Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2016. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 96 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je su u sali prisutna 94 narodna poslanika odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Zoran Radojčić, dr Vladimir Orlić, Aleksandra Maletić, Milisav Petronijević, Muamer Bačevac, Milorad Tošić. Nastavljamo zajednički načelni pretres o predlozima zakona po tačkama od 1. do 4. tačke dnevnog reda. Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač.
Zahvaljujem. Poštovani potpredseniče, predsedništvo, saradnici iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da svoje izlaganje, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SVM - Partija za demokratsko delovanje, počnem izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, i to delom koji se konkretno odnosi na pooštrovanje kaznene politike za krivično delo nedozvoljen prelaz državne granice i krijumčarenje ljudi, budući da verujemo da će upravo ove mere Vlade Republike Srbije, odnosno oštrija kaznena politika, postići ciljeve, kao što je sprečavanje trgovine ljudima i smanjenje broja ilegalnih prelazaka granice, i, naravno, kontrola migrantskih tokova tzv, balkanske rute. Nedozvoljeni prelaz državne granice i krijumčarenje ljudi spada u grupu krivičnih dela protiv javnog reda i mira, a predložene kazne za ovo krivično delo su kazna zatvora od godinu dana do osam godina. Sada ovim predlogom se povećava kazna od dve do 12 godina, ako je to krivično delo učinjeno od strane grupe zloupotrebom službenog položaja, a ako je učinjeno od strane organizovane kriminalne grupe predlaže se kazna zatvora od tri do pet godina. Želela bih da podsetim sve nas na činjenicu da je u prošloj godini od 1. januara do 31. decembra 2015. godine kroz Republiku Srbiju prošlo 579.518 osoba, toliko njih je evidentirano. U toku prošle godine podneto je 759 krivičnih prijava protiv više od 1000, 1127 lica zbog pokušaja krijumčarenja više hiljada, konkretno 8.868 lica zbog izvršenog krivičnog dela nezakoniti prelazak državne granice i krijumčarenje ljudi. Ukupno je otkriveno u tom periodu više od 14.404 migranta u pokušaju nezakonitog prelaska državne granice. Protiv njih je sproveden postupak u skladu sa Zakonom o zaštiti državne granice. Oblast upravljanja migracijama u Republici Srbiji je, naravno, multisektorska oblast, kao što svi to znamo, i mi podržavamo napore u rešavanju ovog problema. Podržavamo da se uključe sve relevantne institucije, nevladine organizacije ili ti civilna društva i međunarodne organizacije. Smatramo da je neophodan čitav spektar različitih mera, pooštravanje kaznene politike je jedna dobra mera koju pozdravljamo. Moram da spomenem da je raspoređivanje dodatnih snaga uprave granične policije i žandarmerije, zajedničkih snaga policije i Vojske Srbije, kao i zajedničkih međunarodnih policijskih snaga očigledno donelo vidljive rezultate. Želela bih da podsetim da su bile raspoređene dodatne snage radi obezbeđenja državne granice prema Republici Makedoniji i Mađarskoj, da su mađarski i austrijski policijski službenici sa termovizijskim vozilima raspoređeni na obezbeđivanje državne granice između Republike Makedonije i Republike Srbije, da se vrši nadzor terena i radi zajedno sa službenicima uprave granične policije Republike Srbije. Znači, sve ove mere su neophodne da zaista sprečimo to što nam se dešava. Ove predložene izmene i dopune Krivičnog zakona su svakako i u skladu sa našem putem ka EU i sa usvojenim Akcionim planom za Poglavlje 24. Ukazujemo na važnost aktivnosti predviđenih istim ovim Akcionim planom, kao što je formiranje zajedničkih radnih grupa sa susednim državama radi sprečavanja nelegalnim migracija nekim alternativnim putevima, kao što je Crna Gora, Bosna itd, ali i formiranje radne grupe MUP Republike Srbije sa Francuskom i Nemačkom policijom. Ima jako puno primera iz prakse i želela bih kod ove teme da zaključim time da se stranka SVM izuzetno raduje što je državna politika krenula, po pitanju migranata, u tom pravcu za koji se mi od samog početka ovog pitanja, sa kojim se suočavamo, zalažemo. Mi ostajemo dosledni u tom pitanju da interesi, prava i imovina naših građana, građana Republike Srbije, treba da budu na prvom mestu. Zadatak Vlade Republike Srbije je da spreči ilegalne migracije, odlučno se sukobi sa krijumčarenjem ljudi kao vidom organizovanog kriminala. Što se tiče ostalih predloga zakona usaglašavanje, najpre usaglašavanje Krivičnog zakonika u ostalim pitanjima definisanju krivičnih dela protiv privrede sve je to u skladu sa usvojenim Akcionim planom za Poglavlje 23. Nadalje, izmene i dopune Zakona o oduzimanju imovine proistekle iz krivičnog dela je takođe obaveza iz Akcionog plana 23, čak su ove aktivnosti vezane i za Akcioni plan za Poglavlje 24, konkretno za deo koji se odnosi na borbu protiv korupcije, kao i sledeći Zakon o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, takođe Poglavlje 23, vezano za aktivnosti Akcionog plana 24, borba protiv korupcije. Izuzetno je značajno što ćemo ovoga puta završiti to što ranije nismo, a to je zakonski opis krivičnog dela zloupotreba položaja odgovornog lica koje do sada delimično izmenjen, odnosno nije postupljen u potpunosti u skladu sa preporukama Evropske komisije iz Izveštaja o napretku Republike Srbije. Dobro je što ćemo sada to izmeniti. Nadalje, izmene i dopune Krivičnog zakonika se odnose i na onaj deo koji se tiče Istambulske konvencije, odnosno usklađivanje našeg domaćeg zakonodavstva sa obavezama iz Istambulske konvencije. Konkretno se o Krivičnom zakoniku definišu, odnosno uvode nova krivična dela na šta je dugo čekano, kao što su proganjanje, polno uznemiravanje, sakaćenje ženskog polnog organa, prinudno zaključenje braka. Ali, kada sam već otvorila temu, što se tiče sledećeg Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici, ja bih najpre govorila o tome kakva je situacija na terenu, kakva je normativa i sa kojim problemima se ipak žrtve suočavaju, koja su to uska grla koja se javljaju. Kao prvo, zaista je zastrašujuća činjenica da prema statistikama svaka žena koja se zatekne u partnerskom odnosu, svaka druga je nekada bila žrtva psihološkog nasilja, svaka treća fizičkog, a svaka četvrta seksualnog. Ono što je sigurno da je nasilje planski smišljena akcija i da počinilac svesno radi to što radi. Dosadašnji zakonodavni okvir nije bio loš, ali kao što sam spomenula, na terenu i u praksi su vidljiva uska grla, odnosno konkretni problemi. Pored najznačajnijih propisa koji su do sada definisali određene delove ove problematike, znači, Porodični zakon, Krivični zakonik i Zakon o krivičnom postupku, čak su radi bolje saradnje različitih institucija koje su uključene u ovaj proces, doneseni opšti i posebni protokoli o postupanju i saradnji institucija sistema pomoći i podrške žrtvama, ženama koje trpe nasilje u porodici i partnerskim odnosima, da bi se ovim opštim i posebnim protokolima definisalo koji akter ima, kakve nadležnosti ima, odgovornosti da postupa u skladu sa njima. U praksi se upravo dešava to da ljudi kažu da je nedovoljna saradnja, odnosno koordinacija relevantnih državnih organa. Trenutno nažalost, postoji velika nesrazmera među brojem žrtava koje su evidentirali centri za socijalni rad i brojem mera sudskih postupaka i intervencija koje su centri preduzeli u cilju zaštite žrtava. Podsećanja radi, prema trenutno važećem Porodičnom zakonu, tužbu za izricanje mera zaštite od nasilja u porodici u partnerskim odnosima, pred sudom može podneti sama žrtva, njen zakonski zastupnik, Centar za socijalni rad i javni tužilac. Međutim, u praksi korišćenje službenog ovlašćenja od strane Centra za socijalni rad, da sami pokrenu meru zaštite od nasilja je jako redak izuzetak, a ne pravilo. Cilj ovog predloga zakona koji se nalazi pred nama je da se zaista uspostavi standard koji mi pozdravljamo, znači nasilnik ne sme da ostane kod kuće ne samo kada je krivično delo učinjeno, već kada postoji bojazan ili ti sumnja, opasnost da ono može biti učinjeno. To je u skladu sa tzv. Principom nulte tolerancije i sa samom Istambulskom konvencijom o potpunoj posvećenosti. Jako je dobro što predlog zakon konkretno definiše hitne mere i pružanje zaštite i podrške žrtvama, što je nedostajalo u prethodnim predlozima. I do sada je postojala zakonska obaveza da se prijavi nasilje i ukoliko postoji sumnja na nasilje, međutim, svega između 5% i 10% ljudi je spremno da to učini, ako vidi u svojoj okolini ili u komšiluku. Dobro je da sada ovaj predlog zakon predviđa opštu dužnost i institucijama, znači, da policija, javni tužioc prijavi nasilje u porodici ili neposrednu opasnost od tog nasilja, bez odlaganja, državni i drugi organi, organizacije i ustanove su obavezne na neodložne prijave, kako policiji ili javnom tužiocu svako saznanje o nasilju ili neposrednoj opasnosti od njega. Dobro je definisana cela struktura kako javni tužilac obaveštava policijske službenike, a onda policijski službenici osobu koja će do početka primene ovog zakona proći adekvatne obuke i biti nadležan policijski službenik, koji će tada proceniti rizik ili koja opasnost vreba žrtvi. On će zapravo biti taj koji će moći da odredi hitnu meru prema počiniocu. I do sada su postojale određene hitne mere, međutim, problem je što se u praksi izuzetno retko dodaje hitna mera iseljenja počinioca ili ti nasilnika iz stana ili kuće, upravo zbog toga što žena vrlo retko poseduje imovinu, već je ona u vlasništvu nasilnika. Sada je ovim zakonom definisano da policijski službenik može da odredi hitne mere koje traju 48 časova od uručenja naređenja počiniocu i dobro je što one mogu da se produže na najviše 30 dana. Kao što sam spomenula do sada u praksi mere zaštite nasilja u porodici su se vrlo retko izricale i one koje su se izricale su nažalost bile neefikasne i jednostavno nije postojao odgovarajući mehanizam za praćenje izvršenja ovih mera. U praksi su se sudovi izuzetno retko koristili ovom praksom, najčešće su izricali meru zabrane prilaska žrtvi i zabrane njenog daljeg uznemiravanja. Kada je reč o postupanju javnog tužioca, govorim o trenutnoj situaciji, problem je da javni tužioc vrlo često mora da odbaci prijavu, zato što u najvećem broju slučajeva same žrtve zbog odugovlačenja, duge procedure odustanu, ne pridružuju se krivičnom gonjenu i jako je teško prikupiti dokaze. Do sada je bila praksa da javni tužioci nisu razgovarali sa žrtvom već su taj posao prepustili policiji. Često su žrtve nasilja bile izložene višestrukoj viktimizaciji, znači više puta su morali tu svoju bolnu priču da prepričavaju. Zbog toga je izuzetno značajno da one tokom celog procesa budu zaštićene. Kako one, tako i recimo, svedoci, članovi porodice od uznemiravanja i da zaista za njih ceo ovaj proces ne bude bolan, kada su toliko osnažene da prijave nasilje. Sledeći problem do sada je bila i kaznena politika, odnosno kaznene odredbe. Sudovi su prema počiniocima, ako mogu tako da kažem, bili blagi, pošto su vrlo često počinioci dobijali samo uslovne kazne. Ranije određeni simbolični iznos koji su uplaćivali u dobrotvorne svrhe. Ove kazne su neefikasne. Smatramo da krivično delo nasilje u porodici mora da bude kažnjivo sankcijama koje su delotvorno srazmere i koje bi u budućnosti odvraćale od daljeg činjenja ovih krivičnih dela. Kao što sam spomenula Republika Srbija je Zakonom o ratifikaciji Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici tzv. Istambulska konvencija preuzela određene obaveze još 2013. godine ratifikacijom, zapravo konvencija je stupila na snagu 2014. godine. Sve vlade koje su ratifikovale konvenciju pa i Vlada Republike Srbije mora da uskladi svoju normativu, izmeni zakone, preuzme konkretne praktične mere i da upotrebi sva sredstva za efikasnu prevenciju i borbu protiv nasilja. Spomenula sam da je osnovni princip konvencije tzv. potpuna posvećenost u zaštiti žrtava, procesuiranju i kažnjavanju počinilaca. Obrazac nereagovanja ili sporog, neadekvatnog reagovanja, odloženog reagovanja je u potpunosti u suprotnosti sa zahtevima Istanbulske konvencije, kao i sa standardom potpune posvećenosti, jer zapravo to nalaže da se više bavimo preventivom, čime se nismo bavili u prošlosti da bi se efikasno i pravovremeno sprečio nastavak, odnosno ponavljanje nasilja. Brojni problemi na koje sam ukazala, najpre u pristupu žrtava pravdi, ali i gonjenju počinilaca nedvosmisleno ukazuju na to je bilo više nego neophodno doneti ovakav zakon, izmeniti Krivični zakon i moramo menjati politiku institucija po pitanju nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Kao što je naglašeno, postojeći normativni okvir pored toga što pruža dvostruku zaštitu i krivično-pravno i građansko-pravnu nije sada davao zadovoljavajuće rezultate. Identifikovani osnovni problemi su izloženost žrtve produženoj opasnosti u periodu od prijave akta nasilja do pokretanja odgovarajućih sudskih postupaka, neblagovremenost i neefikasnost zaštite žrtava nasilja u porodici, pre pokretanja postupka protiv počinioca nasilnika. Osnovni problem je verovatno nedovoljan preventivni pristup u rešavanju problema, znači da reagujemo na vreme a ne kada je prekasno, i nedovoljna koordinacija državnih organa i ustanova u sprečavanju nasilja u porodici. Nedovoljan broj do sada adekvatno obučenih kadrova u organima nadležnim za ova pitanja i nepostojanje jedinstvene evidencije o prijavljenim slučajevima nasilja i merama koje su preduzete i izrečene. Predlogom zakona koji se nalazi pred nama se postiže opšti cilj, zapravo se ostvaruju strateški ciljevi koji su u Nacionalnoj strategiji za sprečavanje i suzbijanje nasilja nad ženama i nasilja u porodici, tako što se na ovaj način, nadamo se, posle primene na efikasan način će se postaviti sistem prevencije. Unapređuje se normativni okvir. U svakom slučaju omogućava se mulitiresorna saradnja između raznih institucija koje sam spomenula i dopunjava sistem mera zaštite žrtve nasilja. Na opšti jedinstven način se uređuje organizacija i postupanje državnih organa i ustanova, a žrtvama bi trebalo da se obezbedi brza i blagovremena zaštita. Uvažena ministarko, saradnici, u preostalom vremenu bih želela da ukažem na još jedan problem koji se tiče Krivičnog zakonika. Želela bih da potegnem pitanje tzv. sitnih krađa. Naime, želela bih da podsetim sve nas da smo izmenama Krivičnog zakonika uspeli da smanjimo definiciju iznosa sitnih krađa sa 15.000 na 5.000 dinara. Međutim, cilj nas iz SVM jeste da se počinioci gone po službenoj dužnosti u okviru prekršajnog postupka i kada vrednost ukradene stvari bude ispod 5.000 dinara. Nažalost, trenutna situacija je takva da ako su izvršena na štetu privatne imovine ova dela gonjenje se i dalje preduzima po privatnoj tužbi, što je realno problem. Svesni smo da ovo pitanje može da se reši istovremenim izmenama Krivičnog zakonika i dopunama Zakona o javnom redu i miru, zapravo bi trebalo, što trenutno nije slučaj, jer nemamo drugi zakon na dnevnom redu. Izuzetno je značajno da u bliskoj budućnosti rešimo i ovaj konkretan problem. Znači, konkretno trebalo bi brisati sitne krađe iz Krivičnog zakonika i prepisati ih u Zakon o javnom redu i miru, odnosno uvesti novi prekršaj za dela koja predstavljaju krađu tzv. sitne krađe, krađu u vrednosti ispod 5.000 dinara i uvesti prekršajnu odgovornost. Smatrala sam da je izuzetno značajno da ovo sada naglasim i da obratimo pažnju na ovaj problem u bliskoj budućnosti. Da zaključim, poslanička grupa SVM, Partija za demokratske delovanje će u danu za glasanje podržati i glasati za predložene predloge zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Borislav Kovačević.
Gospodine predsedavajući, gospođo ministarko, poštovane koleginice i kolege poslanici, mi imamo pred sobom set od četiri zakona od kojih se dva donose kao novi zakoni. Poslanička grupa PUPS-a će podržati sva četiri predložena zakona, a sa posebnim zadovoljstvom ovaj zakon koji normira dosadašnju pravnu prazninu, to je oblast nasilja u porodici, zbog toga što to jeste jedan od najznačajnijih zakona, jer se tiče temelja ovoga društva, jer i ovo društvo, kao što nam je poznato, i svako drugo se temelji na porodici, a ova problematika nasilja u porodici upravo jeste jedan od prvih i najtežih oblika razaranja porodice i daljeg, sve većeg eskaliranja u tome, jer svedoci smo u poslednje vreme da nasilje u porodici žestoko, žestoko eskalira. Osim toga, ovim zakonom ova država Srbija ispunjava i svoju obavezu kao potpisnica Istanbulske konvencije i kao potpisnica prihvatila obavezu da Nacionalnu strategiju za sprečavanje i suzbijanje nasilja nad ženama i nasilja u porodici operacionalizuje i normiranjem kroz zakon. Ova Skupština je, čini mi se, oktobra 2013. godine ratifikovala tu konvenciju i potvrdila odluku Srbije da potpiše tu konvenciju. Jeste protekao malo duži period da smo do ovoga došli, ali mislim da je ovo nešto i ovaj zakon kako je postavljen i nama predložen da na pravi način obezbeđuje uslove da radikalno u pozitivnom smislu menjamo dosadašnju situaciju na ovom planu. Mislim da je ovim zakonom učinjena jedna izuzetno dobra stvar, a to je što on obavezuje ne samo organe i institucije gonjenja, nego angažuje šire društvene institucije na rešavanju ovih problema. Prvi put ćemo mi imati situaciju da uz policiju, sudstvo, socijalne centre recimo u donošenju zakonom predviđenog plana, individualnog plana rada da se uključuju i same žrtve. Prvi put spajamo, dakle, izvorna saznanja o tim problemima sa onim institucijama i organima državnim koji treba u ime države da rešavaju te probleme. Ali, imamo isto tako i jedan oblik, to je koordinirajuća grupa, oblik koji prvi put zakonom se obavezuje da jedinstveno nastupaju u tretiranju i rešavanju ove problematike. Ono što je sigurno, to je da ovaj zakon, kako god da je dobro sačinjen, kao i svi drugi zakoni kada prvi put stupaju na snagu, će, pretpostavljam, vrlo brzo, pretpostavljam već sledeće godine i što brže to bolje, trpeti izmene i dopune, jer će praksa to tražiti od nas i to je dobro da to bude tako. To ne znači da sada nisu maksimalno predviđene sve norme potrebne za rešavanje ovog problema, nego je jednostavno urađeno je u ovom trenutku na bazi iskustava koja su do sada stečena. Mislim, recimo, da ovaj zakon prve stvari koje će morati pretrpeti kao izmene, jer toga ovde u ovom Predlogu, čini mi se, nema dovoljno, a to je pitanje preventivnih mera ukupnog društva na suzbijanju ove problematike. Kad govorim o preventivnim merama, onda mislim i na ono što ne treba raditi, a rađeno je do sada, i na ono što treba raditi, a nije rađeno do sada. Da budem jasniji, primera radi, predstoji nam, čini mi se, teška i velika, uporna borba sa ulogom i delovanjem ukupne mase medija u toj oblasti. Čini mi se da oni na pravi način, u smislu interesa društva da suzbija ovu pošast, ne deluju na pravi način. Kad se pojavi tako nešto, svi gledaju na tome da finansijski ušićare, hajde da upotrebim taj ružan izraz, pa se to proteže u nedogled. Pri tome, kao i kod druge vrste kriminala, čini mi se da mediji nemaju, ja ne kažem da su oni, oni treba da budu edukativna snaga ovog društva, ali da moraju imati i edukativnu funkciju, to je sigurno, pa posebno u ovoj oblasti. Imate situaciju da se svakodnevno u svim medijima o ovakvim slučajevima nasilja u porodici piše - potpuno distanciran od problema. Daju se samo fakta i faktografija bez uticaja na javnost, rekoh malo pre, u edukativnom smislu. Da ne govorim o tome koliko takvo insistiranje na dugom tretiranju kroz medije određenih slučajeva, koliko to, tu sada treba da kažu stručnjaci, koliko to može inspirisati, da tako kažem, počinioce krivičnih i drugih dela u oblasti nasilja u porodici. Dakle, dosta toga preventivno nam prestoji da radimo kao društvo i ne bi smelo da sada ostanemo samo na ovome što ovaj zakon obuhvata, jer on ne može obuhvatiti sve, kao što do sada smo imali prazninu, jer zakoni, do sada postojeći, kao što je Krivični zakonik, kao što je Porodični zakonik i tako dalje, koji su doticali ovu problematiku, ali je nisu naravno obuhvatali na odgovarajući i dovoljno širok i suštinski način. Poslanička grupa PUPS će činiti sve što može i davati pun doprinos na primeni svih ovih zakona, posebno ovog zakona, zbog toga što, iako u društvu tome se ne daje dovoljna pažnja, što je veliki broj upravo starih ljudi, građana ove zemlje, u dubokim godinama starosti, podložan nasilju u porodici i ne samo u okviru porodice. Zato mi mislimo da još jedan problem postoji koji u porodici izrasta, a to je kako se izboriti sa problemom, molim vas da ne budem pogrešno shvaćen, sa problemom doprinosa žrtve nasilja u porodici kada je u pitanju roditelj, doprinosa trajnoj traumatizaciji dece. Primera radi, pošto smo juče ovde govorili, pošto su najčešće u okviru porodice žene podložne nasilju, trpe, ali nije u pitanju što trpe zbog sebe, dužne su, ne zbog sebe da se bore protiv toga, nego su dužne zbog dece koja to sve gledaju i trajno ostaju traumatizovana i na taj način, širokom pojavom ove problematike, mi u stvari narušavamo ukupno zdravlje društva. Odgajamo generacije koje će biti psihološki i na drugi način načete. Zbog toga ovo ima dalekosežan društveni značaj i društvene posledice. Zato mi mislimo da neke stvari ovde, i tu ćemo mi zaći sa nekoliko amandmana, da neke stvari nisu do kraja dobro rešene. Recimo, kada nadležni policijski službenik naredi dovođenje mogućeg počinioca krivičnog dela u stanicu milicije, ustanovi, ispita i ustanovi da postoji neposredna opasnost da se počini krivično delo u porodici, donosi naređenje o hitnim merama. Lice koje je dovedeno odbija da primi naređenje, a mi ne predviđamo meru zadržavanja njegovog daljeg, nego šta? Pustićemo ga da izađe. Nisam pravnik, ali za mene je logično ako takvo lice odbija da primi naređenje, onda je to za mene snažna, jaka indicija da je on spreman, bez obzira na taj razgovor, da izvrši to delo u porodici. Mi time nismo zaštitili porodicu od njega. Moramo predvideti meru koja će porodicu zaštititi, bar u onom periodu dok sud ne donese odluku o pritvoru dužem. Još jedna stvar koja je vrlo značajna. Mislim da smo morali još nešto preciznije i snažnije u ovom zakonu rešiti, a to je u smislu materijalno-finansijskom. Imamo tzv. sigurne kuće. Prosto da čovek poželi da ih ukinemo. Zašto? Zbog toga što ovo društvo sve dok ne obezbedi situaciju da žrtva ne mora da beži iz stana nego da počinilac ne sme i ne može da mu onemogući da bude u stanu, a da porodica ostane u stanu, mi nismo završili posao. Ovde su predviđene, kad su hitne mere u pitanju, da ne ponavljam one dve, znači, da ne može ostati u stanu, druga da ne može dolaziti u kontakt itd. Nekome ko je sklon da radi to u porodici što radi, da i rođeno dete maltretira i vrši nasilje, kako se od tog čoveka može tražiti trunka morala da on u sebi zaključi – dobro, rekao je sud, neću kontaktirati, neću ići u stan, itd? Mislim da će na tom planu biti i videćemo kako će funkcionisati, i zato je ona značajna, ova koordinirajuća grupa koja u svom sastavu ima predstavnike svih struktura. Mislim da je kod toga dobro što je i iz sudske i iz policijske strukture obezbeđena, da tako kažem, dokvalifikacija ljudi. Izdvojeni su ljudi koji će biti specijalizovani, završiti nekakve specijalizacije, da se mogu uspešno boriti u ovoj problematici. Toliko sam ja hteo. Na kraju da kažem, samo još jednom da podvučem, da će Poslanička grupa PUPS svesrdno podržati predloge sva četiri zakona, a sa posebnim zadovoljstvom ovaj za borbu protiv nasilja u porodici. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Hvala, predsedavajući. Poslanička grupa SPS će u danu za glasanje podržati set zakona o kome vodimo raspravu. U svakom slučaju, ono što mi se čini trenutno najvažnijim i najaktuelnijim kada su u pitanju četiri predložena zakonska akta, to je Zakon o sprečavanju nasilja u porodici. Tako da će u ovoj mojoj diskusiji upravo tom zakonu biti posvećena posebna pažnja. Nažalost, i u jučerašnjoj, pa i današnjoj raspravi, nismo čuli ono što je suštinski vezano za ovaj zakon. Previše kritika, a malo argumenata koji daju podršku da ovaj zakon može u praktičnom smislu reči da donese veoma pozitivne rezultate. Zašto? Zbog toga što je ovo prvi put da neko ko je predlagač sistematizuje jedan ovakav zakonski akt, odnosno da sistematizuje određena protivpravna ponašanja u smislu prevencije na način kako ste to vi učinili. Zbog toga imate podršku nesumnjivu i zbog toga Poslanička grupa SPS ovaj zakon posmatra kao zakon koji će dati dobre rezultate. Ono što je jako važno istaći jeste činjenica da ovaj zakon moramo posmatrati prevashodno kao preventivni zakon i da on prevashodno ima smisao prevencije i da mu je cilj prevencija. Ni u kom slučaju represija i ni u kom slučaju inkriminacija nečega što je već predviđeno odredbama Krivičnog zakonika. Dotaći ću se ja i zakona za koje sam trenutno prozvan. Ali, kad sam se fokusirao na ovaj zakon, onda moram istaći nešto što mi se čini jako važno, prevashodno zbog dama, odnosno osoba ženskog pola i u parlamentu i u državi, na kraju krajeva i globalno, ako ćemo pošteno da govorimo. Iako ovaj zakon ne pravi diskriminaciju i ne pravi razliku između muškog i ženskog pola, logično je da su u fokusu ovog zakona žene, prevashodno zbog toga što imamo jedan potpuno patrijarhalan sistem i razmišljanja i odnosa koji važe u porodici, gde postoji supremacija – supremacija osobe muškog pola u odnosu na ženu koje je u svakom slučaju u izvesnom diskriminatorskom položaju, imajući u vidu da nema onaj stepen moći koji bi je mogao izjednačiti sa onim koji tu moć manifestuje, nažalost kroz nasilje. Ovaj zakon ima za cilj da dokaže i pokaže da nasilje u porodici više nije privatna stvar porodice i da nasilje u porodici nije više lična stvar člana porodice. Nasilje u porodici postaje društveni fenomen kojim treba da se bavi država, kojim treba da se bavi društvo i na osnovu kojeg treba da se donesu odgovarajući zakon, upravo ovakav o kome sada diskutujemo. Zašto prevencija? Prevencija zbog toga što smo imali jednu prazninu koju do sada niko nije popunio, a to je praznina od momenta kada nasilje preti, odnosno praznina kada je nasilje učinjeno i postoji opasnost da će se ponoviti, do momenta kada u procesnopravnom i krivičnopravnom smislu reči stupaju oni koji predstavljaju organe gonjenja i koji nastavljaju procesuiranje učinilaca krivičnih dela. Tu prazninu popunjavamo upravo na način kako je to definisano. Međutim, ono što mi se čini da bi trebalo ukazati jesu određene nedorečenosti u zakonu, za koje je poslanička grupa SPS podnela amandmane, nadam se da ćete te amandmane pažljivo i brižljivo analizirati i da ćete ih, na kraju krajeva, i usvojiti. Poći ću od toga što predstavlja sam početak zakona, a što je otprilike negde i cilj zakona, a to je prepoznavanje nasilja ili prepoznavanje nasilnika. Po nama u poslaničkoj grupi SPS, ovo je otprilike i neki najosetljiviji detalj ili najosetljiviji momenat. Zašto? Zbog toga što za prepoznavanje nasilja i nasilnika nije dovoljno samo ono što podrazumeva prijavu, proučavanje prijave ili obaveštenja da je nasilje učinjeno, s jedne strane, i s druge strane, neke fizičke ili psihičke tragove koji nesumnjivo postoje na žrtvi, ali se ne mogu posmatrati kao dovoljni da bi se uopšte moglo govoriti o nasilju u onom pravom smislu reči. Zašto? Pa zbog toga što se moraju ispitati mnoge druge okolnosti i utvrditi mnoge druge činjenice, da li upravo neko lice koje je osumnjičeno zaista nasilnik, da li to lice ima nasilničke namere ili ne, da li od tog lica zaista neposredno preti opasnost da će učiniti nasilje ili se možda greši. Kada se te dileme uzmu u obzir, da postoji mogućnost da neko ko nije dovoljno stručno edukovan, ko nije specijalizovan, izađe na lice mesta, postupi po prijavi, obiđe porodicu ili porodično domaćinstvo i vidi da je stanje manje-više normalno, vrati se u policijsku stanicu, učinilo se nasilje. Neko je pretučen ili ne daj bože ubijen. Postoje, dakle, dileme na koje je teško dati logičan odgovor. Ali, u svakom slučaju, bez obzira na sve dileme koje opterećuju i one koje će neposredno primenjivati zakon i one koji će postupati po tom zakonu u smislu obaveze da moraju prijavljivati nasilje, po nama u poslaničkoj grupi SPS, najbolje rešenje je da se reaguje odmah i da čak i oni koji možda nisu specijalizovani kao policijski službenici, oni bi morali da reaguju što pre, što hitnije i da postupe na način koji podrazumeva prevashodno zaštitu žrtve od nasilja, a posle toga i davanje podrške žrtvi nasilja. Ono što ministarko poslanička grupa Socijalističke partije Srbije želi posebno da vam ukaže, jeste činjenica da u predloženom tekstu zakona koji ste nam dali, postoji nešto gde je žrtva nasilja isključena, a mislimo da ne bi trebalo da bude isključena, a to je u pogledu informisanosti, odnosno u pogledu obaveštavanja. Naime, nigde u ovom zakonu ne stoji da i žrtva nasilja treba da bude obaveštena o svakoj fazi, o svakom momentu, svakom detalju postupka koji se vodi u cilju prevencije od nasilja. Šta hoću da kažem? Prvo, u naređenju koje izriče nadležni policijski službenik bi bilo sasvim logično da postoje lični podaci o žrtvi nasilja. Uglavnom je to žena. To ovde nema. Definisali smo otprilike neku formu naređenja i rekli šta to treba naređenje da sadrži osim hitnih mera koje se izriču ili kumulativno ili pojedinačno. Zašto nema ličnih podataka o žrtvi nasilja, kada se hitna mera upravo odnosi na žrtvu nasilja? Drugo, zbog čega žrtva nasilja nije obaveštena dostavljanjem naređenja? Zbog čega žrtva nasilja nije obaveštena dostavljanjem odluke suda koji postupa po predlogu javnog tužioca? Zbog čega žrtva nasilja nije obaveštena i o odluci o žalbi? Žrtva nasilja mora biti obaveštena o svemu zbog toga što bilo kakvo obaveštenje koje se daje žrtvi nasilja podrazumeva prvo smirivanje žrtve nasilja, to je pod jedan, smanjenje stepena ili intenziteta straha koji nesumnjivo postoji kod žrtve nasilja od nasilnika i treće, pa to je početak oporavka žrtve nasilja. To je neka njena psiho-socijalna stabilizacija. Logično je da onda zaista treba da postoji nešto što podrazumeva obaveštavanje i žrtve nasilja o svakom detalju i o svakoj fazi postupka. Sledeće, u zakonu je predviđeno da policijski službenici koji reaguju po prijavi mogu čak i sami i na zahtev nadležnog policijskog službenika da izvrše radnju dovođenja potencijalnog učinioca nasilja. Ponavljam sami, ako ostanemo na tome da sami mogu da dovedu potencijalnog učinioca nasilja, otvaramo mogućnost, s jedne strane zloupotreba, s druge strane voluntarizma, s treće strane nestručnosti, pa čak i štetnih posledica. Zašto ovo govorim? Upravo sam naveo primer, policijski službenik koji nije edukovan, koji nije prošao obuku koja je u zakonu zaista dobro definisana, jer jedan od delova ovog zakona daje posebnu težinu obuci, odnosno specijalizaciji. Onda dolazimo u problem da možda bude doveden neko ko ne treba da bude doveden. Po nama, policijski službenik koji interveniše, koji postupa po prijavi od nasilja bi bio obavezan i to je suština nečega što će biti amandman o kome ćete vi razmatrati, jeste da mogu predložiti nadležnom policijskom službeniku da se dovede potencijalni nasilnik, ali ne sami da ga dovedu i onda da na zahtev tog potencijalnog nasilnika isto lice dovedu. To bi bilo pravo i pravilno rešenje kada je u pitanju postupanje policijskih službenika koji nemaju specijalizaciju, odnosno edukaciju. Sledeće što je jako važno kada govorimo o ovom zakonu, jeste da bi trebalo da analizirate posebno zbog čega viši tužilac izjavljuje žalbe, a ne osnovni tužilac? Viši tužilac nije stranka u postupku. Osnovni tužilac odlučuje o tome da li će podneti predlog za produženje hitne mere. Višeg tužioca tu nema. Mislim da bi u tom pravcu trebalo izmeniti i prihvatiti i tu našu sugestiju u pogledu poboljšanja kvaliteta ovog zakona. Na kraju, dve stvari koje su takođe bitne u pogledu ovog zakona. Prva, jeste da su rokovi koje ste predvideli za postupanje veoma kratki. Nisam siguran i mi u poslaničkoj grupi Socijalističke partije Srbije, da li se uopšte u tim rokovima može bilo šta uraditi. Definisano je da osnovni javni tužilac je dužan da u roku od 24 časa od dana uručenja naređenju ili od momenta, ili od minuta, od časa, uručenja naređenja potencijalnom nasilniku mora odlučiti o predlogu za produženje hitne mere, samo 24 časa. Za tih 24 časa nadležan tužilac bi morao da prikupi podatke, morao bi da prikupi određene stručne ocene i procene. Morao bi da dođe do nekih drugih činjenica koje bi mu bile dovoljne da konačno odluči o predlogu za produženje hitne mere. Da li to može u roku od 24 časa da uradi? Nisam siguran. Da li može sud da u roku od 24 časa donese odluku koja se vezuje za produženje hitne mere, a da opet sve ovo prethodno pribavi i utvrdi činjenice, brižljivo ih analizira, itd? Opet nisam siguran da je to moguće u tako kratkom roku. Ovi rokovi mi se čine neadekvatnim rokovima za postupanje za sve one koji su definisani kao učesnici u postupku, bez obzira da li je u pitanju tužilac ili sudija. Dvadeset četiri časa je jako, jako mali rok. U zakonu nisu predviđene ni kazne ili sankcije koje se odnose na one koji su svi drugi osim onih koji ne prijavljuju nasilje ili opasnost od nasilja. Mi u poslaničkoj grupi Socijalističke partije Srbije smatramo da je to neophodno potrebno i da se ne možemo osloniti samo na to da će protiv nekoga biti pokrenut disciplinski postupak, bez obzira da li je u pitanju sudija, tužilac, da li je u pitanju direktor Centra za socijalni rad ili bilo ko drugi. Mora postojati odgovornost i mora postojati zaprećena kazna za nepostupanje po obavezama iz zakona. Mi smo shodno primenom Zakona o prekršajima predložili amandmanom da se te kazne uvedu i da je to zaista jedno dobro rešenje u smislu da će novčanim kaznama biti kažnjeni svi oni koji ne postupaju po obavezama koje su ovde navedene. Kada su u pitanju odredbe Krivičnog zakonika, odnosno izmene i dopune Krivičnog zakonika, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije daje punu podršku uvođenju novih krivičnih dela, dekriminalizaciji pojedinih krivičnih dela, naročito novih krivičnih dela kada je u pitanju privreda. Zaista u tom smislu intervencija je bila neophodna i u tom smislu je vrlo uspešno predloženo da se normiraju određena krivična dela koja su bila potrebna značajno ranije, da se ne lažemo, zloupotreba u privatizaciji je krivično delo koje je trebalo uvesti još 2001. godine, kada je donet skandalozan Zakon o privatizaciji koji je uništio privredu Srbije, kada je došlo do otuđenja u bescenje imovine subjekata privatizacije, kada se najveći kriminal u tom periodu od deset, možda malo i više godina sprovodio i tek se sada reaguje. Ali, dobro je da se reaguje i dobro je da je predlagač predvideo i ovaj vid inkriminacije, odnosno krivičnog dela. Vi ste juče na uvodnom izlaganju dali jedno obrazloženje jednog novog krivičnog dela, a to je krivično delo proganjanja. Očigledno je da je predlagač učinio zaista veliki napor da ovo krivično delo pojasni u smislu njegove kvalifikacije. Međutim, ovde moramo da skrenemo pažnju na jednu činjenicu za koju nisam siguran da će u praksi da izazove dobar rezultat, odnosno da ne izazovemo neujednačenu sudsku praksu. Zašto ovo govorim? Prvo postavlja se pitanje što se tiče samog pojma upornog proganjanja. Da li ga treba dodatno definisati? Vi ste dali predlog kada smatrate da postoji obeležje krivičnog dela. Hajde da ga protumačimo. Kako utvrditi da neko nekog prati i to utvrditi da neovlašćeno prati u određenom vremenskom periodu? Koji je to vremenski period? Sedam dana, petnaest dana, mesec, šest meseci, godinu. U zakonu to nemamo. U praksi kako će postupati sudije i tužioci ako se vezuju za određeni vremenski period? Da li će ga široko tumačiti ili će biti restriktivni? Drugo, da li svako praćenje podrazumeva neovlašćeno praćenje i kako utvrditi da li je ovlašćeno ili neovlašćeno? Ako postoji i drugi razlog koji nema motivaciju protiv pravnog delovanja i nema takve pobude, onda nemamo neovlašćeno praćenje. Sledeće, obeležja ili bića ovog krivičnog dela uvedeno je nešto što već postoji kao normirano u Krivičnom zakoniku, a to je krivično delo ugrožavanja sigurnosti, pa se tu postavlja jedna slična definicija, a to je pretnja napadom na život, telo i slobodu drugog lica ili njemu bliskog lica. Dakle, vrlo slična, vrlo približno slična definicija kao što je definicija sa kvalifikacijom krivičnog dela ugrožavanja sigurnosti. Kada je u pitanju krivično delo polnog uznemiravanja, skrećemo pažnju na definisani pojam polnog uznemiravanja gubi smisao. Meni se čini da ovde nema narodnog poslanika koji će na neki način dovesti u sumnju ovo što ću da kažem, a to je da smo mi bukvalno bombardovani i verbalnim i neverbalnim ponašanjem koje podrazumeva jednu vrstu gaženja našeg dostojanstva kako ličnog, tako i seksualnog i polnog i svakog drugog, pre svega zadržavanja naše intime i privatnosti i to kroz skaradne spotove sa lascivnim scenama, sa raznoraznim medijskim nastupima koji upravo imaju ovaj karakter verbalnog i neverbalnog ponašanja koji predstavljaju klasičnu vrstu polnog uznemiravanja. Govorim o medijima, govorim o sredstvima informisanja koji upravo na ovaj način čine nešto što se podrazumeva kao protivpravno delovanje. Ako niko od njih krivično ne odgovara, kako onda da odgovara fizičko lice kome se preti na ovaj način? Ono što je takođe važno istaći jeste i krivično-pravna odgovornost lekara zdravstvene ustanove, jako dobro sistemsko rešenje koji proglasi umrlim živo novorođenče radi promene porodičnog stanja, s tim što mi u poslaničkoj grupi SPS smatramo da bi tu zaprećena kazna od predviđene trebala da bude daleko teža, daleko strožija. Što se tiče krivičnih dela iz oblasti privrede, moram da istaknem nešto što predstavlja veliko zadovoljstvo cele struke, a to je normiranje krivičnog dela prevare u obavljanju privredne delatnosti. Ovo ne da je dobro rešenje, nego je izuzetno dobro rešenje zbog toga što su prevare i prevarne radnje u najvećoj meri zastupljene upravo u ovoj oblasti, a to je privreda i privredne delatnosti. Zato imate snažnu podršku u tom smislu. Na kraju bih želeo da istaknem nešto što mi se čini jako važnim, a to je kada su u pitanju krivična dela protiv polnih sloboda, mislim da bi kazne trebale da budu daleko, daleko strožije. Ono što se ovde nameće kao pitanje neformalno dok diskutujem, da li i zakon koji se odnosi na genocid i Srebrenicu, naravno da se to pitanje postavlja kao pitanje od značaja za državu Srbiju i naravno da je tu i Haški tribunal rekao svoje, i u tom pravcu SPS ne želi da beži ni od kakve odgovornosti za bilo kakva zlodela koja su učinjena, ali isto tako želi da se sva zlodela ravnopravno i potpuno jednako tumače i da budu pod istim aršinom, jednaki pred zakonom, jednaki pred pravnim sistemom, jednaki pred kaznama svih onih koji su zlodela činili, bez obzira kojoj naciji pripadaju, bez obzira kojoj veroispovesti pripadaju. U svakom slučaju, na kraju želim da istaknem da ovo što ste predložili uživa nesumnjivu podršku, da ćemo glasati za predloženi set zakona i da se nadamo da ćete amandmane koje smo podneli analizirati i da ćete barem neki od amandmana prihvatiti sa jednim jedinim našim motivom, a to je poboljšanje kvaliteta ovog zakona, što je svima nama jedinstven cilj. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Tatjana Macura. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, poštovana ministarko, predstavnici Ministarstva pravde, narodne poslanice i narodni poslanici, prvo bih da se osvrnem u jednom momentu na jučerašnje uvodno izlaganje gospođe ministarke. Izražavam veliko žaljenje što ste nam juče u vašem uvodnom obraćanju u stvari pročitali delove obrazloženja koje smo mi i sami imali prilike da pročitamo. Žao mi je što niste, možda niste primili tu poruku od predstavnika Ministarstva koji su bili na našim odborima. Pored vas vidim gospodina Ilića i znam sigurno da smo diskutovali o tome šta fali i šta sve nedostaje Predlogu zakona o sprečavanju nasilja u porodici, i s tim u vezi žao mi je što nam juče niste dostavili i neke preko potrebne podatke, a to su statistički podaci, podaci iz prakse na osnovu i kojih su pisana ova četiri predloga zakona. Danas smo ovde upravo zbog toga da zastupamo, prvenstveno ću govoriti o Zakonu o sprečavanju nasilja u porodici, jer zastupamo najmanje trećinu žena koje su žrtve porodičnog nasilja i to ne samo od strane partnera kako bivših ili sadašnjih partnera, već i od nekih drugih članova porodice i da sprečimo uopšte da se borimo protiv toga, odnosno da dobijemo jedan kvalitetan zakon koji će rešavati problem nasilja u porodici. Zbog njih i zbog svih drugih žrtava koje su žrtve nasilja u porodici takođe izražavam jedno veliko žaljenje što danas u objedinjenoj raspravi govorimo o ovom zakonu koji nema gotovo nikakve veza sa zakonima koji će govoriti o krivičnim delima u privredi. Jedina njihova veza je Predlog izmena i dopuna zakona koji se tiče Krivičnog zakonika. Žao mi je i to što je Narodna skupština još 2013. godine ratifikovala Evropsku konvenciju, Konvenciju Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, koja nam je poznatija kao Istambulska konvencija i da smo imali priliku da o zakonu koji se tiče nasilja u porodici govorimo od 2013. godine do danas, a da to nije učinjeno i da se danas po hitnom postupku, na ovako jedan skandalozan način govori o jednom veoma važnom zakonu. Daleko od toga da i drugi zakoni o kojima će se govoriti nisu jednako važni, ali prosto šaljemo jednu jako lošu poruku građanima. Jedna od osnovnih zamerki na Predlog zakona koji smo dobili je upravo to što sam rekla, da nemamo statističke podatke, niti nikakve podatke uopšte iz prakse koji su korišćeni, niti smo ih dobili juče tokom izlaganja, što sam iskreno očekivala da će se dogoditi. Toga nema ni u obrazloženju. Obrazloženja su napisana, moram da kažem, kao literarni sastavi, pa sam tu našla jedan izraz koji kaže – svrha zadržavanja je vođenje postupaka, ali i da žrtva predahne. Zakonom o sprečavanju nasilja u porodici ovo je rešeno članom 13. Mene sada zanima, pošto taj predah za žrtvu traje samo osam časova, šta uopšte za vas izraz predah, koji će trajati osam časova, uopšte znači? Na šta ste tačno mislili kada ste obrazlagali ovaj član? Danas je na stani Porodični zakon, čija je praksa pokazala da je bio loš. Slažem se da je trebalo da se menja. Međutim, postoje neki delovi tog Porodičnog zakona koji su bili, da kažem, dobri, ali opet nemamo statističke podatke ili podatke iz prakse sa kojima bismo poredili takav Porodični zakon sa onim što sada treba da usvojimo. Mi smo podneli, čini mi se, oko 45 amandmana koji su najviše u vezi sa Zakonom o sprečavanju porodičnog nasilja. Ja se nadam da ćete, ne samo vi, već i narodni poslanici ovde, biti dovoljno svesni i, da kažem, dovoljno politički neostrašćeni da dobro razmislimo o našim predlozima i da će oni na kraju biti usvojeni. Jedna od boljih novina koje se uvode Predlogom zakona o sprečavanju nasilja u porodici je opšta dužnost da se nasilje prijavi policiji ili javnom tužiocu. Ta se uopšte dužnost odnosi ne samo na građane, već i na sve državne organe i veoma je važno, čini mi se, da su državni službenici dužni da prijavljuju nasilje i uz ostale postupke koje trenutno vode. Pozdravljamo opisane hitne mere koje predstavljaju normativni izraz principa tzv. nulte tolerancije na nasilje. Međutim, hitne mere izriče policijski službenik i na osnovu njih će biti određeno da li će se učinilac udaljiti iz stana privremenom zabranom i da li će biti zabranjeno da kontaktira žrtvu u narednih 48 sati. Ono što brine je da li će se osnovni javni tužilac u onih 24 sata u kojima ima prostora da reaguje, da li je dovoljna samo lična procena rizika policijskog službenika za njegovu reakciju, koliko će to biti efikasno i koliko će on na osnovu toga moći da reaguje. Druga ozbiljnija zamerka u ovom zakonu je šta ako se desi da učinilac prekrši jednu ili obe hitne mere koje mu mogu biti date? Kaže se da učinilac može biti kažnjen kaznom zatvora u trajanju od 60 dana. Sada u ovom delu dolazimo do onoga o čemu sam govorila u početku. Mi smo imali jedan postignuti nivo pravne zaštite žrtve koji je bio rešen prethodnim nekim zakonima i mi sada tu odredbu menjamo. Mi sada ne znamo zašto, jer nemamo ni statističke podatke, ponovo kažem, niti podatke iz prakse sa kojima ćemo potvrditi to da moramo da usklađujemo sa Istambulskom konvencijom ovaj jedan deo, a na šta mislim? Članom 22. Predloga zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika predloženo je brisanje stava 5. u članu 194. postojećeg Zakonika i kaže - ko prekrši mere zaštite od nasilja u porodici koje mu je sud odredio na osnovu zakona, kazniće se zatvorom od tri meseca do tri godine i novčanom kaznom. Pa, vas ja pitam - zašto menjamo nešto što se kroz 11 godina prakse pokazalo kao dobra kaznena mera? Kada je reč o organizaciji grupe za koordinaciju i saradnju, ispunjen je jedan važan zahtev koji je takođe usklađen sa Istambulskom konvencijom, osim kompetentnosti članovi ove grupe moraju biti dobro upoznati i sa okolnostima konkretnog slučaja. Međutim, primetili smo jedan nedostatak, a o tome sam takođe govorila i na Odboru za ljudska i manjinska prava, a to je kada je u pitanju individualni plan zaštite. Zašto žrtva, tu joj je dozvoljeno da bira da li hoće ili neće da se uključi u kreiranju tog individualnog plana zaštite i podrške žrtvi, ne može, u slučaju da neće, odredi osobu od poverenja koja bi zastupala njene interese i pomogla u rešavanju čitavog procesa? U suštini, ako je dovodimo u situaciju da ona bira da li hoće ili neće, a želi da sebe zaštiti u nekom momentu, prolazi ponovo kroz proces koji je iza nje, ponovo prolazi kroz viktimizaciju. Ovaj Predlog zakona uvodi jedan novi pojam, i to je pojam ekonomskog nasilja koji kaže da žrtvi nasilja su uskraćena ekonomska sredstva za život i delatnost. Ja vas sada pitam, jedna takva žrtva kada dođe u situaciju da se identifikuje kao žrtva, na koji način država se nađe tu da joj pomogne u trenutku kada ona ostane bez osnovnih sredstava za život? To uopšte nije rešeno ovim Zakonom, ni u jednom momentu. Mi takođe imamo jedan odličan amandman na tu temu. Nadam se da ćemo u trenutku, kada budemo raspravljali u pojedinostima, razgovarati i o ovom amandmanu. Jedan veliki deo, ako ne i najveći deo Predloga zakona, tiče se evidencije i kaže da će evidenciju u stvari voditi policijski službenici, a ja vas pitam - zašto samo policijski službenici, ukoliko žrtva ima mogućnost da se javi i nekim drugim državnim organima? Zašto se paralelno evidencija ne vodi, ne samo kroz policijsku upravu, već se ne vodi ni kroz, bar to nije naznačeno ni u obrazloženju, niti članovima zakona? Jedna, možda i najgora stvar, što se tiče evidencije, koja nas brine i to što se evidencija vodi samo pet godina. Zašto se evidencija vodi samo pet godina? zašto se ta evidencija ne vodi trajno? Da li mislite da, ukoliko se radi o supružnicima i oni zbog porodičnog nasilja dođu u situaciju da se razvedu, suprug ponovo, pošto je najčešće situacija da su žene žrtve nasilja, stupi u neku bračnu zajednicu, na primer, za 10 godina, kako će se znati, ponovo počini, na primer, neku vrstu porodičnog nasilja, na koji način će prva sledeća žrtva biti zaštićena? Obrazloženje koje sam dobila od gospodina Ilića, državnog sekretara, i njegovih saradnika koji su bili tog dana na sednici Odbora za ljudska i manjinska prava je to da bismo morali da promenimo neki set zakona, odnosno niz nekih drugih zakonskih rešenja koji su u ovom trenutku validni. Ja vas pitam – zašto da ne? Mi smo ovde da menjamo zakone i da ono što je loša praksa promenimo. Ne znam zašto me gledate, ali jeste, vaš kolega, sad sam se setila, koji sedi pored vas je o tome govorio. (Zoran Krasić, s mesta: Zašto je gledate?) Mislim, smeje se, a na Odboru je prevrtao očima. Ne biste verovali, ali kamera to nije mogla da zabeleži. Ja bih se na kraju osvrnula i na specijalizovanu obuku koja je namenjena pravnom i policijskom timu. Moram da izrazim žaljenje što u Zakonu, a ni u obrazloženju to nije navedeno da će obuku raditi samo Pravosudna akademija i Kriminalističko-policijska akademija. Nigde nije navedeno eksplicitno da će se u ovu obuku uključiti i nevladin sektor koji je dao veliki doprinos u tome da se ova tema, na ovaj način obrazlaže, da kažem, i koji je dao veliki doprinos u pisanju samog zakona. Oni su, ne samo kreatori, da kažem, institucije, kao što su prvi SOS telefoni, sigurne kuće. Mislim da bi njihov značaj i veliko iskustvo doprinelo budućoj obuci policijskih i sudskih službenika. Još jedan je zakon danas pred nama, predlog zakona, a to je Zakon o organizaciji i nadležnostima državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, a koji bi trebao da zameni onaj koji je usvojen 2002. godine i koji je nekoliko puta menjan. Slažem se da to treba da se dogodi. Međutim, nikako se ne slažem da to bude danas, ovako, u objedinjenoj raspravi zajedno sa zakonom koji se bavi sprečavanjem nasilja u porodici. Ova dva predloga zakona nikakve veze međusobno nemaju i ne znam na uštrb kojeg je danas zakona ovo izvedeno, jer su oba podjednako važna. Ono na šta imam vremena da se osvrnem, a kasnije će se u daljoj raspravi moje kolege uključiti, je da se ovim zakonom uvodi jedan novi pojam, a to je pojam finansijske forenzike i on je opisan u ovom predlogu zakona, član 19, koji kaže – u Tužilaštvu za organizovani kriminal i posebnim odeljenjima Viših javnih tužilaštava iz ovog zakona može se obrazovati služba finansijske forenzike. Dakle, može, ali i ne mora. Mi nigde ne vidimo ni u članovima zakona, niti u obrazloženju da ovaj član zakona ima bilo kakav obavezujući karakter. Takođe, nije precizno objašnjeno ko će, kada i na koji način sertifikovati buduće finansijske forenzičare. Ne znamo da li će ta sertifikacija biti međunarodno priznata i šta će nam značiti ukoliko nije međunarodno priznata. Volela bih da čujem nešto više i preciznije od predstavnika Ministarstva pravde, bez obzira ko bi o tome mogao da nam kaže nešto više. Plašim se da, ako ovo ne preciziramo dovoljno dobro, ćemo forenzičare praktično dobiti samo na papiru. Meni omiljeni deo, kada sam čitala ove zakone, a to su finansijska sredstva koja su potrebna za donošenje ovih zakona. Naime, kada ste pisali obrazloženje, kada ste nam uopšte poslali Predlog zakona koji se tiče sprečavanja nasilja u porodici, jedna stavka kaže da nisu potrebna nikakva sredstva za usvajanja, odnosno za primenu ovog zakona. Međutim, za primenu ovog drugog zakona o kojem sam govorila, a to je Predlog zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa koji će se baviti suzbijanjem organizovanog kriminala, korupcije, terorizma, navedeno je da će 2018. godine biti potrebno da se iz budžeta Republike Srbije izdvoji nešto malo manje od 613 miliona dinara. Pitam vas sada - ukoliko se i jedan i drugi zakon oslanjaju na to da se vrši u stvari reorganizacija u okviru državnih službi, kako je moguće da jedan zakon ne košta ništa, a da za drugi smo predvideli da nam treba nešto malo manje od 613 miliona dinara? Zbog čega to pitam? Najveće stavke u planiranom budžetu za ovaj drugi zakon odnose se na zapošljavanje novih ljudi i na iznajmljivanje prostorija. Kako je moguće, ako nam praksa kaže ili barem ono što dobijamo kao poruku iz medija, kada čujemo na koji način žrtve porodičnog nasilja ponovo prolaze kroz proces, je da nemamo dovoljno ljudi koji će se baviti ovim problemom, da nemamo predviđenu stavku da zaposlimo nove ljude i da obezbedimo nove prostorije, ako ništa drugo, za sigurne kuće? Nije sporno što će jedan zakon da košta 613 miliona dinara. Meni je sporno što bilo koji zakon, kada stavite stavku da ne trebaju sredstva iz budžeta, da je to istina. Meni je to sporno. Kako je moguće da za donošenje potpuno novih zakona, koji će se ticati obezbeđenja, u ovom trenutku, žena, dece, bilo kojih članova porodice ne košta ništa? Toliko od mene za sada. Hvala.
Reč ima ministar Nela Kuburović. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku svog obraćanja, želim da se zahvalim svim poslanicima koji su podržali kampanju Ministarstva pravde „Isključi nasilje“ i obukli majice, barem i za vreme… (Vojislav Šešelj, s mesta: Da li je završena rasprava?) Ne, ja odgovaram. (Vojislav Šešelj, s mesta: Na ovo?) Ono što je bitno i što želim da vam kažem, a tiče se statističkih podataka koje ste pominjali, Ministarstvo pravde svakako raspolaže statističkim podacima koji se tiču nasilja u porodici kada su u pitanju izrečene kazne. Nadam se da i vi imate statistiku kada kažete da se nešto dobro primenjivalo, pa sada ovim izmenama zakona to ukidamo. Ono što je bitno, kada je reč o nasilju u porodici, može se reći da je izuzetno blaga kaznena politika sudova, pre svega ukoliko se posmatra odnos svih izrečenih osuđujućih presuda, mali je procenat gde je bila izrečena opšta kazna zatvora, a veliki procenat je bio uslovnih osuda. U 2015. godini ukupno je izrečeno 1.859 osuđujućih presuda, od čega je bilo samo 660 kazni zatvora, a 1.186 je bilo uslovnih osuda. Tako da ne bih rekla da se nešto u praksi dobro primenjivalo i da je pokazalo dobre rezultate. Čak šta više, u 2014. godini taj odnos između uslovne osude i kazne zatvora je bio znatno veći, čak do 72% izrečenih uslovnih osuda. Što se tiče kaznene politike podaci su ovde, mogu i da vam ih dam ukoliko želite celu statistiku, tako da ni radna grupa nije radila napamet niti bez statističkih podataka, a svakako je učestvovao i autonomni ženski centar koji je sa svojim podacima raspolagao i dostavljao prilikom rada na izradi ovog zakona. Što se tiče evidencije, mislim da niste u pravu, jer ste rekli samo da policijski službenik vodi evidenciju koja se tiče ovog Zakona o sprečavanju nasilja u porodici, postoje brojne evidencije. Pre svega postoji nadležna policijska uprava koja vodi evidenciju, osnovni sud koji vodi evidenciju, evidencije javnih tužilaštava i evidencija centara za socijalni rad. Svaki organ koji je uključen u sprovođenje ovog zakona vodi svoju evidenciju, ima pristup onim podacima koji su potrebni upravo za sprovođenje ovog zakona. Moram da vam kažem da je u prvobitnom nacrtu zakona bilo predviđeno da ova evidencija bude trajna, ali Poverenik nam je vratio svoje mišljenje i rekao da evidencija mora da ima ograničen rok trajanja i da upravo trajnost nije dopuštena. Iz tog razloga je ministarstvo ograničilo taj rok na pet godina, pre svega imajući u vidu rokove koji su propisani za brisanje posledica osuda. Tako da smo morali da vodimo računa koliko se vodi evidencija za krivično osuđena lica i da taj rok, kada su u pitanju evidencije ne bi mogao da bude duži nego kada su u pitanju krivične osude. To je jedini razlog zašto ne možemo da izađemo u susret onome što vi sada pominjete. Kada je reč o drugom zakonu, a tiče se nadležnosti organizacije državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala i uvođenju forenzike, moram da napomenem da je Miroslava Milenović član Saveta za borbu protiv korupcije bila član radne grupe i učestvovala u istoj. Ona je jedna od retkih koja ima licencu za finansijsku forenziku, a upravo je Ministarstvo pravde donelo rešenje kojim je omogućilo da veštači u tim predmetima. Tako da je učestvovala u radu radne grupe i ne sumnjam da je sama doprinela tome kako danas izgledaju ove odredbe zakona. Da li imamo dovoljno forenzičara i kako ćemo ih naći? Pre svega, jedan od načina je svakako da su to licencirani veštaci koji u određenom postupku dobiju dozvolu odnosno rešenje Ministarstva pravde da mogu da se bave ovim poslovima. Kada je reč o potrebnim sredstvima, rekli ste da samo jedan zakon iziskuje potrebna novčana sredstva za njegovu realizaciju. To je tačno. S obzirom da ukoliko vidite da se menja struktura i organizacija nadležnih organa koji postupaju i da postoji potreba za uvođenjem još četiri posebna odeljenja u višim javnim tužilaštvima u Beogradu, Kraljevu, Nišu i Novom Sadu, da iziskuje povećan broj zaposlenih i povećanje broja zamenika javnih tužilaca koji će tu da postupaju, upravo je to razlog zbog kojeg moramo da izdvojimo dodatna novčana sredstva. To je obrazloženje koje prati finansijsko obrazloženje koje je pre svega vezano za Ministarstvo finansija kako bi mogla da se formiraju budžetska sredstva u narednom periodu. Što se tiče sprovođenja Zakona o sprečavanju nasilja u porodici, smatramo da postoje dovoljni kapaciteti da postojeći broj javnih tužilaca ili policijskih službenika upravo postupi u skladu sa ovim zakonom i da nisu potrebna dodatna sredstva, a obuka koja će se sprovoditi će se sprovoditi kroz određene programe koje će sprovoditi Pravosudna akademija. Za to nam nisu potrebna dodatna sredstva, jer će se finansirati iz odgovarajućih projekata koja Ministarstvo pravde ima.
Zahvaljujem. Pitam da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč. Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi srpski radikali već 25 godina se uporno zalažemo da se izvrši kodifikacija krivičnog zakonodavstva u Srbiji. Kraljevina Srbija je imala kodifikovano krivično pravo a naša državna vlast nije u stanju da se prihvati tog zadatka. Zato se dešava da stalno dobijamo nove zakonske projekte koji sadrže nova krivična dela, nekad izmišljena krivična dela, a time se narušava pravna sigurnost građana. Da bi se garantovala pravna sigurnost građana Krivični zakon mora biti kodifikovan, što znači da su sve njegove norme međusobno usklađene. Mi imamo ovde pojavu nekih izraza koje ranije nismo imali u krivičnom pravu i koje ne poznaje ni krivično-pravna teorija. Neću govoriti o sva četiri zakona iako ćemo mi srpski radikali glasati protiv sva četiri, moje kolege će govoriti o tri zakona a ja ću govoriti o predloženoj izmeni člana 387. zakona u koji se ubacuje stav 5. Taj amandman je vrlo nestručno urađen. Gospođa ministar bi treba da vodi računa kod sledećih promena, da angažuje stručne ljude da taj posao urade. Prvo ću izneti ovde ono što zanatski nije u redu, a posle ću se baviti suštinom. Stoji – ko javno odobrava, negira postojanje ili značajno umanjuje težinu određenog krivičnog dela. Šta znači to ko javno odobrava? Javno odobrava javni organ, znači državni organ. Ne možemo mi ono što smo navikli u običnom kolokvijalnom govoru da direktno pretočimo u zakon, pa kaže eno ga javno odobrava silovanje, javno odobrava ovo, javno odobrava ono. U pravu javni znači državni. To smo mi učili koji smo pravo studirali, Arsiću ne moraš da vrtiš glavom. Dakle, ovde je pitanje autoriteta ko može da odobrava. Odobrava onaj koji daje dozvolu. Ovde je trebalo nešto drugo da stoji. Ko podstiče ili podstrekava, to je kažnjivo po zakonu. Javno i direktno podsticanje na vršenje krivičnih dela. Dalje, ovde se sankcioniše negiranje postojanja ili značajnog umanjenja najtežih krivičnih dela, međunarodnog karaktera. To znači da se zabranjuje kritika sudske vlasti. Sud kaže ovaj je izvršio genocid, kažnjava se tako i tako i sada ja ne smem da kažem sud nema pojma, sud je napravio grešku, nema tu genocida, ne postoji obeležje krivičnog dela genocida. Šta to znači? Ja ću na svakom mestu da dokazujem bolje od bilo kog pravnika jer sam u Srbiji najkompetentniji za međunarodno krivično pravo da u Srebrenici nije bilo genocida ili na nekim drugim mestima. Sad ovaj stalni Međunarodni krivični sud od jedne do druge afričke države ide i kažnjava i za genocid i za ovaj i za onaj zločin, a vi mislite da je to sud koji ima autoritet. Organizacija afričkog jedinstva traži da se ukine taj sud ili najavljuje povlačenje svojih država članica iz njega. Nedavno je to upozorenje javno i pismeno poslato. Kako se može kazniti neko ko negira postojanje krivičnog dela? Ako je neko osuđen za ubistvo 20 ljudi - ja kažem nije on. Evo sa suđenje Đinđiću - oni koji su osuđeni nisu, glavni među njima nisu. Drugi su. Neće država da traži ko su ti drugi. (Čedomir Jovanović, s mesta: Pomozi.) Pomažem, Čedo, pomažem. Evo, pomozi i ti, zajedno da pomognemo. Ko je ubio Dušana Spasojevića? (Poslanici dobacuju.) Molim vas, ćutite. Ko je ubio Mileta Lukovića Kuma? Oni su živi uhapšeni, saslušani pod batinama i streljani. (Zoran Žovković, s mesta: Otkud znaš?) Ja znam, istražio sam…
Molim poslanike da se lično ne obraćaju jedan drugome. (Zoran Živković, s mesta: Kako te nije sramota?)
Živkoviću, znači zataškavaš to. (Zoran Živković, s mesta: Kako te nije sramota?)
Gospodine Šešelj, vratite se na svoju diskusiju.
Ućutkajte Živkovića, prvo.
Nema potrebe ja njega… (Zoran Živković, s mesta: Ja zataškavam? Ti ćeš da me ućutkaš? )
Ako ti dođem tamo, bićeš ućutkan. Dalje, znači, negiranje postojanja mora biti dozvoljeno kao kritika sudske vlasti. Mi imamo ovde kod nekih ljudi koji su antisrpski orijentisani čestu pojavu da kažu - ne može se negirati neka haška presuda jer sud je tako odredio ili - ne može se ovde kritikovati presuda, ne smemo se mešati u rad sudskih organa. Nije tačno. Izvršna vlast ne sme da se meša u rad sudskih organa tako što će im davati naloge ili što će tražiti njihovu odgovornost za određene postupke. Ali, suština principa podele vlasti je da se tri grane vlasti neprekidno međusobno kritikuju. To je suština. Naravno svaka vlast mora biti dostupna kritici građana ili značajno umanjuje težinu nekog krivičnog dela, da li je genocid, da li je zločin protiv čovečnosti, itd. Dalje, kroz samu analizu ovog teksta, ja govorim zašto je ovo nestručno, kaže se – genocida, zločina protiv čovečnosti i ratnih zločina učinjenih protiv grupe lica ili člana grupe koja je određena na osnovu rase, boje kože, vere, porekla državne, nacionalne ili etničke pripadnosti. Ovde je napravljena jedna papazjanija. Nemaju sva ova krivična dela podudarna obeležja. Genocid kao najteže krivično delo, kao zločin nad zločinima, mogao bi da ima elemente zločina protiv čovečnosti, ali postoji jedna njegova karakteristika koja ga odvaja od svih zločina protiv čovečnosti. Ta karakteristika je specifična namera, dolus specialis. Ta specifična namera se traži samo kod krivičnog dela genocida. Čovek može da učestvuje u ubistvu milion ljudi. Ako mu se ne dokaže genocidna namera ne može biti osuđen za genocid, ali može za zločin protiv čovečnosti kao nešto blaže krivično delo i ako kazne uvek mogu biti iste. Dakle, ovo nije trebalo ovako ovde da se stambura. Da bi se dokazalo krivično delo genocida pored tog dolus-a specialisa mora se dokazati da je neko uništio ili pokušao da uništi celu rasnu, nacionalnu, etničku ili versku grupu. I samo to kaže Konvencija o genocidu. Nemojte je širiti. Kakva je to sada koža? Kožu ne pominje Konvencija o genocidu. Ili državna ili tako neka još sličnija pripadnost. To tamo nema. Ne sme da stoji ni u našem zakonu. Ne smemo mi sada menjati definiciju genocida. Mora da stoji ono što je određeno. Dakle, celu ili znatan deo grupe, a ne čoveka pojedinca. Kažete – protiv grupe lica ili člana grupe. Ne može ni svaka grupa. U Srebrenici nije moglo biti genocida iz tri osnovna razloga. Prvi je razlog što su tamo streljani samo ratni zarobljenici. Nijedna žena nije ubijena. Nijedno dete nije ubijeno. Možda svi zarobljenici nisu bili vojnici, ali su bili za rat sposobni. Ja to ne opravdavam. Ja to osuđujem i kao ogroman zločin i kao ogromnu sramotu koja ne nanesena srpskom narodu. I prvi sam javno prozvao glavnog organizatora na terenu tog zločina pre odlaska u Hag. Dakle, apsolutno ne odobravam, ali ne može se nazvati genocidom. Zatim, ne može čak da je sedam hiljada ubijeno, a nije, ubijeno je negde oko 1.200, da je sedam hiljada ubijeno to nije znatan broj u odnosu na zaštićenu grupu, a zaštićena grupa su Muslimani BiH kojih je po popisu stanovništva iz 1991. godine bilo dva miliona 181 hiljada otprilike. (Nenad Milić, s mesta: Koga bi mogli da ubiju?) Ne bi mogli nikoga da ubiju. Nije dozvoljeno ubijati. Ako već ubiju onda se procenjuje koliki je znatan deo grupe. I ovo nije znatan deo grupe i to kažu i u haškim presudama, ali kažu – ta grupa je imala simbolično značenje, imala ovo, imala ono. Ulaze u sferu politike i tako zataškavaju pogrešnu primenu Rezolucije o genocidu. Pogotovo, ne može biti genocid jer nije dokazana specifična namera. Ta specifična namera oni kažu da se pojavila 13. jula. To kažu u haškim presudama i kod Krstića i Tolimira, Popovića itd. To prihvata i Međunarodni sud pravde. Znači, 13. se pojavila kod nekoga namera i odmah su krenuli da vrše genocid. Da li je to u jednoj glavi, u dve glave, u pet glava itd. To je nemoguće sada razmrsiti, ali postoje svi dokazi da namera srpske vojske nije bila ni da uđe u Srebrenicu. Ona je iznenada naišla na nebranjenu Srebrenicu i to je dokazano i to potvrđuje i Međunarodni sud pravde. Dalje, šta je karakteristično za zločin protiv čovečnosti? Tamo se ne traži specifična namera. Tamo obična namera treba da postoji. Međutim, traži se namera diskriminisanja. Kod zločina protiv čovečnosti je presudna diskriminacija. Ratni zločin kao najblaži među ovima predstavlja zločin kršenja tradicionalnog međunarodnog ratnog prava, ubijanje ratnih zarobljenika, maltretiranje ranjenica itd. Ima čitav niz pojedinačnih krivičnih dela koja su u to svrstana. Stalni međunarodni sud uradio je registar međunarodnih krivičnih dela u koja ulaze krivična dela genocida, uključujući pomaganje u genocidu itd, zatim, krivična dela ratnih zločina, krivična dela zločina protiv čovečnosti i ima još jedno krivično delo, krivično delo vođenja agresivnog rata, agresije. To je prvi put da je izvršena kodifikacija međunarodnog ratnog prava. Vaši stručnjaci ovo nisu ni pogledali. Pa, bar iz ove nove kodifikacije međunarodnog humanitarnog prava mogli su da precizno prenesu određene formulacije, pa čak da vide imali kod nas još nekih praznina, pa da se to popuni kad se konsultuje jedan akt koji je izazvao svetsku pažnju. Boljeg od njega nije bilo. Sada, govori se, ovo je sada jedna ograda, jer je i ta vaša grupa pravnika valjda bila donekle svesna, pa se pravi ograda, pa je ovo krivično delo kažnjivo samo ako se izvrši na način koji može dovesti do nasilja ili izazivanja mržnje prema takvoj grupi lica ili članu te grupe, ukoliko su ta krivična dela osuđena pravosnažnom presudom suda u Srbiji ili Međunarodnog krivičnog suda. Ovo prvo, dovođenje do nasilja, mi bismo onda imali na svakoj fudbalskoj utakmici izvršenje tog krivičnog dela. Kad pogledate, to nije krivično delo, jer oni koji ga čine nemaju ni specifičnu, niti onu redovnu nameru za činjenje krivičnog dela. Jednostavno, grupa ljudi ne razmišljajući koliko je to opasno, koliko je to zlo, itd, skandira – nož, žica, Srebrenica. Ili, s druge strane muslimani njima odgovaraju itd. Kada pevaju - mene muči samo jedna želja, da zakoljem vojvodu Šešelja, meni ne smeta, a mnogi bi se od vas užasnuli da ste vi u pitanju, i zbog toga ste trebali biti pažljiviji u formulisanju ovog člana. Dalje, kaže se – ukoliko su ta krivična dela utvrđena pravosnažnom presudom suda u Srbiji ili Međunarodnog krivičnog suda. Sada su to vama vrhunski autoriteti, a nisu. Prvo, presude koje su naši sudovi donosili nisu pouzdane. Evo, sa presudom za navodne izvršioce zločina na Ovčari ne znaju šta da rade. Grupa ljudi osuđena. Postoje neki među njima koji su izvršioci, ali postoje i oni koji nemaju nikakve veze, a organizatori nisu identifikovani zato što su organizatori još pod zaštitom i državnih organa Srbije i stranog faktora. Među njima je glavni general Aleksandar Vasiljević, organizovao zločin na Ovčari. Iz penzije digao tri pukovnika, navukao im uniforme i poslao ih da to obave. I, svi ćute. Dokazi postoje. Kao za Rodoljuba Milovića što postoje dokazi da je lično ubio Dušana Spasojevića. (Čedomir Jovanović, s mesta: Dobro, hajde.) Nemoj, Čedo, nemoj da braniš Rodoljuba, onda dovodiš sebe u neku neprijatnu situaciju. Dajte, ili sam ja počinio krivično delo što optužujem Rodoljuba Milovića i ovoga Spasoja Vulevića ili su oni uradili što ja tvrdim da su uradili, ne može biti istina negde na sredini. Šta su uradili na ovom suđenju? Sve su režirali. Ja sam u Hagu sve to razbucao i objavio knjigu dokumenata pod naslovom „Politički ortakluk kurve Del Ponte i kurve del Koštunice“. U to vreme je to urađeno. Sada su ljude pustili iz zatvora, ali ne znaju šta da rade, kako da nastave suđenje. Nastavite tako što ćete uhapsiti Vasiljevića dok je još živ. Dakle, pravosnažna sudska presuda nije apsolutni autoritet. Ona je autoritet za postupanje državnih organa, što znači da obezbede njeno izvršenje, da čuvaju osuđenike u zatvoru, da plene imovinu, ako je dosuđena zaplena imovine itd. Ali, što se tiče javnosti, ne sme biti zabranjena sfera, i to je pod sudom javnosti. Što se tiče Međunarodnog krivičnog suda, znam ovde ono što je najflagrantnije, kršenje međunarodnog prava, oduzeli su tri minuta pa mi uračunajte to, molim vas, upadali su mi u reč. Što se tiče ad hok Tribunala, nema više u svetu ozbiljnog pravnika koji neće kritički pristupiti njihovim presudama.
Privodite kraju, gospodine Šešelj.
Jeste li vi svedok da su mi sada oduzeli dva, tri minuta ovde? Privešću kraju.
Niko vam nije oduzeo ni jedan minut, ni u jednom trenutku. (Marijan Rističević, s mesta: Jeste.)
Evo, vaša poslanička grupa mi je svedok.
Svakako, završite.
Samo da završim ovo oko stalnog Međunarodnog suda pravde i Haškog tribunala. Haški Tribunal je u pravnoj teoriji i rasturen. Ali, Međunarodni sud pravde, sudeći u parnici BiH protiv Srbije, odnosno Srbije i Crne Gore, kako nam se zemlja ranije zvala, poziva se isključivo na presude Haškog Tribunala i tamo gde Hag tvrdi da je dokazao genocid, oni to prihvataju. Hag je jedino utvrdio genocid, navodno, u Srebrnici. Sve drugo što je potezalo tužilaštvo propalo je, i to je ostalo, a naši su napravili grešku, pa nisu osporavali kompetentnost Haškog Tribunala i njegovu zakonitost. Šta se dešava kod ovog Stalnog Međunarodnog krivičnog suda, koji vi ovde smatrate autoritetom? Oni ponavljaju praksu Haškog Tribunala, ali ne sad prema nama, nego prema jadnim crncima u Africi, koje nema ko da brani. Što se Srebrenice tiče, glavni svetski autoritet za genocid, engleski profesor Šalbas tvrdi da tu apsolutno ne može biti reči o genocidu.
Zahvaljujem, gospodine Šešelj. Pravo na repliku, gospodin Čedomir Jovanović.
Gospodine Arsiću, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, znam da je nekad zbog potrebne nekog elementarnog reda u Skupštini politika onih koji vode sednicu da pređu preko nečeg preko čega mislim da danas ne smemo da prelazimo. Poslanik Šešelj ima pravo da vodi svoju politiku, ali ni u jednom trenutku institucija, u kojoj smo mi svi zajedno, ne sme zanemariti obavezu koju ima prema ovom društvu, koju je preuzela na osnovu uloge koju mi sebi dajemo, da štiti sistem vrednosti. Cenim hrabrost ministarke da stane iza ovog zakona i ovog člana, iako mislim da je to najmanje njena obaveza, ali predstavlja Vladu. Nije ovo priča o Srebrenici, nije ovo priča o Podujevu. Ovo je tema na kojoj se vidi da li smo mi ljudi ili smo one životinje koje su nam nanele tako veliku sramotu da se stidimo danas mi, sutra će se stideti naša deca, ukoliko ne napravimo razliku između nas i njih. Evo, ovde, pred parlamentom zida srpskog plača, hiljade fotografija ubijenih i nestalih Srba sa KiM. Da li grešim kada to kažem? Jesu li oni žrtve nečijeg zločina? Hoće li se sutra živeti u ovoj zemlji tako što će se polemisati i svađati u skladu sa stranačkim interesima da li je dozvoljeno ili je nedozvoljeno ubiti na onaj način na koji su ubijeni oni ili na onaj način na koji su pobijeni ljudi u Srebrnici? Laž je da tamo nisu ubijana deca. Sahranio sam dete od 10 godina, ovog jula, sa ocem. (Vojislav Šešelj, s mesta: Sahranio? Gde?) Jeste, ostatke, u Srebrnici. Mi smo usvojili ovde Rezoluciju o Srebrnici i ona parlament obavezuje i molim vas,gospodine Arsiću, ja ne želim oko ovoga da se svađam. Ovo nije platforma na kojoj mi gradimo svoju politiku, ali svoju decu moramo vaspitavati na drugačiji način nego što smo vaspitavani mi. Da se ovoj zemlji ludilo sankcionisalo ne bi bilo tog „zida plača“ ispred Skupštine i ne bi crveneli kao što crvenimo kada pogledamo šta su neki među nama uradili nanoseći najmanje štetu sebi, a posebno veliku i trajnu štetu našem narodu.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. (Vojislav Šešelj, s mesta: I ja sam tražio reč.) Pa, nema u sistemu da ste tražili reč. Ali, gospodine Šešelj, morate da zatražite reč. Izvolite.
Nadam se da ću jednom prilikom imati televizijsku emisiju sa Čedom Jovanovićem, pa da prvo raspravimo okolnosti Đinđićevog ubistva, pa onda ovih ratova koji stoje iza nas. Ovde se moraju razdvojiti dve stvari – pravni pristup i politički pristup. Po pravnom pristupu, bio je zločin, ali nije bio genocid. Nisu ispunjeni elementi genocida koji su propisani Konvencijom o genocidu iz 1946. godine i ne može da bude genocid i zato se najviše Jevreji bune. Nije to genocid. Genocid je ono što je bilo nad Jevrejima, što je bilo nad Srbima u NDH, što je bilo nad Jermenima itd. Ovde jeste bio krvavi građanski rat, jesu mnogi zločini izvršeni, ali nije bio nijedan genocid, bili su ratni zločini i zločini protiv čovečnosti. Dakle, ako ćemo pravno postaviti stvari, morali bismo prvo da ovo razjasnimo, a onda možemo i politički da polemišemo kakva je to bila vrsta, ovakva ili onakva, građanskog rata i ko je kriv za izazivanje rata. Važno je i ko je kriv za izazivanje rata, valjda onaj ko je prvi počeo da ubija, a to nisu bili Srbi ni na području Hrvatske ni na području bosansko-hercegovačke federalne jedinice. Srbi su bili prve žrtve, na Kosovu su Srbi bili prve žrtve. Dakle, kriv je onaj ko je izazvao rat, a kada se izazove građanski rat, zločini se dešavaju sa obe strane.
Privodite kraju, gospodine Šešelj.
To što Čeda izmišlja da je nekog sahranjivao, možda je, ali bi se postavilo pitanje ako je zaista išao da sahranjuje, da li je to lice muslimanske nacionalnosti, srpske, hrvatske ili neke četvrte. Znate šta, ima osnovana sumnja da su negde nalažene i životinjske kosti, pa su tamo sortirane kao da su ljudske.
Zahvaljujem, gospodine Šešelj. Pravo na repliku, Čedomir Jovanović.
Ja ću na ovome ostati, gospodine Šešelj, jer uopšte ne želim da vam dajem povod za ponižavanje i Skupštine i čitave zemlje. To gde bi vi i ja da raspravljamo, ja sam ateista, ali bih sve na svetu što mogu da uradim uradio da se nađete u sudnici pa da tamo razgovaramo, onako kako sam razgovarao sa onima sa kojima ste vi tako dobro sarađivali. Ja ovde živim i nadam se da nije stavljena, u pravnom smislu, tačka na sve ono što se vezuje za 12. mart 2003. godine, da će se završiti postupak koji je još uvek otvoren, a u vezi je sa političkom pozadinom ubistva i tragedije Zorana Đinđića.
Molim vas, kolege poslanici, da gospodin Jovanović završi.
Što se tiče ideje i ambicije da se od našeg parlamenta napravi sudnica Haškog tribunala u kojoj će se vređati svako ko insistira na razumu i na istini, tome ćemo se suprotstaviti. Još jedanputa, ovaj član Krivičnog zakonika se odnosi, nažalost, zbog toga što se to desilo, i na Srebrenicu i na zločine počinjene na Kosovu, ali mi kao Skupština smo dužni da stanemo u zaštitu naših sudova, recimo, koji su donosili hrabre i beskompromisne presude, skidajući tu ljagu sa našeg lica. Sudovi ove zemlje su donosili presude o ratnim zločinima i na Kosovu i u Bosni i Hercegovini. Ko je odgovoran za Štrpce? Ko su oni koji su tamo ubijeni? Ko je odgovoran za Sjeverin? O tome se radi. To su naši građani. O njima danas treba da se misli. A ovo ludilo, na to tačka da se stavi. Ne želim uopšte sa vama da raspravljam o tome. (Vojislav Šešelj, s mesta: Replika.)
Hoćete opet repliku? Onda će biti pauze.
Srpska radikalna stranka je veoma zainteresovana da se razjasni ubistvo Zorana Đinđića. I danas o njemu kao o ličnosti i političaru mislimo sve najgore, ali smo veoma zainteresovani, zbog države, da se to razjasni. Dok se to ubistvo ne razjasni, mafija u Srbiji neće biti slomljena. Svi oni koji su učestvovali u tome još uvek imaju izvesne poluge vlasti i moći i uticaja u rukama. Jedan od njih je komandant SAJ-a, Specijalne antiterorističke jedinice, ubio Mileta Lukovića. Po čijem su zadatku ubijali? Da vidimo, Dušan Mihajlović, da vidimo Nebojša Čović, a ono što bi gospodin Živković morao da zna bolje od mene jer su Englezi vršili pritisak da Čović preuzme Vladu nakon ubistva. Jel istina? Istina je. Koji je bio interes? I to se može sagledati. Evo, ja bih ponudio i Legiji i Zvezdanu aboliciju, pomilovanje, ali da sve što znaju ispričaju, i o meni. I o meni, naravno. Kod mene su dolazili. Mene su nagovarali da ne idem u Hag, da će me braniti u Kuli i da mi 6. flota ne može ništa. Ja nijednu tajnu ne sakrivam. Što se tiče Žarka Koraća, i njegova bi se uloga tu mogla rasvetliti. Ne bi mu baš bilo veselo. (Zoran Živković, s mesta: Replika.)
Zahvaljujem. Pošto vidim da ovo ide u pogrešnom pravcu, određujem pauzu u trajanju od pet minuta. [[Posle pauze]] Nastavljamo dalje sa radom. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, danas donosimo i menjamo niz zakona i zakoni treba da se menjaju, da se donose novi, da budu na upotrebi svim građanima i da za razliku od stranke bivšeg režima i nekih drugih ranijih vlasti, pokušamo da donesemo zakone koji će imati što manje rupa. Zato što je moje mišljenje da kada su oni donosili zakone, da su gledali da ravnomerno rasporede rupe kroz koje mogu sami da se provuku. Zakoni su najbolji oni koji se primenjuju. Meni je žao što se zakoni koji sankcionišu gatanje, vraćanje, gledanje u kuglu itd. danas ne primenjuju, da se primenjuju ovde bi se neki branili imunitetom. Dakle, krenemo redom. Što se tiče porodičnog nasilja, moram da pitam, pošto porodično nasilje spada i nasilje dece nad roditeljima, na koji ćemo način sprovoditi ovaj zakon po tom pitanju, s obzirom da ja nisam pravnik i nisam specijalista? To nasilje je sve prisutnije. Siromaštvo i nezaposlenost koja je ostala iza stranke bivšeg režima i rodilo bedu i siromaštvo koje je neizdrživo za gledanje spolja, a kamoli iznutra u nekoj porodici. To je glavni generator, po meni, postoje i drugi i u sređenim društvima postoji nasilje u porodici, ali ovako u siromašnom društvu koje je nama ostavljeno, glavni generator nasilja u porodici, po meni je, siromaštvo. Zamislite oca koji je ostao bez posla za vreme vladavine stranke bivšeg režima, majku koja je takođe ostala bez posla, koji su umesto dobro situiranih porodica postali socijalni slučajevi, koji sa prihodovne strane prešli na rashodovnu stranu. Zamislite koji su oni primer svojoj deci i zamislite porast kriminala, čak među malom decom, ispoljeno na ulici. Da li se takva ista vrsta nasilja primenjuje unutar kuće, unutar zidova stana i da li postoji nasilje dece nad roditeljima, a o tome možemo da čitamo u novinama? Zato verujem da u primeni ovog zakona posebnu pažnju treba da obratimo na taj detalj da se ne ponavlja o slabije zaštićenom polu itd. Ja tvrdim jadno muško. Dakle, uvek su muškarci, po pitanju porodičnog nasilja, uvek su oni onako, manje se smatraju za žrtve, mada ja mislim da je to već blizu pola – pola. Nemojte da mislite da to govorim iz ličnog iskustva, već sam posmatrao. Ovde ima i dobrih stvari, posebno po pitanju stečaja. Gadno je kad pravda zakasni, gadno je kad zakoni malo zakasne. Mi ne možemo istorijski primenjivati u prošlost, kao što ne može da se vrati, ta krivična dela koja će se od sada primenjivati, ranije nisu postojala, da jesu ne bi jedan ministar koji je vodio 14 firmi u stečaju, mogao da zaposli svoje firme i da tako smanji stečajnu masu, izigra poverioce, da zaposle svoje firme, biznise, kapital itd. i ovi krici su najverovatnije posledica lošeg gledanja u kuglu, možda im se nešto prikazalo. Ne bi onda mogao da napiše – povuci nalog da se kopa po stečajevima o kojima sam ja radio. Eto, znači, takva je to bila vlast, tako su neki dali sebi za pravo kad dođu na vlast. Sklone disciplinsko veće, stave svog čoveka, odu prijave, e onda dođu i napišu premijeru – povuci nalog da se kopa po stečajevima o kojima sam radio. I dođe i kaže – a ovo se ukida. Molim te da Ivana Matić bude imenovana za novog direktora. Ili dođe i kaže – moja i Cvijanova poslanička grupa, koja nije ni postojala, sigurno će biti deo buduće vladajuće koalicije jer su to Amerikanci postavili Vučiću kao uslov itd. Ja bih trebao da preuzmem ponovo spojeno Ministarstvo privrede i finansija, a moj najbliži saradnik A.S. mesto guvernera Narodne banke Srbije. Nakon što Jorgovanka Tabaković, posle izbora bude imenovana za ambasadora. Da su neka dela protiv privrede, oštećenja stečajne mase postojala, mnogo bi toga mogli reći oni iz Delta legala, iz 15 firmi, iz šećerane Dimitrije Tucović itd. Dobro je da ta dela sad postoje. Loše je što nisu postojala ranije i sada oni koji su imali rupe u zakonu, kroz koje su se provlačili kao oni. Dobro je da, koliko vidim smešak na licu itd, ali postaće još jedan zakon, zato kažem da je dobro, koji će sankcionisati i tu vrstu smeška. Kad se pričalo o robinjama, o pravima žena. Dakle, nasilje u porodici može da bude od dece prema roditeljima, od roditelja prema deci, sve je to nasilje u porodici, od žene prema mužu, od muža prema ženi, ali uglavnom ovde se pričalo o tome o nasilju muža prema ženi. Kada su u pitanju robinje. To je ovaj njihov predstavnik koji je došao ovde u 11.30 časova da se dete naspava, stranke bivšeg režima. (Tatjana Macura, s mesta: Predsedavajući, kakve ovo veze ima sa temom?) On je potencirao da su žene robinje itd. posebno u poslednje vreme, kao da su pre nas vladali marsovci, a ne ovi, neko ih zove patkarima, ja ne upotrebljavam taj izraz, jer to su neki bolji ljudi, što su ostali van parlamenta. Pa, da vidimo te robinje (pokazuje fotografiju). Ovo je fotografija njihovog današnjeg predsednika, oni to često menjaju, pa kad pričaju o robinjama, ja im nudim da pokažu tu fotografiju, njihov današnji predsednik sa debelim tompusom, trbušna pevačica, zadevanje novca u grudnjak. Da li on ponižava ženski rod…
Molim vas kakve to veze ima sa dnevnim redom, sa temom dnevnog reda.
Sa nasiljem u porodici. Oni su govorili da su žene kao robinje i sad ja govorim. (Tatjana Macura, s mesta: Dajte njemu opomenu.) Ne razumem. Morate da utišate onu tamo gospođu.
Molim vas da svoju diskusiju prilagodite temi.)
Gospođo, nemojte biti nervozni. Ovo je autentična fotografija. Zbog ovoga je nasilje u porodici, žena bude ljubomorna, istuče muža, zašto se zadevaju pare robinji, da li je tako? Zašto se u grudnjak zadevaju, a ona jadna kaže – će ti igram, Šule. (Tatjana Macura, s mesta: Predsedavajući, molim vas…)
Izvinite, gospodine Rističeviću. Zašto dobacujete? (Tatjana Macura, s mesta: Kako vas nije sramota? Dopuštate ovakve govore u Narodnoj skupštini?) A, vi određujete da li je tema ili ne? (Tatjana Macura, s mesta: Imali ste konferenciju u majicama obučeni, govorimo o ovako važnom zakonu. Sram vas bilo!) Gospođo Macura, izričem vam opomenu. (Tatjana Macura, s mesta: Slobodno!) Zato što prema vama niko ne vrši nikakvo nasilje, a vi upravo to radite prema nama, dok nam dobacujete, vređate i onemogućavate da radimo. (Tatjana Macura, s mesta: Izrecite njemu opomenu!) Nastavite, gospodine Rističeviću.
Morate mi vratiti ovo vreme, zato što je ova grupa nikad im dosta nije bilo, što bi moji seljaci rekli, prerasla u zverinjak. Nemojte mi više dobacivati, nemojte me više psovati, jadno muško. Gospođa mi je svašta rekla, tu su svedoci. Ovo se zove verbalno nasilje nad, evo, ja sam ovde ispao slabiji pol. Ja pitam vas sve da li je dozvoljeno da se ovde govori istina? Da li je neko o ženama kao robinjama govorio juče? Da li je to govorio predstavnik stranke bivšeg režima? Jeste. Da li ja imam pravo isto tako da govorim? Naravno da imam. Ja sam pokazao da je njihov sadašnji predsednik bio u položaju da je jedna žena, koju ja izuzetno poštujem, bila baš u tom položaju neke robinje koja je morala da ti igram čočejče. Balša, oni često menjaju predsednika, pa moram da … Idemo dalje. Ovo je Sindikat pravosuđa za vreme vladavine stranke bivšeg režima. Da li je ovo nasilje nad ženama? (Tatjana Macura, s mesta: Pa, predsedavajuća, treba da reagujete. Žena ste.)
Šta da reagujem, što neko ponižava?
Kad žene ne daju da pričam o nasilju nad ženama. Da li je nasilje nad ženama kad stavite žene u frižider da ih rashladite, da ih služite kao ancere za hranu, podmetače? Evo fotografije.
Poslaniče, vratiću vam vreme. Recite, poslanice, u mikrofon. Izvolite.
Bacite vi neke karte.
Ne možete da se suočite sa činjenicom da postoje političari koji se ponašaju prema ženama. Pa, eto kako ste vaspitani, sramota. Nema smisla ovo. Ovo nema veze sa demokratijom. Pa, vi nemate trunku tolerancije prema tuđem mišljenju, trunku tolerancije. (Zoran Živković, s mesta: A ovo je mišljenje?) Ne, ovo su fakti i dokazi kako se ko od počinilaca u političkom životu Srbije ponaša prema ženama. Kako da zabranim poslaniku da ovo uradi? (Narodni poslanici Poslaničke grupe DJB dobacuju ispred klupa Poslaničke grupe SNS) Pustite da naprave jednodnevnu scenu za medije. (Tatjana Macura: Sram vas bilo i sve vas koji ste obukli te majice.)
Ovako mi nije bilo ni u zoološkom vrtu.
Ja sam taman juče opomenula SRS i Dveri. Nadmašili su vas, apsolutno. Poslanici Poslaničke grupe DJB nemojte da ometate govornike i ugrožavate slobodu govora poslanika. Dajem pauzu od 10 minuta dok se ne uspostavi red u sali. Molim poslanike iz Poslaničke grupe DJB da se udalje od poslanika iz drugih poslaničkih grupa i da ne izazivaju incidente ovde. Molim poslanike iz Poslaničke grupe DJB da ne provociraju poslanike iz drugih poslaničkih grupa i da ne izazivaju incidente. Ponavljam, molim poslanike iz Poslaničke grupe DJB da se udalje od poslanika iz drugih poslaničkih grupa i da ne izazivaju incidente u parlamentu. Ako se vi udaljite od poslanika iz drugih poslaničkih grupa, moći ćemo da nastavimo sednicu i raspravljamo o zakonu. Nisu oni prišli vama, nego vi njima i nemojte da izazivate incidente takve vrste. Možete da se ne slažete, ne možete da se unosite u lice poslanicima drugih poslaničkih grupa. Namerno ovo radite. Otišli ste tamo i stali ste ispred poslanika koji je govorio. Nemojte da iskrivljujete stvarnost. Prenos ide sve vreme i videlo se ko je kome prišao i šta vam je namera. Nemojte da pravite od parlamenta Republike Srbije cirkus. Zapanjena sam ponašanjem jedne poslaničke grupe koja za sebe tvrdi da predstavlja ovde nekakvu građansku provincijenciju našeg naroda, zapanjena sam. Nemate prava da ovo radite. Može nešto da vam se svidi ili ne svidi nečiji govor. (Ana Stevanović, s mesta: One slike su sramotne da se pokazuju u parlamentu.) Jesu sramotne fotografije. Sramotni su akteri na toj fotografiji, svidelo vam se ili ne. I nemojte da dobacujete. Molim poslanike da sednu i da nastavimo raspravu o zakonu, jer očigledno neko u danu tolerancije i našim namerama da raspravljamo o ovom zakonu, donesemo važan zakon koji će sprečiti nasilje, žele to da obesmisle. Nemojte da budete učesnici, saučesnici u tome. Obraćam se svima. Mir, hladne glave, pustite da provocira ko hoće da provocira. NJihov način borbe je da obesmisle parlament. Očigledno je da imamo poslaničke grupe koje hoće da obesmisle parlament. Ne dam to. (Boško Obradović, s mesta: Nemate prava da vi …) Imam prava. Pauza je i na meni je da brinem o redu u ovom parlamentu, koliko god mogu to da radim. (Boško Obradović, s mesta: Izađite na konferenciju za medije…) Nemojte da dobacujete. (Boško Obradović, s mesta: Ti dobacuješ!) Nemojte da dobacujete. (Gordana Čomić, s mesta: Pauza je.) Hvala vam, gospođo Čomić, što ste postali izuzetno tolerantni na dobacivanja, vike i nevaspitanje i nepristojnost pojedinih poslanika. (Gordana Čomić, s mesta: Pauza je.) Hvala vam što ste naglo postali tolerantni. Vi ste potpredsednik. [[Gordana Čomić, s mesta: Pa, pauza je.]] Ne, niste čuli da smo nastavili rad, da pokušavamo to da uradimo. (Gordana Čomić, s mesta: Niste rekli.) Strašno je što neko opravdava sve što se dešava u ovom parlamentu u poslednjih nekoliko dana. Stalno dolazi sa leve strane, stalno. Znači, fizičko pokušavanje i onemogućavanje rada ovog parlamenta. Ja sam šokirana. (Boško Obradović, s mesta: Idite na konferenciju za medije, pa o tome pričajte. Nemate prava da zloupotrebljavate govornicu.) Svaki dan radite nešto samo zbog medija. Nisam čula ovde u ovom parlamentu, ako Gordana Čomić utvrdi da smo u pauzi, imam prava i ja nešto da kažem u toj pauzi, nisam videla ni jedan argument političke prirode, nego nasilje, vređanje gostiju, drugih parlamentaraca, prilaženje, izazivanje, pokušaj stvaranja incidenata. Dokle to vodi? Gde to vodi? Čemu to vodi? Mislite li da ćete time naneti štetu vladajućoj većini. Nanosite štetu svima nama ovde u parlamentu. Sramotite parlament ovde. Građani Srbije gledaju i pitaju se šta će nam ovo. (Boško Obradović, s mesta: Replika.) Pauza je. Rekla je Gordana Čomić da je pauza. Znači, nema povrede Poslovnika u pauzi. Sedimo i pričamo. Nema ni replike. Dobacujem koliko i vi dobacujete. (Boško Obradović, s mesta: Nemate pravo.) Imam prava. Imam prava jer sam poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ja sam poslanik koga su birali građani Srbije, da sedi ovde i da gleda šta radite od parlamenta. (Boško Obradović, s mesta: Ko radi? Šta radi?) Vi. (Boško Obradović, s mesta: Koji svi?) Vi, svi. Konačno, čujem jedan politički argument, a da nije nasilje, da nije vika, da nije vređanje, da nije teranje ambasadora iz ovog parlamenta. (Boško Obradović dobacuje.) Neću da vam dam reč. Nisam ja Marinika Tepić da dajem reč svakome. Samo da utvrdim koliko vam je vremena ostalo i da vam vratim pet minuta, pošto su vas ometali fizički da nastavite vaše izlaganje. (Marko Đurišić, s mesta: Jadno.) Ne jadan, nejadan, ali predstavlja građane Srbije ovde. Ne predstavljate samo vi građane Srbije. Poslaniče, izvolite, imate deset minuta i nastavite vaše izlaganje. Imate pravo da pokazujete primere. Ja nisam poslanik koji tako vodi diskusiju, ali vi imate pravo da pokažete primere šta znači nasilje nad ženama, po vama. Izvolite. Spremite i vi slike, pa pokazujte primere kako se drugi ponašaju prema ženama.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja žalim zbog incidenta u kome nisam učestvovao, za koji mislim da nisam izazvao ničim. Žalim i opraštam onima koji su mi psovali majku, ali moram da ih obavestim da mi je majka nepokretna i da leži u sobi sa 77 godina, ali opet opraštam. Opraštam, jer u tom trenutku nisu znali šta rade. Ja moram sve poslanike i pitam – da li je ovde dozvoljeno govoriti istinu? Mislim da jeste. Meni se prigovaralo da ne govorim istinu. Ja praktikujem da se služim fotografijama koje skidam iz javnih glasila, na internetu. Znači, ne bavim se špijunažom. Zbog nasilja u porodici i zbog toga što je juče pripadnik stranke bivšeg režima govorio o robinjama, ja sam govorio da je to njima svojstveno, da je njihov predsednik današnji, u vreme kada nije bio predsednik, žene koristio upravo u tu svrhu. Tada je bio ministar vojni. Dakle, govorio sam i da oni koji su donosili zakone ili nam predlagali nove zakonske metode, ovo je sindikat pravosuđa, da su rashlađivali žene… Ja sam mislio da će biti ženske solidarnosti, a ne da će gospođa Macura, koju poštujem, doći tu da me pljuje. Ja sam mislio da će biti solidarna sa ovim ženama koje su rashlađivane da se hrana ne bi grejala. Dakle, posluženje je bilo prilikom proslave koja je priređena u čast pravosuđa. Dakle, oni koji treba da nam kažu gde su rupe u zakonu i kako ovo da sprečimo. Ja ne razumem zašto je neko protiv toga da se ovakvo ponašanje sankcioniše i nikada više ne ponovi. Žene da budu robinje, podmetač za hranu, za mene je neprihvatljivo. Upravo je o tome govorio pripadnik stranke bivšeg režima sa kojim sam se ja složio i volim što se više ne ponašaju kao marsovci. Evo, opet je pristigao i što je došao danas u pola 12 da ovo vidi, malo se uspavao, ali cenim to što je podstakao da ovo iznesem. Idemo dalje. Po pitanju korupcije, vrlo je teško to, gospođo ministre pravde ili ministarko pravde, sprovesti. Grupa koja je izašla i poslanica koja je ovde psovala, imate poziciju da su se oni lepo rasporedili u Savetu za borbu protiv korupcije imaju dva člana. To je Rodnijev advokat, onaj što mu je na sudu skinuo one prijave, Dušan Slijepčević. On je advokat vođe „nikad im dosta nije bilo“. U Savetu je za borbu protiv korupcije. Kako? Tu je i osnivač tog udruženja, to nije stranka, koja se zove Miroslava Milenić, forenzičar. Zamislite da ona uđe u tužilačku grupu, da suzbija korupciju prema toj grupi koja je ovako reagovala. Još nešto, gospođo ministarko pravde, oni imaju u Agenciji za borbu protiv korupcije svoje ljude. Ovde jedna gospođa koja je najružnije psovala meni ima majku koja radi na oceni političke korupcije. Pitam vas – kakva je to Agencija koja kupi zgradu bez tendera u kojoj rade majke narodnih poslanika i ocenjuju njihove izveštaje? Kako onda bi recimo moja majka mogla da oceni moj izveštaj, izveštaj predsednika moje grupe, mojih prijatelja itd? Moram da vas upozorim da mnogi od podataka o svima vama idu kroz ruke ljudi u Agenciji za borbu protiv korupcije i slivaju se…
Poslaniče, molim vas da se vratimo na temu i zakon.
Tema je borba protiv korupcije, organi koji se bave borbom protiv korupcije. Ja govorim da će to biti teško, s obzirom da u Agenciji za borbu protiv korupcije rade ljudi koji su članovi udruženja koji se ovde predstavljaju kao stranka. Kako će se onda oni boriti kad je Miroslava Milenović osnivač te grupe? Kako će ona da učestvuje u toj tužilačkoj grupi, ukoliko je ona osnivač toga i bila je zajedno sa njim u Ministarstvu za privredu i finansije, odnosno ekonomiju i finansije? Kako će oni da procenjuju tu korupciju? Gospođo ministarko, vi o tome morate da vodite računa. Ja imam podatke o tim osobama. Dakle, jedna od tih osoba je majka jednom narodnom poslaniku, druga osoba dostavlja podatke i u odseku za pranje novca imaju osobu koja im dostavlja sve te podatke. Nemojte da nam zakon bude neprimenjiv, upravo zbog toga. Mora da se vodi računa i o tome da u međusobnom srodstvu ne budu oni koji se bore protiv korupcije i oni koji su korumpirani. Zato sam i govorio da su oni vešto ostavili rupe u zakonu kroz koje imaju nameru da se i dalje provlače. O stečaju sam već govorio. Oduzimanje imovine, deo te imovine ide za zdravstvo. Nemojte da bude sada da to nije tema. Deo prihoda od imovine ide za zdravstvo i socijalu. Juče se govorilo o sms porukama. Ja moram da vam kažem sledeće, a ovo će biti još poboljšano zahvaljujući ovom zakonu, da je u deset meseci ove godine upućeno u inostranstvo 544 osobe, od toga je 499 dece, a 2012. godine, kada je vladala stranka bivšeg režima, koja prigovara na sms porukama, je ukupno upućeno 49, deset puta manje, uz 13 milijardi većim budžetom u RFZO. Prošireni su London, Majnc, Keln, Pjaćenca gde se deca mogu upućivati. Proširen je broj indikacija zbog kojih se upućuju u inostranstvo. Ministarstvo ima svoj fond i uputilo je dodatne 20 dece. Operisano je 11 od stranih stručnjaka koji su mogli to da urade odmah. Znači, imali smo 480, a oni su imali 49. Onda nam oni pričaju kako se danas leče deca SMS porukama, a te SMS poruke svedoci smo, može da dođe i do zloupotrebe. Zamisli da nisu otpustili 400.000 ljudi. Da li bi sad trebalo da se dotira zdravstvo novim novcima? Da nisu otpustili 400.000 ljudi, zamislite 400.000 doprinosa u PIO, u Zdravstvenom fondu. Da nisu poslali ljude kućama bez posla, da li bi bilo više šansi da se ta deca kvalitetnije leče? To bi bilo novih 25% više para i u penzijskom i u zdravstvenom i u svim socijalnim fondovima. Mene raduje što će ovim zakonom deo oduzete imovine finansijski biti dodeljena za potrebe zdravstva i socijale. Što se genocida tiče ja žalim za svakom žrtvom. U prošlom ratu iz moje familije je bilo devet. U Sarajevu su svi pogubili stanove, poneki i glave od ovih multietničkih. Rat je ružna stvar. Kada neko demokratiju uveze ne kao sukob ideja, već kao sukob nacija u želji da jednu moćnu, dosta moćnu državu pretvori u niz protektorata, onda imate jednu naciju koja je bila armatura bivše države i koja je proglašena za glavnog krivca raspada bivše države baš zato što su bili armatura i bili poslednji bedem odbrane te države. Ta država je po meni pretvorena u šest ili sedam protektorata, mi se pomalo ne damo. Baš zato što se ne damo treba da budemo pažljivi prema ovim odredbama o genocidu. Moram da kažem, možete to da cenite kako hoćete, u žalu je za svakom žrtvom samo onaj koji je gubio rođake, stričeve, ujake, braću od ujaka, može da zna kakav je to bol. Žalim za svakom žrtvom u Srebrenici, ali i onom oko Srebrenice. Ne želeći da kada ne mogu da mirim mrtve pretke, ne želeći da svađam žive potomke, moram da kažem da su meni zločini u i oko Srebrenice jednaki. Ono što se u Srebrenici desilo u nekoliko dana, u okolini Srebrenice se dešavalo tri ili četiri godine. Ne tvrdim da nije bilo osvetničkim ubistava, ali moram da kažem, hašku ocenu o genocidu u Srebrenici ne priznajem. Nisam pravnik ali sam razgovarao sa puno pravnika, ali ja moram Zuropa da poštujem. Mislim da je on kvalifikovan. On kaže da sumnja da je to bio genocid. Ja moram Seid Huseina da poštujem, Emira Kusturicu. Ako oni sumnjaju u to, onda i ja sumnjam. Predložio sam i rezoluciju o zločinima u i oko Srebrenice zato što smatram da prava žrtava moraju da budu jednaka i da zločinci moraju na jednak način da budu sankcionisani i da ne može da se propagira nijedna ni druga vrsta zločina, niti umanjuje. Voleo bih da mi u regionu tako nešto uradimo i da se mi međusobno mirimo, da nas ovi spolja ne koriste opet jedne protiv drugih, a koristiće nas upravo tako što će nešto proglasiti genocidom, nešto neće, pa će ovi da se ljute na ovo, oni na ono, pa će međusobno stalno da potežu …
Hvala poslaniče, imate još deset sekundi da privedete kraju.
Ako mogu da završim, dakle, tu moramo biti izuzetno oprezni. Očekujem od kolege Martinovića da mi pojasni, jer ono za šta kažu da je genocid mislim da je politička kvalifikacija. Ja na takav način ne mogu da pristanem na tu vrstu. Na kraju, da zaključim. Najveća nepravda je kada neko, to je rekao Bogišić, „Kada neko od zla djela svog još takvu korist ima“. Stranka bivšeg režima od svega je imala koristi…
Hvala poslaniče, produžila sam vreme zbog onog incidenta. (Balša Božović, s mesta: Poslovnik.) Samo da nešto kažem. Moram nešto da uradim. Ovo što se desilo danas ne sme da ostane nekažnjeno i ne sme da ostane kao uzor drugima koji imaju nameru da se ovako ponašaju. Tačno u momentu kada je nastao ovaj incident uzrokovan od strane poslanika poslaničke grupe DJB ušli smo u prenos. Ovo su građani videli i čuli šta je ko i kome rekao i uradio. Poslanici Tatjana Macura je pljunula poslanika Marijana Rističevića. Poslanik Božić Nenad je psovao majku poslaniku Marijanu Rističeviću. Niste bili poslanice Jerkov ni blizu. Žao mi je što pljuvanje kod nas kažu da nije fizička pretnja, inače bih odmah izrekla meru udaljenja sa sednice. Ne zato što je Marijan Rističević član vladajuće većine, nego zato što je poslanik u parlamentu Republike Srbije. Ovde niko nema pravo nikoga da pljuje i nema pravo da mu psuje majku. U skladu sa Poslovnikom i članom 109, žao mi je što ne mogu da izreknem meru udaljenja u ovom momentu, jer će reći da pljuvanje nije fizički napad, po meni jeste, ali napad na dostojanstvo jednog čoveka. Izričem još jednu meru opomene poslanici Tatjani Macuri, za koju sam obaveštena da je danas dobila jednu meru opomene od potpredsednika Arsića, zato što je prekidala govornika u izlaganju. Meni ne smeta kada neko nekoga prekine, nego je ometala govornika tako što je prišla ispred i vređala ga i uradila to što je uradila. Naravno i Nenadu Božiću što je opsovao majku poslaniku Marijanu Rističeviću. (Marko Đurišić, s mesta: Jel ste vi videli ili vam je rekao Martinović?) Ne, ja sam Martinovića pozvala da pitam da li će reagovati javno na ovo? Imam pravo na to. Jel treba da tražim dozvolu od vas? (Marko Đurišić, s mesta: On vam je rekao.) Mislim da u nekim momentima čak i ako se u opoziciji… (Marko Đurišić, s mesta: Pročitajte član 109. do kraja.) Pročitala sam ja sve. Dakle… (Marko Đurišić, s mesta: Pročitajte član 109. do kraja i primenite.) Poslaniče nemojte da me ometate u mom radu. Neću da vam se pridružim u toleranciji na nasilje u ovom parlamentu koje traje nekoliko dana. Neću. Ne tražite sagovornika kod mene u tome. (Marko Đurišić, s mesta: Vi remetite rad.) Znači, izričem im mere opomene. Tačka. Donela sam odluku. (Marko Đurišić, s mesta: Sramota.) Ako vi imate senzibilitet na psovke, pa ste tolerantniji od mene, prihvatam. Ja nemam. Nisu me tako učili kod kuće. (Marko Đurišić, s mesta: Sramota.) Molim poslanika da mi zbog dokaznog materijala, meni, pošto će na moj račun ići sada kritike, da mi predate fotografije koje ste pokazivali dok ste govorili. Znači, zbog mene jer kada se ode tamo u salu i obraća medijima, uvek sam ja na meti. Molim vas da mi to predate. Izvolite.
Nije u pitanju replika zato što smatram da je potpuno besmisleno odgovarati na ovakve stvari. U pitanju je povreda Poslovnika i odnosi se pre svega na vas gospođo Gojković, član 106, 107. i 109. iz prostog razloga što niste dozvolili i omogućili parlamentu da funkcioniše onako kako je to propisano ovim Poslovnikom, a sa druge strane konsultujući se konstantno i ovog trenutka sa gospodinom Martinovićem dovodite u sumnju sve ono što ste rekli maločas za poslaničku grupu DJB. Smatram da ne smete da politizujete nečiji bezobrazluk kada dolazi od strane vladajuće većine i mislim da je veoma nezgodno kada govorite o pljuvanju koje vam je govorio ili prenosio šef najveće poslaničke grupe, gospodin Martinović, a da onda kada neko pljuje po zdravom razumu građana Srbije i to radi 30 minuta, onda ne reagujete i smatrate da je to u skladu sa dostojanstvom Narodne skupštine. Mislim da ne vodite profesionalno ovu sednicu danas i smatram da ste, ne samo prekršili Poslovnik, već da ste ugrozili dostojanstvo time što ste jednom od narodnih poslanika, gospodinu Marijanu Rističeviću dozvolili da od Skupštine napravi rijaliti šou, a ne ono što Skupština treba da bude ili da postane, pošto očigledno to nije. Kada govorimo o najvažnijoj temi danas u našem društvu, a to je o položaju žena u Srbiji, dozvoljavate da se na jedna ružan način ta tema politizuje tako što će se optuživati pre svega predstavnici opozicionih stranaka i njeni lideri koji nisu danas u ovoj sali i koji ne spadaju u temu ovog dnevnog reda i mislim da je to ne samo bezobrazluk. Mislim da vrlo dobro znate šta ste danas radili.
Vrlo dobro znam. Da, stojim iza svoje odluke.
Mislim da ste pogrešili i da ste ugrozili dostojanstvo Skupštine.
Hvala vam što ste mi vi skrenuli pažnju da sam pogrešila. Tu postoji institucija povreda Poslovnika. Vaše mišljenje je potpuno jasno. Stojim iza ove odluke. Imenom, prezimenom, funkcijom, svojim integritetom životnim, stojim iza ove odluke. (Balša Božovi, s mesta ć: Politizujete.) Da, politizujem zato što sam političar, zato što parlament nije folklorno društvo, niti dobrovoljno pevačko društvo, nego je ovo skup 250 političara, poslanika, predstavnika građana. (Balša Božović, s mesta: Vi ne znate svoju ulogu.) Vi znate moju ulogu? Vaša uloga je da branite neodbranljivo i da tražite povredu Poslovnika kada mu mesto nije, a ja ću držati konferenciju za štampu, pokazati fotografije koje su unele nemir među poslanike DJB, toliko jak bol da su morali da pljunu poslanika i da mu psuju majku. To je u Danu tolerancije, pokazati fotografije kako se političari u Republici Srbiji ponašaju prema ženama, stavljao im novac u brushaltere dok igraju ili ne znam šta već rade, jedu sa golog tela hranu žena, ne vidim šta je veća ilustracija nasilja nad ženama od ovih fotografija i ne bojim se da ih pokažem kao predsedavajući i ne bojim se da pokažem šta sam i zašto sam sankcionisala. Još ko od ovlašćenih želi da govori? Reč ima Vladimir Đukanović.
Hvala uvažena predsedavajuća. Mnogo toga je rečeno, ne bih ni da se ponavljam, ali očigledno kada se uvode ovde neka nova krivična dela neko je u paničnom strahu, poput ovog prouzrokovanja stečaja ili prouzrokovanja lažnog stečaja. Čini mi se da neki imaju problem sa tim pa i primenjuju onda to pljuvanje u sali. Inače, zarad javnosti, pošto vidim da po društvenim mrežama se svašta piše, morao sam da bacim pogled, da, istina je, dotična dama je tako suptilno došla i pljunula kolegu Rističevića. (Balša Božović, s mesta: Ako to ti kažeš, to je onda tako.)
Poslaniče, molim vas da se obraćate meni i vi poslaniče nemojte da dobacujete poslanicima. (Aleksandar Martinović, s mesta: On je došao u Skupštinu u pola dvanaest.) Nema veze, neka je došao u pola dvanaest. NJegovo pravo je i da ne dolazi i da dolazi.
Samo zarad istine, to vam je kao ova situacija i priča oko zaštite žena. Zašto? Zato što je jedna, mogu da kažem, soroševska ekipa apsolutno monopolizovala da su samo oni jedini zaštitnici žena u ovom društvu i tu su se slivale tolike pare u te nevladine organizacije u navodno nekakve projekte zaštite žena itd, a nikada veće nasilje nismo imali. Nikada veće nasilje nismo imali nad ženama. Zašto? Zato što nikada ništa nisu hteli ni konkretno da urade. Ovo je prva Vlada koja donosi konkretna zakonska rešenja za zaštitu žena i ne samo zaštitu žena, pošto porodično nasilje podrazumeva i zaštitu drugog pola i muškog pola. Ali, ovde imamo jedno po malo i primitivno razmišljanje da kada muškarac trpi nasilje ako bi otišao slučajno da to prijavi, smatrali bi da i naruživali bi ga na najgori mogući način, te da je šonja, te da je ne znam kakav, pa u principu često muškarci i ne idu i ne čine, odnosno ne prijavljuju to nasilje. Što se tiče nasilja nad ženama, otvoreno kažem, ko god je spreman da digne ruku na ženu taj je slabić. To jedna isfrustrirana osoba i sa takvim osobama moramo da se obračunamo. Na kraju krajeva, ja možda gledam to malo drugačije, možda će se neko i smejati, ali ja to gledam i malo sa neke naše pravoslavne etike, ali kako je on sam Gospod zapoveda, muškarac i žena moraju jedno drugo da pre svega poštuju i nema veće sramote nego dići ruku na slabiji pol. Nema veće sramote i dobro je što je ovo prva Vlada koja donosi ovakva zakonska rešenja da se ti nasilnici, divljaci, primitivci, kako god hoćete, konačno sankcionišu. Ovi što su grdne pare trošili u nevladinom sektoru, u tim soroševskim organizacijama, koji su bacali toliki novac za nekakve kampanje, a efekat je takav da imamo nikad veće nasilje, oni neka se ipak ugledaju na neke koji nešto konkretno rade. Uostalom, šta meni ovde najviše smeta u ovoj celoj priči oko porodičnog nasilja? Mi ovde imamo neodoljivu potrebu, zapravo jedna druga strana ima neodoljivu potrebu da nam prikaže naše društvo kao divljačko i da ovde muškarci ne rade ništa drugo nego jedva čekaju da dođu kući i da tuku svoje žene. Evo, kolega Marković je bio svedok, bili smo prošle godine, to sam juče naveo, u Belgiji. Žena koja je predsednik Komiteta P, to je njihov stalni komitet za kontrolu policije itd. parlamentarni komitet, kaže da u Kraljevini Belgiji svakog drugog dana smrtno strada žena od nasilja u porodici, pa niko nije rekao da je Belgija divljačka država, a isto to imamo i u Francuskoj. Naravno, oni će sada reći – to je zbog migranata, pa njih niko ne kontroliše itd. Ali, ipak su to neka civilizovana društva. Tamo je sedište EU, tamo je Brisel. Pa tamo se to dešava, ali niko ne priča na takav način o svojoj zemlji, a ovde neko ima potrebu da naruži našu zemlju da smo svi mi ovde divljaci i samo čekamo da bijemo žene. To ne želim da dozvolim. Hvala Vladi Republike Srbije što je prepoznala ovaj problem i što kroz konkretno krivično zakonodavstvo unosi odredbe. Samo bih zamolio da ipak se povede računa oko toga da ne dođe do zloupotrebe ovih odredbi. Zaista mogu da se donekle složim sa kolegom Neđom iz SPS recimo kod ovog krivičnog dela proganjanja. To zaista može široko da se shvati, pa da ne dođe do raznih zloupotrebe. Verujem da će se i sami sudovi o tome itekako voditi računa kada neko od ovih krivičnih dela budu sankcionisali. Ono što je veoma važno, to je su ova krivična dela protiv privrede, odnosno krivična dela usmerena na privredni kriminal. Do sada smo imali jedna recidiv socijalistički. Uglavnom smo imali krivična dela vezana za zloupotrebu službenog položaja ili nesavesno obavljanje posla u privredi ili kako se to već zvalo. I to je moglo da se prihvati na razne načine. Namerno to godinama niko nije hteo da pomeri ta krivična dela. Sada konkretno po prvi put se uvode krivična dela koja će zaista u konkretnim slučajevima sankcionisati onoga ko recimo shvati da ako dođe u neko javno preduzeće može da se obogati tako što će da vrši razne mahinacije. Sa tim u vezi moram samo da kažem da smo imali jednu neverovatnu situaciju, a to je da su neke bivše garniture upravo nekim podzakonskim aktima ranije, a možete me vi ispraviti, gospođo ministarska ili vi gospodine Iliću kao sekretar. Mi smo imali uredbe koje su legalizovale kriminal u ovom društvu. Znači, donese se uredba na nekoj telefonskoj sednici Vlade koja legalizuje neki posao koji je neki tajkun namerio sa javnim preduzećem i onda se tako opljačka država i ne možete ništa tom što je opljačkao državu, zato što on dođe na sud i kaže – ja imam uredbu Vlade. Mislim da to prvo mora da se spreči. Mi smo ranije imali takvo naše zakonodavstvo da smo donosili zakone koji su namerno ostavljali rupe, pa se kaže konkretno za neku određenu privrednu delatnost – odrediće se uredbom Vlade konkretnije rešenje, itd, itd. Zašto je to problem? Zato što se onda uvek tom nekom uredbom Vlade zapravo stvara prostor za kriminal. Neko je namerno pravio zakone sa tolikim rupama i zato smo imali neverovatnu pljačku državne imovine i uopšte države. LJudi su s pravom besni. Vi ne možete da osudite te ljude koji su to radili, zato što je to nešto što je bilo po zakonu i to se kolokvijalno i besmisleno zove – legalizovana pljačka. Ali, to je, nažalost, postojalo. Ovde je dobro što se po prvi put uvode ova neka krivična dela, recimo, oštećenje poverilaca. Ovo je zaista dobro što se uvodi, jer smo mi ovde imali neke tajkune koji su izgleda bili najveći investitori u tom periodu tako što prodaju svoju, pitanje je kako, stečenu imovinu, a onda čak i ne prijave porez, jer kažu da su to bile velike investicije. Recimo, taj tajkun je toliko poverilaca oštetio da je to nešto zastrašujuće, jer nikada nikome ništa nije platio, ni onom dobavljaču. Tako su poljoprivrednici propadali. Ovo je dobro što će konačno neko zaštititi sve te ljude i što će moći nekada nešto i da se naplati. A, na kraju krajeva, to je i krivično delo. Ovo oko stečaja, imali smo iks primera, koliko hoćete, da neko namerno prouzrokuje stečaj u firmi, kako bi upropastio preduzeće i kako bi ga prodao ko zna na koji način. Naravno, on zaradi na tome. Meni je strašno što su ovde ljudi te stečajne upravnike doživljavali kao jednu organizovanu kriminalnu grupaciju. Pogledajte koliko hoćete preduzeća, gde ljudi kukaju i plaču šta su im stečajni upravnici uradili. Ovo je zaista sjajno što ovde neko konačno inkriminiše ovo krivično delo, a to je da imamo ko prouzrokuje stečaj, a to znači da nenamenski troši sredstva firme, da upropaštava firmu, ili, čak, prouzrokuje lažni stečaj, što je još gora stvar, da će taj i te kako odgovarati. Veoma je značajno krivično delo vezano za privatizaciju, odnosno zloupotrebe prilikom privatizacije. Možda je to zakasnelo, prihvatam da jeste, trebalo je to možda još 2001. godine doneti. Nažalost, i sada, pošto postoje preduzeća koja još uvek mogu da se privatizuju, mada, moram da priznam, danas kada biste pogledali ta preduzeća, možda bi država imala nameru da privatizuje, ali, pitanje je šta ko hoće od toga od kupi, jer, toliko su uništena i upropaštena da ona praktično više i ne rade. Ali, ukoliko bi eventualno došlo do razmišljanja o tome da se nalazi strateški partner, ili u „Telekomu“ ili u nekom drugom preduzeću, trebalo bi, svakako, ovo krivično delo da mu stoji nad glavom. Jer, ako bi neko pokušao da zloupotrebi tu vrstu privatizacije, da svakako može da ide u zatvor i ovo je jedno jako dobro rešenje. Što se tiče i ovog primanja mita u obavljanju privredne delatnosti, kao i davanje mita, drago mi je što se i to reguliše veoma dobro i mogu samo da iznesem sve pohvale za ovakve rigidne kazne. Neko se ovde žali, a ja inače, jedino što mogu da zamerim što se tiče kazni, ali, nije to ni tolika zamerka, verujem da će sudovi ipak biti pravedni, a to je što ima veliki raspon. Ja kako vidim raspon od godinu do osam godina, onda tu razne manipulacije mogu da budu. Ili, recimo, kazna do dve godine, pa mu date pet ili šest meseci, a možda zaista zaslužuje više, međutim, sve zavisi od dobrog advokata. Nekako sam pristalica da ti rasponi budu manji, ili, svakako, da budu malo te kazne ipak fiksirane, a ne da imamo toliki raspon, pa da mogu neki da se izvuku i sa nekom blažom kaznom. U svakom slučaju, ova krivična dela vezana za privredni kriminal su veliko dostignuće i moram da priznam da za ovako nešto upućujem sve pohvale. Što se tiče našeg krivičnog zakonodavstva, moramo da shvatimo da ćemo imati veliki problem ubuduće, zato što se krivična dela izvršavaju na razne moderne načine, posebno, recimo, u tom sajber kriminalu ili putem sredstava moderne komunikacije. Tu ćemo morati mnogo toga da poradimo, mislim da Srbija tu dosta kasni i nema čak ni adekvatnu zaštitu. To odeljenje za visokotehnološki kriminal i u našem tužilaštvu, ali, bogami, i u policiji, je oskudno sa ljudstvom. Verujem da su ti kadrovi koji tamo rade dosta obučeni, ali, oni moraju da idu na stalna usavršavanja i naše krivično zakonodavstvo će tu morati u mnogo čemu da se promeni. Ono što se tiče zakona o organizovanom kriminalu, bogu hvala da neko ovako nešto donosi. Zašto? Zato što smo ovde imali jednu demagošku priču. Juče sam prilikom jedne rasprave inače rekao da sam bio veliki protivnik uvođenja tih posebnih odeljenja i za tužilaštvo i za sudstvo kada se to osnivalo, jer smatram da nije trebalo to uzimati iz redovnog sudstva ili uopšte iz redovnog tužilaštva, ali kada se to već dogodilo, kada to već postoji, i na kraju krajeva, kada smo novim ZKP definisali da imamo tužilačku istragu, onda svakako tom tužilaštvu morate da date veće ingerencije. Ovo do sada kako je bilo, to je, pravo da vam kažem, bilo jako loše. U mnogo čemu su tužioci za organizovani kriminal bili odsečeni u mogućnosti svog rada. Nekada su se, naravno, i trudili da stave u fijoku određene predmete. Skandalozno je stvarno da smo 2012. godine imali u Tužilaštvu za organizovani kriminal svega tri predmeta koja su nađena, koja su bila u nekom postupku rada, ovo ostalo pitanje je gde je sve bilo sklonjeno. Mislim da je to nešto što je loše. Ovog puta što se uvode ove udarne grupe, mislim da je to veoma dobro rešenje, kao i kontakt osoba. LJudi ne shvataju koliko je to bitno, jer vi kada hoćete nekada da dođete do određenih podataka. Na primer, iz neke državne institucije, recimo Poreske uprave, neretko se tu događaju razne opstrukcije, neće da vam dostave, itd. Sada imate osobu za kontakt koja je i te kako za to zadužena i njoj morate sve da dostavite, jer mora da vam to donese. Tako da teško da tu možete više da vršite bilo kakvu opstrukciju i to je sva pohvala, naravno. U svakom slučaju, ovaj set zakona je veoma dobar. Vidim da nekima smeta, vidim da su neki uspaničeni, vidim da neki moraju čak i da pljuju ovde poslanike. Tako da, čim su oni nervozni, to je znak da je ovo dobro. Naravno, svakako, saslušaćemo i amandmane, možda se nešto i popravi, ali, sve u svemu, ovo kako je sada predloženo zaista je nešto što je za svaku moguću pohvalu i svakako da ćemo mi kao SNS podržati ova zakonska rešenja. Hvala vam.
Prelazimo na listu. Reč ima narodni poslanik Dijana Vukomanović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Poštovana gospođo ministar sa saradnicima, uvažene koleginice i kolege, premda danas raspravljamo o setu zakona koji promovišu, a pogotovo ovaj Zakon o sprečavanju nasilja u porodici, i premda deklarišemo nultu stopu tolerancije na nasilje, bojim se da smo mi danas, u bliskoj prošlosti, imali jednu demonstraciju verbalnog nasilja u najvišem zakonodavnom domu, što odražava jedan zabrinjavajući stepen nasilja u svim porama, da tako kažem, društva. Činjenica jeste da je nasilje nad ženama, zatim organizovani kriminal, terorizam, isto tako i korupcija, da su to najveća društvena zla koja razaraju ne samo našu državu, već i naše društvo. Dakle, treba da povedemo ozbiljnu raspravu i jednu javnu kampanju protiv, koja će biti usmerena protiv raznih manifestacija nasilja u našem društvu. Kada kažem – pokaznu vežbu, ovde je grupa poslanika, rekla bih iz različitih političkih partija, učestvovala u jednom incidentu verbalnog nesporazuma, verbalnog spora koji je kulminirao, dok je većina nemo posmatrala. Dakle, zaista ne znam šta treba da mi svi osetimo zbog tih manifestacija nasilja u porodici ili danas u Skupštini verbalnog nasilja, zbog tih manifestacija šta zaista treba da osećamo – podsmeh ili bolni stid? Ja sam poslanik koji se zalaže za evropske integracije. Na raznim raspravama iz regiona, sa političarima iz Evrope slušala kada će to Srbi, kada će to Hrvati, kada će to Bošnjaci, Crnogorci, Makedonci, Albanci, biti spremni da uđu u EU. Obično su svi davali odgovor – kada prestanu da se međusobno tuku i ubijaju. Danas je jedan poslanik govorio čak i o nečemu što je zaista veliko zlo, a to je masovni zločin i genocid. Zato danas kažem da ćemo mi, građani Srbije, biti spremni za EU onda kada prestane to nasilje u porodici, kada muževi prestanu da ubijaju svoje žene, partneri da ubijaju svoje žene. Nažalost, to nasilje nije usmereno samo prema ženama, ono je usmereno i prema starijim članovima porodice, premda ovaj zakon ne pokriva maloletničko nasilje prema starijim članovima. Zaista moram da kažem da je situacija u državi zaista alarmantna. Niko više nije siguran. Zato je za pohvalu akcija države da se suoči sa ovim velikim i alarmantnim problemom. Ako razorimo porodicu, razorili smo državu. Isto tako i ovaj drugi set zakona koji je usmeren na borbu protiv organizovanog kriminala, korupcije i terorizma zaista je preko potreban jer onaj ko državu krade, da tako kažem, kad već govorimo o merama borbe protiv korupcije, on krade i krv, znoj i suze ovog naroda. Svi smo mi građani, svi smo mi poreski obveznici raznim odricanjima, socijalnim i zdravstvenim davanjima, u penzione fondove, u poreze, mi smo ulagali da to neko zajedničko dobro zaista sačuvamo. Pošto mi je vreme ograničeno moram malo da ubrzam. Ono što ovom predlogu zakona nedostaje, a to je bila, vidim, i primedba nekih organizacija koje su bile uključene, jeste to da ne postoje mere socijalno-psihološkog tretmana počinioca nasilja u porodici. Zaista mislim da je neophodno uključiti i njih u tu nekakvu psiho-socijalnu podršku zato da bi oni promenili obrasce svog ponašanja. U nekim budućim izmenama i predlozima izmena ovog zakona koji pretpostavljam da ćemo svi usvojiti …
Izvinjavam se, poslanice. Poslaniče, sedite. Znam šta rade. Sedite. Pustite ih neka provociraju. Molim poslanicu Tatjanu Macuru da ne dobacuje. Dijana, izvolite, daću vam minut.
Hvala. Nastavljam. Zato bih se upravo i založila da taj psiho-socijalni tretman, ako ne u ovom trenutku, počinioca nasilja i oni koji će biti uvedeni u ovu evidenciju koja će se voditi i na nižem i na centralnom nivou registrovanih nasilnika, da zaista oni budu uključeni u psiho-socijalni tretman. Slažem se sa nekim poslanicima koji su ovde naglašavali da je siromaštvo i otežana ekonomska i socijalna situacija takođe okidač za nesporazume, za sporove, za verbalna nasilja, za fizička nasilja, ali zaista nema opravdanja da se toleriše prema bilo kome, ko god da počini, bilo siromašan ili bogat, nasilje u porodici, bilo kom socijalnom sloju da pripada, dakle, da je i političar, da tako kažem, ili običan građanin ili ugledan građanin, zaista ta tolerancija, ako već usvajamo taj standard nulte tolerancije, treba da bude za sve i svakoga. Hvala.
Izvolite, poslaniče.
Uvažena predsedavajuća, reklamiram povredu člana 107, vređanje dostojanstvo parlamenta. Zaista bih vas zamolio, radi se o poslaničkoj grupi koja očigledno ima nameru da isprovocira incident. Namerno ulaze na ovaj deo gde se nalazi poslanička grupa SNS, čak nemam ništa protiv, neka uđu. Ali ulaze, namerno nam dobacuju i vređaju nas ovde, kako bi, naravno, došlo do fizičkog obračuna ili do incidenta. Ja vas molim da ih upozorite da to više ne rade. Svi smo mi ljudi od krvi i mesa i ne želimo da trpimo uvrede i cirkusko ponašanje jedne poslaničke grupe čija je jedna predstavnica pljunula kolegu poslanika. Ja bih vas zamolio da ubuduće zaista reagujete jer zaista može doći do svega i svačega, odnosno nečega neželjenog. Zaista, iz određene pristojnosti vas molim da ih upozorite da ovakve stvari više ne rade. Hvala vam.
Upozorila sam ih. Drago mi je da ste svesni da očigledno neko želi da izazove incident ovde. Pozvala sam sve vas da budete pribrani i da ne učestvujete u tome. To je očigledno. Znači, onaj ko ne želi incident, ne prilazi, ne izaziva, ne okreće se. Čule se ovde da su vam dobacivali. Nisu prošli, nego su dobacivali. To se sve čuje. Idemo stalno u prenos, tako da ne moram ja da govorim. Očigledno je ako neko ide stalno prema vama i namerno tu prolazi, to nije zato što želi da ide u krug oko Skupštine, nego da izaziva incident i to se vidi, bože moj, to se vidi. Zoran Živković nije tu. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Odustajem u ime mira u kući.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić, izvolite.
Hvala, poštovana predsednice. Poštovana ministarka, kolege poslanici, u ova dva dana rasprave mislim da se vidi da zakoni o kojima raspravljamo u ovoj objedinjenoj raspravi nije trebalo da budu spojeni. Mi danas imamo jedan deo poslanika u majicama koji podržavaju jednu akciju koju je pokrenulo Ministarstvo pravde u smislu promocije Zakona o sprečavanju nasilja u porodici, s druge strane imamo drugu poslaničku grupu koja nosi bedževe kojima se negira genocid u Srebrenici. Sada bi ja trebalo u okviru vremena koje imam na raspolaganju da govorim o dve potpuno različite teme, plus postoje još i druge teme za koje nemamo makar vizuelne simbole ovde u skupštinskoj sali, ali imamo beskrajno ponovo izrečenih uvreda i optužbi da je neko korupcionaš, kriminalac i slično, što je zabranjeno našim Poslovnikom o radu, ali se te uvrede stalno ponavljaju bez sankcije predsedavajućeg. Onda imamo incidente koje smo imali danas u prepodnevnom delu rasprave i sve to, na žalost, bojim se ne doprinosi sprečavanju nasilja u porodici ili svakog drugog nasilja u društvu. Ovaj parlament u ovom sazivu, na žalost, postao je mesto koje ojačava nasilje. Svakodnevno građani koji imaju priliku nekad da gledaju ovaj prenos, jer on ne ide stalno, iako predsednica tvrdi da ide, on ne ide stalno, mogu da vide ne jednu demokratsku raspravu u kojoj ćemo se mi ne slagati na određenim stvarima, što je i normalno, što je i prirodno i dolikuje jednom parlamentu, nego uvrede međusobne koje razmenjujemo. Mislim da mi kao parlament prvi ne doprinosimo sprečavanju nasilja. Govoriću malo o ovom Zakonu o sprečavanju nasilja u porodici. To je dobar zakon. Možemo da govorimo da li je bilo potrebno njega doneti ranije. Nije da nisu postojale mere kojima je država pokušavala da smanji ovaj oblik nasilja u Republici Srbiji. Bio je tu i porodični zakon i Krivični zakon i razni drugi zakoni, ali očigledno, s obzirom da imamo porast nasilja u porodici, odnosno prijavljenih dela nasilja u porodici, a da država očigledno nije imala dovoljno dobar mehanizam sa tim da se izbori, bio je potreban jedan ovakav zakon. Mi to pozdravljamo. Ono što smatramo da je loše je činjenica da se ovaj zakon koji ćemo mi doneti, kako je predsednica najavila, do 25. novembra, kada je dan tolerancije, da će on početi sa primenom tek 1. juna 2017. godine. To je daleko. Podsetiću vas statistike za ovu godinu, a ona je takva da je jedna žrtva nedeljno sa smrtonosnim ishodom u Republici Srbiji ove godine. Znači, do sada to je preko 40 izgubljenih života. Da li ovih 25-26 nedelja do primene ovog zakona imamo pravo na taj luksuz? Da li ako ovaj zakon ne krene sa primenom ranije, mi smo predložili makar tri meseca ranije, naravno da je potrebno neko vreme za uvođenje, potrebne su obuke, sve to stoji, ali sam siguran da postoje i ljudi u policiji i u tužilaštvu i sudije koje su se do sada susretale sa ovim slučajevima, da bi oni mogli da krenu sa primenom ovog zakona i ranije, da možda ta primena zakona spasi makar jedan ljudski život? Verujem da je to vredno truda i razmišljanja. Ne možemo da kažemo – hajde da sve bude idealno, pa da krenemo sa primenom zakona. Mislim da je situacija takva da zahteva da krenemo što pre. Takođe, ono što nas brine je izmena jednog krivičnog dela do sada, kršenja mere zaštite, izrečene mere zaštite, koja se sada ovim zakonom prebacuju u prekršaje. To se obrazlaže nekom brzinom, ali smatramo da se šalje loša poruka i da ne odgovara smislu zakona koji treba da pokaže odlučnost države u tome da se spreči svako nasilje u porodici. Nasilje u porodici naravno i žrtve nasilja nisu samo žene, i ako jesu samo najčešće žene, žrtve su i drugi članovi porodice i deca i stariji i jeste naravno da je jedan od razloga rastuće siromaštvo u Republici Srbiji, ali samo ovaj zakon se, čini mi se, bavi samo posledicama. Znači kako da sprečimo ono nasilje koje se već dešava? Ono što očekujem od Vlade je kako da radimo prevent? Ko je su to preventivne mere koje će država da ima da se smanje tenzije koje postoje u porodici? Šta će država da uradi da ekonomski ojača žene? Ako o njima govorimo kao najčešćim žrtvama, jer žene su danas manje plaćene od muškaraca u Srbiji. Žene danas svega čini mi se 7% imovine u Republici Srbiji se vodi na žene. Žene su često prisiljene da ostaju u porodicama i godinama da trpe to nasilje samo zato što nemaju ekonomsku slobodu i samostalnost. Te stvari su bitne da radimo preventivno, ovaj zakon će biti, ja se nadam, u sprovođenju oštar prema nasilnicima, da neće biti razumevanja sudija, izricanja minimalnih ili ispod kazni koje su ispod propisanog minimuma, jer su ovo ozbiljne stvari i država Srbija mora da se sa njima obračuna.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović.
Hvala predsedavajuća, gospođo ministar, predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom Visokom domu je danas palo toliko teških reči, a imamo pri tom jedan objedinjeni dnevni red, četiri zakonska predloga koja su rekao bih od ogromne važnosti za naše društvo. Jedan od zakona, jeste zakon koji treba da pomogne i da reši pitanje nasilja u porodici. Ali, nije Srbija društvo u kome smo imali u prethodnom periodu samo nasilje u porodici. Nasilja je bilo u svim sferama u društvu. Protiv tog nasilja mi kao parlament kao narodni predstavnici moramo da se borimo. Moramo da budemo primer onim građanima koji su nas birali, moramo da budemo primer kako se ponaša, kako se vlada, kako se govori, kako se brani interes građana, da se interes građana ne brani kao što sam to više puta u svojim nastupima rekao, ružnim rečima, psovkama, pljuvanjem, fizičkim obračunima, provokacijama ili na razne druge dobre ili loše uvežbane načine ili performanse. Nasilje u porodici je stravično užasna pojava i u tom nasilju najčešće stradaju žene. Žrtve nasilja su naravno i deca, retko kad muškarci. Današnja akcija kojoj smo prisustvovali na početku, pre početka ove sednice u kojoj smo rekli – isključi nasilje, je rekao bih prava stvar. To je dobra poruka za celo srpsko društvo. To je dobra poruka zato što oni koji su došli na konferenciju su pokazali građanima šta je ideja onoga što mi danas radimo šta govorimo, šta je naš zadatak, šta hoćemo da uradimo kako bi ovo društvo bilo prosperitetnije, kako bi bilo uspešnije, kako bi bilo srećnije. I, da onda na kraju krajeva, siguran sam, posle nekoliko godina i ovaj parlament će dostići upravo taj nivo da u njemu ni sa jedne strane neće više biti nikakvog oblika nasilja niti bilo kakvih performansa, već samo razmene konstruktivnih ideja sučeljavanja političkih stavova mišljenja. Kada govorimo o nasilju u porodici moramo da pre svega lečimo uzrok. Da vidimo zbog čega je to nasilje u toj meri obuzeo naše društvo da mi danas u parlamentu donosimo ovakav zakon. Rekao bih da ovaj zakonski predlog dobar, sadržajan, sveobuhvatan, da one mere koje su predviđene njima jesu mere koje trebaju pre svega da odvrate one koje u sebi imaju taj, da kažemo, potencijal da budu počinioci nekog nasilja, kakvo god to nasilje bilo verbalno, fizičko, ekonomsko, seksualno bilo kakvo. Poenta ovog zakona jeste kako on sam u svom naslovu kaže – sprečavanje nasilja. Znači, ne da se borimo protiv nasilja, nego da sprečimo da do nasilja dođe, jer kada do nasilja dođe često onda te posledice više ne možemo, nažalost, ni da popravimo. Nekada je žrtva bila, rekao bih, trostruka žrtva. Kroz to što nije imala razumevanja niti pomoć društva i sredine u kojoj živi, država ranije nije na dovoljno oštar način reagovala i sankcionisala na takve pojave. I naravno, žrtva je bila povređena od strane nasilnika. Danas kao što sam rekao, ovim zakonskim predlogom na sveobuhvatan način vršimo jednu vrstu pritiska i na nasilnike time što ih odvraćamo onim merama koje propisuje zakon da će biti kažnjavani. Takođe, svojim aktivnostima kao narodni poslanici šaljemo poruku društvu da nasilje nije prihvatljivo, da nasilje nije dozvoljeno i takođe, delujemo i prema nadležnim institucijama time što donosimo ovakav zakon. Stoga sam uveren da će zakonski predlog koji je pred nama kada stupi na snagu i prouzrokovati onakve efekte kakve predlagač i želi. Pre svega je važno da danas iz Skupštine i na dan glasanja zajedno podržimo ovaj zakon. Da pokušamo da budemo u tome jednoglasni, jer pitanje podrške žrtvama nasilja i sprečavanju nasilja u jednom društvu nije pitanje političke stranke, to je pitanje zdravlja, elementarnog reda u jednom društvu. Bićemo uspešni onoliko koliko budemo sposobni da se borimo protiv nasilja i onoliko koliko budemo zajedno spremni da pokažemo da protiv svakog oblika nasilja, protiv svake grubosti, svakog iživljavanja možemo svi zajedno kao narodni poslanici, bez obzira na svoje ideološke, političke, lične razlike, kakve god, da se zajedno ujedinimo, pa ćemo i zajedno ako baš nešto i nije idealno možda u zakonu, jer ne postoji idealni zakon, ili neki smatraju da je idealan onaj koji se primenjuje. Ovaj će se primenjivati sasvim sigurno, da se potrudimo da zajedno u danu kada bude glasanje podržimo ovakav zakonski predlog i da pokažemo građanima da bez obzira na to da li pripadamo strankama pozicije ili opozicije, jesmo usmereni i opredeljeni za to da se nasilje u porodici, nasilje bilo kakve vrste u Republici Srbiji apsolutno iskoreni. Kada su u pitanju drugi predlozi zakoni, pre svega ću da se osvrnem na temu korupcije. Korupcija je bolest koja razara društvo. Ono uništava sve oko sebe. Zbog toga što u Srbiji korupcija dostigne toliki nivo, zbog toga što je ona zalivana, negovana, deceniju ili dve u Republici Srbiji, radnih mesta je bilo sve manje, fabrika je bilo sve manje. Firme koje su privatizovane i privatizacija, dovela je do toga da stotine hiljada ljudi ostanu unesrećeni, ostanu na ulici, ostanu bez svoje perspektive, bez budućnosti. Zbog toga što je korupcija bila na toliko visokom nivou u Srbiju nisu hteli investitori da dolaze. Građani Srbije koji su hteli da pokrenu svoj privatni biznis su se plašili da krenu u bilo kakav privati posao, da imaju bilo kakvu privatnu inicijativu, jer su imali opravdani strah da će neko iz opštinskih, lokalnih, republičkih organa im tražiti mito za neku dozvolu, za neki papir. Oni koji su išli kod lekara, i to je dovedeno do tog nivoa da je postalo maltene običaj, da kada kažu – žena vam se porađa, morate 500 evra da date, jer to je takav običaj. Dotle je došlo stanje u ovom društvu da je to išlo od 50, 500, pa do više stotina hiljada evra, miliona. Neki su na tome zgrnuli ogromna bogatstva. Danas, kada govorimo o korupciji, o predlogu ovog zakona, verujem da će oni koji su navikli da žive od toga i na takav način sami da odustanu, ili će država da ih sankcioniše, kao što se to već dešava, kao što su već neki sankcionisani. Uveren sam da ćemo na tom putu istrajati svi zajedno. Naše politike mogu da budu različite, i to je dobro, da razmenimo, sučelimo naše političke stavove i ideje. To je dobro i zbog građana, da vide kakvi su predstavnici u Skupštini Srbije. Ali, oko elementarnih, civilizacijskih stvari, kao što su nasilje, kao što je korupcija, kao što je bilo kakav oblik kriminala, da li u privredi, u bilo čemu, mi moramo oko toga da se složimo, ako hoćemo da ovo društvo bude izlečeno od tih bolesti kojima ga je neko ranije tako duboko zarazio i kontaminirao. Nemam nikakvu dilemu, ja ću podržati sve predloge zakona koji su na dnevnom redu. Puna podrška gospođi Kuburović, ministarki pravde, puna podrška njenom timu. I pozivam i druge narodne poslanike, kolege iz svih poslaničkih grupa da se setimo toga da su nas građani birali, da nas nisu samo birali članovi naših stranaka, da i oni koji nisu glasali za nas jesu građani Srbije, i da oni zaslužuju da žive u boljem društvu, srećnijem, uspešnijem, bogatijem, sa više radnih mesta, bez korupcije, bez nasilja i da zajedno sa nama glasaju za ovakve predloge zakona. Hvala vam.
Hvala. Poštovani narodni poslanici saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova. Pitam Gordanu Čomić da li će govor trajati duže od 18 minuta. (Gordana Čomić, s mesta: Ne.) Izvolite.
Zahvaljujem. Dva predloga zakona ću pokušati da komentarišem i da zaslužim pažnju opaskama koje imam. Prvi od njih su članovi zakona kojim se sprečava nasilje u porodici, sa mojim komentarom - zašto mi donosimo ovaj zakon? Ne zato da bude tema igrokaza i ruganja članovima tog zakona ovde u Skupštini, ne zato da nas veseli verbalno nasilje koje međusobno razmenjujemo i ne zato da ustajući, sedeći, a govoreći sasvim jasno pokažemo kolika je razlika između onoga što mislimo, a što pokušavamo da sakrijemo, i očitog obrasca ponašanja porodičnog nasilnika. Ja slušam mnoge na javnoj sceni i mnogi su mi sumnjivi da su porodični nasilnici, zbog toga što se zna šta je obrazac ponašanja porodičnog nasilnika, koji rečnik koristi, koji stav ima, kako se ophodi prema onome kome se obraća. Ne zbog toga ovaj zakon, nego zbog muškaraca i žena u porodicama koji nas slušaju, a kojima zajedno treba da uputimo poruku da niko ne treba da živi u nasilju i da svako ko trpi nasilje mora da ima našu podršku i zaštitu i da im pomognemo da razumeju da jesu žrtva nasilja, bez obzira da li su muškarac, žena, dete, brat, stric, otac, svekrva, ko god ko živi u porodici, a koji je naučen da mora da trpi, da ga se omalovažava, da mu se preti, da mu se uskraćuje briga, da ga se zanemaruje, da ga se povremeno šamara, da ga se upozorava – ja sam te rodio, ja ću te i ubiti, da mu se preti, svemu onome što može da se desi ako ne bude poslušan, pokoran i onakav kakv onaj ko je nasilan u kući, ko god bio, smatra da treba da bude. Ovaj zakon postoji zato da mi govorimo o rečenicama koje se razmenjuju u takvim kućama, u takvim nesrećnim porodicama. Sve nesrećne porodice liče jedna na drugu, kao i sve srećne porodice što liče jedni na druge. I nema dovoljno majica da ih obučete, a da se sakrije karakter kojim se u suštini vidi odobravanje ili se vidi veselje zbog očite proizvodnje nasilja u ovoj sali. Ja nisam sigurna da je zakon dovoljno dobar. Potpisala sam amandmane i ovo je jedan od onih zakona koji stavljaju mene u etičku dilemu kao narodnog poslanika da li da glasam za ako znam da će odbijanjem nekih amandmana on biti nesprovodiv, nedovoljno jasan i omogućiti da nasilja bude više, a ne manje. I ja ću tu moju etičku dilemu rešiti sama. Zahvaljujem kolegama koji dobacuju, ne treba mi pomoć. Znam vrednosni sistem. Niko ne sme da živi u nasilju. I svako ko ima pred sobom nekog ko pokuša da mu se obrati nasiljem, treba da zna svaki verbalni nasilnik je uplašeni mali siroti siledžija, nesiguran u sebe. NJegovom strahu se obrati. Svako od ovih nas koji ustane i vređa, koristi rečnik nipodaštavanja, omalovažavanja, ružan rečnik, je siroti mali siledžija, uplašen od toga da bi se otkrilo koliko nema pojma, o tome koliko sebi uskraćuje voljom za nasiljem u svom sopstvenom životu. Žrtva je prva žrtva i ona trpi najviše i u strahu je za svoj život. Nema većeg kvaliteta života ni za nasilnike, a ni za mnoge od nas koji se ovde vesele, navijaju, koje nasilje zabavlja, što je poslednja tačka do koje možeš da dođeš kao ljudsko biće, da se kikoćeš kada vidiš da se razmenjuju verbalni udarci. Dakle, ja ću obavestiti tokom amandmana ministarku o svojoj konačnoj odluci o tome da li ću ili ne glasati, ali ovo je moja ključna opaska. Naš je zadatak da svi ljudi u Srbiji znaju šta piše u ovom zakonu, kome može da se obrati. Naš je zadatak da kažemo – donosimo zakon zato da ljudi koji ne znaju da su žrtve nasilja ili da nasilnici koji smatraju da su šamari prirodna komunikacija između članova porodice, da je to zabranjeno, neprihvatljivo, kažnjivo zakonom. Nažalost, nismo im pružili tu informaciju. Bavili smo se našim međusobnim nasiljem, što je dokaz da majice ne pomažu. Samo jedna rečenica o izmenama i uvođenju stava 5. u član 387. Imam primedbe na druge izmene, ali smatram da je predlog Vlade i ideja da kažemo zakonom jasno da je kažnjivo javno odobravati i hvaliti ili negirati zločine protiv čovečnosti i genocide jedna od stvari koja pomaže da poverujemo da Vlada stvarno ima vrednosni sistem kada je nešto što je civilizacijsko dostignuće u pitanju. Nadam se da ćemo to vrlo ozbiljno shvatiti i da nećemo više slušati nasilne recitacije o tome - jeste bio zločin protiv čovečnosti u Srebrenici, ali nije ih dosta ubijeno. Koliko treba da ih bude ubijeno, pa da se suočimo sa našim sopstvenim etičkim sistemom i sa realnošću koja je i naša, bez obzira što Srebrenica jeste grad u BiH. Zajednička je tragedija i ovaj stav i član. Nadam se da će bar u osporavanjima biti potpuno jasno i očigledno koliko nam je potreban. Hvala.
Zahvaljujem. Marko Blagojević, pet minuta ste rekli da vam treba? Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, poštovana ministarko, državni sekretaru, poštovani saradnici ministra, u pogledu borbe protiv organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, pred nama su dva organski povezana zakona - izmene i dopune Krivičnog zakona, koji se tiče od korupcije, i Zakona o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije. Koja su to suštinski koruptivna dela, koja su krivična dela ovde najviše istaknuta i povezana? To su dela iz dva poglavlja - krivična dela protiv privrede i krivična dela protiv službene dužnosti. Mi smo ovim izmenama zakona reformisali pomenuta poglavlja na taj način što smo ih modernizovali i dopunili. Gde je zapravo ležao ceo problem? Ove glave Krivičnog zakonika su ostale u davno prošlom uređenju, u socijalizmu, a društvene prilike, kao što je svima poznato, su danas značajno drugačija od tog vremena. Tranzicija, promenjena ekonomska realnost, drugačiji način poslovanja, oblici imovine drastično su promenili oblike korupcije. Iako su tzv. demokratske promene nastupile 2000. godine, malo kome je palo na pamet da osavremeni i promeni Krivični zakonik sve do 2012. godine kada počinju reforme Krivičnog zakonika kojima se on osavremenjuje i počinje da prati promene u društvu. Koji su problemi nastali time što o Krivičnom zakoniku nije vođeno računa? Javnom tužiocu i policiji je oduzeto osnovno sredstvo za rad i onemogućeno im je efikasno vođenje istrage. Sa druge strane, ostavljen je ogroman prostor za zloupotrebe, država je neselektivno, koristeći posebno odeljenje višeg suda, poznatijeg kao specijalni sud, uvela naše društvo u svojevrsno vanredno stanje. Svima su nam poznate brojne spektakularne akcije hapšenja, na desetine raznih mafija, od kupus mafije, šoder mafije, sportske, profesorske, naftne, lekarske, stečajne i tako redom, delujući na savest građana i na svest o ovakvim bespotrebnim etiketiranjem čitavih profesija i poziva, omalovažavanje državnih službenika, obezvređujući čitavo društvo i sistem, da bismo kasnije bili svedoci kako su optužnice uglavnom padale jedna za drugom ili se do optužnice nije ni došlo. Neka suđenja traju više od 10 godina, pa i to da se čitavu epohu, deceniju na ovaj način koristi pozicija određenih krugova za pretnju, obračun, reket, bogaćenje ili svojevrsnu, preventivnu kompromitaciju, pretnju i blaćenje određenih ljudi i konkurencije u medijima. Takođe, stekao se utisak u javnosti da tužilaštvo nije ni odlučivalo šta će im dopasti da rade, već je o tome odlučivano na drugim mestima i krugovima. Ovim izmenama vraćamo ispravno oružje u ruke javnom tužiocu i policiji. Kako lečimo Krivični zakonik? Pogledajte kako je sada uređena glava krivičnih dela protiv privrede. Sedam novih krivičnih dela, sva nova, jasna, čista uz visoko poštovanje osnovnog načela krivičnog prava leks serta, što znači određenost. Sva ova krivična dela su rađena po ugledu na najrazvijenije zemlje koje se najefikasnije bore protiv ovih pojava. Konkretno, ova modernizacija je postavljena po ugledu na nemačku doktrinu krivičnog prava, po ugledu na nemački krivični zakon. Međutim, i najbolji krivični zakon, pa i ovaj pred nama, urađen po najvišim standardima, može da bude teško primenjiv ukoliko državni organi koji treba da ga koriste nisu propisno organizovani i stručno usavršeni, specijalizovani. Po prvu put Vlada nam dostavlja takav predlog gde Krivični zakonik prati poseban organizacioni zakon koji treba da omogući efikasnu primenu Krivičnog zakonika. Šta da vam kažem? Ovaj novi zakon uvodi potpunu specijalizaciju za sva koruptivna krivična dela o kojima sam govorio. Tužilaštvo za organizovani kriminal nastavlja da radi i da i dalje goni organizovani kriminal i visoku korupciju. Sva ostala korupcija sada će se goniti u četiri regionalna centra: u Beogradu, Novom Sadu, Nišu i Kraljevu. Do sada smo imali situaciju da tužioci i policija u manjim mestima moraju da rešavaju komplikovane predmete sa nedovoljnim kapacitetima i neretko pod velikim pritiskom. Tako neorganizovano i razbacano pravosuđe, pored ostalih društvenih okolnosti koje sam pomenuo, omogućavalo je da raznorazni krugovi i lobiji pljačkaju, prolaze nekažnjeno, postaju vlasnici fabrika i enormne imovine preko noći, a da su po pravilu ti uspešni biznismeni i moćnici jučerašnji državni službenici ili pouzdani ljudi sistema, miljenici, poverenici političkih partija koji su baš u tom trenutku slučajno bile na vlasti. Oružje za borbu protiv organizovanog kriminala i korupcije, koje u vidu današnjeg zakona predajemo u ruke onima koji će ga primenjivati, ne znači samo da će Tužilaštvo za organizovani kriminal i četiri regionalna centra efikasnije i savremeno da se bore protiv organizovanog kriminala i korupcije, već označavaju početak nove metodologije. To znači uvođenje službenika za vezu između tužilaštva, policije, i drugih državnih organa, čime se obezbeđuje maksimalno brza razmena podataka i koordinacija svih relevantnih institucija sistema. Uvodi se metodologija koja će napraviti multisektorske jedinice pod komandom javnog tužioca. Ovaj način rada drastično smanjuje mogućnost uticaja na istragu i samu korupciju državnih organa koji u njoj učestvuju. Ovaj metod se zove - udarne grupe i on je poznat u svetu. Misli se na metod koje su uvele SAD 2001. godine posle napada na „kule bliznakinje“ i cilj je maksimalna, brza i kvalitetna međusobna koordinacija, prikupljanje podataka i koordinacija svih relevantnih subjekata, samim tim podizanje jakih optužnica sa malom verovatnoćom za neuspeh. Mi iznetim uvodimo jedan moćan sistem rada koji će uvesti nov način razmišljanja i ponašanja kod naših istražnih organa. Zato se slobodno može reći da ovakvu reformu, u smislu borbe protiv korupcije, Srbija još nije videla, a bila je potrebna. Ona je nastala 2012. godine i danas se osavremenjuje i nadam se da će se i dalje osavremenjivati. Ono najvažnije što će na unutrašnjem planu, efikasna borba protiv kriminala i korupcije, značiti ne samo više novca i materijalnih sredstava koji će biti izdvojeni za kulturu, nauku, zdravstvo, obrazovanje, sport, neće samo značiti bezbedniju i pravedniju Srbiju. Ono najvažnije je što će uspeh u borbi protiv kriminala i korupcije za građane značiti povratak poštovanja i poverenja u državne organe, povratiće dostojanstvo i poštovanje samim državnim službenicima, zahvaljujući brojnim merama i politici koju Vlada Republike Srbije sprovodi. Zato ću u danu za glasanje glasati za ove zakone i nadam se da ćete nastaviti da ih ovako osavremenjujete…
Poslaniče, rekli ste pet minuta, a već pričate osam i nešto.)
Završio sam. Hvala.
Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, sada određujem pauzu u trajanju od 60 minuta i počećemo… (Zoran Živković, s mesta: A posle ja.) Ne. Nastavljamo sa radom u tri minuta do tri, da bi bili precizni. [[Posle pauze]] Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o četiri predloga iz krivično-pravne oblasti i to nije loše, ali je loše što četiri ovako značajna zakona raspravljamo u okviru jedne tačke dnevnog reda, gde svakako nećemo biti u mogućnosti da kažemo o svakom pojedinačno zakonu ono što mislimo da treba. Mi smo u SRS podneli određene amandmane pa ćemo valjda u raspravi u pojedinostima moći malo detaljnije da pričamo o ovim predlozima. Suštinska primedba SRS je ona koju ponavljamo već godinama. Nije dobro da u neodređenom broju zakona imamo krivična dela umesto da se kodifikuje Krivični zakonik i da na jednom mestu, u jednom zakoniku imamo sva krivična dela koja su inače sadržana i u Krivičnom zakoniku, a i u ostalim zakonima, pa i u ovima o kojima danas raspravljamo. Na ovaj način se, osim što se stvara pravna nesigurnost kod građana, verujte, pretpostavljam da komunicirate sa sudijama, sudije se ježe na svaki ovakav zakon, gde se donosi neki zakon, gde su opet sadržana, govorim o sudijama krivičarima, koji zaista imaju ozbiljne probleme zbog ovakvog postupaka i ovo nije vaš manir, odnosno samo vaš, nego je ovo nešto što ste očigledno nasledili. Da bi se raspravljalo o jednom krivičnom predmetu, sudija mora da konsultuje bar 16-17 kojekakvih zakona i onda se može desiti da neki eventualno preskoči, a tek to što u ovim zakonima imate koliziju sa Krivičnim zakonikom, to je tek poseban problem. Zapravo, ovo govori da vi niste ozbiljni u nameri da rešite ove probleme koji su sadržani u ovim predlozima zakona, jer da jeste, onda biste zaista angažovali ozbiljne, dobre pravnike da jednom za neko duže vreme urade ovaj ozbiljan posao. Ja sam sigurna da i u Ministarstvu pravde ima dobrih pravnika, bar znam da ih je bilo, ali isto tako znam, kao što svi u Srbiji znamo, da imamo mnogo mladih pravnika koji su završili redovno fakultete, državne pravne fakultete i koji rade nažalost, po kafićima, pijacama itd. umesto da se zaposle bar na određeno vreme da pomognu da se urade ovako neke ozbiljne stvari. Umesto toga, mi imamo poplavu tzv. pravnika i ne samo pravnika, odnosi se i na druge profesije, ali je činjenica da ono što se radi u poslednjih nekoliko godina, i opet kažem ne samo u okviru naprednjačke nego i pre, demokratske vlasti, svi znamo koliko hoćete ljudi koji rade, ne znam, u Skupštini, u nekom ministarstvu, Vladi itd. koji su radili na nekim poslovima, npr. kurira, kafe kuvarica itd. što vrlo uvažavamo kao profesiju i kroz neko vreme, taj neko dobije diplomu, ja se zaista ne usuđujem da kažem da završi Pravni fakultet, i danas se pojavi sa diplomom. Sutra radi na nekom ozbiljnom poslu, predviđenom za diplomiranog pravnika, jer mu se računa, čak i ono neko vreme koje je proveo u kafe kuhinji, kao radni staž u Skupštini npr. Dakle, sve je to jako loše i ima i te kako veze sa ovom temom. Zašto još treba da se kodifikuje ovo krivično zakonodavstvo? Zato što mi već nekoliko godina u Srbiji imamo vrlo interesantnu situaciju da se donose zakoni sa imenima. To je jako loše. I onda se tu na ličnim tragedijama nekih porodica, nekih ljudi, sakupljaju sitni politički poeni, pa se zalaže neko za tzv. Marijin zakon, Zojin zakon, Aleksin zakon itd. Žao mi je što sam uopšte pomenula ova tri imena, ja ne želim da mi na bilo koji način učestvujemo u tim populističkim pokušajima da se dođe do poena, zato što je neko doživeo tragediju. Mi moramo da imamo zakone koji će predvideti unapred koja su sva krivična dela u Srbiji moguća, kao što moramo imati zakon koji će sadržati i neka krivična dela kojih do sada nije bilo, ali koja su predvidiva s obzirom, možda i na tehnološki razvoj, možda i na stanje društva, na veliko siromaštvo, veliku nezaposlenost, veliku bedu u društvu. Sve to svakako doprinosi da ljudi posežu za nekim negativnim stvarima, nekim lošim stvarima, ali ponavljam, to sve mora da bude sadržano u jednom zakoniku, u Krivičnom zakoniku kodifikovanom. Ovako, od slučaja do slučaja, donositi zakon, mi zapravo ništa nećemo uraditi i ništa nismo uradili. Govorite ceo dan ovde, skoro svi poslanici su nekako u prvi plan stavili Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici, da li vi mislite da će se ovim zakonom nešto promeniti? Neće. Prosto neće, nema ni jedne odredbe koja to garantuje. Šta se do sada dešavalo i da li će se to promeniti? Neće. Svaki put kada se desi ta neka strašna porodična tragedija, nekoliko dana se novine bave tim, mediji i ostali i onda posle tri dana pročitamo – rekao komšija, rekao svekar, rekao otac, rekla sestra, brat, da ta žena, to dete, ta baka, jer svi su nažalost, sve kategorije su u opasnosti od tog nasilja, kaže prijavljivali su policiji. Pa policija dođe u neku porodicu, ako je žena prijavila muža koji je tukao i maltretirao, i policajac dođe i kaže – e sad se vi lepo izmirite, popijte kafu zajedno, to je vaša porodična stvar, a ja idem da radim nešto ozbiljnije. I šta se desi? Tek tada taj nasilnik koji je već pokazao nenormalno ponašanje, tek posle će toga da iskali bes na toj jadnoj ženi, koja se drznula da ga prijavi. Tako će biti i dalje. Dakle, moraju sistematski i suštinski da se menjaju stvari, mora da se popravlja stanje u državi, mora da dođe do ekonomskog oporavka, koliko god to vama kao ministru pravde to zvučalo možda da nema veze sa ovim problemima, ima. Ima velike veze i te kako velike veze. Ponavljam, ono sa početka, nažalost vreme nam ne dozvoljava da ozbiljnije i više govorimo o ovom zakonu, ali ćemo pokušati kroz amandmane, ali moram da kažem, da izmene Krivičnog zakonika, člana 387. gde ste predvideli kazne zatvora za nekoga ko recimo kaže da u Srebrenici nije bilo genocida, kao što mi srpski radikali nosimo ponosno to na reveru, da ćete kažnjavati takve stvari. Ovo što radite je kršenje Ustava, ovo je neustavno. Nažalost, pitanje je da li će Ustavni sud i kada će profunkcionisati u punom kapacitetu, jer uskoro ostaje samo sa pet sudija, ali verujte, budu li razmišljali normalno sudije Ustavnog suda i budu li poštovale Ustav, ova odredba mora pasti, jer ne možete da branite narodu da priča ono što misli da treba. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Jelena Vujić Obradović.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici,uvažena ministarko sa saradnicima, poštovani građani Srbije, poslanička grupa JS u danu za glasanje podržaće sve predloge zakona. Dakle, set zakona koje je Vlada podnela Narodnoj skupštini na odlučivanje, o kojima vodimo raspravu, Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici, Predlog zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, Predlog zakona o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o oduzimanju imovine proistekle iz krivičnog dela. Međutim, ono što mi se čini najvažnijim kada su u pitanju ova četiri predložena zakonska akta, kao i većini mojih kolega i na šta bih se posebno osvrnula u svojoj diskusiji jeste Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici. Stav JS jeste podrška porodici kao stupu društva. Podrška porodici bez nasilja i da porodica treba da bude najsigurnije mesto svakog društva čiji je institucionalni stub upravo ovaj zakon. Ono što je važno istaći jesu argumenti koji daju podršku donošenju ovog zakona da u praktičnom smislu treba da donese pozitivne rezultate. Takođe, ovaj zakon povlači za sobom i donošenje drugih zakona, a najvažniji je Zakon o besplatnoj pravnoj pomoći koji žrtvi nasilja treba da obezbedi zaštitu i nadamo se da će i taj zakon uskoro doći u skupštinsku proceduru. Zakon o sprečavanju nasilja u porodici moramo posmatrati kao preventivni zakon i da je cilj prevencija u borbi protiv nasilja. Ovim krivičnim delom ugrožava se sigurnost drugog lica, što povlači sa sobom i krivična dela pretnje napadom na život, telo i slobodu drugog lica ili njemu bliskog lica. Smatram da za svaki vid nasilja moramo imati nultu toleranciju, a naročito kada je u pitanju nasilje u porodici. Kada govorimo o žrtvama nasilja, najčešće kažemo da je to žena, međutim, posredno i ostali članovi porodice postaju žrtve nasilja. Problem nasilja u porodici dobija društvene razmere kojim država treba da se bavi upravo donošenjem ovakvih zakona. Važno je istaći da su porodičnim zakonom dati osnovni pojmovi prema kojima nasilje u porodici jeste ponašanje kojim jedan član porodice ugrožava telesni integritet, duševno zdravlje i spokojstvo drugog člana porodice. Od početka godine evidentirano je 4.561 krivično delo - nasilje u porodici, što je veoma alarmantno, a to je oko 15,8% više nego u istom periodu prošle godine. Jedan je od najraširenijih vidova kršenja ljudskih prava. Nasilje je zlo i sramota za onog ko čini nasilje, ali nasilje nije zlo i sramota za žrtvu koja ga trpi. Kao društvo moramo da ulažemo napore da žrtve ohrabrimo da nasilje prijavljuju. Problematika neredovnog i neradog prijavljivanja nasilja u porodici nadležnim organima, i pored činjenice da se poslednjih godina puno govori i piše na ovu temu, i dalje je izraženo. Taj vid porodične lojalnosti delimično je odraz elementarnog straha same žrtve za svoju bezbednost, ali patrijarhalnog shvatanja potrebe da se ti porodični problemi sakriju pod tepih od javnosti. Proteklih dana svedoci smo monstruoznih zločina koje nam mediji plasiraju i smatram da oni moraju biti najstrože kažnjeni. Važno je da Srbija mora biti jedinstvena da se suprotstavi nasilju u porodici, a samo donošenjem ovakvog zakona o sprečavanju nasilja u porodici, učinićemo da žrtvama pružimo punu zaštitu i podršku i eventualno sprečimo veće posledice po žrtvu. Predlog uspeva da na jednom mestu i da na sveobuhvatan način reguliše saradnju predstavnika nadležnih organa i drugih organa, organizacija, ustanova, udruženja i pojedinaca uključenih u proces zaštite, što isto olakšava i čini relativno ostvarljivom u praksi. Pokušava da reši jedan veliki problem koji postoji u našem društvu i koji se ogleda u nedovoljno koordinisanoj saradnji organa koji su nadležni da sprečavaju nasilje u porodici i zaštite i pruže podršku žrtvi. Zakon normira multiresornu saradnju. Javna tužilaštva, policija i centri za socijalni rad, dužni su da sarađuju kroz zajedničko telo - grupu za koordinaciju i saradnju. Zakon odgovara i zahtevu da sankcije za kršenje hitnih mera budu delotvorne. Predviđeno je da nasilniku koji prekrši hitnu meru privremenog udaljavanja iz stana i zabranu prilaska žrtvi nasilja u trajanju od 48 sati, prekršajni sudija može da izrekne zakonsku kaznu u trajanju od 60 dana. Na ovaj način policija, prekršajni sudovi i drugi organi moći će efikasno i pravovremeno da reaguju i spreče eventualnu tragediju. Oni koji prete fizičkim, psihičkim ili bilo kojim drugim nasiljem jedino razumeju najdirektniju represiju. Obaveza Republike Srbije jeste da zakonom normira sistem suzbijanja nasilja u porodici, proizilazi iz međunarodnih ugovora koje je naša država potvrdila sa Konvencijom Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, tzv. Istambulskom konvencijom. Vlada je predložila Narodnoj skupštini da po hitnom postupku ovaj zakon bude donesen i mi se sa time slažemo. Na kraju, reći ću još jednom da Poslanička grupa JS u danu za glasanje podržaće sve predloge zakona koji su na dnevnom redu za odlučivanje. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milena Turk.
Zahvaljujem predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici je jasan pokazatelj volje i spremnosti države da nasilju bilo koje vrste stane na put. Ovakav predlog zakona šalje jednu jasnu poruku nulte tolerancije na nasilje, onako kako to Istambulska konvencija i nalaže. Ovaj Predlog zakona unosi brojne izmene koje su donete u cilju prepoznavanja i podrške i pomoći žrtvama nasilja. Pravila nema kada su u pitanju žrtve nasilja, ni kada je u pitanju obrazovanje, ni kada je u pitanju imovinsko stanje, ili starosna dob. Dakle, svi se možemo naći u toj situaciji i zato je veoma važno da pošaljemo jasnu poruku da je nasilje društveno neprihvatljivo i da je zakonski sankcionisano. Cilj će se postići kroz podršku i osnaživanje žena da o nasilju progovore, ali ovom merom koja se propisuje zakonom, a to je udaljenje nasilnika iz kruga porodice, time će žena imati mogućnost da objektivno sagleda celu situaciju i da uz pravnu pomoć koja će joj biti pružena, donese odluku o daljim postupcima a bez pretnji i smetnji od strane nasilnika. Do sada su uočene manjkavosti u smislu dugotrajnosti procesa koji su vođeni, kao i situacija da tužilac odustane od gonjenja u situacijama kada se žrtva povuče. Ako uz to dodamo i teškoće u dokazivanju i nespremnost svedoka da sarađuje, jasno je zašto je ova oblast ovako osetljiva. Zato je izuzetno značajna ova mera udaljenja nasilnika. Sam broj prekršajnih postupaka je neznatan, a postoji nesrazmera između broja prijavljenih slučaja nasilja i samih sudskih odluka. Imajući u vidu sve ove sugestije koje su došle i od nadležnih stručnih organa i od nevladinih organizacija, formiran je ovaj zakonski propis koji je donesen u cilju maksimalne podrške žrtvama. Ovim zakonom će se urediti i sva problematika ove jako osetljive teme i jasno će se definisati ovlašćenja i nadležnosti svih državnih organa, hitnost delovanja i blagovremenost delovanja. Prvi put u ovom zakonu imamo da se nasilje može vršiti nečinjenjem tj. zapuštanjem maloletnog lica i nedavanjem izdržavanja. Dakle, važno je da je proširen taj krug lica kojima može biti pružena zaštita. Takođe, zakon predviđa koordinisano delovanje između policije, sudova, tužilaštava, centara za socijalni rad i to je veoma značajno, jer je ovom prilikom to urađeno zakonom a ne protokolom. Ujedno je predviđena i specijalizovana odluka za svaku od ovih karika u lancu, što je izuzetno značajno. Ono što bih takođe istakla je i predviđena kazna za neprijavljivanje nasilja i nepostupanje po hitnom postupku i svako saznanje i sumnja da nasilje postoji i da postoji uopšte opasnost od nasilja znači i obavezu prijavljivanja i zato moramo da podignemo svest o ovoj temi da kroz medije potenciramo i ohrabrimo ljude da o nasilju progovore. Zakon predviđa takođe o organizovanje saveta za sprečavanje nasilja u porodici koji će organizovati Vlada Republike Srbije i biće zadužen za koordinaciju i da praćenje primene ovog zakona. Želimo da pošaljemo poruku nulte tolerancije na nasilje upravo nasilniku, da će takvo ponašanje biti sankcionisano i da je zaista neprihvatljivo i upravo ta mera udaljenja nasilnika govori u prilog ovoj činjenici. Žrtvi će takođe biti pružena besplatna pravna pomoć i ostale mere podrške u smislu osamostaljivanja. Ja sam sigurna da će uz ovakav zakon i odgovarajući protokole koji budu doneseni uz pristupnost bazama podataka, podizanje svesti, uz podršku medija biti moguće da se sa ovim problemom izborimo i da mu zajednički stanemo na put. Zaista ću i kao žena i kao član Odbora za ljudska i manjinska prava sa zadovoljstvom podržati ovaj zakon. Hvala.
Reč ima Aleksandra Jerkov.
Zahvaljujem, predsednice. Jako dugo kod nas vlada mišljenje, plašim se opšte prihvaćeno, da su žene same krive za nasilje koje doživljavaju, ili da su same krive zbog toga što ga izazivaju ili da su same krive zbog toga što ga trpe. Mi smo pre godinu dana u ovoj Skupštini imali jednog kolegu koji je govorio o seksualnim i psihičkim manipulacijama kojima žene navedu nasilnika da ih tamo posle prebije ili ne znam već šta drugo sa njima uradi. Ne znam ko od nas nije prisustvovao razgovoru u kom su izgovarane rečenice tipa – pa, sama je kriva, zašto to trpi, što je ćutala, što ga pušta, što ga ne ostavi, itd. Zapravo nisu žene krive zbog toga što trpe nasilje. One trpe nasilje zato što sistem apsolutno radi protiv njih. Protiv njih rade mediji, koji o eventualnim ubistvima u partnerskim odnosima, ako se radi o poznatim ličnostima, tim bolje za medije, izveštavaju kao o nekakvim modernim Romeima i Julijama. Krivi su oni koji su znali, a u više od pola slučajeva u kojima je žena ubijena u partnerskom nasilju kasnije se ispostavi da je cela porodica, cela okolina, ceo komšiluk, svi prijatelji, da su svi znali da ona trpi nasilje. Krivi su oni koji ženama onemogućavaju da se zaposle, oni koji otpuštaju žene, kriv je sistem koji im onemogućava da dođe do posla, banke koje im ne daju kredite zato što nemaju imovinu. Krivi su oni koji osuđuju žene kada trpe nasilje i kada ostaju u tim vezama, a kada izađu iz veze u kojoj trpe nasilje, zapitajte se svi koliko ste puta čuli rečenicu – a šta je do sada čekala, a što je ćutala. Tako da, ne valja ni kada ga ne ostavi, a ne valja ni kada ga ostavi. Kriva je i policija, za koju Zaštitnik građana u svom izveštaju kaže da u većem broju slučajeva policijski službenici daju ocene prijavljenih incidenata i klasifikuju ih, ne kao nasilje, nego kao porodične nesuglasice, verbalni sukob, narušeni porodični odnosi, loši bračni odnosi, pa je onda na osnovu toga krivo tužilaštvo koje u skladu sa tim i postupa. Krivi su sudovi koji uzimaju za olakšavajuću okolnost muškarcu ako je bio u alkoholisanom stanju, ako je otac dece i koji nalaze sve izgovore da nađu olakšavajuće okolnosti za muškarce koji tuku žene. Zbog toga je jako važno da zakonom koji ćemo doneti onemogućimo sistem da bude prepreka tim ženama i da umesto toga od sistema napravimo podršku za te žene, da im omogućimo da izađu iz veza koje trpe nasilje i da stvorimo uslove da oni koji čine nasilje nad ženama budu kažnjeni. Mi smo podneli nekoliko amandmana. Jedan od njih je amandman na kom je insistirao Autonomni ženski centar. Mi verujemo da su oni u pravu kada kažu da je izuzetno opasno što iz Krivičnog zakonika brišete stav koji glasi – ko prekrši mere zaštite od nasilja u porodici, koju mu je sud odredio na osnovu zakona, kazniće se zatvorom od tri meseca do tri godine i novčanom kaznom. Vi, dakle, to brišete, a kažete da je to zbog toga što uvodite stav koji glasi – kaznom zatvora do 60 dana kazniće se za prekršaj lice koje prekrši hitnu meru koja mu je izrečena ili produžena ili meru zaštite od nasilja u porodici koja mu je određena. Vi šaljete nasilnicima u porodici poruku da će biti manje kažnjeni i blaže kažnjeni, nego što je to do sada bio slučaj. To će biti amandman na kom ćemo mi insistirati, zato što mi ne želimo da usvojimo zakon i da damo podršku za usvajanje zakona koji će otežati položaj ženama koje trpe nasilje i koji će smanjiti kazne nasilnicima koji krše mere zabrane. Čuli smo od koleginica SPS da su one predložile amandman kojim se definiše psihičko nasilje, zato što nije fizičko nasilje jedino nasilje koje žene trpe. To isto jeste jedna od stvari o kojoj moramo razgovarati. Tako da, mislim da ćemo imati puno toga o čemu ćemo razgovarati u raspravi o pojedinostima. Ja bih volela da se vi uključite i u ovu raspravu i kada budemo razgovarali u pojedinostima. Ovo je stvarno zakon kojim mi moramo poslati poruku ženama da nisu same i kojim ćemo konačno reći da ovo društvo ima nameru da se razračuna sa nasilnicima, a ne sa ženama koje trpe nasilje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, uvažena ministarka sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, pred nama je danas set pravosudnih zakona. Ovim zakonima koji se danas nalaze u Narodnoj skupštini Vlada nedvosmisleno šalje poruku da ova država, odnosno ova Vlada ima jasne mehanizme kojima će sprečiti nasilje u porodici, jasne mehanizme državne organe institucije koji će raditi na suzbijanju kriminala, korupcije i terorizma, kao i jasne mehanizme i jasno predviđena krivična dela za onaj deo koji se odnosi na privredne prestupe. Fokusiraću se na Zakon o sprečavanju nasilja u porodici, zato što mislim da je on jako značajan, pre svega sa aspekta adekvatnog i blagovremenog odgovora države na zaštitu žrtve porodičnog nasilja. Takođe, ovaj zakon je značajan i zato što prvi put uređuje, na jasan i nedvosmislen način, postupanje nadležnih državnih organa i ustanova, tako da sada neće biti moguće prebacivanje loptice iz dvorišta jednog državnog organa u dvorište drugog državnog organa i na taj način da žrtva porodičnog nasilja ostane nezaštićena. Još jednom moram da istaknem, prethodni režim, čija je okosnica bila DS, je doneo Porodični zakon 2005. godine, koji jeste bio korak napred u suzbijanju porodičnog nasilja, ali ono što takođe moram da istaknem to je da do 2012. godine 44 podzakonskih akata iz Porodičnog zakona nije doneto, a svi znamo da ne donošenje podzakonskih akata sprečava implementaciju i sprovođenje Porodičnog zakona. Zakon o sprečavanju nasilja u porodici je značajan zato što on predstavlja sponu između Porodičnog zakona, između Zakona o krivičnom postupku, između Zakona o parničnom postupku, između Zakona o prekršajnom postupku. Ovim zakonom u stvari preventivno se reaguje i onda kada postoji nedvosmislena opasnost od nasilja, a do nasilja nije došlo. To su te hitne mere zaštite, to je to hitno postupanje policije, da kroz naređenje može da donese hitnu meru zaštite koja podrazumeva zadržavanje nasilnika 48 sati, a kasnije, kroz sudski postupak i produžetak te mere do 30 dana. Takođe, predviđa mogućnost da i ukoliko se nasilnik ne pridržava hitnih mera zaštite, a one mogu da budu osim udaljenja iz stana i sprečavanje komunikacije i približavanja žrtvi, da prekršajno može biti kažnjen sa kaznom zatvora od 60 dana. Ovo je efikasan način, jer Prekršajnim zakonom omogućava se izvršenje zatvora odmah, žalba na rešenje ne odlaže njegovo izvršenje. Ono što takođe moram da istaknem, to je da se ovim zakonom jasno određuje ta prva karika, ta prva institucija koja je nadležna za slučajeve prijavljenog nasilja, to je MUP, odnosno nadležni policijski službenik. On radi procenu rizika i na osnovu procene rizika utvrđuje da li postoji neposredna opasnost od nasilja u porodici. Ovim zakonom tačno su precizirani koji su to elementi koje nadležni policijski službenik mora da uzme u obzir pri proceni rizika, a naravno pre sačinjavanja procene rizika on može da zatraži i mišljenje nadležnog centra za socijalni rad. Takođe moram da istaknem da ovim zakonom po prvi put se uređuju nadležnosti grupe za koordinaciju i saradnju. Jasno je propisano ne samo formiranje grupe za koordinaciju i saradnju, nego i njene nadležnosti da one moraju petnaestodnevno da se sastaju, da one moraju da vrše zaštitu, da one moraju da predlažu meru praćenja zaštite od nasilja u porodici i naravno, ono što je vrlo značajno, da vode zapisnik o svom radu. Znači, svakako da ovaj zakon neće i ne može ostati mrtvo slovo na papiru, već predstavlja iskorak napred u zaštiti žrtava porodičnog nasilja. Moram da kažem da su glavni državni organi i ustanove koji su predviđeni ovim zakonom nadležni policijski službenik, zamenik javnog tužioca, koji inače i predsedava grupom za koordinaciju i saradnju, i nadležni iz Centra za socijalni rad. Takođe, moram da istaknem da i druge ustanove koje se bave zaštitom od nasilja u porodici, kao i nevladin sektor mogu da budu članovi grupe za koordinaciju. Ono što takođe želim da istaknem da kod procene rizika na aktivan način participira i žrtva porodičnog nasilja. Znači, to je vrlo važno, da ona izvrši samoprocenu od neposredne opasnosti od nasilja. Ono što bih takođe želela da istaknem, to je individualni plan zaštite i podrške žrtvi. Kroz individualni plan zaštite i podrške žrtvi, u stvari prepliće se pravna podrška, prepliće se psihosocijalna podrška, prepliće se hitno, urgentno reagovanje odmah na zaštiti bezbednosti i sigurnosti žrtvi, ali i na njenom osnaživanju, na njenom dizanju samopouzdanja, na njenom uzimanju života u svoje ruke. To je takođe značajno kod individualnog plana zaštite, ali takođe je jako značajno da se i drugi članovi porodice tretiraju individualnim planom zaštite. Zašto ovo kažem da je značajno? Zato što su u porodice najčešće žrtve porodičnog nasilja i maloletna deca. Pružanje adekvatne podrške i žrtvi i deci i te kako je značajno iz razloga što deca kroz imitaciju, kroz identifikaciju usvojeni model porodičnog vaspitanja iz svoje porodice sutra će preneti i u predškolsku ustanovu i u školu i na ulicu. Svu ozbiljnost ovog zakona, naravno, sem usklađivanja sa Istanbulskom konvencijom, i svu odgovornost za preduzimanje ovako važnih mera sagledala je i Vlada, upravo kroz formiranje Saveta za praćenje porodičnog nasilja. To je telo koje će pratiti primenu ovog zakona i, naravno, raditi na koordinaciji svih nadležnih državnih organa. Srpska napredna stranka nema dileme. Srpska napredna stranka glasaće za zakone koji uskraćuju protivpravno postupanje bilo koga.
Zahvaljujem. Reč ima Sreto Perić, a neka se pripremi poslanik Žarko Korać. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, juče i danas u ovom domu raspravljamo o četiri veoma važne životne teme. Jedna je nekako uspela da se izbori, a to je nasilje u porodici. Da li je to nešto što ima najviše problema? Gospođa ministar je, govoreći o ova četiri zakonska predloga, najviše vremena posvetila upravo ovoj temi i govorila je 27 minuta, a 27 minuta je potrošeno na ostale tri teme. Građani Srbije će moći da procene da li je u pitanju zaista porodična ugroženost, da li smo pali na tako niske grane ili je u pitanju i populizam ili je želja da se ova tema obradi na jedan dobar način, vreme koje je pred nama će to pokazati. Kao član SRS, hoću da verujem da u Srbiji postoje još uvek zdrave porodice koje će sigurno pomoći da i naše društvo koje se sada nalazi u velikim problemima uspešno izađe iz toga. Ali, nijednog momenta ne smemo da zaboravimo da i porodično nasilje ima negativan uticaj i na politiku koja se vodi u Srbiji i na zvaničnu politiku u Srbiji. Postavlja se pitanje i ovde se čulo da su najviše ugrožene žene. Možda je taj podatak potpuno tačan, ali sigurno je da su ugrožena i starija lica, sigurno je da su ugrožena i deca, ali ovde niko nije govorio o uzrocima koji su doveli do toga. Nije dovoljno predložiti jedan zakon. Gospođo ministar, vi mora da znate da nakon usvajanja ovog zakona niko neće biti zadovoljan. Možda određen broj narodnih poslanika koji će ispuniti određenu normu pa će moći da kažu – mi smo u ovom sazivu usvojili toliko zakona. Nije vam zadovoljan civilni sektor. Vi ste verovatno mogli da čujete njihove komentare i reakciju na ovaj zakon. Nismo zadovoljni ni mi, narodni poslanici, jer ovaj zakon neće dovesti do onih rešenja koja svi mi očekujemo, neće uopšte sprečiti nasilje u porodici, odnosno neće u onoj meri u kojoj očekujemo jer ako nešto regulišemo zakonom, trebalo bi da efekti budu sasvim drugačiji. Iz čega ja to mogu da pretpostavim da je to tako? Vi ste se u obrazloženju ovog predloga zakona pozivali i na odredbu člana 18. Istanbulske konvencije i ona je nekako dominantna u obrazloženju zbog čega mi pristupamo donošenju ovog zakona. Ali, neko je već pre mene govorio da je 2011. godine, i sad da ne govorim sve datume, koje su aktivnosti naše države bile povodom te konvencije, a sada će ovaj zakon biti usvojen u novembru 2016. godine, a primenjivaće se od 1. juna 2017. godine. Znači, i činjenica da ovaj zakon ne stupa na snagu, odnosno neće se primenjivati nakon usvajanja ukazuje da vi nemate ozbiljnu nameru, niti da ovaj zakon po svojoj koncepciji može dovesti do poboljšanja stanja. Ali, kaže se da je multiresorni sadržaj najbitniji ovde, zato što će biti nekoliko državnih organa koji će učestvovati u sprečavanju ovih problema. Ono o čemu je govorila i koleginica Vjerica Radeta, disperzija krivično-pravnih odredaba u našim pozitivnim zakonima je nešto što sprečava efikasnost sudova. Sve ovo što je predviđeno ovim zakonom moglo je biti regulisano Krivičnim zakonikom i izmenama i dopunama Porodičnog zakona, s tim što smo mogli da kažemo – ako je krivično delo učinjeno u okviru porodice, onda će se smatrati da ono predstavlja teže krivično delo nego što je njegovo osnovno biće. Onda bi bilo lakše i sudijama, bilo bi lakše i onima koji imaju potrebe da se pozovu na ovaj zakon prilikom njegove primene. Znači, uzrok zbog čega imamo povećano nasilje u porodici niko nije tretirao i ne čini ništa da dođe do rešavanja tih problema da bi jednostavno ovih drugih problema bilo manje. Dobro je primetio i uočio jedan kolega da ovo više nije privatna stvar, da zapravo država bi trebala i morala, ali kroz ovaj predlog zakona to nije moguće i vi zaista niste to izgleda imali ozbiljnu nameru. Ja ću vam pokazati na izmenama i dopunama Krivičnog zakonika iz obrazloženja, ono o čemu ste vi juče, gospođo ministar, govorili i čitali ste najviše obrazloženja zakona, ja sam mislio da vi smatrate da narodni poslanici ne čitaju zakone, s jedne strane, a s druge strane sam se nešto i uplašio da niste imali nameru dolazeći u ovaj parlament da oborite rekord premijera Vlade da imate ekspoze duži nego što je on imao. Juče je to u vašem izlaganju izgleda bilo ciljno. E sad, šta vi kažete u zakonu o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika u obrazloženju tog zakona? U razlozima za donošenje ovog zakona vi konstatujete da krivično zakonodavstvo pruža dovoljno mogućnosti za suzbijanje kriminaliteta, te da nije razlog za izmene i dopune to što ne pruža adekvatne mogućnosti na tom planu, već to činite zbog usaglašavanja sa propisima Evropske unije, čiji vi želite da postanete član što pre. Naravno, mi ni slučajno ne želimo da se to desi. Tamo ste predvideli i neka nova krivična dela vezana za privatizaciju. Bolje ikad nego nikad. Ali, isuviše je kasno. Privatizacija je u najvećoj meri, osim one 24 koje ni do današnjeg dana nisu rasvetljene, a bila je obaveza, bila je i obaveza ove Vlade, ona je preuzela takvu obavezu. Da li će on sad da da neke efekte, ne znam, nisam siguran. Ali, eto, još jednom kažem da je bolje ikad nego nikad. Jedno novo krivično delo koje uvodite praćenjem, pa opet jedan kolega je o tome govorio i postavljao neke dileme koje bih mogao u potpunosti da prihvatim, ali ovde je praćenje dosta karakteristično i održava se u jednom periodu koji je iza nas, a to je prilikom formiranja lokalnih vlasti, a posle izbora u aprilu 2016. godine. Kod koga su najviše praćeni? Praćeni su od kandidata i od ljudi koji su imali zadatak da formiraju lokalne vlasti. Oni su u najvećem broju slučajeva, ovaj put se tako desilo, sledeći put mislim da neće biti tako, od članova SNS, tako što su oni pratili i odbornike i druge funkcionere i funkcionere drugih stranaka da bi na lokalu došli u situaciju da formiraju vlast. Šta vi dalje kažete u obrazloženju Krivičnog zakonika? Cilj nije bio da se pristupi izmenama i dopuna Krivičnog zakonika u svim onim slučajevima u kojima bi one bile opravdane. Vidite, vi to kažete. Između ostalog razlog za to jeste i to što će se u procesu pregovaranja sa EU ukazati potreba za određenim intervencijama koje će se precizirati tek u toku tih pregovora. Kada je u pitanju usaglašavanje sa svim relevantnim dokumentima EU bilo bi preuranjeno da se to učini već u ovoj fazi do ulaska u EU. Još vremena za ulazak u EU, konstatujete vi ima. Vi ste jedni veliki kalkulanti. Mi smo za to da vas sprečimo na tom vašem putu ka EU. Vi niste još potpuno definisali kod sebe tu želju da li je ona toliko jaka i čvrsta da želite u EU ili ne želite? Ako ne želite, vi nam recite u tome ćete imati punu podršku i poslanika, a i svih onih koji dosledno prate i imaju razumevanja i daju podršku za politiku SRS. Ima ovde još jedan veoma zanimljiv zakonski predlog, a to je zakon o izmenama i dopunama Zakona o oduzimanju imovine proistekle iz krivičnih dela. Na šest strana su te izmene i dopune napisane, a 323 strane postoje koje ukazuju da li su usaglašeni naši propisi sa propisima EU i rekli ste da je ovo prevedeno na engleski jezik, a pokazali smo vam da engleski jezik nije u zvaničnoj upotrebi u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Hvala.
Hvala. Reč ima Žarko Korać. Izvolite.
Zahvaljujem. Mi ćemo, i ja lično podržati ovaj set zakona. Želim da kažem gospođi ministarki da je dobro da su se pojavili ovi zakoni. Pre svega, ovaj zakon je sa izvesnim zakašnjenjem usklađivanje našeg zakonodavstva sa Istambulskom konvencijom. Za one ovde koji imaju neke sumnje, prva zemlja koja je ratifikovala Istambulsku konvenciju je Turska. Znači, evropske zemlje su praktično sve pristale da unesu prvi put jedno sveobuhvatno zakonodavstvo koje sprečava nasilje prema ženama i nasilje u porodici. Lično mislim da je taj zakon potreban, više nego potreban, ali ja bih samo upozorio i kolege poslanike i koleginice poslanice i javnost da jedan zakon ne može sam po sebi sveobuhvatno da promeni nešto što nažalost postoji. Moram sa velikim žaljenjem da kažem da tog nasilja ima mnogo više nego što čak slute ljudi i da je to nasilje jedno od one vrste nasilja koje ostaje nezabeleženo, odnosno neprijavljeno. Vi ste videli u nekoliko poslednjih meseci bilo je nekih drastičnih slučajeva ubistava žena i vi ste videli kada su novinari počeli da dublje ulaze u tu priču da uvek tu prethodi nasilje nad tom ženom, koje je ili ignorisao Centar za socijalni rad ili MUP nije dovoljno ozbiljno procenio da se radi o nečem ozbiljnom ili je čak porodica njena smatrala da to nije nešto što zaslužuje da se zakon time pozabavi. Moram da kažem, statistika pokazuje da to nasilje po pravilu trpe žene koje su nezaposlene i koje nemaju zapravo nikakvu drugu alternativu, ne mogu da se razvedu, ne mogu da odu. Znači, pre svega nezaposlene i manje obrazovane žene, one su pre svega žrtve tog nasilja. Ali, iako je ovo najkarakterističnije nasilje nama u društvu predstoji da promenimo čitavu kulturu da se to smatra neprihvatljivim u celini u društvu, da je to nešto što će društvo osuditi i nešto što će institucije koje se time bave, to su policija i centri za socijalni rad da shvate mnogo ozbiljnije nego do sada. Moram da kažem postoji još jedan oblik nasilja koji je u našem društvu skoro opšte prihvaćen, a to je nasilje nad decom. U našem društvu se smatra da su batine osnovno vaspitno sredstvo dece, posebno male dece i nažalost, ima mojih kolega, ja bih rekao pseudostručnjaka koji to čak javno brane. Pitanje kazne u procesu vaspitanja dece je nešto o čemu možemo dugo raspravljati, nije ovo nikakav naučni skup ili simpozijum da bih ja sada iznosio vrlo ozbiljna istraživanja o tome. Dakle, svakako ima puno stručnjaka koji misle da mera kazne u procesu vaspitanja ima svoje mesto, ali ta kazna mora biti potpuno u skladu i mora biti trenutačna i deci mora biti savršeno jasno zbog čega je kažnjen i ne treba da bude fizička. Dakle, kada govorimo o nasilju u porodici, ne samo pred ženom, nego i drugi deo nasilja u porodici, onda su njegove žrtve ne samo starije osobe, nego su vrlo često žrtve deca. Deca su u posebno teškom položaju jer dete ne može da ode iz porodice. Dete prikrije da je pretučeno, da mu je ruka slomljena zato što ga je neko bacio niz stepenice. Znam slučaj da je majka vrelom peglom peglala dete. Često pedijatri sami moraju se naučiti da pitaju dete kako došlo do toga, jer dete laže, kaže – udario sam se sam, pao sam. Iako su to užasna drastična, fizička zlostavljanja dece, jer dete je bespomoćno i zna da mora da se vrati u istu porodicu iz koje je izašlo. Dete nema nikakvu alternativu kako da se zaštiti jer ono se vraća tim istim roditeljima. Ako društvo ne uradi nešto na ovome, onda ćemo mi imati ili dete koje je u užasno teškim uslovima raste i razvija se kao čovek, što će imati posledice. Ili ćemo stvarati nasilnika koji misli da je nasilje legitimno sredstvo ponašanja u porodici i društvu. Samo bih upozorio, kada govorimo o porodičnom nasilju, da pored žena, posebno povedemo računa o deci, jer ona čuvena izreka – batina je iz raja izašla, je katastrofa. To nema psihologa ozbiljnog koji će to braniti. Još jednom izjavljujem, stojim iza onoga što sam rekao, fizičko nasilje je nedozvoljeno. Kazna da, ali kazna može biti vrlo različita i kazna mora biti primerena i ne sme nikada biti preterana i ne sme biti odložena i tako dalje. Znači, ono što ja želim da kažem, ne treba toliki optimizam. Zakon je potreba i trebalo ga je doneti i dobro je da će biti donesen. Znači, da je predložena kazna i urađena, ali cela kultura nasilja. Mi ovde imamo rijaliti šouve u kojima se nasilje prikazuje širokom auditorijumu. Izvinite, ovde se govori o ponižavanju žena na televiziji. Imate najgledanije emisije u kome se žene ponižavaju na način koji je gotovo nezamisliv. Naša radio difuzna agencija koja ima prava da kažnjava emitere, čak da ih isključuje, čak trajno da im uzima dozvolu, mora stati na put tome i ti ljudi koji su u tim telima, koji o tome odlučuju, zaista kako bih rekao ne rade u ovom slučaju svoj posao. Ne mogu oni biti rukovođeni finansijskim interesima vlasnika tih televizija. Dakle, mi imamo situaciju da kada pričamo o nasilju nad ženama, o ponižavanju žena, o zloupotrebi žena, samo pogledajte te najgledanije televizijske emisije, pa ćete videti da se to praktično njima svakodnevno dešava. Što se tiče zakona o genocidu, podržavam taj zakon, ali je napravljen očigledno jedan kompromis, samo da vam kažem. Ovde se to odnosi na presude domaćih sudova. Kao što znate genocid je najteži mogući oblik zločina. Presude naših sudova mi nemamo, a ovde se pominje samo taj stalni Međunarodni krivični sud koji ima samo jednu takvu presudu, ali se sigurno je to, politička odluka izostavlja sud za zločine na prostoru bivše Jugoslavije Ruande koji kao što znate ima, što se tiče Srebrenice tri presude. Prava je komandatu Drinskog korpusa generalu Krstiću, gde se reč genocid pojavljuje. Tri puta je to ušlo anale pravne nauke. Mi možemo to negirati, možemo zatvoriti i reći – nas to ne interesuje, ali realnost sveta je da su te presude takve izrečene i da su one u vrlo opširnom obrazloženju tih presuda. Dakle, moja je samo žal, kako bih rekao i žalim što nije učinjen jedan korak nazad da se prihvati da je negiranje te vrste genocida, to smo upravo imali ovde u raspravi u ovoj skupštinskoj sali, takođe bi trebalo zakon da sankcioniše. Hvala vam.
Hvala vam. Reč ima Maja Videnović, neka se pripremi Aleksandra Tomić.
Hvala lepo. Poštovana predsednice, gospođo ministar, dame i gospodo iz ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, veoma je važno i pozdravljam činjenicu da danas imamo priliku da raspravljamo o ovom izuzetno važnom zakonu i zbog toga na početku moram da kažem da smo danas bili svedoci i sa jedne strane brutalne zloupotrebe nasilja, jednog verbalnog ruganja žrtvama koje smatram da je nedopustivo da potiče bilo sa kog mesta, posebno ne iz parlamenta. Sa druge strane smo imali prilično sramnu banalizaciju svega onoga o čemu danas govorimo, zbog čega smatram posebno važnim da diskusija o ovoj temi bude iznad politike, iznad života i načina na koje su i moje koleginice i neki od vas, a posebno koleginice Gordana Čomić i Aleksandra Jerkov govorile o nedopustivosti nasilju i našoj obavezi da ni u jednom segmentu društva tako nešto tolerišemo. Potreba da o tome glasno govorimo je nažalost potvrđena i danas u Parlamentu. Ono što je važno je da pošaljemo poruku i da budemo svi apsolutno svesni da nasilje, porodično nasilje nije porodična i privatna stvar, nije stvar koja se dešava iza nekih drugih vrata i stvar koja ne bi trebalo da se tiče svakog od nas. To je socijalno pitanje, to je političko pitanje. To je, ako hoćete, i krivično pitanje, jer se radi o najozbiljnijem i najosetljivijem mogućem obliku kriminala. To je nešto o čemu je obaveza svakog od nas i ovog društva da se glasno odredi, da glasno govori o tim pitanjima. Zaštićen i siguran građanin, zaštićena žena, zaštićeno i sigurno dete, koje je osnovni cilj i potreba da ima sistem, kao što je moja koleginica Jerkov rekla, koji ga štiti, koji ga ne ostavlja samog na dodatne nevolje koje trpi, još se od tog sistema oseća nezaštićenom. Izveštaj medija o ženama, i drago mi je što je gospodin Korać posebno iz svog profesionalnog ugla obradio tu temu, je nešto što bi sve nas trebalo da zabrine, ne samo nereagovanje nadležnog tela za nadzor elektronskih medija, nego jedno nereagovanje društva, izuzev glasnih nevladinih organizacija koje tako nešto pomno prate i reaguju, mi imamo jednu potpunu tolerantnost na nasilje, nešto na šta smo navikli, nešto na šta povremeno coknemo, nešto što ne razumemo na najbolji način da je problem koji duboko razara ovo društvo i svaki njegov segment. Porodično nasilje i to je ono što je problem i zbog čega bi naš glas trebalo da bude glasniji, porodično nasilje najčešće, i to sva istraživanja pokazuju, prati nedopustiva tišina. Ta tišina koja prati nasilje je karakteristična i za one koji trpe nasilje zbog stida,zbog osećaja nesigurnost i nepoverenja u sistem. Ta tišina je karakteristična i za nasilnike, one koji izvršavaju nasilje. Ta tišina je, nažalost, karakteristična i za neposredno okruženje. Odnos našeg društva, odnos svakog građanina prema porodičnom nasilju je mera našeg karaktera, mera naše spremnosti da se uhvatimo u koštac sa ovim ogromnim problemom. Naša je obaveza da glasno govorimo o ovoj temi i da jasno i da ne bude nikakve sumnje kažemo da nasilje nikada, nikada, kolega poslaniku koji ste pre gospodina Koraća govorili, moram da vam kažem nikada, nikada, nikada nema opravdanje i ne postoji ali kao zarez iza rečenice u kojoj se osuđuje nasilje. Ne postoji – osuđujem nasilje, ali. Tako nešto je nedopustivo i taj prostor u mozgu koji nam ostavlja prostor dok govorimo ali o traženju nekakvog alibija ili opravdanja, što nažalost možemo da čujemo od nekih od nas, nažalost možemo i o tome su moje kolege govorile, da vidimo i u sudskoj praksi koja olakšavajuću okolnost, između ostalog, za nasilje i brutalno ubistvo uzima ljubomoru i kao što je koleginica Jerkov rekla, alkoholisanost i bilo koju drugu olakšavajuću okolnost. To su stvari koje su nedopustive. S druge strane, ta teza da je nasilje privatna stvar a ne ozbiljan društveni problem, te teze koje smo nažalost čuli i danas, i da se one kose nekakvim tradicionalnim vrednostima, to je duboko zabrinjavajuća teza koja bi trebalo da nas zabrine. I da postavim pitanje – kako uopšte nešto tako strašno kao što je nasilje može da se podvede pod reč vrednost, čija god, kakva god, posebno ne naša. Nemamo pravo na nasilje zato što smo mi nekoga rodili. Nemamo pravo na nasilje zato što je to naša žena. Nemamo pravo na nasilje zato što je neko zaslužio batine ili će razmisliti sledeći put kada bude nešto rekla. To je apsolutno nedopustivo, a vrlo je jednostavno. I vrlo je važno da svi ovde zajedno, a posebno moje kolege narodni poslanici, pošalju jasnu poruku koja apsolutno nema nikakvu sumnju, a to je da niste muškarac ako udarite ženu ili dete, niste muškarac, ni Srbin, ni marsovac, vi ste bednik i kukavac. Jako je važno da tu poruku kažemo svi i da tu poruku i da sve ono naše apsolutno zalaganje da se ovaj zakon sutra kada se usvoji, i mi smo podneli veći broj amandmana u želji da pokušamo da utičemo na svaku oblast, a složićete se da je primena, a kasnije i kontrola i sprovođenje nešto u čemu ćete nas kao narodne poslanike imati kao partnere. Naš zajednički problem da ne posmatramo nasilje kao privatnu ili porodičnu stvar moramo da razumemo kao našu obavezu, jer mi ne smemo da budemo društvo koje će češće da zove policiju kada čujemo iz susednog stana glasnu muziku, nego što zovemo policiju kada iz susednog stana čujemo nečiji jauk ili plač. To je zajednička obaveza i verujem da ćemo i u razgovoru o amandmanima o tim stvarima konkretnije govoriti. Na kraju, mi smo obavezni da svima onima koji nas danas slušaju, posebno žrtvama nasilja koje su nažalost imale priliku da kroz brutalnu zloupotrebu njihove patnje se o tome odnosimo, da kažemo da nismo mi danas samo deklarativno ustali u podršci borbi protiv nasilja, da nećemo samo glasati za ovaj zakon, da tu naša borba niti prestaje, niti se završava, ona tek tada počinje. Naša je obaveza, svakog od nas, da o ovoj temi glasno i jasno govorimo na svakom mestu. Naša obaveza kao narodnih poslanika je da vas, gospođo ministarka, i da sve strukture i sve državne službe u sistemu kontrolišemo i zahtevamo od vas kontinuiranu analizu o primeni ovih zakona. Vrlo kratko, ukoliko mi vreme dozvoljava, ću se osvrnuti na Zakonik o krivičnom postupku. Podneli smo veći broj amandmana. Ja vas molim da ih detaljno pogledate. Samo na dve stvari, prvo, buni činjenica da je obrazloženje za hitan postupak potreba našeg usklađivanja sa evropskim zakonodavstvom, što je pohvala, ali ne stoji kao činjenica zbog toga što se zakoni primenjuju od 2018. godine i zbog toga što ne ukidate krivično delo zloupotreba odgovornog lica u preduzeću uprkos kontinuiranim pritiscima, uprkos kontinuiranim nalazima iz Evropske komisije da se tako nešto ukine. Ako vam je obrazloženje za hitan postupak to – potreba da što pre uskladite zakonodavstvo sa evropskim, pa zašto onda ne ukinete krivično delo koje je stvarno nezapamćeno u našoj praksi, za šta niste vi primarno odgovorni, prosto ste ga nasledili, ali smo očekivali da utičete da se ukine…
Hvala.
… krivično delo za političke zloupotrebe i naša je obaveza da to što pre ukinemo. Nemam vreme za drugo.
Zahvaljujem. Reč ima Aleksandra Tomić.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, ministri, kolege poslanici, ja ću se osvrnuti samo na ovaj zakon koji je danas otprilike u fokusu svih predloženih zakona koji se odnosi na sprečavanje nasilja u porodici i negde čini mi se da smo zaboravili da poentiramo na ovoj temi negde kao narodni poslanici, kao Ženska parlamentarna mreža, koja je prepoznala od 2013. godine, kada se formirala, da smo ovde kao žene i kao članice svih političkih stranaka prepoznale ovaj problem u društvu. Mislim da je to zaista današnji dan početak jednog novog života u smislu rada pravosuđa na ovoj temi, a negde inicijativa je potekla od 2013. godine. Baš zato što je valjda krenula i Ženska parlamentarna mreža time da se bavi u organizaciji SNS, negde ta tema ne želi da se prikaže na onaj način na koji treba. Treba da se kaže da su ovde poslanice svih stranka praktično aktivirali ovu temu. Treba da se kaže da od 2013. godine se traži adekvatno rešenje za izradu ovakvog zakona. To što je od 2013. godine do danas ovaj zakon urađen kako je urađen je mnogo bolje nego da zakona uopšte nema, jer do tada smo funkcionisali kao Srbija po zakonu od 2005. godine po svim ovim problemima koji su postojali. Zbog toga vam se zahvaljujem, gospođo ministar, što ste danas u poziciji ministra pravde, a i žene, da ovakav jedan zakon po prvi put u Srbiji imamo, sa svim novim konceptom koji je dat. Možda on nije najbolji, kako kažu neki poslanici koji se možda u ovom trenutku ne slažu i neće glasati za ovaj predlog zakona, ali je jedini koji do sada praktično postoji u javnosti. Dvadeset godina se nevladin sektor bori da ovakav zakon postoji. Dvadeset godina ovakav vid zakona nije postojao. Zbog toga mislim da je značajno da je on uopšte donesen i da sve ono o čemu danas razgovaramo dobija uopšte na težini u javnosti, jer su i mediji počeli da se bave na adekvatan način ovom temom, ali bih skrenula pažnju ono što su i moje kolege primetile, to je da mnoga istraživanja idu u prilog tome da se na određeni način favorizuje procenat žena koje trpe nasilje. Osnovno pitanje se postavlja kada kažete u javnosti da li je to 50%, 30% žena, koliki je uzorak uopšte ispitivanih žena kada kažemo da žene trpe nasilje u Srbiji? Znači, nije pitanje uopšte toga da Srbija bude prikazana kao jedina zemlja nasilnika, jer smo videli da je veliki procenat nasilnika i u visokorazvijenim državama, članicama Evropske unije, nego je pitanje toga kako će država da se nosi sa ovakvim problemima u budućnosti. Velika je hrabrost danas izaći i predložiti ovakav zakon, usvojiti ga i reći da će on biti primenjen od 2017. godine. Zašto će biti primena tada? Zato što nam je potrebno da MUP, Ministarstvo za rad i socijalna pitanja i Ministarstvo pravde edukuju svoje ljude koji sprovode zakon na terenu, a to je prvo izbacivanje nasilnika iz kuće, da jednostavno sprovedu edukaciju po sistemu i proceduri kakva će biti, da ne bude zloupotreba u ovakvom postupku primene zakona i da do nasilnika dođe poruka kojom želimo ovaj zakon da usvojimo. Ono što još želim da kažem jeste da su određeni mediji dali podršku ovakvom zakonu na adekvatan način i da bez podrške medija ovakva tema i ovakvi problemi ne bi mogli da budu osvetljeni u društvu, jer poslanici jako puno govore o određenim problemima ovde u parlamentu, ali ponekad nisu prepoznata u društvu, da treba o tome da razgovaramo na adekvatan način. Na kraju, rekla bih da je vrlo bitno da o nasilju uopšte nad ženama, nad muškarcima, pošto govorimo o rodnoj ravnopravnosti, u nekim procentima 93% su žene žrtve nasilja, ali 7% su muškarci, pa očito postoji tema da razgovaramo o tome gde su deca žrtve nasilja, ali bogami i roditelji od strane dece. To je taj porast određenog procenta nasilja kod mladih, ali je interesantno do sada da nisu bila nikakva istraživanja. Poslednje tri godine je sve više i više tih istraživanja koja žele da skrenu pažnju na ove teme. Nije dobro da neko ko je doneo zakon 2005. godine, a 2006. godine predsednik njihove stranke je imao određene firme koje su otkupljivale licence za neke rijaliti programe, tipa „Veliki brat“, koji su promovisali nasilje, sada govore da je to jednostavno tema gde su jedino krivi oni koji su sada na vlasti, nego da tu odgovornost, što se tiče promocije u medijima, treba svi zajedno da skrenemo pažnju i da na određeni način pritiskamo javnost da takve teme više ne budu deo bilo kojih programa na televizijskim kanalima. Zbog toga u Danu za glasanje sigurno je da ćemo ovakav zakon podržati i na kraju krajeva raditi na unapređenju zakonskih rešenja i u buduće. Ono što je danas posebno značajna tema, a to je zakon koji se odnosi na Zakon o krivičnom postupku koji je uveo usaglašavanjem određenih evropskih direktiva i standarda nova dela, kao što je deo koji se odnosi na dela malog značaja, čijim ukidanjem su praktično krenuli putem Slovenija i Crna Gora, ali zamenom za određene zatvorske kazne. Zatim, deo koji se odnosi na uslovni otpust i novčane kazne. Najinteresantniji deo se odnosi na privredu. Znači, uvođenje sedam tipova krivičnih dela koji do sada nisu postojali pokazuje, zajedno sa delom koji se odnosi na finansijsku forenziku, odlučnost Vlade Srbije da zaista pomogne, pre svega, sudijama koji vode određene krivične postupke da mogu da presude u korist oštećenih strana, jer to očito do sada nije bio slučaj. Znači, mi smo imali situaciju da želimo da se borimo protiv korupcije i kao država, a da nismo imali zakonske mogućnosti da sudije presude uopšte u korist države ili u korist oštećene strane, jer oni koji su vršili određene zloupotrebe, znači sve o trošku građana Srbije, sve o trošku budžeta, nisu mogli da budu sankcionisani. Danas imamo predloge novih krivičnih dela. Pored zloupotrebe položaja odgovornih lica, pored nanošenja štete za privredu, pored poverenja koje je zloupotrebljeno u obavljanju privrednih delatnosti, imamo i krivična dela koja se odnose na privatizaciju, koja je jako interesantna za naše društvo, ali imamo i deo koji se odnosi na zloupotrebu kartica bez pokrića, pogotovo kada pričamo o državnom novcu i mislim da je to u ovoj načelnoj raspravi veoma značajno da se kaže i da svi oni koji žele dobro Srbiji i budžetu Republike Srbije i ekonomskom razvoju, treba ovakve predloge zakona da podrže. Zbog toga ćemo u Danu za glasanje, kao poslanici SNS, sigurno podržati ovakav set zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Momo Čolaković.
Da li biste bili ljubazni da mi kažete koliko imam vremena?
Imate devet minuta i 10 sekundi.
Imamo zajedničku objedinjenu raspravu o četiri predloga zakona. Imamo situaciju, kako kažu, da je podneto ukupno 300 amandmana na ova četiri zakona. To onda u prevodu može ovako da glasi – svi verbalno podržavaju predloge zakona, neki se zaklinju da će da glasaju, ali su svi podneli amandmane. Sve poslaničke grupe imaju neke primedbe. Po logici stvari, najbolje bi bilo da se ovi zakoni skinu sa dnevnog reda, da se eventualno dorade, da dođu kao novi predlozi, jer očigledno da postoji neka manjkavost, i to svi primećuju i to svi vide, nezavisno od zaklinjanja da su protiv nasilja. Nasilje je oduvek bilo zabranjeno, samo da vas podsetim. Sa ovim zakonom se ne zabranjuje koji je prvi na dnevnom redu. No, da krenem redom šta su to sve naše primedbe. Podneli smo ukupno 27 amandmana, računajući da ako nešto može da se poboljša, pošto će većina to da izglasa, ali ako uzmemo ovaj zakon o sprečavanju nasilja u porodici, on ima samo 38 članova, mi smo podneli 13 amandmana i on bi trebao da stupi na snagu 1. juna 2017. godine. Moram da kažem da je taj zakon koncepcijski pogrešan. Zašto? Zato što nema jasnih, preciznih odredbi o tome kako da se spreči nešto što bi mnoge okolnosti ukazivale da može da se dese. Drugi problem je taj što u mnogim definicijama se izlazi izvan okvira koji su već propisani odgovarajućom odredbom Krivičnog zakonika i odgovarajućim odredbama Porodičnog zakona, tako da neko može da stekne pogrešan utisak da su ta dva zakona osnova za ovaj zakon. To nije tačno, nego su osnova za ovaj zakon protokoli koji su prepisani i koji se na ovaj način dižu na nivo zakona, i to je glavni problem ovog predloga zakona. Neću da pričam konkretno o ovim amandmanima. Biće u raspravi u pojedinostima mogućnosti da se o svakom nešto kaže. Što se tiče ovih izmena Krivičnog zakonika, samo da vam kažem da je to otprilike 70 članova, kada se sabere. Zakon bi počeo da se primenjuje u jednom delu 1. juna 2017. godine, a u jednom delu 1. marta 2018. godine. Podneli smo samo četiri amandmana. Zašto samo četiri amandmana? Zato što smo potpuno sigurni da će pre juna 2017. godine ovaj zakon morati da ide na ponovnu doradu. Zašto da ide na ponovnu doradu? Takva mu je narav. Zašto? Zakon je donet 2005. godine, pa su bile dve ispravke 2005, pa je dva puta menjan 2009, pa jedanput 2013, pa jedanput 2012, pa jedanput 2014. godine. Očigledno da te izmene, dorade itd, itd su rađene pod nekim uticajima, a javnost je već upoznata. Jednom je to zbog Stanka Subotića i Miškovića, drugi put zbog nekog drugog, trećeg itd, itd. Predlog izmena i dopuna Krivičnog zakonika, glavna mana jeste to što se pogrešno prepisuje. Ugrađujete jedno potpuno novo krivično delo koje nije svojstveno ovom našem prostoru, niti kulturnom obrascu, ni religijskim običajima, računajući da treba da ispunite neki zadatak iz neke konvencije, ali pri tome zaboravljate na jednu vrlo važnu stvar koja se, nažalost, stalno ponavlja. Da vas podsetim o čemu se radi. Srbija nije bila u obavezi međunarodnoj, međunarodno pravnoj obavezi da donese Zakon o restituciji. Znači, takav međunarodni propis ne postoji. Kada smo doneli taj zakon, mi smo sami propisali nadležnost četvrtog stuba, a to je Evropski sud za ljudska prava u Strazburu. Mi sami sebi pričinili normativnu i pravnu štetu isto sa alimentacijom ovde o lepim ciljevima, o lepim željama itd. I iz toga ne možemo danas da izađemo. Slično će biti i sa ovom situacijom u pogledu nekoliko krivičnih dela koja predstavljaju neuspele prevode nečega što nama nije potrebno. Tim pre što vrednost koja se štiti tim krivičnim delom je već zaštićena mnogim drugim normama Krivičnog zakonika, gde se štiti život, telo, dostojanstvo itd. Potpuno nepotrebno. Zašto? Žuri se ka EU, a vi znate da je projektni zadatak u ove četiri godine da Srbija dođe do pred vrata. Pa, Srbija je i sada pred vratima. Znači, do pred vrata. Nema potrebe da se to radi, nema potrebe da se žuri. Slična je situacija i sa ovim novim krivičnim delom koji ste nazvali osporavanje. Ne postoji međunarodna obaveza, ne postoji međunarodna obaveza. Zašto je sami sebi namećemo? Kod svih ovih zakona, ova četiri, o njima pričamo veliki problem jeste što se jedno ljudsko pravo podiže na jedan pijedastal, a pri tom se ignoriše postojanje drugih apsolutnih prava koja su u istom rangu, a možda i značajnija. Imamo stvarno loših iskustava sa primenom i Krivičnog zakonika i Porodičnog zakonika kada je u pitanju nasilje u porodici. Neću namerno govoriti koji je sud u pitanju, ni ko su stranke u pitanju, ali imate recimo i ovakvu situaciju gde evo rečenice, dakle zaključak proizilazi na osnovu neposredne činjenice, nesporne činjenice da je okrivljeni, mere zabrane približavanja oštećenoj na određenoj udaljenosti izrečene presudom koja je kasnije ukinuta. Ta presuda ne proizvodi pravno dejstvo, da ne pričam dalje. Na kraju se taj postupak izmetnuo iz oblasti nasilja u porodici, došao je u fazu obaveznog psihijatrijskog lečenja, jer taj mogući učinilac osporava i napada državne organe. To je glavni razlog zašto se sumnja u njegovu uračunljivost. Pa, vi koji kritikujete državu vodite računa, postoje takvi veštaci koji bi mogli i tako nešto da potpišu, kao u ovom predmetu. To su vrlo opasne stvari. Mogućnost zloupotreba koje omogućavaju ovi krajnje nedorečeni propisi je daleko veća od onoga što potencijalno može da bude korisno. Da vas podsetim na jednu stvar, nije problem za društvo ako nekoliko krivaca prođu nekažnjeni, velika šteta je za društvo ako nevin čovek bude osuđen. Taj princip se gazi u ovim predlozima zakona. To morate da znate. Iz navike, s obzirom da je Zakon o organizaciji državnih organa u borbi protiv organizovanog kriminala donet 2003. godine u nevreme pa su menjani i drugi propisi da bi tužilac Ostojić mogao da obavlja tužilačku funkciju. Mi smo nekoliko amandmana podneli na taj predlog zakona koji ima opasne nedorečenosti, to moram da vam kažem, smatrate da sve može da se pokrije …
Hvala. Potrošili ste vreme. Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovana ministarko sa saradnicima, uvaženi narodni poslanici, predsednik poslaničke grupe partije PUPS je izneo stav naše poslaničke grupe u vezi sa svim zakonima, posebno o Zakonu o nasilju u porodici. Takođe uvažena poslanica Vera Paunović će govoriti takođe o ovom zakonu u načelu. Želim da govorim o ovom zakonu, o pitanjima koja do sada u parlamentu nisu saopštavana i o tome nije govoreno. Naime, u našoj praksi se to zanemaruje, čak se i malo spominje. Radi se o nasilju u porodici nad starim osobama. Opšte nasilje u porodici se mora konstatovati da je u porastu i ono je sve izraženije i sve surovije, posebno prema deci i ženama. Zbog toga podržavam sve mere organa države, podržavam mene Parlamentarne grupe žena, podržavam mere nevladinog sektora u vezi sa borbom protiv nasilja u porodici. Isto tako, ističem da je nasilje nad starim licima u porastu i ono poprima karakter surove diskriminacije. Pre svega moram da saopštim da je to od sopstvene dece i sopstvenih unučadi. Prema podacima Poverenice za ravnopravnost i prema podacima Ministarstva za rad i socijalnu politiku, ova vrsta nasilja poprima u procentu ukupnog nasilja između 10 i 12% svih prijavljenih nasilja. 49% starih tvrdi da je doživelo neku vrstu i oblik porodičnog nasilja i diskriminacije. 136.000 starih osoba, to je 11% koji su doživeli neki vid zlostavljanja u porodici. Ako znamo da se u Srbiji broj starih lica povećava, onda možemo pretpostaviti da će to u narednom periodu takođe rasti. Ono što izađe u javnost i to povremeno je po mojoj oceni samo vrh ledenog brega, jer se ovi slučajevi ubedljivo najmanje prijavljuju nadležnim organima. Zato ima više uzoraka po mojoj oceni, počevši od toga što u startu je reč o nasilju koje se odvija u krugu porodice a preko ličnih predrasuda da su stariji ljudi beskorisni i predstavljaju trošak društva, pa do inertnosti samih starih ljudi koji se neretko ponašaju potpuno pasivno i usled sopstvenih stavova i sopstvenog ponosa ne prijavljuju nasilje, već ćute i trpe. Nasilje nad starima u porodici ima raznovrsne oblike. Počev od finansijskog zlostavljanja koje je sve rasprostranjenije, sve više slušamo o slučajevima fizičkog zlostavljanja, pa i o ubistvima roditelja, na žalost najveći je broj od strane svoje dece i svojih unučadi. Samo u ovoj godini, podaci su iz štampe jer se oni ne evidentiraju, preko 20 starih osoba je ubijeno od svoje dece i svojih unučadi. Čak 54% starih osoba navodi da ne raspolaže samostalno svojim prihodima već da ima mlađe članove porodice da im često uzimaju njihove tekovine ili izbacuju, ima više primera, iz sopstvenih stanova. Specifičnost diskriminacije starih osoba je u njenoj podvojenosti. Imamo je u društvenom životu koja se najčešće toleriše i preko njih se prelazi. Tako se skoro četvrtina starih izjasnilo da je imalo neprijatnosti u bolnicama - 19%, u domovima zdravlja 16%, u sudovima 11%, u državnim institucijama preko 30%, na ulici, u porodici da ne govorim. Ovo govori da stari spadaju po mojoj dubokoj oceni u kategoriju koja najviše pogađa diskriminaciju i koje se često pretvara u surovo nasilje. Sa druge strane, poštovana ministarko, zbog toga i podržavamo i ovaj zakon svesrdno, imamo prikrivenu diskriminaciju u okviru porodice i u ovim slučajevima pravni sistem funkcioniše na najbolji način. Čak se ove pojave i slučajevi ne evidentiraju u državnim institucijama. Smatram da je jedan od uzoraka za ovu sve rašireniju pojavu porodičnog nasilja nad starima određena pravna praznina koja postoji u našim propisima. Naime, u našem Ustavu iz 2006. godine izostavljena je ranija odredba po kojoj su deca bila dužna da se staraju o svojim roditeljima, čime je u najvišem pravnom aktu ukinut princip međugeneracijske solidarnosti. Porodični zakon ni 2005. godine nereguliše detaljno obavezu deteta prema roditelju, već ih na nekoliko mesta pominje samo u opštem načelu. I onda treba da nas čudi zašto je nasilje nad starim osobama sve više u porastu kada su zakonske odredbe koje bi trebalo da ga spreče sasvim načelne. Velika većina starih uvek će biti spremna da na svaki način pomogne svoju porodicu, svojim potomcima, svojoj deci, unucima kako bi oni bili srećniji, ali i ta deca i unuci moraju biti svesni da njihovi roditelji, bake i deke takođe imaju pravo da svoju starost provedu na dostojanstven način, a ne da pred kraj života doživljavaju da ih potomci stavljaju u ponižavajući položaj. Zbog toga sam u debati o promeni političkog sistema pokrenuo ovo pitanje i predložio da se Ustav prilikom njegovih izmena i dopuna i ovom materijom dopuni. Ja se duboko nadam da će svi poslanici, a posebno Vlada podržati ovu moju ideju. Na samom kraju, ubeđen sam da će većina narodnih poslanika dati podršku ovom zakonu, a naša poslanička grupa PUPS ubeđen sam da će u celini podržati i to je samo jedan potez u nastojanju da se nasilje prema svima, starijim osobama smanji i iskoreni. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik LJubica Mrdaković Todorović.
Hvala predsedavajući. Poštovana ministarka sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, svakodnevno smo svedoci novinskih naslova koji izveštavaju o slučajevima nasilja u porodici, o nanošenju teških telesnih povreda, ubistvima, sakaćenjima, različitim oblicima iživljavanja. Postojeće zakonske regulative koje se primenjuju dugi niz godina, konkretno mislim na odredbe Krivičnog zakonika i Porodičnog zakona i dosadašnja praksa i iskustva pokazali su polovične i nedovoljne rezultate u prevenciji, saniranju nasilja u porodici. Uglavnom smo se do sada bavili posledicama nasilja. Upravo je sprečavanje nasilja u porodici uopšte bila osnovna motivacija za predlaganje ovog zakona kako bi se na adekvatan način odgovorilo ovom modernom zlu. Zato bih naglasila da ovaj zakon ne predstavlja samo još jedan korak u usklađivanju našeg zakonodavstva sa međunarodnim standardima i važećim konvencijama, već on ima naglašenu humanu komponentu i podrazumeva individualni psiho-socijalni pristup gde se prepoznaju specifični problemi svake pojedinačne žrtve porodičnog nasilja i daje joj se šansa da donese važne životne odluke i izvuče se iz „cirkuloz viciozusa“ ili ti začaranog kruga koji je često povezan sa fatalnim posledicama. Zato smatram da je ova izuzetno senzitivna materija za regulisanje zakonskim normama, jer nijedan slučaj nije isti. Nijedan nasilnik nije isti, nijedna žrtva nije ista, nijedna životna situacija nije ista, a nasilje buja iz dana u dan, svirepost nasilnika postaje epska, a nemoć žrtava i pasiviziranje u odnosu na nasilnika uglavnom rezultira katastrofalnim posledicama. Pravilo je da u ovakvim situacijama i slučajevima nema pravila. O psihološkim frustracijama nasilnika, njihovom osećaju, nemoći i potrebi da povređuju druge će govoriti struka i profilisati ih na odgovarajući način. Cilj ovog Predloga zakona je da se nasilnicima jasno stavi do znanja da njihovo postupanje neće proći nekažnjeno, ali i da se žrtvama nasilja takođe stavi do znanja da nisu same i da se uvek i bez bojazni mogu obratiti za pomoć imajući konkretno kome. U dosta slučajeva taj prvi korak kada se žrtva obrati nekome za pomoć jeste u suštini i najteži korak jer je strah od odmazde nasilnika dominantniji u odnosu na potrebu da se zaštiti sopstveni život ili život člana porodice. Kada nasilje počne da egzistira žrtve ćute, povlače se u sebe, prestaju da komuniciraju sa prijateljima, rodbinom, komšijama da se ne bi nešto saznalo ili čulo. Takođe, ne smemo izgubiti iz vida činjenicu da jedno nasilje rađa drugo nasilje, da deca prihvataju parametre ponašanja svog roditelja, da ako je otac na primer nasilan prema majci, sin će prihvatiti takav model ponašanja pa će se i on sutra tako ponašati, preslikavajući taj obrazac. Jednom rečju, spirala zla nema ni početak ni kraj. U stvari, kraj je najčešći ili dosta često gubitak života žrtve od strane nasilnika, suicid žrtve kako bi pobegla iz porodičnog pakla, ali ima i situacija kada žrtve u datim okolnostima uzmu pravdu u svoje ruke i presude nasilniku. Sigurna sam da će novi zakon na efikasan način uspeti da reši jedan od većih problema našeg društva, a to je nedovoljno dobra saradnja između institucija nadležnih za rešavanje određenih problema građana. U ovom slučaju jasno se definiše saradnja između nadležnih institucija, odnosno precizno se određuju zadaci grupe za koordinaciju i saradnju i to garantuje da će predviđene hitne mere zaista moći da zaštite žrtve nasilja u porodici, ali po prvi put i potencijalne žrtve, što je zapravo i osnovni cilj ovog zakona. Posebna edukacija, o kojoj ste govorili, teritorijalno nadležnih policijskih službenika, tužilaca i radnika za socijalni rad, koja je predviđena ovim zakonom, dodatna je garancija sveobuhvatnog inter-sektorskog pristupa i korišćenja svih potencijama zajednice za sprečavanje nasilja u porodici, ali i organizovanu pomoć žrtvi i onemogućavanje novih napada nasilnika ako do nasilja ipak dođe. Imajući u vidu današnji nivo svesti o ljudskim pravima i civilizacijsku potrebu da se zaštite osetljive populacione grupe i dostigne nulta tolerancija na nasilje, ovakav zakon i zakoni koji su danas na dnevnom redu su nam preko potrebni, tako da ću u danu za glasanje, kao i moja poslanička grupa SNS, podržati sve predloge zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarko Kuburović, dame i gospodo narodni poslanici, nesumnjivo da ovaj set zakona koji je danas pred nama govori o jednoj vrlo važnoj činjenici, bez obzira na broj podnetih amandmana. Verujem da je svima jasno da je ovo prelomni trenutak kada je država odlučila da pokaže da je jača od kriminala, od nasilja, od terorizma i od korupcije i u tom svetlu treba posmatrati ovu inicijativu, normativnu inicijativu i zakonsku inicijativu, koja od strane Vlade Republike Srbije dolazi u Narodnu skupštinu. U prethodnim periodima gledali smo na različite načine kako se rvu država i kriminal, u smislu ko je jači i ko će više uticati na društvene, privredne i sve druge tokove. Očigledno je sazreo trenutak da kroz ozbiljna normativna i organizaciona rešenja država pokaže da je jača, država pokaže da je ta koja ima apsolutnu vlast na jednoj teritoriji. To nije bitno samo za bezbednost građana, to je bitno i za ukupan društveni ekonomski razvoj Srbije. U tom smislu, ovo je nešto što zavređuje pažnju i što treba podržati, pogotovo ove zakone koji se tiču uspostavljanja novih institucija za borbu protiv kriminala, korupcije i terorizma. Mislim da je ovo prilika da konačno izgradimo ozbiljne institucije koje će se u narednom periodu boriti protiv kriminala i korupcije. To je prilika da konačno izgradimo državu, da obučene, profesionalne državne službenike, ljude posvećene državi konačno dobijemo kroz obuku i kroz uspešnu primenu ovih zakona. Želim da kažem da su organizaciono i normativno postavljeni temelji za borbu protiv kriminala i korupcije u državi, pogotovo kada se pogleda zakon o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, tj. definisani su državni organi i njihove nadležnosti, definisani su i skraćeni su rokovi postupanja, što je jako važno, i pooštrena je kaznena politika. To je ono što nam je u prethodnom periodu nedostajalo. Čitavo moje izlaganje će se ticati institucija, i prvo ću se osvrnuti na neke stvari gde je izuzetno važna i bitna uloga Ministarstva pravde, gde je važna vaša podrška u narednom periodu. Prvo, pitanje pravosuđa, pitanje nosilaca pravosudnih funkcija. Mislim da je ovo trenutak, i zato apelujem na vas, poštovana ministarko, da snažno i na sve moguće načine podržite samostalno i nezavisno pravosuđe. Ono mora biti jemac da će se ovaj zakon uspešno primeniti. Zašto to govorim? Zato što je naše pravosuđe prošlo kroz jedan užasno težak period, period ponižavanja, period u kome je živelo u strahu i period koji je, posle jedne katastrofalne reforme kroz koje je prošlo, a čiji se sada nosioci toga ograđuju, došlo u situaciju i svi mi zajedno došli u situaciju da ponovo gradimo nezavisno pravosuđe. Znate, bio sam poslanik u tom periodu. Na neki čudan način kao da se vratio Robespjerov revolucionarni zakon o sumnjivima, kada govorimo o načinu kako su tada birane i razrešavane sudije. Dovoljno je bilo da neki lokalni funkcioner stranke na vlasti posumnja da je neko njihov od predstavnika nosilaca pravosudnih funkcija i da ne bude reizabran. Da, pravosuđe je u strahu od izvršne vlasti i ovo je prilika, zato što je prošlo i zato što je bilo isterano na ulicu, ovo je prilika da ga snažno podržite, konačno izgradimo snažno pravosuđe koje će moći da primeni ove zakone u uspešnoj borbi protiv kriminala i korupcije. To je verovatno i vaša sada najvažnija uloga i verujem da ćemo kroz institucionalna rešenja, ali i kroz praktičnu podršku u tome uspeti. Druga stvar je obuka. Da, ovde se u obrazloženju zakona kaže da oni predstavljaju koncentraciju najboljih stručnih resursa koje država ima. U tom smislu, vidim da je stavljen akcenat na pitanje obuke kroz Pravosudnu akademiju. To je vrlo važno, ali morate ojačati Pravosudnu akademiju da bi mogla da iznese ovaj ozbiljan i složen posao, jer pored preciziranja pojedinih termina koje ovde imamo, veliki je broj pravnih standarda, veliki broj pravnih standarda gde nam treba ozbiljno obučeno pravosuđe koje će ga pravilno primeniti, da ne bi došlo do loše primene i da nam se, eventualno, ne bi ovi zakoni izvrgli u svoju suprotnost. Verujem da imamo kvalitetne, uspešne i hrabre sudije, ali za primenu ovih zakona potrebno je da još više ojačate Pravosudnu akademiju, jer i kroz izveštaje koje smo dobijali nismo stekli utisak da su, pogotovo kada je u pitanju stalna obuka, uspešno i do kraja realizovani svi planovi. To treba da bude jedan od planova u perspektivi i verujem da će se to uraditi. Naravno, očekujemo da se što pre donese i program obuke. Naravno, pitanje koordinacije, ne mali problem. Znate, postoji dobra volja, postoje stručni kadrovi u institucijama, govorim o tužilaštvu, o sudovima, u policiji, u centru za socijalni rad, ali ako ne postoji uspešna koordinacija u primeni i implementaciji ovih zakona, bojim se da njihovi efekti neće biti dobri. Zato je zadatak, i verujem da ćete ga uspešno rešiti, zadatak Ministarstva pravde da upravo ova tri segmenta, koja se tiču jačanja institucija i uspešne primene zakona, vi uspešno i realizujete. Dobra su rešenja koja se tiču uvođenja novih institucija i novih instituta. Verujem da, pogotovo kada je u pitanju zakon koji se tiče borbe protiv organizovanog kriminala i korupcije, to uspešno rešava. Jedino, predlažem obavezno kada su u pitanju udarne grupe, jedan od članova udarnih grupa budu obavezno finansijski forenzičari. To se može implicitno pretpostaviti da će biti, ali verujem da možda to čak treba u nekom narednom periodu i precizirati. Dakle, da zaključim. Jake institucije, nezavisno i samostalno pravosuđe, uspešna obuka jedini su pravi jemac da ovi zakoni budu uspešno implementirani i da konačno država pokaže da je jača od kriminala. Ovo je važan zadatak za Ministarstvo pravde i uveren sam da ćete ga vi uspešno i realizovati. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nataša Mihajlović Vacić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Snežana Paunović. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministar sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, danas razgovaramo o veoma važnom setu zakona iz oblasti pravosuđa. Ovom prilikom ću se, kao i većina prethodnih govornika i kolega, posvetiti predlogu zakona o sprečavanju nasilja u porodici, koji se u Srbiji donosi prvi put i zbog ozbiljnosti problema kojim se bavi zaslužuje posebnu pažnju u parlamentu. Postoji izreka koja kaže – zdrava porodica zdravo društvo. Iz ove istine treba da crpimo i odnos države i društva prema fenomenu nasilja u porodici, koji, nažalost, postaje sve ozbiljniji, rasprostranjeniji i po zdravlje porodice opasniji. Posledice porodičnog nasilja su višestruke - psihološke, zdravstvene, socijalne, ekonomske, pravne, posledice po porodicu, ali i posledice po društvo u celini. Moramo istaći da nasilje u porodici neretko predstavlja okidač za ostale oblike nasilja, počev od vršnjačkog, preko nasilja na stadionima, javnim skupovima, na ulici, do asocijalnog i kriminalnog ponašanja u svojim najtežim oblicima kakva su ubistva. Ne sprečeno i ne lečeno nasilje u porodici gotovo po pravilu stvara nasilnike u sledećim generacijama, i tako može ići u nedogled. Tako se urušava porodica kao bazična ćelija društva, a time i društvo i društvene vrednosti u celini. Sa fenomenom nasilja se sreće čitava moderna civilizacija. To je planetarni problem zbog koga su se u njegovo rešavanje uključile i međunarodne organizacije. Međunarodni pravni osnov danas predstavlja Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, poznatija kao Istambulska konvencija. Ovu Konvencije Srbija je potpisala 2012. godine, a ratifikovala 2013. godine. Iz ove konvencije, pored ostalog, proističe i naša obaveza da svoje zakonodavstvo uskladimo sa mehanizmima prevencije i borbe protiv nasilja definisanim u ovom dokumentu. Zakon koji je pred nama predstavlja naš domaći pravni okvir za prevenciju nasilja, sankcionisanje nasilnika i pružanje podrške žrtvama nasilja u porodici. Nažalost, svedoci smo gotovo svakodnevnog izveštavanja medija o počinjenom porodičnom nasilju i scene koje gledamo na televiziji ili na naslovnicama dnevnih novina su zastrašujuće. Najčešće žrtve su žene, ali i deca koja ili su svedoci ili su i sama žrtve nasilja. Uzroci porodičnog nasilja su brojni, ali su najčešće ljubomora, alkoholizam, narkomanija, jeste i ekonomska nesigurnost porodice, nezaposlenost, ugrožena egzistencija, ona izaziva nasilje, ali utiče, nažalost, i na to da žrtva trpi. Istraživanja o pisanju medija o porodičnom nasilju koje je vršeno za potrebe Autonomnog ženskog centra, kaže da je za period februar-april 2016. godine, dakle 90 dana, objavljeno 460 informacija o nasilju nad ženama i nasilju u porodici, a na 53 naslovne strane dnevnih listova porodično nasilje je bilo tema. U čak 353 slučaja žene su bile žrtve nasilja. Nažalost, nemali je broj i smrtnih ishoda. Samo u prvih sedam meseci ove godine ubijeno je 18 žena. Ovi nimalo ohrabrujući podaci traže od države sistematičan i kontinuirani način suprotstavljanja nasilju svih oblika, a to je pre svega prevencija nasilja koja treba da se odvija na primarnom, sekundarnom i tercijarnom nivou. Na prevenciju nasilja obavezuju nas i međunarodna dokumenta, ali i sama situacija u pogledu stanja i posledica porodičnog nasilja u Srbiji. Prema definiciji Svetske zdravstvene organizacije, primarna prevencija podrazumeva sve aktivnosti kojima je cilj sprečavanje nasilja. Sekundarna prevencija podrazumeva reagovanje i ograničavanje štetnih posledica nasilja, neposredno nakon što se nasilje dogodilo, s ciljem ograničavanja posledica. Tercijarna prevencija podrazumeva dugoročniji tretman, kao i podršku žrtvama nasilja da bi se sprečili dalji štetni efekti i ponavljanje nasilja. Predlog zakona predviđa sinhronizovano delovanje svih nadležnih organa i institucija, što bi trebalo da doprinese mnogo bržem otkrivanju nasilja, zaštiti žrtve i podršku porodici. Ipak, kako se ne bismo i dalje bavili samo posledicama, potrebno je da u tekst zakona unesemo preciznije odredbe o primarnoj prevenciji, pre svega. Iz tih razloga, poslanička grupa SPS podnela je amandman kojim se unosi zakonska obaveza primarne preventive nasilja u porodici, kao institucionalnog oblika sprečavanja nasilja u porodici. U prevenciji treba da učestvuju svi nadležni državni organa i institucije iz oblasti dečije i socijalne zaštite, iz oblasti obrazovanja i vaspitanja, zdravstva. Prevencija mora da ima multidisciplinarni pristup upravo zbog posledica koje nasilje u porodici uzrokuje, a koje imaju psihološki, socijalni, zdravstveni, pravni i ekonomski karakter. Žrtva nasilja trpi na svim životnim poljima. Ona mora da se sprovodi od najranijeg predškolskog uzrasta dece. A zašto decu moramo učiti nenasilnom ponašanju? Zato što se model nenasilničkog ponašanja prenosi. Sin nasilnika u kasnijem periodu života može postati nasilnik i neretko ćerka čija je majka žrtva nasilja i sama trpi nasilje u kasnijem periodu života. Svedoci nasilja takođe mogu pristalice vršnjačkog, ali i drugih oblika nasilja. Takođe, amandmanom predlažemo donošenje nacionalne strategije za sprečavanje nasilja u porodici. Srbija je do sada imala dve strategije koje su se bavile pitanjima nasilja nad ženama, to su Nacionalna strategija za poboljšanje položaja žena i unapređivanje rodne ravnopravnosti iz 2009. godine i Nacionalna strategija za suzbijanje i sprečavanje nasilja nad ženama u porodici i partnerskim odnosima iz 2011. godine. Obema strategijama istekao je rok primene. Sada je to prazan prostor, tako da mi nemamo nijedan strateški dokument koji se bavi prevencijom nasilja i posledicama nasilja nad ženama i u porodici. Žrtve nasilja, kao što su već rekle kolege, a čini mi se i ja, nisu samo žene, iako su to u najvećem broju, već i deca, na koju nasilje ostavlja posledice za ceo život. Muškarci, pak, uglavnom predstavljaju žrtve psihičkog nasilja i kao što žene ne prijavljuju nasilje uglavnom iz straha, muškarci ne prijavljuju zbog osećaja stida, a neretko i zbog nepoznavanja simptoma nasilja. Zato predlažemo donošenje nove strategije čiji ciljevi će biti sveobuhvatan pristup prevenciji i suzbijanju svih oblika porodičnog nasilja. Kada su u pitanju rešenja koja su sadržana u Predlogu zakona, posmatramo ih kao odlučnost države da se nasilju u porodici i posledicama porodičnog nasilja odlučno suprotstavi. Činjenica je da su Krivičnim zakonikom sankcionisana krivična dela proistekla iz nasilja u porodici, ali Krivični zakonik tretira već učinjeno delo, a nama je neophodna platforma za sprečavanje nastanka nasilja i nasilnika. Nulta tolerancija nasilja je apsolutno naše opredeljenje. Zato podržavamo donošenje zakona koji će predstavljati širok pravni okvir za integrisanu akciju svih nadležnih činilaca države i društva u borbi protiv nasilja u porodici. Verujem da će ministar i narodni poslanici podržati naš predlog jer bez strateškog dokumenta kao odgovorna država ne možemo ozbiljno prići rešavanju ovog problema. Poslanička grupa SPS će u danu za glasanje podržati ovaj i ostale predloge zakona iz ovog zajedničkog pretresa. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ana Ćirić. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovana ministarka sa saradnicima, kao i mnoge kolege danas, i ja ću se fokusirati najviše na temu sprečavanja nasilja u porodici. Nažalost, ova tema je goruća u poslednje vreme. U poslednjih deset godina u Srbiji je zbog porodičnog nasilja nastradalo 314 žena, dok od početka 2016. godine najmanje 26 osoba žrtve su nasilja. Naslovne strane štampe preplavljene su crnom hronikom. To je zaista zabrinjavajuće. Veoma mi je krivo što je današnja diskusija i sednica više posvetila pažnje neki političkim poenima, ne shvatajući da je ovo veoma osetljiv zakon o kome treba danas da diskutujemo. Neko danas sedi kod kuće i posmatra nas. Posmatra i sluša našu diskusiju i treba da nam veruje, treba da veruje zakonu koji se donosi, treba da veruje novom sistemu koji će biti uspostavljen, a zapravo deluje kao da nismo dorasli ovom izazovu, da nismo dorasli da stanemo na put nasilju jer upravo je ova sala bila mesto gde je danas nasilje i načinjeno. Napori koje je prethodne godine Ministarstvo rada, zajedno sa Ministarstvom pravde i Ministarstvom unutrašnjih poslova uložilo inicirali su zapravo ovaj zakon, inicirali su jednu platformu za sistemsku borbu protiv nasilja u porodici i danas je pred nama ovaj zakon. Ovo je veoma ozbiljna tema oko koje treba svi da se usaglasimo, bez obzira da li smo vlast ili opozicija, bez obzira da li nam ovaj zakon deluje dobro ili loše, bitno je da postoji neka polazna osnova. To što kažu da imamo 300 amandmana i da je to loše, da je ovaj zakon loš zbog toga, zapravo nije. To pokazuje ne da je zakon loš, već pokazuje ozbiljnost ovog problema koji je pred nama. Svako od nas danas može biti žrtva nasilja u porodici, žena i deca prevashodno, u 90% slučajeva, dok muškarci u nekih 10% slučajeva. Ne smemo ostati imuni na ovu temu jer kad se svede sve na kraju dana odgovornost i jeste na nama koji glasamo za ove zakone koje donosimo. Svi dobro znamo da zapravo nije nasilnik onaj koji će sprečiti nasilje, već je žrtva ona koja će zaustaviti nasilje. Da bi do toga došlo, potrebno je da uspostavimo taj sistem koji će omogućiti žrtvi da se oseća sigurno da prijavi to nasilje, pre svega da dobije zaštitu pravovremenu i dovoljno jaku zaštitu od države. Najveći problem do sada jeste bio što nisu postojali mehanizmi koji bi sprečili da taj postupak prijave tog nasilja ne izazove još veće nasilje. Zbog toga su žrtve nasilja ćutale i ćutale i to je trajalo možda kod nekog i godinama, na kraju je eskaliralo i imalo neke posledice koje nisu uspele da budu rešene na pravi način. Zato smo danas ovde. Smatramo da današnji predlog zakona je dobar. Smatramo da može još da se doradi. Smatramo da će sigurno neki od tih 300 amandmana koji su uloženi biti kvalitetan i da ćemo ga izglasati. Ono što je važno kod ovog zakona jeste što zaista podstiče prevenciju i što postoji taj princip nulte tolerancije za koju se zaista svi ovde u sali zalažemo. Važno je da kada se nasilje u porodici dogodi da postoji neki zakonski osnov na osnov kog će nasilnik biti zadržan, na osnovu kog će biti izrečena hitna mera, na osnovu čega se sprečiti dalja eskalacija i ponovno nasilje. Zbog toga je ovaj predlog zakona dobar. Ovaj predlog zakona definitivno štiti žrtve više nego prethodni, odnosno onaj deo Krivičnog zakona koji se odnosio na ovu temu i cilj ovog zakona i ono što je jako važno jeste ta multi resorna saradnja, jel ovde imamo saradnju između tužilaštva, saradnju između policije i centra za socijalni rad. Upravo su to institucije koje su potrebne da bi postupak zaista bio okončan na pravi način. Ono što bih naglasila kao pozitivno jeste da su žrtve nasilja osnažene, da sve više prijavljuju, da više veruju državi u današnje vreme, bez obzira što možemo videti da postoji eskalacija u ovom problemu. To jeste ohrabrujući podatak, ali ne smemo zaboraviti podatak koji sam pomenula da je 314 žena u poslednjih deset godina bile žrtve nasilja, ne smemo zaboraviti podatak da je 28 osoba ove godine zbog porodičnog nasilja izgubilo život. Zato je važno da se udružimo u ovoj borbi. Važno je da ovo ne pretvorimo u neku političku diskusiju radi skupljanja poena, važno je da razgovaramo i da dajemo neke konstruktivne savete, da konstruktivno razgovaramo, jel ovo ipak gledaju građani Srbije i sigurno se tamo negde nalazi neka žrtva nasilja, koja će da kaže – da ovo je možda trenutak da ja prijavim ono što se meni događa. Pored naše obaveze da uspostavimo neku sigurnost toj žrtvi koja prijavljuje, naša obaveza je da joj omogućimo da nastavi život, da joj stvorimo uslove da nevezano za nasilnika može da nastavi život, da postoje ekonomski uslovi. Zbog toga je nedvosmislen stav Pokreta socijalista da je potrebno predvideti specijalne subvencije za zapošljavanje žrtava porodičnog nasilja u saradnji sa Nacionalnom službom za zapošljavanje…
Privodite kraju koleginice.
… kako bi se omogućili eventualni uslovi za samostalni život. Iz tog razloga Pokret socijalista će ovaj zakon podržati u danu glasanja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gorica Gajić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovana i uvažena ministarko sa saradnicima, koleginice i kolege poslanici, poslanici DSS pozdravljaju nameru da se donese zakon o sprečavanju nasilja u porodici, a da li ćemo posle svih ovih debata i koliko će amandmana biti na ovaj zakon doneti dobar zakon, koji će u praksi biti primenjiv i koji će stvarno pomoći da sprečimo nasilje u porodici, to ćemo videti i od toga će zavisiti koliko ćete prihvatiti dobrih amandmana, koje je uglavnom većina ovih poslanika dala, da od toga zavisi da li ćemo i glasati za ovaj zakon. Rekoše mnogi ovde, kolege i koleginice, da pojava nasilja u porodici do te mere zahvatila srpsko društvo da smo čak izneli ovde i statističke podatke koliko nas naslovnih strana, koliko nas udarnih vesti u udarnim televizijskim emisijama bombarduje stravičnim izveštajima o žrtvama nasilja i o slikama, o fotografijama, da vidimo kako prolaze žrtve nasilja. Tako da nam se danas čini da mi i nemamo preči zadatak nego da što pre donesemo ovaj zakon i da što pre zakon bude primenjiv u praksi. A podatak da je od 1. januara do, maltene, ovih dana ubijeno najmanje 24 žene, dodatno nas i zabrinjava i obavezuje. Kada se desi nasilje, najčešće se pitamo ko je tu zakazao. Da li je žrtva bila zaplašena pa nije znala kome da se obrati ili nije smela ili čak nije htela, vrlo često i mnoge žrtve nasilja kriju ili smo tu zakazali svi mi ponaosob, jer vrlo često znamo da se u mnogim porodicama dešava nasilje, ali naše moto je da to nije naš problem, okrenemo glavu i pustimo da to neko drugi reši. I naravno, najčešće kažemo – krive su nadležne institucije koje nisu blagovremeno i pravovremeno reagovale da bi sprečila nasilje i da bi u najgorem slučaju sprečile onaj najteži ishod nasilja. Dosadašnjim praćenjem postupanja nadležnih institucija kada je nasilje u pitanju mogli smo da primetimo da mnoge institucije ili nisu blagovremeno reagovale ili nisu razmenile informacije o prijavljenom nasilju u porodici, pa imate slučaj da od momenta kada se nasilje prijavi u policiji do centra za socijalni rad do tužilaštva, prođe i nekoliko nedelja, a imate slučaj da se u sudu rešava sudski postupak tek posle godinu dana od učinjenog nasilja. Vrlo često neprofesionalno ponašanje zaposlenih u nadležnim institucijama, minimiziranje i relativiziranje nasilja u porodici, vrlo često mi nemamo sankcije za takvo ponašanje nadležnih, odnosno zaposlenih i nadležnih institucija tako da vrlo često imamo i kobne posledice nasilja u porodici. Svi mi vidimo i želimo da cilj ovog zakona bude nulta tolerancija na nasilje i ovaj zakon bi trebalo jasno da odredi šta je čija nadležnost kada su u pitanju državne institucije, državni organi i ustanove koje će se baviti ovim nasiljem. Naravno, prvi i osnovni stup ovde u ovom zakonu predviđena je policija. Oni će biti prvi korak od koga će se ići dalje ka tužilaštvu, ka sudovima i ka centru za socijalni rad. Predviđena specijalna ili specijalizovana obuka za zaposlene u policiji, tužilaštvu, za zaposlene u sudovima, ne mora da znači da će doneti boljitak. Pogotovo zato što mi ovaj zakon pišemo, a imamo u vidu trenutni kadrovski potencijal, koji ovi državni organi i ove ustanove imaju. Verujte mi, iz prakse, iz centara za socijalni rad, inače centri za socijalni rad su preopterećeni svojim redovnim obavezama, smanjen je znatno u poslednjih godinu dve dana, pa i više, broj stručnih kadrova u centrima za socijalni rad. Oni su opterećeni svojim redovnim obavezama i poslovima, a i tu se usložnjava situacija. Sličan situacija je i u policiji i u tužilaštvu i u sudovima. Tako da se bojim da zbog kadrovskog potencijala u ovim nadležnim institucijama nećemo napraviti neki boljitak i neki pomak ako ne dozvolimo da se prime novi stručnjaci i novi stručni radnici u svim ovim institucijama. Samo ću kratko zbog vremena koje imam da se osvrnem na kaznene mere u ovom zakonu.
Prošlo vam je vreme.
Kad već.
Vreme brzo prolazi. Vera Punović, imate samo minut i 42 sekunde.
Skratiću koliko god budem mogla, samo moram reći par reči. Poštovani narodni poslanici i poštovani članovi Vlade, pojam nasilja u porodici u predlogu zakona šire je definisan nego u Porodičnom zakonu, jer najpre tako što je pored fizičkog, psihičkog i seksualnog uvedeno i ekonomsko nasilje koje je kao oblik psihičkog nasilja predstavlja uskraćivanje i kontrolisanje, nejednaku dostupnost zajedničkim finansijskim sredstvima. Činjenica da vrlo mali broj žena prijavljuje nasilje u porodice zbog ekonomske zavisnosti od partnera, kao i straha kako će to prihvatiti sredina u kojoj živi. Iako ovo nije član 12. iako nije deklarativna odredba upravo je ključ zakona jer se najkrupniji problem vezan za nasilje u porodici, upravo taj što se nasilje najčešće dešava između četiri zida, daleko od očiju javnosti, a još od domašaja saznanja državnih organa. No, u većini takvih nesrećnih slučajeva naknadno se uspostavi da su svi ti uzroci koji su doveli do eskalacije porodičnog nasilja u vidu nanošenja povrede, ubistava, imali svoju predistoriju koja nije bila tajna za ostale srodnike, komšije i druge ljudi iz okruženja nasilnika i žrtve nasilja. Poštovane koleginice i kolege, narodni poslanici, poslanička grupa PUPS će svakako podržati donošenje ovog predloga zakona jer smatramo da je to dobar korak u borbi protiv sve više rasprostranjenog nasilja u porodici, a istovremeno apelujemo da se u toj borbi moraju primeniti i druga sredstva poput oštrije kaznene politike sudova, a što je važnije, stalnog rada na osvešćivanju naših ljudi da je porodično nasilje zlo kome se mora stati na put.
Hvala vam.
Samo još jednu rečenicu.
Dobro, može.
Poštovane građanke Srbije, obraćam vam se sa molbom da svaki vid nasilja prijavite bez ikakve bojazni da će vam se nešto loše desiti. A pitam se, da li u našoj demokratskoj i slobodnoj državi ima neko pravo da povredi, maltretira i ubije nečiju ćerku, sestru i majku? Zato moramo učiniti sve da se ovo zlo zaustavi. Hvala.
Hvala, poslanice. Reč ima Danijela Stojadinović. Neka se pripremi Dušica Stojković.
Poštovana predsedavajuća, poštovana ministarka, govoriću o Zakonu o sprečavanju nasilja u porodici sa posebnim naglaskom na populaciju dece. Podsetila bih kolege na poseban odbor, Odbor za prava deteta u okviru koga je, između ostalih, formirana i radna grupa koja je zadužena za kontrolu i sprovođenje Porodičnog zakona u delu koji se odnosi na zaštitu dece, kao i da vrši kontrolu primene ovog zakona od strane nadležnih organa, što je jako bitno. Da je tema nasilja dostigla kulminaciju pokazuju nam svakodnevna dešavanja u okruženju, čak i sa smrtnim ishodom. Tu nema pravila ko je nasilnik, da li je obrazovan, neobrazovan, da li je mlad ili star, žena ili muškarac, čak i deca. Dobro je što je ovaj zakon nužan pokušaj da se nasilju stane na kraj. Ovim zakonom nećemo da iskorenimo nasilje, sigurno, ali sagledavanje propusta i popravljanje postojećeg stanja daje nadu i utisak da se nešto radi na tom planu. Prema svetskim statistikama jedan od četiri muškaraca biće nasilan prema svojoj partnerki tokom života, a deca su prisutna u 80% nasilja u porodici. Deca koja su gledala nasilje u svojoj porodici mogu biti svesni destruktivnosti ovog dešavanja i ovog obrasca, ali kao odrasli ne mogu da kontrolišu svoj bes. Dečaci i devojčice koji su bili svedoci nasilja u porodici pod duplo su većim rizikom da budu sami nasilni. Regulacija njihovih emocija je otežana, a potreba za dominacijom raste. To je jedini način opstanka za ovu decu, tako da deca žrtve postaju i nasilnici. Istraživanja takođe navode da deca različitog uzrasta različito reaguju na nasilje. Predškolska deca se povlače u sebe, školska deca se osećaju nesigurno, gube interesovanje za školske aktivnosti, tuku se sa vršnjacima i tako skreću pažnju na sebe. Adolescenti pored neuspeha u školi imaju veliki rizik delikvencije i bolesti zavisnosti. Između jedne trećine i jedne petine svih mladih koji su na neki način povezani sa bolešću zavisnosti bilo je izloženo porodičnom nasilju u bilo kom obliku, fizičkom, emocionalnom ili verbalnom. Kad zasnuju porodicu, često i sami postaju nasilni. Većina ovih događaja nikada ne bude prijavljeno i to ćutanje podstiče nasilje u porodici. Rekla bih i da je ćutanje vid negacije da se nasilje uopšte dešava, a negaciji žrtve pribegavaju upravo iz straha i od suočavanja sa posledicama prijavljivanja, misleći da ulaze u nešto nepoznato, nešto strašnije i stresnije od trpljenja nasilja ili stida, ili iz pogrešnih verovanja da to rade zbog svoje dece, odnosno da ćutanjem štite svoju decu. I tu dolazimo do ovog zakona. Do sada su se svi ponašali u okviru svog feuda, i isključivo svoje nadležnosti. Svako je gledao problem iz svog dvorišta i pri prijavljivanju nasilja ta nepovezanost između institucija dovodila je do nepoverenja žrtve, jer se problem ne rešava, i susretala se stalno sa tim - mi nismo nadležni. Povezivanje službenika sada policije, suda i centara za socijalni rad jeste veliki pomak. Jedino ta želja da se deca zaštite i taj snažan roditeljski poriv jeste u stvari veliki pokretački motiv da roditelji prijave nasilje, jer odatle sve i potiče i da se potraže profesionalna pomoć, pomoć ovih institucija u koje će imati poverenje, jer to je od ključnog značaja. Treba naglasiti da je nasilje problem koga je bilo i koga će biti i u buduće i zato treba raditi na prevenciji nasilja i zato je ova poslanička grupa uložila veliki trud da to na neki način sagleda i pokaže i ova grupa je podnela amandmane, s tim što naglašavamo da je značaj ovako velikog problema, znači jednog dugog niza godina, gde se nije mnogo radilo na prevenciji i na rešavanju problema eskaliralo sada ovakvom vrstom i ovolikom količinom nasilja. Tako da smo mišljenja da je prevencija nešto na čemu se mora raditi. Zato sam i pobrojala sve ove etape, znači, rad u vrtiću, u školi, uključivanje apsolutno svih institucija ne samo centara za socijalni rad, i ne samo pripadnika MUP-a. Naglašavam značaj ove Nacionalne strategije za sprečavanje nasilja, koju smo podneli u amandmanu, jer nasilje nije problem jedne institucije, nije problem pojedinca, nego je problem društva u celini. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušica Stojković.
Poštovana predsednice, uvažena ministarka sa saradnicima, drage dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, borba protiv nasilja u porodici ne poznaje razlike u godinama, u polu, nacionalnosti, verskoj i etičkoj pripadnosti. U prethodnih 10 godina zbog porodičnog nasilja u Srbiji je nastradalo 314 žena, u 2016. godini ta brojka je preko 20 žena koje su žrtve porodičnog nasilja. Svaka žena u Srbiji je pretrpela neki od oblika nasilja. Kako bi se ova negativna statistika u Srbiji zaustavila, neophodno je izmeniti Krivični zakonik Srbije, neophodno je doneti i usvojiti zakon o sprečavanju nasilja u porodici. Reč koja nam je nedostajala na političkoj sceni Srbije je doslednost. Imali smo danas prilike da slušamo razne narodne poslanike koji su govorili o predloženim izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, koji su predlagali više od 300 amandmana, ali nekako imamo i sledeću sliku. Imali su više od dve decenije da predlože parlamentu Srbije da se ovakav zakon usvoji, ali to opet iz nekih razloga njima možda dobro poznatih nisu usvojili. Oni su odgovorni i za nečinjenje, oni su odgovorni građanima Srbije, oni su odgovorni ženama u Srbiji, oni su odgovorni ženama, starim i deci koji su bili žrtve u prethodnih 10 godina, u prethodnih 20 godina nasilja u porodici i nasilja na svakom mestu. Reč koja opisuje pojave na srpskoj političkoj sceni je licemerje. Imamo isto tako narodne poslanike kojima su puna usta sprečavanja nasilja u porodici kada razgovaraju sa ekspertima, kada razgovaraju sa predstavnicima civilnog društva, kada razgovaraju sa predstavnicima UN, Saveta Evrope, EU. Oni onda govore o tome kako je neophodno usvojiti ovaj zakon, oni jedva čekaju kada će se takav jedan zakon naći u Skupštini, a kada taj zakon i konačno dođe predložen, da vas podsetim od strane mandatara, gospodina Aleksandra Vučića, koji je u jedan od top deset prioriteta u svom ekspozeu upravo i naveo reformu pravosuđa i usvajanje zakona koji se tiče sprečavanja nasilja u porodici, onda oni imaju neke druge izgovore zašto ovaj zakon ne može biti usvojen, zašto Krivični zakonik ne može biti izmenjen. Znači, reč koja nedostaje da opiše ovu pojavu je, ponavljam, licemerje. Predloženi Zakon o sprečavanju nasilja u porodici predviđa i specijalizovanu policiju. Neophodno je senzibilisati policijske službenike, neophodno je raditi edukaciju i obuke za tužioce, neophodno je ojačati i osnažiti centre za socijalni rad. Problem koji je do sada postojao u praksi, kada je reč o zakonima koji su bili na snazi, je zapravo procedura po kojoj bi nasilnik bio iseljen iz porodičnog doma. Takođe, Krivični zakonik nije prepoznavao dela i dela koja su nedostajala u srpskom zakonodavstvu je definisanje proganjanja, polnog uznemiravanja, navođenje deteta da prisustvuje polnim radnjama, prinudno zaključenje braka. Predlog predloženog zakona nisu samo žene. Ovaj zakon, želim da napomenem, odnosi se i na decu. Kolega Momo Čolaković je danas govorio, kao predstavnik Partije ujedinjenih penzionera, da se donošenje ovog zakona odnosi i na stare i na bolesne koje trpe nasilje u srpskim porodicama. Do sada je, takođe, bilo problema u primeni zakona, jer naši policajci i tužioci nisu bili dovoljno edukovani i bile su različite presude, različiti primeri u praksi. Ovi zakonskim rešenjem grade se mostovi između Ministarstva unutrašnjih poslova, grade se mostovi između tužilaštva, sudstva, sigurnih kuća koje postoje u ovoj državi, prihvatilišta. Želimo da napravimo sistem kojim želimo da zaštitimo i potencijalne žrtve. Danas neću ulaziti u razloge zašto prethodni režimi, zašto prethodne vlade to nisu uradile, a imale su priliku, zašto nije bilo konsenzusa u tadašnjem DOS-u nakon promena od 2000. godina na ovamo, zašto nisu imali političke volje da jedno ovako zakonsko rešenje predlože i usvoje. Oni su dužni da svoje odgovore za nečinjenje daju građanima Srbije. Takođe, želela bih da ukažem i na jednu stvar, nakon usvajanja ovog zakonskog rešenja moramo da radimo u praksi, a to je prevencija. Imamo pozitivne primer u praksi UN, pozitivne primere koje predstavljaju kampanje, „Podignimo glas protiv nasilja“, a u kojoj su obuhvaćene ciljne grupe uzrasta od pet do 25 godina. Znači, moramo početi na vreme da radimo na prevenciji. Moramo razgovarati sa dečacima, sa devojčicama, sa muškarcima. Moramo ovim promenama obuhvatiti i mušku populaciju, a ne samo žene. Na samom kraju svog izlaganja, želim da pokažemo solidarnost i želim da ovom prilikom pozovem sve kolege narodne poslanike, bez obzira na političku partiju, bez obzira na politički dres i bedž koji nosimo, želim da pozovem da u danu za glasanje podržimo usvajanje ovog zakonskog rešenja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Stefana Miladinović, a neka se pripremi narodni poslanik Marjana Maraš.
Hvala vam, predsednice. Poštovana ministarka, dobrodošla u Narodnu skupštinu. Poštovani narodni poslanici, ne umanjujući značaj drugih predloga zakona koji su danas na dnevnom redu, ja ću ipak svoje izlaganje, kao i većina mojih kolega, posvetiti Zakonu o sprečavanju nasilja u porodici, jer složenost ovog problema, problema nasilja u porodici, zahteva jednu sveobuhvatnu, nedvosmislenu akciju svih nas. Činjenica je da ovo nije privatna stvar, ovo nije stvar pojedinca, nije stvar ni porodice, već utiče na celokupnu zajednicu i zato je neophodno da se svi borimo protiv ovoga, naravno, polazeći od globalnog pristupa, a to je da je nasilje u porodici zapravo direktno kršenje osnovnih ljudskih prava. Prvi dokument UN koji direktno tretira nasilje u porodici jeste Konvencija o eliminaciji svih oblika diskriminacije, poznata kao SIDOV konvencija, koja uvodi i pojam rodnozasnovanog nasilja. Odnosi se na svaku povredu učinjenu prema ženi i predstavlja uzrok i posledicu nejednakih odnosa moći koji kasnije utiču i na podređeni položaj žena, ne samo u privatnom životu, već i u javnoj sferi života. Ipak, ključni međunarodni instrument u sprečavanju i suzbijanju nasilja u porodici jeste Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, poznata kao Istanbulska konvencija koju smo, podsetiću, kao osma država ratifikovali 2013. godine i koja je stupila na snagu 2014. godine. Kada smo ratifikovali Istanbulsku konvenciju Republika Srbija je uložila tzv. rezerve na pojedine odredbe Konvencije koje su se ticale usklađivanja našeg zakonodavstva sa Konvencijom, pogotovo neke odredbe Krivičnog zakona o čijim izmenama i dopunama danas razgovaramo, a podsetiću da Istanbulska konvencija obavezuje države potpisnice da inkriminišu oblike nasilja, kao što su psihičko nasilje, proganjanje, fizičko nasilje, seksualno nasilje i silovanje, prinudni brak, genitalno sakaćenje žena, prinudni abortus, prinudna sterilizacija, seksualno uznemiravanje, ali takođe podstrekavanje i pomaganje u izvršenju ovih krivičnih dela. Težnja Predloga zakona o sprečavanju nasilja u porodici u najširem smislu treba da obezbedi jednu dugoročnu politiku za sprečavanje i suzbijanje ovog nasilja, i to kreiranjem efikasnih mera prevencije, pre svega, sankcionisanjem počinioca, ali i pružanje podrške žrtvama nasilja. Veliki korak ka prevenciji nasilja jeste predložen model, model poznat kao Zrenjaninski model koji podrazumeva funkcionisanje, odnosno stalnu saradnju nadležnih institucija, pre svih pravosuđa, odnosno javnih tužilaštva, centara za socijalni rad i policije. Veoma važna novina u ovom zakonu jeste i uvođenje evidencije nasilnika, odnosno onih protiv kojih je bilo prijave za nasilje u porodici. Do sada je ovom bazom raspolagao samo centar za socijalni rad, a zakon predviđa da ovom evidencijom raspolažu i područne policijske uprave, osnovna javna tužilaštva i centri za socijalni rad i sudovi. Verujem da će ova sveobuhvatna evidencija doprineti u velikoj meri efikasnijoj zaštiti žrtava, jer će omogućiti nadležnim organima pristup podacima koji jesu neophodni za postupanje u donošenju odluka i uticati, čak, na uspešniju procenu rizika od neposredne opasnosti od nasilja u porodici i svakako koristiti i za monitoring i za ocenjivanje prakse pomoći žrtvama. Na kraju, verujem da će doprineti unapređenju načina na koji se izrađuju politike u oblasti prevencije i zaštite od nasilja. Za SPS je izuzetno važna prevencija. O tome su govorile i kolege iz drugih poslaničkih grupa. Prevencija je nešto što je bitno. Ona mora biti zajednička aktivnost svih nadležnih institucija, ne samo pravosuđa i policije, već i centara koji se bave dečijom i socijalnom zaštitom. Naravno da sistem obrazovanja i zdravstva mora biti uključen u to i, naravno, nevladin sektor i različita udruženja. Kada je u pitanju prevencija, mi smo, o tome su i moje koleginice govorile, podnele amandman na član 6. Predloga zakona koji se upravo tiče prevencije i podrazumeva i donošenje nacionalne strategije koja bi, kao srednjoročan i planski dokument na period od pet godina, mogla da definiše i programe i mere i subjekte koji bi bili obuhvaćeni ovom prevencijom. Osvrnula bih se ukratko i na izmene i dopune Krivičnog zakona o kome danas razgovaramo i obuhvata izvesne izmene i dopune zakona i svakako uvođenje novih krivičnih dela, kao što su: proganjanje, polno uznemiravanja, prinudni brak, genitalno sakaćenje žena, što jeste upravo naša obaveza kao potpisnice Istambulske konvencije. Izmena član 194. važećeg zakona otvorila je priliku da podnesemo amandman na prvi stav ovog člana zakona. Naš predlog tiče se preciznijeg definisanja psihičkog nasilja, a na šta nas takođe obavezuje Istanbulske konvencija. Naime, u članu 33. Istanbulske konvencije precizno je definisana obaveza zemalja potpisnica da inkriminišu, pored ostalog, i psihičko nasilje koje je možda nedovoljno precizno definisano u članu 194. važećeg krivičnog zakonika. Smatramo da je ovo neophodno, da je neophodno razdvojiti fizičko i psihičko nasilje i da je ovo izuzetno važno u pogledu prevencije, buduće da psihičko nasilje u najvećem broju slučajeva porodičnog nasilja i prethodi fizičkom nasilju. U skladu sa odnosom države, kada je u pitanju nasilje u porodici, a to jeste stav nulta tolerancija prema nasilju u porodici, mi ćemo kao poslanička grupa podržati predloge svih zakona, Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici i izmene i dopune Krivičnog zakona, uz jedan osvrt, bez obzira na broj od 347 podnetih amandmana, ja verujem da ima kvalitetnih amandmana koje možete da razmotrite. Nadam se da ćete i naše usvojiti, ali svakako postoje amandmani drugih poslaničkih grupa koje treba uvažiti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marjana Maraš, a neka se pripremi narodni poslanik Vesna Ivković.
Poštovana predsednice, uvažena ministarko sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ja ću se u svom izlaganju osvrnuti na Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici. Na početku izlaganja konstatovala bih jednu činjenicu da je nasilje u porodici u skladu sa članom 194. Krivičnog zakonika, krivično delo i da je to činjenica koja mora biti svima poznata, kako bismo sprečili nasilje u porodici. U skladu sa tim Predlogom zakona pojam nasilja u porodici šire je definisan nego u porodičnom zakonu. Takođe, u odnosu na porodični zakon preciziran je krug lica koja mogu biti žrtve nasilja u porodici. Želela bih da istaknem primere dobre prakse sa lokala koji potvrđuju da su neka od ovih vaših predloženih zakonskih rešenja dobra. To je pre svega to da je prvi institucionalni stub kada je u pitanju na kojem počiva zakon je policijski službenik za sprečavanje nasilja u porodici. Komisija za praćenje i ostvarivanje rodne ravnopravnosti u opštini Vrbas koja je formirana 2005. godine, a od 2006. godine organizuje u okviru 16 dana aktivizma protiv nasilja nad ženama, okrugli sto sa temom „Porodično nasilje“, uspela je da okupi iz godine u godinu predstavnike svih relevantnih institucija, počev od Centra za socijalni rad, policijske stanice, doma zdravlja, nevladinog sektora, nacionalne službe za zapošljavanje, tužilaštva, suda, predstavnika osnovnog i srednjeg obrazovanja i niz godina u godini analiziramo podatke koje nam oni dostavljaju u Komisiji za praćenje ostvarivanja rodne ravnopravnosti. Ti podaci ukazuju upravo na to da se povećava poverenje upravo u policijske službenike i da su oni ti koji u najvećem broju slučajeva i sve više iz godine u godinu prijavljuju nasilje. Ono što doprinosi tome, to je svakako da su policijski službenici u opštini Vrbas, a isto tako i predstavnici centra za socijalni rad prošli obuku i da su senzibilisani kada je u pitanju nasilje u porodici. To je u mnogome olakšalo do sada njihov rad i da su imali razumevanje za žrtve nasilja. Iz tog razloga i ovaj okrugli sto postao je primer dobre prakse kada je u pitanju pokrajinska Strategija za nultu toleranciju prema nasilju, a isto tako želim da istaknem i da su lekari u domu zdravlja „Veljko Vlahović“ u Vrbasu prošli obuke Autonomnog ženskog centra i da su oni ti koji mogu da dokumentuju nasilje. Sve je to doprinelo da mi stvaramo nultu toleranciju za koju se zalaže i ovaj Predlog zakona. Zabrinjavajuće su činjenice o trajanju nasilja koje u 29% slučajeva više mesečno, u 71% višegodišnje, a u proseku traje pet godina. Period između prvog incidenta zlostavljanja i prijavljivanja iznosi u proseku devet godina i tri meseca. Stvarna saradnja različitih aktera u pogledu suzbijanja i sprečavanja nasilja u porodici kako ste naveli u obrazloženju zakona nije bilo adekvatno. Moram da istaknem da je u opštini Vrbas još u 2015. godini potpisan Sporazum o saradnji na lokalnom nivou institucija koje sprečavaju nasilje u porodici, kojima su precizirani koraci i postupci institucija koje sprovode kada dođu do saznanja za postojanje nasilja u porodici i nasilja nad ženama. Važno je da istaknem da je sličan bio Memorandum o postupanju situacije u nasilju u porodici, bio potpisan i 2005. godine i on je dao značajne rezultate. Predsednik opštine je revidirao članove koordinacionog tela, možda nije interesantno da ima i dobrih primera … u našoj državi, kada je u pitanju sprečavanje nasilja u porodici i pre donošenja ovog Predloga zakona. Još samo želim da potvrdim ovim primerima da su ovo neko od ovih rešenja zaista dobro i da se ono što se pokazalo na terenu da su kvalitetna rešenja. Navodim da to Koordinaciono telo za sprečavanje suzbijanja nasilja u porodici, koje je formirao predsednik opštine 2015. godine, u svom radu su predstavnici i policija, tužilaštva, doma zdravlja i Centra za socijalni rad. Od 2005. godine postoji savetovalište za brak i porodicu i sve usluge su besplatne. Godine 2013. po predlogu resornog ministra Centar za socijalni rad formirao je interni tim za zaštitu od nasilja, a od 2008. godine Centar za socijalni rad obezbeđuje usluge neodložne intervencije 24 časa, sedam dana u nedelji. Zaposleni i u Centru za socijalni rad i domu zdravlja i policijskoj stanici prošli su već vidove obuke i postali su senzibilisani kada je u pitanju sprečavanje nasilja u porodici. U okviru zaštićenog stanovanja postoji jedan rezervisani stan za privremeni smeštaj žrtve nasilja. Kao velika teškoća pokazao se smeštaj žrtava nasilja u sigurnu kuću iz razloga što taj smeštaj na mesečnom nivou samo za žrtvu iznosu oko 40.000 dinara i sa te strane je kao najefikasniji upravo pokazalo ekonomsko osnaživanje kroz jednokratne novčane pomoći u cilju obezbeđenja smeštaja po prekidu zajednice. Želela bih da naglasim, podnela sam jedan amandman koji je pod osnaživanjem žene podrazumeva i ekonomsko osnaživanje i želim da istaknem još jedan dobar primer u Vojvodini, gde je pokrenut program zapošljavanja žena žrtava nasilja. Ova mera je podrazumevala refundiranje bruto zarade u trajanju od 12 meseci, poslodavcima koji zaposle ženu žrtve nasilja i kroz ovaj program zaposleno je dvadesetak žena. U sprovođenju sistemskog rešavanja, suzbijanja nasilja u porodici neophodno je stalno širenje svesti, podrška i angažovanje svih društvenih aktera, kako donosioca odluka i državnih institucija, tako i civilnog sektora, kako javnosti, medija, tako i pojedinaca i u skladu sa ovim ja sam i u tom smislu predložila još jedan amandman na član 6. da se uključe i tela za rodnu ravnopravnost na lokalnom nivou tamo gde su formirane…
Hvala. Potrošili ste vreme. Vaša poslanička grupa je potrošila vreme grupe. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić.
Mnogo poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovano ministarko sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije. Poštovana predsednice iznesite našoj ministarki da izražavam zadovoljstvo što je sve češće viđam u ovom visokom domu, što govori o samopregornom radu naše ministarke i njenom kabinetu, nema sumnje da će hitrim koracima koračati dobro utabanim putem koji je trasirao uvaženi njen prethodnik, gospodin ministar Nikola Selaković. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, reći ću nešto o sprečavanju nasilja u porodici i o korupciji. Ima svoje uporište u ekspozeu predsednika Vlade gospodina Aleksandra Vučića, koji je predstavio nama narodnim poslanicima i građanima Republike Srbije 9. avgusta gospodnje 2016. godine. Dajem na znanje gospodo narodni poslanici vama, a i građanima Srbije da je ekspoze predsednika Vlade gospodina Vučića, najtransparentniji, najkonkretniji, najveći, 260 strana i najbolji. (Boško Obradović, s mesta: Od Dušanovog zakonika pa nadalje.)
Tako je poslaniče. Ometajte poslanika koliko god možete, to je u skladu sa Poslovnikom. Nastavite.
Hvala gospođo predsednice. Pošto su me ometali, ponoviću da je on najtransparentniji, najkonkretniji, najveći 260 strana i najboljih od svih 73 prethodna ekspozea predsednika vlada, počevši od prvog ekspozea predsednika Vlade moderne Srbije Prote Mateje Nenadovića 1805. godine, do danas. Dajem na znanje gospodo narodni poslanici vama i široj javnosti da ekspoze predsednika Vlade, u jednom međunarodnom časopisu koji se nalazi na „Mago listi“, je prvi put u modernoj istoriji Srbije da jedan ekspoze predsednika Vlade je citiran u jednom međunarodnom časopisu. Na stranici 86. ekspozea predsednika Vlade, gospodina Aleksandra Vučića piše, citiram - „Što se suzbijanja porodičnog nasilja tiče u proteklom periodu broj prijavljenih slučajeva je povećan za 32,4%, što znači da ih je više. Naprotiv, rekli bismo da ih je značajno manje, ali to znači da su se ljudi, posebno žene ohrabrile da dolaze pred nadležne organe. Zato ćemo doneti jedan novi zakon, zakon o suzbijanju porodičnog nasilja“, završen citat. Eto, poštovani narodni poslanici. Tako radi naš premijer Aleksandar Vučić i SNS po sistemu retko viđenoj u političkoj kulturi, a taj sistem glasi – zapisano, rečeno, ostvareno. Evo, kako vidite premijer je ovaj Zakon o sprečavanju nasilja u porodici zapisao u ekspozeu na stranici 86, rekao 9. avgusta gospodnje 2016. godine u ovom visokom domu Narodne skupštine da će biti donesen taj zakon i ostvario, gospodo narodni poslanici. Evo ga danas pred vama ovde gospodo iz opozicije i iz vlasti i nadam se za dva, tri dana da ćemo ga usvojiti. Imate li primedbu gospodo narodni poslanici? Međutim, u članu 4. Zakona o sprečavanju nasilja zapisano je da se zakon primenjuje i na saradnju u sprečavanju nasilja u porodici krivičnim postupcima za krivična dela, pa se nabrajaju od jedan do 18. Međutim, ako je pažljivo analiziramo videćemo da od 18 krivičnih dela 10 ih je iz domena seksualnog nasilja, a svega osam iz područja ekonomskog nasilja, fizičkog nasilja i psihičkog nasilja. Da li je možda, postavljam sebi i vama gospodo narodni poslanici, a i široj javnosti naučnoj, više trebalo možda nabrojati krivičnih dela iz domena ekonomskog, fizičkog i psihičkog nasilja ako znamo po nekim istraživanjima relevantnih od svih oblika nasilja da je najviše upravo bilo iz psihičkog oblika nasilja 46%, fizičkog 22 oblika itd, seksualnog šest i ostalo? Žene su prve osetile tranzicionu, ekonomsku krizu i prve su ostale bez posla, o tome je moj uvaženi kolega Marijan Rističević više govorio, a time i bez ekonomske samostalnosti. To je imalo i za posledicu i ekonomsku neostvarenost žene i ekonomsku zavisnost što je počesto bio jedan od uzroka porodičnog nasilja nad ženama. Gospodo narodni poslanici, nasilje nad ženama je krajnji ostatak ljudske bede, primitivizma i egoizma. Ja imam jednu preporuku kako ćemo smanjiti nasilje na porodici, a ona glasi – žene treba čitati, jer žene su neiščitane knjige, što ih više iščitavamo i spoznajemo više ih volimo, a nasilje nad njima sve više će nestati. To bi bio recept, a pošto je Vlada Republike Srbije donela program modernizacije Srbije, a to znači zdravog društva, a ono zasniva i na zdravoj porodici, ovaj Predlog zakona o sprečavanju nasilja u porodici jeste doprinos toj realizaciji gospodo, modernizacija Srbije. Da bismo suzbili nasilje u porodici na duži rok, ovo podvlačim, dakle, na duži rok, potrebno je raditi na suzbijanju nasilja u školi, a to znači raditi na prevenciji nasilja, a to je moguće jedino vaspitanjem i samo vaspitanjem dece i omladine do 18 godina. Stranka bivšeg režima nam je proterala uz pomoć soroševih kadrova vaspitanje iz porodice, iz škole, sportskih borilišta, medija, ulice do društva vršnjaka samim tim podsticala nasilje na tim mestima. Pomalo proterujemo nasilje i vraćamo vaspitanje na ova mesta. Zato je dobro što je ministar prosvete, gospodin Šarčević najavio povratak vaspitne funkcije u škole, porodice, sportska borilišta, medije i ostale faktora vaspitanja. Gospodo narodni poslanici, još je američki pedagog DŽon Djui rekao, citiram – „Ako država danas ne plati učitelje, platiće sutra 10 policajaca“, završen citat. Toga je duboko svesna Vlada Republike Srbije. Zato je kod povećanja plata upravo najveći postotak odredila za učitelje od svih postotaka. Nasilje ne smanjuje zlo. Naprotiv, ono ga umnožava. Uz pomoć nasilja možete ubiti lažova, ali ne možete ubiti laž, niti uspostaviti istinu. Uz pomoć nasilja vi možete ubiti onoga ko mrzi, ali ne možete uništiti mržnju. Uzvraćanjem nasilja nad nasiljem povećava se nasilje, donoseći još crnji mrak. Zato mržnja i nasilje ne mogu oterati nasilje i mržnju, nego samo ljubav i vaspitanje. Na kraju, kada je reč o korupciji ova vlast SNS je pokazala kako se bori protiv korupcije. Počela je od vrha i u tu svrhu procesuirano je sedam bivših ministara i pomoćnika i veliki broj direktora. Ono što je veoma važno, više kriminalci ne upravljaju ovom državom. Nadalje, ovih dana u ovom visokom domu, gospođo predsednice i dame i gospodo narodni poslanici, čuli smo od nekih narodnih poslanika opozicije, neki su čak i predsednici minornih političkih stranaka, da Vlada Republike Srbije nije dostavila izveštaj o budžetu za prvih šest meseci spočitavajući Vladi korupciju. Nažalost, moram ih razočarati, dostavila je to 17. jula, evo ga, dame i gospodo, svima nama za šest meseci. Ponavljam još jednom, dostavila je 18. jula, tačno, gospodnje 2016. godine svim narodnim poslanicima – radi informisanja. Gospodo, vi koji ste iznosili neistine na račun Vlade, predsednika Vlade i na račun ove većine, ako imate bar malo ljudskog morala poslaničkog morala i malo dostojanstva budite hrabri, ustanite večeras pred građanima Srbije i izvinite se nama, narodnim poslanicima, Vladi Republike Srbije, gospodinu premijeru i što je vrlo bitno i građanima Republike Srbije. Da li je tačno ovo, gospodo poslanici? Videću da li ćete ustati. Na kraju pozivam vas da svi skupa glasamo za ove zakone jer ćete bar na taj način vi iz opozicije pridoneti modernizaciji Srbije za koju se ova Vlada opredelila, opredelila većina nas narodnih poslanika u ovom visokom domu, a bogami i većina građana, rekao bih, preblicitarno, Republike Srbije. Hvala.
Hvala. Izvolite poslaniče.
Poštovani narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, kao i uvek, povreda Poslovnika, član 106. govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kome se vodi rasprava. Naučio sam čak i napamet. Repetitio mater studiorum est – ponavljanje je majka znanja. Izgleda da je gospodin Atlagić ovo preozbiljno shvatio pa stalno ponavlja jedno te isto. Predsedavajuća mislim da će da prizna, i ona se malo nasmejala kada je bio taj deo. Znači, i njoj nije to baš toliko ozbiljno. Koliko vidim neko gleda ovaj prenos i piše pluseve svim poslanicima iz vladajuće koalicije ko će koliko da se …
Povreda Poslovnika meni i šta sam ja uradila?
Ne vama, ne vama, samo za Atlagića, samo sada obrazlažem.
Niste komentator ponašanja poslanika u sali.
U vezi sa Atlagićem pričam.
Gde sam ja povredila Poslovnik, a ostavite profesora Atlagića na miru.
Ok, niste ga opomenuli kad je skrenuo sa teme.
Šta ga nisam opomenula?
Mislim da sam rekao, čulo se u mikrofonu, mogu opet. Treba opet? Niste ga opomenuli kada je skrenuo sa teme. Očigledno se ne čujemo, pa ću morati ovako.
Pa, ne čujemo se, ne govorite meni, nego kamerama, očigledno, pa se ne čujemo
U svakom slučaju, mislim da postoji neko iz vladajuće koalicije koje piše pluseve dok prenose, izgleda da se vi takmičite ko će više da se dodvori premijeru. Tako da Atlagić…
Ovako, pošto ste zloupotrebili Poslovnik, dva minuta manje vašoj grupi. Zloupotrebili ste Poslovnik. Ne, ne, nije, profesor Atlagić je savršeno govorio o temi, treba imati veliki stepen obrazovanja, biti profesor na Univerzitetu i razumeti. Nije sve instant kultura, instant obrazovanje, znate. Treba pročitati puno knjiga da bi shvatio, a pošto vas ne interesuje član 106. nego ovo drugo što ste govorili, dva minuta manje. Tako je, jer ste poslanička grupa koja stalno opominje na pridržavanje Poslovnika. Tako da, izvolite vi. Reč ima narodni poslanik Miladin Ševarlić. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Reklamiram povredu Poslovnika član 107. dostojanstvo Narodne skupštine. Ovo nije prvi put, povodom toga sam uputio i poslaničko pitanje vama, kao predsednici Skupštine, a i drugim saradnicima vašim u kabinetu predsednice Skupštine, uobičajena praksa je postala da mi iznosimo, odnosno govorimo koristeći anglosaksizme. Prema tome, mi nemamo po Ustavu premijera, nego imamo predsednika Vlade. Mi nemamo parlament, nego imamo Narodnu skupštinu. Prema tome, kao što je neprilično da domen Narodne skupštine bude parlament, umesto Narodna skupština, tako isto neprimereno je govoriti o premijeru, nego treba ga nazvati onako kako se naziva ta funkcija po Ustavu, a to je predsednik Vlade Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem na poduci, ovo nije povreda Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Srđan Nogo. Izvolite. Vi ste na redu, nisam vas prozvala ovako, a neka se pripremi Dušan Pavlović.
Prethodni govornik je, za divno čudo, odlučio da protivreči Aleksandru Vučiću, ja sam to juče pokazao, jer Aleksandar Vučić u obrazloženju Zakona koji nam je stigao, koji se tiče organizacije nadležnih državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, upravo kaže da imamo određene probleme i da su oni uočeni i da zbog toga treba redefinisati državne organe, da bi se efikasnije borili protiv organizovanog kriminala, korupcije i terorizma, a prethodni govornik je rekao da je Vlada dala sjajne rezultate. Pa, sada moramo da utvrdimo da li je bio u pravu taj poslanik ili je u pravu predsednik Vlade, kada nam pošalje ovakav jedan zakon ili obrazloženje. Juče sam obećao kolegi Balši Božoviću, pošto sam bio predmet njegovih kritika, mada on očigledno nije dobro čitao dnevni red i ne zna o kojim sve zakonima raspravljamo, da ću govoriti i o jednom zakonu o kojem juče nisam stigao, to je Predlog zakon o sprečavanju nasilja u porodici. Vidim da je većina poslanika najveći deo vremena govorila upravo o ovom Zakonu i mislim da nema spora u ovoj sali da svih 250 narodnih poslanika se zalaže da se žrtve nasilja zaštite na najbolji mogući način. Siguran sam da i Vlada Republike Srbije ima takvu istu nameru. Siguran sam da su do sada Vlada i svi nadležni državni organi u domenu svojih kompentencija i znanja to pokušavali i činili najbolje što su mogli. Podsetićemo da je 2005. godine u naše Krivično zakonodavstvo uneto krivično delo nasilja u porodici, tada je na vlasti bila DS. Da li je od 2005. do 2012. godine iskorenjeno nasilje u porodici, dok je DS vladala? Nije, znači i dalje je postojalo. Pa, ne možemo reći ni da je krivica do vlasti, jer i od 2012. do danas mi i dalje imamo to krivično delo. Samo po sebi, kažnjavanje i normiranje ne može da dovede do suzbijanja i iskorenjavanja tog dela, treba raditi na prevenciji. Ja sam juče ukazao da ovaj naziv zakona nije adekvatan, jer ovde se uopšte ne govori o krivičnim delima i nepravnim sredstvima kojima se vrši nasilje u porodici, već se govori o načinu organizovanja međusobne koordinacije i multiresorske saradnje između državnih organa na primeni Krivičnog zakonika, Porodičnog zakona i drugih zakona kojima se sprečava nasilje u porodici. Mi imamo i Ustav i pomenuti Krivični zakonik i Zakonik o krivičnog postupku i Porodični zakon i Zakon o policiji i Zakon o tužilaštvu i Zakon o zabrani diskriminacije i Zakon o socijalnoj zaštiti, svi oni su do sada na pravi način uređivali ovu materiju. Tako da, imate i deo u obrazloženju koji kaže da donosite zakon kao pokušaj da se reši problem koji postoji u Srbiji i koji se ogleda u nedovoljnoj koordinisanoj saradnji organa koji su nadležni da sprečavaju nasilje u porodici i zaštite i pruže punu podršku žrtvi. Što znači, vi sami priznajete da državni organi nisu bili u stanju da koordiniraju, ali je totalni apsurd da vi donosite zakon da biste pokrili nesposobnost i nerad državnih organa. Znači, ovakva pitanja se ne uređuju zakonom. To je jedan veliki apsurd da donosite zakon kojim ćete pokušati da naterate državne organe da rade svoj posao. To je zaista veoma čuda stvar koju ste stavili u obrazloženje. Dalje, moram da ukažem da izmenama Krivičnog zakonodavstva i Porodičnog zakona se uvek postiže bolja zaštita porodice. Postavljam jedno pitanje, u članu 3. pominjete skup mera, kakav je to skup mera? To je suprotno sa načelom zakonitosti.
Poslanice, remetite red i sednicu. Molim vas, sačekajte da Srđan Nogo završi govor.
Ako može samo ovo da mi se izuzme iz vremena. Znači, u članu 3. kažete - od skupa mera kojima se otkriva da li preti neposredna opasnost od nasilja u porodici i skupa mera koja se preduzimaju. Kakav je to skup mera? To je suprotno od načela zakonitosti. Sam predsednik Odbora za ljudska i manjinska prava je na Odboru rekao da zakon mora da bude i precizniji, odnosno da moraju da postoje jasniji mehanizmi da bi mogao da se primeni. Ovako široka formulacija je apsolutno ne primenjiva, u praksi ovo ne može niko da sprovede ili otvara mogućnosti za zloupotrebu. O Pravosudnoj akademiji sam već rekao šta imam, ali vidim da smo se dosta svi okretali još jednoj temi, temi evidencije. Mislim da je ovde jedan ozbiljan problem oko tih evidencija, najpre što nema jedinstvene metodologije sačinjavanja evidencije i da će u praksi ovo biti ne moguće ostvarivo, ali je druga stvar, mislim da će Ustavni sud oboriti ovaj zakon, jer je protiv Ustavno da se vode evidencije. Mi ovde pričamo o licima koja su sa formalno-pravnog stanovišta nevini. Ne postoji najniži deo sumnje da su počinioci, odnosno da preti da će da počini neko krivično delo, što je vrlo sporno da policija vodi evidenciju o takvim ljudima. Znači, drugo je da li su oni već ušli u krivični postupak, odnosno da li je taj postupak okončan nekom osuđujućom odlukom suda, presudom tj. ali ovo su formalno-pravno nevina lica, tako da je to vrlo, vrlo sporno. Da se osvrnem na sva četiri zakona koje ste predložili, moram da prozovem i predsednike Advokatske komore Srbije i Advokatske komore Beograda, koji danas ćute, juče ćute, a očekujem da će se u narednim danima oglasiti i kritikovati ove zakone. Oni očigledno isto tako ili ne rade svoj posao ili su i oni krenuli nekom linijom manjeg otpora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Balša Božović.
Zahvaljujem. Malopre ste rekli, predsednice, da smo se Srđan Nogo i ja dogovorili da izazivamo replike. Srđan Nogo i ja ne možemo ni oko čega da se dogovorimo, nemojte uopšte da budete zabrinuti kada je to u pitanju, verujte mi. Posebno mi je zanimljivo kada pričamo o nasilju u porodici, potpune su gluposti i neću da se obazirem, 2005. godine DS i nije bila na vlasti, DS je često kriv što postoji mnogima od vas, ali dobro. Kada pričamo o žrtvama nasilja u porodici, Dveri pokazuju posebnu nervozu, kada govorimo o zaštiti od nasilja u porodici, pre svega, kada su u pitanju žene, kao neka posebna, kako bih rekao, zabrinutost da se ne pretera u zaštiti žena od nasilja. Mislim da se u tom smislu, ne samo razlikujemo, nego da uopšte ne vidim razlog, kada pričamo o ovako osetljivoj temi, da se konstantno dovodi u sumnju namera ovog zakona, koji nije potpun, Predloga zakona, pardon, koji nije potpun i mi ćemo ga ispravljati amandmanima, ali očigledno postoje politike u ovoj sali koje ne vide to uopšte kao problem. Govorili smo o statistici, govorili smo o tome u kakvom su položaju žene danas u Srbiji i mislim da je veoma važno da i Pokret Dveri shvati koliko je ovo gorući problem našeg društva i da ne budu zabrinuti da će se žene nekako previše zaštiti. Nikada nije previše zaštite kada su žene u pitanju u Srbiji i mislim da je veoma važno iz tog razloga da i oni budu ti, odnosno vi da budete ti koji ćete podržati ovaj zakon i sve amandmane koji budu išli uz njega. Zahvaljujem. (Boško Obradović, s mesta: Replika.)
Gospodine Obradoviću, nemate pravo na repliku. Pročitajte lepo Poslovnik ili uzmite kurs od kolega do vas. Znači, pravo na repliku ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Koliko ja znam, ovlašćeni predstavnik je gospodin Srđan Nogo. (Boško Obradović, s mesta: Ne znate dobro.) Ja znam odlično. (Boško Obradović, s mesta: Gospodin Nogo nije ovlašćeni predstavnik, nego zamenik predsednika poslaničke grupe.) Zamenik predsednika? Zašto ste ga onda ovlastili? (Boško Obradović, s mesta: Nisam ga ovlastio, on je zamenik predsednika poslaničke grupe.) U redu. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, hvala vam na razumevanju. Važno je da smo razjasnili ovaj detalj. Gospodin Balša Božović je zaista na jedan krajnje nekorektan način potpuno pogrešno protumačio poziciju Dveri u vezi sa ovim zakonom o sprečavanju nasilja u porodici. Nema normalnog čoveka, i da ponovim još jednom, nema normalnog čoveka u Srbiji koji može da podrži bilo kakvo nasilje, a posebno nasilje u porodici. Znači, normalnog čoveka koji tako nešto radi ili podržava nema. Ali, da vi donosite jedan zakon… Uostalom, gospodine Božoviću, zašto DS, kad je toliko pametna, nije rešila problem nasilja u porodici za vreme svoje vladavine? Ili zašto SNS, kad je sada toliko pametna, u prethodnih pet godina nije rešila problem nasilja u porodici? A zanemarujete jednu ozbiljnu mogućnost zloupotrebe koju donosi ovaj zakon – mogućnost da policija, centri za socijalni rad i druge institucije ove države počnu da uplivišu u naše porodične odnose, uđu u našu privatnost i arbitriraju u našim porodičnim sukobima, svađama i tekućim životnim problemima. Onda ćemo doći u situaciju da, recimo, kada se posvađaju muž i žena i žena iz određenog razloga prijavi muža za ne znam kakvo nasilje, dolazi policajac koji će određivati da li je tog nasilja bilo, da li će tog nasilja biti i onda lepo pošalje tog muža u zatvor na osam sati, na 48 sati, na osam dana. Zašto će taj policajac to uraditi? Pa da ne bi kasnije imao problem jer ako to ne uradi, biće optužen da je on kriv ako do tog nasilja kasnije i dođe. Šta iz toga proizilazi? Da će svaki poziv, za svaku najmanju porodičnu svađu, svaka komšijska prijava biti tretirana tako što će muškarac biti poslat u pritvor. I na kraju neko može da ima želju jednostavno da otme imovinu svom mužu, da mu uzme stvari i da ga prijavi za nasilje.
Vreme, kolega Obradoviću.
Dakle, zloupotrebe ovog zakona su ogromne. Mogućnost zloupotrebe je ogromna, o tome Dveri govore.
Izvolite, gospodine Božoviću, i završavamo sa ovim replikama.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Dakle, stvar je u tome što postoji osnovno nerazumevanje šta je intencija upravo mojih kolega iz DS, koji su u prethodna dva saziva predlagale zakone koje doduše vladajuća većina nije htela ni da stavi na dnevni red. To su zakoni o oduzimanju oružja nasilnicima u porodici, to je zakon o udaljavanju nasilnika na dve nedelje iz domaćinstva. E, sada vi kažete da je to privatna stvar. Ne može nasilje da bude privatna stvar neke porodice. Dakle, ne možemo da se ponašamo kao da je to sad nešto što se tiče nekog tamo i da kažemo, na primer, kao evo maločas što smo govorili o tome, češće se u većini slučajeva prijavljuje glasna muzika iz komšiluka nego nasilje. To je deo kulture koji moramo da menjamo. To su neke vrednosti u našem društvu koje moramo da promenimo. Ne možemo da smatramo nasilje ličnom stvari neke porodice ili privatnom stvari bračnog para. To nije to. To jednostavno nije ideja. Ideja je da se suzbije nasilje i mnogo toga smo radili u prethodnom periodu. Godine 2005, ponavljam, DS nije bila na vlasti, a u međuvremenu smo predlagali zakone u ovih pet godina koji nisu naišli na potrebnu podršku vladajuće većine, kako bi došli na dnevni red i bili usvojeni. Mogli smo možda neke živote da spasimo time što smo zakone i Dušana Milisavljevića i Dragana Šutanovca i Aleksandre Jerkov stavljali na dnevni red i usvajali ih, u redu, bolje pre nego kasnije, ali hoću da vam kažem da je to stvar kojom se suštinski razlika pravi između politike DS i politike Dveri, koja ovaj problem apsolutno ne razume. Zahvaljujem.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vladimir Đukanović.
To što se neko međusobno dogovara da nabacuje replike ne znači da treba da meša SNS u to, još da kaže – pet godina ste imali pa ništa niste rešili. Ovo je problem viševekovni ovde u Srbiji, s tim što, naravno, nikako ne mogu da se složim sa tezom da je to naša kultura da imamo porodično nasilje. Molim zaista ljude da ne vređaju srpsko društvo na takav način, zato što to nije kultura srpskog naroda, na kraju krajeva, mi smo pravoslavni narod, u skladu sa pravoslavnom etikom, to je apsolutno nešto što je suprotstavljeno. Nemojte da takve stvari spočitavate našem narodu. To što ima primitivaca, to znači da mi hoćemo konkretno njih da eliminišemo u smislu ovakvog zakona i mi radimo nešto konkretno. Ponovo to naglašavam. Ovo je jedina Vlada koja je uradila nešto konkretno. Donela je neke zakonske odredbe, to je inkriminisala u krivično zakonodavstvo. Niko to do sada nije uradio, ali apsolutno niko, nego se sve svodilo na demagošku priču o navodnom uočavanju problema porodičnog nasilja. Pa jeste, uočili ste problem i šta ste uradili? Ništa. Samo ste trošili pare koje su se dobijale iz evropskih fondova i te pare su negde nestajale i niko ništa ovde nije radio. Ovo je prva Vlada koja radi nešto konkretno i mi vam garantujemo da ćemo suzbiti porodično nasilje u najvećoj mogućoj meri. Nikad nije apsolutno moguće sve suzbiti, ali ćemo suzbiti u najvećoj mogućoj meri zato što želimo da imamo jedno normalno društvo i želimo takve primitivce da eliminišemo iz našeg društva. Hvala.
Nastavljamo dalje. Reč ima narodni poslanik Ana Stevanović. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Uvažena gospođo ministarka, sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, iako načelno podržavamo pokušaj da se krivičnopravno sankcionišu određene radnje u privredi, a tu pre svega mislim na primanje i davanje mita, zloupotrebu poverenja, proneveru i prevare u obavljanju privredne delatnosti, koja krivična dela svakako treba uvesti u krivično zakonodavstvo i ipak smatram da je Vlada ovim predlogom još jednom pokazala ne samo neozbiljnost i nepoznavanje osnovnih pravnih pojmova, već i svoju nameru da nastavi sa zloupotrebom pravosuđa u dnevnopolitičke svrhe. Evo o čemu se ovde radi. Iako bi sve radnje koje su u biti protivne javnom poretku već bile inkriminisane uvođenjem novih dela, Vlada i dalje insistira na tome da se u Krivičnom zakoniku, doduše modifikovano, zadrži delo zloupotrebe položaja odgovornog lica. Ovo nam govori da Vladu ne interesuje to što se uređeni svet već godinama čudi ovom delu inače nasleđenom iz komunističkog doba, koje je tada i služilo za političke obračune, ali je makar imalo nekog smisla. Direktor koji je u komunizmu, gde fabrike nisu u privatnoj, već društvenoj svojini, u suštini predstavlja služeno lice, a svaki prekomerni profit, shodno tadašnjem društvenom sistemu, za protivpravnu imovinsku korist može biti krivičnopravno odgovoran za samu radnju i posledicu. Zato svako odstupanje direktora od granica svojih, namerno kažem, službenih dužnosti i može biti sankcionisano, ali samo u tom društvenom sistemu, zato što je samo tada i imalo logike. Dame i gospodo, ne znam da li je Vlada svesna da društvene svojine više nema i da je za tržište ovo delo krajnje neprecizno, široko i samim tim neprihvatljivo, a da posebno nije u skladu sa pravom na imovinu iz člana 58. Ustava Republike Srbije. Ako odgovorno lice, direktor neke firme, nešto proneveri, primi ili da mito, nekoga prevari ili zloupotrebi poverenje, biće krivično gonjen. Čemu onda služi ovo delo? Praksa je pokazala koliko je ovo delo negativno uticalo i na pravnu sigurnost i na pravnu izvesnost. Ovo delo je nastalo iz dela zloupotrebe službenog položaja i njegovim prostim kopiranjem i zamenom „službenog lica“ za „odgovorno lice“. Ovako neprecizno i široko definisano delo za koje nije potrebna namera je dovelo do toga da su tužilaštva u najvećem broju za krivična dela u privredi koristila ovaj član, umesto konkretnih članova koji se tiču pronevere, mita, prevare i zloupotrebe poverenja. Ukoliko postoji još konkretnih oblika pribavljanja protivpravne imovinske koristi, Krivični zakonik bi morao konkretno da ih definiše. Za kraj bih se osvrnula i na novo delo – zaključivanje restriktivnog sporazuma. Ne može svaki restriktivni sporazum biti objekt krivičnog dela, već samo onaj u kome su učesnici pristupili sa namerom za protivzakonitim delovanjem. Potpuno je neprimereno da upravni postupak pred Komisijom za zaštitu konkurencije, gde se utvrđuje da li je sporazum restriktivan i gde su novčane kazne ogromne, ima kazneni karakter. Koji od ova dva postupka ima primat? U kom su odnosu upravni spor povodom rešenja Komisije za zaštitu konkurencije i krivični postupak? Da li se krivični postupak pokreće tek pošto je ispraćen pravni lek za rešenje komisije i okonča se upravni spor pred upravnim sudom? Ne znam da li je Vlada svesna koliko su odnosi konkurencije komplikovani i koliko je opasno dozvoliti svaki restriktivni sporazum bude radnja izvršenja krivičnog dela. Činjenica je da mali broj kazni izrečen za monopolsko i kartelsko delovanje govori o neuspešnosti komisije i zakona koji štite konkurenciju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Marija Janjušević.
Zahvaljujem predsedavajući. Srpski pokret Dveri pozdravlja to što se Vlada Republike Srbije bavi porodicom i nasilje zaista jeste jedan od najvećih problema. Mi se već 18 godina bavimo promocijom porodičnih vrednosti i predlažemo porodični model društva i mene veoma raduje da evo sve hrabrije sve političke partije razgovaraju na tu temu i prihvataju naše sugestije, ali rešenja koja se nude nisu dobra. Mi se slažemo da nasilje mora da ima nultu toleranciju ali da bismo prosto smeli da ohrabrujemo žene, da prijavljujemo nasilje, mi moramo stvoriti dobar ambijent njima za to. Žena ima mogućnost da bude mesec dana u Sigurnoj kući, mi je zakonom štitimo dva meseca tako što ćemo udaljiti nasilnika, ali šta posle? Jako mi je žao što smo ovde mogli da čujemo vređanje žena koje nisu obrazovane. Ne trpe one nasilje zato što su neobrazovane već zato što su mudre, zato što su procenile da ih niko neće trajno štititi jer će nasilnik da se vrati i da se sveti. Dakle, mi moramo stvoriti pravi ambijent koji podrazumeva njenu ekonomsku nezavisnost, primenu zakona, da makar primenjujemo postojeće zakone. Mediji tu imaju strašno veliku ulogu. Zašto ne bi prikazivali fotografije nasilnika i objavljivali podatke o tome šta je pravosuđe uradilo, kako su ti nasilnici kažnjeni, a ne da sebi podižu tiraž tako što će unakažene žene stavljati na naslovne strane. Na kraju, pravilna procena prioriteta. Mi trenutno u vrhu države imamo šampiona u lošim procenama i Dveri će se potruditi da to promene. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodine Obradoviću imate nešto više od minuta.
Evo šta kaže jedan od članova ovog zakona. U poslednjim verzijama spominje se uvođenje još jedne apsolutno nepravne kategorije kao što je ekonomsko nasilje. Ono će se odrediti kao oblik psihičkog nasilja koje predstavlja uskraćivanje, kontrolisanjem pristupa novcu, odnosno nejednaku nedostupnost zajedničkim sredstvima. Šta to znači? Na koga se ovo odnosi? Da li to predlagač propisuje kako će članovi porodice da dele svoja primanja? Hoće li deca imati pravo da odlučuju o raspodeli porodičnih sredstava a ako im roditelji to ne daju da ih i zato prijave kao porodične nasilnike? Šta je ovde problem, gospođo ministre? Problem je definicija nasilja. Gospodin Božović ne razume, jedno je nasilnik, dokazani nasilnik, a drugo je sumnja na nasilje zbog koga vi nekoga možete da izbacite iz sopstvenog stana. Dovoljno je da ga neko prijavi komšija, žena, bilo ko i vi na osnovu te sumnje jednostavno nekoga možete da uhapsite, da ga pritvorite, da mu oduzmete imovinu, da mu oduzmete dete. Gde je granica zloupotrebe ovako novog pravnog instituta koji vi ovde uvodite? Gde je granica vašeg uplivisanja u porodičnu i privatnu stvar? To je tema koju Dveri ovde postavljaju, a naravno da smo svi za to da se ograniči bilo kakvo nasilje, da se kazne nasilnici, da se ne dozvoli nasilje nad bilo kim, ne samo nad ženama, nad starijim licima, nad decom, nad bilo kime. Dakle, poenta je priče, nemojte da dozvolimo da zakonom ostavimo mogućnost za zloupotrebu pravnog instituta, za preširoku definiciju nasilja i da onda neko to može da zloupotrebi za razne obračune sa onima kojima se ne sviđa. (Balša Božović, s mesta: Replika.)
Po kom osnovu? (Balša Božović, s mesta: Pomenut sam.) Molim vas, to što ste se vi dogovarali … (Balša Božović, s mesta: Povreda Poslovnika.) Znači, povreda Poslovnika. Dobro, izvolite.
Gospodine Arsiću, ne možete da vi meni kažete da sam se ja sa nekim dogovarao i na osnovu toga da mi date repliku ili ne. Svi uslovi za repliku su ispunjeni. (Aleksandar Martinović, s mesta: Koji član?) Reklamiram član 104, znate vi vrlo dobro koji član, gospodine Martinoviću, a ako ne znate, pročitajte Poslovnik, poslanik ste toliko dugo. Dakle, ne možete na osnovu toga što vi sumnjate da smo se mi dogovorili. Nismo se dogovorili jer ne možemo ni oko čega da se dogovorimo gospodin Obradović i ja. Ako me napada zbog toga što ja nešto ne razumem, onda je red da mi date pravo na repliku. A hteo sam da kažem da je upravo taj amandman koji smo mi podneli, amandman koji glasi da se stav 5. člana 194. Krivičnog zakona ostavi.
Upravo ulazite u repliku gospodine Božoviću.
Dobro, dajte mi pravo na repliku.
Ne možete da dobijete pravo na repliku.
Zbog čega?
Sada ću da vam objasnim. Prvo, to što je kolega Martinović od vas tražio član, primenu člana, da se izjasnite na osnovu kog člana reklamirate Poslovnik, regulisano je članom 103, a to znači da morate da prijavite i član za koji smatrate da je povređen. Međutim, član 104. kaže ovako – Ako se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku koji nije član iste poslaničke grupe navodeći njegovo ime i prezime ili funkciju, odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje, narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku. Ako se uvredljivi izrazi odnose na poslaničku grupu, odnosno političku stranku čiji narodni poslanici pripadaju toj poslaničkoj grupi u ime poslaničke grupe pravo na repliku ima predsednik poslaničke grupe ili ovlašćeni, naravno postoji i član koji to reguliše. Ovo čitam zbog građana, ne zbog vas, vi to jako dobro znate. O korišćenju prava iz stava 1. i 2. ovog člana odlučuje predsednik Narodne skupštine. Znači, predsedavajući određuje da li je bilo uvredljivog izlaganja nekog kolege poslanika ili je neko pogrešno protumačen. Znači, nikako nisam mogao da prekršim taj član, a imam iskustvo da vi možete da biste dobili dva minuta, da se dogovorite sa mnogima. Pravo na povredu Poslovnika, kolega Aleksandar Martinović.
Ukazujem na povredu člana 107, gospodine Arsiću. Naravno, da postoji dogovor, to vide svi građani Srbije koji prate ovaj prenos, ja ću malo da prozovem tebe, pa ti posle prozovi mene pošto više vremena nemamo, a imamo malo poslanika. Da bismo dobili na vremenu malo će jedan da proziva drugog, malo drugi ovog prvog i to je politička igra koja je vrlo jasna. Naravno da mogu da se dogovore. Jedan je u izbornoj noći tukao ženu [[Boško Obradović, s mesta: Ovo je replika.]] A drugi ima predsednika koji je ženi, dakle, koji je ženi stavljao novac u grudi, u martu 2012. godine u hotelu „Đerdap“. Naravno, da takva dvojica mogu da se dogovore zato što su i jedan i drugi suštinski su protiv koncepcije da se zakonom spreči nasilje u porodici i nasilje nad ženama. Jedan je vršio nasilje, direktno, fizički, a drugi ima predsednika koji je ponižavao ženu, koji je sa nagog ženskog tela, on i njegove partijske kolege jeli šunku, sir, grožđe i lubenice i to vam je danas pokazao na fotografijama Marijan Rističević.
Po Poslovniku, Balša Božović.
Član 108. je povređen iz prostog razloga što je gospodin Martinović dobacivao vama da li da mi date repliku ili ne i na osnovu toga niste vodili računa o redu na sednici. Ne možete da dozvolite gospodinu Martinoviću da zloupotrebljava Poslovnik i da priča besmislice, jer takve besmislice utiču, gospodinu Arsiću, na to da zbog ovakvih laži i neistina je ženu Dragana Šutanovca, suprugu, napao čovek na ulici, udario je pesnicom u leđa. I taj slučaj je prijavljen policiji. Jer, nikome nije palo na pamet da zloupotrebljava u političke svrhe tako skaradan čin. Zbog ovakvih stvari koje govori gospodin Martinović to se dešava svakodnevno i desilo se jednoj ženi, ženi predsednika Demokratske stranke. A vi dozvoljavate da na ovaj način dovodite u nepriliku nečiju porodicu, e to je sramota, gospodine Arsiću. Ovo je rečnik koji dovodi do nasilja kako u porodici, tako i na ulici. Ko se dogovorio? Šešeljev izdanak ili Vučićev potrčko? [[Isključen mikrofon.]]
Gospodine Božoviću, poznajem jako dobro gospodina Martinovića, nikad on nije priželjkivao nikakvo nasilje, ni ukrajinski scenario koji je trebalo ovde da se dešava ovde u Srbiji, pa smo održali izbore, dokazali da od toga nema ništa. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Zahvaljujem se, gospodinu Arsiću. Član 27. Evo, gospodine Božoviću, kažite mi da li ova žena kojoj vaš predsednik stranke stavlja novac u grudi, da li je to nečija majka? Da li je to nečija supruga? Kažite mi, gospodine Božoviću, da li je nečija majka, da li je nečija supruga naga žena koja leži na stolu dok oko nje orgijaju funkcioneri Demokratske stranke, a na njoj nasečena pršuta, banane, lubenice, grožđe i ananas? Kažite mi, gospodine Božoviću, da li je ovo nasilje nad ženama, da naga žena leži, a da su joj noge prekrivene pršutom, oko nje kruške, grožđe, lubenice? Kažite mi da li je ova žena nečija majka, nečija supruga? I onda se nađete vi, vi kome je predsednik stranke Dragan Šutanovac koji je ovakve stvari radio, drži lekcije o poštovanju žena u Srbiji. Vi da pričate o poštovanju bilo čijih prava, vi koji ste žene tretirali kao najgore moguće roblje? Ovako se Turci nisu odnosili prema Srbima za 500 godina njihove vladavine. Vas treba sramota da bude, vas i vašeg predsednika. (Balša Božović, s mesta: Pov6reda Poslovnika.)
U skladu sa članom 112. Poslovnika određujem pauzu u trajanju od pet minuta. [[Posle pauze]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo dalje sa radom. (Balša Božović, s mesta: Po Poslovniku.) Nemate pravo na povredu Poslovnika posle pauze. (Balša Božović, s mesta: Kako nemam pravo po Poslovniku?) Nemate. Reč ima narodni poslanik Branka Stamenković. (Balša Božović, s mesta: Po Poslovniku.) Izvolite.
Jeste li sigurni da ne bi trebalo prvo po Poslovniku da se javi, pošto Poslovnik ima prednost, znate?
Gospođo Stamenković, znači, vi se odričete prava na diskusiju. Ja sam tako razumeo. Idemo dalje. Reč ima narodni poslanik Jasmina Nikolić. (Balša Božović, s mesta: Po Poslovniku, gospodine Arsiću.) Reč ima narodni poslanik Vladimir Đurić. (Balša Božović, s mesta: Po Poslovniku, gospodine Arsiću.) Reč ima narodni poslanik Saša Radulović. (Balša Božović, s mesta: Po Poslovniku, gospodine Arsiću.) Gospodine Martinoviću, da li želite i vi reč ili ste odustali? Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Boško Obradović.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministre, koju zaista pozdravljamo kao jedno novo i sveže lice na našoj političkoj sceni, međutim, ne možemo se nikako složiti sa vašim zakonskim predlozima. Evo, šta vi kažete na jednom mestu u Predlogu zakona o sprečavanju nasilja u porodici. Kažete da će ministar nadležan za poslove porodične zaštite, zajedno sa drugim ministrima, sporazumno donositi pravilnik o saradnji kojim se bliže uređuju međusobna prava. Gospođo ministre, Vlada Republike Srbije nema ministra zaduženog za porodičnu zaštitu, i to je tragedija Vlade Republike Srbije. Govorili smo mnogo o značaju osnivanja, formiranja ministarstva za brigu o porodici i ako je ovo vaša želja da jednog dana dođemo do tog ministarstva, to je velika i važna stvar, ali ako je vaša ideja da sada formirate nekakav fantomski demografski savet u kome ćete ponovo Aleksandra Vučića da stavite na čelo, po toj neverovatnoj ideji Slavice Đukić Dejanović, onda ćemo proći onako kako smo prošli sa Biroom za koordinaciju službi bezbednosti.
Gospodine Obradoviću, ja vas molim da se vratite na temu dnevnog reda.
Mislim da sam apsolutno u temi, gospodine predsedavajući. Šta je ovde problem? Problem je, dakle, što se svi mi ovde slažemo da se mora zaustaviti nasilje u porodici i uopšte u društvu, ali se ne slažemo oko toga kako da se to učini. Vi uopšte ovde ne govorite o suštinskim stvarima, o prevenciji nasilja u našem društvu. Da li je bilo ko ovde danas rekao šta je problem naših porodica danas? Alkoholizam, droga, nezaposlenost, nasilje koje se reklamira na medijima. Pogledajte rijaliti šoue koje vi podržavate. Pogledajte nasilje koje se odvija u rijaliti šouima. Što, gospodo naprednjaci, ne zabranite rijaliti šou, pa ćete time da smanjite nasilje u ovome društvu? Zašto ne utičete da bude manje nasilja na našim medijima, pa ćete time da smanjite nasilje u našem društvu? Koliko su porodice danas preopterećene prezaduženošću, otimanjem porodičnog doma od strane privatnih izvršitelja, bankarskim derikožama? Da li je bilo ko pomenuo te probleme sa kojima se suočavaju naše porodice i da li to može biti izvor raznih frustracija, porodičnih svađa, pa i koren možda nekog nasilja u porodici? Vi želite ovakvim nametanjem, usklađivanjem sa EU, usklađivanjem, usaglašavanjem sa nekakvom Istanbulskom deklaracijom prepisivanjem stranih zakona da veštački rešavate nešto što je trebalo da rešavate međuresorno saradnjom raznih ministarstava, što ste već imali po postojećim zakonima. Zašto pet godina niste rešavali taj problem? Ono na šta mi ovde ukazujemo, nećete ga rešiti ni na ovaj način. napravićete nove probleme, napravićete mogućnosti zloupotrebe. Da vam navedem konkretan primer. Moja supruga radi u centru za socijalni rad, kao pedagog socijalni radnik. Ona će biti suočena sa ovom situacijom da je poziva policijski službenik kome je neko prijavio neku potencijalnu mogućnost nasilja u nekoj porodici. Šta će ona da uradi? Ona će naravno da donese hitnu meru i da pošalje potencijalnog nasilnika u pritvor. Zašto? Da skine odgovornost sa sebe. Neće da bude odgovorna za bilo šta drugo, ne zanima je šta se desilo. Policijskog službenika ne zanima šta se desilo. Oni će preventivno da hapse, da šalju ljude u pritvor, jer je neko rekao da postoji mogućnost nekog nasilja. Čekajte, vi ste pravnik, vi valjda znate šta je optužba, šta je presuda, šta je nasilje koje je dokazano, šta je nasilje koje je procesuirano, šta je nasilje koje na svaki drugi način zaista dokazano krivično delo, a šta je optužba za nasilje, koja je nedokazana, koja možda ne postoji, koja je možda nečija zloupotreba, koju možda neko koristi da bi nekome namestio nešto, da bi se okoristio, da bi nekoga oklevetao, da bi nekome namestio neko suđenje. Dakle, iznova imamo onu situaciju u kojoj je genijalno definisano u ovom drugom zakonu koji je ovde predviđen da će se zakon primenjivati od 2018. godine, a vi ga sada donosimo po hitnom postupku. E, to vam je politički futurizam SNS. Evo, samo što nije, evo za dve, do dve i po godine će se bolje živeti i onda donosite zakon po hitnom postupku…
Privodite kraju.
…koji se primenjuje 2018. godine. To vam je slika SNS.
Zahvaljujem kolega Obradoviću. Reč ima narodni poslanik Marinika Tepić.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi gosti, članovi republičke Vlade, koleginice i kolege narodni poslanici, onoliko koliko sam čula u trajanju prethodne rasprave gotovo da niko nema dilemu da je potreba ovog zakona neupitna. Imamo samo nekoliko dilema, odnosno pokušaja da ga upotpunimo i poboljšamo kroz dodatne naše amandmane kako verujemo, barem mi iz LSV možemo da zaokružimo samo postupanje u fazi i nakon faze izricanja hitnih mera. Na moju veliku žalost, ima i kolega koji priznajem, nisu razumeli suštinu ovog zakona i u nekoliko navrata su pokušali da relativizuju čitav ovaj problem, postavljajući ga na osnovama potencijalne zloupotrebe od strane žena, što mislim da je nedopustivo da se u tom tretmanu postavlja na dnevni red, pa čak i u okviru nekog opravdanja ovde u Narodnoj skupštini, naročito ne kada raspravljamo o ovakvoj zakonskoj inicijativi. Upravo u tom smislu postoji u samom postupanju, u samoj hronologiji onako kako predviđa ovaj predlog zakona, ne pritvor od osam sati i ne zatvor od 48 sati, nego su to sve postupci ka potencijalnom drugačijem ili pritvorskom zaustavljanju nasilnika ili potencijalnog nasilnika, ukoliko prekrši ove izrečene hitne mere. Dakle, koliko sam razumela verujem da jesam, osam sati traje zapravo procena nadležnog specijalizovanog policajca koji je u sedištu policijske uprave i koji ima jedan vrlo sadržajan upitnik, između ostalog, a i vrši druge procene u koordinaciji sa drugim resornim službama, da bi uopšte procenio hoće li izreći hitne mere naređenja, udaljenja nasilnika iz stana, odnosno porodičnog okruženja ili eventualno zabrane žrtvi. Ono što nas brine jeste šta se dešava u situacijama u kojima je hitna mera izrečena, u konkretnom slučaju mera udaljenja iz stana u trajanju od 48 sati, odnosno 40 sati, pošto će se sigurno uzeti u obzir ovo osmočasovno vreme zadržavanja kada nadležni policijski službenik obavlja procenu, pre nego što izrekne hitnu meru, šta se nakon toga dešava sa nasilnikom? Mi nismo videli odgovor na ovo pitanje u ovom Predlogu zakona i smatramo ga ključnim da bi ceo ovaj preventivni proces imao smisla. Već sam rekla da sam u komunikaciji sa ljudima na terenu koji će sutra biti zaduženi za sprovođenje ovih mera, mogla primetiti njihovu zabrinutost upravo od trenutka izricanja mere udaljavanja iz stana, kada ne znamo gde će boraviti potencijalni nasilnik ili nasilnik, gde će ga oni naći ukoliko se on sam ne javi, onako kako zakon predviđa, nakon isteka mere od 48 sati, gde će znati da ga traže? Ako je parcijalni model austrijskog zakona bio u nameri da se ovde primeri, nije se to postupanje zaokružilo, tako da se npr. predviđa da se tačno zna gde će boraviti na nekoj drugoj adresi potencijalni nasilnik ili eventualno da mu se obezbedi, što znam da podrazumeva dodatne troškove, smeštaj tamo gde može da bude na sigurnom u smislu praćenja šta on radi. Kao što sam rekla, on apsolutno može besan i ljut, zbog izricanja mere da ode u kafanu, da se napije, da uskoči kroz vrata ili prozor i da ubije žrtvu. Međumera ovde nema. Ono što je za nas takođe diskutabilno jeste ne predviđanje obaveštavanja žrtve o izrečenim merama, tako da ona ne može ni da zna kada nasilnik pokuša da prekrši meru ili je prekrši kako bi prijavila da je on u prekršaju. Ono što takođe bih volela da čujem u odgovoru ministarke, jeste kako je predviđena ova obuka, s obzirom da je zakon u planu da bude primenjen, odnosno da stupi na snagu za dosta meseci od današnjeg dana, od 1. juna naredne godine, što mislimo da je kasno, a ima naznaka da će se raditi o jednodnevnoj obuci. Volela bih da čujem da li je tačno i radovalo bi me da to nije tačno, ali ne možemo da vidimo s obzirom da zakon ne propisuje pravilnik. Kako će izgledati ta obuka, ko će biti zadužen? Mi smo mogli samo da zaključimo da je ovde najbitnija stvar sertifikacija ljudi koji će proći obuke, a ne kako će ta obuka izgledati. Ono što je takođe diskutabilno za LSV i mi ćemo amandmanom pokušati tu da intervenišemo jeste da savet koji je u nameri da se konstituiše kao vladino telo, ovaj član predviđa da može po potrebi uključiti i predstavnike organizacija civilnog društva. Smatramo da taj savet mora u svom sastavu imati bar jednog člana reprezentativnog udruženja, odnosno organizacije civilnog društva, upravo zbog toga što ovaj savet pretpostavljam da će biti političko telo, u odnosu na to kako je opisan njegov sastav. Smatramo da je potreban i taj eksterni član koji nije član Vlade, koji ne radi u organima državne uprave, da bude deo ovog saveta kao korektivni faktor i kao neko ko se svakodnevno, možda i češće sreće sa žrtvama nasilja ili sa informacijama koje je i do sada prikupljao, a nadležni organi to nisu. Ono što je takođe problematično za nas, tu ćemo isto pokušati da vas zamolimo da uzmete u obzir ovaj amandman i da ga usvojite kao predlagač, jeste član 35, odnosno ukidanje praktično krivičnog dela prekršaja mere zaštite od nasilja u porodici po Porodičnom zakonu, a sada svođenje na prekršaj u okviru člana 35. jednako sa prekršajem izrečenih hitnih mera. Smatramo da treba i krivično delo kakvo je bilo i do sada, a po osnovu porodičnog zakona da ipak ostane na snazi, nije na odmet da imamo i ovo krivično delo. Neće nikome biti zbog toga teže, ali možda će nekome biti lakše. Naravno, ono što je bila dilema i juče kada sam govorila, nisam dobila odgovor, dva puta sam pokušala da dobijem konkretan odgovor od ministarke i molim vas da mi odgovorite. Po kom osnovu i po kojim kriterijumima ste za izmene Krivičnog zakonika uvodeći novi stav koji se tiče uspostavljanja novog krivičnog dela za javno odobravanje, odnosno negiranje postojanja genocida, zločina protiv čovečnosti, ratnih zločina, napravili selekciju u odnosu na to koje ćete sudove, odnosno čije ćete presude uzimati u obzir u ovom krivičnom delu, a koje nećete. Zato što ovde nedostaje međunarodni sud za ratne zločine na prostoru bivše Jugoslavije.
Potrošili ste vreme. Hvala. Reč ima narodni poslanik Balša Božović.
Osam minuta. Sedam minuta i 57 sekundi. Zahvaljujem što sam dobio reč nakon 17 puta traženja povrede Poslovnika. Da se vratimo na temu dnevnog reda koja je veoma značajna, pre svega, očigledno značajnija opoziciji nego predstavnicima vladajuće većine. Nema osobe među nama koja nije prisustvovala makar jednom u životu razgovoru u kom je izgovorena rečenica da je žena sama kriva što je muž tuče, da je sama kriva zato što trpi, zato što ga nije ostavila, zato što čeka toliko dugo da ga prijavi nadležnim organima, da je sigurno sama izazvala nasilje u porodici, da je znala da je takav ili da to nije naša stvar i da nećemo da se mešamo, kao što kažu predstavnici Dveri, u porodično pitanje. Nema osobe koja makar jednom u životu to nije čula u svojoj okolini, a s druge strane i statistika je ta koja to potvrđuje i o nama ne govori lepo. Svaka druga žena u Srbiji trpi nasilje, svaka treća trpi fizičko nasilje, svake nedelje u Srbiji jedna žena bude ubijena u porodičnom nasilju. To je statistika. Dragi poslanici, u dve trećine slučajeva kada žena bude ubijena u porodičnom nasilju, u dve trećine tih slučajeva cela okolina je znala da je muž nasilnik, da trpi nasilje, da je tuče i nikada nismo izgradili sistem prevencije koji neće dozvoliti da dođe do smrtnog ishoda ili do svakog narednog pokušaja nasilja u porodici i to je naš zadatak kao narodnih poslanika danas. Smatram da nisu svi narodni poslanici uzeli učešća u rešavanju ovog problema. Svaki deseti srednjoškolac smatra da je opravdano tući ženu. Dve trećine srednjoškolaca smatra da je opravdano nasilje prema LGBT populaciji. To govori ne samo o ekspanziji porodičnog nasilja. To govori o ekspanziji nasilja uopšte. Upravo su ljudi koji su predlagali zakone, kako bi se rešilo porodično nasilje, makar u određenoj meri, gospodin Dragan Šutanovac, aktuelni predsednik DS, je u nekoliko saziva predlagao da se nasilnicima koji imaju legalno oružje to oružje oduzme onda kada budu registrovani kao nasilnici u porodici. I upravo njegova supruga pretrpela je nasilje na ulici, brutalno udarena sa leđa i isto tako nasilje u drugom smislu verbalnom se dešavalo prema i drugim predsednicima DS, Bojanu Pajtiću takođe, i onim predsednicima pre njih. U političkim borbama i u ovim temama su upravo njihove žene bile te koje su trpele nasilje od strane rečnika mržnje političkih oponenata koje smo imali prilike da čujemo i danas. I taj rečnik mržnje takođe doprinosi nasilju i doprinosi tome da se ne razume problem porodičnog nasilja. Koliko god danas predstavnici vladajuće većine nose majice – isključi nasilje, mnogo češće smo od strane istih doživljavali da se uključuje nasilje i kada su u pitanju rasprave i kada je u pitanju dijalog i debata i kada su u pitanju ovakvi problemi sa kojima se Srbija suočava danas. Zahvaljujem se još jednom Draganu Šutanovcu što je predložio Zakon o oduzimanju oružja nasilnicima u porodici iako cokću na to saradnici ministarke pravde, što mislim da je vrhunsko nepoštovanje parlamenta i zahvaljujem se Dušanu Milisavljeviću koji je predlagao zakon da se nasilnici na dve nedelje udalje iz domaćinstva i mislim da je to takođe doprinelo tome da danas razgovaramo na ovaj način. Da su njihovi predlozi usvojeni ranije možda bi sačuvali nečije živote. Ovako, bolje pre nego kasnije da se donese zakon makar kao prvi korak pa ćemo ga ispravljati amandmanima, pa ćemo razgovarati i dalje kako da dostignemo taj nivo zaštite da zaista više ni jedna žena u Srbiji ne trpi nasilje. Sve žene danas u Srbiji rade, ali one ne primaju često platu za to što rade. Kada su zaposlene formalno one rade minimum dva posla. Kada rade posao za koji primaju platu, na istom tom poslu, na istom tom radnom mestu primaju manju platu nego muškarci i to je nepravedno i to takođe moramo da ispravimo. Zahvaljujem se takođe i Aleksandri Jerkov koja je uspela da svojom inicijativom, koja traje već više godina krivično delo – krađa beba danas se nađe u Krivičnom zakoniku Srbije. Ono što naša intencija jeste da amandmanom učinimo da to krivično delo ne zastareva i mi ćemo pokušati amandmanom da to rešimo. Zaista su to stvari koje suštinski menjaju naše društvo, menjaju svest u našem društvu, o potrebi da se o ovako važnim stvarima razgovara i aktivnošću tih poslanika i svih ostalih i Ženske parlamentarne mreže i mnogih među nama danas ovde došli smo do jednog rešenja koje nije najsavršenije i mi ćemo u raspravi u pojedinostima to i reći, ali mislim da ćemo naći način da rešimo one goruće probleme. Ono što se danas u Srbiji dešava nije najlepša slika o nama kao društvu. Iz tog razloga smatram da je veoma važno da ne okrećemo glavu kada je u pitanju porodično nasilje u našoj neposrednoj okolini, da građani budu ti koji će to prijavljivati, čak i, kako kažu, ih se ne tiče jer nisu to njihova posla. Nasilje u porodici je nasilje u društvu, a to se tiče svakog građanina ove zemlje i to je suštinska razlika između DS i SNS, zato što DS želi da gradi društvo građana, a ne društvo robova jer danas žene u Srbiji u najvećoj većini slučajeva kada je u pitanju porodično nasilje su robinje a ne građanke. One ne mogu da odu jer nemaju svoju imovinu. One ne mogu da odu jer ne mogu da dignu kredit. One nisu ekonomski nezavisne i iz tog razloga smatram da moramo da radimo na unapređenju pre svega njihovog položaja u društvu. Završavam u poslednjoj rečenici, drago mi je što smo imali prilike da sa ministarkom danas kvalitetno debatujemo i raspravljamo na ovu temu. Krivo mi je sa druge strane što smo bili svedoci nasilja vladajuće većine i danas kada se priča o porodičnom nasilju.
Zahvaljujem gospodine Božoviću. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović.
Hvala. Ovde smo se sada naslušali jedne neverovatne demagogije i sada pazite samo to pitanje – koliko bi života bilo spašeno da je kojim slučajem usvojen neki zakon koji su oni predlagali? Koliko bi života bilo spašeno da ste recimo ovakav zakon 2008. godine doneli i koliko bi možda života bilo spašeno da niste, pošto se sada odjednom brinete za žene, radnice, da niste onakve zakone o privatizaciji donosili gde ste čitave porodice izbacivali na ulicu? Samim tim ovo je najgora moguća demagogija koju slušamo. Ovo je jedina Vlada koja je nešto konkretno uradila. Ovde smo malopre čuli od jednog poslanika, on polazi od premise da je svako u Srbiji izgleda spreman da nešto zloupotrebi i onda ide sa pričom – pa neko će zloupotrebiti član zakona. Po toj logici hajde da ne inkriminišemo krivično delo – silovanje jer će možda neka dama lažno da prijavi nekoga. Na šta to liči? Koja je to logika? Ovde stalno polazimo od toga da smo mi svi u ovom društvu prevaranti, pa ćemo nekoga lažno da prijavljujemo i onda po toj logici nemojmo ništa da inkriminišemo. To nema nikakvog smisla. Lažno prijavljivanje je krivično delo. Istraga će utvrditi i ako neko lažno prijavi odgovaraće. Prema tome, neshvatljivo je da neko može na ovakav način da razmišlja. Malo je šire, priznajem, u samom članu, posebno oko proganjanja, definisano i zaista može da dođe do zloupotreba, ali izvinite, bolje sprečiti nego lečiti, pa i ako ima lažnog prijavljivanja taj će odgovarati. Nemojmo polaziti od toga da su svi u ovom društvu takvi i skloni lažnom prijavljivanju i da nekoga nameste. To možda više govori autoprojekcija onih koji to prigovaraju. Ne želim da verujem da je ovo društvo nasilno društvo, a neko uporno pokušava da nam naglasi kako smo mi svi ovde nasilni, ja to ne želim da prihvatim. Srpski narod i svi mi nismo nasilni, a ima primitivaca u svakom društvu, pa ima i kod nas. Znate, to je ono kada se odvaja žito od kukolja. Te što su kukolj, ovakvim članovima zakona želimo da na neki način eliminišemo, odstranimo iz našeg društva, da idu na zasluženu kaznu i da robijaju. Samim tim, uvaženi predsedavajući, pošto mi je još ostalo malo vremena, moram da se zahvalim svima zato što smo imali prilično konstruktivnu diskusiju, osim pojedinih poslanika, očigledno nervoznih zato što se donose neka krivična dela vezana za stečaj, ali to je već njihov problem. Želim da izrazim zadovoljstvo zato što smo konačno otvoreno počeli da pričamo o ovome i zato što ovo nije demagogija. Ne mogu da podnesem kada neko demagoški prilazi ovoj temi i to samo da bi zaradio političke poene. To je jedan jedini razlog zašto su neki ljudi to radili. Milione smo potrošili u raznim besmislenim kampanjama protiv nasilja u porodici, a nikada veće nasilje nije bilo. Kakav je efekat toga? Nikakav. Sada molim državu da konačno uzme stvar u svoje ruke i da svakog nasilnika kazni i da svako ko tuče ženu, tuče decu, da kazni. Pri tom, naravno, nisam pristalica ni one demagogije, što se tiče dece – e, ne sme roditelj ni popreko da pogleda dete, jer to nije ni dobro. Ali, svakako, pošto ima raznih, iskreno, ima raznih ludaka u našem društvu koji premlaćuju decu, svakako da ih treba sankcionisati. Isto bih zamolio uvažene članove iz Ministarstva pravde, odnosno ministarku, a i gospodina državnog sekretara, da razmislite kako da se reguliše nasilje u porodici i prema muškarcima. Mi imamo ozbiljan problem, ima dosta tužilaca koji se sa tim suočavaju, gde muškarci bezmalo krišom dolaze, pa onda mole da se ipak povuče prijava protiv žene, zato što ih je sramota da prijave nasilje koje postoji, jer ovde je uvreženo pravilo da ste kukavica ako prijavljujete ženu da vas žena maltretira, a to postoji. To postoji, na žalost, i mi moramo i sa tim da se suočimo, jer, naravno, nasilje nije samo fizičko, nego i psihičko i moramo to takođe da sprečimo. Još jednom izraziću veliko zadovoljstvo, malo ko je ovde spominjao Zakon o organizovanom kriminalu, tu tek molim državu da uzme stvar u svoje ruke. LJudi koji su sistematski pljačkali ovo društvo sada imaju nova krivična dela i mogu da rade, imaju veće nadležnosti i veće ingerencije i mogu konačno da spreče sve one koji su umislili da je država njihova prćija i da mogu da pljačkaju ovaj sistem kako im padne na pamet. Zamolio bih vas da još dosta poradite na reformi Krivičnog zakonodavstva, zato što neka krivična dela jesu zastarela, neka moraju da se prilagode nekim savremenim tokovima, tehnologija napreduje, molim vas da što pre dođete sa novim izmenama i dopunama, pre svega dopunama, pošto izmene mogu da budu možda eventualno u kaznenoj politici, ali, pre svega, dopunama nekih novih krivičnih dela koja u svetu postoje. Zato, radujem se što konačno imamo ljude koji nešto konkretno rade u ovoj državi i što će neko konkretno krenuti da sprečava i korupciju i organizovani kriminal, a svakako, pre svega, ovo nasilje u porodici, koje je zahvatilo društvo na najgori mogući način. Verujem da ćemo tu postići daleko, daleko bolje rezultate nego što smo imali do sada kroz razne demagoške kampanje. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Tatjana Macura.
Dame i gospodo narodne poslanice i narodni poslanici, predstavnici Ministarstva, poštovana ministarko, predsedavajući, danas smo prisustvovali onome čemu se verovatno nismo mogli ni u najluđim snovima nadati, a sve je posledica toga što smo objedinili rasprave o nečemu što nije smelo ni po kom osnovu da bude objedinjeno danas u raspravi. Ja ću se i dalje držati teme, bez obzira na situaciju koja se danas dogodila u Skupštini, i zamoliću ministarku ili predstavnike Ministarstva da, ukoliko imaju snage i volje, pošto nisam primetila da su to imali u poslednjih nekoliko sati, ipak odgovore na neka postavljena pitanja, jer mi smo ovde došli i naša je obaveza da kontrolišemo rad ministarstva. Između ostalog, mi danas kontrolišemo i kakvi su to predlozi zakona došli pred nas. Još jednom ću se osvrnuti na to da nismo dobili preko potrebne podatke na osnovu kojih su pisani određeni članovi zakona. Nismo dobili to ni u uvodnom izlaganju, nismo dobili ni tokom ove rasprave. Gospođa ministarka je u jednom momentu pomenula da ćemo dobiti te podatke i da ćete nam ih blagovremeno dostaviti. Verovatno nije bilo prostora tokom današnjeg dana. Nadam se da ćete nam ih ipak dostaviti. Sve podatke koje sam ja lično koristila, a verujem da su ih koristili i ostali poslanici, na žalost, dolaze isključivo i samo iz nevladinih organizacija. Da ne bude da je zaista, ono što nisam stigla u uvodnom izlaganju da kažem, a mislim da je važno, pozdravljam i odluku da se u predlog zakona napravi jedna takva izmena kojom će se čin silovanja, odnosno obljube nemoćnog lica biti izjednačena sa činom silovanja. Mislimo da je to jako važno i da je dobro što je to ovim zakonom urađeno. Nisam dobila odgovor šta znači u obrazloženju da žrtva predahne. Malo pre kada sam vas pitala, to nisam dobila kao odgovor. Najčešći uzročnici porodičnog nasilja, onoliko koliko ja imam podatke, su situacije iz bračnih nekih atmosfera u kojima su supružnici pod dejstvom alkohola ili psihoaktivnih supstanci. Pa, da li taj predah u stvari znači da oni mogu da se vrate ili da ponove svoj zločin, da tako kažem, kada dejstvo alkohola ili psihoaktivnih supstanci u stvari prestane? Ja sam to tako doživela. Ne znam šta to u stvari znači, pa bih volela da mi to ipak pojasnite. Zanima me i zašto centri za socijalni rad nemaju preko potrebnu obuku? Zašto su oni izostavljeni? Ako svi drugi državni organi imaju, zašto centri za socijalni rad, na primer, nemaju? Što se tiče brisanja podataka, pošto ste i to pomenuli, rekli ste da ste na osnovu primedbe Poverenika odlučili da se ovi podaci brišu. Moja konstatacija vezana za brisanje podataka je bila upravo na informaciju koju sam dobila na Odboru za ljudska i manjinska prava, gde je bio državni sekretar, koji je upravo otišao, i koji je dao tu informaciju da mi ne možemo da brišemo podatke, odnosno da smo dogovorili se da brišemo podatke samo zbog toga što, ako ne bude došlo do toga, do brisanja podataka, onda ćemo morati da menjamo niz nekih drugih zakona i da je to sad u ovom trenutku komplikovano. Zato je moja reakcija bila da naša uloga ovde u Narodnoj skupštini jeste da menjamo postojeće zakone da bi oni bili bolji. Slobodno pogledajte snimak sa sednice, pa ćete videti kakav sam odgovor dobila tamo. Još jednom ću se osvrnuti na finansijska sredstva koja su potrebna za izradu jednog, odnosno stupanja na snagu jednog i drugog zakona. Potpuno mi je neshvatljivo da jedan ovako važan zakon kakav je sprečavanje nasilja u porodici…
Privodite kraju koleginice.)
… nema nikakvu potrebu za dodatnim uloženim finansijskim sredstvima. Mogu li još jednu rečenicu?
Ako je samo jedna.
Oduzeto nam je toliko vremena, ja zaista mislim da bi bilo korektno da dobijem jednu rečenicu.
Evo, upravo ste izgovorili rečenicu. Osvrnula bih se na rad finansijskog forenzičara. Rekli ste da je gospođa Miroslava Milenović bila uključena u rad, odnosno pisanje ovog zakona. Meni je žao što njeni predlozi nisu ušli u ovaj zakon. Koliko sam ja dobila informaciju, a dobila sam je lično od nje, da njeni predlozi nisu usvojeni. Podsetiću vas, Miroslava Milenović je prvi forenzičar u Srbiji. Reč ima ministar Nela Kuburović. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam slušala današnju raspravu i, pre svega, moram da se zahvalim poslanicima kako vladajuće koalicije, tako i iz opozicije, koji su vrlo konstruktivno učestvovali. Ono što mogu da kažem da, imajući u vidu i amandmane koje sam imala prilike da vidim, da ćemo svakako nastojati da predloge zakona o kojima smo danas raspravljali poboljšamo kroz određene amandmane. Dosta toga je danas postavljeno, pa ću pokušati da sumiram odgovore na većinu pitanja i krenuću od odgovora koji sam juče ostala dužna poslaniku, a ticao se koliko su trajale pripreme zakona o kojima danas raspravljamo, s obzirom da se oni usvajaju po hitnom postupku. Ono što je bitno, to sam htela i prepodne da odgovorim, ali poslanik nije bio prisutan u prepodnevnoj raspravi, tako da sam ostavila za kraj, da ne ostane uskraćen za odgovor. Svi predlozi zakona o kojima danas raspravljamo pripremali su se više meseci, a izmene i dopune Krivičnog zakonika čak dve godine. Ono što je bitno je da je radna grupa započela sa radom 2015. godine i u njoj je učestvovalo više od 15 članova, a svakako moram da istaknem veliki značaj koji su imali prof. Zoran Stojanović i prof. Milan Škulić i smatram da su upravo najveći stručnjaci kada je u pitanju krivično pravo, tako da primedbe koje ste isticali na samu normativu pisanja upravo ste dali profesorima koje sam pomenula. Ono što je bitno je da je ovaj zakon, odnosno izmena i dopuna Krivičnog zakona, i najduže rađen, s obzirom da smo imali obavezu da Predlog zakona dostavimo Evropskoj komisiji na mišljenje. Dostavljanje odgovora je duže trajalo i zato se tek danas nalazimo u Skupštini sa ovim predlogom. Kada je reč o Zakonu o oduzimanju imovine proistekle iz krivičnog dela, rad je počeo u januaru 2015. godine. Zakon o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije u junu 2015. godine i Zakon o sprečavanju nasilja u porodici, rad radne grupe je započeo u januaru 2016. godine. Nakon završetka rada radnih grupa svi nacrti zakona su bili objavljeni na sajtu Ministarstva pravde, tako da su javne rasprave trajale više meseci i svako je mogao da se uključi u rad, da dostavi svoje sugestije i mišljenje i veliki deo tih sugestija Ministarstvo pravde je usvojilo prilikom dostavljanja predloga Vladi Republike Srbije. Smatram da danas imamo izuzetno važne zakone o kojima raspravljamo i pre svega jedan zakon koji uvodi potpunu novinu u naš pravni sistem i reguliše oblast koja do sada nije bila regulisana. Iako ste 2011. godine doneli bili Nacionalnu strategiju za sprečavanje i suzbijanje nasilja nad ženama i nasilja u porodici, gde je strateški cilj u tački 6. upravo govorio o obavezi donošenja zakona koji će da reguliše ovu oblast, to nije učinjeno i tek je ova Vlada uspela da izađe sa predlogom, kako bi regulisala ovu oblast. Smatram da, s obzirom da je zakon potpuno nov, svakako da verovatno nije savršen, ali smatram da mu treba dati šansu da počne primenu i da ćemo svakako, ukoliko se pokažu nedostaci, intervenisati blagovremeno kako bi u potpunosti implementacija imala efekte koje od njega očekujemo. Ono što je bitno je da ovaj zakon, a sam naziv to govori, ima pre svega preventivnu funkciju i zato mi je žao što su neki poslanici maliciozno pokušali da na neki način i obmanu građane govoreći o pritvoru, oduzimanju imovine, s obzirom da nigde Zakon o sprečavanju nasilja u porodici ne govori o pritvaranju lica, niti oduzimanju imovine, već je novina uvođenje hitnih mera, to udaljenje nasilnika iz stana i zabrana prilaska žrtvi. Što svakako ne može da se izjednači sa pritvorom i upravo suština ovog zakona je da na neki način reaguje pre pokretanja krivičnog postupka ili parničnog postupka po tužbi za nasilje u porodici, kako bi se pružila pre svega podrška žrtvi i ohrabrila je da nastavi dalji postupak kako se ne bi povukla. To je ono što ste možda i pitali - šta znači da predahne žrtva? Upravo da bi dobila dovoljno vremena da se osamostali i da na neki način se i ohrabri da uđe u dalji postupak, bilo da je u pitanju krivični postupak ili postupak po tužbi u parničnom postupku za nasilje u porodici. Da li imamo ministra za porodičnu zaštitu ili ne? Morate pročitati Zakon o ministarstvima pa ćete videti da je ministar za rad i socijalna pitanja nadležan za ovu oblast i ministar nadležan za porodičnu zaštitu pominje se i u Porodičnom zakonu, pa isto tako odredba se pominje i u Zakonu o sprečavanju nasilja u porodici, tako da Ministarstvo pravde nema nameru da se uvodi novo ministarstvo, s obzirom da imamo ministra koji je nadležan za ovo pitanje. Druga stvar, gde ste verovatno isto pokušali na maliciozan način da prikažete da imamo neustavne odredbe koje se tiču evidencije, moram da istaknem da nije reč o evidencijama da li je neko nasilnik ili ne. To su evidencije o postupcima, postupanje pre svega policije, a zatim i javnih tužilaštava i osnovnih sudova, odnosno to je evidencija odluka koje oni donose. Ovde imamo i evidenciju o izrečenim hitnim merama, evidenciju o merama zaštite i evidenciju o merama zaštite predviđene i Porodičnim zakonom, gde je bilo predviđeno da tu evidenciju za sada vodi samo organ starateljstva, a način vođenja evidencije da se reguliše podzakonskim aktom. Upravo imajući u vidu zaštitu podataka i ono što poverenik traži od nas da zakonom mora da se reguliše koji to podaci mogu da se evidentiraju, ovim zakonom je tačno precizirano koju to evidenciju vode policijske uprave, osnovni sudovi, javna tužilaštva i centralna evidencija za koju je nadležno Republičko javno tužilaštvo. Vreme trajanja ovih evidencija, ponovo moram da istaknem da je u nacrtu zakona bilo predviđeno da one imaju trajni karakter, ali s obzirom na ono što nam je poverenik rekao, da takve evidencije ne mogu da postoje, opredelili smo se da rok trajanja bude pet godina, upravo imajući u vidu odredbe Krivičnog zakonika i odredbe koje se odnose na posledice brisanja osude, smatrajući da ovim zakonom ne možemo da predvidimo duže trajanje nego što je to predviđeno Krivičnim zakonikom za lica za koja je utvrđena krivična odgovornost, s obzirom na karakter postupka koji se vodi u skladu sa Zakonom o sprečavanju nasilja u porodici. Posebno je isticano da li treba da se briše odredba iz Krivičnog zakonika koja se odnosi na kršenje mera zaštite koje budu utvrđene u parničnom postupku. Ono što sam i u prepodnevnoj raspravi isticala, a opet ću da ponovim je upravo problem što se te odredbe u praksi nisu primenjivale. U principu, imamo mrtvo slovo na papiru koje nije zaživelo u praksi jer politika sudova, kada je u pitanju nasilje u porodici, mogu reći da je isuviše blaga i za osnovni oblik krivičnog dela i za kvalifikovanije oblike. Ponovo ću da istaknem da je bilo ukupno izrečenih u 2015. godini 1.859 osuđujućih presuda, od kojih je 660 kazni zatvora, znači, samo 35%, a uslovnih osuda je bilo 1.186, odnosno 63,80%. Ako pogledamo i strukturu izrečene kazne zatvora, najviše je kazni koje su izrečene u trajanju do šest meseci, čak 62%, a o stavu 5. koji pominjemo gotovo da nije ni bilo postupaka za koje je nasilnik osuđen. Tako da smo smatrali da bi efektniji postupak i ono što bi moglo dati veće rezultate u primeni bio upravo prekršajni postupak koji je mnogo brži, efikasniji i da sa njime može da se postigne ista svrha koja upravo omogućava da kroz kršenje i hitne, ali i mere zaštite, se odredi zatvor u trajanju do 60 dana. U svakom slučaju, kroz raspravu u pojedinostima možemo ponovo da razmatramo primedbu koju ste izneli na ovaj zakon. Posebno se pojavilo i pitanje odgovornosti svih učesnika koji učestvuju u sprečavanju nasilja u porodici. Ono što moram da istaknem, da je pre svega predviđena prekršajna odgovornost za neprijavljivanje nasilja. Kada je reč o prekršajnoj odgovornosti nosilaca pravosudne funkcije, smatram da je nedopustivo da takvu odredbu unesemo u zakon, s obzirom da moramo poštovati načelo samostalnosti javnih tužilaca i nezavisnost sudija i da upravo nepostupanje u određenim rokovima ne može biti prekršajna odgovornost, može samo da se podvede pod disciplinsku odgovornost sudija i javnih tužilaca i da nadležni disciplinski organi Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca reaguju ukoliko je bilo kršenja i neblagovremenog postupanja jednih i drugih. Što se tiče drugog zakona, odnosno izmena i dopuna Krivičnog zakonika, nekako najviše primedbi je bilo na ostanak krivičnog dela koji se tiče zloupotrebe položaja odgovornog lica. Opet moram da skrenem pažnju da smo mi svesni problema koji izaziva postojanje ovakve odredbe, ali Vlada Republike Srbije pokušava da otkloni posledice onoga što je uneto u Krivični zakonik 2009. godine kroz član 359, gde je kroz zloupotrebu službenog položaja, odnosno odgovorno lice u potpunosti bilo izjednačeno sa službenim licem i to je dovelo do inflacije krivičnih postupaka i jednostavno nismo mogli da dozvolimo da dođe do diskriminacije i obustave tolikog broja postupaka koji su pokrenuti. Zbog toga je bila izmena Zakona 2012. godine, sada pokušavamo ponovo kroz izmenu ovog člana koji se tiče zloupotrebe položaja odgovornog lica da pre svega uvedemo ovo krivično delo kao supsidijarno i kroz nova krivična dela u privredi da regulišemo problem koji se javlja u praksi. Posebnu pažnju je takođe izazvalo krivično delo iz člana 387. koji se tiče diskriminacije i rasizma. Postavljeno je pitanje – po kom kriterijumu smo odlučili koje odluke će se poštovati ili ne. Moram da kažem da je Vlada Republike Srbije, pre svega, inkriminacijom ovog krivičnog dela poštovala Odluku Saveta Evropske unije od 28. novembra 2008. godine, gde je propisano kako to krivično delo treba da izgleda i gde se upravo i Odluka Saveta Evropske unije poziva na Statut Međunarodnog krivičnog suda, zbog čega su upravo i odluke Međunarodnog krivičnog suda implementirane u ovaj zakon, a ad hok sudovi nisu, naročito Haški tribunal koji uskoro završava sa radom, a uvođenjem jednog ad hok tribunala postavilo bi pitanje zašto i ostali ad hok tribunali koji postoje ne bi našli mesto u ovom zakonu. Drugi, odnosno treći veliki zakon o kome smo raspravljali danas je Zakon o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala. Pre svega, smatram da on prati trendove u postupanju i da važeći zakon treba da se unapredi, pre svega, šireći nadležnost Tužilaštva za organizovani kriminal, institucionalno njegovo jačanje, omogućavajući javnom tužiocu da u skladu sa Zakonikom o krivičnom postupku gde postoji tužilačka istraga upravo dobije onu ulogu kakva mu pripada po zakonu i da se osnaži kroz njegovo ovlašćenje da formira takozvane udarne grupe koje će mu upravo pomoći da na adekvatan način prikupi dokaze i da ima kvalitetnu optužnicu, a samim tim da nakon toga imamo i osuđujuće presude. Pored toga, ono što je bitno da se uvode i nova posebna odeljenja u višim javnim tužilaštvima u Beogradu, Kraljevu, Novom Sadu i Nišu, koja će biti upravo nadležna za krivična dela sa koruptivnim elementom. S obzirom da treba duži vremenski period da bi se pripremili, odnosno da bi se formirala posebno odeljenje, imajući u vidu i infrastrukturne probleme koje imamo i koje se nadamo da ćemo uspešno rešiti u toku sledeće godine. Zato je jedan od razloga zbog čega ovaj zakon će tek da se primenjuje 2018. godine. Imajući u vidu da se krivična dela u privredi za koja će biti nadležna viša tužilaštva sa posebnim odeljenjima, upravo odnose na ovo, to je razlog zašto je i Krivični zakonik, odnosno primena Krivičnog zakonika u ovom delu upravo odložena do 2018. godine. Kada je u pitanju odlaganje u ostalom delu Krivičnog zakonika koji počinje da se primenjuje od 1. juna 2016. godine, pre svega, se odnosi na nova krivična dela koja su inkriminisana u skladu sa Istambulskom konvencijom. Međusobno je povezano sa Zakonom o sprečavanju nasilja u porodici i on je odložen do juna 2016. godine, s obzirom da tek nakon usvajanja ovog zakona što se nadam da ćemo imati u narednih par dana, stvara se pravni osnov da Pravosudna akademija utvrdi program obuke, koji će posle sprovesti i na osnovu koga će se obučiti policijski službenici, javni tužioci i sudije. Takav program obuke još uvek nije sastavljen tako da je i neistinito da će obuka trajati svega jedan dan. Ono što moram da kažem da je svaki novi zakon koji je Ministarstvo pravde donosilo i u prethodnom periodu, nekako imao odloženu primenu, upravo iz razloga da bi se stručna javnost dobro pripremila na njegovu efikasnu primenu, a obuke su bile i višenedeljne. Tako da verujem da će i u vezi primene ovog zakona biti isti slučaj. Prosto je nezamislivo da za nešto što je potpuno novo obuka traje samo jedan dan. Nije samo razlog obuke, s obzirom da Ministarstvo pravde i Ministarstvo unutrašnjih poslova i Ministarstvo za rad imaju svoje obaveze da donesu i odgovarajuće podzakonske akte, koji će upravo da omoguće implementaciju ovog zakona na pravi način. Imaju obavezu da u narednih tri meseca donesu akte, a treba da se pripremimo i programski i da osposobimo i Republičko javno tužilaštvo da vodi centralnu evidenciju o kojoj smo pričali. Tako da su to sve razlozi zašto je potrebno odložiti primenu zakona i imati dobru pripremu da bi 1. juna mogli svi organi efikasno da postupaju. I, svi organi kojima se ovim zakonom, pre svega povećava odgovornost, jer do sada smo na neki način imali isključenu odgovornost. Uvek se odgovornost prebacivala sa jednog na drugi organ. Upravo kroz uvođenje grupa za koordinaciju i saradnju i zapisnika na koji smo insistirali u samom zakonu da postoje. Upravo se može videti ko je postupio, odnosno da li nije postupio u skladu sa onim što je dogovoreno, da li je postupio blagovremeno ili ne, tako da nema razloga da se poziva posle na neodgovornost, odnosno da nije znao šta treba da uradi. Ja vam se još jednom zahvaljujem i nadam se da ćemo u narednim danima imati prilike da o svakom pojedinačnom amandmanu raspravimo. Još jednom ukazujem da će svakako biti mesta za poboljšanje i unapređenje Predloga zakona koji se nalaze pred vama, s obzirom da ima amandmana koji su i te kako kvalitetni i moram priznati čak precizniji u pojedinim delovima u odnosu na ono što je predloženo od strane Ministarstva pravde.
Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni pretres. Sa ovim završavamo sa današnjim radom. Sutra nastavljamo sednicu sa početkom u 10,00 časova.