilo kakve diskriminacije. S druge strane, to je pomoć koja će biti dodeljena radi otklanjanja štete prouzrokovane raznim prirodnim katastrofama, nepogodama i nekim drugim vanrednim situacijama. S druge strane, malo je nejasno objašnjeno da državna pomoć može da bude, a ne mora. Kada u zakonskom tekstu stoji da može, a ne mora, svi znamo da je to vrlo slaba odredba. S druge strane, to su jako dobri predlozi. Državna pomoć može da bude dozvoljena, kao što smo čuli u uvodnom izlaganju, radi unapređenja ekonomskog razvoja područja sa relativno niskim standardom i ako je to povezano sa visokom stopom nezaposlenosti. To bi trebalo da bude državna pomoć radi otklanjanja ozbiljnog poremećaja u privredi naše zemlje ili izvođenja određenog projekta od posebnog značaja za nju, kao i za unapređenje razvoja određenih privrednih delatnosti ili određenih privrednih područja. Kada govorimo o izuzetno nerazvijenim područjima naše zemlje, nadamo se da opet nećemo pasti u problem sa razvijenim severom i nerazvijenim jugom i da ovaj predlog zakona neće opet pomoći samo jug, a zaboraviti na Vojvodinu, jer mi se čini da je dosta centralistički napisan. Ono što se još predlaže jeste državna pomoć za unapređenje zaštite i očuvanja kulturnog nasleđa, što je izuzetno dobro. Mi iz Poslaničkog kluba manjina se nadamo da kada govorimo o kulturnom nasleđu i o kulturi ove zemlje nećemo zaboraviti i pripadnike nacionalnih manjina, kao što se to desilo prilikom pisanja predloga zakona o kulturi, gde su oni skoro izostavljeni. Kao što znamo, donošenje ovog zakona je zaista neophodno sa stanovišta ekonomičnijeg i efikasnijeg raspolaganja tim sredstvima koja imamo, odnosno adekvatne dodele ovih sredstava tamo gde su ona zaista najpotrebnija. Naravno, donošenje ovog zakona je obaveza Republike Srbije, jedan od bitnih preduslova koji moraju biti ispunjeni za sticanje nekog statusa kandidata za članstvo za EU, a potom statusa zemlje članice EU, za šta se svakako SVM zalaže. Drugi predlog zakona koji se nalazi na dnevnom redu su predložene izmene i dopune Zakona o investicionim fondovima, koji se zaista primenjuje od juna 2006. godine. U obrazloženju Predloga zakona mogli smo da pročitamo da su ove izmene i dopune nastale kao rezultat višemesečnih analiza realne situacije na finansijskom tržištu. Predložene izmene su rešenja za određene konkretne probleme sa kojima se investicioni fondovi suočavaju. Cilj donošenja ovog zakona, i razlog zbog koga će poslanici poslaničkog kluba kojem pripadam glasati za njega, jeste da se u uslovima svetske finansijske krize obezbedi stabilnije i sigurnije poslovanje investicionih fondova. Zbog činjenice da u uslovima velike ekonomske krize zaista pada poverenje investitora u tržište kapitala dolazi do velikog odliva članova fondova, pa je zaista bilo neophodno rešenje da se tim članovima fonda omogući da kupovinom investicionih jedinica mogu steći i do 20% neto vrednosti imovine, kao što je to ministar predložila. Svi smo svedoci poslednjih nekoliko meseci da se karakteristike ove krize koja je zadesila ceo svet, a veoma jako i našu zemlju, priznali to neki ili ne, ogledaju u ogromnom padu prometa trgovanja na berzi, urušavanju vrednosti akcija, padu vrednosti akcija, padu vrednosti imovine i samih fondova, gubitku poverenja učesnika na tržištu i nedostatku finansijskih instrumenata i veoma velikom, povećanom riziku ulaganja. Ova kriza je u našoj zemlji naročito uticala na poslovanje investicionih fondova, čija vrednost imovine je u konstantnom padu, što je vrlo negativno i zbog čega je došlo do gašenja određenih fondova. Zbog svega prethodno navedenog smatramo da je zaista neophodno usvojiti hitne mere za zaustavljanje negativnih efekata krize na poslovanje fondova, ako se uopšte može govoriti o zaustavljanju, ili bar ublažavanje tih negativnih efekata i stvaranje kakvih-takvih uslova za stabilniji budući razvoj. Treći predlog zakona koji se nalazi na dnevnom redu je novi zakon o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Njegovo donošenje je neophodno zbog toga što postojeći zakon, odnosno zakon koji je još uvek važeći, ne sadrži celovita rešenja u ovoj oblasti kojima bi se obezbedilo funkcionisanje obaveznog osiguranja u saobraćaju. Mi iz PGM i SVM smatramo da je vrlo važno podizanje kvaliteta obavljanja delatnosti obaveznog osiguranja, a sve zbog zaštite lica koja su oštećena u saobraćaju. Verujem da se svi slažemo da je prirodno što treba da postoji obaveza vlasnika prevoznog sredstva da zaključi ugovor o obaveznom socijalnom osiguranju, to je nekako logično, kao i da postoji obaveza vozača da za vreme vožnje tog prevoznog sredstva ima zaključenu polisu osiguranja, ali i obaveza vlasnika prevoznih sredstava koja služe za prevoz putnika u javnom prevozu da zaključi ugovor o osiguranju putnika u javnom prevozu od posledica nesrećnih slučajeva. Samo bih kratko, u dve rečenice, rekla da se lično zalažem za to i naročito bih pozdravila odredbe u ovom predlogu zakona prema kojima svako osigurano lice gubi pravo iz osiguranja u slučajevima nesavesnog upravljanja vozilom, odnosno u slučajevima upravljanja vozilom pod okolnostima koje umanjuju njegove (ili njene) osobine kao vozača. Nadam se da ćemo time doprineti da se smanji broj neodgovornih vozača koji pod dejstvom alkohola ili drugih neželjenih supstanci prete svima nama na ulicama. Kao što je to ministarka u uvodnom delu navela, ovim predlogom zakona predlaže se osnivanje garantnog fonda, čime će se obezbediti efikasnija ekonomska zaštita putnika i trećih oštećenih lica u nezgodama u slučajevima kada je ta šteta pričinjena upotrebom neosiguranog vozila ili nepoznatog prevoznog sredstva; obezbediće se i njihova zaštita od štete prouzrokovane upotrebom prevoznog sredstva, za čiju naknadu je odgovorno društvo za osiguranje nad kojim je pokrenut stečajni postupak. Zbog svega navedenog mi ćemo biti tu i u danu za glasanje podržati ove predloge, ali vas iskreno molim da nas poslanike, kao dokaz da poštujete dostojanstvo ovog doma, ali i sve saradnike koji vam pomažu, informišete na vreme i da se zaista pridržavamo dogovora. I, ako možete, odgovorite mi što se tiče tih amandmana; zaista ih nismo videli i nije mi bilo jasno. Hvala na pažnji.
Gospođice Kovač, htela bih da vas informišem da je Predlog zakona o kontroli državne pomoći stigao u Skupštinu, a sutradan vama dostavljen, 9. 12. 2008. godine, da je 27. 3. 2009. godine u skupštinsku proceduru ušao Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima, a da vam je u prvoj polovini maja dostavljen Predlog zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Znači, i zbog vas i zbog javnosti, zaista smo imali vremena da upoznamo sadržaj ovih predloga zakona. Tačno je da neće biti direktnog prenosa od deset do šest, ali svi oni koji su zainteresovani da nas prate moći će da čuju u odloženom prenosu sve ono o čemu mi govorimo. Tačno je da je naš rad intenzivan, ali mi smo se opredelili da radimo intenzivno jer su zaista krupne zakonodavne aktivnosti pred nama. Gospodin Kasalović Zoran ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, poslanički klub SPS - JS podržaće sva tri predloga u načelu, Predlog zakona o kontroli državne pomoći, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima i Predlog zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju, jedinom predlogu zakona u ovom setu na koji su poslanici SPS - JS predložili određene amandmane, sa željom da se poboljša ovaj predlog. Predlogom zakona o kontroli državne pomoći u Republici Srbiji prvi put se uspostavlja jedan nov zakonodavni okvir u oblasti kontrole državne pomoći kojim se na jedan način definiše državna pomoć, zatim državna pomoć koja nije dozvoljena i dozvoljeni izuzeci, kao i kontrola državne pomoći, a sve u cilju zaštite slobodne konkurencije na tržištu, uz obezbeđivanje potrebne transparentnosti u dodeli državne pomoći i izvršavanju obaveza koje proističu iz zaključenih međunarodnih ugovora koji sadrže odredbe o državnoj pomoći. Tako državna pomoć, u bilo kom obliku, koja narušava ili preti da naruši konkurenciju na tržištu ili koja je suprotna zaključenim međunarodnim ugovorima nije dozvoljena, što je predviđeno članom 3. Predloga zakona. Takođe, u članu 4. definisani su izuzeci koji govore da je dozvoljena državna pomoć koja je socijalnog karaktera i koja se dodeljuje individualnim potrošačima, uz uslov da se dodeljuje bez diskriminacije u odnosu na poreklo robe, odnosno proizvode koji čine konkretnu pomoć, kao i pomoć radi otklanjanja štete prouzrokovane nepogodama ili drugim vanrednim situacijama. Ovde se svakako, možda na najbolji način, može sagledati potreba za ovakvom zakonskom regulativom. Nažalost, bili smo svedoci više puta da u uslovima vanrednih situacija i nepogoda u Srbiji postoji jedna pozitivna klima i visok stepen odgovornosti, solidarnosti u takvim situacijama i da nema izraženih zloupotreba. Međutim, svedoci smo da u pojedinim momentima ta pomoć nije na najbolji način distribuirana, nije stizala u pravo vreme, a takođe nisu postignuti željeni efekti. Primer za to je zemljotres u Kolubarskom okrugu, gde se pomoć sprovodila na jedan transparentan način ali nije stizala; problemi alokacije, da bi se postigli efekti sa takvom vrstom pomoći, očigledno su bili izraženi. Takva situacija je možda bila definisana u vreme poplava 2005. godine u opštinama Sečanj i Žitište, gde je dosta učinjeno i štete su sanirane, međutim, još ima prostora da se određene štete nadoknade. Svakako, da je ovakva zakonska regulativa postojala, to bi bilo drugačije. U tom smislu očekujemo da će u budućem periodu doprineti boljem rešavanju ovih problema. Ove vrste državne pomoći zakonodavac smatra izuzetkom od opšteg pravila, jer se smatra da pod preciziranim uslovima ne narušavaju značajnije konkurenciju na tržištu, a to pre svega uz uslov da sam postupak izbora bude potpuno transparentan i jednak za sve dobavljače, a na taj način se sprečava određeni poremećaj konkurencije na tržištu. Ono što je na kraju bitno reći za ovaj zakon, što je ponekad najbitnije, jeste sam proces kontrole državne pomoći. Nju vrši Komisija za kontrolu državne pomoći, utvrđena i predložena članom 6. Predloga zakona. Bitno je reći da je komisija samo stručno telo, ne i neki inspekcijski organ, a da je davalac državne pomoći dužan da pre dodele pomoći podnese prijavu državnoj komisiji, a da onda i pre same dodele pomoći korisniku stavi na uvid odluku komisije o usklađenosti te pomoći sa zakonom. U suprotnom, komisija može naložiti davaocu državne pomoći povraćaj tako dodeljenog iznosa državne pomoći uvećanog za zakonsku zateznu kamatu. Takođe, što je jako bitno i zbog toga sam i rekao da nije inspekcijski organ, obaveštava nadležne organe i institucije, kao i budžetsku inspekciju, radi daljeg postupanja u takvim slučajevima. Jasno je da se ova oblast kontrole dodeljivanja državne pomoći uređuje prvi put na jedan celovit i sveobuhvatan način i da se stvara jedan institucionalni okvir za isključivanje bilo kakve vrste zloupotrebe, što je jedan od preduslova za pristupanje EU, što u suštini čini strateški interes Republike Srbije. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima, poslanici SPS-JS prepoznaju ga kao značajan podsticaj uspeha vladinog paketa mera za prevazilaženje negativnih efekata svetske ekonomske krize. Smatramo ga neophodnim za obezbeđivanje poslovanja investicionih fondova u uslovima svetske finansijske krize, koja se reflektuje kroz ovde navedene parametre, pre svega kroz pad prometa i trgovanja na berzi, pad vrednosti akcija, imovine fondova i poverenja učesnika na tržištu, kao i povećani rizik ulaganja u sve oblike imovine. Shodno tome, mi ćemo podržati predlog da se omogući da društvo za upravljanje i sa njim povezana lica može investirati svoja sredstva u investicione jedinice i akcije fonda kojim upravlja, najviše do 20% neto vrednosti imovine, što je dodatni podsticaj osnivačima da sopstveni kapital plasiraju na način koji pospešuje poslovanje fonda i istovremeno snose rizik poslovanja. Podržaćemo obavezu društva za upravljanje da angažuje najmanje jednog portfolio menadžera zaposlenog na određeno vreme kao izvršioca utvrđene investicione politike, te mogućnost da ograničenja ulaganja mogu biti prekoračena u prvih šest meseci od osnivanja fonda, kao i proširenje liste lica koja mogu biti posrednici u skladu sa aktom komisije, u cilju povećanja konkurentnosti i efikasnosti poslovanja investicionih fondova. Predlog zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju je, kao što sam na samom početku rekao, jedini predlog zakona u ovom setu na koji su poslanici SPS-JS podneli nekoliko amandmana, sa željom da se on popravi i učini efikasnijim. Radi se o predlogu zakona koji pre svega uvažava uputstva Evropske unije, odnosno pet direktiva, i uređuje obavezno osiguranje u saobraćaju. Želim da kažem da se tu misli na osiguranje putnika u javnom prevozu od posledica nesrećnog slučaja; osiguranje vlasnika motornih vozila od odgovornosti za štetu pričinjenu trećim licima; osiguranje vlasnika vazduhoplova od odgovornosti za štetu pričinjenu trećim licima i osiguranje vlasnika plovnih objekata na motorni pogon i priključnih plovila od odgovornosti za štetu pričinjenu trećim licima. Želeo sam ovo da kažem, jer je ovo vezano za naš amandman na član 70. i iskoristiću priliku da ukratko kažem nešto o njemu. Pored toga, ovaj zakon uređuje i osnivanje garantnog fonda, nadležnosti i finansije, te poveravanje javnih ovlašćenja udruženju osiguravača Srbije. Kada je u pitanju ova oblast, mislim da je potrebno reći da je praksa kod nas pokazala, a i iskustvo nekih zemalja, da postoji određena neinformisanost i neznanje građana o tome šta je, u stvari, pokriveno važećom polisom. Često smo bili svedoci nekih neželjenih i neprijatnih situacija prilikom saobraćajnih prekršaja, odnosno nezgoda u kojima nastaju štete, tu padaju teške reči itd. Čini mi se da ovaj zakon predstavlja pokušaj, iskorak da se stvori jedan drugačiji ambijent od ovog koji imamo trenutno, sa ciljem da svi mi, na osnovu jednog zaista validnog zapisnika, budemo svesni da će se šteta nadoknaditi, što nam nudi jednu izvesnost i da zaista zavlada ona klima i razumevanje da je nakon tog nesrećnog slučaja i nastanka štete najvažniji život, a da će se automobil ili druga vrsta štete nadoknaditi. Mislim da je ovaj predlog zakona zaista na pragu stvaranja jednog takvog ambijenta u oblasti obaveznog osiguranja u saobraćaju u Republici Srbiji. Zbog toga će ga posebno poslanici SPS-a i podržati, a naravno i određena rešenja, koja bih želeo da istaknem i prokomentarišem. Naravno, nije moguće sve, radi se zaista o jednom obimnom i vrlo značajnom zakonskom projektu, ali cenim da je potrebno pre svega reći da ima nekoliko novina, recimo, da društvo za osiguranje ne može odbiti ponudu za zaključenje ugovora o obaveznom osiguranju ako je ugovarač osiguranja prihvatio uslove osiguranja i tarifu, sve to je regulisano članom 5. stav 2. Zatim, polisa je jednoobrazna za celu teritoriju Srbije i nju propisuje NBS, što svakako doprinosi boljoj evidenciji i smanjenju mogućnosti zloupotrebe. Takođe, jedna bitna novost, koju treba spomenuti, predviđena je u članu 31. Radi se o uvođenju evropskog izveštaja o saobraćajnoj nezgodi. Utvrđeno je da je društvo za osiguranje dužno da uz polisu uruči i jedan takav evropski izveštaj, koji je naknadno uredno popunjen i može da se koristi kao odštetni zahtev. Tu vidimo moguću efikasnost, u smislu da se učesnici u nezgodi dogovore, u nekim slučajevima, bez prisustva policije i da na ovaj način ostvare odštetni zahtev, a znamo koliko puta se dešava da zaista ne postoji raspoloženje da se na ovakav način reši ovaj slučaj. Ono o čemu bih želeo da u jednom delu polemišem jeste član 44. gde se govori o mogućnosti da se lica koja vrše tehničke preglede, što je ostalo kao potvrđena praksa u Republici Srbiji, bave i osiguranjem. Znamo da je u raspravi bilo određenih dilema i da postoji možda jedan utemeljen stav da bi oni koji se bave tehničkim pregledom trebalo da se specijalizuju za tu vrstu posla i da posvete više pažnje tome da automobili na puteve izlaze pre svega ispravni, a da odgovornost za osiguranje preuzmu društva za osiguranje i da u tom smislu snose potpunu odgovornost. Može se postaviti možda i dilema – ako već tu vrstu posla radi neko drugi, a ne društva za osiguranje, to bi mogla, sem tehničkih pregleda, raditi i neka druga pravna lica ili neke druge institucije. Možda o tome treba razmisliti u narednom periodu, da bi taj novac koji bi se ostvario provizijom i radom na tim poslovima mogao biti znatno bolje uložen. Član 45. je posebno interesantan. Mi smo o tome razgovarali kada je tema bio zakon o bezbednosti saobraćaja. Njime se uvodi obaveza da se iz premija od autoodgovornosti izdvaja deo sredstava, dakle 1,2% bruto premije osiguranja, koji će se upotrebiti za uspostavljanje i funkcionisanje video-nadzora radi poboljšanja bezbednosti saobraćaja, i to na rok od pet godina. Naš stav je da je ovo možda kratak rok; ubeđen sam da će rezultati već pri kraju ovog roka pokazati da on treba da bude produžen. Jer, prema nekim procenama, u ovom periodu očekuje se prihod od deset miliona evra, koji će biti upotrebljen za ove svrhe, što će svakako preventivno delovati i učiniti da ovi jako loši podaci o pogibijama na našim putevima budu znatno drugačiji. Na taj način sačuvaćemo, pre svega, svoje živote, a naravno da će osiguravajuća društva, odnosno društva za osiguranje imati manje posla, u tom slučaju i manje obaveza po osnovu premija, a prihod budžeta će biti veći. Cenim da je ovo jedno zaista jako, jako dobro rešenje. Želeo bih da istaknem ono što je ovde već rečeno. Jako je bitno što se garantni fond čini efikasnijim i boljim, pre svega u smislu da će se štete isplaćivati čim se proglasi stečaj kod društva za osiguranje koje je bilo odgovorno, a ne da se čeka da se stečaj okonča. To će sigurno situaciju činiti boljom i izvesnijom za korisnike osiguranja. Iskoristio bih priliku da na kraju kažem da smo mi podneli amandmane na članove 23, 35. i 70. i čini mi se da su oni zaista smisleni; tiču se, član 23. tiče se roka za podnošenje odštetnih zahteva. Zakon o obligacionim odnosima ovu oblast reguliše na znatno drugačiji način i ostavlja mogućnost da se ta odšteta, van mogućnosti ovog zakona, prenese na sudski teren. Naš predlog je da to bude 30 dana i o njemu ćemo razgovarati u raspravi u pojedinostima. Takođe, mislimo da se kolizija koja je postojala između određenih zakona, u smislu zahteva za refundaciju sredstava, članom 35. prevazilazi, ali treba ići do kraja i ne treba ostaviti mogućnost da se može tražiti takav povraćaj sredstava; jednostavno treba ta reč da se izbriše, i da se umesto „isticati“ stavi „ističe“, dakle, da budu u obavezi da traže povraćaj sredstava. Mislimo da posebna ovlašćenja u članu 70, i zbog toga sam na početku izneo šta predstavlja obavezno osiguranje u saobraćaju i ta osiguranja koja reguliše ovaj zakon, treba da se odnose na tu vrstu obaveznog osiguranja u saobraćaju, a ne i na sve druge koje postoje, koje su takođe obavezne, kao što su osiguranje odgovornosti ovlašćenih aktuara i drugo. Želeo bih da pozovem već sada ministarku i predstavnike Vlade da razmisle o tome, a u načelnoj raspravi mi ćemo se založiti za to da se to prihvati. Na kraju želim da pozovem sve poslanike da ove zakonske predloge podrže, jer su zaista dobri. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Po redosledu bi trebalo da idu predstavnici poslaničkih grupa po veličini, ali predlažem da gospodin Zoran Šami sada ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, pre svega moram da kažem sledeće. Kada je predstavljala zakone gospođa ministar je govorila, ako se ne varam, 17 minuta i 12 sekundi. Nemam ništa protiv, to samo pokazuje da kratko izlaganje o tri zakona toliko suvislo treba da traje. Ovde smo ponovo, po ko zna koji put, suočeni sa spajanjem tri tačke dnevnog reda. Radi se o ozbiljnim zakonima, a ne o tehničkim zakonima. Radi se o zakonima koji jedan sa drugim nemaju nikakve veze. Kakve veze imaju državna pomoć, investicioni fondovi i osiguranje u saobraćaju? Pri tom, naš poslovnik je takav da na jednog poslanika otpadaju 72 sekunde; ako su tri zakona ozbiljno u igri, znači, 24 sekunde; ako govori svaki peti poslanik poslaničke grupe, to znači da za jedan zakon ima dva minuta. Šta suvislo može da se kaže o ozbiljnom zakonu koji ima 110 članova za dva minuta? Znam da će gospođa predsednica Skupštine da obrazloži da je to bio legitiman zahtev, koji je stigao od strane poslanika poslaničke većine, da je izglasan većinom glasova. Sve je to regularno, naravno, ali moram da vam kažem da sam ne jednom sastavljao dnevni red Skupštine i da je, na kraju krajeva, za to koje će tačke da se spajaju, a koje neće, izvinite, odgovoran predsednik Skupštine. Odgovoran je, jer ne sme da dozvoli upravo ovakvu situaciju kakva se desila u vezi s ovim zakonima. Sada ću sam sebe da demantujem. Ima nešto što povezuje ova tri zakona, a to je da nijedan ne valja ništa. To ću vam obrazložiti na primeru zakona o osiguranju u saobraćaju, a moj kolega gospodin Obradović će nešto kasnije, danas ili kada već budemo raspravljali o detaljima, da to obrazloži za preostala dva zakona. Dobili smo na vreme tekst zakona o osiguranju u saobraćaju. Prvo što se čovek zapita kada vidi jedan ozbiljan zakon jeste zašto se on donosi. Potpuno je jasno zašto se donosi – jer su prethodni zakoni doneti još devedesetih godina, a da stvar bude gora, nisu zapravo ni tada bogzna šta promenili, nego su prepisani zakoni još od pre 1990. godine, dakle, još iz doba jednopartijskog sistema. Tada je sistem osiguranja u saobraćaju, otprilike, izgledao ovako – obavezno osiguranje mu dođe kao neka vrsta državnog poreza, a ako se napravi neka šteta, štetu će vam najverovatnije platiti bog, pošto je to osiguranje u vrlo izuzetnim prilikama činilo. Takva praksa, odnosno hajdučija u radu osiguravajućih društava po pitanju štete u saobraćaju nastavljena je i kasnije. Svako ko je imao prilike da pokuša da naplati neku, čak i vrlo malu, štetu zna o čemu pričam. Pre nekoliko godina udarila me je jedna dama, bila je kriva, nije ništa bilo sporno, šteta nije bila velika jer su kola jeftina; ja sam neka tri meseca naplaćivao 200 evra, iako, kažem, ništa nije bilo sporno. Sada smo dobili jedan tekst zakona u kojem se, na prvi pogled, stvari popravljaju. Uvode se neke evropske vrednosti, neka evropska pravila igre u nečemu što Evropa primenjuje odavno. Najbolji dokaz je taj da kada imate posla sa osiguranjem u stranoj državi to naplatite efikasno i bez ikakvih problema, čak vam osiguravajuća društva obezbede i kola dok se vaša popravljaju. U čemu je nevolja? Nevolja je u tome, dame i gospodo, što postoji jedan veliki broj odredaba, pogotovo tih novih odredaba, za koje se predviđa da će početi da se primenjuju za dve godine, tri godine, danom ulaska u EU, dakle, da budem optimista, za deset godina, a dotle će da važe ova ista naša dosadašnja hajdučka pravila igre. Da se odmah razumemo, mi iz Demokratske stranke Srbije smo razumni ljudi, naravno da postoje neke odredbe koje je nemoguće primeniti pre nego što uđemo u EU; takvih odredaba ima, to nije sporno, ali ima mnogo odredaba koje bi se mogle primeniti odmah, čija primena čak ništa ne košta. Ali ne, mi nećemo, mi želimo da svi oni koji su privilegovani i dalje budu privilegovani. Ima takvih primera, navešću vam nekoliko. Predviđeno je u članu 6, jedna od odredaba, jedan stav tog člana 6. glasi: „Ako NBS utvrdi da uslovi osiguranja, tarifa i premijski sistem osiguranja iz stava 1. ovog člana nisu sačinjeni u skladu sa propisima, aktuarskim načelima i pravilima struke osiguranja, izdaje nalog društvu za osiguranje da ih uskladi sa istim u roku od 30 dana“. Odlična odredba, međutim, u članu 117. lepo kaže – odredba člana 6. primenjuje se od dana pristupanja Republike Srbije Evropskoj uniji. Je l' nešto košta da mi ovo uvedemo? Ne košta ništa, samo mi to nećemo, hoćemo i dalje hajdučiju. Hoćete dalji primer? U članu 17. se kaže, između ostalog: „Ako vlasnik prevoznog sredstva nije zaključio ugovor o osiguranju iz člana 14.“, i tako dalje, „ili je zaključio ugovor o osiguranju sa društvom za osiguranje nad kojim je pokrenut stečajni postupak, a desio se nesrećan slučaj, lice iz stava 1. ovog člana može zahtevati isplatu osigurane sume iz sredstava garantnog fonda, u skladu sa odredbama ovog zakona.“ Moram da objasnim, to je gospođa ministarka spomenula, predviđa se osnivanje garantnog fonda iza kojeg stoji država, da bi se, ukoliko je osiguravajuće društvo nekorektno, neposlovno, propalo, zaštitio osiguranik, a onda će država da juri odgovarajuće osiguravajuće društvo. To je odlična odredba, da ne citiram sada članove vezane za garantni fond. Međutim, u članu 117. se kaže – odredba dotičnog člana kojim se osniva garantni fond... Odnosno, pardon, ne u članu 117, nego 111: „Garantni fond otpočeće sa obavljanjem poslova utvrđenih ovim zakonom po isteku dve godine od dana stupanja na snagu ovog zakona.“ Zašto dve godine? Razumeo bih da ste rekli od 1. januara 2010. godine; potrebna su neka budžetska sredstva, pa kad budemo izdvojili pare u sledećem budžetu, napravićemo garantni fond. To razumem, ali ne razumem zašto dve godine. Ima još takvih priča. U članu 43, to je takođe posebno isticala gospođa ministar u svom izlaganju, dobra stvar, kaže: „Osnovne kriterijume bonus-malus sistema, podatke za primenu tog sistema, kao i najviši bonus utvrđuje Narodna banka Srbije.“ U prethodnom stavu se propisuje da li osiguravajuća društva moraju da uvedu taj sistem. Odlična odredba, nevolja je samo što predviđamo da će početi da se primenjuje tri godine po usvajanju ovog zakona. Znate, naprosto, imam alternativni predlog: hajde da odložimo usvajanje ovog zakona za tri godine, jer ionako sve što je novo i što je dobro primenjujemo za dve, tri ili deset godina, kada uđemo u Evropsku uniju. Ovaj zakon je odličan primer, u našoj političkoj praksi koriste se termini evrofanatici i evroskeptici, gospodin Đelić će to bolje znati. Nisam sasvim saglasan sa definicijama tih kategorija, međutim, dame i gospodo, bojim se da vladajuća većina pripada jednoj trećoj kategoriji – evrofolirantima. Hvala.
Gospodine Šami, samo bih htela da vas podsetim da je tačno da ja sastavljam dnevni red, kao što ste to i vi činili kada ste bili predsednik, međutim, predloge i odluke o spajanju tačaka donosi Skupština i pojedinci, poslanici. Tako je bilo i ovog puta. Gospođa Zlata Đerić ima reč. Izvolite, gospodine Raduloviću.
Gospođo predsedniče, reklamiram Poslovnik, članove 27, 100. i 85. Vi ste obavestili poslanike oko 17.15- 17.20 časova da prenos traje do 17.50 časova. Mislim da ste bili u obavezi da istovremeno obavestite građane, jer nas zovu, postavljaju nam pitanja telefonom – kada počinje odloženi prenos. Istovremeno, da vas pitam, da li ovo postaje pravilo? Da li vi na ovaj način građane koje interesuje rad ove skupštine terate da u kasne sate ostanu budni i da gledaju prenos, jer upravo mi u Skupštini rešavamo vrlo bitna pitanja? Mislim da je to nekorektno, pre svega, prema građanima Srbije. Hvala.
Naravno da nema povrede Poslovnika, jer Poslovnik ne reguliše vreme prenosa. Mi smo obavezni da obezbedimo javnost u radu, što podrazumeva i odloženi prenos kada tehnički nije moguće drugačije. Poslovnički to nije regulisano, pa nema povrede Poslovnika. Ako niste zadovoljni, da li želite da se u danu za glasanje Skupština izjasni o povredi Poslovnika? Želite.
Samo kratko – da li možete da date obaveštenje građanima od koliko je sati večeras, odnosno noćas snimak odloženog prenosa zasedanja Skupštine, gde imamo tri vrlo bitne tačke?
Sve informacije koje imam imate i vi. Onog momenta kada budem dobila informaciju kada će biti odloženi prenos, a to je uobičajeno posle sportskih aktivnosti koje se emituju na Drugom programu RTS-a. Gospođa Zlata Đerić ima reč. Izvolite. Nije tu. Onda gospođa Judita Popović, izvolite.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani ministri i članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, imamo na dnevnom redu objedinjena tri zakona u ovoj raspravi; svako odabere zakon koji mu se najviše dopadne pa priča o tom zakonu i uglavnom se na tome bazira politička rasprava o tri veoma konkretna i veoma bitna zakona koja su na dnevnom redu. Za mene je favorit zakon o kontroli državne pomoći, smatram da je to jedan od najbitnijih zakona, jer se odnosi upravo na kontrolu, usmeravanje sredstava koja su potrebna iz određenih razloga, koji su i navedeni u zakonu, a uvek se radi o pomoći. Sam naziv zakona - državna pomoć, govori o njegovoj suštini. Ovaj zakon ima problem kao i svi ostali zakoni koji se donose u ovoj skupštini – da li je sprovodljiv. Da li će postojati politička volja da se zakon sprovede ili će naknadno izvršna vlast svojim uredbama da direktno promeni suštinu, sadržinu određenih odredaba zakona koje su ključne za zakon? Član 23. ovog zakona o kontroli državne pomoći upravo daje tu mogućnost Vladi, odnosno izvršnoj vlasti. S obzirom na to da imamo već veoma negativna iskustva sa uobičajenim načinom sprovođenja zakona putem uredaba, mi sumnjamo da će te uredbe koje budu bile donete i koje će biti potrebne radi sprovođenja ovog zakona zaista biti celishodne i u korist sprovođenja ovog zakona. Mi nemamo garancije da te uredbe, na kraju krajeva, neće izvitoperiti odredbe ovog zakona, promeniti namenu, cilj i sadržinu koja je proklamovana određenim odredbama zakona. To je jedna od osnovnih bolesti koje postoje, jer, kažem, ozbiljna je stvar državna pomoć. U obrazloženju ovog zakona je tačno naznačeno da je u zakonu posebno vođeno računa o tome da se kontrolišu sredstva, da se usmeravaju tamo gde je to zaista potrebno, da se preciziraju pravila o načinu korišćenja državne pomoći, kao i da se eksplicitno navedu uslovi pod kojima neko ima pravo da aplicira za tu državnu pomoć. Međutim, kada malo pažljivije pročitamo ovaj zakon vidimo koliko je on, u stvari, okviran, uopšten i koliko daje neslućene mogućnosti za diskrecionu ocenu same Vlade, dakle, izvršne vlasti, u primeni zakona i u usmeravanju, davanju te državne pomoći. Zbog toga je ovaj član 23. zakona veoma problematičan. Zaista, očekujem da se Vlada drži svojih nadležnosti, svojih ingerencija, bar u pogledu ovog zakona. Ukoliko ne vodi računa, a nije vodila unazad par godina o drugim zakonima... Ovde, u ovoj skupštini smo govorili o direktnom uplitanju izvršne vlasti u rad sudova i o uredbama koje su u direktnoj suprotnosti sa pozitivnim propisima ove države, kao i sa Ustavom. Govorili smo o nekoliko uredaba donetih u periodu od juna 2008. pa sve do kraja maja 2009. godine, koje su u direktnoj suprotnosti sa Zakonom o svojinsko-pravnim odnosima, Zakonom o obligacionim odnosima, Zakonom o prometu nepokretnosti, sa ustavnim odredbama i slično. Prema tome, kada spominjem neka negativna očekivanja u vezi s ovim zakonom, ne govorim u prazno, nego imam iskustva sa dosadašnjom primenom i sprovođenjem zakona koje donosi ova skupština. Nažalost, i ovaj zakon je primer centralizacije koja se i dalje veoma veselo i veoma ozbiljno sprovodi u ovoj državi. Za to vam je direktan primer ovaj član 6, koji govori o komisiji za kontrolu državne pomoći, a sve u vezi sa članom 2. zakona, i to tačkom 2) koja definiše da je davalac državne pomoći Republika Srbija, autonomna pokrajina, jedinica lokalne samouprave. Kada pročitamo član 6, autonomne pokrajine nema, lokalne samouprave nema, odnosno nema ih u komisiji koja dodeljuje ta sredstva i koja odlučuje o tim sredstvima, koja kontroliše kako se ta sredstva troše. Sve je to na nivou centralne vlasti. Onda se kaže ko sve čini tu komisiju, kako se ona formira i kaže – kontrolu državne pomoći u skladu sa ovim zakonom vrši komisija za kontrolu državne pomoći, koju obrazuje Vlada na predlog ministarstava nadležnih za poslove finansija, ekonomije i regionalnog razvoja, infrastrukture, kao i za poslove zaštite životne sredine, i Komisije za zaštitu konkurencije. Veoma je interesantno – dakle, sredstva na ime pomoći mogu da daju i lokalne samouprave i autonomne pokrajine, a pri tome, odlučuje jedna republička komisija. Da je Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja jedan od predlagača ovoga zakona, normalno je da bismo imali i onaj predznak „nacionalna“ komisija, pošto to ministarstvo jako voli sve sa tim predznakom „nacionalno“: Nacionalni investicioni plan, Nacionalna štedionica, nacionalne agencije, nacionalni programi itd. Ovde nema tog „nacionalnog“, jednostavan je naziv – komisija za kontrolu državne pomoći. Ali, to ne menja suštinu te komisije, to je jedan centralizovani organ iz Republike i lokalne samouprave i pokrajina apsolutno nemaju nikakve ingerencije, sudeći prema ovom članu 6. zakona. Zaista je bitno kako se državna pomoć daje i zaista je bitno da mi naše standarde, što se tiče davanja te državne pomoći, uskladimo sa standardima Evropske unije. O tome govore i neka ranija iskustva kada je državna pomoć usmeravana, recimo, privatnom ribarskom gazdinstvu Ečka, koje je, recimo, prošle godine dobilo na ime izmuljavanja Carske bare 25.000.000 dinara, a da je pri tom planirano da se privatnom ribarskom gazdinstvu isplati 34.793.817 dinara. Napominjem da je to izmuljavanje predviđeno za ono što je ribarsko gazdinstvo samo prouzrokovalo. Ribarsko gazdinstvo je ubacilo mulj puštanjem vode sa muljem u Carsku baru; taj mulj se nakupio i umesto oni da se obavežu, kao upravljači Carske bare... To je specijalni rezervat prirode, napominjem, specijalni rezervat prirode. U tom slučaju, kada su štetu naneli, umesto oni da je otklone, država daje pomoć za otklanjanje te nastale štete zbog porasta mulja u jednom specijalnom rezervatu prirode. Zar to nije ne samo nedomaćinski, nego, štaviše, štetočinski način usmeravanja državne pomoći i korišćenja te državne pomoći? Zar to nije u današnjoj besparici u krajnjem slučaju besramno? Govorimo da moramo da radimo rebalans budžeta, da nemamo toliko para, da nemamo da subvencionišemo ovo, ono, da nemamo para da pomažemo ovima i onima, da je kriza velika, a pri tom, jednom privatnom preduzeću, ribarskom gazdinstvu koje je samo napravilo štetu, isplaćujemo 25.000.000 dinara, s tim da ćemo, verovatno, i razliku da isplatimo! Umesto da, kao država, kaznimo jednog upravljača specijalnim rezervatom prirode, mi ga još i nagrađujemo, a da pri tom nismo proverili da li je taj novac utrošen za ono za šta je tražen, da li je postignut cilj koji je naveden, a to je odgovor Ministarstva za životnu sredinu i prostorno planiranje. To je, recimo, očuvanje biodiverziteta, trajno, bez pojave narušavanja temeljnih vrednosti prirodnog dobra, sprečavanje dalje degradacije itd. Kada se pri tome pročita odredba Zakona o zaštiti prirode, koji je ova skupština usvojila, koja posebno naglašava na koji način se tretira jedan specijalni rezervat prirode, da je posećivanje tog specijalnog rezervata strogo ograničeno i u cilju obrazovanja, s tim da se može vršiti na osnovu dozvole koju izdaje upravljač zaštićenog područja... Pri tom, Ministarstvo za životnu sredinu kaže da je postignuta revitalizacija najznačajnije i najugroženije deonice starog korita, prirodnog toka Begeja. „Uklanjanjem ogromne količine organskog i drugog mulja postiže se slobodnija cirkulacija vode, njen viši kvalitet i omogućava lakši i ugodniji obilazak rezervata plovilom.“ Dakle, pored svih ciljeva koje je ovaj Zakon o zaštiti prirode proklamovao radi zaštite specijalnog rezervata, ako su se svi ciljevi koji su proklamovani od strane Ministarstva za zaštitu životne sredine našli samo u ovom slobodnom i lepom plovilu kroz stari krak Begeja, u tom slučaju smo u velikom problemu. U velikom problemu smo zbog toga što se neracionalno troše sredstva, zbog toga što se ta sredstva ne kontrolišu, što se i dalje, iako je Ministarstvo upozorilo da nije postignut cilj i da nije urađeno ono što je predviđeno zajedničkim planom i programom Ministarstva i privatnog ribarskog gazdinstva, ipak ne reaguje, ne šalje se kontrola, ne radi se ništa konkretno da se proceni da li je taj novac utrošen tako kako bi trebalo da se utroši. Zbog toga bi trebalo da pozdravimo ovaj zakon o kontroli državne pomoći. Međutim, ne možemo da ga pozdravimo, jer nemamo apsolutno nikakvu garanciju da će se ova praksa, koja se pokazala kao veoma loša, promeniti, jer ovaj zakon nema u sebi nijednu odredbu koja garantuje na bilo koji način da će se kontrola raditi efikasno u svakom pogledu, i u pogledu davanja sredstava i u pogledu trošenja sredstava, a pogotovo što je kao član komisije označena i Komisija za zaštitu konkurencije. Ne vidimo šta traži Komisija za zaštitu konkurencije u okviru ove komisije koju čine ljudi koje je Ministarstvo predložilo, a pri tom Vlada aminuje, jer u tom slučaju dolazi i do neke vrste sukoba interesa; s jedne strane, imamo Komisiju za zaštitu konkurencije, a sa druge strane imamo ljude iz Vlade, dakle iz nadležnih ministarstava. Interesantna je, recimo, između ostalih, i tačka 4) člana 5. ovog zakona koja kaže da je za unapređenje zaštite i očuvanje kulturnog nasleđa takođe moguće davanje državne pomoći. Pri tom, ne vidimo nikog iz tog Ministarstva za kulturu, ali zato je tu ministarstvo nadležno za poslove životne sredine. Ne znam da li se to izjednačava nadležnost Ministarstva za zaštitu životne sredine sa Ministarstvom kulture, ili je možda neka omaška u pisanju ovog predloga. Sve u svemu, ovaj predlog zakona ima neke nedostatke koje ne možemo da mimoiđemo. Ukoliko se ovaj zakon na neki značajniji način ne promeni u raspravi u pojedinostima, smatramo da ne možemo da glasamo, bez obzira na to što je u obrazloženju Predloga zakona naznačeno da je ovo evropski zakon, da je ovo zakon u skladu sa evropskim standardima, jer baš i ne pronalazimo u svakom segmentu ovog zakona te, toliko puta deklarativno napominjane, evropske standarde. U pogledu zakona o obaveznom osiguranju, s jedne strane bih pozdravila odredbu zakona koja se odnosi na obavezu garantnog fonda. Ta obaveza nastaje momentom pokretanja stečajnog postupka. To je dobro rešenje u odnosu na dosadašnju praksu, jer se čekalo da se stečajni postupci sprovedu da bi se garantni fond uključio kao tužena strana u parnici za naknadu štete. Međutim, kao što je i prethodni govornik isticao, problem je sa ovim zakonom što se prolongira primena određenih odredaba koje su ključne za ovaj zakon o obaveznom osiguranju. Kao drugi veliki problem istakla bih nedostatak obaveznog osiguranja traktora. U toku prošlog meseca smo raspravljali o Zakonu o bezbednosti saobraćaja. Mislim da smo se složili da je bezbednost na našim drumovima na veoma niskom nivou. Za to su u velikoj meri krivi i traktori koji se svakodnevno susreću na našim lošim, uskim, nikakvim putevima. Međutim, očigledno zbog jakog lobija osiguravajućih društava, nisu u obavezi da se osiguraju. Time se otežava mogućnost da oni koji su oštećeni u saobraćajnim nezgodama budu na pravi način i obeštećeni, pre svega zbog traktora koji su često veoma stari i zbog poljoprivrednih proizvođača koji često nemaju sredstva da tu štetu nadoknade. Imamo oštećenja i na strani onog koji je prouzrokovao saobraćajnu nezgodu putem svog traktora, a i veliku štetu, koja je nenadoknadiva, na strani onog ko je oštećen u toj saobraćajnoj nezgodi. Prema tome, smatram da bi ovaj zakon o obaveznom osiguranju morao da vodi računa o realnom životu, o realnom stanju na našim drumovima, o realnom stanju svih vozila koja se tim putevima kreću, a to je, između ostalog, i taj traktor, koji je često uzročnik saobraćajnih nesreća. Prema tome, LDP još jednom ističe da jesmo za evropske zakone, jesmo uvek za to da se i u našem zakonodavstvu, u našim pozitivnim propisima primenjuju evropski standardi, jer to je jedina budućnost za ovu državu, međutim, te propise podržavamo ukoliko vidimo da su ti propisi zaista to, da se ne radi samo o jednom deklarativnom zalaganju i da zaista postoji volja i mogućnost ove izvršne vlasti da te zakone sprovodi. Prema tome, ako budete predlagali zakone koji ispunjavaju sve te kriterijume, LDP će glasati za ovaj predlog.
Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, imamo pred sobom set od tri zakona koji su po nekom neobičnom kriterijumu spojeni u jednu tačku, to je onaj provereni recept spajanja baba i žaba, ali pokušaću da govorim nešto o tome na način koji interesuje građane Republike Srbije, s obzirom na to da su ovo zakoni koji su veoma usko povezani sa Ministarstvom finansija. Pre svega, zakon o kontroli državne pomoći, kako je rekla gospođa ministar Diana Dragutinović, jeste zakon koji je potpuno nov u našoj zakonodavnoj praksi. On treba da obezbedi neku sigurnost onima kojima je državna pomoć potrebna, odnosno treba da se izvrši kontrola te državne pomoći koja je i do sada stizala i na različite načine davana u neke svrhe. U ovom zakonu, koji se promoviše kao evropski... Inače, ovde je vrlo česta promocija nekih evropskih standarda i evropskih zakona, do sada smo ih usvojili mnogo; to su, inače, sve naši uslovi da budemo integrisani u EU, u šta, iskreno da vam kažem, posle nekih informacija čisto sumnjam da će biti čak i 2020. godine, do kad nam je sada ponovo odložen taj mogući ulazak u EU. Dakle, zakon o kontroli državne pomoći je već u svom prvom članu, mada ima svega 25 članova, potpuno nepravedan i diskriminišući prema jednoj grupi građana Srbije. U svom drugom stavu kaže ovako: „Odredbe ovog zakona se ne odnose na primarnu poljoprivrednu proizvodnju i ribarstvo.“ Znači, poljoprivredni proizvođači, ono u šta se mnogo kunemo, ono što jeste naša jedina budućnost i šansa, nemaju nikakvo pravo na državnu pomoć. Ono što nam dalje stvara malo skepse prema ovom zakonu, u članu 3. kaže: „Državna pomoć dodeljena u bilo kom obliku, koja narušava ili preti da naruši konkurenciju na tržištu, osim ako nije drugačije propisano ovim zakonom, ili koja je suprotna zaključenim međunarodnim ugovorima, nije dozvoljena.“ To je nedozvoljena državna pomoć. Uvek imate „osim“, „ako“, što ostavlja mogućnost izuzetka, presedana, odnosno mogućnost da se zakon poneka zaobiđe. Ono što nas je posebno u ovom zakonu iritiralo, ne sećam se da je ovde usvojeno mnogo zakona do sada u ovom skupštinskom sazivu a da nisu instalirali novu komisiju, novi savet ili novu agenciju, bez obzira na to koji tu bude predznak, nacionalni ili anacionalni, ali uvek nova državna radna mesta na budžetu građana Republike Srbije. To je povećanje javne potrošnje, to je novo zaduživanje kod MMF-a, to je nova zavisnost od tih institucija, nova finansijska ovisnost, a znamo da onaj od koga smo finansijski zavisni diktira vladu, politiku i sve ostalo. Kod te komisije koja treba da određuje tu državnu pomoć, da određuje neke kriterijume ima mnogo toga što nam smeta. Ona ima pet članova, dva puta pet, pet godina mandata. Ne shvatamo zašto pet godina mandata. Zar nije logično da u svom mandatu prati mandat Narodne skupštine koja je postavlja i da sa sledećom Narodnom skupštinom bude smenjena? To će se verovatno događati, bili redovni ili prevremeni izbori, a po svemu sudeći će ovde biti prevremeni, pa će i ta komisija, kad bude ustanovljena, vrlo brzo biti zamenjena, bez obzira na ovu zakonsku odredbu. Ono što kod te komisije nije ovde izraženo, a jeste kod one prethodne, koja je u prethodnom zakonu promovisana, tamo je rečeno da će biti plaćene kao sudije kasacionog suda... Ovde se ne govori o tome, ali se kaže u članu 7: „Sredstva za rad komisije obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije. Ministarstvo obezbeđuje prostor i druge uslove za rad komisije.“ Kako je nama ovde obećano da ćemo usvojiti na stotine zakona, evropskih i proevropskih, mi ćemo celu Srbiju zaposliti u Vladi Republike Srbije. Vidim da je Vlada ovde državu pretvorila u svoju firmu, samo ne znam ko će puniti budžet, jer ono što ne bude radilo u državnoj upravi biće ovi nezaposleni očajnici koji će onda štrajkovati glađu. Tako ćemo imati polarizovanu Srbiju do kraja. Kod te komisije ne možemo da podržimo ni ovo: kada se govori o imenovanju i prestanku mandata članova komisije, pod tačkom 4) je jedan od uslova, koji kaže – ako je osuđen na bezuslovnu kaznu zatvora od najmanje šest meseci. To smo inače videli kod nekih... Jeste to po zakonu, ali s obzirom na to da će komisiju i članove komisije predlagati Vlada, znamo ko čini Vladu, to su ministri iz određenih političkih stranaka, očekujem da će oni stati iza nekih ljudi sa kredibilitetom, koji neće tako lako u svom mandatu dospeti do zatvorske kazne. Znamo kako se do zatvorske kazne dospeva, kojim delima. Valjda će malo te ljude da provere, valjda će imati neki lični i profesionalni integritet, da ne moramo da razmišljamo o tome. Ako već dođemo do onih koji dođu do zatvorske kazne i do toga da to bude uslov za odlazak, biće to nezgodno za Srbiju. Uglavnom se i to koristi kao jedno od sredstava da se ne ide na odsluženje zatvorske kazne; kada bi tu bilo neke pravde u Srbiji, zatvori bi nam bili vrlo tesni. Član 12. je takođe nešto što terminološki osporavamo: Šema državne pomoći i individualna državna pomoć – državna pomoć se prijavljuje kao šema državne pomoći ili individualna državna pomoć. Osporavamo taj naziv „šema“, smatrali smo da je možda bolji izraz „plan“. Pre svega, „šema“ nije naša reč, trebalo bi sačuvati u zakonodavstvu što je moguće više naših autentičnih reči, jer smo svedoci da se svakodnevno kidiše, između ostalog, i na jezik, na sve što je nacionalno, na jezik pre svega. Setimo se nekih naših vrlih ljudi iz istorije koji su rekli šta znači devastiranje jezika i svake reči; to treba da primenimo i u svojoj zakonodavnoj praksi. To je ono što nam u ovom zakonu smeta, posebno u prvom članu izuzeće poljoprivrednih proizvođača. To je još jedna diskriminacija poljoprivrednih proizvođača, koji su, u stvari, jedini ekonomski nezavisni u ovoj državi. Njih ne možete da ucenite ničim, jer oni znaju da zavise od svojih deset nokata i od božije volje, odnosno vremenskih uslova, meteoroloških uslova i od toga koliko urade. Njih je najteže ucenjivati. Tu su oni najčvršći, najteže žive, najteže rade, ali su i najsamostalniji i zato verovatno oni neće imati pravo, ma šta im se desilo, na ovu državnu pomoć. Ono što nam zaista smeta kod ovog zakona, koji je nov u našoj praksi, to je što za ovu komisiju, koja će pre svega biti stranačka, nigde nije naveden jedan bitan uslov kada se određuju članovi komisije, kada ih predlaže Vlada, bar da bude vidljivo ili kao pokušaj – da članovi te komisije ne budu stranačke ličnosti. To bi pokazalo dobru volju da ta komisija bude objektivna prema svim građanima, da ne moraju sva sredstva iz državne pomoći da se stave u službu jedne ili nekoliko stranaka koje čine Vladu, pa bilo ko činio tu vladu. Niko me ne može ubediti da se na ovaj način neće institucionalizovati još jedan vid korupcije, a mi, što se tiče korupcije, prilično dobro stojimo na rejting listi u svetu, ako dozvolite da to tako kažem. Stavljanje državnih resursa u situaciju da mogu da budu upotrebljena po volji neke stranke ili nekih čelnika stranke nije dobro. O zakonu o regionalnom razvoju smo već dosta toga rekli; videćete za kratko vreme šta će u političkoj praksi i u našoj dnevnoj praksi taj zakon da donese, već se to najavljuje u dnevnoj štampi; a videćete i u ovom zakonu koliko ćemo imati problema kada se na milost i nemilost prepuste ljudi koji traže državnu pomoć i kako će se neki mehanizmi tu pokrenuti. Dakle, to je ono što ostavlja prostor za korupciju. Nemam nijednu iluziju da to neće na taj način da se sprovodi, zato što znam primere i iz lične prakse znam šta se trenutno događa u vezi sa realizacijom nekih projekata u Srbiji. Drugi zakon, o kome ću kratko da kažem nešto, više ću govoriti kada budu amandmani u pitanju, jeste zakon o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Pre svega, to je zakon koji pripada Ministarstvu finansija, a mi smo nedavno doneli Zakon o bezbednosti saobraćaja; ono što je trebalo građanima Srbije pokazati, to je da ova vlada i ovaj parlament uređuju jednu po jednu oblast i zato smatram da je ovaj zakon morao ići uz ili odmah iza Zakona o bezbednosti saobraćaja. Jer, svi oni koji učestvuju u saobraćaju, vozači koji su se najviše interesovali za Zakon o bezbednosti saobraćaja, izuzetno su zainteresovani i za ovaj zakon o obaveznom osiguranju; svi smo izuzetno zainteresovani za njegovu primenu. Po onome što se navodi, on se usklađuje sa nekim evropskim standardima. To ćemo isto tako da vidimo, jer znam da se neki sudski procesi za naplatu štete vode i do deset godina. Mogu da vam kažem iz ličnog primera, i do deset godina niste u situaciji da naplatite neku štetu koja je nastala u saobraćaju, odnosno odštetu. To su stvari koje je trebalo možda tada objediniti baš zbog građana Srbije, da imaju utisak, i da im to stvarno onda bude prikazano, da mi uređujemo jednu po jednu oblast. Ovako, malo zakona odavde, malo zakona iz neke druge oblasti, malo zakona iz nekog trećeg ministarstva – imam utisak da se mi ovde prilagođavamo slobodnom vremenu ministara koji mogu tada da dođu, pa se tako stavljaju i zakoni, umesto da se zaista jedna oblast zaokruži i završi, kao što je urađeno jesenas sa zakonima kojima su reformisani sudovi, ma šta oni kasnije doneli. To je ono zbog čega mi nećemo stati u onaj korpus koji će podržati ovu tačku dnevnog reda, odnosno ova tri zakona. Mislim da ćemo još imati prilike, kada budemo govorili o amandmanima koje smo podneli, da još ponešto kažemo. Zašto sam govorila o tim evropskim zakonima i o tome da nisam baš siguran da ćemo 2020. godine ući u Evropu? Volela bih da gospodin Đelić može nešto više o tome da kaže, a ja ću reći jednu stvar koja je možda bajata, ali mene lično kao čoveka jako intrigira. Još 2000. godine u Bratislavi je održan jedan visoki skup, koji su organizovali američko ministarstvo inostranih dela i spoljnopolitički institut republikanske stranke. Sa tog skupa, gde smo mi imali tri predstavnika, Vili Vimer je uputio pismo, izveštaj tadašnjem nemačkom kancelaru Gerhardu Šrederu i naveo šta Amerika planira sa EU i sa Balkanom, a tu je bila tema „Balkan – proširenje NATO“. Kao osmu tačku naveo je nešto što me kao čoveka jako proganja već neko vreme, s obzirom na to da je to pismo tek prošle godine u NIN-u objavio Nikola Živković, prevodilac i novinar iz Berlina, prevedeno. On kaže ovako, pod tačkom 8: „Zbog toga Poljska mora da bude okružena sa severa i juga demokratskim državama kao susedima, Rumunija i Bugarska da obezbede kopnenu vezu sa Turskom, Srbija“, verovatno zbog obezbeđivanja nesmetanog vojnog prisustva SAD, „trajno mora da bude isključena iz evropskog razvoja.“ To je 2000. godine rekla jedna vrlo ozbiljna, respektabilna sila. Posle toga su razni događaji usledili a mi nikako da se uključimo u taj evropski razvoj, pa bi me stvarno interesovalo da vidim šta se tu desilo; izgleda da je Amerika potpuno promenila stav prema nama, pa će sad da dozvoli EU da nas primi? Šta je to gospodin Bajden uopšte, kad je dolazio, rekao? Ima li šanse da mi ikad budemo u EU, jer smo toliko evropskih zakona doneli, čak i neke u kojima smo „evropskiji“ od samih Evropljana, recimo onaj o diskriminaciji gde smo ih i prevazišli? Mislim da možemo sada da budemo ravnopravan član EU. Hvala lepo.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Pre nego što pređem na priču o zakonima zaista moram da postavim jedno pitanje. Ne znam čemu ovolika žurba sada i spajanje ove tri tačke dnevnog reda? Zaista je neprimereno da u 20 minuta spojimo raspravu o tri zakona, od kojih smo jedan zaista dugo čekali, a to je kontrola državne pomoći. Predsednica je dala objašnjenje za odloženi prenos – kad bude ona imala informaciju, javiće i nama. Nismo u prilici da takvo pitanje postavimo onome ko odlučuje o odloženom prenosu, ali predsednik Skupštine to može. Lično ću govoriti kao da je ovde svih 250 poslanika i kao da je vreme u kojem svi najpažljivije slušaju ono što baš ja imam da kažem. Zaista to doživljavamo kao jednu meru nedovoljnog uvažavanja, ne nas, nego onog što treba da rešavamo zajedno. Zakon o kontroli državne pomoći je nešto o čemu sam ja govorila sve vreme, dajući primedbe na to da budžet Republike Srbije, kada se predlaže na usvajanje, ne sadrži okvir koji se zove „krovni zakon“, u kojem bi subvencije i sve ono što su davanja javnih sredstava bila na neki način uramljena u poznate kriterijume koji su dostupni svima. U tom smislu, zaista pozdravljam da je u Skupštinu došao na odlučivanje Predlog zakona o kontroli državne pomoći, jer ga ja baš tako i čitam – zakon koji obavezuje sve one koji raspolažu javnim sredstvima da kada čine ustupke na teret budžeta ili kada direktno daju novac iz državnog budžeta moraju da dokažu da ih je taj neko zaslužio i da će tim sredstvima biti ostvareno neko opšte dobro, a ne bilo kakav pojedinačni interes. Ja tako čitam konkurenciju. To što su poljoprivredni proizvodi i ribarstvo izuzetak ne znači da ne mogu da se daju subvencije za tu oblast, nego da su oni regulisani nekim drugim pravilima i da ne potpadaju pod ovu vrstu kontrole. Ako ja to ne čitam ispravno, znači neograničavajuće, i dalje je moguće vršiti podsticaje onog što se zove poljoprivredna proizvodnja, odnosno proizvodi poljoprivredne proizvodnje, ali to ne potpada pod ovaj zakon, jer ste takvo objašnjenje dali. Ne bih volela da Vlada izgubi taj deo svog kredibiliteta i da nam u objašnjenju daje pogrešna tumačenja. Ono što želim da istaknem pre svega jeste principijelno pitanje da je već trend da o najvažnijim državnim poslovima koji se tiču korupcije i koji direktno ili indirektno govore o zloupotrebi javnih sredstava, resursa, pa i moći, ako hoćete da kažem najdirektnije, odlučuju tela koja su izvan i iznad političkog i društvenog uticaja. Na jednoj strani se neka od tih tela, agencija, regulatornih tela čak zalažu za potpunu nezavisnost od Vlade, a time i od društva, ali nikako ne žele da izgube vezu sa Vladom, odnosno društvom, odnosno političkim uticajem kad treba predložiti članove tih tela ili kad im treba obezbediti uslove za rad. To imamo i ovde, znači, na isti način kako imamo Agenciju za borbu protiv korupcije, ili bilo koje od tih tela koja se bave kontrolom, upotrebom ili zloupotrebom medijskog prostora, neba iznad nas, sredstava koja imamo. Svi se zalažu za to da im se ne mešamo u posao, da im se ne meša zakonodavno telo i da im se ne meša izvršna vlast. Prosto vas pitam da li postoji neki savršeniji oblik da se vrše neki društveni poslovi i nad njima ostvaruje uticaj, a da to nije dostignuće jedne države koja se zove nacionalna država u parlamentarnoj demokratiji? Znači, ako mi kao poslanici i vi kao Vlada jesmo izabrani u nekim izbornim postupcima, pa je svaki naš potez, pokret, sposobnost, diploma, struka, privatni život izložen sudu javnosti i kad vršimo, ja ih zovem, javna ovlašćenja... To da meni glasač da pravo da govorim u njegovo ime, to je najjavnije i najodgovornije moguće ovlašćenje. Ako mi u takvoj proceduri treba da budemo predloženi, licencirani da dobijemo pravo da govorimo, zašto bismo mi sada tu svoju odgovornost prenosili na neka regulatorna tela i na neke organe koji se izmigolje kontroli, uticaju? Ne govorim o zloupotrebama, govorim o njihovom izvrdavanju od uticaja i kontrole onog što se zove politička moć, ali ne u pežorativnom smislu, nego u jednom odgovornom smislu vršenja političke vlasti. Prosto, hoću da postavim pitanje da li je to ono o čemu Draker govori, gde je nacionalna država, Bodenova, bukvalno izgubila smisao na način da država ostaje suverena na svojoj teritoriji i definisana tim granicama, ali da postepeno gubi svoj uticaj, jer deo prenosi na nešto što se zovu transnacionalni organi vlasti? Znate o čemu govorim. Govorim o multinacionalnim kompanijama, o prenosu dela vlasti na regione, to jeste regionalizacija jednog dela državne vlasti kroz prenos ovlašćenja, nadležnosti i kontrole na EU, a da se neki od tih državnih atributa i poslova bukvalno tribalizuju, svodeći se na neke plemenske odlike. Da li mi to svesno doživljavamo i prepuštamo se trendovima, u kojima jesmo odgovorni, ali nemamo mehanizme da tu odgovornost dovedemo pod svoju kontrolu? Kažu da će nacionalne države odumreti. Ja u to ne verujem, ali, evo, svedoci smo kako država sve više deli svoju vlast sa institucijama i nekim drugim kreatorima politike. Komisija koja stoji ovde u ovom predlogu zakona upravo na način kako je predlažete, da ona ne mora da bude iz redova Vlade, može ali ne mora, govori o toj neodlučnosti Vlade da vrši funkciju za koju je izabrana. Nemojte da mi kažete da se danas svira valcer i da svi mi moramo da igramo valcer, jer to jednostavno nije tačno, čak ni za zakon o regionalnom razvoju. Kada je gospodin Dinkić rekao – da, to traže od nas, gospođa Suzana Grubješić iz iste stranke kaže – ne, to ne traže od nas, vi, kao i ja, znate da to niko od nas ne traži. Da, zakon o regionalnom razvoju treba da imamo da bismo mogli da koristimo sredstva, ali niko od nas ne traži da radimo regionalizaciju; to je ono zaklanjanje iza tuđih naloga, zato što neko ovde ne želi da uključi svoje potencijale i da kaže – tuđa iskustva, tuđi zakoni nisu kapa koja dobro stoji na našoj glavi, iz mnogo razloga. Nećemo mi mimo sveta, nećemo da budemo neki Tuarezi, da u ime razlikovanja živimo neki svoj čudan život. Nećemo to da budemo. Ali, zaista ne vidim da jedan ovako važan zakon, koji treba da govori o kontroli upotrebe javnih sredstava, dolazi u četvrtak na dnevni red, da ja u petak intervenišem da se regionalni razvoj okači na sajt da bih mogla, jer živim u Novom Sadu i nisam fizički prisutna, da uzmem predlog i da za vikend, ne ostavljajući vremena za privatan život i svoju porodicu, pripremamo amandmane na taj zakon i da se onda neprijatno iznenadim da u vreme kada podnosim amandmane amandmane podnosi i Vlada. Vi, gospodo, u toj neodlučnosti da imate odgovornost za ono za šta ste nadležni i po prirodi stvari treba da odgovarate, podnosite 8. juna, kada i mi, amandmane, gde čak i jezičku formulaciju „primarne poljoprivredne proizvodnje“ prevodite u „poljoprivredne proizvode“. Kako mogu da kažem da ste ozbiljni, temeljni i da uvažavate i javna sredstva i ovu skupštinu? Meni, na primer, imponuje što ste dva moja amandmana usvojili kroz te vaše amandmane. Ne meni i mojoj sujeti, nego vašoj odgovornosti da neke odbijene odluke u prethodnom postupku budu predstavljene na internet prezentaciji, rekoh, veb sajtu, jer je to neophodno. Pitam se da li ste u sredu pisali ovaj zakon, a nama ga dostavili u četvrtak? Najbolju nameru da javna sredstva budu kontrolisana u jednoj definisanoj proceduri, računajući da to nikome nije važno i da to niko neće da zapamti, vi iskarikirate po načinu kako nam dostavite da o tome odlučujemo. Zakonom ste regulisali da sve ono što jesu stvarni i potencijalni javni rashodi treba da bude predmet kontrole, i nema spora. Da li mislite da je ostalo nešto neregulisano? Da li je neka vrsta javnih ovlašćenja ostala neregulisana i neobuhvaćena? Mislim da jeste. Zar vas nije naučilo ovlašćenje Agencije za privatizaciju, zloupotreba javnih sredstava i odlivanje da tu vrstu ovlašćenja na neki način obuhvatite ovim zakonom? Imate loše iskustvo koje se zove ispražnjena državna kasa zato što nije dovoljno kontrolisan organ koji je raspolagao najvrednijim, najizdašnijim i jednokratnim sredstvima. Vi niste iskoristili priliku da to stavite ovde. To govori ili u prilog površnosti ili da vi sami nemate želju da stavite sve svoje prihode... sve prihode koji treba da uđu u budžet ili pod kontrolu niste hteli ovim zakonom da obuhvatite. Zakonom ste predvideli da o tome odlučuje komisija od pet članova; to su predstavnici ministarstava i to je sada moja priča sa početka. Ministarstva predlažu i kasnije se u tekstu zakona vidi da to čak mogu biti i zaposleni u ministarstvima, što ja amandmanskom intervencijom tražim da se onemogući. Ne možete da stavite u komisiju ljude koji rade u ministarstvu zato što se vidi da vi nemate ljude, jer da imate ljude, ne govorim o kvalitetu, da imate ljude da ovo pripreme ljudski, ne bi ovakav zakon stigao i bio ispravljen posle dva-tri dana. Vaši ljudi, znam da ih imate malo, po dobrovoljnim odlascima, po potrebi da se smanji broj zaposlenih, to nisu oni zapošljavani preko reda i pobočno, koji mogu kvalitetno da rade. Da neko ima redovan posao, a da može da se posveti ovom ovako odgovornom poslu, za naknadu za koju ne vidimo ni koji su okviri, u isto redovno radno vreme, ili da uopšte ne ide da odmara i da funkcioniše kao normalan čovek, to prosto nije moguće. Jer, budžet Republike Srbije i način slivanja para, ili neslivanja onog što treba da se slije u budžet, i način podele govori da je ovo vrlo veliki i obiman posao. Govori o tome da je predlaganje tih ljudi sa vrlo jasnom i otvorenom političkom pozadinom i da tu nema mesta nezavisnosti o kakvoj se priča, nezavisnosti kakvu očekuje, na primer, čak i Narodna banka. Hiljadu prvi put ponoviću vam hiljadu puta izrečen sud – kada vlast, politika, društvo ne kontroliše monetarnu vlast, tada monetarna vlast kontroliše i vladu, i društvo, i parlament i imamo stvari izvrnute naopačke, o čemu govore i rezultati ekonomske politike. Znači, vi koji ste nadležni da držite stvari pod kontrolom to morate da uradite, ali ne na način što ćete nekome dati toliko posla koliko ne može da obavi, a onda imati izgovor da ti ljudi nemaju dovoljno vremena da se upuste u ovaj posao, za koji dobijamo negativne bodove. I, ako smo po nečemu nisko kategorisani i od toga nam zavise i visina kamate i ulaganje, direktno, indirektno i bilo kakvo, finansijskih sredstava, onda to jeste upravo zloupotreba finansijskih sredstava, iliti korupcija. Ako to ostavite neregulisano, jasno je da vi ostavljate jedno polje u koje mogu da ulaze, kao u kazneni prostor, svi oni igrači koji su se već pokazali kao vrlo vešti da taj prostor upotrebe. Ova komisija neće dovesti do bujanja velikog administrativnog aparata, sve do petoro ljudi, ali će zato ministarstvo raditi sve poslove koje je neophodno da uradi. Međutim, o kakvoj operativnoj nezavisnosti komisije govorite ako ona podnosi Vladi predlog godišnjeg izveštaja? Gospodo, molim vas, ne može Vlada samu sebe da kontroliše time što piše predlog. Njoj komisija mora da dostavi izveštaj. Ministarstvo priprema komisiji predlog, a komisija iza toga mora da stane i to mora da bude konačan sud, o kojem Vlada može da se izjasni na sledeći način: da odbije, da prihvati, da delimično odbije, ali vi u onome da je u vašoj funkciji moć da kažete „da“, „ne“, „može“, „ne može“ čak i kada prelažete zakon ne možete to da izbegnete. Nema teorije da govorite o kontroli komisije. Onda vam je to neki operativni organ koji vam sređuje podatke, to onda nije komisija sa integritetom, ako ona ne može da dostavi izveštaj. Znači, zaista ne razumem da govorimo o kontroli, a da tu kontrolu u stvari ne dozvoljavate. Predvideli ste u članu 11, koji je za mene jedan od ključnih članova, da davalac državne pomoći, odnosno podnosilac prijave, odgovara za istinitost i ispravnost, odnosno tačnost podataka navedenih u prijavi. Molim vas, ako me inače ne slušate, saslušajte ovu rečenicu: „Podnosilac prijave odgovara za istinitost i ispravnost podataka navedenih u prijavi“. Ovakva formulacija vam stoji u Zakonu o javnim nabavkama, kada nadležni organ daje mišljenje, pa kaže – uradite to ili ne, ali vi odgovarate. Na ovakvoj formulaciji se temelji neuspešnost procesa privatizacije. Vi morate da tražite od podnosioca prijave dokument ili izvod dokumenata izdat od ovlašćenog organa i potpisan od ovlašćenog lica da biste znali da sudite na osnovu istinitih podataka, a ne da nekome kažete – ja odlučujem, a ti odgovaraš. Kada se prospe mleko, nema toga ko može da ga vrati u kantu. Ne možete da se predstavljate odgovornom vladom, koja neodgovornost kroz ovakvu jednu formulaciju već osam godina pokazuje, sa pogubnim rezultatima. Zašto kažem privatizacija? Prospekti o privatizaciji se dostavljaju u Agenciju da ih potpisuju; potpisivala su ih, što je najgore, neovlašćena lica – izvode, popisne liste, u kojima su se gubile hiljade kvadrata i gube se i dan-danas. „Komgrap“ vam je taj slučaj, četiri hiljade kvadratnih metara, zgrada koja postoji tu, pred vašim i mojim očima. Gubile su se mašine u privatizaciji šećerane kada je to radio Kostić, „MK komerc“, mašine koje se zavode u registrima kao nepokretnosti, a da niko nije hteo da pokrene pitanje verodostojnosti prospekta. Jer, vi jednom formulacijom ostavite da odgovara onaj ko je podneo prijavu, ali ne ulazite u to da li je potpisao Mika Perić sa ulice ili ovlašćeno lice za zastupanje firme iza kojeg stoji upravni odbor, akcionari, u ovom ili onom procentu. Zato danas govorimo o neuspešnim privatizacijama (više od četvrtine je takvih), odnosno raskinutim ugovorima, o uspehu neću ni da govorim. Molim vas, dala sam amandman gde preciziram ono što svako zna. Dođem na naplatnu rampu i meni gospoda kažu – narodni poslanik. Dam poslaničku legitimaciju, oni kažu – mi vas znamo. Da, vi mene znate, ali morate da proverite da li imam važeću poslaničku legitimaciju. To meni nije teško. Zašto je vama teško, ili zašto je teško onome ko podnosi prijavu da daje neku pomoć da dokaže da sve ono što je bitno da biste vi odlučili o toj pomoći ne narušava kriterijume koje ste propisali, da vam dokaže, ali verodostojnim dokumentima. Zašto bismo mi građani morali da overavamo razna dokumenta i plaćamo vrlo skupo kada dokazujemo svoj identitet, kada dete šaljemo na ekskurziju i garantujemo za njega? To se dokazuje verodostojnim potpisom koji pred čovekom u sudu mora bolesno lice da dođe da potpiše, a ovo može na reč. Ne mogu da verujem! Zaista ne mogu da verujem da vi mislite da praksa ovakve odgovornosti treba da se dosledno sprovodi, odnosno dajte da je presečemo na mestu gde to zahteva važnost posla. Postupak prethodne kontrole, predug rok. Tražite da komisija odluči o usklađenosti prijavljene državne pomoći u roku koji ne može biti duži od 60 dana od dana prijema... (Predsednik: Oprostite, gospođo Tabaković, da li želite da koristite i vreme vaše poslaničke grupe?) Ako ne remetim vaš plan i način rada, rado bih nastavila. (Predsednik: Izvolite.) Zahvaljujem. Dat je rok od 60 dana u kojem treba da se odgovori da li neka pomoć jeste usklađena sa odredbama zakona, ali piše – ne može biti duži od 60 dana. Evo prostora, kome hoću, odgovorim odmah i kažem – pomoć je u skladu sa zakonom; kome neću, ne odgovorim, čekam 60. dan. Da li ste 60 dana pripremali ovaj zakon, ali zato nekom možete držati predmet u fioci 60 dana? Znate šta sve može da se uradi za 60 dana? U koju to vrstu istražnog postupka treba da uđete za neku pomoć da vam treba ovoliko vremena? Ili je ovo ustaljena birokratska praksa kojom nekog treba obeshrabriti da bude podnosilac nekog zahteva, odnosno da bude onaj ko daje neku pomoć u skladu sa ovim zakonima. Nečuveno je da vi planirate da preduzmete postupak naknadne kontrole „na osnovu sopstvenih informacija ili informacija dobijenih iz drugih izvora“. Kao da čitamo tabloide. Je li ovo zakon ili tabloid – „ili informacija dobijenih iz drugih izvora“? Ljudi moji, zar nećemo građanima da kažemo da treba da budu hrabri i da neće trpeti posledice ako prijave nekog i da ako podnesu prijavu da je neka pomoć korišćena mimo zakona, i potpišu se, neće baš taj organ kod koga su prijavili da pošalje nekog da im napravi problem bilo koje vrste? Zašto očekujemo od ljudi da se boje da prijave nezakonite radnje? Sećam se, bilo je to kod onih fiskalnih kasa, pa računi, pa je bilo prijavljivanje... Pa, ne učite ovaj narod da se bavi potkazivanjem, nego da budu odgovorni građani, koje poštujete, sa imenom i prezimenom, koji neće trpeti posledice bilo koje vrste. Zaštite građanina time što vi nećete da objavite njegovo ime, ali i on mora da zna da stavljanjem svog imena ispred prijave može snositi posledice za svoju, neću reći laž, ali površnost da je nekog prijavio, a da za to nije imao argumente. Jasno je da postupak naknadne kontrole treba da se obavlja na osnovu sopstvenih informacija, ali i na osnovu informacija iz potpisanih izvora. Ili, možda biste konačno mogli da upotrebite sve informacije koje stoje u završnim računima NBS, koji su čuvani od trezora i deviznih rezervi i koji se samo uz ogroman novac mogu dobiti čak i za potrebe istraživanja. U tim završnim računima svih pravnih lica može da se dođe do podataka, čak i ove vrste, ali ona nezavisnost Narodne banke o kojoj malopre rekoh, ili takvih organa, podrazumeva da čak ni država ne može da dopre do tih podataka, nego mora da traži ovu vrstu prijavljivanja od građana. Tajnost podataka – tražite da onaj ko radi u ovoj komisiji ne može ni na koji način da saopštava podatke u vezi sa tim „bez izričite pismene“, valjda pisane, „saglasnosti lica na koje se odnose“. Postavljam pitanje, šta je tajna danas? Koje je to hapšenje bilo bez najave ili bez televizijskog snimka i koji je podatak iz privatnog života bilo koje javne ličnosti ostao tajna? Zaista se pitam da li je ovo mala drskost sa kojom ste izašli pred poslanike, gde čuvate onog ko je radio potpuno regularan posao, davao državnu pomoć, obezbeđivao ili bilo šta u vezi sa tim radio, pokušao, pa ste odbili u prethodnom postupku, a da to mora da bude takva tajna na koju treba dati izričitu pisanu saglasnost, sem ako to ne bude po onoj dostupnosti informacija. Ne znam zbog čega je potrebna ovakva zaštita i ko je i šta je važnije od bilo kog građanina, čoveka, pojedinca, ministra, poslanika, bilo koga koga trenutno imam u vidokrugu pa pominjem. Zaista ne razumem o kakvoj je tajni reč. Da ste izdvojili nešto što su poslovi vezani za naoružanje, bezbednost zemlje, nešto što je vezano za bilo koju vrstu važnosti za sve nas nacionalno, kao građane – ne, nešto mora da postoji toliko bitno i važno, a ja to ne mogu da dokučim, pa pitam vas. Na osnovu podataka prikupljenih od davalaca pomoći, ministarstvo će pripremati godišnji izveštaj. Za taj izveštaj vi u zakonu uopšte niste predvideli rok. Amandmanom sam predložila da taj rok bude 31. januar, jer mislim da po završnom knjiženju svake poslovne godine, a pre predaje završnog računa, nema razloga da se iko ponaša komforno u toj meri, neću reći da mu ostavite prostora da štimuje bilo šta, nego da te izveštaje dostavi. Jednom rečju, jedna dobra namera se, ne znam, nekom vrstom nemanja hrabrosti da se stvari drže pod svojom kontrolom, pretvorila u ono što ne mogu da nazovem dobrim zakonom. Zaista, pod pretpostavkom usvajanja amandmana, znam onu poslovičnu uobraženost Vlade koja nema nameru da usvoji i prihvati te amandmane, kažem vam da za ovaj zakon ne možemo da glasamo pod ovim uslovima, iako je preko potreban ovoj vladi, ovoj državi i ovim građanima. Kada je reč o Zakonu o investicionim fondovima, postaviću pitanje vama, gospodine Iliću, vi radite u Ministarstvu finansija: da li je trebalo da nam u bilo kom dokumentu, makar u ovim amandmanima dostavljenim 8. juna, dostavite informaciju da ste ono što ste nama stavili u Predlog zakona kao uredbu već dali na upotrebu 26. marta 2009. godine? Čitajući te dve noći, koliko sam imala za pripremu za sve ove zakone, mislila sam da su investicioni fondovi počeli anticipativno da primenjuju zakon. Zaprepašćena ponašanjem na tržištu investicionih fondova, praksom kretanja protfolio menadžera, kažem – znam da postoji retroaktivna primena zakona, ali da postoji anticipativna, to baš nisam znala. Kao što znate, internet era, Vlada mora da ima na svom sajtu objavljene podatke i – lepo se iznenadim Uredbom Vlade Republike Srbije o ulaganju imovine i zaduživanju društava za upravljanje investicionim fondovima i investicionih fondova u uslovima poremećaja na finansijskom tržištu. Zakon nam je dostavljen sutradan, ili istog dana, nije važno. Vi ćete reći – tog dana kada smo na Vladi usvojili zakon i poslali ga u skupštinsku proceduru nismo znali da ćemo usvojiti uredbu. Da li ste tog dana, 26. imali dve sednice Vlade, to sada nije predmet mog istraživanja, samo hoću da vam kažem da je neverovatno da skrivate nešto što je po vašem sudu i vašem pravu da tako procenite bila hitna mera koju je trebalo doneti. Uredbe nisu nešto što se ne primenjuje u radu Vlade, ali zašto to prećutkivati? Jer, ja ću iz toga izvući očigledan zaključak da je taj dokument, uredba koju ste vi nama pretočili u zakon, u stvari dokument koji je napisao „Fokus invest“. Gospodin Đelić će znati, to se sve slilo na kraju u „Citadel“. Zna on, kako da ne, ima uspomena u vezi sa „Citadelom“. „Fokus invest“, društvo za upravljanje investicionim fondovima (a šta da radim, internet je to), rezultati istraživanja o tome zašto investicioni fondovi imaju ograničenje za ulaganje – lepo kaže da je najveća smetnja član 6, što ne mogu da se kupuju sopstvene investicione jedinice. Onda nam lepo Fokus fond to do detalja objasni, kako mu je teško da funkcioniše i da radi; verovatno se požali nekome i Vlada to ekspresno pretoči u uredbu, a evo, mi danas, juna meseca, treba to da legalizujemo. Znate, imam lični problem, uvek kažem svojoj deci – nemojte naknadno da me obaveštavate o učinjenoj stvari, daću vam podršku za ono što ste smatrali da treba da uradite. Vi kao Vlada na to jeste imali pravo. Zameram suštini ovih rešenja, ali nije korektno da „Fokus invest“, koji je preuzet od strane „Citadela“, piše zakon, da ga vi nama ovde predstavljate kao svoj. Nije to prvi put, čitajući „belu knjigu“ stranih investitora uvek smo znali šta je barometar zakona koje će ova vlada da donosi. Uvek je bila najava zakonskih propisa u tim knjigama i tačno sam znala šta će doći na dnevni red za usvajanje u ovoj skupštini. Nije to problem, govorim o postupku, suština je u rešenjima sa kojima ste izašli. Dozvolili ste investicionim fondovima da stiču sopstvene investicione jedinice, da imaju portfolio menadžere, ne samo za jedan investicioni fond, nego za više fondova. Kako se to uklapa u zaposlenost, u održavanje radnih mesta? Kako se to uklapa u rasipanje društvene energije, gde se 4.000 evra plaćala licenca za jednog portfolio menadžera? Da li vi tako s mukom stečenu diplomu bacate u vodu time što tom poslodavcu, vlasniku investicionog fonda, olakšavate rad time što mu kažete – ne, nemoj da držiš po jednog portfolio menadžera za svaki investicioni fond, možeš jednog za tri. Da li vi znate, gospodine Đeliću, da se portfolio menadžeri i ne bave svojim poslom, da rentiraju svoje diplome? Verujem da poznajete neke od njih. Njih mole da se ne mešaju u svoj posao i da ne rade ono što znaju. Oni rentiraju svoje diplome, čime se razvoj tržišta, finansijskih, urušava na najgori mogući način, a vi u tome pomažete time što poslodavcima investicionih fondova olakšavate rad. Vi dalje investicionim fondovima omogućavate da se zadužuju, i to 20% (ranije rešenje je bilo deset), i da to zaduživanje, koje je bilo predviđeno za premošćavanje trenutnih problema u likvidnosti, sa 90 dana ode na 360 dana. Da li ste se založili da se ijednom proizvodnom preduzeću na takav način reprogramiraju oni bečki dugovi, ne bečki dugovi, „kros border“ dugovi kod bečkih banaka, da im se odlože sa 90 na 360 dana, da im se omogući da kratkoročne pozajmice budu pod tim uslovima? Da li građani mogu da se zadužuju, ne trećinu, nego 60%? Vi ste njima duplirali pravo. Nisam od onih koji misle da treba da postoji samo proizvodnja i da savremena civilizacija posluje po principu – nema hleba bez motike. Da, zalažem se za realnu proizvodnju i stvaranje realne vrednosti; ne može od naduvavanja investicionih balona i od naduvavanja vrednosti akcija jedna država trajno da živi uspešno. Ali, vi ne možete da potpuno urušavate, na primer, član 11. Zakona o investicionim fondovima, gde im dozvoljavate da onih prvih šest meseci nemaju ni neophodan osnivački ulog za rad. Ono što dajete zbog trenutne krize kao mogućnost, to će postati pravilo. Ko će ubuduće dati sigurnost ulagaču u investicione fondove ako nema početni osnivački kapital, kako je to zakon propisao, u prvih šest meseci? Vi ne pravite izuzetak, stavljate u prvi stav člana 11. i normalno, svi će se toga držati kao da je pravilo; i jeste pravilo kako ste ga vi definisali. Što se tiče investicionih fondova, možete da prostirete crveni tepih od novčanica kakvih hoćete, možete da im nudite najliberalnije uslove, a ponudili ste ih ovde, vi jednostavno znate, kao i ja, da to ništa neće vredeti; od 13, dva fonda su već zatvorena, zatvaraće se i dalje, jer ovde više nemaju obećane prinose, odnosno očekivane prinose. Jer, privreda ne radi, dobar deo tih fondova je baziran na onom što se zove proizvodnja, pa kupuju njihove investicione jedinice. Znate zašto? U Hrvatskoj su se učili radu investicionih fondova od Slovenije. Kod njih su došli slovenački i švedski fondovi, pokupili kajmak, a hrvatski učesnici na tržištu investicionih fondova su učili posao. Gde su oni pokupili kajmak? Hoćete da kažem ja ili vi? Na srpskom tržištu, počev od fonda FIMA, pa tako dalje; pomalo crnogorskom i makedonskom. Investicioni fondovi osnovani ovde, domaći, nije važno čiji, ko je prikazan vlasnik a ko nije, nemaju gde da idu da kupe kajmak. Nije samo finansijska kriza razlog zašto ne vredi pospešivati na ovakav način, za koji neću da upotrebim neki teži izraz, ali je zaista neprimeren. Ne vredi popuštati, koliko god da popustite. Da li je to uopšte razlog, da se održe investicioni fondovi kao nešto što čini razvoj finansijskog tržišta, ili postoji neki drugi razlog? Da li je ovo potpuno labavljenje veza povezanih lica i ulazak u vlasništvo drugih fondova, privatnih fondova, sa gotovo potpunim oslobađanjem okvira, mogućnost za fantastično pranje novca s kojim ćemo se boriti donoseći neki drugi zakon, ustanovljavajući neke nove organe ili nešto slično? Ovog puta neću da navodim primere i neću da navodim odgovore i mišljenja nadležnih, ali zaista imam nameru da kažem, vi ste čak i pravila koja je Komisija za hartije od vrednosti donela u vezi sa ovim bukvalno derogirali donoseći jedan ovakav, nerazumno liberalni, zakon. Potpun promašaj, donošenje zakona o investicionim fondovima, sa kojim se niste pokazali kao vlada dostojna ovih poslanika koji o tome treba da odlučuju, ni vlade koja se stara o nekom razvoju koji treba da bude zasnovan na nekim pravim kriterijumima. Mislim da amandmani koje ćemo obrazlagati u nekom redovnom postupku neće biti nimalo prijatna materija o kojoj ćemo govoriti. Rekla bih samo nekoliko reči i o Zakonu o obaveznom osiguranju motornih vozila. Gospodine Iliću, vi ste bili predstavnik Ministarstva finansija kada smo usvajali zakon kojim smo omogućili privatizaciju DDOR-a. To što se danas bune vlasnici „Fondiarie“ govoreći da ni njima baš ne ide u prilog ovaj zakon koji donosite, ne bih rekla da je puna istina, ali ima u tome istine. Za mene je strašno i za domaće osiguranje je strašno to što ovaj zakon koji govori o obaveznom osiguranju motornih vozila jeste posredno ispunjavanje uslova kojima smo se, na onoj prošloj sednici, kvalifikovali da dobijemo prvih 50 od 150 miliona dolara pomoći, za to što ćemo svesti učešće privatno, domaće učešće u društvima za osiguranje za još nekoliko procenata. Odlično znate da je u obrazloženju tog zakona stajalo koliko treba smanjiti učešće u bankarskom sektoru i u osiguravajućim društvima. Da li znate koliko je predmeta za ugašena osiguravajuća društva još uvek na sudu? Da li znate kako posluju preostala domaća osiguravajuća društva i iz čega potiče snaga gospode iz „Triglav osiguranja“ koja kažu: „Mi postrojavamo one koji treba nas da kontrolišu u Narodnoj banci“, ne birajući ni mesto ni vreme gde će to da saopšte? Uopšte nemam paranoju o postojanju Srbije kao kolonijalne zemlje u bilo kom drugom smislu sem u onom kada mi ekonomskim zakonima dozvolimo tu kolonijalnost, i to za neku mrvicu nerada ili neku mrvicu slasti, što bi rekao naš narod. Zaista mislim da način ... Vidim, čudili ste se, znate šta kažu – nismo kupovali DDOR zato što ima lepu upravnu zgradu u Novom Sadu (zaista je lepa), mi smo je kupovali zbog mreže distributera, odnosno onih koji prodaju polise. Da li vi danas ovim zakonom, kada dozvoljavate da i ogranci tih stranih društava mogu da rade te poslove, sve nas uveravate da se borite za razvoj onog što se zove domaća finansijska industrija u osiguravajućoj oblasti? Kada pročitamo zakone vidimo koliko su zalaganja i priče da na tome radite šuplje; samo reči, iza kojih ne stoje nikakva dela. Zaista mi je žao što predlozima zakona niste zaslužili da glasamo makar za jedan od ova tri; zaista mi je žao što ste u ovakvoj proceduri dozvolili da o njima pričamo. Ali, moja žalost je mala prema materijalnoj šteti koja će se zvati gubitak srpske privrede u industriji osiguranja i u onom što se zove gubitak ugleda, koji neće moći za desetinu godina da se povrati, po pitanju investicionih fondova. Kada je u pitanju kontrola državne pomoći, nadam se, još imate priliku da amandmanima ispravite i da makar u nekakav red dovedete ovu zemlju, u red onih u koje pomoć ide rado i ne gubi se tamo gde joj nije mesto. Hvala.
Zahvaljujem. Vašoj poslaničkoj grupi ostala su još dva minuta. Gospodin ministar želi reč. Izvolite, gospodine ministre.
Gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, želeo bih da u nekoliko minuta pokušam da odgovorim na nekoliko primedaba, sugestija koje smo čuli do sada, a isto tako da kažem i nekoliko reči što se tiče tog pitanja Evrope i efekata, pa i nekih malo dubljih pitanja koja možemo da vidimo kao ilustraciju nečeg dobrog, a za neke možda i lošeg, u smislu suvereniteta Srbije u ovom procesu. Što se tiče ovih zakona, onih koji se tiču osiguranja, to jest finansijske industrije, Ministarstvo finansija je sprovelo javnu raspravu i svaki učesnik u toj industriji imao je mogućnost da vidi zakonski predlog, a isto tako bio je u stanju da da sugestije. Bilo je nekoliko okruglih stolova koje su prenosili mediji, štampani i elektronski, tako da ni na koji način nije tačno da je bilo koji od ovih zakona pripremljen u dijalogu koji nije bio u potpunosti otvoren za sve učesnike. Veoma je važno primetiti da su, mada to nije uvek moguće, ova dva predloga u potpunosti usaglašena sa učesnicima na tržištu, ne u smislu da je svako od njih u potpunosti zadovoljan ovim što je rađeno, ali svi argumenti su razmenjeni i oni znaju zbog čega se ovakav zakon donosi. Počeo bih o zakonu o osiguranju. Taj zakon je, i to smo čuli u dosadašnjoj raspravi, veoma nužan. Sistem koji se predlaže, sistem bonus-malus, jeste jedna od najvećih i najpozitivnijih inovacija na tržištu osiguranja u Evropi od Drugog svetskog rata. Kao bivši ministar finansija mogu vam reći da ovde imamo ekvivalent u osiguranju i u onom osiguranju koje će najbliže dotaći naše građane, osiguranju koje reguliše prava i obaveze u slučaju pojavljivanja štete u saobraćaju. Ovo je inovacija koja se može meriti na isti način na koji je porez na dodatu vrednost bio inovacija u domenu fiskalne politike. Nedvosmisleno, sve zemlje koje nemaju sistem bonus-malus uvode ga, jer se pokazao, s jedne strane, kao način na koji se tarifikacija približava onome što je optimum, a to je da oni koji poštuju zakone pokazuju dozu opreznosti, ne plaćaju za one koji nemaju tu dozu opreznosti i odgovornosti, a sa druge strane, sistem u celini je održiv, tj. u stanju je da isporuči naknadu štete onima koji su pogođeni u datom momentu, što je i originalna, plemenita ideja celog koncepta osiguranja, da svi pomalo odvojimo danas a da se nađe nužni novac za one koji budu pogođeni u određenom momentu. Na taj način možemo u većoj meri da imamo ekonomski život i da ljudi budu u stanju da krenu u određene aktivnosti, koje ne bi bile moguće bez osiguranja. Zašto neke odredbe ovog zakona stupaju na snagu postepeno? To jeste način na koji se krenulo racionalno u primenu ovakvih zakona. Jedna ovakva promena iziskuje organizacione, informatičke i ljudske pripreme. Bilo bi neodgovorno uvesti jedan ovakav sistem preko noći i to je bio jedan od elemenata diskusije da se ovakve promene uvedu što pre, da naša osiguravajuća društva budu u mogućnosti da ih sprovedu, a da to ne bude nešto što bi moglo da dovede poremećaja u njihovom poslovanju, naročito u momentu kada je na strani aktive osiguravajućih društava situacija veoma teška. Na najbolji mogući način, kroz otvorenu diskusiju, pronađen je optimum, a to je jedna godina, dve. One odredbe o kojima se pričalo, u smislu onoga što bi stupilo na snagu u momentu ulaska Srbije u Evropsku uniju, tiču se stvarno onih stvari koje jesu obaveze zemlje koja je članica EU, ali koje bi bile preveliki trošak za naš sistem, a malo bi donele u momentu kada se Srbija priprema za ulazak u tu Evropsku uniju. Predlagač zakona, Vlada, i velika većina u Skupštini će podržati jedno ovakvo racionalno unošenje što je pre moguće, ali bez unošenja dodatnih troškova koji nisu nužni u naš sistem. U tom smislu, mi u Vladi Republike Srbije bili bismo veoma zadovoljni, i trudićemo se da se napravi takav napor kroz dodatnu diskusiju, da veoma široki broj naših poslanika u ovom domu podrži jedan ovakav zakon. Poput onoga što je uveo PDV u javnim finansijama Srbije, sistem bonus-malus uvodi mnogo veću pravičnost u tarifikaciju, omogućuje bolji sistem i stabilnost u sistemu osiguranja. Radi se o promenama koje su tehničke prirode, ali donose veliki boljitak u onome što je veoma važno za ogroman broj naših građana a to je da plaćaju pravu tarifu i da budu obezbeđeni na pravi način u prometu na našim drumovima. Samim tim, verujem da je ovo jedan zakon koji možemo da nazovemo evropskim, a možda i ne moramo; odličan je zakon, uvodi sistem koji se stvarno pokazao u razvijenim zemljama, u zemljama u tranziciji i sve zemlje se pripremaju da ga uvedu. Vreme je da to uradi i Srbija. Što se tiče zakona o investicionim fondovima, bilo je tu nekoliko argumenata. Mislim da svi možemo da kažemo da će način finansiranja naše ekonomije još dugo biti baziran na finansiranju kroz bankarski sistem. To je i dan-danas, suštinski, način na koji se finansiraju privredne aktivnosti u kontinentalnoj Evropi. Možemo čak reći da je ova kriza, bez presedana, prouzrokovana time što je jedan broj ivesticionih fondova bio bez dovoljne regulatorne kontrole, a naročito možemo reći da je taj kontrola bila odveć podeljena između nekoliko regulatornih tela. Konkretno, u Americi se u ovom momentu, dakle, krenula je kriza, radi na spajanju jednog broja, već ih je četiri na listi za spajanje, zato što nisu bili u stanju da u potpunosti sagledaju ono što se dešavalo u tim fondovima. Evo jednog domena gde se Srbija potrudila da ima način kontrole koji je veoma jasan. Imamo dve regulatorne agencije i to nije slučajno; radilo se kroz analizu uporednog prava i, što je još važnije, iskustava, i došli smo do Narodne banke, s jedne strane i Komisije za hartije od vrednosti, s druge strane, koje dele ovu odgovornost. Neki su govorili o tome ko će da pokupi kajmak, šta je to što može da se uradi kroz razvoj ovakve industrije. Jasno je da je u interesu naše zemlje da naša štednja služi, pre svega, za razvoj naših preduzeća. Kad kažem naša štednja, nisam rekao da je nužno da oni investicioni fondovi koji su aktivni kod nas imaju većinski srpski kapital. Najvažnije je da što veći iznos štednje bude upotrebljen za razvoj naše ekonomije. Jedan broj zemalja je to dobro regulisao, drugi nešto malo manje. Postoji tu, kao i u svemu u životu, naročito ekonomiji, jedan pravi balans i ravnoteža između, s jedne strane, usmeravanja onih sredstava koja su prikupljena kroz investicione i penzione fondove (koji danas nisu na dnevnom redu) u ono što su potencijali naše ekonomije... Možemo reći, kada je usvojen ovaj zakon, pa i Zakon o penzionim fondovima, veliki broj aktera na tržištu je govorio da je u mnogo čemu postojala velika obaveza da sve ide u potencijale Srbije, a da ne smemo zaboraviti i drugi cilj investicionog fonda, a to je da se obezbedi diverzifikacija investicija građana, a to znači da postoji interes da uz investicije u našu zemlju postoje i investicije u alternativne, druge hartije od vrednosti, koje bi omogućile da postoji diverzifikacija rizika za one koji investiraju. Tu je interes da se zaštiti interes naših štediša, onih koji ulažu u investicione fondove. Ovo što se predlaže u izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima, to je predlog ravnoteže koja treba da obezbedi da, s jedne strane, naši investitori imaju bezbednost u onome u šta ulažu – u tom smislu ne dolazi do neke velike relaksacije, nego do usklađivanja sa jednim brojem evropskih direktiva koje regulišu ono što je industrija finansijskih usluga – i, s druge strane, da omogući da u operativnom smislu obezbedimo da investicioni fondovi, koji su imali probleme zbog svetske ekonomske krize, pada berze svuda u svetu (pokazala se i korelacija sa berzom u našoj zemlji), mogu da vode taj posao na jedan racionalan način, ne zbog toga što neko ima specifičnu ljubav prema tim investicionim fondovima, nego iz razloga što je u nacionalnom interesu Srbije da postoji industrija investicionih fondova koja će predstavljati tu sponu između nađe štednje i investicija u hartije od vrednosti srpskih preduzeća i na taj način im omogućavati njihov razvoj. Radi se o priznavanju realnosti da je berza u Srbiji, kao i na drugim mestima, značajno pala i da treba omogućiti jedno normalno funkcionisanje, a ne da kvalitetni fondovi u ovom momentu nestanu. To je ceo smisao ovog zakona. Naša industrija investicionih fondova je pokazala da je u stanju da ima jedan dobar početak. Ona je još u povoju. Sigurno je da ćemo još dugo imati finansiranje naše ekonomije kroz bankarski sistem. Tu bih hteo da kažem, pošto se o tome malo priča i mislim da je gospođa Tabaković imala nekoliko veoma interesantnih stavova povodom ovog pitanja, verujemo i da što se tiče pitanja osiguranja imamo izvor finansiranja naše ekonomije koji je nedovoljno iskorišćen. Ako pogledamo nemačko iskustvo, način na koji se Nemačka razvijala posle Drugog svetskog rata, možemo reći da je između ostalih stvari od ključnog značaja bila mogućnost osiguravajućih društava i reosiguranja u Nemačkoj da investira na dugi rok u razvoj nemačkih kompanija. Na taj način su one imale dugoročne izvore i vreme da se razviju i nisu bile odmah izložene onome što su, po prirodi stvari, kratkoročni zahtevi berze. To je razlika koja je postojala između nemačkog i anglosaksonskog kapitalizma. U tom smislu, budućnost svih osiguravajućih društava u Srbiji, naročito onog gde naša zemlja ima većinski kapital, govorim o „Dunav osiguranju“, od prvoklasnog je značaja za našu zemlju. To danas nije na dnevnom redu, ali moramo reći da će ovaj zakon koji se tiče obaveznog osiguranja u saobraćaju, imajući u vidu da se radi o ključnom tržištu osiguranja, da iz tog izvora dolazi veliki deo premija koje dobijaju naša osiguravajuća društva, zapravo omogućiti pravi razvoj naših osiguravajućih društava, uključujući i onu funkciju o kojoj je bilo reči malopre, a to su investicije na dugi rok u naša preduzeća, na način da mogu da izdrže konkurenciju regionalnih firmi, pa i multinacionalnih. U tom smislu, evo jedne velike teme i uveren sam da ćemo vrlo brzo i na Vladi i u ovom cenjenom domu imati raspravu o ovom veoma važnom momentu. Treći zakon je zakon o kontroli državne pomoći. Ovakav zakon je potreban Srbiji iz jednog dobrog razloga, jer se, uprkos ovoj krizi i rebalansu nadole koji smo imali ove godine, u budžetu Republike Srbije pojavljuju stavke gde je moguće sprovesti određene programe. Važno je da ti programi budu uređeni, da postoje kriterijumi po kojima pravni subjekti, fizička lica mogu da dobiju državnu pomoć Republike Srbije. To jeste jedan od velikih uslova i jedna od predviđenih obaveza prema SSP, ali ovaj prvi razlog je mnogo važniji. U tom smislu, obezbeđena je transparentnost, na internet sajtu Vlade Republike Srbije će biti prijavljeni svi izveštaji koje će završiti ta komisija. Činjenica da je ona multisektorska, da ima predstavnika više institucija, i da ovog puta postoji uređen način na koji se traži pravda i državna pomoć predstavlja veliki korak napred. Predlagač zakona, Vlada Republike Srbije sa puno pažnje će razmotriti sve sugestije članova parlamenta. Evo još jednog zakona, i tako shvatam i dosadašnje intervencije, koji je za većinu poslanika i, uveren sam, za sve poslaničke grupe, a ne samo vladajuću većinu, apsolutno na mestu, vreme je da ga usvojimo. Evo još jedne ravnoteže: usvajamo ga, ali isto tako predviđamo pet godina tranzicionog perioda da se usaglasimo u potpunosti sa veoma zahtevnim uslovima, koji su pre svega birokratske prirode i posledica teškog sistema koji predviđa EU. To je istovremeno način na koji ćemo mi, po dobijanju statusa kandidata i kvalifikacije našeg finansijskog sistema, moći da obezbedimo i mnogo značajnija sredstva iz evropskog budžeta. To je način na koji ćemo uskladiti naš sistem sa onim što je nužno da bismo dobili i novac poreskih obveznika Evrope. Zaključujući svoje izlaganje hteo bih da kažem nekoliko reči. Gospođa Đerić je malo o tome govorila, o raznim izveštajima, o tome ko nas želi, ko nas ne želi, ko je nešto rekao, da li ima nekih tajnih izveštaja. Pravo da vam kažem, to je najmanje bitno. U suštini, ono što moramo reći, to je da je naša zemlja, posle nekih devedeset godina, ponovo suverena. Naš suverenitet niko ne može da nam oduzme. Srbija, kao što je bio slučaj obnavljanja njene državnosti pre 200 i nešto godina, jeste zemlja koja samo dobrovoljno može ući u bilo kakvu formu smanjenja ili deljenja njenog suvereniteta. To je smisao i evropskih integracija. U evropske integracije ne moramo, iz evropskih integracija možemo da izađemo. Zemlje članice Evropske unije imaju mogućnost da izađu iz te unije. Kao što reče jedan analitičar, Britanac, Evropska unija je po tome specifična – Evropska unija je prva zajednička imperija u koju se ulazi u potpunosti po dobrovoljnom principu, iz koje se može izaći ukoliko se tamo više ne želi ostati. Treba izbeći neke debate za koje nema mesta. Srbija treba da ide dalje u evropske integracije i druge integralne procese, samo ukoliko je to u njenom nacionalnom interesu. To je način na koji druge zemlje koje su u EU postavljaju taj cilj, dele ingerencije i suverenitet tamo gde im je u interesu. Primera radi, da li je u interesu Republike Srbije da u momentu pregovora u Svetskoj trgovinskoj organizaciji ima sa sobom i iza sebe snagu najvećeg trgovinskog bloka u svetu? Ima, jer na taj način mi ćemo, kao buduća članica EU, imati mogućnosti da raspolažemo argumentima kojima sami ne raspolažemo. To je razlog zašto i veće ekonomije od naše imaju interesa da, uz njihovo članstvo u Svetskoj trgovinskoj organizaciji, pripadaju ovoj velikoj bescarinskoj zoni koja se zove Evropska unija. S druge strane, postoji razmišljanje, i o tome je velika debata u ovom momentu u EU, a veoma brzo biće debata i kod nas, da li, na primer, u domenu finansijskog sektora treba imati više integracija na nivou kontinenta, da bi se zaštitili građani Evrope, da bi se izbegla situacija u kojoj je jedan broj bankarskih i finansijskih institucija u Evropi, u Nemačkoj, Italiji, ušao u rizike na tržištu SAD, a posle toga je to i te kako imalo efekat na druge zemlje EU, koje su možda imale nešto stroži pristup u nadzoru tih finansijskih institucija, ali pošto nije bilo zajedničkog evropskog pristupa tom pitanju, to se konstatovalo kasnije, prekasno. Sada je veoma aktuelno to pitanje da li treba na nivou cele EU ustanoviti jednog kontrolora, jednog institucionalnog regulatora koji će to nadzirati. Ide se u tom pravcu. Naravno, prisutni su i nacionalni interesi, i lobiji, i činjenica da nisu sve institucije koje dolaze iz date zemlje članice na istom nivou razvoja i učešća na tržištu. Zbog toga jedna takva reforma ne može biti laka, niti će biti brza. Evo još jednog primera gde kroz iskustvo, koje je gorko, Evropa otkriva: zemlje članice, suverene zemlje, za koje niko ne može da uzme reč i da kaže – ne, vi ćutite, neko drugi će odlučiti u vaše ime, razmatraju pažljivo, postepeno gde je u zajedničkom interesu da neke stvari podele. U tom smislu, u nacionalnom interesu Srbije je da se ova tri zakona donesu. S jedne strane, imamo zakon koji će u domenu osiguranja obezbediti mnogo jasnije i čistije tržište, veću sigurnost i bolje tarife, mnogo približnije onome što je realni rizik datog vozača. U nacionalnom je interesu da se donese jedna ovakva promena zakona, koja jeste prouzrokovana ovom ekonomskom krizom i usaglašavanjem sa evropskim regulativama, što se tiče investicionih fondova, ali nacionalni je cilj da očuvamo kapacitet nacionalne strukture investicionih fondova, koji će usmeravati našu štednju u razvoj naše zemlje. Napokon, u našem je interesu da imamo transparentnost u načinu na koji se sprovodi državna pomoć i da se istovremeno kvalifikujemo za mnogo obilatije finansiranje iz evropskog budžeta, tako da, što se tiče svih tih pitanja, mislim da moramo da gledamo interes Srbije. Interes Srbije se u mnogo čemu preklapa sa našim evropskim integracijama. Ukoliko se ne bude preklapao, preispitaćemo ovo prvo, a ne ovo drugo, ali iskustvo je pokazalo da su, u globalu, evropske integracije imale i te kako pozitivan uticaj na razvoj tih zemalja, na životni standard njihovih građana. To ne znači da je ta konstrukcija perfektna, to smo videli i na izborima za Evropski parlament koji su se upravo završili, ali evo jedne konstrukcije koja je imala veliki i pozitivan učinak na sve one koji su učestvovali u njoj, a tako će biti i sa Srbijom. Poštovane dame i gospodo, pred vama su tri zakona koja su dobra za Srbiju. Pred vama su tri zakona koja su dobra za građane Republike Srbije. Pred vama su zakoni koji su dobri za privredu Srbije i zbog toga budite uvereni da će Vlada Republike Srbije učiniti taj dodatni napor da uvaži sve one primedbe i sugestije, nezavisno od toga da li dolaze iz pozicije ili opozicije, da ih uskladimo i da ih usvojimo, nadam se, sa veoma širokom većinom. Hvala puno na vašoj pažnji.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Ministri će biti tu pa će odgovarati, odnosno razgovaraćemo kada budemo govorili o amandmanima i biće još detaljnije, ako treba. Reč ima gospodin Buha. Replika? Nema osnova za repliku. Stvarno nisam našla da ima osnova za repliku. Niste dobro shvaćeni? Izvolite.
Zaista mislim da je neophodno samo da preciziram jedan termin. Gospodin Đelić će shvatiti koliko sam u pravu. Vi namerno zamenjujete termine „štediša“ i „ulagač“. U investicionim fondovima nije štednja i to nisu štediše, to su ulagači u investicione fondove, koji očekuju 10 i više procenata prinosa. Štednju treba promovisati... Čak investicioni fondovi tvrde da hajku protiv njih vode bankari i penzioni fondovi. Da je neko drugi, rekla bih da je neznanje, ali vi vrlo svesno, promovišući štednju, u stvari, zamenjujete termin „ulagač“ sa terminom „štediša“.
Gospodine ministre, izvolite.
U najkraćem, ulaganje je forma štednje; imate iz makroekonomije, i to ne mnogo komplikovane, četiri-pet velikih kategorija. Možemo reći da ste u pravu da razne forme štednje moraju biti pristupačne i veoma dobro razjašnjene za razne kategorije našeg stanovništva. Naravno, ova kriza je donekle poremetila normalnu krivu između prinosa i rizika. Po prirodi stvari, očekuje se veći prinos od onoga što je rizičnije. Veoma je važno da je Srbija, može se reći, prednjačila među zemljama u tranziciji, jer je od samog početka veoma obazrivo ganjala i kažnjavala i trudila se da nijedan učesnik na tržištu ne obećava ono što se ne da održati. Bilo je mnogo rđavih primera u zemljama u tranziciji, gde su investicioni fondovi garantovali prinose i na taj način privlačili ulagače, koji su jedna forma štednje, koji su očekivali da onaj novac, koji im je i te kako bio potreban za potrebe njihovih porodica, ulože u nešto što je sigurno... Primera radi, danas u Srbiji imate državnu garanciju za vaš ulog u banci do 50.000 evra i zbog toga ne treba uopšte dozvoliti, niti se dozvoljava u Srbiji, da bilo ko garantuje bilo kakvu formu prinosa od neke investicije u hartije od vrednosti, jer to niko ne može da garantuje. Da ne ulazim u detalje, postoji kroz opcione ugovore nešto moguće, ali, ruku na srce, ova kriza pokazala je da ti opcioni ugovori i ne stoje kada dođe do sistemskih poremećaja, kakve smo videli od jula prošle godine, tako da svako mora da razmotri te mogućnosti. Samo možemo da kažemo da ova izmena zakona omogućava jednom segmentu, ne celom... Ponovio bih, još dugo će to biti manji deo načina finansiranja naše ekonomije, ali istovremeno, jedna nova forma, klasa štednje koja može i treba da bude otvorena onim profesionalnim investitorima koji su obavešteni o rizicima koji postoje, a isto tako našim građanima koji imaju raspoloživa sredstva i koji su u potpunosti upoznati sa rizicima i žele da investiraju u hartije od vrednosti kroz ove forme. Toliko i nadam se da ćemo imati puno prilika da o ovim stvarima još češće razgovaramo. Hvala puno.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Zlata Đerić.
Biću vrlo kratka u svojoj replici, pošto je gospodin potpredsednik pomenuo mene lično i ono što sam rekla. Samo ću ga podsetiti da je pre utakmice sa Farskim Ostrvima bio u parlamentu i da nas je tada vrlo frenetično pozvao u Evropu, do Nove godine će biti „šengen“ viza. Večeras je opet jedna utakmica i opet imamo sličan frenetični poziv u Evropu, sve se ponavlja što se toga tiče. Ne mora da mi odgovori, ali mogao bi da se upita zašto su na izborima u EU sada pobedile upravo nacionalne stranke i nacionalne snage. Evropska unija počinje na drugačiji način da razmišlja i gospodin Đelić, koji ima i privatno i profesionalno mnogo kontakata sa Evropom, zna zbog čega se to tamo događa. Drugo, videla sam da se ovde vrlo često u vezi sa svim ovim zakonima ponavlja pitanje, odnosno problem krize, u kojoj jesmo i niko ne spori da jesmo u ozbiljnoj ekonomskoj krizi, u kojoj je, na kraju krajeva, i svet. Sada je ta kriza, bojim se, izgovor za mnogo toga. Pre dve nedelje u medijima sam gledala ministra Dinkića, koji je rekao da smo mi upravo na izlazu iz krize, pa mi sad nije jasno. Pre dve nedelje sam bila ubeđena da smo izašli iz krize, nadam se da je to tačna izjava. Ili možda u Vladi ministri i potpredsednici ne pričaju? Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Buha. Izvolite.
Dame i gospodo, u svojoj diskusiji ću govoriti samo o jednom zakonu. Mislim da je u ovom setu zakona ovaj zakon najbitniji po svojoj suštini i formi, po cilju donošenja; ovoga trenutka je vrlo bitno kakav ćemo zakon usvojiti. Srpska radikalna stranka je ozbiljno prišla ovom zakonskom projektu. Žao mi je što potpredsednik Vlade i ministar nauke i tehnološkog razvoja odlazi zbog određenih sugestija koje imam ja kao izvestilac u ime SRS. Radi se o vitalnim, bitnim, temeljnim izmenama ovoga zakona koje smo probali ugraditi kroz amandmane, međutim, sama suština i forma ovog zakona su jako loše i teško ga je u osnovi menjati amandmanski zbog toga što je u ovaj zakon ugrađeno puno toga što je trebalo da bude obuhvaćeno drugim zakonskim propisima. O čemu se konkretno radi? Ugovor o osnivanju EU je sistemski rešio osnovne elemente državne pomoći. On po svojoj suštini traži, i mi smo to morali ugraditi u ovaj zakonski projekat, dve stvari: prvo je državna pomoć, kao osnovna kategorija sa osnovnim vrstama, načinom dodele te državne pomoći korisnicima državne pomoći, a posebnim (ili čak ovim) zakonom treba regulisati kontrolu te državne pomoći. Pre svega je trebalo da napravimo strategiju u kojoj ćemo obraditi izdvajanje i podelu državne pomoći. Unutar te strategije predlagač zakona morao je da utvrdi koji su to ciljevi koji će se postići izdvajanjem sredstava kroz državnu pomoć; zatim, vrste državne pomoći; uslovi podele državne pomoći; davaoci državne pomoći; šta se konkretno izdvaja nacionalnim programom Republike Srbije, šta regioni izdvajaju (u ovom slučaju mislim na autonomne pokrajine) i šta izdvajaju lokalni organi vlasti. Pored toga, ova nacionalna strategija morala je sadržati godišnji program državne pomoći, koji će biti verifikovan u ovom parlamentu kroz budžet ili kroz određene fondove. Imamo Fond za razvoj, i Fond za razvoj alimentira određena sredstva koja predstavljaju državnu pomoć. Pored toga, mora se napraviti godišnji finansijski program izdvajanja za državnu pomoć; zatim, sankcije za nepoštovanje svih elemenata koji su predviđeni za izdvajanje državne pomoći itd. Znači, sve je to moralo biti sastavni deo nacionalne strategije za izdvajanje i podelu državne pomoći, koja predstavlja jednu celinu. Kontrolu državne pomoći moramo obuhvatiti posebnim zakonom, ili ona treba da bude sastavni deo ovog zakona o državnoj pomoći, ali smo mi ovde „udrobili“ i jedno i drugo; ove stvari se u samom zakonu prepliću, čas govorimo o kontroli, čas govorimo o vrstama državne pomoći. Šta smo mi dobili od predlagača? Predlagač govori o ulaganjima u privredu, o socijalnim ulaganjima (misli se na stanovništvo), ulaganjima usled prirodnih nepogoda, u cilju otklanjanja šteta uzrokovanih prirodnim nepogodama, zatim, ulaganjima usled ozbiljnih privrednih poremećaja, ulaganjima u zaštitu kulturne baštine itd. Najmanje govorimo o ulaganjima i državnoj pomoći koja ide u oblast privrede. Članom 1. Predloga zakona rekli smo da se ovim zakonom uređuju opšti uslovi i postupak za kontrolu državne pomoći u cilju zaštite slobodne konkurencije na tržištu primenom načela tržišne ekonomije i podsticanja privrednog razvoja, obezbeđivanja transparentnosti u dodeli državne pomoći, kao i izvršavanja preuzetih obaveza po zaključenim međunarodnim ugovorima, koji sadrže odredbe o državnoj pomoći. Niti jedna odredba zakona ne govori o tome na koji način se narušava slobodna konkurencija na tržištu, niti jedna odredba. Šta to znači? Prepustićemo to komisiji, koja će sama procenjivati kada se narušava slobodna konkurencija na tržištu. To nećemo dozvoliti. Nadalje, u stavu 2. člana 1. kaže: „Odredbe ovog zakona se ne odnose na primarnu poljoprivrednu proizvodnju i ribarstvo“. U amandmanima koje je uputila Vlada na predlog ovog zakona (ima ih ukupno devet) sama je izvršila korekciju, amandmansku korekciju, i kaže – U članu 2. stav 2. menja se odredba Predloga zakona i ona glasi: „Odredbe ovog zakona ne odnose se na poljoprivredne proizvode i proizvode ribarstva“. Postavlja se pitanje da li se izdvajanje za poljoprivredu i ribarstvo smatra državnom pomoći ili ne? Da li se vrši kontrola državne pomoći, kako vi rekoste, odnosno Vlada, u ovom amandmanu, za poljoprivredne proizvode i proizvode ribarstva? Zamenili ste teze. Izdvajanje i ulaganje preko agrarnog budžeta u oblast poljoprivrede i ribarstva predstavlja državnu pomoć. Prema evropskom zakonodavstvu i ugovoru o formiranju Evropske zajednice, ne vrši se kontrola, država može izdvajati onoliko koliko joj omogućavaju materijalne i finansijske mogućnosti. U članu 88. tog ugovora je predviđeno šta ne spada u državnu pomoć. Kod nas mora da bude državne pomoći i moramo vršiti kontrolu. Zašto? Zbog političkog voluntarizma, zbog političara koji su u vlasti i koji izdvajaju. Gde izdvajaju? Izdvajaju u svoje sredine. Nema strategije, nema programa, nego smo dozvolili, odnosno preuzeli su sami na sebe da dele onako kako smatraju da treba da dele. Ono što je navedeno u članu 2. tačka 1), gde definišete državnu pomoć, apsolutno ne odgovara definiciji koja se koristi u EU. Samo da vam kažem da je ona radna grupa koja je formirana 2004. godine dala daleko bolju definiciju državne pomoći i vi ste je morali ugraditi ovde. U tački 2), kada definišete davaoca državne pomoći, morali ste reći šta će izdvajati centralna vlast kroz budžet i kroz fondove, a šta će izdvajati autonomna pokrajina i lokalna samouprava. Morate to ograničiti. Politički voluntarizam i voluntarizam vlasti je danas u Srbiji toliko jak da lokalni moćnici rade šta hoće – danas asfaltiraju, sutra poklanjaju, prekosutra oduzimaju itd. To se mora rešiti zakonom, ali zakonom o kontroli državne pomoći, koja ima posebne ingerencije i nadležnosti i sankcije za one koji zloupotrebe sve ono što je predviđeno zakonom. U članu 3. Predloga zakona kažete da državna pomoć dodeljena u bilo kom obliku, koja narušava ili preti da naruši konkurenciju na tržištu, osim ako nije drugačije propisano ovim zakonom, ili koja je suprotna zaključenim međunarodnim ugovorima, nije dozvoljena. Šta znači zakonska odredba „koja narušava ili preti da naruši konkurenciju na tržištu“? Kako to utvrditi? Koji su to elementi narušavanja konkurencije na tržištu, te slobodne tržišne utakmice, koji mogu dovesti do poremećaja na tržištu? Vokabular, lingvistički se ovo mora obraditi, pokazati kroz osnovne elemente, jer, u protivnom, komisija će raditi onako kako ona smatra tog trenutka. U drugoj situaciji će rešavati na drugi način. Nadalje, zašto spominjete ovde – dozvoljena državna pomoć? U odredbi člana 88. Ugovora o osnivanju Evropske zajednice je rečeno da izdvajanje za fizička lica, za građane, za invalide itd. ne spada u državnu pomoć. Zašto je dozvoljena, zašto nije dozvoljena? Tu morate biti jasni. Nema potrebe to regulisati u zakonu o kontroli državne pomoći; to je regulisano drugim zakonskim propisima. Ali, da ste išli u kompleksan zakon o državnoj pomoći, onda da. Ovako ste samo jednom proširenom rečenicom rekli u članu 2: „Dozvoljena državna pomoć je pomoć socijalnog karaktera, koja se dodeljuje individualnim potrošačima bez diskriminacije u odnosu na poreklo robe, odnosno proizvoda koji čine konkretnu pomoć.“ Onda ste tu ubacili još i odredbu vezanu za dodelu pomoći zbog šteta prouzrokovanih prirodnim nepogodama ili drugim vanrednim situacijama. Kada definišete državnu instituciju koja će se baviti kontrolom državne pomoći opredelili ste se za komisiju za kontrolu državne pomoći. Mislim da je to sa aspekta kontrole dobro rešenje, ali nije dobro rešenje ko čini tu komisiju. Komisiju čine predstavnici izvršne vlasti koji su nosioci izrade strategije, utvrđivanja stanja, saniranja stanja, izdvajanja sredstava, pripreme svih finansijskih planova kako republičkih organa, tako i raznih drugih državnih organa, koji su u funkciji izvršenja svega onoga što onda i oni vrše – to je strogi sukob interesa. Srpska radikalna stranka je predložila sledeće – da državnu kontrolu u dodeli državne pomoći vrši odbor Narodne skupštine Republike Srbije. Zašto? Odredba člana 98. Ustava daje ovlašćenje Skupštini da vrši kontrolu izvršne vlasti. To je podela vlasti, kada predstavničko telo, u ovom slučaju Narodna skupština Republike Srbije, vrši kontrolu izvršenja svih postupaka i radnji od strane izvršne vlasti. Nema kontrole kada oni koji učestvuju u svim postupcima na kraju i vrše kontrolu. Nema kontrole, to je sukob interesa. To morate ispraviti. Ovo je neadekvatno rešenje. Zašto je Evropska unija formirala posebnu evropsku komisiju koja vrši tu kontrolu? Baš zbog toga. To je neutralno, specijalno telo koje vrši kontrolu. Ne može vršiti kontrolu predstavnik ministarstva koji je učestvovao u kreiranju svih postupaka. Srpska radikalna stranka je sve odredbe koje su vezane za komisiju o kontroli državne pomoći brisala. Kao takva, za nas je neprihvatljiva. Sigurno će Ustavni sud ovakvu odredbu, kako ste je koncipirali ovim predlogom zakona, proglasiti da je u suprotnosti sa Ustavom. Kada govorim o kontroli, svedoci smo svakodnevnih zloupotreba izvršnih organa vlasti kako u utvrđivanju visine sredstava za državnu pomoć, tako i u sistemu plasmana tih sredstava. Posebno je to bilo prisutno u toku 2008. godine zbog ekonomske i finansijske krize. Oseća se to i u toku ove godine. Znamo koje probleme ima agrarni budžet u obezbeđenju adekvatne količine sredstava. Postavlja se pitanje zakonitosti, s obzirom na odredbe Zakona o budžetskom sistemu, pa i Zakona o budžetu, kada mi ne izvršimo određene obaveze po budžetu koje smo morali izvršiti u 2008. godini, pa ih izvršavamo sada i izvršavaćemo ih do kraja godine. Time narušavamo osnovni princip budžeta, a to je godišnjost budžeta. Sve ono što je van toga mora biti posebno koncipirano i potkrepljeno adekvatnim odlukama, između ostalog i zakonskim propisima i izmenama, koje moraju doći na ovu skupštinu. Tu se krši odredba Zakona o budžetskom sistemu i Zakona o budžetu, ali, ko vodi računa o tome. Kada govorimo o vrstama državne pomoći, vi ih ovde ne pominjete; misli se na državnu pomoć u oblasti privrede. Predlagač zakona je promašio, u svakom slučaju, u odredbama, zato što je spomenuo u dva ili tri člana ulaganje u privredu kroz državnu pomoć. Mi u praksi imamo, Vlada je izašla sa tri programa mera za suzbijanje ekonomske i finansijske krize. Sve je to sastavni deo državne pomoći, ali ste to morali ugraditi u ovaj propis. Morali ste ugraditi, morali ste utvrditi uslove pod kojima će se dodeljivati ta pomoć. Morali ste ugraditi sistem povratka te pomoći, jer nije sve dato humanitarno ili bespovratno, ima i povratne pomoći, ali morate ugraditi kroz zakon. Vi to niste ugradili. Zato je zakon nepotpun i zato ga morate dograditi, morate ga povući. Najbolje je da ga povučete. Treba ugraditi posebno ono što sam rekao – državnu pomoć, a posebno kontrolu državne pomoći. Ne mešati, izmešali ste itd. U pet članova ste sabrali sve ono što bi trebalo da bude jedna kompleksna materija koja se odnosi u prvom delu, ako idete na jedan zakon, zakon o državnoj pomoći, na uslove, način, vrste, i onda posle toga dolazi kontrola državne pomoći. Mi u praksi imamo, što se tiče vrsta vrsta državne pomoći, subvencije, imamo preferencijalne kredite, imamo državne garancije, imamo poreske i carinske olakšice i oslobođenja, imamo nabavku repromaterijala sa određenim pogodnostima (posebno je to bilo prisutno ranije, prema Zakonu o porezu na promet), imamo razne stimulativne mere za otkup poljoprivrednih proizvoda zbog dispariteta itd., druge podsticajne mere. Ono što je, po meni, vrlo značajno, gde država ne vodi računa, ne preduzima ništa, posebno je to aktuelno kod ove vlasti, to je vlasnička struktura u javnim preduzećima i bankama, osiguravajućim kućama itd. Tu ne činite apsolutno ništa. Tu su vam zlatne rezerve. Pokušali ste sada kroz izmenu Zakona o dobiti da prebacite svu dobit u budžet. Međutim, šta se dešava? Javna preduzeća svesno ulaze u gubitak, bez ikakvih posledica. Vidite šta se desilo sa NIS-om. Kod banaka je slična situacija. Gubitak – dugogodišnji dobitak. Zašto? Prolaze bez ikakvih sankcija. Vlast mora, odnosno vi morate naterati banke da prave sanacione programe, ne može se iz godine u godinu ulaziti iz gubitka u gubitak. Na temelju akcija koje ima u tim bankama država mora imati korist. To može biti osmišljena državna politika, to može biti državna pomoć, da ne ubirate dividende, ali to mora biti osmišljena politika predviđena zakonom, kao vid olakšica, fiskalnih olakšica. Gubitaši ne plaćaju, ali ne može se iz godine u godinu biti gubitaš, posebno ne u bankarskom sektoru. Svesno ste doveli banke i druge finansijske institucije u poziciju da ne mogu poslovati bolje nego što posluju, ali ne činite ništa da ispravite sve one propuste... (Predsednik: Vreme. Privedite kraju, završite rečenicu.) Uključiću se kasnije. Hvala.
Reč ima gospodin Mirko Čikiriz. Izvolite. Samo se prijavite, molim vas.
Gospođo predsedavajuća, gospođo ministre, dame i gospodo, u ime liste Za evropsku Srbiju i Srpskog pokreta obnove reći ću da je prvi put posle Drugog svetskog rata u Narodnoj skupštini Republike Srbije zakon o kontroli državne pomoći. Preživeli smo mnoge sisteme, periode u kojima ni narodni predstavnici, niti iko drugi nije smeo da pita one koji su odlučivali o javnim finansijama gde je pomoć otišla, po kom osnovu je otišla, da li je namenski iskorišćena. Čini mi se da je namera zakonodavca dobra. Pogledao sam i amandmane, postoje veoma interesantni amandmani. Nisam prozreo zlu nameru podnosioca bilo kog amandmana i čini mi se da će verovatno imati prostora da se neki od njih i prihvate. Za nas sa liste Za evropsku Srbiju je interesantno uspostavljanje totalne kontrole javnih finansija. Ovo je jedan od segmenata u toj kontroli javnih finansija. Naši građani koji su imali prilike da žive u zemljama koje su uređene na način kako lista Za evropsku Srbiju želi da Srbija bude uređena uvek su nam pričali da su to ozbiljne države i da se tamo vodi računa o svakom dinaru, da se kontroliše svaki dinar. Mislim da će ovaj zakon biti dobra osnova za kontrolu državne pomoći. Prigovori da se ovaj zakon ne odnosi na poljoprivrednike, da su oni diskriminisani, ne stoji, zbog činjenice da drugi zakoni, uredbe i odluke Ministarstva za poljoprivredu, a skoro smo imali u Narodnoj skupštini Republike Srbije Zakon o poljoprivredi i ruralnom razvoju, regulišu način i oblike pomoći poljoprivrednim proizvođačima, za šta je SPO izuzetno zainteresovan. Ono što je, čini mi se, najvažnije – mnogo je primera zloupotrebe državne pomoći bilo u decenijama iza nas – sa javnim objavljivanjem podataka o utrošku državne pomoći svako ko u lokalnim sredinama ima primere zloupotrebe državne pomoći moći će da interveniše. Sigurno je da ćemo se i u budućnosti susretati sa brojnim zloupotrebama, ali ono što je za nas, za listu ZES interesantno, to je da ćemo mi poslanici sa te liste dati punu podršku ovom zakonskom rešenju. Drugi zakon, koji je zaista izvanredan, u potpunosti evropski, zakon koji u potpunosti ide naruku oštećenim licima, uvodi potpuni red u jedan veoma važan sektor, u sektor osiguranja, odnosno dodatno uvodi red, jer je i sa prethodnim zakonima, sa svakim zakonom i izmenama i dopunama zakona o osiguranju, red bio sve bolji i bolji. Vlasnik jednog privatnog osiguranja je u momentu kada je zakonskom regulativom propisano da NBS vrši kontrolu nad poslovanjem osiguravajućih organizacija rekao, posle nekoliko meseci, da je tek tada shvatio da je to u najboljem interesu osiguravajućih organizacija. Ako je u medicini magnetna rezonanca aparat koji u svakom momentu može da pokaže stanje našeg zdravlja, onda je način na koji je uspostavljena finansijska kontrola, ali ozbiljna, od strane NBS kako u javnom interesu i u interesu oštećenih lica, tako i u interesu osiguravajućih kompanija, jer za svaki štetni događaj morate imati rezervaciju šteta. U svakom momentu se zna da li ste iznad ili ispod crte, u svakom momentu se zna koliko imate odštetnih zahteva i može da se proceni koliko potencijalno štetnih događaja koji su nastali, a nisu prijavljeni, osiguravajuća kompanija može da predvidi, a samim tim da odvoji rezervna sredstva, koja ne sme koristiti u neke druge svrhe. Ovaj zakon o osiguranju je u mnogo čemu zaista izvanredan. Mi iz Srpskog pokreta obnove ne spadamo u evrofanatike. Mi smo jedina desničarska politička organizacija koja je evropskog opredeljenja. Čini nam se da smo kod svih zakonskih predloga, pa i kod ovih, bili apsolutno evrorealisti. Pokušaću da na konkretnim zakonskim odredbama koje su, kažem, izvanredne... Čini mi se da ću pohvaliti ceo tim koji je radio na izradi ovog zakona zbog činjenice da su posle izvanredne javne rasprave prihvaćene mnoge sugestije, i to upravo sugestije onih koji se bave poslovima osiguranja i koji se životno, svakodnevno susreću sa problemima proizašlim iz poslova osiguranja. Zbog čega je ovaj zakon, pre svega, u interesu oštećenih lica? Prvo, zbog činjenice da se mnogo puta u životu dešavalo da oštećena lica pitaju da li imaju pravo kada se desi štetni događaj da naknadu štete naplate od osiguranja sa kojim su zaključili polisu o obaveznom osiguranju za štete pričinjene trećem licu. Prethodna zakonska rešenja to nisu dozvoljavala, već je oštećeno lice moralo naknadu štete da potražuje od štetnika ili njegovog osiguravajućeg društva. Ovaj zakon proširuje prava oštećenih lica i predviđa mogućnost da osiguravajuća kompanija koja nije osiguravač, čiji osiguranik nije odgovoran za štetu, može od nje da naplati štetu, a da se zatim u regresnom postupku od štetnika ta šteta nadomesti. Drugo, mi smo danas u Srbiji svedoci totalnog dispariteta u pogledu kriterijuma za naknadu materijalne i nematerijalne štete. Mnoge zemlje u okruženju su na različite načine regulisale kriterijume koji bi bili prilično jasni i koji bi, u svakom slučaju, u velikoj meri pomogli osiguravajućim društvima i oštećenim licima, a takođe i sudovima u slučaju sudskog spora. Čini mi se da je rešenje koje je predviđeno u ovom zakonu najsličnije rešenju koje ima Republika Makedonija, jer je Vlada preuzela obavezu da bliže svojom odlukom propiše kriterijume za naknadu materijalne i nematerijalne štete, kao i njihove najviše iznose. Ovo je vrlo bitno zbog činjenice da su postojale brojne zloupotrebe, jer se u svakodnevnoj praksi dešavalo da oštećeno lice sa jednom te istom telesnom povredom, istom kvalifikacijom iste povrede, istim posledicama povređivanja na severu naše zemlje dobije znatno viši procenat telesnog oštećenja, invaliditeta ili umanjenja opštih životnih aktivnosti u odnosu, recimo, na jug Srbije. Samim tim, u ovom slučaju, ako pričamo o naknadi štete na licima, kod kriterijuma će biti potrebno uključiti, pre svega, veštake sudske medicine i njihova udruženja, zatim, sudsko-medicinske odbore, udruženja lekara Srbije, da bi kriterijumi bili jedinstveni za teritoriju cele Srbije. Ako je ovim zakonom propisan i najviši iznos nematerijalne štete, recimo, za duševne patnje zbog smrti bliskog lica, onda je to nešto što će u potpunosti olakšati rad sudovima, jer nećemo opet imati uticaj lokalnih advokata i lokalnih lobija na određivanje visine štete. Drugo, ovaj zakon će uštedeti mnoge troškove a oštećena lica biće pošteđena maltretiranja. Biće smanjen broj sudskih postupaka, jer se zakonom predviđa da se oštećeno lice u određenom roku, pre pokretanja sudskog postupka, mora obratiti društvu za osiguranje, sa kompletnom dokumentacijom. Društvo za osiguranje mora u određenom roku da odgovori na zahtev. Verujte, u praksi se često dešavalo da društvo za osiguranje ponudi isplatu nespornog dela štete, a da oštećeno lice neće da je primi. Sada postoji obaveza da primi isplatu nespornog dela štete, naravno, uz zadržavanje njegovog prava da potraži i sudsku zaštitu ako smatra da ta naknada nije adekvatna za preostali deo štete. Takođe je postojala i zloupotreba od strane osiguravajućih društava zbog činjenice da nisu želela da isplate čak ni nesporan deo štete. U pogledu kriterijuma za naknadu materijalne štete, postoji nekoliko udruženja sudskih veštaka koja imaju totalno različite kriterijume za naknadu materijalne štete. To, u svakom slučaju, zbunjuje radnike zaposlene u osiguranju, a i oštećena lica, sudske veštake i sud. Ako Vlada propiše jasne kriterijume za naknadu materijalne štete, svima će biti olakšan posao. Drugo, garantni fond je do sada postajao pri Udruženju osiguravajućih organizacija Jugoslavije i služio je za isplatu štete nastale od nepoznatog vozila ili vozila koje nema osiguravajuće pokriće. Sada se garantni fond tretira kao posebno pravno lice. Jasno se definišu njegova uloga, ovlašćenja, prava, obaveze. Ono što je za nas posebno interesantno, to je da će ovakvim regulisanjem ponovo biti zaštićena oštećena lica, da se neće čekati da se okončaju stečajni postupci, kao što je do sada bilo, koji traju po nekoliko godina. Zamislite oštećeno lice koje ima i materijalnu i veliku nematerijalnu štetu, koje podnese zahtev za naknadu štete ili utuži osiguravajuću kompaniju, ona ode pod stečaj, a sud donese odluku (tako je ranije bilo) da se naknada štete može ostvariti tek po okončanju stečajnog postupka, koji može trajati godinama. Zbog toga je ovo rešenje izvanredno. Što se tiče takozvanih međunarodnih šteta, to su štete koje proizvede vozilo inostrane registracije u našoj zemlji ili naše vozilo u inostranstvu, moguće su različite kombinacije. Ovaj zakon u potpunosti ide naruku oštećenim licima i pruža im širok spektar mogućnosti od koga sve i po kakvom postupku mogu da naplate štetu. Čini mi se da će obaveza da se oštećena lica pre pokretanja sudskog postupka obrate osiguravajućim organizacijama, odnosno društvima za osiguranje smanjiti broj sudskih postupaka. Samim tim, oštećena lica neće morati da plaćaju sudske takse, advokate, brže će ostvariti pravo na naknadu štete. Takođe, ovaj zakon priteže i navodi društva za osiguranje da u jednom veoma kratkom roku po podnošenju odštetnog zahteva i dokumentacije isplate štetu. Što se tiče bonus-malus sistema, od onih koji imaju iskustva sa zemljama koje su ovo što mi sada uređujemo uredile mnogo pre nas, onih koji žive u zemljama EU, čuli smo najčešće priče i iskustva vezana za lica koja spadaju u tzv. rizične kategorije; to su lica koja, recimo, tokom jedne godine naprave više saobraćajnih nezgoda. Do sada su ta lica prilikom plaćanja premije osiguranja imala isti status kao lica koja, recimo, za 50 godina upravljanja motornim vozilom nikada nisu pričinila saobraćajnu nezgodu. Plaćala su istu premiju osiguranja i na taj način nagrađena su zbog svoje bahatosti i neopreznosti, zbog toga što su loši vozači. S druge strane, lica koja su bila odlični i savesni vozači su na taj način bila kažnjena zato što su se savesno ponašala u saobraćaju. Verujte da je u praksi bilo primera da jedno lice napravi po sedam-osam saobraćajnih nezgoda tokom jedne godine, da napravi štetu koja se meri u stotinama hiljada evra, da odnese i nekoliko ljudskih života, a da sledeće godine zaključi polisu osiguranja za koju plati premiju u visini od, recimo, sadašnjih četiri, pet ili šest hiljada dinara. Do sada smo slušali da u zemljama Evropske unije to lice, kao rizično lice, ima obavezu da plati po nekoliko hiljada evra premiju osiguranja. Ne znam da li će Vlada svojim kriterijumima utvrditi bliža pravila na koji način će biti sankcionisani loši vozači, ali ono što je sigurno, ovim će biti sankcionisani, plaćaće mnogo veće premije osiguranja u odnosu na savesne vozače, kao što će i savesni vozači imati bonus, odnosno popust zbog činjenice da savesno upravljaju svojim vozilom i da ne čine nikome ni materijalnu, ni nematerijalnu štetu. Takođe je dobro to što lice koje je ušlo u motorno vozilo čijom je upotrebom pričinjena šteta, a koje je znalo da je vozilo protivpravno oduzeto, nema pravo na naknadu štete. Krađa automobila je sveprisutna i kod nas, i u savremenom svetu jedan je od najprisutnijih oblika organizovanog kriminala. Imali smo primera u praksi da lice koje je ukralo vozilo i bilo saučesnik u pljački, pošto najčešće kradljivci voze velikom brzinom, doživi saobraćajnu nezgodu i da se pojavi sa zahtevom za naknadu štete. Ovaj zakon, naravno, takvo pravo ne pruža tim licima i to je nešto što je u potpunosti evropsko rešenje. Ovde su pominjana iskustva iz naše skorije prošlosti. Devedesetih godina je zakon o obaveznom osiguranju omogućavao osnivački kapital za osnivanje društava za osiguranje od, recimo, samo deset, dvanaest ili petnaest hiljada dolara. Te odredbe su izmenjene davno, ali dobro je da je i limit osiguranja, limit obaveza za koje odgovara društvo za osiguranje ovim zakonom povećan. To znači, ako se u nekoj nezgodi povredi više lica ili smrtno strada, da će obaveza osiguravajućih kompanija za isplatu štete po jednom štetnom događaju sada biti milion evra, a za materijalnu štetu 200.000 evra. Do sada je bilo 100.000, odnosno 200.000 evra i taj se iznos duplirao kod saobraćajnih nezgoda u kojima je bilo povređeno više lica. Ovo je takođe nešto što je dobro. Znači, oštećena lica će imati mogućnost da u potpunosti ostvare materijalnu satisfakciju zbog pretrpljene štete. Takođe, bilo je nedoumica, jer su postojala različita rešenja o PIO, zdravstvenom osiguranju, invalidskom osiguranju, u pogledu prava regresa prema osiguravajućim kompanijama u situacijama kada je dolazilo do njihovih troškova prouzrokovanih saobraćajnom nezgodom. Ovaj zakon to vrlo elegantno i precizno reguliše i to je nešto što je dobro, jer je i u sudskoj praksi i u životu bilo dosta nedoumica. Neko sam ko ima veliko iskustvo u radu u osiguravajućoj organizaciji. Zarad poboljšanja ovog zakona, koji je izvanredan, čini mi se da se radi pre svega o nekim tehničkim korekcijama, podneo sam nekoliko amandmana, tako da ću u raspravi u pojedinostima iskoristiti svoje pravo da od člana do člana još jednom ukažem građanima Srbije koliko je ovo dobar zakon, koliko je pravičan zakon. Ovo je jedan od zakona kojima smo mi sa liste ZES u potpunosti zadovoljni i verujemo da će zaista dati one efekte koje očekujemo.
Zahvaljujem, gospodine Čikiriz. Gospodin Nikola Savić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas razmatramo predloge tri zakona, i to: zakon o kontroli državne pomoći, zakon o investicionim fondovima i zakon o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Sva tri zakona razmatramo u načelnoj raspravi, mada nisam sto posto siguran da su ispunjeni poslovnički uslovi, jer ipak, svaki od ovih zakona ima svojih specifičnosti i ako bismo tražili, možemo naći više razlika, prema kojima ne bismo mogli da ih svrstamo u zajednički pretres. Međutim, pošto je to već tako, potrudiću se da kažem ponešto o svakom od ovih zakona, jer je svaki podjednako važan. Ipak, reći ću nešto više o zakonu o obaveznom osiguranju u saobraćaju, jer to je zakon koji se na najdirektniji način tiče svih naših građana. Ali, da pođemo redom, prvo od ovog zakona o kontroli državne pomoći. Moram da kažem da je lepo što je Vlada razmišljala o nekakvoj pomoći, o nekakvom davanju, ali to je jedino što je lepo u ovome zakonu i tu se stvari završavaju. Jednostavno, ovaj zakon nije dovoljno definisan, čak se i u samom obrazloženju zakona kaže da, prema evropskim kriterijumima, ne postoji striktna i jasna definicija ove pomoći. Sredstva za sprovođenje ovog zakona treba da se obezbede u budžetu Republike Srbije. Primenjivanje ovog zakona će početi od septembra, a znamo dobro da u budžetu nema sredstava ni za neke mnogo važnije stavke, a do septembra, ne nadam se, želeo bih da tako ne bude, ali pretpostavljam da će biti još više problema kada je u pitanju budžet Republike Srbije. Ako se ovaj zakon usvoji u ovakvom obliku, a budžet, kao što se predviđa, bude njegov osnovni izvor finansiranja, gospođo ministre, vi ćete morati vršiti rebalans budžeta svakog meseca. Kada se kaže državna pomoć, prva asocijacija naših građana je poljoprivreda koju zakonodavac ovim zakonom isključuje već u prvom članu, kroz jedno nemušto obrazloženje, bez obzira na to što su prirodne nepogode uslov da se pomoć daje. Član 2. ovoga zakona predviđa da korisnik državne pomoći može da bude svako fizičko lice, a pominje se i individualni potrošač. Meni zaista, moram da priznam, nije baš najjasnije da li to znači da će svaki građanin moći to da koristi. Jer, većina naših građana je zapala u krizu zbog kredita, dugova i opšte finansijske krize, a znamo da je ova finansijska kriza jedna elementarna nepogoda. U skladu s tim, mislim da bi svi građani mogli da potpadaju pod taj pojam - korisnici državne pomoći. Postavlja se pitanje, čemu formiranje još jedne vladine agencije, koja se u ovom zakonu ne zove agencija, nego komisija, kada znamo da iza svega ovoga stoji Ministarstvo finansija, a Ministarstvo finansija praktično vrši ove poslove? Ovim zakonom se predviđa da članovi komisije treba da poseduju potrebno stručno znanje iz oblasti državne pomoći. Želim da vas pitam koja je to obrazovna institucija u ovoj zemlji gde se stiču potrebna stručna znanja iz oblasti državne pomoći? Takođe želim da vas pitam koja su to lica koja takvu stručnu pomoć daju onima kojima je potrebna? Kao što sam već rekao, u zakonu se kaže da budžet obezbeđuje sredstva, a dobro znamo da je kriza i da u budžetu nema takvih sredstava. Dalje se u zakonu kaže da Vlada obezbeđuje prostor, a znamo iz iskustva da i tu ima problema; setimo se samo slučaja Državne revizorske institucije. Ako su korisnici ove pomoći i neprofitne organizacije i ustanove, to znači da privatne škole i privatni fakulteti mogu da koriste ovakvu pomoć. S druge strane, nedavno ste Zakonom o budžetu državnim školama i državnim fakultetima uveli obavezu da 40% sredstava koja ostvare sopstvenim delatnostima vraćaju u budžet Republike Srbije. U ovom zakonu javlja se još jedna stvar koja nije uobičajena u pravu, a to je da se pojedine njegove odredbe primenjuju pre nego što sam zakon stupi na snagu. O ovom zakonu je više govorio moj kolega Buha; nadam se da će možda kasnije, ukoliko bude vremena, da kaže još nešto o tome. Želim da pređem na drugi zakon, odnosno sledeći zakon iz ovog seta zakona, a to je Zakon o investicionim fondovima. Izmene i dopune ovog Zakona o investicionim fondovima očigledno je pisao ovde prisutni ministar, odnosno državni sekretar u Ministarstvu finansija gospodin Ilić, jer praktično, te izmene su identične onome što je on izlagao i o čemu je govorio na Odboru za finansije u aprilu mesecu ovde u Skupštini Srbije. Kada je u pitanju sam pojam investicionih fondova i taj termin, građani Srbije nisu dovoljno upoznati sa time, ali suština je u tome da su za te fondove vezani biznismeni iz naše zemlje čije firme su registrovane na Kanarskim i nekim drugim ostrvima. Ovaj zakon o investicionim fondovima donet je 2006. godine, i to na insistiranje stranke G 17 plus, gde je obrazloženje bilo – sve zemlje u okruženju imaju ovaj zakon i red je da država Srbija donese jedan takav zakon. Doneli smo taj zakon i vidimo, nedugo posle toga krećemo u njegove izmene i dopune. Čak me ni ne čudi što smo krenuli u njegove izmene i dopune, jer Zakon je napisan tako kao da će se primenjivati u jednoj izuzetno uređenoj državi, a ne u državi Srbiji i kao da će se primenjivati u idealnim ekonomskim uslovima. Kada se piše zakon moraju da se imaju u vidu sve činjenice, svi elementi. Vidimo da taj zakon koji je tada napisan sada više ne vredi. Da krenemo malo kroz članove ovog zakona. Hajde da krenemo od člana 1. koji predviđa neposredno, ili preko povezanih lica, sticanje do 20% vrednosti imovine fonda. Ovde imamo jednu paradoksalnu situaciju: umesto da što veći broj građana svoja eventualno slobodna sredstva ulaže u ove fondove, jer ti fondovi po definiciji predstavljaju to, sada ovde idemo obrnutim redom – omogućavamo manjem broju ljudi da imaju kontrolu nad ovim fondovima, u ovom slučaju 20%, a kroz kontrolu ovih fondova imaju uticaj na celokupna privredna zbivanja i privredne tokove u Srbiji. Ako je ovaj član već promenjen sa ciljem da bogati budu još bogatiji, zašto niste vodili računa o tome da i oni siromašniji, obični građani koji eventualno imaju sredstva u ovim fondovima, prilikom bankrotstva tih fondova mogu da povuku nazad svoja sredstva, odnosno da im država to garantuje, kao što je slučaj sa bankama? Znamo, imali smo na redu nedavno i te zakone, da država, kada su u pitanju banke, garantuje građanima do određenog iznosa. Međutim, ovde se zakonodavac namerno nije setio da zaštiti male ulagače. Ovaj zakon je i planiran, odnosno pisan sa pričom da je ulaganje u investicioni fond jedna dobra stvar, da je to mnogo povoljnije, da ulagači imaju i izvlače veći profit nego kada bi uložili u banke, ali dobro. Da idemo dalje. Član 2. stav 1. i 2. ovog zakona dopušta da jedan portfolio menadžer, koji je obično stranac, može da upravlja sa više fondova. Želim da vas podsetim da je krizu na globalnom nivou napravila, kako bih je nazvao, „finansokratija“, znači, razni brokeri, portfolio menadžeri, autorizovani dileri i drugi, a mi im ovim zakonom omogućavamo da se kockaju sa parama drugih, običnih građana, ali dobro. Idemo dalje. Član 3. ne predviđa skoro nikakve sankcije za upravu fonda i odgovorna lica u fondu. S druge strane, izmenama članova 8, 9. i 16. stvara se ambijent u kome, recimo, neki anonimusi mogu veoma brzo i mnogo da zarade. Ovo se vidi iz rokova koji se drastično smanjuju i omogućavaju da se kapital začas prebaci na neko drugo mesto i opere. Otkuda baš da se, recimo, rok za izveštavanje sa 30 smanjuje na osam dana? Zaista je, barem kada su u pitanju rokovi, a rokovi su vezani za sve zakone, ova stvar neuobičajena. Dalje, članovi 9, 10. i 11. daju mnogo veća ovlašćenja upravama fondova, umesto da govore o njihovoj odgovornosti za stvari za koje su zadužene, jer faktički one raspolažu tuđim sredstvima. Izmene zakona u ovom smislu odnose se i na tzv. otvorene fondove, koji prikupljaju i sredstva anonimnih ulagača. Komisija za hartije od vrednosti ovim izmenama stvara okruženje slično onome koje postoji i u bankarskom sistemu, gde se jednostavno stranim bankarima omogućava ambijent koji nemaju ni u svojim zemljama. Da je tako, čuli smo danas iz ove sale – strane banke su izvukle ogromne pare, ogromnu dobit iz ove države, odnosno od ovog naroda. Pitam se, zbog čega zakonodavac toliko brine o sudbini investicionih fondova, kada je rizik sastavni deo njihovog poslovanja? Znate, nema investicije bez rizika. Investicija bez rizika bi, otprilike, bila isto kao, recimo, sport ili neki sportski susret bez mogućnosti poraza. Na utakmici može biti i ovakav i onakav rezultat, a vi se trudite da ovakvim zakonom praktično zaštitite uprave ovih investicionih fondova. U članu 23. navode se odredbe čija je primena počela pre stupanja na snagu samog zakona. Neke odredbe se primenjuju još od 28. marta, ali o tome sam već nešto govorio. Zbog čega je ovo ovako? Ovde se zakonodavac, kao i uvek, poziva na opšti interes. Taj opšti interes je rastegljiv pojam i mislim da se u ovom smislu i zloupotrebljava. Pošto vreme prolazi, u pitanju su tri zakona, a rekao sam da ću najveći deo svog izlaganja usmeriti na zakon o osiguranju u saobraćaju, vreme je da pređemo na ovaj zakon. Naravno, kao što sam rekao, ovo je veoma značajan zakon, govorim o zakonu o obaveznom osiguranju u saobraćaju, jer se na najdirektniji način tiče svih građana Srbije. Međutim, kao i svi vaši zakoni i ovaj zakon obiluje nedorečenostima i odredbama koje ne mogu biti primenjene u realnom životu. Ovaj zakon bi trebalo da bude kompatibilan sa Zakonom o obaveznom osiguranju u saobraćaju, ali ako se ova dva zakona pogledaju i uporede, odmah se može videti da u mnogim stvarima ova dva zakona stoje u određenom nesaglasju. Ovo je samo jedan od nedostataka ovog zakona. Pokušaću sad uopšteno da pobrojim još neke nedostatke ovog zakona, a kasnije ću kroz analizu članova ovog zakona ukazati na konkretne nedostatke. Mi smo ovde od govornika pre mene, gospodina Čikiriza, koji je ovlašćeni predstavnik grupe Za evropsku Srbiju, znači, vladajuće većine, čuli hvalospeve o ovom zakonu. Naravno, pošto govori da dolazi iz te branše, to mu je posao, ne sumnjam da poznaje tu materiju, ali moj zadatak kao opozicionog poslanika jeste da ukažem na ono što ne valja u ovom zakonu. Pre svega, ne vidim razlog zbog čega se ovako žuri sa ovim zakonom o obaveznom osiguranju u saobraćaju, kada znamo, a to stoji i u zakonu, da jedna trećina ovog zakona, i to suštinskih članova koji se odnose na osiguranje, neće moći biti primenjena dok Srbija ne uđe u EU, a niko ne zna kad će to biti. Koji je, dalje, suštinski nedostatak ovog zakona? Nedostatak ovog zakona, to se vidi kada se malo bolje pročita zakon, jeste da se ovde priprema teren za strana osiguravajuća društva – isto kao što ste uradili sa bankama. Znači, čisto pripremanje terena za strana osiguravajuća društva. Ovaj zakon i primena ovog zakona neminovno će dovesti do poskupljenja obaveznog osiguranja, a znamo šta to znači u vreme ove sveopšte finansijske krize za naše građane. Ali, neko će imati koristi od ovoga; imaće, kao što sam rekao, stranci, za koje pripremate teren da dođu i da osvoje prostor u ovoj oblasti. Dakle, ova vlada ne zna ništa pametno da uradi, nego udara odmah po džepu vozača. To je najlakše. Najlakše je udariti po džepu vozača. Po džepu vozača se udara i kada je u pitanju ovo obavezno socijalno osiguranje i, videli smo danas, kada je u pitanju cena benzina, jer znamo da je cena benzina u Srbiji trenutno veća nego u bilo kojoj zemlji u našem okruženju. Razumem da vi imate problema sa budžetom, sa punjenjem budžeta, ali ovo je najlakši način, to može svako, a Vlada treba da razmišlja i da traži neke nove načine, neke nove mere i neke nove stvari kako bi se budžet popunio, a ne samo po džepu vozača, akcize itd. Dalje, koji je još nedostatak ovog zakona? Svi poslovi koji su vezani za osiguranje su na relaciji osiguravajuća društva - Narodna banka Srbije. Potpuno se izbacuje struka i strukovno udruženje iz ovog posla; znači, nema auto-moto saveza, udruženja, udruženja inženjera, tehničara. Kao što sam rekao, ovde je samo cilj da neko izvuče ekstraprofit iz svega ovoga. Dakle, sve stoji u rukama bankara i finansijskih moćnika, a oni su odgovorni za ovu finansijsku krizu. Čisto sumnjam, u stvari, sto posto sam siguran da obični građani od ovoga zakona neće imati nikakvu korist. Dalje, moram da kažem nešto o garantnom fondu, koji je posebna priča ovoga zakona. Garantni fond nije ništa drugo nego još jedna od 150 agencija (ili oko 150), koliko ova vlada ima. Međutim, o garantnom fondu ću nešto kasnije, mada je on jedna od suštinskih stvari u ovom zakonu. Da malo pročešljamo ovaj zakon. Odmah ćemo poći od njegovog 1. člana koji govori o vrstama obaveznog osiguranja. Ovde se ne pominje železnica i železnički saobraćaj, a znamo da je železnički saobraćaj najstarija i još uvek izuzetno zastupljena vrsta saobraćaja. U članu 3. definicija pojma saobraćajne nezgode nije u skladu sa Zakonom o bezbednosti saobraćaja, na to sam i na početku ukazivao, tako da postoji određeno nesaglasje između ova dva zakona. Podsetiću vas, pomenuti zakon, Zakon o bezbednosti saobraćaja predviđa ispunjavanje sledećih uslova za nastajanje saobraćajne nezgode kao događaja u saobraćaju: 1) najmanje jedno vozilo u pokretu, 2) prouzrokovanje određene materijalne štete i 3) povređivanje lica kao učesnika u saobraćajnoj nezgodi. Međutim, u ovom vašem zakonu ti uslovi nisu ispunjeni, tako da nije u saglasju sa Zakonom o bezbednosti saobraćaja. Kada je u pitanju ovaj član 3, ponovo se vrši diskriminacija železničkog saobraćaja kao da je neka novina, a svako živ zna da i voz predstavlja prevozno sredstvo. Zadržaću se na ovom članu 3, koji obiluje nepreciznostima; kaže se da „teritorija na kojoj se vozilo uobičajeno nalazi predstavlja teritoriju Evropske unije“. Zaista, ako se pogleda ovaj član, može se zaključiti, recimo, da je neuobičajeno kada se vozilo nalazi na teritoriji Srbije. Daljim zaključivanjem mogli bismo doći do toga da smo mi neuobičajen narod, da ne koristim neku drugu i težu reč. Možda se neko od vas i zaneo pa misli da je Srbija u EU, ali ja želim da vam kažem i da vas podsetim: Srbija nije u EU, kada će biti, ne znamo; međutim, i u Srbiji može da se živi lepo i može da se živi bolje, samo bi trebalo da se ponašate drugačije, da više mislite o ovim građanima, a ne samo na sebe i na svoje interese. Članom 4. ovoga zakona opet nije obuhvaćena železnica, a setite se mnogih saobraćajnih nezgoda na železnici. Najnoviji primer jedne velike tragedije imali smo pre neku godinu u Crnoj Gori, u Bioču. Praktično, prema ovom zakonu, tako oštećeni ili nastradali ne bi imali mogućnosti da ostvare svoje pravo. U članu 5. piše, između ostalog, citiraću: „Društvo za osiguranje ne može odbiti ponudu...“, da ne citiram ceo član. Pitam vas, šta ako prevoznik, recimo JAT, hoće da se osigura kod nekog osiguravajućeg društva, a to osiguravajuće društvo, odnosno njegovo rukovodstvo je svesno da ne poseduje mogućnosti za nadoknadu eventualne štete jer je JAT ipak jedan veliki prevoznik, jedna skupa kompanija, a vi ga praktično ovim zakonom terate, znači, ne sme da odbije ponudu, mora da prihvati ponudu? Jednostavno, ako neko nema ekonomske mogućnosti da stupi u određeni posao, normalno je da to neće da učini, a vi ga na to terate. Međutim, ovo se možda i ne radi slučajno. Vi svesno stvarate mogućnosti za propadanje osiguravajućeg društva, kao što smo ranije imali situaciju da propadaju firme i druge kompanije, a radnici ostaju gladni. Videli smo skoro da ljudi iz očaja počinju da sebi seku i prste, a ne bi iznenadilo ako dođe i do amputacije ekstremiteta i drugih organa. Ovo je vrlo bitno, što ne želim da preskočim: u ovim zakonima (mislim na ova tri zakona, a to je slučaj sa svim vašim zakonima) koristi se veliki broj stranih reči i izraza koji nisu dovoljno poznati ni stručnoj javnosti, a kamoli običnim građanima, bez toga da se ti strani izrazi malo bolje i podrobnije objasne. S druge strane, prevod pojedinih odredaba nije najbolje i najkorektnije urađen. Odmah ćemo navesti jedan primer. Radi se o članu 3. stav 1. tačka 8); govori se o specijalnim pravima vučenja, znači, radi se o množini, a ne o jednini, kao što stoji u prevodu vašeg zakona. Pošto sam načeo ovu temu, u ovim zakonima susreću se izrazi kao što su: portfolio menadžer, aktuarska načela, bonus-malus sistem itd. Pitam vas, koliko ljudi u Srbiji, pa možda čak i u ovoj sali, zna šta je portfolio menadžer, aktuarska načela, bonus-malus sistem? Podsetiću, recimo, zbog javnosti, ne zbog vas, znam da vi to odlično znate, šta je to, recimo, aktuar. Aktuar je sudski pisar koji vodi arhivske knjige. Razumem da je zakon stvar stručnog karaktera. Razumem i to da je zakon i stvar pravno-naučnog karaktera, ali ne razumem nameru onoga ko piše ovaj zakon, bolje reći onoga ko prevodi ovaj zakon, da nema sluha za to da ovaj zakon treba da služi svima i da je najbolji onaj zakon koji svi razumeju. Zamislite, moram da kažem ovo, da je Branislav Nušić u svojim delima sudskog pisara nazvao aktuarom! Koliko bi vredelo njegovo delo? Sigurno ne onoliko koliko sada vredi. Svi znaju, pa čak i oni koji nisu čitali, za Peru pisara iz tamo nekog odeljenja, ali da je on bio aktuar, onda bi to bilo sasvim drugačije. Međutim, vi izgleda niste čitali ni Nušića, ni bilo šta drugo, osim možda Harija Potera. Kada sam se dohvatio ovoga, da ne bi ispalo da držim ovde neko predavanje, moraću da iskoristim ovo vreme da vam pročitam zaveštanje Stefana Nemanje, kada je u pitanju njegova poruka i zaveštanje narodu po pitanju jezika. Citiram: „Čuvajte, čedo moje milo, jezik kao zemlju. Reč se može izgubiti kao grad, kao zemlja, kao duša. A šta je narod, izgubi li jezik, zemlju, dušu? Ne uzimajte tuđu reč u svoja usta. Uzmeš li tuđu reč, znaj da je nisi osvojio, nego si sebe potuđio. Bolje ti je izgubiti najveći, najtvrđi grad svoje zemlje, nego najmanju i najneznatniju reč svoga jezika. Zemlja i države ne osvajaju se samo mačevima, nego i jezicima. Znaj da te je tuđinac onoliko osvojio i pokorio koliko ti je reči potkrao i svojih naturio. Narod koji izgubi svoje reči prestaje biti narod. Postoji bolest koja napada i jezik, kao i telo. Pamtim takve zaraze i morije jezika. Biva to najčešće na rubovima naroda, na dodirima jednog naroda sa drugim, tamo gde se jezik jednog naroda tare o jezik drugog naroda. Dva naroda mogu se biti i mogu se miriti, dva jezika se nikad pomiriti ne mogu. Dva naroda mogu živeti u najvećem miru i ljubavi, ali njihovi jezici mogu samo ratovati. Kada god se dva jezika susretnu, izmešaju, oni su kao dve vojske u bici na život i smrt. Dok se god u toj bici čuje i jedan i drugi jezik, borba je ravnopravna. Kad počinje da se bolje i više čuje jedan od njih, taj će prevladati. Najposle se čuje samo jedan. Bitka je završena. Posle izgubljenog jezika nema naroda. Znaj da ta bitka između jezika ne traje dan-dva, kao bitka među vojskama, niti godinu, dve, kao rat među narodima, nego vek ili dva, a to je za jezik isto tako mala mera vremena, kao za čoveka tren ili dva. Zato je bolje izgubiti sve bitke i ratove, nego izgubiti jezik. Posle izgubljenih ratova ostaje narod, posle izgubljenog jezika nema naroda. Jezik je tvrđi od svakog bedema. Tamo gde odzvanja naša reč, gde se još glagolja, gde se još kao stari zlatnik obrće naša reč, znaj da je to još naša država, bez obzira ko u njoj vlada. Carevi se smenjuju, države propadaju, a jezik i narod su ti koji ostaju, pa će se tako osvojen deo zemlje i naroda kad-tad vratiti svojoj jezičkoj matici i svome matičnom narodu.“ Završen citat. Možda sam vas malo zamorio, zaista mislim da je dobro da se ovo ima u vidu. Posle ovoga bih vas zamolio da vodite računa kada prevodite zakone, kada pišete zakone, da bude što više srpskih pojmova, odnosno da što manje stranih pojmova bude u tim zakonima. Ako je negde neophodno (naravno, znamo da savremeni trendovi idu ka tome), da to bude, makar stavite objašnjenje u zakonima, jer, verujte, ima puno ljudi koji se susreću sa zakonima a doslovce ne znaju šta oni znače. Nadam se da nećete prodati jezik, jer to bi bila najgora privatizacija koju ste do sada ikada imali. Dobro, idemo dalje, na zakon; idemo na član 8 – iz njegovog drugog stava je nejasno ko i kada poseduje evropski izveštaj o saobraćajnoj nezgodi. Zanimljiv je i član 10, koji govori o podacima koji se sakupljaju od osiguravajućih društava. U ovom članu zakonsko rešenje o sakupljanju podataka predstavlja najgrublju zloupotrebu podataka o ličnosti. Ovde, u članu 10. ne stoji na čiji zahtev treba nekome, pa makar to bilo i društvo za osiguranje, ustupiti podatke o određenoj ličnosti. Evo, recimo, dođe neko niotkuda, a po ovom zakonu može da traži podatke o nekoj osobi i onaj ko poseduje ove podatke dužan je da mu ih da. Jednostavno, želim da vas podsetim da postoji zakon o zaštiti ličnih podataka i da podaci, bez obzira na to koliko oni koristili, ipak ne smeju biti na izvol'te, jer je zloupotreba ličnih podataka prisutna danas i imamo mnogo primera za to. Evo, dolazim iz Niša i podsetiću vas samo – u kontakt program jedne niške televizije javio se jedan gledalac, jedan građanin i naveo primer da čovek koji je mrtav već deset godina redovno dobija sudske opomene zbog nepravilnog parkiranja, a taj čovek nije imao vozačku dozvolu dok je bio živ i nikada nije posedovao automobil. Ovo sam potkrepio jednim primerom. Sa ovim podacima koji su predviđeni u članu 10, a mislim da i član 9. takođe tretira ovu bazu podataka, ipak treba biti oprezan. Dalje, član 14. Mislim da bi članom 14. trebalo da se predvidi to da se vozila koja služe za obuku vozača tretiraju kao i druga vozila u javnom saobraćaju, jer ova vozila se takođe registruju na šest meseci, kao i ostala vozila koja služe za javni prevoz. Iz ovoga člana treba da se izbriše i obaveza o obaveznom isticanju naziva osiguravajućeg društva, kada je u pitanju privatno vozilo, recimo, taksi vozilo. Mislim da nema potrebe da se obavezno ističe naziv osiguravajućeg društva, jer niko nije dužan da besplatno reklamira nekoga. Idemo na član 15. Kako ste ga vi napisali, može doći do nekih situacija: recimo, desi se da neko dođe na autobusku stanicu, plati peronsku kartu, stanične usluge, ali ne putuje. Pošto sam profesor u saobraćajnoj školi, znam da se prema nastavnom planu i programu iz predmeta organizacija saobraćaja uči da se ljudi koji se nalaze na autobuskim i drugim stanicama tretiraju kao putnici. Recimo, dođe neko, roditelj, isprati svoje dete na ekskurziju, letovanje ili zimovanje, a to je uobičajeno, i njega, bez obzira na to što nije putnik, treba tretirati kao učesnika u saobraćaju. Dakle, vi na ovaj način uskraćujete određena prava. Svi zakoni koje vi pišete skrojeni su tako da ostavljaju mnogo prostora i bezbroj mogućnosti za manipulaciju. Vrednost svakog zakona je, pre svega, u njegovoj preciznosti, a sve ono što nije jasno definisano može dovesti do različitih tumačenja i, naravno, umanjuje vrednost tog zakona. Što se tiče člana 21. ovog zakona, iz njegovog prvog stava ne može se jasno zaključiti ko je oštećen, a ko je načinio štetu. Zaista vas molim, tamo postoje i amandmani, da razmotrite to i da se to na bolji i precizniji način definiše. Dalje, u ovom istom članu govori se o nečemu što je potpuno neuobičajeno, a to je da se prevoz nuklearnog materijala vrši vozilima koja podležu autoodgovornosti. Znamo, a to stoji i u zakonu, da su vozila koja podležu autoodgovornosti najčešće putnička vozila. Ako zakonodavac i ovo stavi u zakon, onda se postavlja pitanje da li on ima saznanja da se tim vozilima prenosi nuklearni materijal? Ako nema takvih saznanja, ili iako ih ima, nije važno, onda se praktično dovodi u pitanje bezbednost saobraćaja. Član 23. ovog zakona predviđa suviše kratak rok, od tri dana, da se obavesti odgovorno društvo za osiguranje o saobraćajnoj nezgodi. Praksa pokazuje da je ovaj rok suviše kratak. Znamo da vlasnik motornog vozila ne može da ostvari nijedno pravo bez zapisnika uviđaja, zaista ne može, a često se dešava da taj zapisnik ne stigne ili da kasni, pogotovo u slučajevima kada su u pitanju manje sredine ili kada je vozilom upravljalo lice koje nije ujedno i vlasnik toga vozila, tako da smatram da ovaj rok treba da se produži i to smo amandmanom i predvideli. U članu 29. stav 1. tačka 2) iz predložene formulacije ne može se jasno zaključiti da li se prava iz osiguranja isključuju zato što vozač nije imao kod sebe vozačku dozvolu ili zato što uopšte nije položio ispit za upravljanje motornim vozilom određene kategorije. U ovom istom članu se kaže: „... ako je vozač štetu prouzrokovao namerno“. Ja zaista smatram da ovako nešto ne može i ne sme da stoji u zakonu. Za ovakve slučajeve postoji stručno veštačenje, postoje lekari, psihijatri, evo, tu je gospođa Slavica, saobraćajni inženjeri, saobraćajna policija, svedoci itd. Mora se prvo stručno utvrditi da li je neko štetu uradio namerno, pa kada se to utvrdi, kada stručna lica utvrde da je neko štetu uradio namerno, onda se može postupati u skladu sa tom činjenicom. Član 41. bi trebalo da sadrži odredbe koje će bliže uputiti oštećene na ostvarivanje prava iz osiguranja kada pretrpe štetu, pogotovo kada pretrpe štetu od vozila strane registracije. Pošto se vreme bliži kraju, a ovo će gledaoci gledati rano, oko 03.00 sata, ko bude budan, malo ću da požurim. U članu 42. zakonodavac ne uzima u obzir tržišnu vrednost vozila, pa se može desiti apsurdna situacija da, recimo, premija obaveznog osiguranja bude veća nego što je tržišna vrednost vozila. Zaista, to stoji u ovom zakonu. Kad smo kod ove premije obaveznog osiguranja, u dosadašnjoj praksi ona je vezana isključivo za zapreminu motornog vozila i, moram da kažem, baš zbog ove činjenice koju sam napred naveo ne odražava realno stanje, a uvek se postupa na štetu vlasnika vozila, odnosno onoga ko plaća, pogotovo zato što znamo da je prosečna starost vozila u Srbiji 15 godina. Ako je zapremina motora, na primer, 2000 kubika, nije ista vrednost vozila koje je 2009. godište i onog koje je 1989. godište. Vidim da me ministarka gleda, znam šta hoće da kaže, ali ja ovo moram da kažem zbog javnosti. U članu 44. se kaže da prodaju polise nekog osiguravajućeg društva može vršiti samo lice koje je zaposleno u tom društvu. Mislim da ovo nije bilo potrebno u zakonu. To bi, otprilike, bilo isto kao kada bismo u nekom zakonu o trgovini rekli – prodavanje hleba u samousluzi ne može vršiti vozač gradskog saobraćaja. Mislim da ova formulacija nije morala da se nađe u zakonu, za razliku od nekih koje su se do sada nalazile. Još sam na članu 44. Ovaj član treba potpuno da se briše, iz jednog drugog razloga – jer tekst ovog člana ne odgovara faktičkom stanju. Kada su u pitanju osiguranja i tehnički pregledi, stanje u praksi je potpuno obrnuto od onoga što vi predviđate u ovom zakonu. Iza tehničkih pregleda najčešće, gotovo uvek, stoje osiguravajuća društva, koja tehničkom pregledu daju svu moguću logistiku, obezbeđuju i prostor, čak i prave objekat i sve, ali, naravno, pod jednim uslovom – uslovljavaju ih da prodaju njihove polise osiguranja. Sada to materija iz člana 44. treba da reši sistemski, na jedan drugačiji način, kako bi ono što piše u zakonu bilo približno onome što je u realnom životu, odnosno približno faktičkom stanju. Moram da pomenem i član 49. Govori se o tome da ako oštećeni ne nađe pravdu u osiguravajućem društvu, istu može potražiti na sudu. Nije neki veliki savet, ništa mu novo niste rekli. S druge strane, znajući kako su nam sudovi efikasni, određeni broj oštećenih sigurno će dići ruke od svega i kazaće – više će me koštati sudski troškovi nego što ću eventualno naplatiti štetu. Zato bi u ovom zakonu trebalo da se predvide određene sankcije za osiguravajuća društva ako neblagovremeno izvrše svoje zakonske obaveze. Naravno, od ovoga bi koristi imali oštećeni građani, a verujte, i sama osiguravajuća društva bi imala koristi, jer bi blagovremenim ispunjavanjem svojih obaveza sticala pozitivnu reputaciju kod svojih klijenata. U članu 55. oštećenima se sugeriše da nije poželjno pravdu tražiti na sudu, jer se u tom slučaju odštetni zahtev ne može podnositi birou za nadoknadu štete, koji takođe predviđate u ovom zakonu. Recimo, desi se saobraćajni udes, oštećenom je uništeno vozilo i uz sve to dobio je i psovke, uvrede, i šta ja znam, od onoga ko mu je oštetio vozilo, što naravno nije neuobičajeno u našem društvu i mentalitetu. U tom slučaju vi, recimo, ne možete na sud zbog nanošenja duševnog bola, jer važnija vam je materijalna šteta, a ako razdvojite ove dve stvari, onda opet ne možete na sud, jer ne možete dva puta da tužite povodom jedne saobraćajne nezgode. Zato smatram da treba nešto da se preduzme po ovom pitanju, jer videli smo da neki osnov može biti predmet sudskog postupka, a drugi predmet naknade štete. Kada bismo se malo pozabavili ovim članom, moglo bi sve da se reši na bolji način. Neću zalaziti mnogo u kaznene odredbe ovog zakona, jer i da ništa ne kažem jasno je da je vaša intencija da te kaznene odredbe budu što veće, a opet su neprimerene uslovima i okolnostima u kojima naši građani žive. Preko ovih kaznenih odredaba ste zaboravili da je u svetu i u Srbiji ekonomska kriza, ali dobro, šta je tu je. Na početku sam rekao nešto o garantnom fondu. Ovde u zakonu piše da garantni fond za svoje obaveze odgovara svojom imovinom, ali se u zakonu nigde ne kaže kolika je imovina garantnog fonda i da li ona uopšte postoji. Važno je da garantni fond ima predsednika i članove upravnog odbora, da ih postavlja Vlada i važno je da oni za svoje članstvo u upravnom odboru imaju određenu naknadu. Takođe, zakon propisuje i uslove koje treba da ispunjavaju predsednik i članovi upravnog odbora, kao i direktor garancijskog fonda. U zakonu se predviđa da to budu stručnjaci iz oblasti osiguranja, prava ili ekonomije. Slažem se s tim, ali mislim da ovde treba dodati i inženjere i ljude tehničke struke, jer to su takođe zanimanja, profesije koje i te kako imaju posla sa ovim i ti ljudi se razumeju u ove stvari. Poslednja stvar, završavam, jeste član 117. koji govori o odloženoj primeni pojedinih zakonskih odredaba. Moram da citiram: „Pojedine odredbe ovog zakona primenjivaće se počev od, i to: 1) Odredbe čl. 6, 27, 33, 34, 36, 37. i 38, člana 42. stav 1, čl. 46. do 49, člana 50. stav 3. tačka 6) i stav 8, člana 51.“, i tako dalje, „od dana pristupanja Republike Srbije Evropskoj uniji“. Primenjivaće se, ali niko ne zna kada. 2) Odredbe člana 22, stav taj i taj - po isteku tri godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Iz ovoga se vidi, ako se samo napravi uporedna analiza, da se može desiti (samo teorijski, u praksi to neće biti) da stupi na snagu posle ulaska Srbije u EU, što nema nikakve logike. 3) Odredbe člana tog i tog - po isteku jedne godine od dana stupanja na snagu ovog zakona; 4) odredbe, da ne citiram sve članove, od 1. januara 2010. godine; 5) odredbe člana 96. od dana pristupanja Srbije STO. Ovim ću da završim, navedite mi neki zakon u nekoj normalnoj državi a da je svaki član zakona u različito vreme stupio na snagu. Ponoviću ono što sam rekao na početku, nije bilo potrebe da žurite sa ovim zakonom; samo iz ovog poslednjeg što sam rekao vidi se da to stoji. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o kontroli državne pomoći, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o investicionim fondovima i Predlogu zakona o obaveznom osiguranju u saobraćaju. Zahvaljujem gospođi ministru i njenim saradnicima. Zahvaljujem svim poslanicima koji su aktivno učestvovali u radu. Nastavljamo sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da prisustvuje 125 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja tačnog broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno je da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Već ima prijavljenih ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa koji žele da zatraže obaveštenje u skladu sa članom 235.Poslovnika. Najpre, gospodin Vladan Batić.