Dame i gospodo, vraćamo se na početak priče o tome da li je bitno govoriti o autonomiji definitivnoj i staviti u prvi član zakona u kome se autonomija fakulteta nedvosmisleno spominje, mislimo da je to u redu i da tako treba i uraditi. Potvrde za takav naš stav nalazimo ako malo detaljnije pogledamo rasprave grupe koja je radila na projektu zakona i njeno angažovanje, pojedinačno angažovanje članova grupe za izradu zakona, recimo u dve godine unazad. Gotovo da niko, bar od pet-šest "viđenijih" članova, a naravno ne ulazim u njihova zvanja, stručnost i sposobnost, jer sigurno čim su uspeli da dođu na to mesto da su u svojoj struci to dokazani i kvalitetni profesori, međutim njihov politički stav o autonomiji, o tome da li je autonomija fakulteta ili njihovo svođenje na ispostave, poput departmana, može za Srbiju biti dobro ili loše, potpuno je oprečno onome što se u zajedničkom tekstu ovog zakona kao radna grupa predložili. Dakle, u ovom našem nastojanju vidimo da i bez nekog ranijeg detaljnijeg ulaženja u način rada i sastav grupe koja je pisala Predlog zakona, iako jeste sa Beogradskog univerziteta, iako su nekakve konsultacije napravljene, mislimo da su oni tada ispravanije i racionalnije mislili, javno se o tome oglašavali i imali su pred sobom alternativu. Čak u nekim tekstovima, a naravno biće još vremena za tu priču i pokazaću to i argumentovano, govorili su i o mogućem haosu na univerzitetima ako se depraviraju fakulteti i pretvore u same puke ispostave, navodeći potpuno razumljive razloge, od kojih smo neke mi elaborirali, govoreći u načelnoj raspravi o tome zašto nije dobro da se fakultet ostavi u podređenom položaju. Ove naknade intervencije, kao i sama činjenica jer se zakon u tom svom punom obimu posle šest meseci, godinu ili dve godine kako je dat zakonski rok da deluje, to samo može da bude za opoziciju i ljude koji drugačije misle uverenje da on ipak neće uspeti da učini toliko destruktivnim dobar obrazovni sistem. To je neka nada za budućnost da ćemo mi ipak stići da promenimo, jer kakav god da uradite i da ga donesete sa silom, nizom izmena koje je Odbor prihvatio, sada nam je to dotureno i nešto je prihvaćeno a nešto nije, ne možemo mi sve to ni da pratimo. Nama je reper ono što ste vi ovde ponudili. Šta ste se u međuvremenu nagodili, na šta ste pristali u međuvremenu lobiranjima za izglasavanje ovog zakona, to je problem predlagača, naravno, a i njegovo pravo i u to ne ulazimo, tako da i ako nešto sa ove govornice ja i neko od naših poslanika koji su podneli amandmane kaže što je možda već prihvaćeno, nemojte se osvrtati kritički, jer mi ne možemo pratiti noćno pisanje odluka, pristanak Vlade, pristanak Odbora. Zaseda se noću, radi se u nekim neregularnim uslovima i nemamo mi nameru da se bakćemo sa takvim stvarima. Jednostavno, imamo jasan zakonski predlog i o njemu diskutujemo, šta se to nešto malo poboljšalo, da li je data finansijska prinadležnost fakultetu, pa imaće žiro račun, pa još dve godine, pa još tri godine, to su sve čiste kozmetike. To samo govori o tome da i onda kada je rađen zakon, niti su ljudi koji su učestvovali u izradi i nacrtu bili do kraja saslušani niti su imali temeljne razloge da svoje uverenje promene. U izjavama nekih od ovih zakonotvoraca, pošto Ministarstvo samo kao takvo nije uradilo, a ni administracija, kako reče ministar Ministarstva to radila, onda se postavlja pitanje kako se to za godinu ili dve nešto promeni, kako to da ovaj sadašnji ministar, koji stvarno nema problem da personalno polaže račun u Srbiji građanima šta je on to doneo, a ostaće upamćen po jednom zakonu. Mislili smo da će po najgorem zakonu ostati upamćen gospodin Gašo Knežević, a ovo ispade gore i po svim reperskusijama koje je doneo. Ali, on nema taj problem personalne identifikacije. Nema to biračko telo koje će da kaže, vidite, baš nas je sramota što smo mi to uradili. Ušao je kasnije iz svoje partije u neku drugu partiju, pretočio se, priključio i iz te partije može da ode, kao što vidite da neki već odlaze kada nešto ne urade, ali će za Srbiju ostati loša zakonska rešenja. Mislim da ste vi, govoreći u okviru ovoga i obrazlaganja pojedinih članova, govorili, pa možda i nije problem reformski deo nastave, nastavnih sadržaja, možda to i nije toliko problem novog zakona koliko je problem institucionalno organizovanje. To su ljudi govorili koji su pisali. To je ostalo zabeleženo i hvala bogu da postoje savremeni mediji, savremeni način komunikacije, jer ko bi kada mogao da čita novine i da skuplja otcepke, da pravi pres-klipinge, ali to se sve može naći, negde se nešto i sačuva, pa se iz toga može zaključiti da su ljudi menjali stavove. Primenom nekih amandmana koji deluju, neki od njih, i tako da ćete nešto oko te autonomije malo i ostaviti ili neke naznake, nisu za nas dovoljan dokaz da će zakon kvalitetno biti promenjen i zato mislimo da treba zadržati fakultete. Vidite, javila se jedna potpuno nova situacija unazad dve godine, postojala je mogućnost da se nešto na terenu autonomnosti u formiranju i kreiranju programa i spasonosnog delovanja fakulteta, njihovog integrisanja, da budu spaseni od finansijske zavisnosti univerziteta. Dakle, ta alternativa je postojala u zakonu i neki fakulteti su se osetili prozvanim da nešto urade. Ima nekoliko primera u Srbiji gde su fakulteti počeli da otvaraju smerove i struke, dakle ono što ni u nagoveštaju važećeg zakona nije dato. Neki su formirali komisije za bodovanje. Dakle, ponašaju se, anticipiraju zakonsko rešenje koje je pred nama. Zamislite vi koliko je to tragično kada na nekom fakultetu, pored regularnog studijskog programa, otvorite još dva, jer je predviđeno da sa tri on može biti finansijski samostalan. Taj koncept, taj program, pitanje je da li je Ministarstvo videlo, da li je to video važeći Savet, da li je to neko overio, da li je to neko pročitao. Poznata je situacija da se mnogi takvi fakulteti srodnih grupa međusobno takmiče ko će da otvori, ko će da ukine, da li su im nastavni sadržaji logični, a znam za neke, da su potpuno anahroni, gde je neka viša škola prerasla u visoku školu, a pri tome ne podrazumeva sadržavanje programa škole iz koje je nastala nego nešto "ni riba ni devojka". To je neverovatno šta je od onoga napravljeno, što su fakulteti spasonosno tražeći rešenja pre nego što zakon stupi na delo. Kada ste to stigli da ih isprepadate? Da li su to sve po političkoj volji postavljeni dekani? Ko je to stigao da se toliko isprepada, da se toliko ljudi preorjentišu u hodu, a da ne govorimo o tome koje su posledice takve preorjentacije. Pazite, treba da nađete nastavnika, treba da upišete studente - dominantno se upisuju plaćajući iz džepa. To nisu male školarine, a neki od njih u registru zvanja nemaju ni svoje ime. Nekom je Srbijanka Turajlić na ivici, na margini potpisala "može" i ljudi su otvorili. Zašto su morali da anticipiraju da će neko jednog dana doneti ovakav zakon? Zašto, kada i oni koji su ga donosili u vreme kada je to otvarano, pogledajte šta je tada govoreno, šta je govorila tadašnja predsednica Snežana, član je Minsitarstva, ne znam kako joj je prezime, čak i u živoj emisiji koju sam lično čuo na B92. Ona je izražavala žaljenje što neće moći u maju da se pohvali kako je zakon već donet i još o nekim stidovima i sramovima, od čega treba da nas bude sramota pred međunarodnom zajednicom. Zapanjujuće je staviti za predsednika komisije nekoga koga je sramota da se međunarodnoj zajednici više izvinjava što zakon još nije donet. A nije je sramota što ne sadrži nijedan elemenat nacionalnog, a pri tome ističe, sa Turajlićkom ne znam kako bi pustili tu ženu, Mariju Bogdanović uvažavam - ali, pa tri tačke, itd. Prosto neverovatno šta se od tog predsednika komisije desi i pristade na ovakav projekt. Evo, vi to sada popravljate tokom noćnog zasedanja Odbora, nešto malo šminkate. Zbog toga mi izlazimo da govorimo da ne valja. Hoćemo da sprečimo ono što je u ovoj vladi karakteristično - donese se zakon a onda prođe dva-tri meseca pa daj amandman, menjaj ga, pa izmena na izmenu. Biće hiljadu razloga zbog kojih će samo zbog autonomije, gašenja autonomije ili njenog redukovanja na ovaj ili onaj način, biti razloga da će se stvoriti nejasna situacija na fakultetima. Ko će sada da vrati neke već otvorene smerove, ko da ispiše decu, kakve diplome da im da, a sve vis a vis toga da budemo samostalni. Što je neko to dirao? Što smo terali nastavnike i kadar. Znate, jedan dekan potpiše na jednom fakultetu, implementira ideju, a dođe drugo rukovodstvo, inokosni organ koji mora da nastavi. To je nekakva ratifikacija, to je obavezno. On nema hrabrosti i nema ministra kome može da kaže - gospodine ministre, da stanem sa ovim, vi niste ni doneli zakon, šta ovo radim - otvaraj za svaki slučaj. Koliko je toga po Srbiji? Znam za nekoliko. Šta ćemo sa tom decom? Verovatno kada dekani dođu o tome i govore. To je mnogo ozbiljno, to su nečija deca, to su nečije pare. Mene su skoro pitali da li da upišem dete na to i to. Ja sam rekao kako, šta će ti biti dete, šta će da ti radi, kakav ti je program, jer znam kakav smo program, u kome sam učestvovao, donosili. Svelo se na nas pet ili šest da napišemo program i sada će da kaže, odlično, to je kreativnost, to je inovacija, to je evropski model. Stavi ruku u džep, sedi na katedru, možeš da zapališ cigaru, pričaj, to je predavanje, ti si autonoman, savremen. Gledate filmove, svi profesori sede i šmekuju malo studentkinje i ruku u džep. Da li je to taj model koji smo mi uradili? Da li je to autonomija? To će biti haos. Uzimamo finansijsku stranu, a fakultetu ostavljamo da sve što je radio radi i dalje, naravno besplatno. Zamislite tu 20 ili 30 fakulteta, kako će to biti teško namaknuti na kašičicu. To što smo čačkali u tu jednu stavku, koju su i autori zakona smatrali težim delom posla, to smo nepotrebno uradili. A na stranu što smo na određeni način isprivilegisali samostalne fakultete, dali smo im gotovo isti status. Malo smo ih srozali u nazivu, sada su to neke visoke škole itd, ali mogu obim studija da vrše dalje do magistarskog, tako da u praktičnom smislu smo više devalvirali fakultete koje je osnovala Republika, dakle, državne obrazovne institucije, one iskrene nosioce. Ma koliko multidisciplinarno da radio univerzitet, ma koliko paralelnih programa, ma koliko prepisivao, ne može univerzitet da stekne u tolikoj meri nadmoć nad obrazovnim procesom nad fakultetom, koji je po definiciji neposredni izvršilac obrazovnog procesa. Zato je i to jedan od razloga za anahronost ovakve odluke i razlog da u ovom članu 1. intervenišemo da sklonimo svaku dilemu i otklonimo šta je samostalno, a šta nije samostalno.
Da li još neko želi reč? Izvolite, gospodine Kneževiću. [[Gašo Knežević, sa mesta: Ništa se ne čuje. Potpuno je tehnika zakazala.]] Intervenisaćemo. Hvala. Molim stručne službe da obrate pažnju ako je ikako moguće da se malo poboljša zvučnost, a isto tako, gospodin Hiber i ja imamo i drugu vrstu problema. Mi ne čujemo ni bolju tehniku. Ako ne, gospodine Kneževiću, ja ću vas zamoliti da se organizujemo. (Gašo Knežević, sa mesta: Ovo je moje mesto.) Srećom niko nema svoje obezbeđeno mesto, zato i postoje izbori. Čovek izabere gde će. Na član 6. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević i narodni poslanik Dragor Hiber. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na naslov iznad člana 9. i član 9. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Obaveštavam vas i danas, ono što smo juče najavili, ko nije čuo, dakle, radićemo danas do završetka, sednica će trajati do završetka rasprave o amandmanima, a sutra, u petak, sednice neće biti, već se u ponedeljak nastaviti raspravom u pojedinostima o 2. tački dnevnog reda. Hvala vam, gospodine Krasiću, što ste sačekali. Izvolite.
Imam nešto pre nego što krenem sa obrazloženjem ovog amandmana na član 9, a koji se tiče ideje formiranja Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Hteo bih sa nekoliko uvodnih rečenica da prokomentarišem nešto što je sadržano u prethodnim članovima i ujedno da ukažem da u nekim čudnim okolnostima mi donosimo ovaj zakon. Mi danas kritikujemo Gašu Kneževića, ne zbog toga što je ovaj zakon pola koraka od onog, kako je to prethodna vlast zamislila, već zato što su duhovni i idejni tvorci ovakvog predloga zakona ljudi iz nekog nevladinog, univerzitetskog, interesnog i drugog lobija, a poprilično je ovoj vladi podmetnut tekst kao kukavičje jaje. Ni ministar više ne može da se bakće sa univerzitetskim profesorima, univerzitetima, kao što je i rekao na početku - izvolite, gospodo profesori, napišite kako vi smatrate da treba da izgleda ovaj zakon usaglašen sa nekim standardima. Ministarstvo će sve to da prihvati, da progura na Vladi i ovde i jedino tako mogu da protumačim ovako veliki broj amandmana Vlade Republike Srbije, jer ovde se jednostavno vidi da nešto nije u redu, da treba da se interveniše,da treba da se ispravlja. Te je i ovaj zakon, po jednom maniru koji već tri-četiri godine važi u Narodnoj skupštini, uopšte u našoj zakonodavnoj aktivnosti, preopterećen nepotrebnim pojmovima poput ovoga iz člana 2. da je deo međunarodnog, posebno evropskog obrazovnog, naučnog, odnosno umetničkog sistema, kao da je to bitno za neku normu. Obično parola koja ništa ne znači. Ili ovo što je navedeno u članu 3. kao neki cilj, čiste želje. Ili, u članu 4. kaže - uvažavanje humanističkih i demokratskih vrednosti. Ništa to ne znači. Ako počnete da tumačite po Vujakliji šta koja reč znači, dobićete jednu smešnu sadržinsku formulaciju. Kaže - humanistička gimnazija, grčka plus latinska i obrazovanje u klasičnom duhu. Neko je iz nevladinog sektora rekao, hajde ubaci tamo ove pojmove koji zveče, pa će da izgleda da je baš sve evropski. U tom kontekstu mi dolazimo praktično do situacije da se na relaciji član 5. i član 6. gubi suština, ne vidi se šta je akademska sloboda, a šta je autonomija visokog obrazovanja, pa od jednog ovlašćenja stvara se nepotrebno pravo, a sloboda i suviše usko definiše, tako da dozvoljava mogućnost različite interpretacije. Pa preko člana 8. gde se kaže - pravo na visoko obrazovanje, onda se potpuno nepotrebno ubacuje stav 3. koji kaže - visokoškolska ustanova utvrđuje u skladu sa zakonom kriterijume. Kakve to veze ima sa pravom nekog pojedinca? Jedna apsolutna zbrka. Verovatno je tu i ona gospođa Turajlić, koja je bila zainteresovana za ove stvari, umešala suviše agresivno svoje prste. Dolazimo na član 9. Predloga zakona, gde se praktično normom propisuje osnivanje nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Pošto i sledeći članovi pokušavaju do tančina da regulišu nadležnost, obrazovanje itd. tog nacionalnog saveta i tu imamo amandmane, pa neću da obuhvatim taj deo, koji se odnosi suštinski na članove 10, 11. i 12. Hoću samo da prokomentarišem ovu ideju formiranja Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Vidite, naš Ustav dozvoljava da, pored državnih organa, organa uprave, postoje i upravne organizacije, postoje i zavodi, i direkcije i neke druge institucije, koje su ovlašćene da rade izuzetno stručne poslove od interesa za državu, koji po definiciji nisu upravni, već stručni poslovi. Sigurno da mora da postoji jedan organ, ne ulazim sada u ovom trenutku u njegov pravni status, ali stručan organ koji treba da obavi deo poslova iz čl. 10. i 11. ovog predloga zakona. Pitanje je na kojoj razdaljini taj organ treba da bude od organa uprave i koje je njegovo mesto u sistemu vlasti. Mi smo taj koncept kritikovali i kada je bio Zakon o osnovama obrazovanja, gde je takođe formiran Nacionalni prosvetni savet, mislim da se tako zove, jedan po svojim kapacitetima megalomanski organ, sa komplikovanim načinom izbora. Verovatno se većina poslanika seća da smo to u četiri ujutru završili. Molili smo onu gospođu koja je bila ministar da kao obavezne predlagače za izbor ne stavlja neke asocijacije i neka udruženja, koja možda čak i ne postoje, pa se posle nekoliko meseci pojavilo da oni ne mogu ni da se dogovore, a neki stvarno i ne postoje, ali su ušli u zakon, postali su sastavni deo jedne norme. I manje ili više, mislim da smo skoro godinu dana formirali taj Nacionalni prosvetni savet, a verujte nekoliko meseci je bilo problema u Skupštini ko da predloži još nekog člana jer ne postoji zvanični predlagač, pa se išlo na tumačenje Zakonodavnog odbora, da li to mogu da urade poslanici, da li Odbor za prosvetu i formirao se navodno taj organ koji radi te stručne poslove, vezane ne samo za programe, nego i za druge stvari koje se tiču obrazovanja, onog osnovnog i srednjeg. Ta ideja se preslikava i kada je u pitanju visoko obrazovanje, formira se ovim zakonom poseban nacionalni savet, daju se videćete koja ovlašćenja i koje nadležnosti, i nije jasno da li taj nacionalni savet treba da bude stručni organ države, da li je to neka asocijacija, koji su njegovi realni dometi, šta on realno može da uradi i druga pitanja, ali se ne daje odgovor na ono centralno pitanje, a taj odgovor mora vrlo precizno dati Narodna skupština kada donosi jedan zakon, gde je tu država. Kada kažem država, gde je tu vlast, gde su tu organi vlasti i to je najveći problem ovog zakona, i kada je u pitanju nacionalni savet, kada su u pitanju komisije i kada su u pitanju stručna tela kao radne grupe ili pojedinci koje nazivate recenzentima. Stvarno se postavlja pitanje gde je tu vlast. Zato sam u uvodu namerno pomenuo odredbu o akademskim slobodama i o autonomiji, da biste shvatili da i ukoliko se propiše nešto što zalazi u pitanje autonomije, ne znači da se autonomija narušava, nego se ona stavlja u neke okvire. Jer ako izvršite analizu svih ovih tačaka, koje su navedene u članu 5, gde je autonomija definisana kao pravo, a ne kao ovlašćenje da se nešto samostalno uradi, onda ćete doći u situaciju, i sada shvatam Vladu zašto je morala da interveniše kod tog člana, da u uvodnoj rečenici napišete - u skladu sa zakonom. Već u tački 7) člana 6. se kaže - pravo na raspolaganje finansijskim sredstvima, u skladu sa zakonom. Znači, dva puta u skladu sa zakonom, dva puta se potencira da autonomija ne znači toliku slobodu da se ne priznaju propisi koji regulišu finansijsko poslovanje pravnih lica. Sve ovo pričam zbog toga što država nema jasnu sliku na kojoj razdaljini treba da se nalazi Nacionalni savet za visoko obrazovanje, kakav je njegov realni uticaj. Jer, ne sme država da dozvoli da se i ovo visoko obrazovanje urušava, koje nije obavezno, neka obaveza postoji u smislu omogućavanja ljudima sa odgovarajućom kvalifikacijom da se bave obrazovnom delatnošću, da se bave naučnom delatnošću, postoji neka obaveza u smislu onoga što država finansira pod određenim uslovima, da se ljudi visoko obrazuju. Postoje samote dve obaveze države, a sve drugo je slobodno, zavisi od pojedinca. Ali, preko tih stvari se definiše suštinska politika ovog prostora, da ne bismo došli u situaciju da sledećim zakonima kažemo - ko završi poslovnu školu, može da polaže pravosudni ispit. Mene čak i to ne bi iznenadilo od nekih nevladinih ideja koje se promovišu, da li preko poslanika, da li preko ministarstava, da li preko poslaničkih grupa, da li preko Vlade i MMF-a. Znači, opasnost od te erozije postoji. U oblasti osnovnog i srednjeg obrazovanja formiran je Nacionalni prosvetni savet. Zašto on ne bi obavljao funkciju koju ste predvideli članom 10. i 11. i ostalim odredbama ovog zakona za ovaj nacionalni savet za visoko obrazovanje? Vidite i sami kada se razmatraju programi, kada se razmatra ideja kako da se organizuje visoko obrazovanje, valjda ti ljudi moraju da imaju elementarno saznanje šta je prethodno obrazovanje dalo kao kvalitet, koji je to obim znanja potreban da bi se pretpostavilo da postoji, da bi u prvoj, drugoj i sledećoj godini student mogao da ide dalje od onog srednjoškolskog obrazovanja. Zašto to nije u jednoj celini? Kompletno obrazovanje da bude u jednoj celini. Taj organ treba da bude blizu Ministarstva, da budem iskren mislim da treba da bude veštak Ministarstva, da veštači za Ministarstvo. Mi ćemo kod kasnijih odredbi videti da čak ni to veštačenje nije do krajnjih konsekvenci izvedeno. Zašto? Zato što su univerziteti pisali ovaj zakon i hteli svoju poziciju da pojasne. Hteli su da ostvare svoju dominaciju. Doći ćemo do onih odredbi na relaciji osnivač i visokoškolska ustanova, pa ćete videti opet javni servis, samoupravljanje i trla baba lan, a kod Bogoljuba Karića nema ništa, nego plati pa završavaj. Tamo nema autonomije, koje akademske slobode. Ajdukovićka primila delegaciju iz Hrvatske, razgovarala, naravno razgovarala da Bogoljub Karić nešto napravi u Hrvatskoj. Gde je fakultet, naučni rad i obrazovni rad? Nema ga. To se reklamira, a državni fakulteti, državni univerziteti, stagnacija. Ako se to preslika u ovom nacionalnom savetu, kako ste zamislili, onda ćete sve te lomove da legalizujete preko stavova, mišljenja, odluka ili kako ovde stoji na većini pozicija standarda i merila, pa će doći do erozije, a onda vam ništa ne znači ni Bolonjska, ni bilo koja druga povelja ili bilo koji drugi akt. O tome se radi. Država ne sme da bude nemi posmatrač ovoga što se dešava. Država ne sme da se plaši ako kaže da je stručni organ ministarstva taj i taj organ. Nije na taj način uništena ni sloboda akademskog stvaralaštva, niti autonomija univerziteta. Država treba da stoji iznad toga, svi traže državu kao kapu. Ne znači država kao kapa ugnjetavanje, kako su nas neki učili koji su duvali po ulicama, sve država ugnjetava. Ne ugnjetava država sve, nema potrebe, nema interesa da uništava. Kada ste došli na vlast videli ste u kojoj se zabludi bili i najveći nedostatak ovog zakona je upravo taj što su ga pisale interesne grupe, a Vlada i Ministarstvo nisu imali dovoljno smelosti i hrabrosti da promovišu nacionalnu i državnu politiku kroz ovaj zakon. Zašto nisu imali hrabrosti? Niko ne može da digne glavu od ovih nevladinih organizacija i ovoga što dolazi iz inostranstva. Onda se to preslikava kao nemoć države pred nevladinim sektorom koji buja, koji je agresivan, koji je bezobrazan. Zato mi podnosimo ove amandmane, da vratimo ugled državi, da država kaže šta je to nacionalni i državni interes i da sprovede do kraja. Stručnjaci, budite veštaci u pogledu programa, u pogledu kvaliteta itd, ali nemojte da vršite eroziju nečega što je državno visoko obrazovanje.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 9. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Preti mi da će me izbaciti ako ga opomenem što nije rekao "poslanica". Gospodine predsedniče, ja sam poslanica.
Gospođo Ruždić, vratiću vam vreme, pošto ni na jedan način ne dozvoljavam povredu svojih verskih osećanja i vi svakako niste poslanica. Dobro znam kako izgleda poslanica, od Pavlove nadalje. Srećom, vi ste gospođa, dama, ravnopravno narodni poslanik. To su nedostaci srpskog jezika, ali ne možemo nas dvoje to da ispravimo. Naravno, ovo je deo međusobne šale, ali iz zbilje izvolite, hvala vam na razumevanju.
Vi kada ste sami, kažete: ja sam. Ali, i za sebe kažete: ja sam sam, a ja sam kažete i kad govorite o sebi. Znači, jedna reč ima dva značenja. Poslanica može da bude i poslanica patrijarha Pavla, i ženska imenica za ženu koja obavlja dužnost poslanika. To što mi još nismo uspeli da senzibilišemo naš jezik, to je jedna stvar, ali u najskorije vreme to će da bude završeno. Prema tome, bolje da se navikavamo na vreme.
Hvala vam, gospođo Trifunović. Vratiću vam vreme. Naravno, ni na jedan način ne mislim na poslanicu patrijarha Pavla, jer postoji razlika od nekih 2000 godina, ali sve je u redu. Izvolite, ovo je diskusija koju ćemo na opšte zadovoljstvo svi zajedno nastaviti. Ne želim da utiče na skraćenje vašeg vremena da raspravljate o amandmanu.
Moj amandman je vrlo kratak i neću da budem opširna kao kolega Krasić i neću da govorim o amandmanu ono što je trebalo da govorim u vreme kada je u načelu bila rasprava. Prema tome, samo ću pokušati da se još jedanput zauzmem za promenu naziva "nacionalni savet", kao što sam se zauzimala i kod Zakona o osnovama obrazovanja. Prosto smatram da je primereniji i adekvatniji naziv "državni", zato što je ovo stručni organ koji obavlja za državu poslove. Zato mislim da "nacionalno" ostavimo naučnim ustanovama, nekim umetničkim ustanovama, nekim prirodnim ustanovama, kao što su, recimo, nacionalni prirodnjački muzeji, a da kod saveta, kada je obrazovanje u pitanju, stavljamo nazive "državni", jer označava da pripada državi tako jedan važan organ koji pokušava da nas uvede u razvoj visokog obrazovanja i u bolje stanje u visokom obrazovanju. Prosto mi nije adekvatan naziv i ponovo pokušavam da apelujem na ministra da menja naziv u "državni", jer mislim da je adekvatniji.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo, uvažavam argumentaciju koju je podnela Leila Ruždić, ali je ona za mene neprihvatljiva. Ne treba niko da se boji ničeg što je nacionalno, naročito ne kad se radi o nacionalnom prosvetnom savetu. Valjda taj savet ima obavezu, ima dužnost, ima zadatak, ima misiju da svim građanima ove zemlje obezbedi ono što se od njega očekuje, na način koji je nacionalno jasan, prepoznatljiv, čist, koji ne ugrožava nikog drugog. Država je, po definiciji, prinuda. Ona je stvorena iz nužde, iz neznanja da se na neki drugi način organizuje život građana koji žive na jednoj teritoriji. "Državno" previše zvuči rigidno, "nacionalno" je prijemčivo za svakog ko u tome prepoznaje ono što želi. Pri tom, mi ne sporimo nikom da pod tim pojmom upravo prepozna i ono što je njemu najdraže. Zato je za mene amandman uvažene koleginice neprihvatljiv.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 10. i na član 10. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, mi smo pre nekih pola sata dobili izveštaj Odbora za prosvetu, koji se odnosi na amandmane koji su podneti na Predlog zakona o visokom obrazovanju. Sada ću da vas upoznam kako to statistički izgleda. Predlog zakona ima 130 članova i podneto je 137 amandmana. Predstavnik predlagača - ministar Vuksanović je, u ime Vlade, prihvatio 34 amandmana. Od toga je 20 vladinih amandmana. Usvojen je jedan jedini amandman poslanika SRS, zato što se slučajno poklapa u tekstu sa Vladinim amandmanom. Mislim da ovi podaci dovoljno govore i o Predlogu zakona i o odnosu ministra i Vlade prema stavu najveće poslaničke grupe u ovom parlamentu. Sada pitam ministra i pitam Vladu, gde je ovde autentičan stav Vlade, autentičan tekst Predloga zakona, i kako će uopšte izgledati ovaj tekst, kada se od 130 članova, 34 amandmanski promene? Na šta će ličiti ono što je Vlada u startu predložila narodnim poslanicima, da raspravljamo i da eventualno usvojimo? Očigledno je, kada se pogleda, opet se vraćam na ovu statistiku, čiji su amandmani prihvaćeni, naravno, nama je jasno zbog čega su prihvaćeni. Verovatno će ovi amandmani sprečiti situaciju od pre dva dana, kada ste ovde imali ono vrlo interesantno glasanje. Voleli bismo mi u SRS, u našoj poslaničkoj grupi, s obzirom da znamo da je gospodin Vuksanović usvojio, u ime Vlade, 34 amandmana, da nam obrazloži, pošto nemamo mišljenje Vlade, a trebalo bi da imamo, zbog čega naših 40 amandmana nije usvojeno. a svakako da su i kvalitetni i smisleni, i da bi poboljšali tekst zakona. Član 10, na koji sam u ime poslaničke grupe podnela amandman i predložila da se član i naslov iznad ovog člana brišu, odnosni se na sastav nacionalnog saveta. Naš principijelan stav je da ovaj nacionalni savet nije trebalo formirati ovim zakonom. Govorio je kolega Krasić malopre o Nacionalnom prosvetnom savetu koji je predviđen Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Mi smo i kada je taj zakon donošen iznosili naš stav. Mislimo da ovako značajne stvari mora da radi država, da ne mogu da se formiraju paralelni državni organi, da ako imamo i jedan i drugi ovaj savet, onda se zaista postavlja pitanje šta radi ministar, šta radi ministarstvo. Onda je trebalo da se ukine ministarstvo, a da ostanu ovi saveti. Naš predlog je, kad već imamo u ovom Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja Nacionalni prosvetni savet, da je bilo dovoljno da se tom Nacionalnom prosvetnom savetu proširi delatnost na ono što predviđa Zakon o visokom obrazovanju i da taj jedan savet može da obavlja ove poslove, ali ne na način na koji to do sada radi Nacionalni prosvetni savet predviđen Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Taj Nacionalni prosvetni savet "proslavio se" i postao je poznat po tome što je, zajedno sa ministrom Vuksanovićem, uveo bosanski ili bošnjački jezik, što u Istoriji učenici osmog razreda uče o Miši Kovaču, o Terezi Kesoviji. Čudi me samo kako su izostavili onog Marka Petrovića Tomsona i one što pevaju o Čavoglavi, ustaške peske koje su pevali ovde u Sava centru. Naravno, mi se plašimo iz tog iskustva da će i ovaj savet koji predviđate ovim zakonom obavljati na isti način posao, kada je u pitanju visoko obrazovanje. U članu 10. predviđeno je da nacionalni savet ima 15 članova. Dakle, kada bi ostao ovaj član o postojanju nacionalnog saveta, kada mi ne bismo imali ništa protiv da postoji nacionalni savet, onda način na koji je to regulisano članom 10. takođe bi morao značajno da se menja. Nacionalni savet ima 15 članova, bira deset, dva ili tri, a onda kažete u stavu 2, Konferencija univerziteta, odnosno Konferencija akademija strukovnih studija objavljuje javni poziv za prijavljivanje kandidata za članove nacionalnog saveta, i onda rok za prijavljivanje 20 dana, pa lista prijavljenih kandidata stavlja se na uvid javnosti u roku od deset dana. I na kraju u sledećem stavu kažete da Konferencija univerziteta, odnosno Konferencija akademija strukovnih studija upućuje konačan predlog od najviše 15 kandidata Narodnoj skupštini u roku od 30 dana. Koja je svrha tog javnog objavljivanja, ako isti onaj koji je objavio konkurs razmatra eventualne primedbe nakon tog javnog uvida i, naravno, ponovo će Narodnoj skupštini da predloži ono što bi predložio i bez tog javnog uvida, jer dalje nema uvida u to ko je eventualno imao konkretne primedbe i da li su te primedbe usvojene, da li nisu i zašto nisu. Dakle, ovo je na ovaj način predviđeno potpuno besmisleno, potpuno pravno neodrživo. U poslednjem stavu ovog predloga zakona stoji da - članovi nacionalnog saveta imaju pravo na naknadu za rad u visini koju utvrdi Narodna skupština. Ovo je suština zbog čega nam treba još jedan savet. Savet od 15 članova, komisija i tako dalje, to je taman dovoljno za još jednu trgovinu, za još jedno glasanje. Stoji samo da će nacionalnom savetu naknadu utvrđivati Narodna skupština, a ne stoji ono što je činjenica, a to je da za početak rada ovog saveta treba da se izdvoji 14 miliona dinara iz državnog budžeta. Dakle, još jedan namet, još jedno zavlačenje ruke u džep, ne zato da bi se zaista poboljšalo stanje u visokom obrazovanju, nego zato da bi razne strančice u okviru Vlade i u okviru tzv. vladajuće većine mogle da zadovolje svoje interese, a građani Srbije treba za ovaj savet da izdvoje 14 miliona dinara. Dakle, bilo bi dobro da je ministar, kada je na Odboru prihvatao neke amandmane, prihvatio i ovaj amandman, jer zaista nema svrhe, nepotrebno je postojanje ovog saveta. Imamo već jedan savet. On bi mogao da obavlja i ovaj posao. Naravno, pod uslovom da se država malo više pozabavi tim problemom, da imamo državni stav, državne interese, a ne pojedinačne interese, interese raznih nevladinih organizacija. Ova vlada, odnosno ovaj parlament je na predlog Vlade doneo mnogo loših zakona, mnogo zakona koji su doneli negativne posledice u razne sfere društvenog života u Srbiji. Ali, neka nova vlada, ozbiljna i poštena, patriotska, moći će da ispravi te negativne posledice i da izbriše posledice tih i takvih donetih zakona. Ako donesemo ovako loš zakon o visokom obrazovanju, onda niko više to ne može da ispravi. Ovde se ne radi o tome da usvajanjem i primenom ovog zakona, samo o tome koliko je to materijalno, koliko utiče na građane Srbije, već se radi o tome da bi ovaj zakon, kada bude usvojen i kada se bude primenjivao, imao dalekosežne posledice, jer bi uništio nekoliko generacija studenata, budućih stručnjaka, dok bi se u nekoj novoj vladi, skupštinskoj većini vratili na neke tradicionalne sisteme učenja i studiranja. Još je nešto interesantno kod ovog zakona i kod aktuelnog ministra, dakle, da je ministar i Ministarstvo, da su već u ovoj godini vršili upis studenata po ovom zakonu, odnosno predlogu zakona, o kojem još raspravljamo, koji još nije stupio na snagu, koji još nije usvojen i pitanje je da li će biti. Dakle, i ovo je još jedan od dokaza da ovoj vladi ne trebaju zakoni, da ova vlada radi onako kako joj trenutno odgovara, kako joj koja interesna grupa trenutno uslovi i zaista bi bilo dobro da narodni poslanici, s obzirom da Vlada neće očigledno, da narodni poslanici prihvate i ove amandmane, a ako već ministar neće da povuče ovaj predlog zakona, a zaista, mislim da nema tog ozbiljnog ministra koji ne bi povukao iz procedure zakon koji od 130 članova ima 137 amandmana. Neće postojati ministrov i Vladin predlog kada se usvoje 34 amandmana i baš bih volela da posle rasprave u pojedinostima ministar objasni šta mu je u stvari zakon. Ni sam neće znati, jer biće kao što se već dešavalo ovde sa nekim zakonima, pa ćemo imati izmene i dopune kada službe u ministarstvu sednu, pa kada slože amandmane, ustanoviće koliko nelogičnosti ima i onda ćemo imati izmene i dopune zakona koje se već primenjuju kod upisa studenata u ovu školsku godinu. Još jednom pozivam narodne poslanike da usvoje amandman SRS. Ne treba nam još jedan balast, ne treba da još 14 miliona dinara građana Srbije dajemo kojekakvim članovima nacionalnog saveta, da bi se zadovoljili interesi malih strančica koje uslovljavaju Vladu Republike Srbije kod svakog glasanja. Vlada mora da prihvati činjenicu da više nema podršku u ovom parlamentu i da prestane sa prihvatanjem kojekakvih uslova, da se lepo raspišu izbori, da građani Srbije kažu ko je u Srbiji trenutno sposoban da vodi Srbiju i visoko obrazovanje u okviru državnih poslova. Naravno, nije sporno da bi to bila SRS i zbog toga se ne raspisuju izbori, ali mi smo svakako spremni da posle narednih izbora, prihvatimo odgovornost za Srbiju i da garantuje i studentima i univerzitetskim profesiroma mnogo bolji zakon, mnogo bolji status, jer ovaj zakon niti vodi računa o onim pravim profesorima, a najmanje o studentima. Ovo je zakon donet za privatne univerzitete, za privatne fakultete koji se, naravno, formiraju u okviru interesnih grupa i u Vladi i mimo Vlade Srbije.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima Milisav Miša Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneli smo amandman na član 10. Predloga zakona o visokom obrazovanju iz sledećih razloga. Članom 10. Predloga zakona o visokom obrazovanju predviđeno je formiranje i sastav Nacionalnog sastava. Prethodno, Nacionalni savet za visoko obrazovanje obrazuje se radi obezbeđivanja razvoja i kvaliteta visokog obrazovanja. Znači, to je razlog zbog koga se obrazuje. Nacionalni savet za visoko obrazovanje je nacionalno telo. To nije univerzitetsko telo. To nema veze sa autonomijom. Treće, precizno je regulisano ko sve ne može da bude u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje. I, naravno, u Savetu za visoko obrazovanje ima predviđene tri kategorije: jedna sa univerziteta, druga iz akademija strukovnih studija i treća od predstavnika Vlade. Naravno, operativno jeste, racionalno jeste, ali imajući u vidu značaj visokog obrazovanja, mislimo da u takvom nacionalnom telu mora da ima mesta za predstavnike SANU. Mislim da im je tu mesto. Drugo, vidi se iz zakona, a pogotovo poboljšanog ovim amandmanima, da su studenti partner visokom obrazovanju. Intervencijom u zakonu putem amandmana njima je dato pravo ne samo da upravljaju već i da odlučuju. Studenti učestvuju u odlučivanju na visokoškolskim ustanovama. Mi smatramo da im treba dati pravo da učestvuju u odlučivanju i u ovom telu kada je u pitanju kvalitet visokog obrazovanja. Znamo da je Nacionalni savet za visoko obrazovanje stručno telo, visoko stručno telo, ali isto tako znamo da imamo studente na doktorskim studijama koji i te kako mogu da doprinesu radu tog tela. Imaju ono najsvežije iskustvo kako se to svakodnevno odvija u praksi. Iz tih razloga smo podneli amandman, smatrajući da i njima treba da bude mesto u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje. U drugom delu amandmana mi smo samo pokušali, ne insistiramo ali upozoravamo, da malo uvedemo red u način predlaganja izbora članova Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, da ne bi došli u situaciju koju smo imali kod Nacionalnog prosvetnog saveta, koji zbog neregulisane procedure godinu dana nije mogao biti izabran. Mislimo da ta intervencija nije štetna, a jednostavno poboljšava proceduru kako da se oni izaberu. I, ako dozvolite predsedavajući, pošto imamo amandman i na član 22. vezan za studentske konferencije, a vezan je i za ovaj nacionalni prosvetni savet za visoko obrazovanje, neka ovo bude obrazloženje i za taj amandman na član 22, kada se govori o studentskim konferencijama i njihovom pravu, na kome insistiramo, da biraju članove Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje Iz tih razloga mi očekujemo da Narodna skupština prihvati ovaj amandman. Hvala lepo.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Rajko Baralić.
Poštovani gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kolega Petronijević je dao preciznu argumentaciju, ali bih dodao još nekoliko rečenica. Mladost nije hendikep, mladost je prednost. Energija koju nosi mladost, a studenti jesu mladost, treba da uvek dobije šansu, da u konkurenciji sa mudrošću, i u koegzistenciji sa visokim zvanjima, velikim iskustvom, raznim nameštenjima, obavezama, osećajem za odgovornost, daju dodatnu snagu, dodatnu injekciju, i zato studentima treba dati sva ona prava za koja se oni istinski zalažu, a ne treba niko da ima strah ni od studenata ni od njihove mladosti, njihove pozicije, zato što nekako u našoj istoriji, kada god su studenti ustajali da nešto traže obično se desilo, kada se sve sabere, da su to radili za neki tuđi interes. Nekoliko puta se to dešavalo i u skorijoj i u daljoj istoriji, i ovo bi bila fina prilika, da amandman o kome je govorio gospodin Petronijević da veću šansu, da nekom ko je u direktnom procesu, koga se tiče sve to na jedan sasvim konkretan način, pokuša da sebi i onima koje on predstavlja, svojoj generaciji, svojim kolegama, autentično prenosi i zastupa i odlučuje o onome što je za njih interesantno. Dakle, između mudrosti i energije koju nosi mladost, entuzijazma koji nosi mladost, zalažem se makar za pola-pola. Niko se nije proslavio ko je ustuknuo pred energijom mladosti i niko nije pogrešio ko je pomogao da mladost obezbedi ono što jedino ona može. Što više starimo sve nam se više čini da su naše godine, naše znanje i iskustvo nezamenljivi. Na svu sreću nije tako. Na svu sreću oni koji dolaze uvek su u prednosti i uvek bolje i dalje vide od onih koji su pre 10, ili 20, ili 50 godina bili mladi, i u ime toga se zalažem za ovo što jeste predmet ovog amandmana, ne udvarajući se studentima, već iznoseći, nadam se, suštinu, i kao otac jednog studenta i kao neko ko jeste sposoban da prepozna ono što ta generacija danas ima kao zahtev. A taj zahtev jeste istinska i prava demokratizacija društva, obrazovni proces koji može da obezbedi na najbolji mogući način da se oni spreme za budući život, buduća zvanja, i da sede ovde jednog dana u ovom ili nekom drugom parlamentu, i da donose zakone za 10 miliona građana ove zemlje, od kojih se niko neće postideti. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Zvonimir Stević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Nije sastavni deo Predloga zakona zato što se Zakonodavni odbor nije izjasnio o amandmanu sa ispravkom i zbog toga će morati da ide na glasanje. Na član 10. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Dame i gospodo, u članu 10. vidi se kako se bira sastav Nacionalnog saveta. To je jedan dugačak član, vrlo komplikovan. O tome nam je nešto govorila i koleginica Radeta malopre. Tu pod 1) stoji da se biraju članovi iz reda profesora - vrhunskih naučnika. Predložio sam da se te reči izbace. Šta je to - vrhunski naučnik, i ako teramo da to budu nobelovci, mi nemamo ni jednog. Moramo da definišemo do koje granice idemo kada kažemo za nekoga da je vrhunski naučnik. Predložio sam da tu samo stoji – iz reda redovnih profesora sa međunarodno priznatim naučnim radovima. To je sasvim dovoljno, a radovi koji su objavljeni u međunarodnim časopisima se obično podvrgavaju strogim recenzijama. Zatim, tu su rokovi. Prvo, raspisuje se javni poziv, konkurs za članove Nacionalnog saveta. To traje 20 dana, pa 10 dana uvid javnosti, pa se to šalje Vladi, pa se Vladi daje rok od 90 dana da uradi neki deo svog posla i da to dođe u Skupštinu, i mi nećemo dobiti Nacionalni savet, ako ovo ostane u zakonu, do proleća iduće godine, utoliko pre što imamo loše iskustvo sa savetima. Kada smo birali Prosvetni savet koliko smo dugo čekali da institucije koje to rade pošalju svoje ljude. Sećate se kada smo birali Savet za radiodifuziju koliko je bilo komplikacija itd. Svojim amandmanom predlažem da se sve ovo pojednostavi. Nema nikakve potrebe da se pravi javni poziv. Vladi dajem rok od samo 30 dana a ne 90 dana i smatram da bi bilo jako korisno za ovaj zakon ako budete glasali za ovaj amandman, pošto Vlada nije htela da ga prihvati, da uprostimo taj izbor, jer imamo da čekamo pola godine da formiramo Nacionalni savet, a on ima veoma važne zadatke kada je u pitanju univerzitet i visoko školstvo uopšte.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Svetislav Krstić i Rajko Baralić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo poslanik Dragor Hiber. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, amandmane na Predog zakona o visokom obrazovanju u ime poslaničke grupe G17 plus podneli su Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Moram vas podsetiti da je ovaj zakon povučen iz procedure, a tada su amandmane u ime poslaničke grupe G17 plus podneli članovi Odbora za prosvetu Nadica Momirov, VesnaObradović i narodni poslanici Milka Silajev, Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Zbog tehničkih razloga ponavljanja amandmana na isti tekst zakona, sada su u ime poslaničke grupe potpisani samo Vladimir Homan i Miloljub Albijanić formalno, a amandmane na ovaj zakon obrazlagaće uvažene koleginice članice Odbora za prosvetu Nadica Momirov, Vesna Obradovići koleginica Milka Silajev. Mislim da je vrlo korektno sa skupštinske govornice to reći. Žao mi je što Odbor za prosvetu i Vlada Repbulike Srbije određene amandmane nisu prihvatili. Mislim da još treba valjano obrazložiti i očekujemo do kraja rasprave da još neki amandmani, koji su dobri, budu prihvaćeni, a predloženi od strane poslaničke grupe G17 plus. Zahvaljujem.
Zahvaljujem.
Poslanička grupa G17 plus podnela je amandman na član 10. stav 1. Inače, mi smo govorili u načelnoj raspravi koliko je bio neophodan ovaj novi zakon i to što ima ovoliko amandmana, i Vlade i drugih poslaničkih grupa, samo je dokaz koliko smo svi zainteresovani za ovaj zakon i za visoko obrazovanje. To što su neki prihvaćeni a neki nisu, znate kao kada pravite tortu pa na kraju želite da je ukrasite pa dodajete šlag itd. Dakle, sve ono što je ličilo na taj šlag to je prihvaćeno, a ono što je bio biber, što bi pokvarilo tu tortu, nije prihvaćeno. U članu 10. stav 1. posle tačke 1) mi iz G17 plussmatramo da bi trebalo malo precizirati članove Nacionalnog saveta. U zakonu piše da se bira 10 članova iz reda redovnih profesora vrhunskih naučnika, odnosno umetnika, sa međunarodno priznatim radovima ili osvedočenim doprinosom nacionalnoj kulturi, vodeći računa o zastupljenosti obrazovno-naučnih odnosno obrazovno-umetničkih polja, na predlog Konferencije univerziteta. Obzirom da po Predlogu ovog zakona imamo pet obrazovno-naučnih polja u okviru kojih se obavljaju studijski programi, rekli smo da su to prirodno-matematičke nauke, društveno-humanističke nauke, medicinske nauke, tehničko-tehnološke i umetnost, smatrali smo da bi bilo mnogo preciznije kada bi se nakon ove tačke dodale reči "po dva iz svakog ovog obrazovno-naučnog, odnosno obrazovno-umetničkog polja", prosto radi ravnopravne zastupljenosti svih polja. Bez obzira da li neki univerzitet ima manje profesora odnosno manje studenata, svako treba da ima svoju šansu u okviru Nacionalnog saveta. U članu 10. stav 6, na kraju rečenice predlažemo da se kaže da Konferencija univerziteta odnosno akademija strukovnih studija upućuje konačan predlog od najviše 15, odnosno najviše tri kandidata Narodnoj skupštini u roku od 30 dana po isteku roka za dostavljanje primedaba i predloga. Takođe smo smatrali da je bilo potrebno voditi računa i o broju studenata univerziteta i o broju nastavnika i saradnika. Obzirom da se ovim predlogom zakona izjednačuju državni i privatni fakulteti, trebalo bi voditi računa da recimo Univerzitet u Beogradu ima preko 70.000 studenata i da treba da ima određenu prednost u odnosu na neke nove mlade univerzitete koji će se otvarati i koji će imati stotinak, možda čak i manje studenata. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 10. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 10. amandman, sa ispravkom,zajedno su podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman sa ispravkom, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman sa ispravkom, postao sastavni deo Predloga zakona. Naslov iznad člana 11. i član 11. Na naslov iznad člana 11. i član 11. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč?
Dame i gospodo narodni poslanici, neverovatno je da ministar Vuksanović nema strpljenja da prati raspravu po amandmanima na ovako značajan predlog zakona, značajan u kontekstu u kome ga on predstavlja. Što se tiče nas srpskih radikala i našeg stava po pitanju ovog zakona i zakona o srednjem i osnovnom obrazovanju, koje ste doneli pre godinu i više dana, apsolutno se nije menjao i on vas amandmanima srpskih radikala upućuje na činjenicu da su u veoma važnoj oblasti, u resoru kakav je prosveta, mnoge stvari, bar kako govore zaista cenjeni ljudi iz struke, na jedan neverovatan način stavljene u konfuziju ineće doprineti da se visoko školstvo u Srbiji razvija, baš kao što nije doprineo ni onaj prethodni, vezan za osnovno i srednje obrazovanje. Već se i danas nad svakim ko želi da razmišlja i o svojoj sudbini, a zaposlen je u prosveti, i vidite i sami da su od jutros naslovi u svim novinama da prosvetare očekuju otkazi, u kontekstu i ministrovog izlaganja i tih indirektnih pretnji koje imupućuje, postavlja pitanje, to je zaista osnovno što mi treba da razmotrimo ovde - kakav je legitimitet ministra Vuksanovića da on predlaže ovaj zakon. Ako ste juče svi u vašim internim proračunima i preračunima, kao što je to uradila jedna dnevna novina, mogli da vidite koliko vredi birača jedan poslanik, nema tog promila u kome može da se nađe ministar Vuksanović. Zaista je to tako. Ni one njegove ovde famozne trojke nema da ga podržava povodom Predloga ovog zakona i njegovog izlaganja. Zamislite kakav je legitimitet čoveka koji nema ni svoj sopstveni politički, stranački identitet, koji je nedonošče u Koštuničinoj vladi, u njegovoj stranci, i dođe sa ovakvim predlogom zakona, koji svaki cenjeni univerzitetski profesor može da ospori snagom argumenata, kao što je to od početka radio prof. dr Mileta Poskurica. Svaki drugi ne univerzitetski profesor, nego poslanik i političar zna da ako neko izlazi pred Narodnu skupštinu ovako važnog resora sa predlogom mora da ima pre svega birače iza sebe i mora da ima podršku struke. Ovaj nacionalni savet koji se ustanovljava i Zakonom o visokom obrazovanju zapravo je paralelni ili apsolutno identični organ onom nacionalnom savetu, koji ste vi izabrali pre nešto više od dva meseca. I sada da se pred poslanike vladajuće strukture postavi pitanje: kako se zove predsednik nacionalnog saveta – možda znaju ovi koji su članovi Odbora za prosvetu, ministar verovatno zna, pošto je to sve njegov kadar – ali vi svi da se upitate kako se zove ta osoba, nemate pojma. Ovaj amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS i član 11. govori o nadležnosti sada ovog saveta, koji treba da se ustanovi u okviru visokog školstva i o čemu je govorio malopre veliki broj poslanika, načinu na koji se vrši prijavljivanje, poziv na konkurs, oglašavanje. I onda je neverovatno da onaj koji upućuje javni poziv je taj koji zapravo odlučuje o tome i ko su ti ljudi iz struke, onako kako je to pobrojano u članu 10, koji će biti izabrani. Ako pogledate član 11. predloženog zakona, dakle, tražila sam da se i naslov i član 11. brišu, kako izgleda sastav i nadležnost saveta po Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ovaj isti savet za koji se sećate da ste ga noću birali i to je problematično oko izbora članova. Moram da vas podsetim da je predsednik Narodne skupštine, potpuno nesnađen u onoj situaciji i sam ne znajući kako se taj predlog stavlja na glasanje, odnosno pojedinačno kako je koji stigao, rekao - upozoravam da treba da glasate samo za jednog od predloženih kandidata. Pa je slučajno ili već omaškom, i predsednik odbora, gospođa Banović, dva puta glasala u okviru jednog predloga, ne znam iz koje struke je bilo. Sada da se sami pitate koji su to ljudi koji su članovi tog nacionalno-prosvetnog saveta, evo ne znate predsednika, ali bar da navedete jednog, zaista to ne biste znali, ne biste mogli, a pred vama je odgovornost, zato što se ovaj novi osniva, zato što je potrebno 14,5 miliona dinara da bi se osnovao ovaj novi, zato što je onaj prethodno izabran u gluvo doba noći ili već u ranim jutarnjim satima, opet na potpuno pogrešan način. Postavlja se zaista pitanje, pored izbora pojedinih od njih, jer svi ste kršili tu proceduru, pa ste glasali po dva-tri puta iz okvira jedne struke za predložene kandidate, šta će oni da rade. Identične su im nadležnosti, ili ako nisu u pisanom obliku, kao što to stoji u usvojenom zakonu, sada je predlog, eventualno bi mogla da usledi i neka modifikacija. Onda se postavlja pitanje - a šta će vam dva nacionalno-prosvetna saveta i ko su ti pametnjakovići koji će sada da zasednu i da kažu, e, mi smo ti po predlogu iz člana 10. koji ćemo da odlučujemo i koji smo kompetentni na osnovu ovoga što im je zakon dao i član 11. šta sve treba u budućnosti da rade. Nikakvo vi obaveštenje nemate, nemaju članovi Odbora za prosvetu, uz to što ne znaju ni kako se predsednik saveta zove, ni ko su njegovi članovi po usvojenom zakonu prošle godine, ni kada su se oni sastali, ni šta rade, ni kako rade. Jednostavno takvog izveštaja nema, niti su poslanici upoznati sa tim. Ovo je zaista jedna tipična obmana celokupne srpske javnosti, i studenata i profesora univerziteta, i ljudi koji žele intenzivno da se uključe u poboljšanje položaja naših univerziteta i u sprečavanje svega onoga što dan-danas i te kako postoji i na Univerzitetu u Kragujevcu i na Univerzitetu u Beogradu, Novosadskom, Niškom, a to je izraženi stepen korupcije među profesorima i njihovim saradnicima. I zaista samo mi koji dolazimo iz Kragujevca smo spremni da govorimo u nizu primera o tome, pa čak i personalno kako se to radi, jer znate to je najveća boljka danas u srpskoj prosveti, baš kao i u zdravstvu, baš kao i u oblasti finansija, a nas ministar zamajava ovakvim predlozima zakona, koji u kvalitativnom smislu ništa novo neće doneti. Opet ponavljam, bez ikakvog legitimiteta, jer i ministar i svi njegovi saradnici, i prisutna gospođa koja je njegov pomoćnik, i svi ostali iz kabineta, iz Ministarstva prosvete, u biračkom telu nemaju nikakav predstavljački kapacitet, apsolutno su politički neidentifikovane osobe u smislu da ih narod prepoznaje kao nosioce nekih promena i da oni mogu nešto da znače. Ne možete da budete deo izvršne vlasti a da vam narod za to nije dao poverenje, a poverenje se jedino stiče na izborima. Sada ovde ima dobacivanja da je dao poverenje. Dao je vama tako skupljenim i skrpljenim od Koštunice. Misle da je narod dao 28. decembra 2003. godine, pošto su radikali oborili DOS-ovsku vlast, Koštunici poverenje. Nije, dao je srpskim radikalima. To što on nije želeo da sluša pametnog čoveka i najpopularnijeg političara u državi, gospodina Nikolića, sledećeg dana, pa je pribegao tom nesrećnom sakupljanju svojih koalicionih partnera, njemu će to na kraju da izađe na nos. Znate, spasio vas Lalović juče da ne budu izbori sutra, ali Lalovića nema mnogo u toj vašoj tesnoj koaliciji. Nikada ne znate kada zanoćite sutra šta će da se desi, ko će da vam otkaže poslušnost i koliko će da vas ucenjuje. Takav vam je i ovaj Vuksanović, koji je prihvaćen sa vaše strane, skrpio ove sve za svoj kabinet, doveo ih i to osobe sa lavirajućim političkim stavovima, potpuno nepoznate u političkoj javnosti, da vode ovako važan resor, kao što je resor prosvete, da izlaze pred časne i ugledne profesore univerziteta, koji nisu u kriminalu i korupciji, za razliku od pojedinih, sa predlozima zakona, koje apsolutno, kao i ovaj predlog zakona, u smislu ustanovljavanja boljeg pravila ponašanja i profesora i studenata kada je u pitanju visoko obrazovanje, ne mogu da donesu. To su sve pitanja koja uvek imaju svoj početak i kraj. Početak je onda kada ljudi koji nije trebalo da dobiju to poverenje, dobiju poverenje od nekih da se bave tim poslom i onda daju sebi za pravo, kao što je to uradio prvog dana kod rasprave o Predlogu zakona u načelu ministar Vuksanović, vajni ministar, da procenjuje koji su to lošiji, koji su dobri, a koji su najbolji profesori univerziteta. Ko je on da se uopšte bavi takvim procenama? Kako ga nije sramota. Treba da ima jedan dan univerzitetskog rada, kao što to imaju ovde kolege iz raznih političkih stranaka i naš ovlašćeni predstavnik doktor Poskurica, pa da pričaju o tome. Eto, takav je ministar prosvete. Ali, zato što je osion i što su mu data krila, a nije trebalo da ih dobije, saseći će ih birači na sledećim izborima, i takvih i sličnih ministara u budućoj vladi neće biti, nego ljudi koji su spremni da odgovorno rade svoj posao i iza kojih stoje birači u Srbiji, za razliku od ministra, gospođe koja je pomoćnik, jer sasvim slučajno dolazi iz Kragujevca, pa njen i politički i predstavljački kapacitet u tom smislu veoma dobro poznajem, i svih drugih, i ne samo u tom, nego i u drugim ministarstvima.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, biću veoma kratak. Želeo bih samo da se nadovežem na ovo izlaganje poslanika SRS Nataše Jovanović. Da se mi razumemo, nacionalni savet za visoko obrazovanje, kako je ovde dat i u ovom članu 11, kada vidite njegove nadležnosti i kada pročitate šta je njegov cilj, kaže se - razvoj i unapređenje kvaliteta visokog obrazovanja. Ako je to cilj, kako se može postići? Prvo, obrazovnim sadržajima, složićete se svi, i metodologijom. Postoji nauka koja se time bavi, pedagogija. Ko to treba da reguliše, da imamo dobar sadržaj obrazovni i da imamo dobar metod, a naravno i kvalitetne predavače. Struka. Ako struka to treba da reguliše, ona jedino to može da reguliše kako treba i tu Vlada nema šta da traži. Ona dva predstavnika Vlade su apsolutno nepotrebna. Dalje, ako vidite sve ovo što je pobrojano u 15 tačaka, vidite da je to paralelno ministarstvo i da ovo telo treba da vodi politiku. Zašto smo mi protiv ovoga? Ovo je rušenje našeg pravnog sistema i sistema dosadašnje uprave. Ako nećete vi da radite iz Ministarstva, ako ste nesposobni i ako vam poturaju razne papire i vi to prihvatate, da su to vaša rešenja, vi to kažite, demisionirajte. Nemojte da odustajete i da rušite sistem uprave koji postoji u svim razvijenim zemljama sveta. Znači, ne treba nama paralelno ministarstvo jer može neko da kaže - šta ćemo sa zaštitom javnog interesa i sa odgovornošću. Postoji mehanizam, imamo nadzorne odbore i tu Vlada treba da imenuje svoje ljude koji će kontrolisati. Ako je ovo savet, onda je uloga savetodavna, nije vođenje politike. Opet nešto iz orvelovskog repertoara, da menjate sadržaj terminima. Orvelovština je kazati ono suprotno nego što termin označava. Nemojte da se igrate i zbog toga vam kažemo da politiku vode oni koji treba da vode, a ako su nesposobni demisioniraju, i neka se ne pravi paralelno ministarstvo na ovaj način. Postoji velika bojazan da će ovakvo telo biti centar monopola i to je opet nešto iz one kolektivističke svesti o kojoj sam juče govorio, a i u narednim obraćanjima kada budem obrazlagao amandmane toga ću se opet dotaći.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 11. amandman je povučen. Na naslov iznad člana 12. i član 12. amandman je podneo narodni poslanik Milan Veselinović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, o ovom zakonskom projektu u načelu je dosta rečeno od nas poslanika SRS, dali smo dosta primedbi na ovaj zakon, ali kao član Odbora za prosvetu mogu reći narodnim poslanicima neke stvari bliže i neke detalje koji su se dešavali na Odboru za prosvetu, a to jeste da se ponovo nađu zajedno na istom cilju i po istoj temi bivši DOS, sadašnji DOS ili ostaci DOS-a koji danas vladaju. Naime, na Odboru za prosvetu gotovo da su potpuno saglasni bili poslanici ili ostaci bivšeg DOS-a Demokratske stranke, Demokratske stranke Srbije, G17 plus, ovi koji sada čine vlast. Tada smo mi uočili da je ovaj zakon vama poslat mnogo pre, možda mnogo pre nego što ste potpisali Bolonjsku deklaraciju 2003. godine. Verovatno su vam dati okviri i ono što treba da uradite. Tada je bio ministar Gašo Knežević i verovatno zbog one borbe oko vlasti među vama niste uspeli da taj zakon u toj verziji proturite, a sada to pokušavate zajedno i to će se pokazati prilikom glasanja u Skupštini. Što se tiče ministra prosvete, on je na Odboru za prosvetu rekao da se nije mnogo mešao u svoj posao, da su to pisali rektori univerziteta, neke nevladine organizacije. Uglavnom, na Odboru za prosvetu glavnu reč je vodio Gašo Knežević, ministar prosvete se nije mnogo mešao, pa ni pomoćnik ministra prosvete, jer nisu ni znali neke detalje da objasne nama članovima Odbora, pa i kolegama poslanicima, univerzitetskim profesorima koji su postavljali pitanja. Znači da se nisu mešali u svoj posao, jednostavno dato im je to da odrade i ima da se odradi. Ja sam rekao javno ministru prosvete da nije bilo potrebe za nekom kozmetičkom promenom, da sekiramo Gašu Kneževića da ne bude ministar, mogao je i da ostane. Međutim, ministar prosvete je rekao da bi želeo da bude ministar sporta, koliko se sećam, a Ministarstvo prosvete ga nije mnogo interesovalo. To se i vidi. Tako se to odvijalo i posle takve kohezije, mi smo srpski radikali napustili taj odbor, videli smo da je sve to dogovoreno unapred i normalno da će se sve to tako odraditi. Ovaj zakon, o kojem smo dosta govorili, jeste nešto slično Šuvarevoj školi, ako se sećate osamdesetih godina, kada je napravljena velika zbrka u osnovnom i srednjem obrazovanju. Naime, ovako sklepan zakon napraviće veliku zbrku, verovatno i frku i trku, nerazumevanje u oktobru kada bude upisni rok i verujem da će trebati najmanje dve tri godine da i sami oni koji su pisali ovaj zakon i oni koji će raditi podzakonske akte da objasne na univerzitetima i fakultetima šta i kako da se radi i kakva će sve situacija da bude na fakultetima. Ako čitate ovaj zakon i vidite nadležnosti nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, i oni koji se razumeju u šematski prikaz i ustrojstvo Ministarstva prosvete, videćete da se mnoge nadležnosti Ministarstva prosvete poklapaju sa nadležnostima ovog našeg nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Znači, mnoge nadležnosti. Vama je poznato da u Ministarstvu prosvete postoji sektor za predškolsko obrazovanje, osnovno, srednje, više i visoko, da ti sektori u svojim telima imaju i ostala tela koja se bave kreiranjem visokoobrazovne politike, počev od naučnoistraživačkog odeljenja, zatim nekih zavoda itd. Znači, to su sve tela koja su nekada radila ovaj posao. Danas mi dupliramo, a ako posmatramo da smo usvojili već jedan nacionalno prosvetni savet, ovo je trodupli trošak građana, odnosno namet na leđa građanima Srbije. Vama je poznato da ste pre dva-tri meseca izglasali vašom većinom Nacionalni prosvetni savet, protiv koga smo mi srpski radikali bili iz razloga da se ne stvara jedno birokratsko telo, birokratsko upravljačko telo koje će biti eksponent većine ove skupštine ili eksponent Vlade Republike Srbije. Znači, da se ne stvara jedno takvo telo koje bi stvaralo i značilo samo dupliranje poslova, a da ne govorim o trošenju budžetskih sredstava. Ako ste već prihvatili i izglasali Nacionalni prosvetni savet, meni je cilj da podsetim vas i građane Srbije koje su nadležnosti tog Nacionalnog prosvetnog saveta, kakav je sastav tog Nacionalnog prosvetnog saveta, da iz toga zaključite da je formiranje ovog nacionalnog prosvetnog saveta bespotrebno. Primer radi, sastav Nacionalnog prosvetnog saveta, koji ste vi ovde izglasali i usvojili, samo da vam kažem iz kojih je to struktura, počev od naših institucija, naših ustanova, sve do sindikalnih organizacija, verskih ustanova i predstavnika nacionalnih manjina. Evo, samo da vidite koliko imate ovde članova Nacionalnog prosvetnog saveta univerzitetskih profesora ili profesora sa doktorskom disertacijom. U ovom prosvetnom savetu birano je tri člana iz reda akademika, jedan član iz Matice srpske. To je četiri profesora. Zatim, imamo četiri člana iz reda nastavnika Univerziteta u Beogradu. To je osam profesora. Zatim, imamo po jednog člana iz reda nastavnika drugih univerziteta čiji je osnivač Republika: Univerzitet u Prištini, Univerzitet u Beogradu, Univerzitet u Nišu, Univerzitet u Kragujevcu. To je 13 univerzitetskih profesora koji su već izabrani u ovaj Nacionalni prosvetni savet. Zatim, ima članova iz redova srednjih škola, sa učiteljskog fakulteta, stručnih škola. Potom, imate članove predstavnike verskih zajednica, članove nacionalnih manjina, sindikalnih predstavnika, uglednih privrednika itd. Ako ovde dodamo da ima još najmanje pet profesora sa doktorskom disertacijom, to znači da ima oko 20 profesora koji su eminentni stručnjaci i kompetentni stručnjaci da zamene ovaj nacionalni savet od 15 članova. Time bi izbegli one troškove od 14 miliona za početak rada ovog nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. To je ono protiv čega smo generalno mi srpski radikali, zato što ne želimo da ovom napaćenom narodu, koji jedva sastavlja mesec za mesecom, da i dalje pravimo nove namete i bespotrebno trošenje budžetskih sredstava, a ujedno i stvaramo jedno birokratsko telo koje će da sužava autonomiju i univerziteta, fakulteta, odnosno samog studenta. Problem ovog zakona nije samo u tome što smo potpisnici Bolonjske deklaracije. Niko od nas srpskih radikala nije protiv raznih potpisa deklaracija, konvencija koje će da unaprede naš obrazovno-nastavni program ili, kako vi kažete, studijski program. Mi smo protiv da nama neko iz inostranstva servira nešto što će neki predstavnik naše vlade da se smeška i da tamo potpiše, a u stvari da to ide na štetu naših mladih generacija, naših mladih akademaca. To je primer i ovog zakona. Ako vi usvojite onaj zakon povodom koga ste imali problema, vezano za rasturanje NIS-a, to će naneti nama i privrednu i ekonomsku štetu, ali ako vi usvojite jedan ovakav sistemski zakon za visoko obrazovanje, te posledice biće mnogo veće i teško se mogu ispraviti. To su oni problemi koji su generalno vezani za ovaj zakon o visokom obrazovanju. Mi smo i pre ovog zakona imali dva zakona o univerzitetu. Kada sam radio u Ministarstvu prosvete 1998. godine, rađen je Zakon o univerzitetu. Sećam se da su tada bile formirane dve komisije: Vladina komisija i komisija Ministarstva prosvete. Gotovo celu godinu se vodila javna rasprava oko tog zakona. Bili su uključeni eminentni stručnjaci, profesori, doktori, svi oni koji mogu da doprinesu radu na takvom zakonu. Sećam se da je taj zakon usvojen 1998. godine. To je jedan od najboljih zakona za visoko obrazovanje koji je usvojen u našoj istoriji. Taj zakon, sa nekim malim izmenama i dopunama, mogao je da vlada decenijama. Nije bilo potrebe da ga menjamo. Ovo što danas vi radite, u stvari, jeste ono što rade mnoge nevladine organizacije, one koje vršljaju po našoj zemlji, one grupacije ljudi na univerzitetu i fakultetima koje su i učestvovale u kreiranju ovog zakona, jer, po svemu sudeći, bar ja nisam video neke javne rasprave, neke okrugle stolove, neke polemike koje su se vodile o ovom zakonu, koje bi se prenosile preko sredstava informisanja. To znači da je sve rađeno po nalogu i potpisivano po nalogu. U ovom zakonu poseban problem jeste što student nije u centru pažnje, nego Bolonjska deklaracija i neki dodaci koje ste vi uradili kako bi Vlada Srbije mogla slobodno da vrši centralizaciju visokog obrazovanja. Da je student u centru pažnje, ne bi se desilo da se studentu omogući da polaže samo dva puta ispit. Šta ako ne položi drugi put? Onda ponovo sluša nastavu, ali nije definisano šta posle toga. Znači, niko ne zna studentska prava posle toga. Da ne govorim o evropskom sistemu prenošenja bodova, gde studenti koji imaju uslova da budu na budžetu treba da imaju 60 evropskih prenetih bodova, a onaj ko ima para i može da plati, treba mu 36. Šta će se desiti? Desiće se da oni dobri srednjoškolci upišu odabrane smerove na fakultetima, a oni što nemaju novca neće moći da imaju pristup odabranim smerovima. To je suština. Da ne govorim o novcu koji se daje na privatnim fakultetima. Ima ovde jedna stvar koju treba pomenuti, a to jeste da se kriterijumi za dobijanje dozvole za rad i akreditaciju studijskog programa pooštravaju. Ali, i to je malo. Trebalo bi sa 60 redovno zaposlenih profesora popeti broj na bar 70, jer bi se time izbeglo da privatni fakulteti niču kao pečurke i stvaraju haos u obrazovanju. Zato apelujem na sve poslanike ove skupštine da ovaj zakon uopšte u načelu ne prihvate, jer će napraviti veliku štetu za naše visoko obrazovanje.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Momir Marković podneo je amandman kojim predlaže da se u članu 13. i svim ostalim članovima Predloga zakona reči "Nacionalni savet" zamene rečima "Nacionalni prosvetni savet", u odgovarajućem padežu. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo, garantujem da je ovo jedna od najmanje gledanih skupštinskih sednica, iz prostog razloga što građani Srbije gledaju prenos suđenja na B92, na najomraženijoj TV, ali je prva zgrabila eksluzivno pravo da prenosi sudski proces. Tamo, dame i gospodo, prvi Srbin pomaže drugom Srbinu da odbrane Srbiju i srpske nacionalne interese, a ovde Srbiju vode zadnji Srbi. Toliko o tome. Podneo sam amandman na član 13, gde tražim da se "nacionalni savet" zameni rečima "nacionalni prosvetni savet", iz prostog razloga što smo instituciju prosvetni savet već ustrojili, institucija prosvetnog saveta već funkcioniše. U ovoj instituciji prosvetni savet sede akademici, sede ugledni profesori fakulteta širom Srbije, sede eminentni stručnjaci i eminentne ličnosti i jedini razlog zašto pored nacionalnog, pravite još jedan, izbacili ste samo - prosvetni, pretpostavljam da nam prosveta ne treba. Otišli smo toliko duboko da ne moramo da razmišljamo i o prosveti i o vaspitanju budućih generacija. Dame i gospodo narodni poslanici, miriše širom Srbije na vanredne parlamenterne izbore. Nemojte se igrati, privediti kraju ovo što ste do sada radili, raspišite parlamentarne izbore. Volja građana Srbije nije viša onakva kakva je bila kada ste je obmanuli i posle buldožer revolucije 2000. godine i 2003. godine kada ste rekli, nismo mi oni od pre tri godine, mi smo se sada presvukli, oprali smo žutu boju, sada smo malo poplavili, sada malo drugačije i dišemo i mirišemo. Dame i gospodo narodni poslanici, nacionalni prosvetni savet treba da dobije ingerencije iz ovog zakona koje još nema po onom prethodnom zakonu, ali nacionalni prosvetni savet je to telo koje može, i koje treba i koje mora da obavlja sve poslove koje pripisujete nekoj fantomskoj grupi koju treba da formirate. Koga ćete u nacionalni savet, a da je ugledniji od članova koji se nalaze u nacionalnom prosvetnom savetu? Koga ćete u nacionalni savet, a da ga prethodno niste izabrali; da se razumemo, i nacionalni prosvetni savet je Skupština birala na vaš predlog i vašom većinom je izabrana. Dakle, to su ljudi koje ste vi izabrali i ne vidim razloga, osim ako ne treba da udomite i neke koji su već odavno u penziji. Inače, ovaj zakon predviđa jasno šta ćete sa onima koji imaju 70 ili 80 godina, a bili su nekada i naučnici, naučni radnici, osim ako nećete njih da udomite,pa pored onoga što im pripremate u jednom od ovih članova, hoćete i u nacionalni savet da ih stavite. Dame i gospodo, nadam se da ćete vi, kada dođe dan za glasanje, glasati za moj amandman i umesto nacionalnom savetu dati ingerencije nacionalnom prosvetnom savetu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, samo ukratko da se nadovežem na ovo što je moj stranački kolega Momir Marković vama predložio. Naime, član 13, mi smo kazali da ga treba brisati, on govori o komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. To je danas komisija, a sutra, mi znamo, to će biti agencija. Mi smo principijelno protiv toga. Šta ona treba da radi? To je uglavnom nadzorna funkcija. Ona treba da kontroliše kvalitet i mi smatramo da je to uzimanje nečega što je zadatak uprave i Ministarstva. Ono je i do sada vršilo nadzor i tim svojim spoljašnjim nadzorom može da ovo uradi na jedan način kako je to i društveno opravdano. Predlagali smo da se ne usvoji ovaj član 12, jer vidite šta kaže, nacionalni savet, on može da organizuje radna tela, svoje radne komisije. Znači, to je onda dodatno proširivanje jednog birokratskog aparata koji nema granica. Da ste bar kazali, te radne komisije se formiraju, pa da znamo šta će da bude, nego neograničeno može da buja jedan admanistrativni i nepotrebni aparat, paralelan Ministarstvu za prosvetu. Šta to znači? To znači da će se sredstva iz budžeta odlivati na ova tela, a mi već znamo kakva je situacija u prosveti, kakva je finansijska situacija u pitanju i znamo kakvi su lični dhotci. Reći ćete da to nije mnogo, ali malo po malo, uzmeš malo ovde, malo tamo, ova agencija, ona agencija, i onda će prosveta biti u ovako teškoj finansijskoj situaciji delimično i zbog ovoga. Mi ukazujemo na to da u ovako teškoj situaciji, kada imamo nedovoljno finansijskih sredstava, ovo predstavlja jedan balast i rasipanje društvenih sredstava i sredstava poreskih obveznika. Prema tome, opet poruka Ministarstvu, ako niste sposobni, ako se već odričete svake odgovornosti u ovoj oblasti, nemojte ni voditi tu oblast. Hoćete svoju odgovornost da svalite na nacionalni savet, on će vam voditi politiku i on će biti odgovoran, a ako nema napretka, kako ste definisali u obrazovnom procesu, ako nema kvaliteta u toj nastavi, onda će ocenjivati oni da li su adekvatni kadrovi, oni će davati akreditaciju. Pitam vas još jednu stvar, u Srbiji postoji šest univerzitetskih centara, kako ste predvideli i kako ćete izbeći majorizaciju? Pretpostavimo, beogradskog, najvećeg, kod pisanja zakona apsolutna majorizacija beogradska, pisali od "a" do "š" Beograđani. Juče ste čuli njihova imena, znate da su to bivši prebezi iz Komunističke partije, stari provereni kadrovi, koji su danas otišli u drugi totalirizam koji se zove globalizam. Format je isti, matrica je slična i nije im teško da se snađu ni u ovome. Prema tome, kako ćete izbeći i majorizaciju, jer se bojim i nečeg drugog, da će ovde doći do monopola, da vi na ovaj način ovakvim telima, sa ovakvim nadležnostima, stvarate jedno monopolsko telo koje će sigurno poništiti sve aktivnosti uprave, odnosno ministarstva.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Samo sa konkretnim podacima da potvrdim ovo što iznosimo kao protivljenje ovom konceptu formiranja ovih kvazidržavnih institucija, a tiče se i nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i ove komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta. Ako pogledate članove 10, pa i 13, koji određuje sastav ovih organa, kvaziorgana, navedeno je da to sve ne može, ali nije navedeno da ne mogu i pripadnici, odnosno članovi nevladinih organizacija. Oni mogu, oni su zaštićeni kao međedi, oni mogu svuda. Vidite, političari se proganjaju kao nešto što treba da ide na odstrel. Čim je političar, znači, nemoralna osoba, ne sme da bude. Čim je direktor, ne sme da bude. Verovatno neko ko je najbolji stručnjak na nekom fakultetu, izabran je za dekana i on ne može, a zašto? Zato što je iza neke upravljačke strukture, prosto, demokratija uništi kvalitet i struku, a to je režija nevladinih organizacija. Da bi one u belom, crnom, žutom, zelenom i u drugim bojama harali, harali i proguravali svoje. Pogledajte, molim vas, ovde vidim tri profesora sa Pravnog fakulteta. Vidite, ako pođemo od pretpostavke da je nacionalni savet, ovaj koji formirate, pandan nekom prosvetnom zavodu, Zavodu za prosvetu koji ranije postojao kao jedna upravna organizacija, koja obavlja stručne poslove, i ono što reče gospodin Veselinović, kada se donosio Zakon o univerzitetu koji je Gaša pregazio, vodilo se računa o državi, šta može da bude nadležnost, na kojoj se razdaljini nalazi od Vlade, od Ministarstva, od fakulteta i od univerziteta. Ovde ste sve pobrkali. Zamislite, u članu 11. tačka 9) kažete – Nacionalni savetutvrđuje standarde za izdavanje dozvole za rad, a dozvolu za rad izdaje Ministarstvo. Znači, ako su standardi nešto što se pretače u neki akt, to je neki opšti akt, a opšti akt podzakonskog karaktera obavezuje državni organ. Pa, ljudi moji, ko je to pisao? Da ste napisali da taj opšti akt o standardima za izdavanje dozvole za rad univerziteta ili vosokoškolske ustanove donosi Vlada na predlog nekog, mada i to nije bitno da stoji na čiji predlog, a Ministarstvo primenjuje, shvatio bih to. Ali, kako sada prebaciti nešto što je u toj hijerarhiji vlasti, pričam o tome a ne o hijerarhiji struke. To bi vam otprilike bilo - mesna zajednica propisuje kriterijume a gradonačelnik ih primenjuje. Pa, kad bi to prošlo kod Nenada Bogdanovića? On bi rekao - ljudi, ko je ovo napisao on je nenormalan. E, po toj logici stvari vi ste to preslikali ne samo ovim odredbama o Nacionalnom savetu, o Komisiji za akreditaciju, o recenzentima, o Vladi, o ministarstvima. Nema tu prave distance i dimenzije šta je stručni a šta je državni posao. Ko u kojoj hijerarhiji gde stoji. Vi ste devalvirali ministra, Ministarstvo. Kažete - ministra i posebno ministarstvo, jer ni tu niste napravili razliku u nekim kasnijim članovima, gde pominjete i ministra kao nekog pojedinca i Ministarstvo kao državni organ. Ne znam, zašto nevladine organizacije vrše eroziju pravnog sistema ove države ovakvim predlozima zakona. I vi, kao neka vlast, prihvatate sve. Dovoljna je samo etiketa - evropsko, reformsko. Pa, čekajte ljudi, to nema veze sa tim. Ali, nema veze, bitno je da lepo zvuči. A ovde je većina za Evropu po svaku cenu i bilo kako da izgleda Evropa. Pa ste ovde ubacili i neka seksualna zlostavljanja, mislim da je i bljutavo pričati o odredbama zakona koje nevladine organizacije proguravaju, na silu ubacuju, devalviraju fakultete, devalviraju struku, devalviraju profesore i pričate o nekoj autonomiji i nekoj samostalnosti. Da li je ova komisija stručni organ, veštak Nacionalnog saveta ili Ministarstva. Videćete kasnije, čak ne postoji mogućnost vođenja upravnog spora. Ne postoji ni mogućnost sudske zaštite nekih prava. To piše u toj Bolonjskoj povelji itd? Ne piše sigurno. Ne bi se oni time ni bavili. E, to je ta erozija i to je to uništavanje koje ide. Ako ste hteli da napravite neki organ gde ćete da izlečite sujete, po prirodi vrlo sujetne kategorije ljudi, sasvim normalno što su sujetni jer su jaki intelektualci, jaki kao pojedinci, pa ukoliko ne postoji mogućnost da se to sve lepo raspodeli, pa dajte da pravimo organe, onda kažite - moramo da bi zadovoljili Dejana Popovića, ovog u Nišu, ovog ovamo, onog onamo itd. Ali, to kažite, to je mnogo iskrenije. Planirali ste, ne znam, negde oko 14 miliona za formiranje Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Ljudi, o čemu pričamo. Izgubiće se struka u ovome. Pa, naravno, država i ne treba da u tim stručnim stvarima drži predavanje univerzitetu kako će da izgleda nastavni program, kako će i kojim kvalitetom da se odvijaju studije. Zašto, recimo, niste kvalitet studija i predavanja digli na nivo univerziteta? Pošto se slažem da u našem sistemu univerzitet, tako postavljen i ako se pogleda njegov odnos prema fakultetima, taj rektorat ispada nešto kao počasno, bez one suštine. Što niste, recimo, tu izvukli nadzor nadkvalitetom obrazovnog procesa na fakultetima u sastavu univerziteta. Što niste iskoristili jednu poentu akademskih sloboda i autonomije univerziteta u tom smislu. Ne, nego u upravljačkom, u onom gde su sredstva, u onom političkom, to sve provejava ovde. Tako daje možda 1989. i 1990. godine dobar profesor finansija, sa relativno dobrim zakonom od 1991. godine, kasnije erozija, erozija i sad je vajni rektor. Od pomoćnika ministra, zamenika, vajni rektor, i sada to držimo. Slično je sa drugim školama i fakultetima. Ne shvata se nešto. Državne univerzitete treba da dimenzioniramo, da čuvamo. Oni su osnova akademskih studija. Nisu ove više škole i ovi Karići, i ovi što prave svoje perionice para. Nije to univerzitet. To svi dobro znate. Pa čak i vi profesori koji idete tamo da predajete, radi neke tezge, nikada vi ne bi išli tamo da nije u pitanju situacija što država nema dovoljno sredstava da plati struku. Kada bi država plaćala struku vama bi bilo ispod časti da idete na BK da predajete, Ljubomir Madžar BK, Cvetićanin BK. Bilo bi mu ispod časti da ide tamo, kod akademika Karića.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Ovaj amandman je motivisan slično kao i amandman na član 10. oko izbora, iako nasuprot nekim govornicima smatram da je Komisija za akreditaciju vrlo važna. Ona treba da doprinese svojim radom da se zavede red u haotično stanje u našem visokom školstvu. Prvo to moramo da konstatujemo. Ali, izbor je komplikovan kao i u članu 10. kod izbora članova Nacionalnog saveta. Ponovo - javni oglasi itd, bez ikakve potrebe i rokova, i zato predlažem da se sve to pojednostavi. Svrha amandmana je kao i kod prethodnog člana, samo da se uprosti izbor članova Komisije za akreditaciju, jer malopre sam govorio - biraćemo mi do proleća članove Nacionalnog saveta. Trebaće nam još nekoliko meseci da izaberemo članove Akreditacione komisije. Mi nećemo do juna iduće godine dobiti ovu komisiju, a ona bi morala odmah da počne da radi. Zato to treba pojednostaviti izbor članova Akreditacione komisije da bi odmah mogla da počne da radi, jer za nju ima puno posla u domenu našeg visokog školstva.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 13. amandman je podneo poslanik Meho Omerović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 13. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 14. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetunisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
U stavu 3. člana 14. Predloga zakona oko imenovanja recenzenta piše - Komisija imenuje recenzente na osnovu javnog poziva iz reda međunarodno priznatih domaćih i inostranih univerziteta itd. Onda se dalje konstatuje da Komisija obezbeđuje zaštitu podataka o tome kojem od recenzenata je podnet zahtev, da se ne zna ko je recenzent. Predlažem da angažovanje nekog stranog naučnika treba da bude samo izuzetno, ako baš kod nas nema fakulteta ili naučnika koji mogu napisati recenzije. Što se tiče tajnosti, o tome se raspravljalo na Odboru, pa je čak bila ideja Gaše Kneževića da bude i elaborat tajna, da recenzent ne zna ko je podneo elaborat. Međutim, smatram da nema potrebe za tim. Onaj koji je određen za recenzenta, ako je on stručno lice, dovoljno stručan, ako uživa autoritet među kolegama u svojoj struci itd, nema razloga da postoji tajna i da se ne zna da je on recezent. On uvek može da odgovori, čak iako napiše i negativnu recenziju ili samo neke primedbe, da se sa onima sa kojima je pisao recenziju sporazume i kaže: napisao sam tako i tako. Navešću vam konkretne primere, recimo, ima veliki broj časopisa, pa i kod nas. Tako časopis "Tehnika" ili neki drugi, kada im pošaljete neki naučni rad za časopis, to se pošalje recezentu iz određene oblasti i često se ne daje ime recenzenta da ne bi došlo do neke svađe. Uvek sam govorio urednicima, kada sam bio recenzent, slobodno kažite da sam recenzent, čak iako napišem potpuno negativnu recenziju ili dam niz primedbi, neka dođe autor kod mene i razgovaraćemo, videćemo o čemu se radi. To su ozbiljni poslovi i ne vidim neku naročitu potrebu da se drži ime recezenta u nekakvoj tajnosti. To je bio motiv zašto sam napisao amandman na ovaj član.
Zahvaljujem profesoru Simonoviću. Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević.
Gospodine predsedavajući, poštovani poslanici, ovo je zaista bila jedna tačka rasprave na Odboru za prosvetu, jer su tu dva koncepta koja se tiču recenzije. Za neke javnost rada znači vrhunac demokratije. To jeste tako u političkom životu. Međutim, kada se radi o naučnim recenzijama i recenzijama o osnivanju i kvalitetu postojećih ili univerziteta koji nastaju, plašim se da na domaćem tržištu ima dosta malo stručnjaka i da ti stručnjaci često ne mogu da odole pritiscima onih koji žele nešto da postignu. Zbog toga je moja opcija, opcijaza tajnost. Tačno je prezentovao gospodin Simonović, mislio sam da tajnost može biti dvosmerna. Dakle, da recezent ne zna kome recenzira, niti oni koji recenziraju znaju ko će im biti recenzent. Time ćemo se osloboditi mnogih tenzija u ovom društvu, a sprečićemo mogućnost kupovine recenzenata. Još pokojni Minimaks je često govorio - sve ima svoj kraj, pa i Minimaks, i sve ima svoju cenu. Bojim se da, ako ne shvatimo ozbiljno to upozorenje, dovodimo u situaciju mnoge naše institucije koje bi morale da budu na čvrstim, pravim temeljima postavljene, da od samog početka temelji budu dovedeni u pitanje. Moji neki prijatelji su bili međunarodni recenzenti. Pre neki dan sam čuo priču da je data recenzija od strane jednog mog prijatelja za jedan univerzitet koji ima veze sa Srbijom, a radi se o međunarodnoj recenziji, pa se lomila oko ocene. Ta priča na mene je ostavila strašan utisak jer je ona, s jedne strane, imala potrebu, žena je u pitanju pa zato govorim ona, da da što veću ocenu jer je vezano za Srbiju, a sa druge strane plašila se da njena velika ocena ne dovede u pitanje da onaj ko osniva počne da sumnja u nju. Dakle, ako ne znamo ništa mnogo smo na srećnijim osnovama, onda smo samo u našoj nauci. Svaka dodatna informacija kvari taj osnovni stav. To je jedina moja bojazan i zbog toga plediram da se ne usvoji ovaj amandman, inače meni jako simpatičnog gospodina Simonovića.
Zahvaljujem. Replika, gospodin Simonović, na izlaganje profesora Gaše Kneževića.
Veoma uvažavam mišljenje mog uvaženog kolege Gaše Kneževića i cenim to, ali ako su u pitanju recenzenti koji su visoko stručni i visoko moralne ličnosti, onda se te opasnosti jako smanjuju, da ne kažem da uopšte ne postoje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, mi nismo dali amandman, ali imamo pravo da se uključimo u ovu diskusiju. Upravo ono što je govorio kolega Simonović dosta je prihvatljivo. Tu je i obrazloženje. Nemamo ništa protiv toga. Ono što smo čuli kao kontraargumentaciju je takođe dosta interesantno. Preko nekih podataka i činjenica koje su kazane ovde ne bih prešao. Interesantno je da ministar i njegova pomoćnica uopšte ne brane amandmane, a vidite ko povremeno brani amandmane, pa vam je odmah jasno ko je autor, a ko je ovde kvazipromoter ovog zakona, zaštitnik, a on ga praktično i ne brani, a trebalo bi da ga brani. Rečeno je da imamo malo stručnjaka. Ne mogu se složiti sa tim, bar kada je zdravstvena struka u pitanju, kojoj pripadam. Čak nam se priča ovih dana da nas ima viška, čak nam se govori da se tog viška moramo debalansirati preranim odlaskom u penziju. Možda pravnika imamo slučajno manje, pošto ste vi pravnik, pa verovatno govorite i zastupate svoju profesiju. Mislim da mi stručnjaka u svim profilima imamo dovoljno. Ako mislite da stručni nivo onoga što daje naš Beogradski univerzitet nije na nekom evropskom i svetskom nivou, to je druga stvar. Ali to treba da kažete. Znači, vi sumnjate u stručne sposobnosti naših stručnjaka, pa nam trebaju stranci. Ako ste zagovornik Bolonjske deklaracije, dobro znate da se mora omogućiti dvosmerna komunikacija između tog sveta i nas. Znači, nemam ništa protiv da ovde bude i neki stranac, da dođe, ali ako bude uspostavljen i suprotan smer kretanja. U principu nemamo ništa protiv te karakteristike globalizma i mondijalizma. Kažete kupovina, da je to krajnje nečasno, ako govorimo o struci i nauci kao vrhovnoj vrednosti, da govorimo kao o kategoriji sa kojom se može trgovati. Ne kažem da toga nema. Znamo mi neke profesore pravnog fakulteta koji su, bogami, plagijatili naše velikane pravne misli, pa su danas oni istaknuti stručnjaci i priznati međunarodni stručnjaci, i nalaze se u visokim forumima i kod nas i u svetu.Ne kažem da to ne postoji. Čega ima da se boji neko ako je stručni autoritet da kaže istinu da je nešto u redu i da nešto nije u redu? Verovatno tu nije mirna savest. Vi kažete da je kod nas takva džungla pe će tu biti svega i svačega. Kažete, ako uspostavite tajnost i recenzenta i onoga ko treba da napravi recenziju sprečićete kupovinu. Nećete. Jer, ako korupcija postoji, ako je korumpiran onaj ko je recenzent, on će dojaviti onome, evo imam tvoj projekat u rukama, hoćeš li ti da to uradim brže ili sporije ili će to da stoji u fioci mesecima. Znači, to se ne rešava tim instrumentima. Pružam podršku ovome što je rekao profesor Simonović. Postoji još jedna stvar - govorio je poslanik Krasić da su izvesni ljudi čas nevladina organizacija a čas su ministri, pa ne znamo šta ste, podeljene ličnosti? I vlada ste, kad šta možeš da zgrabiš. Kada ne možeš da vladaš, onda ćeš biti nevladina organizacija i onda tražiš prodor u moć i vlast preko nevladine organizacije. Hoću da kažem samo da će ovakvo telo moći da bude podložno upravo ovakvim manipulacijama. Ne vidim kako se od toga odbraniti. Voleo bih da mi neko da pravi odgovor. Vidim jednu jedinu branu, zato sam i počeo ovu rečenicu. Mi imamo Srpsku akademiju nauka. Napadate je vi iz nevladinih organizacija žestoko, ali to je naš reper za najviši dostignuti nivo u nauci, u umetnosti. Ako mi nećemo da poštujemo svoju instituciju, i ako hoćemo da je omalovažavamo i uništavamo, to je naš problem, to ćemo mi onda i platiti. Po meni, mislim da iz te institucije treba angažovati ljude, a nikako iz ovog tzv. nevladinog sektora, to je vladin sektor, samo neke druge strane zemlje.
Replika, narodni poslanik Gašo Knežević.
Poštovani predsedavajući, dužan sam intervenciju. Gospodin imputira. Uopšte nisam govorio o nedostatku stručnjaka u ovoj zemlji. Ja sam rekao samo kao primer da je moja prijateljica koja je Srpkinja, u nemačkom projektu učestvovala i davala recenziju nemačkom univerzitetu. Dajte da postanemo ozbiljni i da ovde počnemo ozbiljno da radimo. Ja sam govorio o načelnom pitanju koje je pokrenuo profesor Simonović. Čak me ne interesuje koji je to član zakona. Ovo je potpuno principijelno pitanje. Prvi put sam izašao za ovu govornicu danas i izbegavaću je, jer će potpuno pogrešni privesci, neke etikete će nekim ljudima da se stave zbog moje malenkosti. Molim vas, još nešto što želim jasno i glasno da kažem. Radim na pravnom fakultetu, u Skupštini ne uzimam pare, niti sam ikada od države uzimao pare, ni kada sam bio ministar. Uvek sam radio na pravnom fakultetu zbog određenih razloga koji su krajnje racionalni. Nikada nisam bio član ni jedne nevladine organizacije, sem ako ova skupština nije nevladina organizacija po vašem tumačenju.
Gospodine Momčilov, vi ste izazvali repliku. Čisto da vas obavestim. Daću vam reč, nema problema, samo želim da kažem da je vašim izlaganjem došlo do replike. Izvolite.
Ovde sam pogrešno protumačen i intervenišem u tom pravcu. Kolega se uzbudio, ne znam zašto se uzbudio. Vi ste jasno rekli, ja sam zapisao - imamo malo stručnjaka. Ako ne verujete, stenogram postoji, možete lako proveriti. Zbog toga sam intervenisao, nemojte se žestiti. Nikakve imputacije ovde ne želim i da ikome imputiram bilo šta. Sve ću nazvati svojim imenom i prezimenom, to meni nije teško i nemojte da se bojite što izlazite, voleo bih da vi što više izlazite, da u stručnoj razmeni ovde dođemo do kvalitetnih predloga, koji znam da neće biti usvojeni, jer ovo je već nešto što je zacrtano, što je dogovoreno i ovo mora samo tehnički da se odradi. No, ovo što mi pričamo, gospodine Kneževiću, to je zbog naše javnosti, to je zbog naroda. Izlazite vi, neka vidi narod šta vi pričate i za šta se zalažete. Imaćete sigurno i pristalice svoje u narodu, ali isto tako mislim da se i mi srpski radikali ovom svojom pričom predstavljamo u pravom svetlu i našem narodu. Prema tome, ono što ste kazali, rekli ste, a nikakvih imputacija nema, nevladinih organizacija. Nemojte da vam sada navodim Vodinelića, da vam navodim gomilu drugih imena, nema potrebe, jer nisu predmet ove rasprave.
Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 14. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nadica Momirov.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, bez obzira na kvalitet saradnje resornog ministarstva i svih poslaničkih grupa i uvažavanja Predloga, smatram da je potrebno još jednom obrazložiti neke amandmane, kako bi izbegli mogućnost previda usled ovako opsežnog rada. Naime, poslanička grupa G17 plus je podnela amandman na član 14. koji se odnosi na nadležnost i rad komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta. Jasno je da rad komisije treba da bude samostalan i efikasan i da se provera vrši na osnovu jasno usvojenih kriterijuma od strane nacionalnog saveta. Usvajanjem ovog amandmana izbegli bi mogućnost da recenzent iz jedne oblasti radi recenziju u nekoj drugoj oblasti. Na primer, recenzent iz oblasti prirodno-matematičkih nauka vrši recenziju iz oblasti umetnosti. Na ovaj način bi se u svakom slučaju povećao stepen efikasnosti rada komisije.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Kolega Miša Petronijević i ja smo podneli ovaj amandman da se stav 6. člana 14. briše. Inače taj stav 6. ovog člana glasi: "Komisija obezbeđuje zaštitu podataka o tome kojem od recenzenata je podnet zahtev iz stava 4. ovog člana". Kolega Petronijević i ja, i cela poslanička grupa SPS smatramo da ovakvom rešenju ovde nije mesto. Naime, mi smatramo da se brisanjem ovog stava obezbeđuje javnost rada i javnost imena recenzenta za sačinjavanje izveštaja o studijskim programima za akreditaciju fakulteta i drugih visokoškolskih ustanova i za davanje mišljenja kod izdavanja dozvola za rad. Nama se bar tako čini, međunarodni priznati domaći i inostrani eksperti, kako se ovde navodi u stavu 3. ovog člana, ne treba po našem mišljenju da budu van očiju javnosti. Naprotiv, mi smatramo da oni treba da rade javno i budu podložni sudu stručne i naučne javnosti. Naime, nama se, bez obzira koliko vi našli razloga, da kažem vannaučnih, za rešenje da to bude tajno, mi obrnuto posmatramo to sa vrlo, po nama se čini, logičkog stanovišta. Ako je zakon ovako jasan, bar u ovom delu, ne govorim o nekim drugim, i ako se pominje šta sve komisija radi, tu se taksativno navodi, pominje se mogućnost da komisija imenuje recenzenta, komisija vrši javni poziv za izbor recenzenta, znači javno sve, nama nije logično da ime tog recenzenta bude neka tajna. Zašto? Iz kog razloga? Ako pođemo sistemom da sumnjamo u nešto, pa ja ću pre sumnjati da recenzent može da na nekorektan način obavi svoj posao, kada je siguran da je njegovo ime zaštićeno, nego obrnuto kada zna da će njegovo ime biti dostupno javnosti. On daje sud o određenim stvarima i daje svoje mišljenje koje treba da uvaži komisija, trebalo bi, i ako počnemo da razmišljamo na način na koji sam čuo da treba zaštititi recenzenta od svakojake vrste pritiska, moguće nadoknade, ucene ili slično, ko garantuje da baš u ovom slučaju to ne može biti. Izvinite, on daje sud o nekoliko vrlo značajnih stvari koje su javne, poznate, a njegovo se ime sakriva. Mi ne vidimo logičnog postupka u tome, a pogotovo kada je sve ovo javno. Zašto? Kada je sve javno i oni se biraju na osnovu javnog poziva, može se doći do saznanja o kojoj osobi je reč. To nije nikakva tajna za nekoga ko loše misli i ko ima loše namere, i ko eventualno na jedan nezakonit način, pritiskom, ucenom, mitom želi da obezbedi sebi nešto. Ne, ali izvinite, to je nešto što je po mišljenju nas socijalista suprotno načinu mišljenja, a pogotovu radu Skupštine i suštini ovog zakona. Zašto bismo razgovarali na takav način. Obrnuto, sve treba da bude javno, pa i recenzent da zna da će njegovo ime i prezime biti dostupno sudu javnosti, pa će i on logično, čini mi se, nama se tako čini, mnogo više voditi računa o suštini onoga o čemu dajem mišljenje, a ne o nekim drugim aspektima. Nema, po mišljenju nas socijalista, kolege Miša Petronijević i mene, koji smo podneli ovaj amandman, nekih logičkih razloga zašto se ovo radi. Izvinite, ima mnogo važnijih stvari u državi nego što je davanje mišljenja o elementima sadržanim u ovom članu, gde se ljudi javno obnaroduju i svi znaju da daju svoj sud o njemu, da ne pominjem rad Vrhovnog suda, Ustavnog suda i nekih drugih institucija koje su samostalne, nezavisne, imaju svoj integritet i niko ne dovodi u pitanje, kada se zna sastav tih ljudi poimence, da li će njihovo mišljenje biti stručno i da li će odbraniti struku, svoje ime, prezime i titulu koju nose. Smatramo da ovakvom rešenju ovde nema mesta. Ne želim da razmišljam na taj način, ali ukoliko neko želi da se zaštiti od moguće kritike zašto da ne stoji ispod dokumenta da je recenzent taj i taj, prof. dr taj i taj potpisao određen izveštaj, dao saglasnost za izdavanje dozvole, ocenio karakter studijskog programa, rekao da je u redu ili nije u redu. Čega se plašimo? Plašimo se da će to ime sutra neko prozvati. Potpuno sam ubeđen što se više insistira na anonimnosti, da je tu obrnuto, da će tu biti sve više sumnjivih stvari. Mi imamo slučaj u pravosuđu da nam se stalno spočitava što pominjemo imena ili slučajeve. A verujte mi, da nema Narodne skupštine i poslanika Narodne skupštine koji govore o tome, niko ne bi imao da pomogne građanima. Ovi iz pravosuđa kada govore o samostalnosti, njima je potrebno očigledno da im se samo obezbedi materijalni položaj i da se usvoje zakoni, a oni će krojiti pravdu, a građanima kako bude. Pričaćemo o tome ko i na koji način vrši pritisak na pravosuđe i šta se u pravosuđu radi, ali vam govorim da mi ne vidimo logiku u tome da ne bude ispod recenzije potpisano ime i prezime čoveka koji je to uradio. Neka stručna javnost zna, ako je toliko ugledan, nema razloga da se plaši. Naprotiv, mislim da će to biti samo argument više da cela priča vezana za recenzenta, za njegovu obavezu i sadržaj ovog zakona dobije na ozbiljnosti. Kada je ime i prezime poznato, mi mislimo da je to dobro i kada je ime i prezime poznato onda mislim da se izbegavaju moguće insinuacije ili mogući načini rada koje supomenuli neki od kolega povodom tog rešenja koje zakon predviđa i zato smo kolega Miša Petronijević i ja predložili da se ovo rešenje briše.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo još nekoliko reči. Komisija obezbeđuje, to je taj stav 6. člana 14, zaštitu podataka o tome kojem od recenzenata je podnet zahtev iz stava 4. ovog člana. Stav 4 - recenzent komisiji dostavlja svoj izveštaj u roku od 60 dana od dana prijema zahteva komisije. Dakle, obezbeđuje zaštitu podataka o tome kojem od recenzenata je podnet zahtev. Od koga se u stvari obezbeđuje zaštita podataka? Da li se zaštita podataka obezbeđuje od onih koji treba da zadovolje uslove za dobijanje dozvole ili od javnosti. Ako je od onih za koje treba recenzent da da mišljenje, neće biti sakriveno, ti će najpre da saznaju. Dakle, ona visokoškolska ustanova čiji se uslovi ili studijski programi gledaju, znaće ko je to. Ako je od javnosti, onda je to tek nedozvoljivo, od javnosti ne sme da se krije ništa, pa ni to. Ako je zbog toga da se ne vrši pritisak na recenzenta, i to ne sme da bude razlog tajnosti, jer recenzent i sa tim teretom mora da stegne petlju i da mišljenje koje može da obrazloži javnosti, pre svega stručnoj javnosti. Ministar mora da donosi teške odluke i izložene pritiscima. Hoćemo li da imamo tajne ministre? Čitav niz zanimanja, veoma važnih, izložen je pritiscima, moraju da donose teške odluke. Iz tih razloga mi smatramo da obezbeđivanje javnosti, da pre svega stručna javnost zna ko je recenzent dovodi recenzenta u još veću funkciju odgovornosti, da dobro povede računa kako je svoj izveštaj dao. Može neko da vrši pritisak na njega, neka vrši, neka izdrži pritisak, pa neka da svoje mišljenje, ali neka izdrži pritisak javnosti, pogotovo pritisak stručne javnosti, ako to svoje mišljenje nije dao na korektan način. Iz tih razloga smo tražili da se briše taj stav, iako je prihvatljiv amandman gospodina Simonovića i prethodna dva poslanika, koji takođe sadrže ovaj deo, kao amandmani su prihvatljivi za nas. Dakle, nemojte da se krijemo od javnosti jer to daje mogućnost za loše uređen posao, švercovanje i sve ostalo. Komisija mora da vodi računa da li je taj, koji je dobio da bude recenzent, stvarno u skladu sa ovim kriterijumima i ona svoju odgovornost stavlja sudu javnosti. I recenzent isto tako pred sudom javnosti odgovara, bez obzira na pritiske, da li je uradio svoj posao kako treba da uradi. Oni koji su podneli zahtev, oni će saznati ko je recenzent i za njih nije uopšte problem. Iz tih razloga tražimo podršku da se ovaj amandman usvoji.
Reč ima poslanik Zoran Mašić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, želim da se uključim u ovu raspravu, obzirom da sam, kao direktor jednog naučnoistraživačkog instituta, prošao postupak akreditacije instituta, znači, uvođenje međunarodnih standarda kvaliteta. Radilo se o standardima, a i akreditaciji laboratorija. Slični postupci akreditacije treba da se sprovedu i na univerzitetima i na fakultetima. Stvarno ne vidim nikakvu potrebu zagovaranja tajnosti recenzenata, ljudi koji treba da obave tu akreditaciju, da daju svoje mišljenje o ispunjenosti uslova, jer upravo i te komisije, obzirom da je i u institutu u kome sam nekada radio i rukovodio, upravo bila međunarodna komisija koja je vršila akreditaciju, znači, sastavljene su sa spiska ljudi koji su ovlašćeni u toj ustanovi da rade taj posao. Došli su, izvršili ocenu, potpisali i rekli šta je u skladu sa važećim propisima i međunarodnim standardima kvaliteta, a koje korektivne mere treba da se sprovedu i šta dodatno treba da se uradi, eventualno, ako nije bilo usaglašeno. Takav postupak akreditacije i ovde treba da se sprovede, tako da i ono što je profesor Simonović predložio i ovo što predlažu kolege iz SPS, mislim da ima osnova da se prihvati. Nema nikakvog osnova da postoji tajnost recenzenata, ljudi koji će vršiti akreditaciju, tj. ocenu ispunjenosti uslova, jer ako ustanova ne zadovolji propisane norme, ti ljudi treba da daju korektivne mere i ta ustanova, po ovom zakonu, ponovo ima pravo da se kandiduje i da traži ponovo ocenu akreditacije, i ako bude odbijena, onda definitivno da prestane sa radom.Pridružujem se predlogu kolega iz SPS da se ovaj amandman prihvati. Mislim da nema nikakve realne osnove da u nekakvoj tajnosti budu imena ljudi koji treba da urade jedan tako važan i odgovoran posao.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a upravo je stigao i izveštaj Zakonodavnog odbora, koji smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 16. amandman je podnela Vlada Republike Srbije.Odbor za prosvetuje prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbora smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 16. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetusu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbora smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 16. amandman je podneo poslanik Radiša Ilić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 16. stav 4. koji glasi: "Postupak akreditacije sprovodi se u postupku osnivanja na zahtev osnivača, a u postupku uvođenja novih studijskih programa na zahtev visokoškolske ustanove i ministarstva". U Predlogu Vlade, u članu 16. stav 4. stoji: "Postupak akreditacije sprovodi se u intervalima od najduže pet godina, a na zahtev osnivača, odnosno visokoškolske ustanove". Ovim amandmanom se želi konkretno određivanje jedne mogućnosti u postupku akreditacije, odnosno da se zakonski odredi: da se akreditacija sprovodi na zahtev, po iskazanoj potrebi, ili u utvrđenim vremenskim intervalima. Ovako može i jedno i drugo, kako kome odgovara. Takođe, na ovakav način se i sama komisija, koja je pod lupom stručne javnosti, srozava u pogledu ozbiljnosti sprovođenja postupka akreditacije. Normalno je da se prva akreditacija izvrši pri osnivanju visokoškolske ustanove, a koju pokreće osnivač. Od same komisije, odnosno od njenog sastava zavisi kako će se sprovesti do kraja postupak akreditacije, s obzirom na velika i široka ovlašćenja koja joj daju odredbe ovog zakona. Samom akreditacijom se potvrđuju standardi koje, prema članu 11, utvrđuje Nacionalni savet, a na koje se i predlagač poziva na početku člana 16. Samim tim možemo slobodno reći da i Nacionalni savet, makar posredno, učestvuje u akreditaciji visokoškolskih ustanova, odnosno studijskih programa. Kako će se sami članovi komisije za akreditaciju snaći u ovom poslu, ostaje da se vidi, a s obzirom da će mnogi članovi sa sobom vući balast ustanove odakle dolaze, kao i interes svojih poslodavaca, teško da će se profesionalizam sasvim izdići iznad nekih ličnih aspiracija. Što se tiče studijskih programa, amandmanom se predviđa sprovođenje postupka po zahtevu visokoškolske ustanove i ministarstva, dakle, bez ikakvih vremenskih ograničenja, odnosno po iskazanoj potrebi. Kontrolu izvršene akreditacije Ministarstvo može vršiti periodično, ako je u pitanju akreditacija za uvođenje novih studijskih programa. Što većim uplivom inspekcije resornog ministarstva, u smislu nadziranja i adekvatnog reagovanja u pojedinim situacijama, sve će biti manje mogućnosti za eventualne zloupotrebe koje mogu da nastanu grupisanjem interesa članova komisije za akreditaciju. Ukoliko dođe do gubljenja akreditacije za studijske programe, odnosno neispunjavanja uslova, podrazumeva se i gubljenje akreditacije za izdavanje javnih isprava.
Da li još neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednom prilike da pomenemo, amandmanski intervenisano, značaj nevladinih organizacija. Bilo je govora o tome i šta ako je neko iz nevladine organizacije, pod plaštom profesora univerziteta, a što je veoma moguće, pogledajte samo one koji su radili nacrt zakona, koliko je njih u ovoj ili onoj, direktno ili indirektno. Dosta se dobro podaci čuvaju, ne možete baš lako to ni da otkrijete, sem da patološki tragate po članovima nevladinih organizacija. Nama ne pada na pamet. Njihovo ponašanje i donošenje ovakvog koncepta zakona veoma dobro govori da nisu imali prevashodno nacionalni interes, nego nekakav drugačiji interes, nečiji drugi. Na šta bih hteo da skrenem pažnju, to je i na to da šta ako se u konceptu ovakvog predloga postupka akreditacije za akreditovanje, recimo studijskih programa, nađe neki član ili neki abonent neke vladine organizacije. Pazite, sada bi se još to teorijski reklo - ako je vladina organizacija, to je manje konspirativno, to je pod nekakvom kontrolom. Zadržavam za sebe pravo, jednako kao i mi koji smo u stranci analizirali ovaj problem, da je veoma često reč i o ljudima iz ambasade koji se bave nekom drugom paralelnom delatnošću. Sasvim nam je jasno da naše Ministarstvo veoma voli da upražnjava i bude abonent različitih kurseva, različitih smernica i ideja, a sve kroz projekte koje nude vladine i nevladine organizacije. Evo, sa sajta spisak takvih, da ne zamaram javnost i da ne čitam šta oni tu nude, i ko je iz reda reformi za obrazovanje, ko je iz reda obogaćivanja sadržaja i programa nastave, ko je za institucionalnu reformu obrazovnih institucija. Šta im je zajednička osobina? Zajedničko je da nešto žele da promene. Kakav je interes druge vlade kada se umeša u tako osetljiv problem kao što je nacionalni obrazovni sistem. Evo, na primeru VUS projekta, Vladina austrijska organizacija, ovo u mojim rukama je u nešto drugačijem prevodu, ali težak sadržaj, bilo je pre dve-tri godine, kada sam odbio da apliciram. Naravno, tada više nisam bio član saveta jedne institucije, jer nisam hteo da apliciram na ovakvu stvar kao šef neke katedre, da nešto pomognem, e ne bi li dobili nekakav računar, nekakav video-bim, neke gluposti koje, kada dolaze, te delegacije dele usput i osnovnim školama, isturenim odeljenjima. Nije smisao u tome, nego šta je. Evo, CDP program, koji podrazumeva program razvoja naučno-nastavnih planova. U preambuli aplikacije - tu mogu da konkurišu oni koji su zainteresovani da uvode nove nastavne sadržaje i da osposobe čak i asistente i profesore. Za koliko? Za mesec ili dva. Za mesec ili dva ćete osposobiti nekoga aplikatora, koji će se vratiti na fakultet i možda ući u ovu komisiju za davanje saglasnosti, recimo, na nastavni plan i program. A on je obučen za mesec ili dva usred Austrije ili u nekoj drugoj ispostavi. Šta mu je cilj? Novi nastavni sadržaj. Dakle, oni razumeju da smo mi prošli kroz teško vreme. Kako oni cene naše vreme? Cenimo ga mi na izborima. Kako smo mi to vreme prošli. Šta se oni iz austrijske ambasade i vlade pitaju, gde nastavno osoblje nije bilo motivisano da razvija nove sadržaje.Nisu znali, nisu imali literaturu, a predavanja su nam bila takva, tek da su mogla da dostignu elementarne nivoe poznavanja stvari, a o višim sadržajima da ne govorim. Oni su nas bazično tako procenili. Sada lepo postave ovo, vi lepo aplicirate na program. Što aplicirate? Jer će to biti dobra referenca, ako hoćete da ipak negde radite van. Jako je dobro kada se vratite, vi dođete na vaš fakultet, kobajagi jako doškolovani, jer imate dobru referencu, ko zna kakav vodeni žig na toj diplomi koju vam daju, ali i to se dobro plaća. Ono što se vidi i što ističu, to je 4.000 evra mesečno, ako odete da naučite, dakle, kako da pravite nastavni sadržaj za vaš predmet i da ga pri tome izmenite, i onda polažete ispit kod njih. Ne može svako to da dobije. Mora da u svom programu iznese da će sarađivati sa lokalnim univerzitetima u zemljama bivše Jugoslavije. Ko uz to, recimo, priloži da će raditi sa nekim univerzitetom u Sarajevu, Mostaru i tako dalje, još će pre dobiti akreditive i njegova će aplikacija biti prihvaćena. Dakle, kada on dođe, kada te pare lepo potroši za mesec ili dva, nauči nešto više, a ako bude više, dva meseca, biće pet ili šest hiljada evra, da to tamo nešto uči, a sve mu je dato džabe. Ustanova će dobiti biblioteku, knjigu, to je onaj paravan za naučno-nastavno veće koje mu odobrava da ode u inostranstvo da se doškoluje. A suština, taj će se malo obogatiti, još nečemu naučiti i onda ga lepo pitaju kada se vrati, oni koji su ga poslali: Da li si posao obavio dobro kada si se vratio u svoju matičnu instituciju? Onog trenutka kada fakultet prihvati izmenjeni program koji si ti došao da mu izmeniš, naučili te u Austriji da ga izmeniš, ili metodologiju ili sadržaj, evo tako piše, postojećeg predmeta, podnosi dokumentaciju u cilju isplate druge rate. On mora to da im piše, da bi mu dali drugu ratu. Vidite, kako vas uslovljavaju Vladine organizacije. A šta to rade nevladine koje daju neki multimilioneri da unište sve. Dakle, o napretku i teškoćama koje ste imali kada ste se vratili u svoju matičnu ustanovu, da li je neko trezven ili da li je neko u drugom veću progledao; jer šta će tebi revizija mog nastavnog predmeta, jer ja znam kako predajem internu medicinu, šta ti mene da učiš. Da li je podloga na slajdovima drugačija, da li je sadržaj drugačiji, a oni su ocenili – loš sadržaj. Pazite, Srbijanka Turajlić kaže, imali smo takve strašne sadržaje da su svi ostali u svetu priznati. Mnogo smo te ljude opteretili, oni su postali magistri i nepotrebno magistrirali, oni su već usvojili znanje u bazičnim studijama, jer smo toliko dobri, i ona sama to kaže. Dakle, ti naši istaknuti ljudi, za koje smo čuli od drugih diskutanata da već predaju na univerzitetima ili su članovi nekih sličnih komisija van, toliko su kompetentni. A mi smo imali, kako je ocenjeno, loš program. Mi nismo znali ni šta pričamo, nismo imali ni elementarne dodire. Znači li to da sve naše diplome neće nikada niko nostrifikovati. Kada neko aplicira na ovo, pa kada ode tamo u Austriju ili Salcburg, šta se kaže, čekaj, ti si došao, ti si učio po tom vašem programu, ko je tebe poslao ovde. Što se igrate, što će Ministarstvu na sajtu sve same ovakve... Razumem, navodi se materijalna finansijska korist, i to je u redu, jer je nemoguće razumeti zašto se igrate sa jednim važnim segmentom od velikog nacionalnog interesa –obrazovanjem. To su strašne posledice koje tek stižu godinama. Čak kada biste i kompletno stigli da ovaj zakon promenite, da sve unutar tri godine promenite što ste naumili, dali ste vi lufta, niste vi to slučajno dali lufta, to ne funkcioniše, to neće biti dobro, mnogo će biti otpora, primedbi, pa dajete rok od tri meseca, pa šest, pa devet, pa dve godine, pa tri godine. Ako ste vi imali jasno uverenje da je ovo prihvatljivo, odmah bi ovaj zakon stupio na snagu, sve bi za tri meseca rešio. Očito da nije, evo pisanog dokumenta kako izgleda aplicirati na sajt jedne vladine organizacije. O Soroš-u, o Ženama u crnom, o ovim komitetima raznim, pravnika, bolje da ne pričam. Ali, kada treba ocrniti, dakle, sve što je naše, jer svi mi koji pričamo završili smo po tom starom, dekadentnom, nikakvom, ništavnom sistemu. Pa i Marija Bogdanović, pa je postala ime, pa pogledajte šta piše, kuka na bivšu ministarku, jao, nemaju fakulteti ni za vodu, ni za struju, gde ovo vodi, šta ona radi, smanjila nam je budžetska primanja. I sada ministar nagoveštava, neće biti para iz budžeta. Postavlja dekane kao menadžere. Drugi aspekt priče, ako imam vremena, hteo bih da se nadovežem, šta u postupku akreditacije za privatne univerzitete i fakultete, šta ako se ministarstvo lišilo prava da samo zatraži periodičnu proveru akreditivnosti, ne samo pri osnivanju. Šta kada se jednom utvrdi da se u tom "Kariću" radi po nekom programu koji je stvarno možda kakav je napisao ovaj, šta onda? Pa neće valjda on, "Karić", da pokrene postupak akreditacije programa za koji zna da neće da troši pare više nego koliko ima, plati i uzmi pare onih polaznika. Mislim da je to bilo besmisleno izbaciti, nadležnost države da proveri program. Pa kao da je decentralizacija. Pa, čekajte, ako je decentralizacija, što stavljate pod kapu, centralizujete fakultete, stavljate ih pod kapu univerziteta. Zašto Konferencija nema više nadležnosti, ima ovde jednu bitnu, ali zašto ih nema više. Praktično, evo daću krajnje apstraktan primer. Kada bi neko ukinuo ovakav univerzitet, što se ne bi srodni fakulteti među sobom dogovorili oko predloga teme, naučne teze, odlično, svi medicinski fakulteti najbolje znaju kandidata iz medicine o čemu će da priča. Šta ne bi mogli da urade? Ne bi mogli da overe zvanje profesora. Po čemu ne bi mogli? Vrlo se dobro znaju u glavu svi. Teorijski govorim, dakle, o jednom apstraktnom modelu, a ne toliko pridodati prerogativa univerzitetu, koji u stvari u realizaciji nastave ne može, makar u našem konceptu, ovako osobito kakve su glomazne konstrukcije sa 30 ili 25 fakulteta, da ostvari dominantni nivo obrazovnog procesa, pa prema tome, u vezi sa akreditacijom, treba biti oprezan. Ako se ne unesu, amandmanima su već drugi predložili, izmene, mislim na nevladine organizacije, a govorim o opasnosti čak i vladinih organizacija drugih država, to može biti jako rizično. Zašto neko ne bi mogao sa privatnog univerziteta da progura nekoga ko je došao sa preporukom VUS-a. Kažu, kakav ekspert, pa on je dobio od VUS-a, ko još ima od VUS-a. A on to bio mesec ili dva dana tamo i kobajagi je naučio da revidira programe. Džaba naše školovanje, redovni profesor ili asistent, i sada će meni asistent da dođe i da mi revidira nastavni plan i program. Dakle, u principu to je razlog zašto mi mislimo da treba i ovu odredbu uneti u izmenu.
Na član 18. amandmane u istovetnom tekstu podneli su Vlada Republike Srbije i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 22. amandmansu zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović, Svetislav Krstić i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, ali taj amandman je povučen. Na član 25. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Imamo izveštaj ovde koji je naknadno stigao, na član 25. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa je postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 28. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman. Takođe u ovom naknadnom izveštaju Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć, tako da postaje sastavni deo Predloga zakona. Na član 29. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, dolazim opet do onog drugog intrigantnog dela priče oko ovog zakona, a to je evropski sistem prenosivih bodova. Dakle, opet ponavljamo priču, nismo protiv toga da što se može izboduje, izboduje, da to uradimo na način kako ćemo najmanje da povredimo nastavne planove, nastavne programe ili kako ih zovete obrazovne sadržaje, da to učinimo tako da niko ne trpi redukciju i da nijedno stručno ili akademsko znanje se ne stiče na način koji je benevolentniji, koji je jednostavniji, koji je brzopotezniji. Smisao amandmanske intervencije je upravo u tome da na konkretnom primeru eliminiše slabosti. Dakle, kompletna naša postavka, više amandmana je vođeno u tom pravcu. Mi zaista ne možemo da prihvatimo da će specijalističke studije trajati godinu dana. Ako će tako da bude i unutar zdravstva, onda to treba jasno napisati, a ako neće, opet jasno napisati. Danas specijalizacija traje dve ili tri godine. Kako će hirurg da postane specijalista za godinu dana? Kako će student da postane, mada imamo ispravku u amandmanu, ali nismo dužni da čitamo šta ste noćas ispravljali, a Vlada prihvatala, tj. da se zovu masteri umesto magistri, pa da se izbegne akademsko i stručno zvanje posle šest godina medicine. Dakle, neprihvatljivo bi bilo na određen način devalvirati zvanje, a priori ga dati, završio si pet godina i sada si magistar i lekar medicine. Još godinu dana, sada si specijalista. To je hiperprodukcija. Ta hiperprodukcija neće zadovoljiti ni svet. On može da vidi bodove, ali, znate, u dodatku diplomi, kada on krene sa saplementom uz diplomu, tamo će morati da piše šta je on to radio za godinu dana, kakav je nastavni program imao, šta je izučavao, jer uglavnom preporuke Bolonjske deklaracije idu i u smislu praktične edukacije.WUSprogrami, koje sam maločas pominjao, traže i tu praktičnu edukaciju. Pazite, specijalista za godinu dana. Pa do sad je najmanje godinu dana trajala samo teorijska nastava na specijalističkim studijama unutar medicine. Koliko je u hemiji, ako neko uzme organsku hemiju, ili analitiku, ili nešto drugo, to ne znam, a nemam ni nameru da gledam. Imam ono što imam u rukama i što sigurno znam koliko traje i kroz šta moja struka prolazi decenijama, i da to nikome ništa nije smetalo. Znači li to da će subspecijalističke studije biti ukinute ako se nastavi ovakvo bodovanje? Šta će sada? Sada će svi odjednom da budu kardiolozi u struci. Imaju i tehnički fakulteti, ima uže specijalnosti. One su potpuno izostavljene. Dakle, prilično je nedogovorenosti, neutvrđenosti stavova, nekakave neusaglašenosti. Bog te pita zašto je sve ovako moralo. Zaista je to jedan veliki rizik u koji ulazimo i kada krenemo na teren bodovanja i to spustimo na nivo nastavnih veća, a kriterijume će, ne znam, doneti neko ili ih neće doneti, to je jako komplikovan problem. Bodovanje unutar studijskog sadržaja svakog pojedinačnog predmeta pada na naučno-nastavno veće. Kako ćete to da izbodujete? Kako će viši program, koji overava univerzitet, viši nivo akademskih studija, drugi i treći, koji mora da prođe nivo univerziteta, mada se i ovi programi osnovnih studija overavaju na univerzitetu i sada, pa i dalje, kako će se to rešiti? Kako će se oni složiti međusobno kada nekom treba 10 do 15 časova da se uklopi u bodove, kada postoji trajni rivalitet i osećaj - pa čekajte, ali ovo je vredno. Šta mene briga za histologiju, reći će hirurg, meni treba praktična nastava. Biće to jedan veliki rizik u koji će se ući i opet ponavljam pitanje iz načelne rasprave - zašto Ministarstvo makar u javnim raspravama nije dalo jedan praktičan model kako bi izgledala jedna parirodno-matematička studija, jedna medicinska grupa, kako bi izgledao društveno polje, društvene delatnosti, da vidimo kako će se to izbodovati i na šta će to da liči. Zašto nijedna od ovih aplikacija nevladinih organizacija nije dala eksperiment u tom pravcu.Hajde neka studijska grupa uradi, pa da na nekoj prezentaciji na Zlatiboru pokupi sve dekane i pokaže - evo, gospodo, ovako će po ovom nacrtu izgledati studije na vašem medicinskom, elektrotehničkom, ili arhitektonskom fakultetu, i onda bi ljudi znali. Čekaj, ovi su dali neku mustru, a pošto je Bolonjska deklaracija rekla, ne morate baš sve taksativno, poštujte tradiciju, poštujte različitosti, poštujte principe organizovanja koji su vama bliži; ne tražimo mi da to doslovce prevedete, pa da se mi nešto oko toga snađemo i da nešto prilagodimo. Takovo normiranje bi mogli još da prihvatimo. Ovo će biti izvor velikih problema u praktičnoj primeni zakona i verovatno će prve intervencije u izmeni zakona biti upravo u vezi sa ovim. A da ne govorimo o tome šta ćete vi kada imate specijalističke studije vrlo bliskih grana, gde su se isprepleli nastavni sadržaji različitih predmeta. To je nemoguće udovoljiti. A, svako će težiti da dobije bod, jer akreditaciji institucije - aha, aha, pazi, bod sa hemije, bod sa histologije, znači mi kada apliciram i kada se pojavim na sajtu, kada me gleda onaj iz Ženeve i onaj iz Hong Konga, ili onaj iz Rusije, pa vidi koliko moj fakultet nosi bodova, organizuje toliko i toliko studija. Moj fakultet ima viši rang. To će biti opšta otimačina i opšti grabež oko toga, a ne možete, sve morate kako ovde piše - 120 do 180 bodova, ili morate u osnovni program od 60 za godinu dana. Dakle, jedan veoma loš koncept i mi vam uporno dokazujemo iz primera u primer da je to trebalo malo zastati sa ovim, da nije trebalo brzopleto raditi i mislim da je Komisija zadužena za izradu revizije prednacrta u kratkom vremenu to odradila i bila uverena da radi posao za koji ni sama, većina od njih, u prethodnom nekom preliminarnom periodu nije bila uverena da je ovo najbolji način. Kad je stigla izvršna komanda, kako su se to usaglasili, kako je to sve došlo - imaćemo prilike da kroz praktične primere u našim amandmanima postavimo kao pitanje, vizavi, citirajući mišljenja pojedinih članova, šta su javno govorili o ovakvim idejama. Zatim strukovne studije koje imaju 180 bodova, koje, kada dobiju određeni broj bodova na specijalističkim studijama, dostignu nivo bodovanja diplomskih i akademskih. Tako da ima mnogo nejasnoća, mnogo je toga, ali ja se nadam da će predlagač nešto od ovoga i prihvatiti, ili poslanici koji slušaju naše argumentovane primedbe, a ako ne prihvate, sudbina ovog zakona biće kao i sudbina mnogih, česte revizije ili konačno promena, nažalost nov zakon. Dokle više novih zakona? Ali, kada dođemo na vlast moraćemo da napravimo nešto dobro, jasno, kratko, sa jasnom vertikalom, sa jasnim odrednicama. Ono što smo imali. Nismo mi pravili ni onaj iz 1998, ali je bio pristojan zakon. Znalo se. Bilo je nekih zamerki, pišu oni koje sam prozivao, ostajali bez posla, ovoga ili onoga. Ko neće da potpiše ugovor o radu što je ostao bez posla. Pa i sad nemojte da potpišete ugovor o radu, pa ćete ostati bez posla. Hajde sad, recimo, napravite mitinge na fakultetima pa da vidite studente, da vam daju mobilni telefon, zove vas ministar. Neće moći. Ali, onda je moglo. U oktobru je moglo sve. Dakle, mi mislimo da je bolje da se nešto prihvati i promeni, ako imate ideju, da ovakav zakon na kraju pokušate da u celosti realizujete, ali najduži period koji ste dali sigurno je duži od perioda koji je potreban da se promeni vlast u Srbiji.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman, sa ispravkom,podneo jeOdbor za prosvetu. Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 29. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Da nije nešto u redu sa ovim odredbama, ne samo člana 29. nego to kreće praktično od vrste i nivoa studija, znači od 25. člana, utvrdio je i predlagač zakona. Intervenisao je amandmanima. Pokušao je da popravi ono što su nevladine organizacije i interakcija privatnih interesa nekih ljudi, koji žele da se bave obrazovanjem u privatnoj režiji, koji su uložili kapital i koji nameravaju da ulože kapital u privatno obrazovanje, e, u toj interakciji su se izgubili magistri i magistarske studije, pa je Vlada intervenisala amandmanom 11. i dogradila nov stav 10. u okviru člana 29. Verovatno se rukovodila upravo onom logikom o kojoj je prethodnik pričao, da određeni broj bodova ukazuje koliko godina traju studije i šta je uslov da bi se krenulo sa magistarskim ili doktorskim, opet u vidu bodova, nekog prethodnog nivoa obrazovanja. I, da bi se shvatilo ovo što sam pokušao amandmanom da popravim, a tiče se člana 29. stav 10, sada je to novi stav 11, posle ove Vladine intervencije, za početak moram da se pozovem na član 25, gde je rečeno da postoje studije tri stepena. Prvi stepen su osnovne akademske, osnovne strukovne, drugi stepen su specijalističke strukovne i specijalističke akademske, i ovo što ste kasnije menjali, a svodi se na magistarske akademske studije, i treći stepen je nivo doktorata. E sad, očigledno je da postoji neka logika u ovim bodovima, pa je tako navedeno za magistarske studije, kako vi to sad zovete diplomske akademske, naveli ste određeni broj bodova koliko te studije traju i koliko je kandidat morao da ima ostvarenih bodova u prethodnom obrazovanju. Ovaj stav 10. odnosi se na doktorske studije, to je treći stepen. Te studije traju, sudeći po bodovima 180, tri godine, uz prethodno ostvareni obim studija od najmanje 300 bodova. Trista bodova ukazuje, bez obzira na način, ali na pet godina savladanog obrazovanja. S obzirom da je to stepenovano, to može biti 3+2, može biti i 4+1 u krajnjem slučaju i zato sam se ograničio na ukupno trajanje od pet godina. Znači, posle pet godina jednog nivoa obrazovanja, znači dostignutog drugog stepena, ide se još tri godine da bi se došlo do trećeg stepena obrazovanja. Amandmanom tražim da se u stavu 10. tačka 1) posle reči "osnovnim" izbaci reč "akademskim". Zašto? Ovako kako ste zapisali praktično proizilazi da samo akademske studije mogu biti osnova za neki treći stepen, a vi imate i strukovne, imate i ove specijalističke, te na taj način demantujete ono što ste stavili kao načelo da ceo proces školovanja do trećeg stepena ima neke nivoe, stepenice i tu propusnu moć, prohodnost da čovek nije zabetoniran na nekom nivou i da ne može ići dalje. Mislim da je ovo razlog, pre svega, nerazumevanja ovog sistema bodova. Vidim da klimate glavom, što znači da delite mišljenje da to tako i treba da bude, ali sa bodovoima to niste lepo izrazili. Podsećam vas da je Vlada primetila da nešto ne odgovara, pa je u stavu 10. izbrisala tačku 2). Amandman 11. Vlade kaže: "U dosadašnjem stavu 10, koji postaje stav 11. u tački 1) reč "magistarskim" zamenjuje se rečima "diplomskim akademskim", a na kraju teksta tačka i zapeta zamenjuju se tačkom, a tačka 2) se briše." Vi mi vrtitite rukom zato što niste čitali amandman. Vlada je izbrisala ovaj drugi deo, gde treći nivo studija za pojedinu kategoriju traje 240 bodova. Izraženo u bodovima, koliko je to, to je četiri godine. Vlada je odustala zato što je videla da je napravljena greška u Predlogu zakona. Zbog toga je potrebno da se izbaci ova reč u tački 1) "akademskim". Niste poštovali princip na kome se zasniva ovaj zakon da postoji prohodnost do najvišeg zvanja, što se izražava u nivoima studiranja i broju bodova koji se ostvari u prethodnom školovanju. To je logički problem i na to moram da vas upozorim. Vi ste kod svih stepena dali prohodnost za viši stepen. Prohodnost se ogleda u tome što u prethodnom stepenu moraš da imaš minimum bodova, minimum godina, neku ostvarenu diplomu i u zavisnosti od toga što si ostvario ideš još godinu, dve ili više da bi ostvario one bodove, položio ispite, dobio drugi nivo, pa ideš na treći nivo. Znači, neko je mogao sa osnovnih strukovnih studija dodatnim obrazovanjem, dodatnim brojem bodova koje je ostvario u školovanju, da stekne viši stepen i da ide na najviši stepen. Vi to negirate. Zašto? Zato što ste u ovom sistemu bodovanja i matetematike zaboravili da se u okviru ovih 300 bodova, koji su uslov za upis trećeg nivoa, došlo do onoga što se zove osnovno akademsko, na tome se zasniva. Ako smatrate da to treba da stoji, što tražim amandmanom da se briše, onda morate da promenite osnovna načela na kojima se zasniva ovaj zakon. Onda vi ne dozvoljavate prohodnost do najvišeg nivoa, već postoje neka ograničenja i neke zabrane. To je Vlada priznala podnoseći svoj amandman 11. na član 29. Predloga zakona. To je Vlada priznala i u ovim prethodnim amandmanima, gde je menjala koncept magistarskih studija. Vlada je pokušala da ispravi ono na čemu je smatrala da treba da se zasniva ovaj zakon - da vas podsetim, ove principe visokog obrazovanja, jedinstvena nastava, prohodnost itd, dostupnost svih nivoa pod određenim uslovima. To je poenta ovog amandmana. Ali, kada smo kod teme evropskog sistema prenosa bodova, moram da vam skrenem pažnju na još jedan veliki problem koji će da se javi interno u okviru studijskih programa, u okviru godine - da će svaki profesor insistirati da njegov predmet vuče što veći broj bodova, a tu računajte da imate princip akademskih sloboda, i autonomiju univerziteta, i rešenje će se naći u prelamanju političkih interesa, pa zašto ne reći i autoriteta pojedinaca. Pa moguće je da Sociologija na pravnom fakultetu postane najvažniji predmet po broju bodova. Moguće je na nekoj godini na medicini, izvinite gospodine Momčilov, neki periferni predmet dobije u bodovnom smislu daleko veći značaj. Znate, kada se nešto pretvara u normu, makar to bile i najlepše želje, norma treba da sadrži način i postupak kako da se ostvari ta lepa želja. Nikada nije dobro praviti zakon za koji predlagač u startu zna da ima neke nedostatke, pa onda kao ono što ste uveli glasanje u inostranstvu, što je rečeno - mi to moramo, neka bude to prvi korak, pa ćemo to kasnije da menjamo. Ta logika, prvi korak, pa kasnije ćemo da menjamo, samo da vam pomenem: Zakon o radiodifuziji, Zakon o javnom informisanju, Zakon o uređenju sudova, Zakon o sudijama, Zakon o javnom tužilaštvu, da ne nabrajam još, jer imamo toliko zakona koji su za ovih nekoliko godina šest ili sedam puta promenjeni, Zakon o porezu na dodatu vredost, Zakon o fiskalnim kasama, Zakon o akcizama. Zakon o akcizama gotovo na šest meseci smo menjali, iako se sa ove govornice upozoravalo zašto nešto ne treba raditi. I ovde vam skrećemo pažnju, na bazi nekog iskustva, na bazi stanja, objektivnog sagledavanja stanja u našem visokom obrazovanju, biće problema. Ove norme, ova pravila koja vi propisujete, ovo što vi hoćete da sprovedete na ovaj način, u praksi pokazaće se da je loš put. Nije problem što je put loš, nego je problem što će posledice biti daleko teže. Naravno, treba razvijati privatne fakultete i privatne univerzitete. Zašto? Da bi se razbila učmalost i univerziteta i fakulteta. Uostalom, ima i novih ljudi koji su doktorirali, diplomirali, koji žele da se bave obrazovanjem. Treba im dati mogućnost da obavljaju svoju delatnost za koju su kvalifikovani. Treba dati mogućnost alternative i čoveku koji žele da stekne visoko obrazovanje. Sve je to u redu, ali dajte onaj minimum koji svi moraju da ispune. Taj minimum treba da bude garancija da se to regularno ostvaruje. Inače, ovde neke, izvinjavam se što moram da kažem, neke gluposti - država vodi brigu o efikasnosti studiranja, molim vas, to je smešno. Studiranje nije obavezno. Izbegla je da vodi brigu o efikasnosti. Zna se, ili si na budžetu ili se sam finansiraš, i kraj priče. Država je skinula sa sebe odgovornost. Tako je, profesore. Ko hoće da završava fakultet, sedi, zagreje stolicu i završava. Država to finansira i pozdravlja. Ko ne želi da završi, ko želi da se kao student lepo provodi, on gubi status onoga ko je na budžetu, pa se sam finansira donekle, odnekle ne može ni to više, i kraj priče. Ovde se samo u jednom delu zahvata naučnoistraživački rad. Nama verovatno treba drugačiji Zakon o naučnoistraživačkoj delatnosti itd, ali naučnoistraživačka delatnost, fakultet i univerzitet, to je jedno organsko jedinstvo. Zašto da se to ne kaže. To jeste jedno organsko jedinstvo. Slažem se, ako imate koncept da sa dva ili tri zakona se uredi to sve, ali i o tome mora da se vodi računa. O napredovanju tih ljudi. Prelaskom na ovo što ste vi zamislili da univerzitet bude ta samostalna obrazovna institucija itd. koliko će profesionalnih karijera mladih ljudi biti zaustavljeno? Koliko? Ja ću vam samo dati jedan primer. O njemu sam pisao. Slobodan Beljanski je posle 14 godina doktorirao zahvaljujući Momčilu Grubaču. Koliko je ljudi zaustavljeno da ne doktorira? Sada selite na univerzitet. Razmislite o nekim fakultetima, nisu toliko sporni ovi tehnički fakulteti, ali medicina, prava, razmislite šta će da se desi sa ljudima koji su potencijal i koji su kadrovi. Oni su imali specifičan oblik napredovanja i sticanja novog obrazovanja, i studijska putovanja u inostranstvo, proučavanje itd. Zašto se to radi? Hoćete da oterate jednog mladog naučnika kod Bogoljuba Karića, vi ste onda uništili naučnu karijeru. Onaj političar, on razume šta je univerzitet.
Da li još neko želi reč? Vreme je isteklo za vašu poslaničku grupu što se tiče amandmana. Da li još neko želi reč iz drugih poslaničkih grupa? (Ne.) Na član 29. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, evo mi nastavljamo ovu raspravu bez odgovora, razgovor gluvih između ministra i predstavnika Ministarstva i nas narodnih poslanika. Ovaj član 29. je član koji konkretno reguliše važne stvari i on jeste nešto što je Bolonjska deklaracija, apsolutno i sigurno da je tako, njega treba detaljno i razmotriti. Hoću samo prethodno da kažem da je predlagač zakona, pozivajući se na bolonjski proces i Bolonjsku deklaraciju, rekao kako je upravo ovaj zakon evropski i zaslužuje našu veliku pažnju. Upravo sam juče bio slobodan da kažem da je ovaj zakon antievropski i sada ću to ponoviti. Ovaj zakon je antievropski prvo zbog jednog opšteg mesta, a to je, Evropa kada pravi zakone, ponavljam, prvo napravi analizu, pa vidi koliko ima studenata, koliko traju studije, pa vidi koja ima materijalna sredstva, pa onda vidi koje ima sve institucije, da ne govorim šta se sve tu gleda i šta se ceni. Takvu analizu mi nemamo. Kada sam pitao juče samog sebe, i donekle i ministra, koliko mi izdvajamo od bruto nacionalnog dohotka za visoko školstvo, on mi je rekao 3,3%. Ja sam bio skoro ganut da mi možemo da izdvojimo 3,3% bruto nacionalnog dohotka i otišao sam da potražim podatke relevantne. Gospodin ministar treba da zna da mi izdvajamo za ukupno obrazovanje 3,3, a taj je podatak za 1999. godinu, koju kritikujete često puta vi koji ste danas na vlasti i koji ste bili pre ove vlade na vlasti. Nemojte da citirate podatke kada je bila neka druga vlast, nego dajte sveže podatke. U 2004. godini voleo bih da znam koliko mi izdvajamo za opšte školstvo i koliko za visoko školstvo. Te podatke nisam mogao da nađem na sajtu Ministarstva. Tamo sam prvo i pošao, nadajući se da ću te podatke moći da nađem. No, da se ostavimo toga. Oko 1% imaju i Hrvati, verovatno i mi izdvajamo toliko za visoko školstvo. Ne verujem da je neka situacija drugačija. Sigurno je, neću da kažem da ćemo mi stići i Dansku, koja izdvaja 8,1% nacionalnog budžeta, što je apsolutni rekord, ako gledate zemlje OECD-a. Ali, ponovo da se sada vratimo na sam član. Zašto je ovo neevropski zakon? Zato što ovako napravljen, konfuzan član, koji govori o bodovanju, koji jeste deo bolonjskog procesa, zaslužuje našu pažnju. Kada smo već kod bolonjskog procesa, da vas pitam da li Nemačka ima četvorogodišnje studije, da li Holandija ima četvorogodišnje studije, da li Francuska ima fakultete sa četvorogodišnjim studijama, osnovnim studijama, strukovnim. Da li ima? Šta je uradila Nemačka, Holandija u primeni Bolonjske deklaracije? Ne morate vi da doskočite dotle, znam da je to za vas teško. Ali, šta možete? Da ne pravite konfuziju. Sada idemo na sam deo moje intervencije. Ja sam kazao da treba brisati stav 12, gde se kaže: "Akademski studijski programi iz medicinskih nauka mogu se organizovati integrisano u okviru osnovnih i magistarskih studija, sa ukupnim obimom od najviše 360 ESPB bodova." Ako se prate prethodni članovi, ako se prati ono što je intencija Bolonjske deklaracije, a to smo kazali da je sistem 3,2 plus 3, ako govorimo o dvostepenosti, dodiplomskoj i poslediplomskoj nastavi, ako govorimo da postoji strukovno obrazovanje i akademsko obrazovanje, onda ovo ovako ne može. Medicinski fakultet traje šest godina i on daje samo stručna znanja neophodna da čovek može da se uhvati u koštac sa zdravstvenim problemima. Neko je ovde u toku jučerašnje rasprave rekao - pa može se i na medicinskom fakultetu smanjiti obim učenja, može se usmeravati, može sve. U Kini imamo bosonoge lekare sa smanjenim obimom pomoći i ta institucija još dan-danas postoji, mada i oni se trude da je ukinu potpuno. Ima u Rusiji, neko je tu i o Rusiji govorio juče, specificiranih fakulteta. Postoji pedijatrijski fakultet gde se usmerava, ali nema skraćenja trajanja školovanja. Zašto? Ljudski organizam je makrouniverzum, to je jedna povezana celina i ne može se jedan deo učiti, a drugi ne učiti. Hajde sada da budem malo i prostiji. Ako dođemo na teren šta je dobar zdravstveni sistem, hajde time malo da se bavimo, kaže se da je u većini zemalja onaj sistem dobar koji primarnu zdravstvenu zaštitu ističe u prve redove. Šta je primarna zdravstvena zaštita? To je onaj lekar opšte prakse, ili u mnogim zemljama se on zove porodični lekar, koji treba 80% zdravstvenih potreba građana da reši. On mora integralno znati čitav organizam i čitavog čoveka, da bi mogao 80% zdravstvenih problema da reši. Ovde đuveč koji ste napravili, pa ste pomešali strukovno i akademsko, ne može. Mi šest godina učimo i osposobljavamo se da možemo da lečimo ljude. Dve godine, ako hoćemo da budemo magistri, sada smo išli i radili magistarsku tezu i bili smo osposobljeni da se samostalno bavimo naučnim radom. To je bila definicija magisterijuma, ne znam da li se sada to menja, možda se i menja. Onda ako smo želeli najviši stepen akademski da steknemo, mi smo doktorirali i to nam je dalo mogućnost originalnog doprinosa. U stvari, šta je doktorska diploma do sada bila, ne znam šta će sada biti, možda se nešto menja,to je bio originalni doprinos nauci. Možda ćemo to sada razgraditi, ali zato je bilo potrebno prema našim propisima određen broj godina da se to može steći. Sada ste vi sve to spojili, akademske studije i strukovne studije. Ne može. Morate taj specifikum izdvojiti ili kako već hoćete da to rešite. Ono što hoću da kažem dalje, kada govorimo o specijalističkim studijama, medicina poznaje subspecijalizacije. Ja sam recimo ginekolog i zato sam morao četiri godine dodatno da se edukujem. To nije akademski stepen, to je stručni stepen. Negde se za to mora ići manje na edukaciju, a negde više. Da biste bili hirurg u Americi treba vam šest godina, a pogotovo za neke specijalističke grane. Jedna od hirurških grana je recimo ginekološka hirurgija i u Francuskoj šest godina morate dodatno da bude edukovani. Gde je to u ovom vašem? Nemojte samo vi, gospodine Kneževiću, molim predstavnike ministra, da oni lepo izađu i prstom pokažu - Momčilov, evo tvoja ginekologija, specijalizacija strukovna je ovde, to vas molim. Znam da je ministar nešto ljut na nas, pa neće sa nama da komunicira, ne znam šta je razlog. Nemamo ništa protiv čoveka. Pronađite mi gde je ta specijalizacija. Kažite mi - nećemo mi sa time da se bavimo, pošto se i do sada nismo bavili, neka to bude u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, neka lupa ministar zdravlja time glavu. To bi onda bio izuzetak, da mi edukaciju selimo u drugo ministarstvo. Šta je rezultat takvog mešanja nepotrebnog ovih problema? Rezultat je da ministar, evo sada vama govorim pošto ste vi predstavnik, potpiše rešenje da se osniva privatni medicinski fakultet, a onaj drugi iz zdravlja piše kontra, ne može i to je zabranjeno. Sede u istoj Vladi, a ovaj piše pismo i zabranjuje svim zdravstvenim ustanovama da pomognu pokretanje rada ovog fakulteta. Piše raspis, a sede u istoj Vladi. Nije to prvi put doduše, ništa to nije specifično, bilo je kada ste se oko pregleda one dece u školi potkačili. Vaš ministar potpiše dozvolu da se pregledaju deca nekom bizarnom metodom, koja nije opasna, a ovaj drugi se umeša, pošalje mu komisiju i onda počne rat između ministara i plati nedužni direktor škole. Profesor Rodić, koja je i dan-danas bez hleba, samohrana majka dvoje dece, koju ste najurili da bi našli žrtvenog jarca u svađi dva ministarstva. Da se vratim na ovaj amandman. Lepo ovo uredite, pogledajte kako je to uredila Evropa. Znamo da imate Komisiju za bolonjski proces, znamo da se rade projekti. Što to niste malo razradili tim projektima, nego ste dali da se bave opštim mestima i preslikavanjem onoga što svako može da pročita, samo ukoliko ima malo dobre volje i recimo ako ima dostupnost internetu. Da ne uzimam vreme, pošto će još neko od mojih kolega verovatno izaći, ovo kako ste napravili ne valja i mi jednostavno nismo našli drugi način nego da kažemo da se ovo briše, a vi dajte nama odgovor i rešenja, mi ćemo ih sigurno prihvatiti.
Reč ima narodni poslanik Zoran Mašić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pridružio bih se ovim kritikama koje iznose moje stranačke kolege vezano upravo za ovaj član 29. koji je jedan od bitnih članova u ovom zakonu. Ovako kako je dat i pogotovo kada se uklopi u ovaj član amandman 9, koji je u međuvremenu Vlada dala u smislu izmene ovog člana, onda stvarno bojim se da može nastati prilična zbrka, nejasnoća i da može biti problem posle kod usvajanja konačnog teksta, i da se opet ne desi da predsednik Republike Srbije neće da potpiše zakon zato što nije usvojen u integralnom tekstu koji je ovde, odnosno da nije kompletiran onako kako je usvojen, a bojim se da i mi kada budemo usvajali ove amandmane silne, da ne pogrešimo. Upravo u članu 29. izmene koje su date posle stava 9, gde je ranije stajalo magistarske studije, sada više kao takve ne postoje, nego postoje akademske studije, nije nam data mogućnost da magistarske studije upišu oni koji su završili strukovne studije, nego isključivo akademske studije sa 180 ili 240 bodova. Izmenama se daje takva mogućnost da diplomske akademske studije i diplomske strukovne studije faktički mogu da upišu i onikoji su faktički završili strukovne studije, ostvarili ovih 180 bodova. Odmah bih želeo da pitam da li se faktički time, nastavljajući dalje stav 10, daje mogućnost da ti koji su završili diplomske akademske studije upišu treći stepen ili doktorske studije, pogotovo što je ovde tačka 2) kod doktorskih studija faktički predložena da se briše. Po meni to čini prilično zamešateljstvo i molim predstavnike Ministarstva da do konačnog usvajanja ovog teksta zakona još jedanput dobro pogledaju ono što je dato u ovom integralnom materijalu koji smo dobili i u ovim izmenama amandmanskim koje je Vlada dala, a koje se u principu prihvataju u parlamentu od parlamentarne većine. Apsolutno se pridružujem ovome što su kolege Momčilov i Poskurica rekli vezano za medicinske studije i specijalizaciju, za koju se zna koliko tamo traje i koliko lekar specijalista treba da se edukuje da bi mogao samostalno i odgovorno kao specijalista da obavlja taj posao. Ako se to reguliše ovim zakonom, onda je to trebalo preciznije regulisati.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 30. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još nekih primera. Nisam pravnik, ali dozvolite mi da interpretiram činjenicu da je zakon utoliko bolji ukoliko ima manje opštih mesta i ukoliko ima nekih nejasnih odrednica tipa "izuzetno". Ovaj član nosi dve takve odrednice, jedna deklarativna, krajnje nejasna, "vrhunski", koju često koristite za kvalifikacije znanja, sposobnosti itd, evo sada i za časopise. Možda se to negde i koristi, ali imamo mi drugačija i objektivnija merila, impakt faktor i druge načine da utvrdimo gde je kakav rad objavljen. Drugo, "izuzetno", o čemu mi amandmanski intervenišemo u članu 30. stav 4. gde opet, da se učini ustupak medicinskoj struci, a ja sam iz te struke, pa će pogrešno da me shvate, ako nas uopšte gledaju, da se borim protiv prava koje bi trebalo da steknu lekari, da olakšaju sebi, kao nekakvu nagradu, jer najduže studiraju ili se bave nekakvim važnim poslom, a da drugi za to budu prikraćeni. Dakle, lekar, doktor medicine, ako još godinu dana uči, prema vašem zakonskom projektu, specijalistički uči, što do sada nije zabeleženo, ne znam specijalizaciju od godinu dana, onda će on, ako za to vreme ili kasnije napiše nekakve radove u vrhunskim časopisima, sažeti rezultate radova, valjda tako, jer predlagač ne kaže kako, a onda će braniti svoje različite radove istih ili različitih vrhunskih časopisa i napraviće od toga disertaciju. Zašto smo, ako smo bili na tragu informacije ili ideje da bar niste te trećestepene doktorske studije hteli baš toliko da povučete u provaliju, da ih toliko degradirate, zašto ste to uradili sada u ovom novom izuzetku? Zašto uopšte u dobrom zakonu izuzeci? Nisu posledice samo u tome što ćete vi na nepravedan i nepravan način dovesti nekoga do najvišeg akademskog zvanja, a da će preskočiti jednu instancu koja je do sada bila uobičajena - magisterijum. Bilo je pokušaja u akademskoj praksi da se polažu usmeni doktorski ispiti, da se preskoči magisterijum. Hajde da uzmemo to da smo mi učinili sve i da taj magisterijum devalviramo, hajde da uzmemo da ih i svet prevodi u nekakav drugi analog, u nekakve master diplomske studije itd, ali kada smo ostavili, kao i Bolonjska deklaracija, kristalno jasno treći stepen studija, po njihovom bi to bio drugi - doktorske studije, da ih kao takve i zadržimo, da ne stvaramo nepotrebne olakšavajuće okolnosti. Dva su pitanja. Pitanje je zašto mi to radimo, zašto mi idemo protiv preporuka Bolonjske deklaracije? Znači, nešto možemo da idemo i više nego što od nas traže, da ne bude baš nož u leđa, nešto možemo i da provučemo. Nije ovo jedino mesto gde niste otpoštovali Bolonjsku deklaraciju. Drugo pitanje koje se nameće je kako će neko da ostvari koncept doktorskih studija, za koga, koliko vidim u ono malo objašnjenja što ste dali, niste izmenili koncept. Pre svega, to je jedan individualni rad, da sada ne definišem to, mnogi su ovde doktori nauka, ali jedan individualni rad koji ima, pre svega, jedan akademski smisao, naučnoistraživačkog je karaktera, stvara uzajamne korelacije povezanosti teorije i prakse. Dakle, nešto posebno specifično, što nije čist knjiški rad. U nekim drugim studijama da, ali u nekim drugim smerovima, ovde ne. U medicinskim studijama uvek tražite kauzalitet nečeg praktičnog, nečeg teorijskog i usmeravate sebe, dajete svoj lični pečat u toku izrade doktorske teze. On treba da proizađe zaključkom koji će nešto potvrditi, da ste postigli nekakvu relativnu novost u medicinskoj struci. Na ovaj način ćete samo reći - bio sam toliko kvalitetan da sam samo specijalizaciju završio za godinu dana, postao sam kardiohirurg, neurohirurg, pa sam napisao radove kako sam vadio tumor na originalni način i sada ću biti doktor nauka. To je devalvacija, to je interna devalvacija, to je devalvacija prema svetu. Nikada, ali baš nikada, nisam čuo da postoje između kolega specijalista i kolega koji su u akademskim zvanjima na fakultetima (docenti, profesori itd.) surevnjivost, primedbu. Hoćeš da doktoriraš, idi pa doktoriraj, to je tvoj problem, ti ćeš zato da se baviš naukom, a ja ću biti pragmatični operativac na terenu. Ne možete ga sada častiti doktorskim zvanjem ako objavi radove. Koliko radova, šta je vrhunski časopis, koliki impakt faktor, šta sad tu još, to prepuštate da se odluči u nekoj drugoj instituciji itd. Ovde čak jasno nije stavljeno - bilo koja institucija da donese odluku koliko bi to bilo i da reši nižim aktom, ako stvari svedete na opšte preporuke, a to će opet da ide na bazična veća. Šta ćemo ako neko želi da nekog promoviše u doktora nauka? Ima da sroza kriterijum, pa će biti domaći časopis, ne i strani. Obrnuto je do sada bilo vazda. Obično postaneš neko i nešto u struci, akademsko zvanje stekneš, postaneš docent, doktor nauka i time se afirmišeš u jednoj oblasti, onda zbog toga pišeš stručne radove, oni ti se pojavljuju i ti stojiš kao doktor medicinskih nauka. To je svetska praksa. Uzmite Lomonosov, evo ga fajl, svako to može da nađe. Osnovne studije šest godina, ful tajm. Osnovne plus doktorske 11 godina za kliničare, devet godina za pretkliničke predmete; 11 godina moćna Rusija i dan-danji to radi. Šta to mi radimo? Evo, imaju u kategoriji stavke iz Bolonjske deklaracije, prepoznaje se, način vrednovanja diploma i ostalo. Uzeli su šta im odgovara da budu kompatibilni. Sad ne biste primili čoveka sa Lomonosova da radi kod vas, kako da ne, pitao bih da li bi on hteo da radi ovde ili ne. Dakle, nema potrebe, ova snishodljivost, ovo nepotrebno dodvoravanje nekome ko to nije ni tražio. Dajte tu deklaraciju, njene tajne segmente, da vidimo da piše da doktor u medicini može. Ja je ne nađoh, možda ima, možda sam neupućen, ali sve i da ima, vi recite - to je ona naša individualnost, to je naše obeležje i ono što ste ostvarili dosad - mi tradiciju univerziteta poštujemo, ono što su ostvarili do sada. Znate kako se u neke časopise može ući? Vrlo komplikovanim mehanizmima, vrlo komplikovan rad, kakve recenzije i kakve preporuke morate da imate i član čega sve morate da budete, koje lože i koji drugi đavoli moraju da budu da biste se negde pojavili iz nekakve ovakve sredine. To ne važi za Nemačku, za ove zapadne zemlje. Ako bi neko hteo da se tako bazira, očito bi morao da se srozava. U komunikacijama između predlagača revizije ovog nacrta često je bilo govora o tome - kaže, nisu nam te studije dobre, često se uspostavi na izbornom veću dobra atmosfera među profesorima i saradnicima, nastavnicima, oni koji su u reperu da mogu da glasaju za svako više zvanje, pa nađu čoveku, neka bude profesor, hajde da se ne zamaramo, pustimo linijom lakšeg otpora. Vi sada bazično snizite kriterijume. Onda ni ta stavka ne stoji, ni ta stavka nekog prijateljskog, uglađenog odnosa među kolegama koji daju hiperprodukciju. Na tržištu ćete videti hiperprodukciju, da li vredi ili ne. Sa ovakvim formiranjem univerziteta, fakulteta, beskrajno neograničenim, imaće šansu da napravi hiperprodukciju profesora. Treće pitanje koje otvara novu dilemu: ako neko takav doktorira kao specijalista, nije završio magistarske studije, pretekne sve druge, on automatski postaje aplikant za docenta i profesora. Nama do sada i u ovom zakonskom predlogu oni sa završenom specijalizacijom su mogli da budu pripravnici, pomoćnici, da se nađu. Čak nekada prosto na kvarno date vežbe nekome takvom da odradi sa studentima. Niste imali ni zakonsko pokriće u zakonu od 1998. godine da sa takvom nekom specijalizacijom vodi studente. Sada: bićeš docent, ne brini. Automatski posle specijalizacije i napiše nekoliko radića, ima svoje prijatelje, svoje veze, lobiste, nema problema, snizi kriterijum, obori itd. Kriterijum može da se menja kad hoćete, zakažete veće i dogovorite se, dignete kriterijum, neko vam došapne - slušajte vi u Kragujevcu, šta vi doktora nauka, vi nemate pojma, dajte malo kriterijum naviše. Trojica prođu, onda za pet dana zakažemo sednicu, dignemo kriterijum. Nema stabilnosti, nema pravne sigurnosti, nepotrebno upadamo u zamke. Vizavi toga da se uvek govorilo o hiperprodukciji, o nečemu našem lažno dobrom. Uopšte ta nesrećna komisija koja je to pisala, sva je puna kontradikcija, kao i njeni članovi. Ne mogu da se otmem tom utisku što sam uopšte i tražio, surfovao po internetu i gledao šta su pričali. Prosto me ti ljudi zbunjuju, šta su međusobno govorili o ovom istom projektu i šta su seli, napisali i potpisali sa BU. To je naš BU, sada cela Srbija sluša kako je najelitnija institucija napisala ovakav zakon, gde opet nazovite referentna stranka, koja stvarno jeste referentna u ovom parlamentu, sela je i iščitala da to i nije baš tako referentno. Da bi to sve neutralisao, ministar izađe i kaže, ključna poruka svih njegovih TV emisija je, sačuvaj bože, kaže da po ovom zakonu dobijaju studenti na tome, jer će se profesori družiti sa studentima više, u nameri da ostvare 100 neophodnih poena, pa će se sam ispit, ne kaže trivijalnost, ali da parafraziram, kada je on otišao toliko daleko, što ja kao kritičar da ne odem, svesti na trivijalnost, jer to njihovo druženje i međusobna stimulacija ili kakva vrsta stimulacije za učenje dovešće do toga da on ostvaruje 70 odsto kriterijuma da položi ispit. Pazite, studenti koji to snime na traku i donesu mi traku na samom ispitu, kažu, rekao je ministar, ja sam redovno bio, ovo je moj evidencioni karton. Profesore, bio sam na vežbama, na predavanjima, šta vi hoćete od mene, što moram da znam šta ste vi pričali, što moram da naučim materiju, jer ja sam bio. Jer, 70 posto od 10 je 7, dajte mi šesticu, meni je dosta. Znam da to on ne misli, a što brzopleto ide, znam da je i on profesor da to ne bi dao. Ne treba tako, sve televizije to prenose. Kao u nekoj ambasadi, otišao i rekao, korist što zovu Amerikanci vas da učite jeste da učite engleski. Pazite, ministar otišao u ambasadu, i onda oni govore, pozvali neke talente naše, hoće ih svet, zovu ih Amerikanci, nije važno ko su, neka idu. Što da ministar kaže naučiće samo engleski, to je jedina korist, zato idu. Može engleski da se nauči koliko hoćete. Deca moja gledaju filmove, naučila su engleski kroz to, da ne govorim što bazično uče, naučila su i španski, sve živo uče, upijaju. Ne može ministar tako da kaže. Dajem ove banalne primere iz života, jer to što on kaže i što ode u etar, što čuju uši studenata, morate posle da trčite kod dekana da ispravljate. A on će da kaže, pusti ministra, on je neozbiljan, kojoj partiji on pripada, on se udo u neku partiju, nije to neki relevantan. Pred kim on da polaže računa, pred Vladom. Pa i Vladi kada zasmeta, ostaće i bez njega, što, naći će drugog, ne može da nađe ministra, može. Dakle, ovde je neka nedorečenost. Ispada da je samo opozicija čitala ovaj zakon temeljno. Vi samo po sajtovima pisali, slali pogrešne verzije, izvinjavala se gospođa, ne mogu da se setim, šefica komisije što je pogrešan sajt otišao sa Vlade, nije iz Ministarstva, poslanicima, a nama opet u dlaku, u jotu tri ista predloga došla u pisanoj formi, februar, mart, juli. Šta je ko gde grešio, ona se izvinjava na B92, poslanici čitaju pogrešne materijale, kako ona kaže. Nisu, nisu oni su svi isti, ma ni promenili nisu. Promenili ste samo u zadnjoj varijanti zakona onu stavku, gde piše ako ne budemo toliko komplijantni, zajednica će nas osuditi, ovo ili ono; baš to niste hteli da stavite da ste toliko pritisnuti odnekud. Ne razumem, dakle, konačno, zašto i ovo što nam je bilo najsvetlije, da ostavimo tu doktorsku disertaciju, da to bude kruna nečega, nekog pečata, znam da je ona sada devalvirana. Neko vreme i kao dekan tražio sam saradnike koji drugačije misle nego ja, dakle, one najrigoroznije, najčvršće. Hajde da vidimo, ne valja ovaj predlog ove teme, nije mi to pitko, devalvira ugleda fakulteta, pa opet si popustljiv, pa nešto hoćeš, pa nećeš, da mu to pustiš da ode, pa mu vratite tezu, pa je to bilo neprijatno. Evo sada ništa, piši ti radiće, postaćeš doktor nauka, saberi; na koji način, bez bližih upustava, ali kome da date, veću da reši. A on će da kaže, idem u Niš da doktoriram, neću kod vas, rad važi i u Nišu ako on da niži kriterijum. I sada postoji akademska mobilnost gde ćeš da doktorišaš, ne kažem, ali bar se zna princip jer on je jedinstven. Izabereš tezu, ideš na veće. A ovako, ovi traže to, može ovaj časopis Srpski arhiv, može ovaj Medicinski pregled novosadski, to su naši relevantni, ima tu tri i ovde dva, to je pet, napiši me kao autora, evo tebi neki dinar, zameni da budem autor, odoh ja, postadoh doktor nauka. Kako iz toga napraviti tezu, kako izi radova izvući tezu. Da je sve isto, šest radova sa istim problemom, ne može teza. Taj koji je tako ekspertno napisao radove, može i da doktorira, pa onda ima i stručnu podlogu za ono što je napisao da je edukovan u formalnom smislu da može da ima taj naučno-istraživački segment u svom kapacitetu. Ali dobro, kako ste krenuli to govori da niste pažljivo čitali i da vam je podvalila ova komisija. Oni su ministra prosto isprepadali, on čovek bez akademskog obrazovanja i rada na univerzitetu, kada je video imena poput ovih gore koja su napisana, osobito Mariju Bogdanović, on je rekao to tako mora, gde da me Marija uzme, da me raspali po novinama i krenuo je. Ne daj bože da je tu bila i Turajlićka, da ga je ona dohvatila, od njega ne bi ništa ostalo. Tako da ne znam šta ste ovo napravili, šta vam je ovo trebalo, čime se vi ponosite kada ovaj zakon donosite i kakve to sumanute izjave daje po televiziji, što ove studente ohrabruje lažno, ove buduće doktorante. Pazite, kada dođu sutra na posao ti specijalisti, šta, godinu dana, ti magistar, šta će da mu kaže kolega koji je prošao kao ja, kao vi gospodine Kneževiću, i svi drugi ovde doktori nauka, ma ajde, ti si po novom zakonu. Dok ne nestane zadnji sa lica zemlje koji je regularno prošao, reći će, pusti, idi ti u Evropu neka te priznaju, ja sam se namučio da postanem magistar, pa specijalista četiri godine, pa doktor nauka četiri godine, šta ti pričaš. To su praktični apsekti, malo sam otišao na drugačiji način u samoj diskusiji, izneo sam tu neku ličnu ocenu, ali to hoću da približim javnosti šta će biti ako bude kako ste predvideli. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Vi što želite, vi ste ispunili vreme. Pitam da li neko iz drugih poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Pre nego što dam pauzu, sledeći je amandman na član 30. narodnog poslanika Velimira Simonovića. To će biti prvi amandman u raspravi posle pauze. Dajem pauzu od 14,00 do 15,00 časova.
Poštovane dame i gospodo, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Još jednom dobar dan. Kao što je gospodin Mihajlović najavio na karaju prepodnevnog dela, došli smo do amandmana na član 30. Na član 30. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Osvrnuo bih se malo i na ovo što je govorio kolega pre mene oko ovog člana 30. Moj amandman je bio nešto blaži, hteo sam da se ova reč "vrhunski časopisi" zameni rečju "poznati časopisi", jer mislim da je to dovoljno. I poznati časopisi zahtevaju jednu dosta strogu recenziju radova. Ali, veliko je pitanje zaista da li treba doktorat steći na ovaj način. Moram da vam kažem da je to stalno bio zahtev, i mnogi od vas znaju, sa Medicinskog fakulteta u Beogradu, da se tu čine nekakvi ustupci. Pazite, tu sada ima još jedna nelogičnost. Kaže se ovako - izuzetno doktorat može da stekne lice završenih studija medicine i sa završenom specijalizacijom na osnovu odbranjene disertacije zasnovane na radovima. Zašto uopšte da ima završenu specijalizaciju? Vidite, neko ko završi medicinu, lekar je i želi da se bavi naučnim radom, ne želi da radi sa pacijentima, njemu specijalizacija ne treba, a može da radi doktorat, pa da se bavi genetikom, biologijom, hemijom, fiziologijom itd, i da uopšte nema nikakve kontakte sa pacijentima. Specijalizacija mu uopšte u tom smislu nije potrebna, a doktorat da. Tako da ovo nije dobro rešenje. Ovo će svakako doživeti nekakve izmene i dopune u nekoj narednoj fazi. Uzgred budi rečeno, bilo je te prakse ranije u Sovjetskom savezu. Neko iz moje struke mogao je da doktorira na osnovu toga što je objavio znatan broj radova, onda se skupi komisija i kaže - e, sada ćemo da ga proglasimo za doktora. Ali su mi rekli, kada sam sretao neke profesore sa Moskovskog univerziteta, da se to pokazalo kao nepraktično, jer onda ljudi doktoriraju relativno kasno, dok ne skupe dovoljan broj radova, da bi ih proglasili za doktore. Jer, ko želi da se ozbiljno bavi naukom, on mora da doktorira do svoje 30-te godine. Posle toga to skoro da gubi smisao. U tom smislu su moji komentari na vaše izlaganje, a moj amandman je sasvim kratak, da se samo reč "vrhunski" zameni rečju "poznati". Uopšte ne volim te izraze kao - vrhunski, poznati, ugledni itd. Jer se to ipak malo izbegava, to nisu termini pogodni za zakon.
Hvala vam. Da li se još neko javlja za reč o amandmanu? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovani narodni poslanici, SRS je uložila amandman, ali najpre bih rekao na šta se odnosi naša intervencija. Naime, mi smatramo da u tački 2) gde stoji "fakultet, odnosno umetnička akademija u sastavu univerziteta" treba brisati "u sastavu univerziteta". Znači, trebalo bi član 32. da glasi: "Delatnost visokog obrazovanja obavljaju sledeće visokoškolske ustanove: univerzitet, fakultet, odnosno umetnička akademija, akademija strukovnih studija, visoka škola, visoka škola strukovnih studija". Šta bi ovim dobili? Ovim bi bila ispoštovana naša želja i težnja da se i fakultetima dozvoli da budu pravno lice, da imaju svoj žiro račun i da budu samostalni u ovom nastavnom procesu. Mi smo čuli niz objašnjenja zašto je dobro da bude univerzitet pravno lice i da to bude jedinica u sistemu visokog obrazovanja. Pa smo čuli da je Dositej, kada je osnivao Licej, to tako zamislio. Doduše, Dositej je studirao u Nemačkoj na Germanskom sveučilištu. On je studirao na dva sveučilišta, to je poznato. Tačno je da naš sistem obrazovanja dosta naliči nemačkom i praktično možemo kazati da je to bar do sada uvek bila mešavina germanskog i francuskog sistema. Zna se kako je to u istoriji išlo i zbog čega. Ono što mi hoćemo da kažemo, to je da je potpuno neprimereno na ovakav način tretirati univerzitete. Takva centralizacija je nedozvoljena, po nama, kod nas. Pokušaću da obrazložim zbog čega mi u SRS mislimo da je to tako. Da vas podsetim da ste samo pre par dana ovde izglasali zakon o ukidanju Zakona o naftnoj industriji i čuli ste obrazloženje, i vi ste to ovde ponavljali, da su takvi glomazni sistemi vrlo teški za upravljanje i za normalno funkcionisanje. Mi od tih sistema imamo dva ili tri. Imamo EPS i NIS, i možda "Srbijašume". Potrebno je to decentralizovati, a kada je u pitanju univerzitet onda ne. To treba pravitiaglomerat, kombinat, ono što zovem recidiv komunističke kolektivističke svesti, naravno kao i svaki totalitarni sistem, globalizam, koji je sada preteće zlo sa kojim se mi danas suočavamo, on je upravo opasan i mi ga kritikujemo zbog isključivosti, on kaže da sva druga rešenja nisu dobra, a uvek hoće da se poštapa tzv. dokazima. Zamislite Beogradski univerzitet, koji ima 10.000 zaposlenih i 50.000 studenata. Ima jedno nastavno-naučno veće. Na tom nastavno-naučnom veću raspravlja se o nastavnim programima za sve i svašta. Onaj matematičar sluša kakav treba da bude program iz medicine.Kao što ima opravdanja da se odvoji Umetnička akademija od ostalih univerziteta i fakulteta, apsolutno ima i opravdanja da postoji i poseban i nezavisan fakultet. Zašto? Za vas teoretičare, evropejce, opet, vi ćete me ispraviti, nadam se da vi tu bolje stojite, šta znači autonomija. Pozivate se da se ovim zakonom obezbeđuje autonomija. Ono što znam to je da ona znači samo samoupravu, nezavisnost, samostalnost i samoodređenje. To je autonomija. I kako se ona najbolje može ostvariti? Pa, upravo decentralizacijom. U starom, klasičnom obrazovnom sistemu, da pričamo o tom germanskom, vi ste imali i autonomiju studenta i znanja. Student nije bio obavezan da ide na predavanja. On je imao svoju slobodu i autonomiju. Hajde, taj Humboltovski tip je prevaziđen, slažem se, i Evropa kaže da treba neka ograničenja u sve to uvesti, ne treba tu dozvoljavati baš tolike slobode, ali molim vas, zašto je autonomija neophodna. Pa, upravo da bi došlo do ostvarenja akademskih sloboda. To je preduslov - ako vi imate autonomiju,da ćete imati akademske slobode. Ne. Mi sada ukidamo autonomiju, ne damo nezavisnost fakultetu, koji je par ekselans najčešće, jedinica za sebe. Ništa nemam na medicinskom fakultetu dodirnih tačaka sa nekima iz lepe književnosti, i sada, recimo, u izbornom veću tog univerziteta, tog velikog kombinata, treba da odlučujem o izboru nekoga ko je profesor na nekom predmetu kao što je lepa književnost ili nešto slično. To je apsurdno, nepotrebno i smešno. Kazaćete - da, ali postoje neki opšti principi, pa na osnovu njih i to može. Sve se može. Podsetiću vas i na to - znate kako je to u drugim zemljama, taj germanski prostor je baš interesantan dosta za nas, da li u tom germanskom prostoru nemaju fakulteti nezavisnost. Da li u Francuskoj nema nezavisnih fakulteta? Da li u Holandiji nema nezavisnih fakulteta? Pogledajmo okruženje - kako je u Mađarskoj. Da li Mađari znaju samo za univerzitet i ništa više? Pustimo Mađare, da vidimoRumune, Makedonce, kako su oni to rešili, da li oni ukidaju samostalnost i autonomiju fakultetima. Ne, oni ne ukidaju to. Može se u naš sistem, a to je opet jedan način razaranja koji je stalno prisutan, ubaciti i anglosaksonski model. Možda je to i dobar model, ali kažite vi meni, u Americi koji univerzitet ima više od 100 zaposlenih ljudi i 500 studenata? Tamo je to moguće, to ide. Sigurno, naći će se izuzeci, u svakom žitu ima kukolja, a isto tako ima i izuzetaka, a izuzeci, naravno, potvrđuju pravilo. Ali, govorim u proseku. Neko je pričao da u Tokiju ima par stotina univerziteta. Neko je sa druge strane spomenuo juče ili sam nešto u kuloarima pričao, možda baš sa gospodinom Kneževićem, za Pariz, koliko ima univerziteta sa nazivom Pariz. Ja sam mislio devet, a gospodin Knežević mi reče da ih ima preko 20. Tako može, takve jedinice mogu, ali ovako kako je ovde zamišljeno, to je nefunkcionalno, to neće da funkcioniše i to će loše funkcionisati. Šta se uradilo kao kontrateža? Idemo unazad, nažalost. Onda imate aglomeraciju moći i vlasti u jednom telu koje će da vodi politiku, a koje se zove Nacionalni savet za visoko obrazovanje. Centar monopola je napravljen, pa pošto tu ima nekih škakljivih stvari koje će raditi taj nacionalni savet, imaće on i Komisiju za akreditaciju, neka bude taj proces tajan, proces recenziranja, da se ne zna ko je uradio. To je jedini motiv koji je rukovodio zakonopisca, ne ove ovde koji sede u prvom redu, koje to mnogo i ne interesuje. Doduše, ja sam rekao da bi bilo dobro da se odgovori kako će biti prevladani ti sukobi između naših ministarstava ovim zakonom? Kako to da dozvolite da ovaj zakon dozvoljava sukobe interesa dva ministarstvai nerešenu situaciju u oblasti zdravstva i prosvete? Rekao sam da vidim da ne odgovarate i to vas uopšte ne pogađa, što je i jedan prosvetni radnik, upravitelj škole, ostao na pravdi boga, jer ste ga vi naterali da podnese ostavku i danas je bez parčeta hleba, na ulici, ni kriv ni dužan. Znači, mi u SRS apsolutno smatramo da je neophodno zadržati autonomiju fakulteta. Imaćete vi i drugi odgovor. Srbi se odmah dosete stranputice, ima mogućnosti. Od fakulteta će ljudi početi da prave univerzitete i to je tako jasno. Meni je potpuno jasno kako će to u oblasti medicine izgledati, ali onda je to izigravanje propisa i onda je to cirkus. Naravno, mi ne želimo u tome da učestvujemo.
Hvala vam, gospodine Momčilov. Po istom amandmanu, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Predsednik Skupštine nije bio prisutan dobrom delu sednice, naravno zbog obaveza. Ja sam jutros otvorio temu i očekovao sam da će da se stvori neka polemika povodom onih bodova i onih osnovnih principa na kojima ste vi iz nevladinog sektora zasnovali ovaj predlog zakona. Pre svega, mislim na član 3. i član 4, kao što sam i otvorio temu akademskih sloboda i autonomije univerziteta, a naravno, nemamo sagovornike. Verovatno postoji dosta nekog crnog materijala, pa nije uputno replicirati ili ulaziti u polemiku. Pošto je to izostalo, moram dalje da nastavim. Stvarno se postavlja pitanje - ko nosi obrazovni proces u visokom obrazovanju, univerzitet ili fakultet, rektor ili profesor? Doduše, rektor se javlja i kao profesor za svoj predmet, ali je osnovno pitanje gde je to obrazovanje. Pošto izostaje i ovde polemika, ono što sam čuvao kao neku rezervu moram da ofiram. Vidite, mi danas na državnom univerzitetu imamo profesore koji su magistrirali i doktorirali u inostranstvu, ali ne na ovom, ako mogu tako dakažem, prvom, značajnijem nivou ili po značaju obrazovnih institucija, na fakultetima akademskih studija, nego na nekim institucijama strukovnih studija, pa su onda to konsolidovali ovde. Ako su tamo magistrirali na tim strukovnim studijama, to su konsolidirali doktorskom disertacijom ili obrnuto, ovde magisterijum, a tamo doktorska disertacija, pa je bilo sporova gotovo na većini ovih tehničkih fakulteta, jer je u Nemačkoj bila ta razlika i bilo to stepenovanje, da li je neko stekao visoko akademsko obrazovanje za privredu ili za rad ili za obrazovanje, ono što bi mu bila budućnost. Kada se ovo ima u vidu i kada se ima u vidu činjenica da sada ovim predlogom zakona, mislim da je to član 11. gde dajete u nadležnost Nacionalnom savetu da utvrđuje listu stručnih akademskih i naučnih naziva, zadržao bih se na prvoj ovoj listi stručnih naziva. I ako se ima u vidu šta je to interes onih koji koriste te kadrove, jedan deo tih kadrova ide u obrazovni proces, a jedan kadrova ide u ono što kažemo privreda, društvene delatnosti, obrazovanje, gde se diploma javlja kao uslov za zapošljavanje, onda moram da vas podsetim da je u ovih nekoliko godina došlo do toga da nezavisno od tog stepenovanja, koje nije bezazlena stvar, imamo situaciju da tzv. pogonski inženjeri građevinske struke, koji su do pre možda godinu ili godinu i po dana bili vrlo kvalitetni šefovi gradilišta, jer su i školovani za to, promenom Zakona o planiranju i izgradnji, ostali praktično bez posla, jer je novim zakonom uvedeno licenciranje. Da bi dobio licencu, mora da bude pravi građevinski inženjer sa završenim građevinskim fakultetom, znači bez ovog stepenovanja. Posle ovog zakona, kako ste naumili da izglasate, vi ćete ovakvih primera imati gotovo u svakom obrazovnom profilu i u svakoj struci, jer kada krene stampedo na fakultetima privatnim i državnim, višim školama, narodnim univerzitetima i da ne pričam dalje, onda će svako biti osposobljen za sve. Ali, zaboravili ste samo još jednu stvar i prosto se čudim da oni koji su to pisali nisu obratili pažnju daneki fakulteti praktično ne školuju kadar za više škole, gde treba da se obrazuju neki novi kadrovi. (Velimir Simonović, sa mesta: Nije tačno) Tačno je. Pa će onaj ko je završio osnovne akademske studije i koji je napravio karijeru na bazi toga, drugi i li treći stepen, biti profesor na nekoj višoj školi, gde treba specifično znanje koje daje struka. U taj koncept se uklapa i ovo da fakulteti ne dignu svoj glas, da budu organizacione jedinice, pa su čak rektori rekli da se ništa ne dira na fakultetu, ali pravni subjektivitet da ostane naš, pa zbog veličine nekih rečeno je pod nekim uslovima da i neki fakulteti imaju neki stepen samostalnosti u odnosu na univerzitete. Sve nakaradno i pogrešno. Ako je svaki drugi član nekog predloga zakona izuzetak, onda to nije zakon.
Hvala, gospodine Krasiću. Da li još neka poslanička grupa želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, naravno, opet se ponavlja, samo možda ista priča, ako samo kažemo na drugačiji način, da ne izazovemo monotoniju i kod građana koji nas slušaju i kod vas. To bih upravo izbegao. Nema zaista više rečenice kojom možemo potkrepiti to što mi iz opozicije smatramo da ne treba svesti fakultete na status departmana, odseka itd. jedne glomazne institucije, pa da vas podsetim šta su o tome rekli aktuelni članovi komisije koja je pisala. Dakle, komisija koja je radila u sastavu koji sam juče pročitao, ima svojih nekoliko članova, komisija je formirana 16. septembra 2003. godine, a oni su dva ili tri meseca kasnije, govoreći o problemima oko zakona rekli nekoliko osnovnih stvari. Dakle, bili su na tragu sasvim drugačijeg razmišljanja. Najkrupnija dilema se ne tiče potrebe, kaže Leon Kojen, za ovakvom reformom nastave, već insistiranja na gašenju fakulteta i njihovim organizacionom i pravnom utapanju u univerzitet. Krajnje jasno - ne slaže se sa konceptom kao i ceo Beogradski univerzitet. Jedinstven je stav Beogradskog univerziteta da bi takve radikalne reorganizacije i pravne izmene, ako bi i bile nametnute, dovele do haotičnog stanja. A on je pisao ovaj predlog zakona. Idemo dalje. Nema nikakvog razloga osim nesrazmerne želje da se po svaku cenu odupremo svakom u Evropi koji nam nameće ovakve stavove. Recimo jedan koncept koji je ministar izneo, da interes za ovakvu vrstu centralizacije fakulteta pod kapu univerziteta, dakle suprotno od deklarativne decentralizacije, objašnjava činjenica da otpor pružaju neki fakulteti koji dosta stiču upisivanjem preko broja, preko budžetskih studenata, otvaranjem kolateralnih ispostava, gde god ima neki grad više od 30.000 stanovnika otvore pravni fakultet, ekonomiju, prave tezge, bogate se, uglavnom se bogate profesori tezgaroši. Ne bogati se fakultet, odnosno univerzitet u perspektivi ovoga predloga. A šta im ko i može. Dakle, zaista ne znam samo gde će naći 70% vremena da budu sa studentima, kada ne mogu sve tezge da namire. Dekan Nevenka Žarkić-Joksimović ubeđena je da takav stav da bogatim fakultetima odgovara ovo što je tvrdio ministar, da je on svestan toga da oni imaju tu ideju, ne odgovara istini, nema veze sa elitističkim pristupom; ona upozorava na haos ukoliko ministarstvo ostane uporno pri ovom stavu. Ostalo ministarstvo, a ona sedela u komisiji i to pisala. Dekan Ekonomskog fakulteta Božidar Cerović upozorava na loša iskustva iz belog sveta, čak upotrebljava taj termin "belog sveta". On kaže da veliki univerziteti kada se centralizuju loše rade i navodi primer Univerziteta "La Sapience" u Rimu. Šta je to? On potpisnik ovoga da ovo ovako izađe pred poslanike. Dakle, kada takav dvojni moral, takva hipokrizija, kakav još argument da da opozicija kada su oni koji su ovo pisali samo dva meseca ranije rekli sasvim drugačije, i ne srljajte, idite u reformu nastavnih sadržaja, što mi radikali nećemo ni to da ide tako, tako nekontrolisano, tako nedefinisano, tako nejasno. Šta znači smanjiti obim, smanjiti sadržaj, ali kao to nije problem, valjda se ljudi poplašili za svoje pozicije, svoje situacije, da ne izgube neko od svojih nadležnosti. Drugi, recimo drugi, ima ih više, praktični razlog zašto ne treba gušiti autonomiju fakulteta, jeste činjenica da sada, to sam već govorio, ali da uvek podvučem, fakulteti anticipirajući ovaj zakon otvaraju različite smerove, gotovo bez programa, niko im nije verifikovao, tek da bi se verifikovali, šta to dobijamo gospodo poslanici, da verifikujemo nešto što radi dve ili tri godine. Da ne priznate nekom ko je dao pare? Morate priznati na silu, uletite u neko nepravno stanje. Mnogo razloga da se ne dira u dobro funkcionišući postojeći sistem. Zaista ne znam, i dalje ostajem u dilemi šta je to toliko bilo ubedljivo u glavama komisije koja je ovo radila da nam postavi pred poslanike, stavi ovakav zakon. Niste valjda mislili da ćemo mi to tako da odbijemo a priori, bez mnogo razmišljanja, pa da nas još napravite i smešnim u celoj ovoj priči. Naprotiv, mi smo baš detaljno čitali, tražili tuđe iskustvo i mislimo da u ovom, po vašoj definiciji, tranzicionom periodu, koji je očigledno mnogo sporiji nego što je trebalo da bude, ne odgovara tako temeljna reforma ni ovoga, kao što ne odgovaraju ni drugi postupci koji su okarakterisani kao temeljno reformski, privatizacija u firmama, bankama, osiguravajućih društava, rasprodaja privrede. Sve je to prebrzo, sve je to vrlo efektno, ima neku svoju posledicu efektnu da se primiri socijalna tenzija, a konačne loše posledice ovde će biti i hiperprodukcija, i nedovoljno obrazovanih i polufabrikata, poluobrazovanih, onih sa 37 bodova, svega, bog te pita čega ne. Hiperprodukcija akademskih zvanja, a sa ove druge strane ekonomska hiperprodukcija i nezaposlenost, pad standarda. Očito da u nekakve tranzicione kretnje ne treba ulaziti tako brzo, tako nepromišljeno. Ovo smo mogli da sačuvamo kao nešto naše autohtono. Niko nam ne bi u svetu zabranio kontakt i približavanje evropskim, možda i tim atlantskim integracijama, ali ovo nisu američki modeli i da smo sa ovim prikočili, sačekali, videli tuđa iskustva, uradili pilot projekat negde – radimo sa decom pilot projekte koliko hoćete u srednjim školama, mnogo toga – pa to nekako probali, ali u animacionom modelu. Ovi koji finansiraju te tempus projekte daju jedan animacioni model kako bi šta izgledalo, da vidimo šta bi se u praktičnoj aplikaciji dogodilo. Ovako ostaje sve to da se uživo sprovodi, a mislim da će to biti vrlo bolno.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 33. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Moji amandmani 6. i 7. se odnose na istu stvar, samo jedan na univerzitet, a drugi na fakultete. Naime, u članu 33. piše da univerzitet može ostvarivati sve vrste i nivoe studija, a u članu 34. opet jedna rečenica - fakultet ... akademija može ostvarivati i strukovne studijske programe. Moj amandman glasi: "Univerzitet može ostvarivati sve nivoe akademskih studija", isto tako i za fakultet. Dakle, molim vas, ne treba univerzitet i fakultet da organizuju studije koje nisu akademske nego strukovne. To je snižavanje nivoa. Ne treba univerzitet da se bavi time. Univerzitet mora da razvija nauku i samo akademski sistem obrazovanja. Ovo da prepustimo visokim školama i akademijama, kako će se one zvati. Neko je na Odboru izneo kao argument da možda viših škola nema dovoljno da obezbede u početku tu vrstu kadra, pa kao tehnički fakulteti da pomognu. Možemo da ukinemo sada pola viših škola, da ukine sutra ministar i da ih uopšte više nema, jer su neke od njih potpuno nepotrebne i slabe, a one koje valjaju i koje će ostati i dalje postaće trogodišnje. One će moći da stvore ovaj potrebni kadar koji ovde zovemo strukovnim studijama. Nedopustivo je da se univerzitet bavi takvim stvarima. To je snižavanje nivoa, nema nikakve potrebe. Postoji takođe bojazan da će onda možda tehnički fakulteti imati manji broj studenata. I treba da imaju manji broj. Treba da dođu na univerzitet samo oni koji su vredni, sposobni, dovoljno osposobljeni da mogu da studiraju. O tome se radi. Nema smisla da dozvolimo da se univerzitet i fakulteti bave strukovnim studijama. Nema potrebe, a izgledaće čudno. To će biti nekakvi paralelni kursevi. Na primer, upiše mašinski fakultet za akademske studije i upiše za strukovne studije, pa se to tamo izmeša, pa prosto drži čas ovamo, čas onamo, priča možda uvek istu priču, jer kao što je rekao jedan naš ugledni profesor, nažalost pokojni, kaže - profesori pričaju ono što znaju, nema veze koji je nivo.
Još neko o istom amandmanu? (Ne.) Na član 33. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo poslanik Zoran Mašić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Mašić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 34. koji u suštini glasi da se iz ovog člana izostavi da su fakulteti visokoškolske jedinice unutar univerziteta. Jer, kao što ste mogli čuti od mojih stranačkih kolega i prethodnika koji su govorili, mi se zalažemo da ovaj zakon faktički, iako mu je to u osnovi značajna intencija, daje osnovne prinadležnosti univerzitetu, to jest da univerziteti budu nosioci kompletnog obrazovnog i naučnog istraživačkog procesa, a da unutar univerziteta izvršioci tog procesa budu tzv. visokoškolske jedinice tj. sadašnji fakulteti. Mi smatramo da fakulteti i dalje, bez obzira koliko imaju odobrenih ili akreditovanih studijskih programa, treba da budu samostalne naučnoistraživačke i obrazovne institucije u okviru univerziteta. Znači da nikakvu prednost ovim zakonom ne dobijaju univerziteti i da ostane apsolutno diskreciono pravo svakog fakulteta da li želi da odstupi od svoje samostalnosti koju je imao po svim dosadašnjim zakonima i da tu samostalnost ustupi univerzitetu ili pak bez obzira da li realizuje samo jedan odobreni studijski program. Jer istina je da ovaj zakon članom 47. daje mogućnost da fakultet može biti samostalno pravno lice, ali pod uslovom da ima tri odobrena i akreditovana studijska programa. Mi smatramo da ne treba da se uslovljava da to budu tri studijska programa, nego da je dovoljan jedan studijski program i da ima pravo da zadrži tu svoju samostalnost unutar univerziteta. Istina je, poznato je da su toku javne rasprave i postupka donošenja ovog zakona određeni univerziteti bili kategorički protiv ovakvih odredbi da univerziteti budu samostalna pravna lica, da fakulteti budu visokoškolske jedinice, pre svega je za to bio Beogradski univerzitet, i zato je napravljen jedan ovakav kompromis koji je realizovan u članu 47, da se nekim fakultetima koji imaju tri akreditovana i odobrena studijska programa da mogućnost samostalnosti. Dok su neki univerziteti od starta maltene podržavali ovakav koncept zakona. Mislim pre svega na Novosadski univerzitet, zato što tamo na velikom broju fakulteta već postoji departmanska nastava i mnogo lakše bi se takvi fakulteti transformisali u univerzitete, a ti odseci i smerovi u suštini bi bili te obrazovne jedinice i u suštini stvorilo bi se više tih granskih univerziteta. Lično nemam ništa protiv da se formira više, pre svega, granskih univerziteta, koji mogu biti efikasniji i veću brigu pružiti upravo usko specijalizovanim studijama, na tim srodnim fakultetima, nego što je ovakav koncept da postoji na jednom univerzitetu, od prirodno-matematičkih nauka, društveno-socioloških do medicinskih. Znači sve je pod kapom jednog univerziteta, što je mnogo teže koordinirati. Apsolutno sam protiv, a i mi iz SRS da fakulteti gube pravni subjektivitet, pravno lice i pogotovo što ima na dobrom broju univerziteta, pre svega Beogradskom, pa i Novosadskom univerzitetu, da ima fakulteta koji su stariji od samih univerziteta i stvarno nema osnova da ti takvi fakulteti izgube svoj subjektivitet i osobenost samo zato što se to kao zakonska rešenja daju ovim zakonom. Zato se nadam da ako već Vlada i ministarstvo, pre svega prosvete i sporta, nisu prihvatili ovaj amandman, da ćete tokom glasanja vi koji predstavljate skupštinsku većinu prihvatiti ipak ovakav jedan amandman, jer mislim da će to biti pozdravljeno od većine fakulteta. Znači, mi nećemo sporiti pravo onim fakultetima koji ovim zakonom prosto žele da izgube svoj subjektivitet i utope se u novoosnovane eventualno univerzitete. Ali, fakulteti koji realizuju jedan odobreni i akreditovani studijski program, ako ljudi koji su podizali taj fakultet i rade na njemu žele da očuvaju samostalnost jednog takvog fakulteta, onda to treba dozvoliti i to bi podrazumevalo da se predloženi amandman na član 34. i prihvati, tako da stoji da su fakulteti, odnosno umetničke akademije, visokoškolske ustanove u sastavu univerziteta, ali samostalne visokoškolske ustanove, koje ostvaruju akademske studijske programe i razvijaju naučnoistraživački rad, stručni i umetnički rad u jednoj ili više oblasti. Na kraju, želim da kažem da podržavam ovo što je prof. Simonović rekao, da bi fakulteti trebalo da budu nosioci akademskog obrazovanja, a ne strukovnog, jer stvarno onda zašto se osnivaju strukovne studije posebno, pa čak i specijalističke strukovne studije, ako će i fakulteti imati takvu ulogu i kompetenciju da osnivaju strukovne studije, biće preklapanja i prosto otimanja za studente, a pogotovo one profitabilne struke koje su školovane na tim tzv. ili dosadašnjim višim školama. Mislim da je propust predlagača ovog zakona da je dao u članu 34. u stavu 2. fakultetima mogućnost da ostvaruju i strukovne studijske programe.
Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Imali smo dva-tri mala fakulteta koji ne žele da imaju svoj subjektivitet, pravno lice itd. Žele da budu u sklopu tog univerziteta kao departmani, odseci, nazovite to kako hoćete. Mi bismo onemogućili takve situacije i zbog toga mislim da je neprihvatljiv taj amandman. Ovim stanjem će zadržati svoje svojstvo pravnog lica. Moj amandman je o tome govorio i on je prihvaćen. Ne možemo da onemogućimo ako se stvara novi univerzitet sa nekoliko malih fakulteta da ne može da se postupi prema ovom zakonu. To ne bi bilo zgodno.
Pogrešno tumačenje, narodni poslanik Zoran Mašić.
Mislim da se profesor Simonović i ja nismo razumeli ili dovoljno precizno ne čitamo i tumačimo član 34. Apsolutno ovo što ste vi rekli ne stoji, jer sam podneo amandman na član 34. Ako bi se izostavilo ono što predlažem, da fakultet nije visokoškolska jedinica u sastavu univerziteta, znači a priori da nisu u okviru zastava univerziteta, nego mogu biti i samostalni, onda stvarno nema zapreke ni kod novoosnovanih univerziteta da oni budu obrazovne jedinice u okviru univerziteta ili da prosto kod osnivanja žele da budu samostalni u okviru univerziteta. Zakonskim rešenjem ovde se već daje mogućnost da pojedini fakulteti budu samo visokoškolske jedinice u sastavu univerziteta, bez pravnog subjektiviteta. Sa druge strane, nekim fakultetima se daje mogućnost da budu samostalni unutar postojećih ili novoosnovanih univerziteta, s tim da imaju tri akreditovana nastavna plana i programa. Mi smatramo da ne treba uslovljavati da imaju ta tri odobrena i akreditovana nastavna plana i programa, nego je dovoljno da imaju jedan i da mogu biti samostalni u okviru novog ili postojećeg univerziteta.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Pošto gospodin Simonović ne želi reč, da li neko drugi želi reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ako je univerzitet samostalna visokoškolska ustanova, pravni subjekt, pravno lice, po konceptu predlagača, nevladinih organizacija, onda svoju obrazovnu funkciju i delatnost od opšteg interesa ostvaruje preko svojih organizacionih jedinica. To znači da se rektorat javlja kao predstavnik univerziteta, a delatnost ostvaruju profesori na fakultetima, a fakulteti su radne jedinice. Znači, da to nekako prihvatimo: preduzeće je univerzitet, a fakulteti su poslovne jedinice, s tim što neki imaju status poslovne jedinice sa statusom pravnog lica i bez pravnog lica. Uz sve rizike da ovo deluje uvredljivo, i sama pomisao da se upoređuje i da se pravi neka analogija, ali predlagač je naše fakultete do te mere devalvirao da oni nisu ni poslovne jedinice. Da to sada ne bi zvečalo mnogo u javnosti, onda su se oni sa univerziteta dosetili, Dejan Popović i ovi drugi, pa kažu: ništa to neće da se promeni, mi idemo prema Bolonji. Rektorat će bolje da pregovara sa Ministarstvom, bolje da ugovara, on će da se bori za status, a vi samo za obrazovanje i za nauku. Tu je najveća podvala. Svi oni koji su proterani sa Pravnog fakulteta, ovi iz GSS, oni su harali tamo četiri-pet godina, to je vreme kada je Gaša primenjivao nacrt zakona koji nije ni napisan, kada ste proterivali Vojislava Šešelja, kada su neki doktorirali, postali vanredni profesori, redovni profesori. Pošto više nema tih pozicija na Pravnom fakultetu ta grupa ljudi, pošto nešto slabo ide sa onom poslovnom školom, hajde, selimo se prema univerzitetu, trošimo one naše kartice iz vremena kada smo duvali u pištaljke, lupali u šerpe, podsticali studente, obećavali studentima sve i svašta, a kada su došli na vlast, odmah su krenuli sa velikim školarinama itd, sve prevarili. Sada uhlebljenje nalaze u novom pozicioniranju univerziteta, odnosno rektorata, jer i univerzitet deluje kao fatamorgana kada se pomene. Ko ostvaruje naučni i obrazovni proces? Pa, fakulteti, negde i instituti, u zavisnosti od organizacije, oblasti ili polja. Njih treba razvlastiti. Pa, ispiti se polažu na fakultetu, a ne u rektoratu. Znamo ko je u rektoratu polagao ispite u četiri oka: deca bivših profesora fakulteta. Nažalost, i oni su danas profesori na fakultetu. Normalni ljudi polažu na fakultetu, ne u rektoratu. Tu je problem. Treba onemogućiti fakultete, da oni budu nesamostalni. Koliko to daleko ide? Mi smo podneli amandman da istrči zec, da vidimo šta je. Naravno, ćute, niko ne sme da se javi. Ovim amandmanom, koji sam u ime stranke potpisao, mi predlažemo da se izvrši određena promena u stavu 3. člana 34. Evo kako glasi taj stav, predlog Vlade. Kaže ovako: "Fakultet, odnosno umetnička akademija u pravnom promenu nastupa pod nazivom univerziteta u čijem je sastavu i pod svojim nazivom, u skladu sa statutom univerziteta". Gotovo slična odredba postoji i sada u zakonu koji reguliše visoko obrazovanje. Šta smo mi predložili? Mi smo predložili da se iz ovog teksta izbaci tekst "pod nazivom univerziteta u čijem je sastavu i pod svojim nazivom" i da se izbriše na kraju reč "univerziteta", tako da bi taj stav glasio: "Fakultet, odnosno umetnička akademija u pravnom prometu nastupa u skladu sa statutom." Ni to nije moglo da prođe kod ove vlade, a suštinski nema nikakve promene. I sada svi fakulteti u pravnom prometu, mislim na ove državne, u svom nazivu, kada nastupaju prema trećim licima, prema javnosti, prvo koriste naziv univerziteta, pa naziv fakulteta. Gotovo da ništa nije epohalno promenjeno ovim amandmanom. Nisu smeli čak ni da pročitaju amandman kojim se ništa suštinski ne menja, ali su napisali da se odbija taj amandman, jer nije u skladu sa konceptom. Šta sve nije u skladu sa konceptom? Član 34. propisuje šta je to fakultet i umetnička akademija. Evo, da se zadržimo samo na definiciji fakulteta u režiji nevladinih organizacija. Fakultet, odnosno umetnička akademija jeste visokoškolska ustanova, odnosno visokoškolska jedinica u sastavu univerziteta, koja ostvaruje akademske studijske programe i razvija naučnoistraživački i stručni, odnosno umetnički rad u jednoj ili više oblasti. Osim ovoga što mi prigovaramo da ona ne može biti visokoškolska jedinica, ne može biti poslovna jedinica univerziteta u obrazovnom smislu, nešto što liči na fakultet, ali pod drugim nazivom, jeste ono što je napisano u članu 36, a to se zove visoka škola. Visoka škola je samostalna visokoškolska ustanova koja ostvaruje akademske, osnovne, specijalističke i magistarske studije iz jedne ili više oblasti iz člana 27. ovog zakona. Manje ili više, ako se ne uzme samo neka terminološka upotreba sinonima, gotovo da je potpuno identična definicija za fakultet i za visoku školu, s tim što se za fakultet pretpostavlja da je on u sastavu nekog univerziteta, a visoka škola je samostalna visokoškolska ustanova. Još se kod fakulteta potencira naučnoistraživački, stručni i umetnički rad, a ovom organizacijom koju vi predlažete verujte da će mnogi ljudi koji rade na državnom univerzitetu, na nekim fakultetima, da razmisle da li im je mesto tu, da li je možda formula, koja bi zadovoljila njihove interese i omogućila da se ostvare njihove sposobnosti u ovoj oblasti, osnivanje neke visoke škole koja bi bila približno u rangu fakulteta koji daje akademsko obrazovanje. Znači, ovo je zakon protiv državnog univerziteta i protiv državnih fakulteta. Šta je razlog? Da li zato što država nema para, da li što profesori imaju veliki broj tezgi? Da li zato što država ne želi da budu te učionice prepune i da se preganja sa fakultetima, da li će da preskoče one kvote koliko mogu da upišu, da li što po osnovu školarine, a to niste ni dirali ovde, niti stavili u bilo koji sistem, na nekim fakultetima nezavisno od onoga što država daje, ti fakulteti iz sopstvenih prihoda ostvaruju enormne prihode, pa postoji svojevrsna neravnopravnost između profesora, a samo zbog toga što nisu na istom fakultetu. Već možda jedan na fakultetu koji je za studente atraktivan, pa upisuje i ima veliki broj kandidata na prijemnom ispitu, za razliku od nekih tehničkih fakulteta, gde poneki put i ostane i koje upražnjeno mesto na fakultetu. Gospodo iz većine, ovo je mangupski posao koga ste se vi latili, a ovu Bolonju i ova druga mesta što upotrebljavate, to ništa ne znači niti fakultetima, niti profesorima, niti studentima, niti njihovim roditeljima, a bogami ni onima koji sutra treba da zaposle te ljude. Valjda ste svesni jedne situacije da ovi ljudi koji se bave privatnim poslom u Srbiji, samo za ona mesta gde je izričito zakonom propisano kao uslov zapošljavaju ljude sa visokom školom. Za sve druge poslove u tim svojim aktima o sistematizaciji stave - osnovna škola, srednja škola, pa im tovare i stručan posao, i drugi posao, i na taj način pokušavaju da izbegnu obaveze i po osnovu poreza i po osnovu doprinosa, te ovo što mi pričamo o visokoj školi sekiramo se nad statusom jedne male grupe mangupa koja rukovodi u ovoj oblasti, koja vodi glavnu reč, koja se bori samo za svoje pozicije. Njima nije stalo do obrazovanja. Njima nije ni stalo da u Srbiji bude što više visokoobrazovanih ljudi, niti da se razvija neka nauka ili naučno-istraživački rad. Ne, nego svoj magupski status da zadrže. Što ne mogu na fakultetu kao persone, mogu nekim raznim lobijima na univerzitetu. A valjda su svi naši univerziteti i fakulteti ravnopravni, razlika valjda postoji samo u osnivaču, svi oni su ravnopravni u pogledu rada, razlikuju se studijski programi, ali ako imate studijski program na privatnom fakultetu i na privatnom univerzitetu, razlika je samo u osnivaču i njegovim pravima. Gde je država osnivač, onda mangupska grupa tu cuca i to debelo i još opasno. Ali, kada ta mangupska grupa ode na privatni fakultet, onda su pokorni, poslušni, akademik je Bog, akademik se sluša. Nema tamo akademskih sloboda, nema autonomije, nema naučno-istraživačkog rada, nema gajenja podmlatka, jer tamo ima samo dobra reklama da se ištancuje neka diploma, da se nešto malo više para skupi po osnovu školarine i završena priča. Uostalom, na tim privatnim fakultetima i univerzitetima rade ljudi koji su svoje akademsko znanje stekli na državnim fakultetima. Nisu to vanzemaljci ili marsovci. To su ti isti ljudi. Gde je tu ravnopravnost? Da li neko može iz Ministarstva da garantuje da ima istu težinu diploma fakulteta iz iste oblasti, državnog fakulteta i nekog privatnog fakulteta. To je tema ovog zakona, to je ono gde treba da se angažuje ministarstvo, a ne u tome kako će da se zaštite neki kvazikadrovi, neki plagijatori, neki ljudi koji mrze uspešne na fakultetu. To su oni koji im otimaju diplome, koji ih ostavljaju bez radnog odnosa primenom nacrta zakona koji ne postoji. Izdata je knjiga od 1400 strana da nacrt zakona ne postoji i tu je, sedi mirno, bivši ministar mirno, gleda, sve je to po zakonu, pokrilo se sudskom presudom. Razmislite malo vi koji predstavljate većinu, ne zbog sebe, već zbog vaše dece, ne da li će da se upišu na fakultet, nego kada ga završe gde će da se zaposle i koji nivo znanja će da steknu.
Po istom amandmanu, narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Uvaženi gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, stvarno nisam mislio da govorim o ovom zakonu, iako sam profesor univerziteta, ali ovolika inflacija prazne priče me je naterala i pogotovu kada se govori o ovom članu i o ovom amandmanu koji se dotiče pravnog subjektiviteta fakulteta. Kada je u pitanju pravni subjektivitet fakulteta, ne bore se mangupi da promene, nego se bore mangupi da zadrže stečene privilegije, a te privilegije i ovakvi fakulteti na megauniverzitetima koje imamo su upravo kočnica razvoja našeg visokog školskog sistema, njegovom razvoju. Igrom slučaja, reći ću jedan primer, ja sam student ljubljanske Univerze i to čak iz perioda 1965-1970. godine, i da vam bude jasno zašto je Slovenija u Evropi, nećete me dekoncentrisati, gospodine Nikoliću, možete da dobacijete šta god hoćete, zašto su sa 14.000 dolara po glavi stanovnika i sa jedinim problemom što sada oni dotiraju druge, a ne primaju dotacije, jeste u tome što su oni oduvek bili Evropa i radili kao Evropa. Da bi ste shvatili kako treba da funkcioniše univerzitet, njihov univerzitet je funkcionisao kada sam studirao 1965. i 1970. godine. Mi smo na mom fakultetu, a to je bio Fakultet za prirodne nauke i tehnologiju, imali sedam fakulteta. To je bio jedan univerzitet i ja sam fiziku polagao na Institutu "Jože Štefan", kao i svi ostali fakulteti. Ja sam na Metalurškom fakultetu polagao kao i svi ostali fakulteti. Sve službe su bile objedinjene, jer to je racionalno studiranje, jer ne treba svakom fakultetu bulumenta svih profesora. Na mom fakultetu od fizike do hemije, do tehnologije, na miniuniverzitetima, na univerzitetima organizovanim po strukama je daleko racionalnije studiranje, i svi oni koji se bore za zadržavanje pravnog subjektiviteta fakulteta, bore se samo za privilegije. Nažalost, ovaj zakon pokušavaju da nam kreiraju pravnici, a njihov fakultet je najbogatiji. Bore se za svoj džep i nizašta drugo. Nijedan ovakav amandman ne daj bože da prođe, mi ga sigurno nećemo podržati. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Zoran Krasić.
Moj prethodnik se javio povodom amandmana koji je podnet na član 34. stav 3. Nema tu pravnog subjektiviteta, tu se govori o nazivu. Onda je tu erozija nekih reči koje se čuju odavde, a gospodin pre mene je grdno pogrešio. Dakle, o pravnom subjektivitetu visokoškolske ustanove pričali smo kada su na dnevnom redu bili neki prethodni amandmani. Ali, ne znam šta bi to moglo da bude zajedničko za recimo neki fakultet i neku visokoškolsku ustanovu koja će po ovome biti nesamostalna, biće organizaciona jedinica univerziteta, i recimo za Medicinski fakultet. Pravim samo paralelu povodom onoga što je prethodni govornik rekao, da na velikom broju tzv. manjih fakulteta postoji bulumenta profesora, pa na ovome onaj predaje fiziku, a na ovome takođe ima fizika, pa oni nisu iskorišćeni, pa taj jedan fizičar može svuda da predaje fiziku. Bar tako je to u Ljubljani. Tako smo ga razumeli, jer sve drugo nije bilo jasno. Nađite mi nešto što bi moglo da bude zajedničko između Mašinskog fakulteta i Pravnog. Nekada su imali dva zajednička predmeta, Marksizam i Opštenarodnu odbranu, ali toga više nema. Ti koji su predavali Opštenarodnu odbranu bili su predavači. Znate, ako želite da osakatite fakultete, da oni izgube svoju samostalnost, da oni za sve i svašta moraju da idu do rektorata, ne univerziteta nego rektorata, malopre sam se ogradio, univerzitet je ipak naziv za jednu asocijaciju, bar sada. Ako vam je toliko stalo što niste stavili nadzor na nivou univerziteta? Kontrola, da li se ostvaruje kvalitet, već ste u jednoj odredbi tamo rekli da definišete organ koji će da vrši kontrolu. Hej, da se definiše organ. Od visokoškolske ustanove se traži da definiše organ. Hajde da ste napisali da odredi neki organ u svom sastavu koji će da vodi računa o kvalitetu nastave. Ne, nego da se definiše. Pa, to je jezik nevladinih organizacija, pa to su svetske neznalice, pa sve što su nevladine organizacije u ovoj zemlji predložile i neko to greškom usvojio, a to se osušilo, da li vam je jasno. Vodineliću su pisali zakon o radio-difuziji, pa je onaj muž bio član saveta, pa mu je konstatovan sukob interesa, on onakav čistunac. Pa i kod onog Čedomira Čupića, da ne ređam dalje. Bežite dalje od nevladinih organizacija ljudi. Da to nešto vredi to bi bila neka institucija. Pa, i kada su to socijalisati tolerisali i pravili, rekli su pusti im makar nešto neka se zabavljaju, samo neće da prave galamu. Ali, naraslo to, nakotilo se, namnožilo se. Toliko hiljada nevladinih organizacija navodno da stručnjaci zadovolje svoju sujetu i svoju potrebu.
Gospodine Krasiću, vreme, ovo je bila replika.
Upravo to, kako da repliciram kada je čovek promašio i zakon, i član, i pojmove, i još je univerzitetski profesor koji je završio fakultet u Ljubljani.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 36. amandman je podneo Miroslav Nedeljković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Hvala. U članu 36. inače se definiše pojam visoke škole, koja se uvodi ovim predlogom zakona i ona je definisana kao samostalna visokoškolska ustanova koja ostvaruje akademske osnovne, specijalističke i magistarske studije, što sam svojim amandmanom predložio za brisanje. Dakle, da se visoka škola ne bavi i magistarskim studijama. Razloga za to ima više. Dovoljno je vratiti se član 34. koji definiše šta je to fakultet, odnosno umetnička akademija i taj član kaže da je fakultet visokoškolska ustanova, odnosno jedinica u sastavu univerziteta, koja ostvaruje akademske studijske programe i razvija naučnoistraživački, stručni, odnosno umetnički rad u jednoj ili više oblasti. Koja je razlika između fakulteta i visoke škole? Prvo što je fakultet jedna od jedinica u sastavu univerziteta, što nije bitno za suštinu stvari, i u tome što fakultet razvija naučnoistraživački rad a visoka škola to ne čini. I zbog toga smatramo da je logično, ako se visoka škola već ne bavi naučnoistraživačkim radom, da se onda tu ne mogu i ne treba da organizuju i magistarske studije. Mi iz SRS u principu nismo za to da visoke škole uopšte postoje u sistemu visokoobrazovnih institucija, kako iz teorijskih razloga, zato što nisu baš jasno utemeljene u mreži visokoškolskih ustanova, tako i iz praktičnih razloga. Naime, iako ovaj zakon nije još donet, imamo neka praktična iskustva sa visokim školama, jer kao što su neki poslanici već primetili neki univerziteti su na neki način anticipirali ovaj zakon i negde su visoke škole već uvedene. Ima u Kragujevcu Visoka medicinska škola, koju pohađa već treća generacija, i nema potrebe da mnogo teoretišemo, već se u praksi vidi našta to liči. A pošto naš profesor Poskurica ima i neposredna iskustva sa tom visokom školom, nadam se da će imati volje da dodatno osnaži ovu argumentaciju i kaže kako to u praksi izgleda. Inače, ova skupština je donela mnogo zakona koji su ostali nejasni, koji su stvorili konfuziju u primeni, ili se čak i ne primenjuju zbog toga što su nejasni, konfuzni i komplikovani. Međutim, ovaj zakon o visokom obrazovanju će ih sve nadmašiti u tome. Ovaj zakon će ostati verovatno upamćen čak i više po svojim pogubnim posledicama nego što je ona čuvena Šuvarova reforma srednjeg obrazovanja, koju pamti moja i nešto starija generacija. To je reforma iz 80-tihgodina prošlog stoleća. Znamo da je ona nanela i kakve posledice jednom broju generacija srednjoškolaca a sećamo se dobro da je u kasnijoj fazi već služila uglavnom za podsmeh i viceve. Posle nekoliko godina ta reforma je ukinuta. Sve je vraćeno na staro, ali ovakav predlog zakona govori da se mi čak ni na svojim greškama ne učimo, a kamoli na tuđim. Sada radimo nešto što će biti još pogubnije, još komplikovanije i još smešnije. Mi rušimo jedan sistem koji je decenijama izgrađivan, koji je jedna zgrada na čvrstim temeljima. A zidamo nešto što apsolutno nemamo čak ni nejasnu predstavu na šta će ličiti. Ne sporimo da je možda bilo potrebno malo doterati postojeći sistem visokog obrazovanja, ali ovo što se radi zaista je pogubno. Pri tom se predlagač zakona, po oprobanom receptu, uvek služi nekim poštapalicama. Ovoga puta je to Bolonjska deklaracija, koja služi za to da ućutka sve one skeptične, sve kritički raspoložene, jer, eto, bože moj, ako se protivite ovakvom konceptu, eto znali smo, vi ste protiv evropskih integracija, vi ste protiv EU, vi ste protiv svega što je moderno. Međutim, onaj ko nije lenj pa uzme u ruke tu famoznu Bolonjsku deklaraciju iznenadiće se kad iz nje vidi da apsolutno ništa od konkretnih rešenja praktično ona nama ne diktira. Tu su dati neki mahom opšti deklarativni principi. Ono što ona hoće da uvede to je veća mobilnost kako studenata, tako i onih koji već steknu neko visokostručno zvanje. Doduše, kada sam već kod toga, uopšte ne razumem predlagača, ne razumem medije, ne razumem nevladine organizacije koje tu mogućnost da čitave generacije, koje će završiti naše visoke škole, mogu lakše da odu u inostranstvo da se zaposle, da to predstavljaju kao jedan od ciljeva uvođenja ove reforme. Razumem da mi ne treba da bilo kojim, a pogotovo ne administrativnim merama sputavamo pojedince da idu da rade i da žive tamo gde će im biti bolje, ali to je lični interes. Nije nacionalni, nije državni interes da sami olakšavamo i pospešujemo odlazak školovane mlade generacije. Dakle, ne treba ih sputavati, ne treba sputavati pojedinca, ali nemojte da to afirmišemo i da se hvalimo kako ćemo sa uvođenjem ovog sistema omogućiti da mlade generacije idu i rade negde drugde. Da ne pričam iz kojih razloga je to pogubno, iz demografskih i svih mogućih razloga. Takođe, predlagači se dosta udvaraju budućim studentima. Slušao sam juče i prekjuče ovde prisutnog ministra gospodina Vuksanovića kada je davao intervju u holu Skupštine, kako je hteo da saopšti dobru vest budućim studentima kako će ubuduće ispiti biti praktično formalnost - biće dovoljno da budu prisutni u toku studija na predavanjima, vežbama itd. i ispit će biti čista formalnost i otprilike će služiti samo za to da profesor tačno odredi ocenu koja će svakako biti pozitivna, ako je student sve te prethodne radnje odradio kako treba. To je zaista nastavak jednog manira dodvoravanja mladim generacijama. Mi znamo stranke u kojim je sadašnji ministar sve bio, da su se sve služile tom manipulacijom studentima i studentskim asocijacijama, da su instrumentalizovale čitave generacije studenata dok su oni bili u opoziciji da se bore za nešto što nije autentični studentski interes, da se bore za tu famoznu autonomiju univerziteta, koja je bila neophodna njihovim profesorima, ali ne iz nekih stručnih i naučnih razloga, nego zbog čistog jednog ličnog i grupnog interesa nastavnika. Ta famozna autonomija univerziteta je izborena i onda su čitave te generacije studenata, pogotovo buduće generacije, udarile glavom o zid. Videlo se da autonomija univerziteta je poslužila samo zbog toga da fakulteti i univerziteti imaju od toga finansijske koristi. Krenuli su sa uvođenjem visokih školarina, plaćanja na fakultetu, prijavljivanja ispita po visokim cenama itd. Studente više apsolutno ne mogu, nadam se nikada više, mobilisati za bilo kakav politički ili svoj grupni interes, ma kako se on obrazlagao. Da bih dao šansu profesoru Poskurici da nam nešto kaže o tim famoznim visokim školama koje se uvode, a znam da će se ovaj zakon sigurno usvojiti, ali sam siguran da ćemo se, ako ovaj saziv Skupštine potraje, još u više navrata baviti pojedinim odredbama ovog zakona, zato što apsolutno neće moći da se primenjuje u praksi ako ne bude značajnijih izmena u njemu. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dobro, na svojevrsni način treba da odbranim ono što se kod nas dešava, a ja sam u neku ruku i učesnik toga, jer učestvujem u realizaciji nastave za Visoku medicinsku školu. To je nešto što je sigurno dve generacije kod nas i ova sada treća, nedefinisano stanje koje očito proizilazi iz sadašnjih zakonskih rešenja. Naime, ovim zakonskim rešenjem je predviđeno da više škole prerastaju u visoke. To je zakon koji udara po višim školama, uz famozno obrazloženje da više škole nisu negovale naročito važan kadar i moguće je da je tu bilo različitih diploma i svega. Ali, postoji jedna koja se zaista pokazala efikasnom, a to je Viša medicinska škola, koja postoji u Beogradu, Čačku, Ćupriji. Ima ih na više mesta. To su škole koje su stvarno pružale jedan kadar koji je imao uposlenje, imao mesta u realnom životu. Zašto su one prerasle u visoke škole? To je naravno jedan imperativ koji se mogao slutiti iz odredbi sada važećeg Zakona da će doći neko novo vreme u kome fakultet neće biti samostalan. Kako su se menjali dekani, kako se menjala vlast i premijeri, a ostajala ista garnitura i politička opcija, tako su se i dekani menjali i odlazili, ali vremenski period je kratak i neko je nekada potpisao odluku da se formira i dobili su nekako neformalan potpis sa strane, paraf gospođe Turajlić, koja je odobrila da se tako nešto formira, i krenulo se u eksperimente. Mi danas ne znamo šta će ta deca, prvo, po listi zvanja biti po zvanju, ali to je manji problem. Napraviće nacionalni savet, kako ste ga zamislili, zvanje, visoki medicinski tehničari itd. Smislićemo zvanje, ali je suština u tome šta će oni od tog znanja moći da pruže. Bilo bi logično očekivati da, ako se formira neka viša obrazovna institucija, kao što je visoka škola proizašla iz više, da ona asimiluje i programe iz kojih je proizašla. Dakle, da usvoji u osnovi nastavni program koji je imala viša škola, pa da onda nešto doda u nadgradnji. To bi bilo razumljivo. Međutim, po onome na čemu se sada tu radi, a mislim da u Srbiji još neko to radi, nije Kragujevac nikakav loš primer, niti crna ovca, ali tako se to desilo i neko je to odlučio nekada, sigurno ne sadašnja postavka koja se našla u neprijatnoj situaciji kako da izađe na kraj, jer Ministarstvo uporno ćuti, niko ne daje definitivno odobrenje, jer verovatno čekaju akreditaciju programa i čega sve ne, dakle našli su se u prilici da moraju sada te studente da postave na nekakva radna mesta. Oni nemaju niti elemente osnovnog obrazovanja koje pruža viša škola, niti elemente koje pruža fakultet, visoka škola. Dakle, naši programi po kojima toj deci pričamo se završavaju negde, teško je to kvantifikovati, ali na polovini i na trećini, kakvu ko ima ideju, toliko je to postalo neki lični osećaj mere kada to radite. To je eksperiment dokle ćete ići. Usmena preporuka - ne znam šta da ti kažem, ne moraš da mi pokazuješ oskultaciju, ne mora ovo, ne mora ono. Tehnike pregleda vi odradite do pola, pa tu mogu da konkurišu čak i gimnazijalci, koji čak nikada injekciju nisu dali. To ne može da uradi ni viša sestra. Ako ništa ne zna, daj mu posao više sestre, veži ga za to radno mesto i imaće neku platu. Šta će da bude sa tom decom? To je jedan od dokaza kako, kada se u nešto krene bez orijentacije, bez smisla i cilja, po reperkusijama to može da bude strašno. Tek ta druga generacija može da upiše treću godinu ako je plan i napravljen, ali mi tu još nemamo definitivne repere šta će od njih biti. Zašto je to urađeno? Verovatno zato da se napravi još jedna, a sada je farmacija došla na red i to su praktički tri polja gde možeš da kažeš, sada sam samostalan. Čitav postupak liči ne preventivnu ablaciju organa, ma daj da uklonim ovaj organ da ne bi dobio rak, daj da otvorim tri odeljenja pa da budem miran da mi sutra neko ne uzme autonomiju. Zbog jedne obične konstrukcije, koju Beogradski univerzitet u startu nije podržao, došlo se do toga da se stvaraju anahrone organizacije na fakultetima. Šta sada univerzitet? Pod kapom univerziteta se dešava nešto tako, ali on ćuti. Tom univerzitetu je "tata" u Beogradu, tom rektoru. Ćuti, obrazuj, radi i snalazi se, a sva deca praktički plaćaju. Ranije je nešto bilo finansirajuće iz budžeta. Pazite, čak je država legalizovala, dala je izvestan procenat budžetskih, druga generacija, druga godina, sve su bili samofinansirajući i praktički sada se postavlja pitanje šta sa decom raditi, kakvo im zvanja dati. Dakle, u pitanju je jedan galimatijas u samom startu i naravno, ključno pitanje, mogu li oni da idu u magistarske studije. Kako, kada nemaju ni program osnovnih studija, a idu po ovom zakonu drugi stepen obrazovanja, prosto neverovatno. Toliko karikiramo magistraske studije. Hajmo da raščistimo da li su master ili magistri, ali ovo piše - magistri. I prosto neverovatno, jedan nonsens, i kako ću sada toj deci kojoj sada predajem i pričam, to su medicinski tehničari koji dobiju polu informaciju onu što ima student, polovinu, trećinu ili dve trećine, ali svejedno, ne možete da ih pitate nešto više da vidite koliko znaju, nemate prava, nemate program, niko nije verifikovao. I sada će on da magistrira i treba da mu budem mentor, i imaćemo inflaciju magistranata iz visoke škole. To je neverovatno. Ne znam ko se sa tim igra. Ne znam, ljudi koji su to radili, to su uglavnom rektori, zašto nisu imali osećaj kontakta sa bazom, da vide šta to realno u operativnom smislu znači. Medicinska sestra postaje magistar, pa vidite gde smo došli i šta je inflacija zvanja - ovo sada ili ono za šta Turajlićka optužuje da smo imali u ranijem periodu. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Ukoliko ne, prelazimo na sledeći amandman. Na član 36. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 36. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 38. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 41. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vesna Obradović.
Poslanička grupa G17 plus podnela je amandman na član 41. stav 10, da se procenat "50% " zameni procentom od "40%". Naime, transformacija visokog obrazovanja je neophodna zbog potrebe uspostavljanja jače veze između obrazovnog procesa i privrede u cilju dobijanja mladog kadra spremnog za promptnu implementaciju stečenog znanja. Predlog novog zakona deli studije na akademske i strukovne, a znamo da akademske studije imaju cilj da osposobe studente za razvoj i primenu naučnih, stručnih i umetničkih dostignuća, dok strukovne studije treba da osposobe studente da se nakon tri godine uključe u radni proces. Elem, u zakonu piše da je za strukovne studije potrebno da bude 50% nastavnika sa stečenim naučnim nazivom doktora nauka. Zašto mi mislimo da je ovaj procenat suviše visok, odnosno da ga treba sniziti na 40%? Pre svega, zbog toga što su potrebni nastavnici koji će studente osposobiti odmah za radni proces, zbog toga što u privredi i u nekim specijalizovanim preduzećima mi imamo puno stručnog kadra koji nema diplomu doktora nauka ili magistra, ali njihovo znanje u toj oblasti je veoma veliko i izuzetno. Imaju pedagoške afinitete i to njihovo znanje je vrlo primenjivo. Osim toga, mislim da i sada više škole imaju veliki problem sa nastavnim kadrom i da sada možda nema čak ni 30% nastavnika u stalnom radnom odnosu sa naučnim zvanjem doktora nauka. Zbog toga je poslanička grupa podnela amandman da se ovaj procenat potrebnog nastavnog kadra u stalnom radnom odnosu sa 50% zameni sa 40% i apelujem na vas da glasate za ovaj amandman poslaničke grupe G17 plus.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Slobodan Pajović je povukao amandman na član 41. Na član 41. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ovoj skupštini od kad sam narodni poslanik bio sam svedok svega i svačega, sukoba programa političkih stranaka, sukoba ideologija političkih stranaka. Svaka stranka je težila da svoj program i svoju ideologiju prikaže kao najbolje i sasvim je bilo normalno da stranka, odnosno vlada koja ima većinu istrajava na svom programu. Međutim, sada smo ovde u situaciji da je gomila amandmana prihvaćena od strane predlagača, nijedan amandman SRS nije prihvaćen. Može da se kaže da je u pitanju programska ideološka razlika, da to bude obrazloženje ministra prosvete. Ali, ako se pogleda ovaj amandman koji sam podneo na član 41. u ime poslaničke grupe SRS, takvo jedno njegovo obrazloženje jednostavno ne vredi. U ovom članu i u mom amandmanu koji sam podneo nema nikakve veze ni sa politikom, ni sa ideologijom, ni sa programom, reč je o jednom čisto tehničkom amandmanu, koji treba, ukoliko se prihvati, da spreči neke negativne posledice za korisnike, odnosno studente nekih visokoškolskih ustanova. Član 41. stav 17. na koji sam podneo amandman glasi: "Visokoškolska ustanova za čije osnivanje se ne obezbeđuju sredstva iz budžeta Republike dužna je da uz zahtev iz stava 2. ovog člana dostavi i bankarsku garanciju za nastavljanje i završetak studija u slučaju prestanka rada ustanove ili prestanka izvođenja određenog studijskog programa, prema planiranom broju studenata". Znači, Vlada je to zamislila da neki privatni univerzitet, koji se ne finansira iz budžeta Republike Srbije, da bi dobio dozvolu i saglasnost za rad treba da dostavineku bankarsku garanciju da ukoliko, iako primi studente koji plaćaju svoju školarinu itd, a možda uplate unapred školovanje do kraja, prekine rad, onda bi obavezu o tim studentima trebalo da preuzme država, odnosno državni univerziteti, a privatni bi sa tom bankarskom garancijom platio nastavak školovanja tih studenata. Razumljiva želja Vlade, neće da radi ništa džabe. Sada u ovom amandmanu samo smo tražili da uz bankarsku garanciju ide i ugovor sa drugom visokoškolskom ustanovom koji bi bio overen u ministarstvu. Znači, da taj privatni univerzitet napravi nekakav ugovor sa drugom visokoškolskom ustanovom da će primi njihove studente i da to njihovo školovanje bude plaćeno tom bankarskom garancijom, ukoliko taj privatni univerzitet završi, odnosno prekine rad, sada se postavlja jedno pitanje - a koje su posledice neprihvatanja ovog amandmana. Posledice su te da bi studenti onda sami morali, iako su platili svoje školovanje, da se snalaze kako umeju i znaju, koja će državna univerzitetska ustanova da im prizna ispite koje su već položili, da li će da prizna plan i program tog privatnog univerziteta, da li će da prihvati te studente da nastave školovanje tamo gde su stali ili će ih naterati da to otpočnu da rade iz početka. Vidim da je ministru mnogo važnije nešto drugo od samog njegovog zakona. On je obezbedio većinu u poslaničkoj grupi SPS i sada može sa njima da se lepo izrazgovara, a i zarad javnosti ovo da ispričam. Postavlja se pitanje šta ako nijedan državni univerzitet neće da primi te studente, šta ako neće da im prizna ispite koje su već položili. Da li država hoće da stavi državni univerzitet u povlašćeni položaj ili ne u odnosu na konkurenciju koju vidi u privatnim univerzitetima? Možda zbog pobuda nekih univerziteta, da njima nije bitna struka nego novac. To može da važi, ali gledajući ne može uopšteno, ne ide. Znači, to je sada taj prvi problem. Kako bi se to rešilo? Ukoliko neki univerzitet ili visokoškolska ustanova potpiše ugovor sa privatnim univerzitetom da će prihvatiti studente ukoliko taj privatni univerzit prestane sa radom, znači studente koji žele da nastave školovanje na toj državnoj školi. Znači, već su platili i nemaju nikakvih drugih finansijskih obaveza. Ta dva univerziteta moraju da usaglase svoje programe, moraju da usaglase ispite, moraju da usaglase rokove i u svakom slučaju, uz obavezu da potpiše jedan takav ugovor, sigurno je da će se taj privatan univerzitet naterati da još bolje radi na svom programu i svojim aktivnostima, i da pronalazi što je god mogući bolji kadar jer će izgubiti pravo na ugovor. U čiju je to korist? Isključivo u korist onih koji uče na tim univerzitetima, ustanovama itd. To je bio cilj podnošenja ovog amandmana, a ne kako to ministar u svojoj izgleda mi patološkoj mržnji prema SRS nastupa, da ovde ima neke politike. Nema. Ovde je reč čisto o tehnici, kako obezbediti studente koji budu studirali na privatnim univerzitetima u slučaju da se taj univerzitet ukine, prekine rad ili zbog nekog drugog razloga ne nastavi plan sprovođenja aktivnosti. Ko treba na kraju da brine o tim studentima? Normalno je da treba da brine država, ali sada na koji način. Na predložen način država samo brine kako će da obezbedi finansijska sredstva, a šta će biti sa onima kojima su ta finansijska sredstva namenjena, to nema veze. Bitno je da mi imamo neku garanciju, aktiviraćemo je ukoliko ta ustanova prestane da radi, uzećemo novac, rasporediti po univerzitetima. A šta ćemo sa studentima. Studenti će morati da vade potvrde iz već možda zatvorene ustanove da su izmirili svoje finansijske obaveze, da overavaju indekse, da traže potvrde o položenim ispitima, o završenoj nastavi itd. Normalno je da bi uz ovaj ugovor bila i obaveza privatnog univerziteta da, u slučaju da dođe do te nepopularne stvari zatvaranja univerziteta i prekida njegovog rada, toj državnoj školi, državnom univerzitetu sa kojim ima ugovor pošalje svoju dokumentaciju o studentima iz sekretarijata u sekretarijat te državne škole, da jednostavno i taj tehnički deo bude olakšan studentima. Tuopet nema nikakve politike, nikakvog programa, nikakve ideologije. Isključivo je reč o tehnici, ali teško nama ako u prosveti ovakvoj kakva nam je i u ovakvoj vladi kakva jeste bude vladala samo politika, a mislim da je to jedini razlog neprihvatanja ovog i još mnogih drugih sličnih amandmana SRS.
Reč ima po istom amandmanu narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovde je upotrebljena bankarska garancija, to je traljava formulacija, a misli se na sredstvo obezbeđenja. Sredstvo obezbeđenja finansijskih sredstava da u slučaju prestanka jedne visokoškolske ustanove ta sredstva posluže da se studije završe na drugoj visokoj školskoj ustanovi koja još nije ugašena. Problem ovog člana je sadržan u stavu 2, pa je sadržan i u stavu 6. i evo u čemu se ogleda. To je član koji reguliše izdavanje dozvole za rad visokoškolske ustanove i stvarno nije jasno ko odlučuje o tome. Ovde se kaže da izdaje ministarstvo dozvolu za rad, ali ceo postupak se vodi pred komisijom, pa se čak dalje kaže ako komisija da pozitivno mišljenje. Šta to znači? U nekom postupku se utvrđuje da li su ispunjeni zakonom propisani uslovi, a pozitivno mišljenje može biti na nivou emocija. Nema te jasne distance, Narodna skupština, Vlada, ministarstvo i sve ono što je resor ispod ministarstva, šta su to stručni poslovi i koja je relacija, a složićemo se, zna se ko može da izdaje pojedinačne pravne akte. Postavljam pitanje ovim poslanicima profesorima univerziteta, sada mi objasnite ako bi kojim slučajem došlo do prestanka rada fakulteta za bankarstvo i trgovinu BK Univerziteta, koji državni fakultet bi prihvatio da studenti koji su tamo bili godinu dana zbog prestanka tog BK fakulteta tu nastave studije, ko bi prihvatio te studente. Odmah da vam kažem, nijedan državni fakultet ne bi za živu glavu prihvatio da to radi. Onda se postavlja pitanje, čemu onda ovakva odredba. Ova odredba je slična onoj koja stoji kod banaka gde se odvajaju sredstva za osiguranje depozita, da ukoliko banka ode pod stečaj ima sredstava da se izmire neke obaveze. Ali, student nije potraživanje i tu je problem. Slično postoji kod osiguravajućih društava, gde gašenjem jednog osiguravajućeg društva postoje neke obaveze, te obaveze treba neko drugi da ispuni u ime i sredstvima onoga koji se gasi, ali studenti nisu potraživanje, programi studija nisu što bi se reklo kao opipljiva roba. O tome se nije vodilo računa. Ako je ovo prvi korak u nešto novo, onda vam kažem da će se na ovom koraku saplitati svi i, uostalom, da li država ima prava da omogući nekome da formira školu, pa i fakultet je škola u krajnjem slučaju, da obrazuje ljude, oni dobijaju diplome po osnovu završenih programa, položenih ispita i da li iko ne ceni te diplome. Ko zapošljava studente BK Univerziteta? Samo BK. Da li neko razmišlja o tome, šta ćemo sutra kada budemo donosili neke propise, pa ukoliko se kao minimalni uslov za zasnivanje radnog odnosa i rad na određenim poslovima propiše ekonomski fakultet, imamo ih samo četiri-pet, a privatno ih zaboravite, ili pravni fakultet. Šta može biti pandan pravnom fakultetu? Nema ga. Šta u privatnom sektoru može biti pandan medicinskom fakultetu? Nema ga, odnosno može eventualno da nastane, ali opet i ovaj zakon treba da se menja. One moje opservacije o mangupima koji smatraju da se kod rektora polažu ispiti, povodom svakog našeg amandmana samo još više dobija na težini, a ovo sa bodovima i sa ovim programima, mislim da većina ljudi koja je radila u ovoj komisiji i ovo predlagala, oni uopšte ne znaju šta je obrazovni program, ne znaju šta je program za jedan predmet, koji je potreban nivo znanja po obimu i kvalitetu, sa kojim nivoom znanja se izlazi posle položenog ispita i koja je upotrebna vrednost tog znanja. Zato državne univerzitete, državne fakultete, kao rasadnike moram da kažem svih diploma koje postoje u ovoj sali i 99% diploma visokog obrazovanja u ovoj zemlji, nemojte da degradirate, nemojte od rektorata da pravite visokoškolsku ustanovu. Rektor je promenljiva kategorija. Posle Dejana Popovića može da dođe neko drugi, druga politička grupacija, pa kada ona počne da primenjuje ovo što ste vi napisali, na svoj način da tumači te odredbe, onda ćete, gospodo iz nevladinog sektora koji predlažete ovo, opet mobilnim telefonima i na drugi način da pravite proteste, da duvate u pištaljke i da kažete da to nije demokratski. Student je učenik, doktor nauka koji predaje je profesor, fakultet je škola. Vodite računa, tu se ništa nije promenilo već nekoliko stotina godina.
Još neka poslanička grupa po istom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Velimir Simonović.
Stvar je u tome što kolega Krasić suviše mnogo brine o tome šta će biti ako neko studira kod "Braće Karić". Kaže: ko će zapošljavati one koji diplomiraju na Univerzitetu "Braća Karić"? Ako ih niko ne zapošljava, onda neće tamo ni da studiraju. To je rizik. Ko studenta tera da se upisuje na Univerzitet "Braća Karić"? Ako sa tog fakulteta privreda ne zapošljava diplomirane ljude, fakultet će izgubiti svaki rejting i više se niko neće upisivati. Niti država u Americi vodi računa da li je neko završio privatni fakultet. Zna se, ako je završio MIT (Massachusetts Institute of Technology), Perdju, Berkli itd. sva su mu vrata otvorena. Ima u Americi stotinu državnih i privatnih univerziteta sa kojih se teško zaposliti. Zato oni i biraju gde će studirati. Neka i naša omladina bira gde će se upisati. Uostalom, ne verujem da će bilo koja banka uopšte dati garanciju. Na kraju krajeva, kad se neko upiše na fakultet on zasniva jedan obligacioni odnos, pa fakultet neka brine šta će da radi sa njim ako dođe do ukidanja. Ta briga gde će da radi, to je rizik onoga ko je birao gde će da studira.
Na osnovu člana 101. pravo na repliku, jer ste pogrešno protumačeni. Izvolite, gospodine Krasiću.
Nije dobro da ostane nedorečeno i da neko pomisli da imam nešto protiv nekog univerziteta. Ne, nije stvar u tome. Ovaj amandman gospodina Arsića se odnosio na sredstva obezbeđenja, ali ne potraživanja, nego sredstva obezbeđenja, da su obezbeđena novčana sredstva da na nekom drugom fakultetu mogu da se završe studije koje su započete ili bile u toku u visokoškolskoj ustanovi koja je u međuvremenu ugašena. Kao rezultat toga sam pomenuo jedan univerzitet. Nije sasvim svejedno i država ne može da kaže - da, vi ste platili školarinu, otišli ste kod Bogoljuba Karića, dobili ste diplomu i niko neće da vas zaposli. Nije valjda svrha celokupne reforme obrazovanja da se štancuju diplome koje ništa ne znače i koje niko ne priznaje. Ne sme država da ima takav rezon prema ovoj stvari. Država upravo treba da ima drugačiji rezon, da sa propisivanjem minimalnih uslova u pogledu organizacije i sadržine studijskih programa, kontrole ispunjavanja da bi se obezbedio kvalitet, od svakog fakulteta i visokoškolske ustanove kao uslov zahteva da izlazi kvalitet i diploma koja se ceni. U tome se mi razlikujemo. Mi to tražimo od ovog zakona, ne da se serijski izdaju diplome koje niko ne priznaje. Imali smo tu situaciju - diplomirao u Peći, završio fakultet u Titovom Velesu. Tako je i ovaj Živković, i ovaj Karić. Kaže - znamo ga, on je taj i taj učenik, taj i taj kadar. Nije nam valjda poenta to. Ako nam je to poenta, onda varamo roditelje, varamo studente, varamo privredu, jer će dobiti neku diplomu poput onih u Zrenjaninu, znate i sami, da sad ne licitiram više škole i šta se sve gde štancuje, ili Sarajevo, gde sa ukradenim pečatom dobijamo i magistra nauka. Nama valjda nije to poenta. Nama je obaveza, kao narodnim poslanicima, da donesemo zakon u kome će da se propišu minimalni uslovi koje ministarstvo mora da kontroliše da li su ispunjeni i ko ispunjava te minimalne uslove za rad, minimalne uslove za akreditaciju programa, kontrolu. Onda to znači da će biti kvalitetna diploma, da će biti kvalitetna nastava. Slažem se sa vama, ako vi uspete da se 70 posto ispita završi pre ispita, 70 programa i provere znanja pre onog faktičkog polaganja ispita i ukoliko ovaj zakon znači da student od prvog do poslednjeg dana školske godine mora da bude na fakultetu, da sedi i da uči, kolokvijum itd, to jeste uspeh. To je na nekim fakultetima neophodno, na mašinskom, medicinskom, hemija itd. Drugačije se i ne studira. Ako možemo to da uspemo, to je dobro, ali sam protiv ovog rezona - baš me briga, on je platio, on je dobio diplomu i neka se slika sa tom diplomom, ne mora niko da ga zaposli. Onda smo sve prevarili.
Izvolite, po istom amandmanu narodni poslanik Gašo Knežević.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, poštovani poslanici, prvo što je interesantno da jedna politička stranka koja se, u principu, zalaže za centralizaciju sistema i to sprovodi doslovno, odajem čast zbog toga, jer svako ko doslovno sprovodi jednu politiku kod mene izaziva poštovanje, SRS odjednom kod pitanja univerziteta prelazi na sistem decentralizacije. Odgovor na ovo dobili smo sada iz ove polurečenice, nisam hteo da ulazim i da otvaram tu raspravu, koju je izgovorio gospodin Krasić. Rekao je - neće Dejan Popović biti doživotno rektor, doći će drugi koji će drugačije tumačiti ovaj zakon, primenjivati itd. Ono što nije sporno, to je da je u političkoj i društvenoj istoriji često onaj ko je doneo zakon i kome je zakon u jednom momentu bio sluga, postao mu je gospodar. Dakle, promenila se uloga zakona u odnosu na onog koji ga je inicirao. Sa tim moramo biti načisto, kolega Krasić, isto kao i ja, jer mi smo pravnici i mi znamo da zakon tome služi. To je vladavina prava. Upravo zbog toga ne želim da govorim ni o Dejanu Popoviću, ni o bilo kom drugom rektoru, nego želim da govorim o principu - šta stoji iza ideje integrisanog univerziteta. Racionalizacija, i to u svakom pogledu. To je ono što ovoj državi, koja se nalazi u lošem finansijskom položaju već dugi niz godina, daje za pravo da se okrene integrisanom univerzitetu, a motivi koji stoje iza svake političke stranke, ne govorim sada o SRS, govorim u principu, da ona, recimo, u ovom momentu kontroliše rektora, ali ne kontroliše dekana ekonomskog, pravnog ili bilo kog fakulteta, to su za mene iracionalni motivi, to su motivi koji nemaju političku validnost. Oni imaju kratkoročnu političku validnost, ali na duge staze oni moraju pući. Zbog toga, težište diskusije, po meni, mora da se okrene na pitanje šta nosi integrisani u odnosu na dezintegrisani univerzitet, te se zbog toga zahvaljujem gospodinu Krasiću zbog ove polurečenice, koju ne bih iskoristio, jer sam smatrao da nije potrebno otvoriti i to polje.
Izvolite, gospodine Krasiću.
Nezavisno od toga o čemu sam pričao, dobro je što je Gašo Knežević napokon došao do govornice, jer celo jutro pokušavam da ga izvučem, da pravom čoveku uputim kritiku za ovaj predlog zakona. Tu rečenicu sam upotrebio u potpuno drugačijem kontekstu, gospodine Gašo Kneževiću. Zašto? Uzećete stenogram i pročitaćete da, kako je GSS izgubio dominaciju na fakultetima, a uspeo nekako da se izbori za pozicije na nivou univerziteta, u liku rektora, tako je i krenula ta vaša fluidna diskusija o integraciji i dezintegraciji. Znači, sve je dobro gde ide naš centar moći. Pošto je naš centar moći, nevladin, Građanski savez, DS, ovi koji mnogo vole da sarađuju, da se hvale kako sarađuju, a oni uopšte ne sarađuju, ali ajde, kako oni menjaju svoje pozicije, tako se menja i propis i svaki je propis demokratski koji uvažava samo njihove interese. Onda sam rekao, ako je to tako, ako izgurate ovakav zakon i od fakulteta i univerziteta napravite rektorat, a to je vaša želja, da rektor određuje koji će fakultet kako da se razvija, da rektor usmerava i usporava napredovanje mladog naučnog kadra, pa dođe do promene rektora, onda ćete da duvate u pištaljke. To je vaš odnos prema zakonu. Dakle, vaš odnos prema zakonu, gospodine Gašo Kneževiću, jeste što ste nacrt zakona koji nije ni napisan, primenili da bi Šešelja izbacili sa fakulteta. Da, nacrt zakona koji je u pripremi, koji nigde ne postoji, vi kao profesor prava, koji znate šta znači akt, opšti akt, šta znači zakon, ko ga donosi, ko ga objavljuje, kada stupa na snagu, kako se primenjuje, vi ste iskoristili za političku zloupotrebu i za politički progon, i vi sada nama pričate kako ste u pola rečenice zaključili šta mi prigovaramo i zbog čega sada ubacujete priču, integrisani, dezintegrisani univerzitet. Zašto niste kod rektorata i univerziteta zadržali nadzor nad kvalitetom nastava koja se obavlja na fakultetima? Nađite mi dodirnu tačku između rektora, koji je profesor sa medicinskog fakulteta, i programa na pravnom i ekonomskom fakultetu. O čemu rektorat može da priča, ukoliko je neka struktura u rektoratu iz tehničkih disciplina, o fakultetu koji obavlja društvene nauke. I sada nas ubeđujete, integrisani, dezintegrisani, integrisan je kompaktan, nastupa jedinstveno, on je neka sila. Kakva sila. Što ne kažete ono što stojiu zagradi. Primirite se vi na fakultetu, biće isto i imaćete računovodstvo, imaćete iste organe, dobićete saglasnost na statut, postavićemo i te dekane, a mi ćemo da usmeravamo malo ta sredstva. A šta vi kažete, mi ćemo da sputavamo napredovanje ili ćemo da malo podignemo, i rektor ima da odlučuje da li će na predmetu naslednog prava da predaje vanredni profesor ili redovni profesor. To je poenta. Mangupi se dosetili. Oslabimo fakultete, pojačajmo našeg rektora. Kada pandrkne naš rektor, onda skidamo rektora, jačamo dekane.
Izvolite, narodni poslanik Paja Momčilov, po Poslovaniku, je li?
Mislim da je to član 104, zbog uvrede dostojanstva narodnog poslanika. Naime, kada vi replicirate jednom, sadržina replike se odnosi na drugog poslanika, evo ga i beži, to je onda uvreda poslanika. Molim da mi date reč. Meni je jako žao što vi ovde niste bili prisutni čitavog dana i vi niste pratili ovu diskusiju i da možete meritorno onda i da presuđujete. Znači, morao bi čovek da bude više ovde prisutan, pa da može onda ovde meritorno da odlučuje, kao što se gospodin ministar čitavo vreme šeta, koristi ovu seansu za neke poslovne razgovore, interpartijske, što opet može da se desi, i nije u redu i neće da odgovori na elementarna postavljena pitanja. A stvarno bih želeo da se tu i nama neke stvari razjasne, jer kažem, mi sve ovo što pričamo, pričamo zbog naroda, pa verovatno da kada mi neke stvari ne razumemo, možda i naši građani ne razumeju. Elem, uvaženi gospodin koji je pobegao ovako hrabro, on reče pa pobeže, pa uteče, zna se kakvi su to ljudi i kakvog su karaktera...
Upozoravam vas, gospodine Momčilov, da ne vređate narodne poslanike, niko nije pobegao, neki su izašli, neki su ušli. Budite ljubazni i govorite bez uvreda, jer ste se pozvali na član da se ne vređa nijedan narodni poslanik.
Dobro, hajde da usvojimo i ovu vašu intervenciju, da onda ne govorim u tom tonu. Hoću da kažem ovo, izrečena je jedna gruba neistina. Kada neko govori neistinu, vi ne možete prema njemu da se odnosite sa poštovanjem, bar ja ne mogu, to je moj temperament, to je moje vaspitanje. Rekao je, SRS se zalaže uvek za centralizaciju i sad odjedanput je promenila svoj stav. To uopšte nije tačno, mi se isto zalažemo za decentralizaciju, jedno od naših programskih načela je lokalna decentralizacija, prava. Nije decentralizacija kada neko hoće da korpus srpskog naroda cepa i državu Srbiju da cepa. Mi smo protiv toga i to odmah da se razumemo. Mi kada govorimo da ne treba možda dati autonomiju Vojvodini, što je naše programsko načelo, mi smatramo da ne treba iz razloga što je tu većinski srpski narod, i da ovakvu malu državicu ne treba ponovo praviti i ne treba na taj dodatni način razbijati nacionalni korpus. Tu smo za centralizaciju, da nacionalni korpus srpski živi objedinjeno, da srpska država bude jedna objedinjena država gde žive njeni građani, i to je istina. Da je neistina teška, kaže, odjedanput smo od danas postali borci za decentralizaciju. Nije istina, sve do sada su fakulteti imali status pravnog lica i imali žiro račun. Prema tome, to je dosadašnje stanje, a ovo je jedna potpuna novina. Rekao sam i ponavljam sada ponovo, zašto smo mi principijelno da ovakvo stanje ostane, zašto smo protiv ove neprirodne unije? Zbog toga što autonomija u svom značenju znači samoupravu, nezavisnost, samostalnost i samoodređenje. Ne može se u aglomeratu velikom biti samostalan, samoodređen, to je valjda jasno. Autonomija je preduslov akademskih sloboda i to treba da vam je jasno. Ali, rekao sam, onima koji koriste novogovor, da izvrću termine i daju im suprotna značenja od do sada postojećih, to je moguće, da se govori o udruženoj autonomiji. Ponavljam ponovo, Beogradski univerzitet, veliko preduzeće sa 10.000 zaposlenih i 50.000 studenata, raspravlja jedinstveno u naučnom veću o svim problemima svih fakulteta. Da li je to normalno, da li je to kvalitetno, da li je to isplativo, zašto to ne radi Nemačka, Francuska. Pazite ko radi. Radi onaj ko je bio od ovih mučen, tlačen sankcijama i bombardovanjem, to su usvojili Bosna, Crna Gora, mi sada treba da se ugledamo na takve zemlje, a da ono što radi razvijen svet treba da bacimo pod noge. Prema tome, gospodinu Kneževiću je bolje stvarno da pazi šta govori, da govori istinu i da se služi argumentima. Gospodine ministre, samo ću iskoristiti ovu priliku, niste nam odgovorili ni na jedno postavljeno pitanje, a to je vaša sramota. Ponovo ću sada da vam kažem, kada vas ne interesuje ovaj zakon, kako to zahvaljujući vama i vašoj svađi sa Ministarstvom zdravlja stradaju istaknuti profesori, direktori škola koji su danas na belom hlebu? Kako je to moguće u vreme demokratije, evropejstva, samohrana majka sa dvoje dece, koju ste naterali da da ostavku, i danas nema prihode? Odgovorite bar na to, ako vas zakon uopšte ne interesuje, ako onaj vaš zastupnik tog zakona je već pobegao.
Da li još neko želi o amandmanu? (Ne.) Na član 43. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 47. amandman je podneo poslanik Dragoljub Živković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 47. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kolege poslanici, i danas, evo od jutros, govorimo o Predlogu zakona o visokom obrazovanju u pojedinostima, odnosno po podnetim amandmanima, i u radu učestvuju uglavnom poslanici SRS. Mislimo da to nije dobro. Bilo bi dobro da čujemo šta o našim predlozima i našim amandmanima misle i kolege koje planiraju da glasaju za ovaj zakon, a pogotovo bi bilo dobro da čujemo šta o tome misli predstavnik Vlade, ovde fizički trenutno prisutni ministar Vuksanović, jer smo danas pre podne radili u ministrovom odsustvu, a i kada je prisutan, što se tiče učešća u radu, potpuno je isto kao i da ga nema. Vi dobro znate da smo mi ovde imali razne ministre koji supredstavljali Vladine predloge. Imali smo ministre koji su bogami i vređali narodne poslanike i na neki način se svađali sa poslanicima, i držali nam politički čas, ali bar su primećivali da u ovoj sali sede narodni poslanici i da govore o Vladinom predlogu. Ovaj Vuksanović, jednostavno, očigledno nije zainteresovan za ovaj zakon, ako uopšte zna šta nam je predložio u ime Vlade, s obzirom da je juče u načelnoj raspravi rekao svega tri rečenice, a od toga se u dve zahvaljivao nekim poslanicima koji su podneli amandmane. U obraćanju bivšem ministru jedan sa drugim su komunicirali po onoj "ja tebi vojvodo, ti mene Serdare". Dakle, kada je u pitanju član 47, na koji sam u ime poslaničke grupe SRS podnela amandman, i to na stav 7, koji govori o organizaciji visokoškolske ustanove, i kaže: "Fakultet, odnosno umetnička akademija, ima svojstvo pravnog lica ako ostvaruje najmanje tri odobrena, odnosno akreditovana studijska programa." Predloženo je da se brišu reči - ako ostvaruje najmanje tri odobrena, odnosno akreditovana studijska programa. Zašto? Zato što je ovaj stav člana 47. očigledan preduslov za uništavanje državnih fakulteta, pre svega državnog Pravnog fakulteta koji je, trebalo bi, a zapravo i predstavlja jednu zaista instituciju visokog obrazovanja koja je po mnogo čemu i preteča visokog obrazovanja i koja je sa dugom tradicijom, ali koja ovaj novi zakon, odnosno novu odredbu sigurno neće moći da ispuni. Nemoguće je da Pravni fakultet, a i mnogi fakulteti, pogotovo društvenog smera, ostvare ovo što predviđa ovaj član; da bi imali svojstvo pravnog lica treba da ostvare najmanje tri odobrena studijska programa. Govorili smo o tome u načelnoj raspravi, ali nažalost nismo dobili nikakav odgovor, osim što se i u nekim diskusijama kolega koji će glasati za ovaj zakon i kada se i ovo spominjalo govorili o Bolonjskoj deklaraciji koja, za vašu informaciju a i radi javnosti pre svega, nije nikakav obavezujući akt, jer da jeste onda bi bila konvencija a ne deklaracija. Osim toga, Bolonjska deklaracija čak ne predviđa ovo što ste vi predvideli u članu 47. stav 7. ovog zakona. Vi ste opet, kao i u mnogim predlozima zakona, veći katolici od pape, vi opet nudite i ono što se od vas ne traži. Naravno, uvek je to na štetu građana Srbije. Ovaj put je to na štetu državnih fakulteta, velikog broja studenata, odnosno svih studenata univerziteta i državnih fakulteta u Srbiji, ali zato ovde otvarate vrata privatnim fakultetima i naravno poznato je da je ministar Vuksanović lobista Gaše Kneževića i Gorana Pitića, kada je u pitanju njihov privatni fakultet, koji su osnovali kada su prestali da obavljaju ministarske funkcije. I ne samo ovaj član, nego i ostali su podređeni tim privatnim interesima, privatnim fakultetima i zaista to nije dobro. Ako to Vlada ne vidi i ako na neki drugi način gleda, onda bi trebalo narodni poslanici da malo ozbiljnije pročitaju i pogledaju i naše amandmane, i predloženi zakonski tekst, i da se uvere da mi zaista želimo da ovaj zakon bude primenljiv, bar ovaj član i ovaj stav, i da to zaista bude zakon koji će na pravi način da reguliše ovu veoma značajnu oblast društvenog života. Poslanici koji će glasati za ovaj zakon, uglavnom, kada govore bilo o našim ili o svojim amandmanima, stalno ističu neke insinuacije i neke zaključkekako smo mi do sada radili po nekom lošem zakonu, kako imamo loš visokoobrazovni sistem i da je neophodno da taj sistem uskladimo, sa kim nemam pojma, pošto ovo što ste predvideli u ovom članu i delu čije sam brisanje tražila, recimo nema ni nemački univerzitet, ni njihov visokobrazovni sistem, ali eto vi ste zacrtali da treba ovde kod nas to da bude. S druge strane, govorite kako opet iz nekih, vi to uglavnom pripisujete nekoj prošlosti, mada je to posebno karakteristično za ovih pet godina poslednjih, govorite o odlasku visokobrazovanih ljudi, veoma stručnih, najstručnijih kadrova iz Srbije i kažete da gde god odu naši stručnjaci da su prvoklasni. Zaista jesu. E onda, sada morate da se izjasnite da li mi imamo dosad loš visokoobrazovni sistem,ako imamo onda ne možemo imati dobre visokoobrazovane stručnjake. Tu nešto nije u redu, tu se javlja nekakva kolizija, nešto što ne odgovara pravom stanju. Ovo što sam rekla govori o tome da vi niste dovoljno ozbiljno pristupili rešavanju ovih problema i regulisanju ove oblasti, nego jednostavno – vi ste, ili vam je neko zacrtao, ovde je govoreno da su ovde dosta umešane i nevladine organizacije, i nevladin sektor i očigledno jeste – postoji neki dogovor da se ovo na ovaj način reguliše, da se ovaj zakon usvoji i očigledno da nikog nije briga kakve će posledice on imati. I dalje tvrdim, a i moje kolege su to pre mene govorile, ministar nije zainteresovan, da ne želi da učestvuje u radu sa narodnim poslanicima, i još jednom ponavljam da on očigledno i ne zna šta nam predlaže. Zato još jednom molim kolege poslanike da usvoje naše amandmane i da bar koliko-toliko uljudite ovaj tekst.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Nema ga opet Gaše. Evo, još jednog dokaza i mislim da će ministru biti interesantno, s obzirom da ovo o čemu ću da pričam nije njegova uža specijalnost. Vidite, u pravu se kaže za neka lica da imaju status pravnog lica i to po nekoj definiciji znači da imaju sposobnost da budu nosioci prava i obaveza, ali i da mogu da odgovaraju. Znači, da raspolažu nekom imovinom da bi ispunili svoje obaveze i po pravilu od toga zavisi status pravnog lica. Ako je u pitanju asocijacija koja se bavi obavljanjem delatnosti od opšteg interesa, onda se status pravnog lica obezbeđuje osnivačkim kapitalom, nekim sredstvima i na drugi način, potencira se da vrši delatnost od opšteg interesa, ali se ne dira u ono što je osnovni pojam definicije statusa pravnog lica. Ovi nevladini stručnjaci za nepravo status pravnog lica kod fakulteta nisu vezali za sposobnost, biti nosilac prava, obaveza i odgovornosti u pravnom prometu, nego za samovolju nekog iznad. Gledajte kako to smešno zvuči kada se piše da bi se ispunile želje samo onih koji, verujte, ne misle dobro ovoj državi i ovom narodu. Kaže: "Organizacija visokoškolske ustanove uređuje se statutom, u skladu sa aktom o osnivanju iovim zakonom". To je prihvatljivo. "Samostalna visokoškolska ustanova osniva visokoškolske jedinice kao oblik unutrašnje organizacije, u skladu sa statutom". Znači, rektorat osniva fakultete, univerzitet osniva fakultete, ali imamo problem, ovde kod nas su stariji fakulteti od univerziteta, obrnuto. Ubeđuju nas da je beba rodila babu, eksperti, stručnjaci, i zato ima da dižete ruke vi majstori. Dalje, erozija fakulteta, kaže se: "Fakultet, odnosno umetnička akademija, ima svojstvo pravnog lica ako ostvaruje najmanje tri odabrana, odnosno akreditovana studijska programa". Vidite, unutar univerziteta imaćemo fakultete sa svojstvom pravnog lica i bez svojstva pravnog lica. To vam je nešto kao koncept asimetrične federacije, gde federalne jedinice imaju različiti stepen prava i na različitoj udaljenosti se nalaze od centrale. Po tom osnovu verovatno medicinski fakultet će dobiti status pravnog lica, verovatno i pravni. Međutim, da bi se sada to sprečilo, dosetili su se pa ubacili obavezno tri akreditovana studijska programa, odobrena odnosno akreditovana studijska programa. Sada gone fakultete da ispune ovaj uslov da bi obezbedili koliko-toliko neku samostalnost da mogu da dišu. Problem je- ko je tu mama, a ko je tu dete? Na toj relaciji - ko je mama a ko je dete, trenutno vode ovi mangupi koji su namestili ovakav Predlog zakona i podmetnuli ga javnosti, a naša Vlada je kriva što je prihvatila, pa je rekla, samo da ne bude buke, ko zadovolji te profesore svaka mu čast, dajte šta oni predlažu, valjda znaju najbolje, samo da se otkače od toga i zbog toga je Ministarstvo dalo preko 30 i nešto amandmana, 31 amandman je Ministarstvo moralo na svoj akt da podnese, jer nije moglo da izdrži. Kada napadate Ministarstvo, meni je malo neprijatno. Oni su potpuno svesni da ovo ništa ne valja, ali Evropa preko Turajlićke, Bogdanovićke, preko Dejana, Pere, Đoke, Mike, Laze, evo Gaša opet beži, preko plagijatora Lilića, Vodinelići, znate kada oni zaposednu medije, kada se to rastrči i počne da priča, i kada naiđu ovi iz inostranstva pa počnu, tužibaba, tužibaba, i Vlada je rekla - pustite to, samo da se skinemo sa toga da nas niko ne proziva, malo li nam je svih muka, samo nam fale profesori preko glave. Zato smo, gospodo narodni poslanici, bez obzira kojoj stranci ko pripada, mi tu da kažemo, kritikujemo, upozorimo na štetne posledice koje može da prouzrokuje ovakav nedorečeni koncept. Vlada priznaje da je nedorečen koncept, dala je 31 amandman, pa je nagovorila neke poslanike da napišu amandmane. Ako, i ako ih je nagovorila da se nešto popravi, ali ne može da se popravi, grbavo od rođenja, ne ide. Ne ide, zadovoljavaju se interesi nekoliko rektora, nekoliko interesnih grupa oko rektora i tu je kraj priče, države nigde nema. Ministarstvo pomeri se daleko, ne smete vi tu da zabadate, to je Bolonja rekla. Nemate vi kvalitetnog čoveka uMinistarstvu koji zna da protumači šta je napisano u Bolonjskoj deklaraciji. Nije tačno. Meni bi bilo drago kada bi Vlada i Minsitarstvo shvatili sve ove naše napore, da se borimo za obrazovni sistem, da se borimo za dostojanstvo, da se borimo i za te profesore i za te studente. Mi smo malo dohvatili temu sadržine programa i nismo mi kompetentni za to. Prepustimo to univerzitetu. Tačno se na fakultetima zna ko je stručnjak za koju oblast, ko može to najbolje da sagleda, ko to može analitički najbolje da proceni, jer uostalom i program je vrsta neke disertacije, jer se radi po naučnim principima. Nije svaki tekst naučni tekst. Mora da zadovolji neku sistematiku koja je neophodna i da bude rezultat nekog istraživanja i nekog pronalaženja. Ali, ovde nam se podmeće. Nevladin sektor sa profesorima, doktorima, magistrima, ekspertima, stručnjacima, završio je to i to, završio u Norveškoj, završio ovamo ili onamo. Ćutite, naša sreća, nema nam onog stručnjaka za skandinavske jezike, onaj ćelavi što nam tri godine drži predavanja kako on to sve najbolje zna o univerzitetu. Verovatno se nešto posvađao oko ovoga pa nije uključen u ovo. Osvestite se, pogledajte, vratite ovo, napravite nešto što je normalno, što je u skladu sa tendencijama te Bolonje. Ta ideja sa bodovima, da se ne zaustavlja prohodnost, da naši studenti mogu da studiraju u inostranstvu, to i nije neki veliki problem, i nije veliki problem. Za nauku ne postoje barijere i granice. Neko pogrešno smatra da postoje neke granice. Nema granica za nauku. Nauka se razvija. To je naš interes. Zašto bi se mi sputavali i bili na nivou nekog znanja od pre 50 godina kada ceo svet grabi i ide dalje. To mi hoćemo da jurimo, da stignemo, prestignemo, a nećemo da prihvatimo da nam mangupi, radi svojih pozicija, uništavaju obrazovanje.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 47. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su Vlada Republike Srbije i zajedno narodni poslanici Milisav Miša Petronijevići Žarko Obradović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 48. amandman je podnela poslanik Gordana Pop-Lazić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Da, nastavljamo dame i gospodo i dalje da govorimo o tome koji su sve mehanizmi ukidanja nadležnosti, ukidanja statusa fakulteta. Evo jedan od onih koji je nejasno razvijen. Kroz koncept nadzora univerziteta na funkcijama koje vrši fakultet, ali pri tome, koliko tu čitam pažljivo sve ovo što je podvučeno, vidim da je tu mešavina različitih funkcija i nadležnosti ovih nadređenih prema ovim subordiniranim. Dakle, akademija, strukovne studije univerziteta na fakultetima i akademijama. Mi tražimo da se ovo briše zbog ovog konglomerata nadležnosti koji ne samo što je pomešan, nego što bi svaka institucija zadržala nadležnosti koje je do sada imala. Dakle, sigurno su osnovne nadležnosti koje je do sada imala i donošenje nastavnih programa, svako za sebe. Fakultet je pravio svoje nastavne programe, odnosno po ovom sada novom reformskom, u članu 28, koji niste čak ni opisali sadržaj studijskog programa, kada se govori o njemu niste čak decidno rekli ko ga donosi, a trebalo je reći da ga donose odgovarajuća naučno-nastavna veća fakulteta, odnosno veće univerziteta, ali to nije napisano i to se tek implicite nalazi kroz tekst da su oni nadležni. Vidimo da ih univerzitet donosi. Da, može za studije koje organizuje. Univerzitet je i ranije verifikovao planove i programe koje donose fakulteti. Ali se ostavlja i čitav niz nejasnoća, šta će biti kada recimo fakultet u sastavu univerziteta, ovo o čemu je govorio gospodin Krasić, odluči da se otcepi, neće više da trpi rektora nad glavom, hoće da bude samostalan, napravi tri smera i sada postaje samostalna institucija. Kako sada? Sada one programe koje je doneo mora da da univerzitetu da mu ih overi, programe studijske, a onda kada postane samostalan ko će sada to njegovo da testira. Sada mora da čeka da ide nacionalni prosveti savet kroz akreditaciju itd. Ako je to sada sve u privatnom sektoru, onda nikada više neće ni tražiti akreditaciju. Jednu jedinu akreditaciju kada dobije on je miran, jer nije stavljeno da i ministarstvo može tražiti ponovljenu akreditaciju, ponovljenu proveru materijalnih, tehničkih, programskih i ostalih uslova za rad i prava koja proizilaze u vezi izdavanja javnih isprava nakon te akreditacije, nakon uspostavljanja prava i dozvola za rad. Dakle, i to nije do kraja. Donošenje studijskih programa, to sam komentarisao. Kontrola kvaliteta. Vidite, dali smo neke nadležnosti i komisijama, ekspertima da to rade, obezbeđenje, kontrolu i kvalitet i nacionalnom savetu. Rekli smo - Konferencija univerziteta predlaže kriterijume, otkud sad i ovde kontrola kvaliteta. Možda ona interna kontrola, ali to je dato nižim opštim aktima. Oni prave interne kriterijume za samokontrolu, samovrednovanje. Možda se na to mislilo. Izbor u zvanje nastavnika, to je bilo i do sada, overavao je univerzitet naša zvanja, akademska, odnosno predavačka, nastavnička. Izdavanje diploma i dodatka diplome i dalje univerzitet, 100 godina stavlja s jedne strane dekan pečat, s druge strane univerzitet, to je bilo. Dakle, nema potrebe da se ovo izdvaja kao specijalna neka nadležnost samostalne institucije. Ali, ono što možda nije planiranje politike zapošljavanja i angažovanja nastavnika i saradnika, to sada već može da bude problem. Tako univerzitet može da koči fakultet koji ima tendenciju da sam sebe razvija dalje i napravi tri smera. Nećete moći više, nemate para. Možete praviti, ali finansirajte se sami, a finansiraj se sam, kakav je zakonski predlog, kad stekneš neku paru, on ti opet kontroliše. Možda ste vi to povukli,to ne znam, amandmanskim intervencijama Vlade. A onda i to, što bi on sada bio motivisan da otvara. Najviše su bili motivisani da prave parafakultete, gde god ima neko sa 30.000 stanovnika otvori odeljenje pravnog, ekonomskog, menadžmenta nekog i tu ili drži tezgu i onda posle nađi vremena da budeš sa studentom, da ostvarite zajedno 100 bodova. Kako će to biti, gospodine ministre, ne znam, ja sam danas tražio da vi to objasnite, pošto javnost ubeđujete da je to mnogo dobro i da on garantuje polaganje ispita, samo da studenti i profesor budu zajedno, a kad, gde, kako, kako na medicinskom fakultetu, kada ti profesori su i operatori i hirurzi, održe predavanje, vode vežbe, onda i asistent će postati profesor, pa ono što budu sa njim, vežbe su po četiri-pet sati, prilično praktički nepoznavanje je tu proizašlo iz ovoga. Tako da vam lično savetujem, nemojte studente da zavaravate sa činjenicom da će to što će da provedu u blizini profesora, ne znam samo u blizini kog profesora, 70% svog vremena, a oni to mogu formalno da ostvare. Doneće nam papir, to mi svi imamo na fakultetima, te formulare na koje se stavi pečat da je on bio na predavanju. Znate kako rade, dođe 10 poture vam sto, vučete asistenta da on tako kao policajac prebraja koliko ih je došlo i da pečat. Ružno, neizvodljivo, jer fakultet je fakultativan, nije obavezna stvar. Upisao ga, hoće, neće, ne mora da ga završi, a vi imate koncept ko god da je upisao, mora da ga završi, i sa 37 bodova, i sa 35, i ako nije pravnik biće pripravnik, i biće savetnik i donosiće papire. Rekla Turajlićka može tako, ne mora tako. A što to. Fakultet je fakultativan, govorili su veliki ljudi, obični ljudi, jasna stvar, prevedite smisao, terminološki. Što mora to? Neće da studira, neće da dolazi, neće ni završiti, kraj priče. Je l' dao pare? Propo, propo, što je davao pare, što nije radio za šta je bio sposoban. Ne razumem ni tu politiku dodvoravanja. Svako će nešto biti, upiši, savladaj prepreku, upiši se ili ubedi oca i majku neka daju pare, neka to plate, pa će nešto od tebe biti, jer uvek će se naći ako ne diploma, onda svedočanstvo. Smislićemo neki naziv koji ćeš ti da dobiješ i onda ćeš biti. Kakav će to lekar biti sa svedočanstvom jedva čekam kad to dođe da vi to meni objasnite, koji to ispit ne mora da zna i da ne ostvari 260 ili 300 bodova, a da bude lekar. Ili upiše samofinansirajući, pa onda će da postane lekar tamo sa 37 bodova. Kritikovao sam jutros te razloge. Izuzetno čuveni, priznati časopis, onda što niste bar stavili izuzetno od toga se odnosi na medicinu, pa onda oni moraju svi da imaju 60 bodova. Ali, ima i tu drugi problem. Videćete posle programe nastavne za medicinske fakultete. Tri fakulteta, imam tu primere, različite osnovne sadržaje imaju, različiti obim studija za isti predmet, imaju različite izborne predmete, a sve se vrednuje. Kako ćete onda sada to da napravite? Neko će napraviti 65 bodova. Uzeće neki lagan predmet, 65 bodova, prešišao 60 obaveznih, ko da mu zabrani da zna više, Turajlićka nije uključena u ovo, ona to inače kažnjava i mirni ste. Bodova 65, vi ćete ga kazniti ako je uzeo predmet, želi svoj izborni predmet i u zbiru onih drugih biće mu 65. Biće kažnjen. Kako? Šta? Šta ste tu izmišljali, čemu je to služilo. Planiranje politike zapošljavanja, sada će univerzitet da planira politiku zapošljavanja na visokom fakultetu. Zar mu nije dosta što može da suprimira ako neko nema kriterijume za izbor. I dalje mislim da to konferencija fakulteta srodnih, istih struka bolje može da uradi. Bolje znaju na medicini da li vredim da budem profesor medicinskog fakulteta, redovni ili vanredni, ili docent, da mi kažu svi medicinski fakulteti Srbije, nego da mi u to bude uključen univerzitet, ukome su pravnici, biolozi, ekonomisti, tehničari, inženjeri, avijatičari itd. Ako se htelo da se tu nešto promeni, ali nismo, nismo ni to dirali. To je bilo u univerzitetu, nije ni univerzitet iskazao potrebu, nije univerzitet pištao moleći - učinite nam reformu. Jesu pojedinci kojima je uvek nešto bilo malo, koji nisu hteli ni ovo o radu da potpišu, bilo im nešto smetalo da rade. Mogli su ti ljudi silni i obesni, neki od njih, ne slažem se sa politikom, neću da radim, pa odu i rade u inostranstvu za duplo veće pare, i ovde budu heroji. Mogli su, ali naravno nisu svi. Po ugovoru o radu, ugovor o radu, sada se zove tako, onda se zvao, potpiši, radi, predaj, niko ti ne dira ni nastavne sadržaje, niko te ne proverava. Evo sada će opet da bude nešto - planiranje politike zapošljavanja. Opet to planiranje može pod svašta da se podvede. Ne znam kako to sve može da ispadne, ko će to da planira, verovatno organ kolektivni, savet, malo je to teško da planira. Tu možete da stvorite lobističke klubove, mogu svi da se okrenu protiv medicinskih struka jer oni imaju šansu da se osamostale. Ne damo vam, sada nećete moći da otvorite taj i taj smer, imate dva fali vam treći smer. Ovi se moji snašli, otvorili tri, mogu da se osamostale. A šta oni koji imaju dva, a treba im treći? Opet je sad otvorio farmaciju negde, pa neku stomatologiju, a sad će da kaže - sad je došao svet, novi zakon, ne damo taj i taj kadar, a ovaj tamo stavio kriterijum 50% nastavnika mora da pokriva da bi mogao da otvori. Znači, uvek ima načina da se nešto iz ovog zakona proizvede što neće biti korisno za institucije, a sve je funkcionisalo, ne kažem idealno, nema ničeg idealnog. Moglo je na terenu postojećeg, pa i postojećeg zakona koga smo kritikovali, jer je manje zlo od ovoga. Tu je moglo da se uradi. Zakon koji smo kritikovali bliži je rešenjima za koje se mi zalažemo nego što je ovo sada što danas vidimo. Oni ovo što vi sada ovde uvodite u naznakama sadašnji zakon, moguće je, preporučljivo, dozvoljivo itd. Ovo je in medijas res. Mi smo protiv toga i ovo je jedan od načina kojim mi potkrepljujemo naše zalaganje da fakultetima ostavimo da im se to ne dira i evo slučajno smo na tragu interesa Beogradskog univerziteta i ovih čuvenih zakonokorektivaca, koji su nacrt predloga korigovali do ove verzije koja nama nije prihvatljiva i verovatno mnogim fakultetima u Srbiji. Pretpostavljam da i akademska javnost se nije suviše umorila da gleda ovo i da prati, i da prepoznaju svoje interese. Naravno, praksa će ipak sve pokazati, bez obzira na naše političke duele ovde. Mislim da ćemo imati pred sobom uskoro, ako ovo krene, ali naravno po onim zakonima, prelaznim odredbama vidimo da baš neće ubrzo ni da se realizuje, pa ako se realizuje videćemo dobre i loše strane ovakvih predloga. Mi ne verujemo da dobrih uopšte ima. Ne mnogo, nego da ih uopšte ima.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 48. amandman je podneo poslanik Momir Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, našao sam za shodno da večeras ovde, braneći ovaj amandman, branim i ministra iako nije tu. Ministar nije samo ministar za obrazovanje, nego ako se sećate kod podele funkcije, za sport i obrazovanje. Pored svih problema vezanih za obrazovanje, ministar mora da brine i o sportu i o sportskom zdravlju naše nacije. U tu svrhu se dosta angažovao kod renoviranja nekakvih sportskih terena koji služe našoj omladini. Doduše ima tu i mnogo tendera i mnogo nejasnih stavki. O tome kada ministar bude tu i o tome ako ne uspemo da raspravimo tokom ove rasprave, a verujem da će vrlo brzo sve rasprave po zakonima prestati, jer će doći jedna nova aktivnost koja se zove predizborna kampanja i izbori, a onda ćemo posle tih izbora raspravljati o ovim tenderima i ovim ciframa koje se ovde nalaze. Ministar, pored obrazovanja, ima još jedan vrlo odgovoran posao, jer je on imenovao direktore ekonomskih škola, pa smo dobili, poslanička grupa SRS je dobila da je u Lesposaviću imenovao, jedini kriterijum koji je trebalo da ispuni za imenovanje, pored odbranjene doktorske teze, morao je da bude ili član stranke, a stranka mala, ili je morao da pripada nekoj nevladinoj organizaciji, pa makar to bili i slobodni zidari. Dame i gospodo narodni poslanici, na ovog čoveka koga je ministar rasporedio na mesto direktora Više ekonomske škole je toliko pritužbi stiglo u poslanički klub SRS od ljudi koji rade u toj Višoj ekonomskoj školi, u toj instituciji, od njegovog kabadahijskog ponašanja, pa do kriminalnog dela koji se odnosi na plaćanje, davanje duplih plata pojedinima itd. Međutim, da se vratimo na amandman. Braneći amandman na stav 2. za član 48. i stav 3. za član 48, narodni poslanik prof. dr Poskurica je toliko toga rekao što se odnosi i na amandman za stav 4. na član 48, tako da smatram da usvajanjem amandmana za stavove 2, 3. i 4. za član 48, član 48. u celosti treba brisati, iz prostog razloga što se ukida upravljačka i finansijska samostalnost fakulteta. Jedino odgovara privatnim fakultetima, a državnim fakultetima sigurno ne odgovara. Šta je sa državnim fakultetima? Treba ostaviti postojeće stanje i da fakultet ostane pravno lice. Autonomije ima, dame i gospodo, ili je nema. Ako je ima, ona je na fakultetu, a pored toga što je na fakultetu, i na instituciji univerziteta postoji. Profesori resavske prepisivačke škole i danas rade na pojedinim fakultetima, poznati po aferama koje su poslanici SRS otvarali ovde. Resavska škola je možda bila umetnost u vreme kada su prepisivane knjige, a danas je to krađa, plagijat. I dan-danas, bez obzira na zalaganje ove vlade od 2003. godine naovamo, da će raščistiti pitanje lopovluka i kriminala, i dan-danas profesoru koji je ukrao od mrtvog čoveka delo, radi se o Stevanu Liliću, koji se ufurdačio u intelektualnu elitu, jer u intelektualnu elitu se ulazi znanjem, naučnim dostignućima itd. Ufurdačio se prepisujući pokojnog Lazu Kostića, a danas tom istom čoveku dlaka sa glave ne fali. Kada bi se na ovom Beogradskom univerzitetu pročačkalo, sigurno bi bilo još Stevana Lilića.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Samo bih skrenuo pažnju na teške logičke probleme koje sadrži ovaj predlog zakona, a da biste to shvatili fakultet je postao organizaciona jedinica univerziteta. O statusnim promenama, mada je problematično šta je statusna promena, ali da krenemo. U članu 47. zapisano je: "Odluku o statusnoj promeni, promeni naziva i sedišta visokoškolske jedinice u sastavu univerziteta (fakulteta) sa svojstvom pravnog lica donosi organ upravljanja univerziteta dvotrećinskom većinom." Nešto što ima status pravnog lica je nesamostalno. Odluku o njegovoj sudbini donosi neko drugi kvalifikovanom većinom. Ovo samo navodim kao primer šta sve trpate u normu. Prethodni amandman se odnosio na naše zalaganje da fakultet bude, da upotrebim tu vašu terminologiju, samostalna visokoškolska ustanova, pa je zbog toga predloženo da se briše stav 3. člana 48, ali vi u stavu 4. kažete: "Visokoškolska jedinica ima pravo predlaganja u vezi sa pitanjima iz stava 3. ovog člana, na način uređen statutom univerziteta." Kao da je njeno pravo mogućnost fakulteta da predloži rektoru univerziteta toliko značajno, toliko u skladu sa autonomijom, da mora da se potencira i da se kaže - da, uzeli smo vam sve, ali smo vam ostavili pravo da možete da predložite. Zakon se nikada ne opterećuje odredbama ako neko nešto predlaže ili daje mišljenje, osim ukoliko predlog i mišljenje nemaju tu težinu da neposredno utiču na opšti ili pojedinačni pravni akt. Molim vas, izbor u zvanje nastavnika kod fakulteta Beogradskog univerziteta prelazi na rektorat, na univerzitet. Najmanje je reći, to je nepošteno od onih koji su sva univerzitetska znanja stekli na svom matičnom fakultetu da se sada svete mladim generacijama i od njih zahtevaju političku podobnost, da njihovo napredovanje i karijera zavise od rektora. Sada će neko da izađe i da kaže - molim vas, rektor nije tako samostalan, on pita kolege sa fakulteta, rektor može da bude lekar, profesor medicine, pa se ne razume u prava ili ekonomiju. Naravno, on će preko nekih organa univerziteta i preko organizacione jedinice fakulteta da se raspita, da sazna, formiraće se komisija, napraviće se izveštaj itd. Svi jure do onog redovnog, doživotno drže to. Svela se priča na seobu političkog uticaja sa fakulteta na univerzitet, odnosno rektora. Verovatno radi neke efikasnosti lakše je Vladi da razgovara sa šestoricom i dvanaestoricom ljudi nego sa nekoliko stotina dekana, lakše će da se formira neka konferencija, sve će biti mnogo lakše. Zašto? Jer iza toga i ispred toga stoji Bolonja.
Reč ima poslanik Velimir Simonović.
Gospodine Krasiću, vi u rektoru vidite nekakvog boga. Nije to tako. On među profesorima ima malo bolju poziciju i do sada, ako niste znali, univerzitet je davao konačnu reč o izboru nastavnika. Postojale su na univerzitetu komisije za razne naučne oblasti. Bio sam i sam dve godine u komisiji za prirodno-matematičke nauke. Tamo dolaze referati o kandidatima i odluke veća fakulteta, i ta komisija potvrđuje. Kada ta komisija svoj stav vrati fakultetu, onda je izvršen izbor. Nije tačno da se sve daje rektoru. Nemojte da pričate 15 minuta, nema potrebe. Gledajte kako ja pričam o amandmanu po dva-tri minuta i dosta.
Replika, poslanik Zoran Krasić.
Naravno, meni je cilj da što više poslanika koji podržavaju vlast izađu i da oponiraju ovim mojim stavovima, kako bi skrenuli pažnju javnosti na ono što se dešava i šta se priprema. Da, upravo se to priprema što vas nervira. Rektor će biti alfa i omega i nomenklatura oko njega. Ako meni ne verujete, pročitajte Predlog zakona. Ništa nisam izmislio, gospodine Simonoviću, samo sam pročitao ono što piše u Predlogu zakona. U ovom predlogu zakona piše, gospodin Poskurica vam je pročitao: "Radi ostvarivanja ciljeva iz stava 2. ovog člana, univerzitet, odnosno akademija strukovnih studija posebno ima nadležnosti u sledećim oblastima", između ostalih, tu je 12 tačaka, šesta tačka kaže: "izbor u zvanje nastavnika"; dalje: "obezbeđenje i kontrola kvaliteta, donošenje studijskih programa, strateško planiranje investicija, planiranje politike zapošljavanja i angažovanja nastavnika i saradnika". Radi univerzitet, čitajte rektor sa svojim kružokom. Da li je to savet, veće, to uopšte nije bitno. Rektor to radi, a fakultet dobije pravo da predloži. Znam da ste bili član komisija, da ste i na postdiplomskim studijama bili angažovani kao nastavnik, pa valjda znate kako se vrši izbor u zvanje docenta, vanrednog profesora i redovnog profesora. Bili ste član komisije koja je pravila izveštaj i predlog. (Velimir Simonović, sa mesta: Znam vrlo dobro, ali vi ne znate.) Gospodine Simonoviću, ipak nešto malo znam, jer verovatno sam nekih 800 strana napisao i vodio jedan spor, a dokaz da znam nalazi se u poslednjem redu, evo vam Gašo Knežević. Čitao je i žalbe, i tužbe, i kompletnu prepisku, i tumačenje svih odredbi koje je pregazio. Kada na bazi vašeg iskustva zaključujete da vi znate i na bazi toga zaključujete da drugi ništa ne znaju, onda ste, profesore, verovatno pogrešili. Samo sam vam citirao šta je napisano u vašem Predlogu zakona. Vi negirate da to piše. U tome je razlika između vas i mene. Do sada se mnogo više fakultet pitao po ovim pitanjima iz stava 3. Čak je bio i samostalan. Sada najdalje što može da ide, to je da eventualno da predlog povodom nekog od ovih pitanja od tačke 1) do tačke 12) stava 3. člana 48. U tome je mala, ali ogromna razlika. Nešto je fakultet radio samostalno, a sada samo može da predloži. Ako je to vama isto, to je vaš problem.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 52. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 53. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 59. amandman si zajednopodneli narodni poslanici Žarko Obradović, Milisav Miša Petronijević i Svetislav Krstić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milisav Miša Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneli smo amandman na član 59. Predloga zakona o visokom obrazovanju. Da podsetim, član 59. govori o sticanju sredstava od osnivača. Osnivač obezbeđuje sredstva visokoškolskoj ustanovi, pa navodi u 14 tačaka za koje sve namene. Mi smo podneli amandman da se dopuni još jednom tačkom. Naime, predložili smo da se u članu 59. posle tačke 8) doda nova tačka 9): "finansiranje studenata vojnih invalida i studenata dece palih boraca i dece vojnih invalida". Naravno, dosadašnje tačke 9) do 14) postale bi tačke 10) do 15). Dakle, pored određenih kategorija studenata, za koje se opravdano ovim članom propisuje obaveza osnivača visokoškolskih ustanova da obezbedi potrebna sredstva za školovanje tih studenata, kao što je to u tački 8) - rad sa darovitim studentima, zatim u tački 13) - stvaranje uslova za studiranje studenata sa hendikepom. Mišljenja smo da je opravdano da se takva obaveza propiše za osnivače i u odnosu na obezbeđenje sredstava za studiranje studenata vojnih invalida, studenata dece palih boraca i dece vojnih invalida. Odmah da budemo jasni, pod uslovima propisanim za upis i školovanje koje utvrđuje visokoškolska ustanova. Znači, ništa van propisanih normi i uslova za školovanje na visokoškolskoj ustanovi. Mislimo da je ovaj amandman opravdan, imajući u vidu okolnosti pod kojima je nastupio invaliditet kod vojnih invalida, odnosno pod kojima je došlo do pogibije boraca čija deca ostvaruju taj status, obaveza je društva da posebno vodi računa o ovim licima, naravno, koliko je najviše moguće u datim društvenim i ekonomskim uslovima. Pored dece palih boraca i dece vojnih invalida, koji su svakako zainteresovani za to, smatramo da i mlađim vojnim invalidima treba omogućiti prohodnost i do najviših obrazovnih ustanova u zemlji, ako svojim talentom, radom i radnom upornošću to zaslužuju. Dakle, ne traže se nikakve privilegije za ove studente u pogledu rezultata postignutih na ispitima, na prijemnom ispitu i u toku školovanja, u odnosu na ostale studente. Radi se o relativno malom broju lica koja će konkurisati za upis u visokoškolske ustanove. Prema procenama tih udruženja, ukupan broj koji može da podleže tome nije ni 500, tako da ne zahteva neka velika sredstva. Ako dozvolite, predsedavajući, iz razloga racionalnosti, amandman na član 84. je logičan nastavak ovog amandmana na član 59, samo što se tamo govori o broju studenata koji se mogu upisati na teret budžeta. Dakle, potpuno isto obrazloženje i za amandman na član 84. ovog zakona.
Shvatio sam da je objašnjen i amandman na član 84. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo jednog amandmana koji će poslanici SRS zdušno podržati i nadam se da ćete i vi iz vladajuće koalicije prihvatiti ovaj amandman da se uvrsti da bude sastavni deo zakona, ukoliko do izglasavanja uopšte dođe. Zbog čega? Nije daleko dan, tek je pet-šest godina od trenutka kada su osamnaestogodišnjaci, deca odlazili na ratišta i branili ovu državu Srbiju i mnogi od njih su se vratili kao invalidi, druge, treće, a mnogi i prve kategorije. Nije tako daleko bilo ni vreme kada su roditelji te dece odlazili na ratiša širom zemlje i ostavljali svoje živote tamo braneći interese i države Srbije i srpskog naroda. Najhumanije je, a po meni i obavezujeće za državu koja je pozvala vojne obveznike na ratište, koja ih je poslala u rat, da preuzme brigu bar o deci onih koji su ostavili zdravlje i onih koji su ostavili živote na tim ratištima. Obavezujuće je za državu da vojnike, redovne vojnike, rezerviste koji su ratovali kada je ovu državu napalo 19 članica NATO pakta – doduše mnoge od tih članica su vaši prijatelji, bili su i onda kada su nas bobmardovali, govorim poslanicima vladajuće većine, dame i gospodo narodni poslanici iz SRS, da ne bude zabune – jer mnogi su došli sa tih ratišta invalidi. I ono što država mora da uradi, bez obzira kako i ovaj zakon i sve ostale zakone budete predlagali i donosili dok imate većinu u parlamentu, ali mirišu izbori, sve je bliže dan kada ćete i tu većinu i ovaj parlament izgubiti, bar dotle morate brinuti da kroz zakonsku formu obezbedimo i egzistenciju i obrazovanje tih mladića čiji su roditelji invalidi ili izginuli i tih mladića koji su ranjeni u ovom poslednjem ratu.
Zahvaljujem se, gospodine Markoviću. U pravu ste, naročito posle današnjeg odustajanja Karle del Ponte da su se borili za veliku Srbiju, nego da su se borili za Jugoslaviju. Govorim o tužilaštvu, ne o vama. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podneo poslanik Zlatan Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram prvo malo da se udaljim od teme dnevnog reda i da u skladu sa Poslovnikom postavim jedno poslaničko pitanje. Naime, moje poslaničko pitanje glasi, kada ću dobiti odgovor na poslaničko pitanje koje sam postavio pre više od mesec dana. Gospodine predsedavajući, obzirom da predsednik Skupštine nije tu, molim da mu prenesete ovo poslaničko pitanje. Ja sam pre više od mesec dana postavio pitanje, odnosno četiri poslanička pitanja, vezano za rad Poreske uprave u Užicu. Svi rokovi koje Poslovnik predviđa za odgovor na to pitanje su istekli i odgovor još uvek nisam dobio. Molim vas da intervenišete kod predsednika Skupštine kako bih u što kraćem roku dobio taj odgovor, a naravno i ostali narodni poslanici koji imaju pravo po Poslovniku da dobiju odgovor na svako poslaničko pitanje. Što se tiče samog zakona, već je dosta rečeno ovde o problemima i nedostacima ovog zakonskog predloga, sama činjenica da je Vlada podnela na sopstveni predlog preko 30 amandmana, da je juče skupštinski Odbor za prosvetu uputio dodatnih 11 amandmana na isti ovaj predlog, govori o tome da ovaj predlog nije dobar i da ne bi trebalo da se usvoji ovakav i da uđe u pravni promet. Juče sam pažljivo slušao poslanike koji su pričali u načelnoj raspravi. Gospodin Gašo Knežević je u svom uvodnom izlaganju kao predstavnik poslaničke grupe naglasio i pohvalio Predlog zakona, jer kako reče, ovim predlogom se ukida autonomija fakulteta, Evropa je ne poznaje, već se autonomija prenosi na univerzitet. Ako sam dobro razumeo, izvinjavam se ako je nešto drugačije od onog što sam shvatio u odnosu na izlaganje gospodina Kneževića. Takođe sam u svom izlaganju rekao da je to osnovna ideja ovog predloga, ali da predlagač pravi kompromis, ne znam iz kojih razloga, i odstupa malo od te svoje osnovne ideje, pa ostavlja mogućnost nekim fakultetima da imaju svojstvo pravnog lica i da imaju određeni stepen i ekonomske i druge autonomije. U članu 47, koji je već objašnjen i na koji smo mi srpski radikali imali amandman, stoji u stavu 7. da fakultet, odnosno umetnička akademija ima svojstvo pravnog lica, ako ostvaruje najmanje tri odobrena, odnosno akreditovana studijska programa. Znači, pravi se jedan kompromis da neki fakulteti imaju svojstvo pravnog lica, a da neki fakulteti nemaju to isto svojstvo, i tu se nalazi neka granica da to budu tri akreditovana programa, i fakulteti koji to ostvaruju moći će da posluju kao pravno lice, a oni koji ne ostvaruju taj uslov, neće moći da posluju kao pravno lice. Podneo sam amandman na član 60. koji se faktički naslanja na član 47, u stvari je jedan logički nastavak svega toga i moj amandman je logičan nastavak amandmana gospođe Vjerice Radete, koja je podnela amandman na član 47. Naime, član 60. se odnosi na prihode, sopstvene prihode koje visokoškolske ustanove ostvaruju. U stavu 1. stoji da sredstva koja visokoškolska ustanova ostvari, izuzev sredstava koja obezbeđuje Republika, čini sopstveni prihod te visokoškolske ustanove. Pa u zagradi stoji - školarina, pružanje usluga trećim licima, pokloni, donacije i tako dalje. Drugi stav ovog člana kaže - da sredstvima iz prvog stava visokoškolska ustanova, odnosno visokoškolska jedinica sa svojstvom pravnog lica raspolaže u skladu sa zakonom i opštim aktom te visokoškolske ustanove, odnosno visokoškolske jedinice. Opet se pominje visokoškolska jedinica sa svojstvom pravnog lica. Znači, opet oni fakulteti koji su u sastavu univerziteta, znači, kao visokoškolske jedinice, ali imaju tri programa, pa imaju i svojstvo pravnog lica i na njih se odnosi ovaj drugi stav. Svojim amandmanom predvideo sam da se ove reči koje se odnose na te visokoškolske jedinice sa svojstvom pravnog lica brišu, odnosno ovaj moj amandman je u skladu sa opredeljem i stavom SRS da sve visokoškolske jedinice koje su u sastavu univerziteta imaju svojstva pravnog lica, znači, dakle, da imaju tu autonomiju i ekonomsku, pored svih ostalih oblika autonomije koje treba da zadrže. To je suština našeg amandmana na ovaj član i mislimo da ovo treba prihvatiti, obzirom da će sve veći broj privatnih fakulteta imati svojstva pravnog lica, dok će mnogi fakulteti koji su u sastavu univerziteta, koji su sa dugom tradicijom, to svojstvo izgubiti. Molim vas, malo razmislite samo da li je logično da fakultet koji je u sastavu univerziteta, koji nema ovaj uslov i ne može da ispuni uslov da ostvaruje tri studijska programa, a koji na jednom ili na više programa upisuje po hiljadu i više studenata, da nema svojstvo pravnog lica, a da neki drugi fakultet, koji će ostvariti ovaj uslov i imati tri studijska programa, ali upisivati po 100 i 150 studenata, ima svojstvo pravnog lica. Mislim da tu nema logike i da treba ovaj amandman podržati. Hvala.
Zahvaljujem se. Kada je reč o poslaničkim pitanjima tražiću da služba interveniše, da se vidi gde je zatajilo kada je reč o odgovoru i to treba što pre da stigne. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podneo poslanik Tomislav Penezić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Tomislav Penezić.
Dame i gospodo, u načelnoj raspravi sam naglasio da ću se u pojedinostima osvrnuti na nekoliko stavki i sada imam priliku da, obrazlažući ovaj amandman, istaknem finansije i kažem nešto o privatnim fakultetima. U vezi sa ovim članom podudaraju se neke od diskusija. Razlika između amandmana koji je obrazlagao kolega Jovanović i mog amandmana na stav 3. je samo u tome što se radi o visokoškolskim jedinicama u stavu 2. sa svojstvom pravnog lica, a u stavu 3. bez svojstva pravnog lica. Prvo, javnost treba da zna da sam tražio da se stav 3. člana 60. briše. To je možda i najvažnije što je trebalo da kažem pre toga. Međutim, obrazloženje ovog stava da se briše jeste što se Predlogom zakona ukida upravljačka i finansijska samostalnost fakulteta, što jedino odgovara privatnim visokoškolskim ustanovama. Poslanici Radeta i Jovanović govorili su o članu 47, čime se ispunjava status pravnog lica, pominjali su ona tri studijska programa, zatim odakle se ubiraju sredstva, i to je već rečeno, ali to su školarina, pružanje usluga trećem licu, poklon, donacije, sponzorstvo i drugi izvori sticanja sredstava. O ovim donacijama sam nešto prošlog puta govorio. Želim samo da vas upoznam šta je to što može jedna visokoškolska ustanova da ubira, pored onoga što dobija od osnivača. Ali, u stavu 3. vi ste predvideli: "Sredstvima iz stava 1. ovog člana ostvarenim obavljanjem delatnosti visokoškolske jedinice bez svojstva pravnog lica raspolaže ta jedinica u skladu sa zakonom i opštim aktom visokoškolske ustanove u čijem je sastavu." To znači univerzitet. A to opet znači da ona ne raspolaže više svojim sredstvima, već samo jednim delom, a ono ostalo ide na raspolaganje univerzitetu, da on gazduje tim sredstvima. Razlika između dva univerziteta ili visokoškolske ustanove, privatne i državne,jeste u tome što ovde na privatnom fakultetu gazda se pita. Znači, on ubira sredstva. Koliko dobije toliko troši, a ovamo visokoškolska ustanova, koliko mu se da na kašičicu. Predlažem da ostavimo sadašnje stanje u kome je fakultet samostalno pravno lice i raspolaže svim pravima koja mu po tom osnovu pripadaju. To znači pravo da donosi studijske programe, da dodeljuje diplome, organizuje studije po vrstama i nivoima, da istupa kao pravno lice i, ono osnovno, da raspolaže dodeljenim budžetskim i sopstvenim finansijskim sredstvima koje je ostvarila u vidu onoga što sam pročitao.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podnela poslanik Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, čitav član 60. se odnosi na državne univerzitete. Narodni poslanik SRS gospođica Nataša Jovanović je podnela amandman na stav 5. člana 60, a u uskoj su vezi svi stavovi ovog člana, tako da obrazlažući amandman na stav 5. moram da pomenem i stav 6. Visokoškolske jedinice u sastavu univerziteta iz stava 1. ovog člana izdvajaju deo za finansiranje zajedničkih poslova na nivou univerziteta. Maločas sam rekli da ta sredstva koja visokoškolska jedinica ostvari, izuzev sredstava koja obezbeđuje Republika, čine sopstveni prihod, i odnose se pre svega na školarinu, pogotovu koju plaćaju strani studenti jer je naš univerzitet još uvek vrlo interesantan za strane studente, i strani studenti plaćaju poprilično visoke školarine našim fakultetima, pružanje usluga, to se odnosi na sve medicinske usluge koje medicinski fakultet pruža, na sve usluge projektovanja koje građevinski ili arhitektonski ili elektrotehnički fakultet pružaju, i to su sredstva koja, pored sredstava koja država izdvaja za ove ustanove, visokoškolske ustanove same zarađuju. Stav 5. kaže - visokoškolske jedinice u sastavu univerziteta, odnosi se na fakultete, iz sredstava iz st. 1. ovog člana izdvajaju deo za finansiranje zajedničkih poslova na nivou univerziteta. Stav 6. kaže - izdvajanje sredstava iz stava 5. ovog člana vrši se na osnovu planiranog obima i troškova aktivnosti koji se utvrđuju odlukom saveta univerziteta za tekuću školsku godinu. Pa će univerzitet bukvalno razrezati fakultetimakoliko moraju da prenesu na univerzitet. Da li će fakulteti ostvariti tolike prihode, univerzitet to ne interesuje. Umesto one autonomije fakulteta o kojoj smo govorili – a izgleda da autonomiju različito shvatamo, za vas je autonomija na nivou univerziteta a fakulteti su radne jedinice, kao jedinice udruženog rada, jer sve više liče na to, iz Brozovog vremena samoupravnog socijalizma – oni su jedinice koje imaju sve manje prava a sve više obaveza. I što se ovoga tiče, ovo je gola pljačka i ono malo sredstava za koja se mimo davanja države fakulteti izbore, ulažući rad visokostručnog, naučnog kadra, i zato poslanici SRS traže, videli ste već u četiri amandmana, da se pojedini stavovi ovog člana 60. brišu, u stvari ceo član.
Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 60. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, članom 60. regulišu se prihodi koje mogu visokoškolske ustanove da ostvare i način finansiranja koji nije iz budžeta Republike Srbije. On se pogotovo reguliše u stavu 1. koji kaže: "Sredstva koja visokoškolska ustanova, odnosno visokoškolska jedinica ostvari, izuzev sredstava koje obezbeđuje Republike, čine sopstveni prihod te visokoškolske ustanove odnosno jedinice", pa se kaže šta je to, školarina, pružanje usluga trećim licima, poklon, donacije, sponzorstvo i drugi izvori sticanja sredstava. Da bi sve bilo u okviru zakona, da bi se precizirao način trošenja tih sredstava, to reguliše stav 2: "Sredstvima iz stava 1. ovog člana visokoškolska ustanova, odnosno visokoškolska jedinica sa svojsvtvom pravno glica, raspolaže u skladu sa zakon i opštim aktom te visokoškolske ustanove, odnosno visokoškolske jedinice". Ta prva dva stava uopšte nisu sporna u članu 60. Ono što je sporno je u stavu 6. i 7, a pogotovo u stavu 6, za koji sam tražio ovim amandmanom koji sam podneo u ime SRS da se briše. Tu se kaže: "Visokoškolske jedinice u sastavu univerziteta izsredstava iz stava 1. ovog člana izdvajaju deo za finansiranje zajedničkih poslova na nivou univerziteta". U stavu 7. se kaže: "Izdvajanje sredstava iz stava 5. ovog člana vrši se na osnovu planiranog obima i troškova aktivnosti koji se utvrđuju odlukom saveta univerziteta za tekuću školsku godinu". Sada se postavlja pitanje šta ovim hoće predlagač? Obično zajedničke poslove finansira Republika. Znači, univerzitet ukoliko ima, a ima više visokoškolskih jedinica, sasvim je normalno da imaju zajedničke poslove, i finansiranje tih zajedničkih poslova ide iz budžeta Republike Srbije, odakle se sredstva obezbeđuju. Ovim stavom kojim sam predložio da se briše predviđeno je da ukoliko neka ustanova, na osnovu sposobnosti svojih rukovodilaca, obezbedi sredstva, da ta sredstva ne pripadaju toj ustanovi, nego pripadaju univerzitetu, što se vidi iz stava 7. Predloga zakona. Znači, neki savet univerziteta određuje kako će ta sredstva da se troše za zajedničke poslove, a obaveza je Republike Srbije da finansira te zajedničke poslove. Sada se postavlja pitanje motivacije ljudi koji rade ikoji rukovode jednom visokoškolskom ustanovam da li će oni da obezbeđuju sredstva kao što sunaprimer sponzorstva. Čovek treba biti malo više sposoban da bi privoleo nekoga da bude sponzor nekoj visokoškolskoj ustanovi, a možemo da pričamo o nekim ustanovama drugim, kao što je Crveni krsti ili za nezbrinutu decu, tu već možete na emocije da idete. Znači, privoleti nekoga zarad neke nauke, kojom se neki univerzitet ili ustanova bavi, da finansira u tu nauku. Ali, Predlogom ovog zakona, on neće finansirati u tu nauku za koju je možda i vezan nego isključivo za jedan čitav sistem koji se zove univerzitet. Postavlja se pitanje da li će i nesposobni dekani i rukovodioci visokoškolskih ustanova odnosno jedinica, koje su u sastavu univerziteta, da se bore za sponzore. Neće, jer se smatra da među njih 10 ili 12, koliko ih ima, jedan ili dvojica će da vuku za sve zajedno. Zar se time ne oduzima malo od autonomije univerziteta? Zar se na taj način malo ne demotivišu ljudi koji su sposobni da obezbede sredstva? Svakako da se demotivišu. Ovo meni više liči na 70-te i 80-te godine, kada sam silom prilika u srednjoj školi morao da učim marksizam, iz doba socijalističkog samoupravljanja. U toj nauci se kaže da onaj koji je sposoban i ko je vredan ne može da bude finansijski za to nagrađen, jer se pravi klasa u društvu. Znači, oni koji su nesposobni živeće na teret sposobnih. Izgleda mi da je to razlog postojanja ovog stava 6.u članu 60. Predloga zakona, a nijedan drugi ne vidim. Znači, onaj ko je sposoban da vodi jednu ustanovu, jednu jedinicu, visokoškolsku ustanovu, sposoban je da obezbedi sredstva, da obezbedi normalne uslove za rad, jer često nije dovoljan budžet za finansiranje jedne takve ustanove; ne, jer mogu i oni nesposobni da drpaju od njega, samo zato što to visokoškolski savet ima pravo da odredi. To su ti razlozi zbog kojih sam podneo na član 60. stav 6. amandman i tražio da se stav 6, koji jednostavno obezvređuje rad dobrih stručnjaka i dobrih rukovodilaca, da se taj stav kao takav briše.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Reč ima gospodin profesor Simonović.
Kolega Arsiću, niste potpuno u pravu. Zaboravljete činjenicu ko čini Savet univerziteta. Tamo sede predstavnici fakulteta i oni se dogovaraju ko će koliko da plaća.
Zahvaljujem, gospodine Simonoviću. Reč ima gospodin Arsić, replika.
Izuzetno cenim gospodina profesora Simonovića, ali zakon i njegova svrha jeste da on bude tako napisan da loši ljudi, ukoliko dođu na rokovodeća mesta i ako ih je više u nekom savetu, ne mogu to da zloupotrebe. Činjenica je i iskustvo od kada ste vi došli na vlast, gospodo iz vladajuće većine, da ne samo na visokoškolskim ustanovama, nego u većini ustanova koje su iz Republike uglavnom su loši ljudi. Zato zakon postoji i tako se piše da, ukoliko je neko sa lošim namerama došao, da bude sprečen; znači, da ne može niko da bude preglasan, jer preglasavanje po nekom pitanju ne postoji u tom zakonu. Ne možemo da pravimo zakon za dobre i za loše kadrove, da kažemo nećemo to kažnjavati i sankcionisati, jer ti ljudi koji to rade trenutno su dobri, ali mogu da budu i smenjeni i da na njihovo mesto dođu loši. O tome se radi profesore, a ne o tome ko čini Savet. Normalno je, ako dvoje ili troje vuku, desetorica će uvek tu dvojicu ili trojicu da preglasaju i da troše taj novac, ništa drugo nije u pitanju.
Gospodine Arsiću, da li je to pod onom parlom "dva loša ubiše Miloša"? Reč ima profesor Simonović, po Poslovniku.
Šteta je što imate tako loše mišljenje o ljudima koji rade na univerzitetu.
Hvala, profesore Simonoviću. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne) Na član 60. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Oni su povukli amandman na član 60, o tome ste pismeno obavešteni. Na član 60. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne) Na član 61. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, član 61. Predloga ovog zakona, u nadnaslovu piše Školarina. Dakle, ovo je ono o čemu bi trebalo posebno da se povede računa, s obzirom da se ovde čulo juče u načelnoj raspravi da Vlada Republike Srbije, a valjda i vladajuća većina koja će glasati za ovaj zakon, u prvi plan stavlja studenta, da se vodi računa o studentima u svakom pogledu. Mi smo vam juče tvrdili da to nije tačno, da vi ovim zakonom uopšte ne mislite na studente, bar ne u onom smislu u kome bismo mi srpski radikali želeli da to bude. Videćete i govoreno je i u načelnoj raspravi, govorićemo i po amandmanima u onom delu koji se odnosi na ispitne rokove, na ocenjivanje itd, koliko ste tu oštetili studente. A kada je u pitanju školarina, u stavu 2. predviđeno je da se merila za utvrđivanje školarine utvrđuju opštim aktom visokoškolske ustanove. Mi smo se usprotivili ovako uopštenoj odredbi i amandmanom, koji sam u ime poslaničke grupe podnela, predvideli smo da taj stav 2. treba da glasi: "Kriterijumi za utvrđivanje školarine uređuju se opštim aktom visokoškolske ustanove i usaglašavaju na konferenciji univerziteta, odnosno konferenciji akademija, strukovnih studija, odnosno sa odgovarajućim studentskim konferencijama". Zašto mislimo da ovo treba na ovaj način da se reguliše? Zato što bi ovo predloženo rešenje, mislim na Vladin predlog, dovelo i dovešće, pošto ćete vi to naravno da usvojite, do nekontrolisano visokih cena školarina. I danas su veoma visoke cene školarina i mi srpski radikali mislimo da je to nedopustivo, da bar u prvu godinu studija moraju, odnosno trebalo bi da se upišu svi zainteresovani svršeni srednjoškolci koji ispunjavaju uslove da upišu određeni fakultet, i ne sme se dozvoliti da materijalni status studenta, odnosno njegove porodice bude kočnica za eventualni upis, odnosno da od tog materijalnog statusa zavisi da li neko, ko inače ispunjava sve uslove, može da upiše fakultet ili da ga ne upiše. Naravno, znamo mi praksu svih ovih privatnih univerziteta, znamo kako se studira na BK univerzitetu, znamo da se tamo gde se plati upis i plati ispit, da ne može da se padne na ispitu. Naravno, mi želimo da se takve stvari izbegnu, želimo da studenti zaista uče i nauče, ali da im se stvore uslovi da uz neku prihvatljivu školarinu mogu da se upišu na fakultet, da bi mogli u optimalnim uslovima da uče. Jer ova vaša odredba će dovesti do toga da će fakulteti da se utrkuju ko će veće školarine da odredi i onda će da se upisuju na fakultete svi oni koji imaju puno para i koji verovatno i neće završiti fakultete, a možda s jedne strane zato što i sami nemaju predispozicije, a s druge strane što fakulteti neće moći da im pruže efikasan način studiranja, efikasan studij, zato što će se zbog tih visokih školarina fakultetima otvarati široko vrata i upisivaće se i mnogo veći broj studenata, nego što to kapacitet fakulteta u svakom pogledu može da izdrži i podrazumeva. Zašto smo predložili ovakvo amandmansko rešenje? Zato što mislimo da bi bilo normalno da iste grupe fakulteta u čitavoj Srbiji imaju jednaku školarinu. Dakle, da se ne desi da recimo na Pravnom ili Medicinskom fakultetu u Beogradu kažu - oni u Nišu imaju 1.000 dinara manju školarinu, hajde i mi da smanjimo još za 1.000 dinara, da bismo na tako maloj razlici upisali što veći broj studenata, da mi dobijemo više para, a da li ćemo imati uslove da tim studentima pružimo odgovarajuću nastavu, baš nas briga. Mi smo želeli da se takve stvari izbegnu. Iz tog razloga je predložen ovaj amandman koji sam u ime SRS, odnosno naše poslaničke grupe, ponudila i Vladi, odnosno ministru kao njenom predlagaču, a pošto se on oglušio na to i ne znam uopšte šta misli Vlada ni o ovom amandmanu, kao ni o ostalim amandmanima koji nisu prihvaćeni, nudim kolegama poslanicima da se u danu za glasanje izjasne, da prihvate ovaj amandman. Razmislite, pogledajte i videćete da zaista veoma je smislen i da bi ovo bilo dobro rešenje za sve buduće studente, jer ipak mi moramo da vodimo računa o toj generaciji, o budućim stručnjacima, o ljudima koji će nas zameniti i na ovom mestu i na mnogim mestima na kojima se danas nalazimo. Danas se ovde čulo u nekoliko navrata, od strane predstavnika onih koji misle da je ovaj zakon bogom dan i da je najbolje viđeno rešenje, kako su i univerzitetski profesori i fakulteti itd. konsultovani i da svi imaju veoma pozitivno mišljenje u odnosu na ovaj predlog zakona o visokom obrazovanju. Ja ću morati te kolege da demantujem i da vas podsetim na zaključke Konferencije pravnih fakulteta Srbije, koja je održana povodom ovog predloga zakona; zaključci su dostavljeni predsedniku Republike Srbije, predsedniku Vlade Srbije, predsedniku Narodne skupštine, ministru prosvete i sporta, ministru pravde, ministru za državnu upravu i lokalnu samoupravu, šefovima poslaničkih grupa, predsedniku Izvršnog veća AP Vojvodina, predsedniku Ustavnog suda Srbije, Advokatskoj komori Srbije, Advokatskoj komori Vojvodine i sredstvima javnog informisanja. Na toj konferenciji, koja je održana početkom marta ove godine, doneto je nekih 11, 12 zaključaka – i radi javnosti i radi onih kolega koji pokušavaju da nas ubede da svi mi iz SRS, koji i juče ceo dan, i danas ceo dan i večeras ko zna do kada ćemo da govorimo o Predlogu zakona i da pokušavamo da vas ubedimo da uredite ovaj predlog da zaista bude primenljiv i smislen i da, pre svega, pomogne budućim studentima i sadašnjim – dakle, prvi zaključak ove konferenicje je da Predlog zakona u potpunosti ukida autonomiju fakulteta i to statusnu, upravljačku, finansijsku i kadrovsku, što je kako kažu potpuno neprihvatljivo. Nedopustivo je da se fakulteti sa višedecenijskim iskustvom i vrhunskim rezultatima u radu, koji predstavljaju preteče univerziteta, dovode u situaciju da moraju ponovo da traže dozvolu za rad i akreditaciju. O tome su govorile kolege koje su u ime naše poslaničke grupe podnosile amandmane u ovom delu. Ovakav predlog zakona je suprotan intencijama Bolonjske deklaracije, koje su usmerene ka izgradnji jedinstvenog evropskog prostora obrazovanja i unapređenje kavaliteta i efikanosti obrazovanja, koji inače u potpunosti podržavam. Ovakav predlog zakona je suprotan iskustvima evropskih univerziteta, a posebno zemalja iz okruženja. Konferencija konstatuje da su u postupku donošenja zakona potpuno prenebregnuti rezultati javne rasprave na pravnim fakultetima i zahteva da se prilikom izrade novog nacrta ovog zakona primeni princip javnosti i redovna zakonodavna procedura. Ne bi trebalo dopustiti da se u ime navodne reforme visokog obrazovanja, u ime države, a suprotno njenim interesima, uništavaju baš državni pravni fakulteti, kao vitalne institucije visokog obrazovanja. Pravni i faktički položaj u kojem bi se u slučaju donošenja zakona našli svi pravni fakulteti u zemlji izrazito bi nepovoljno uticao na obrazovanje pravničkog kadra. A on predstavlja personalni temelj pravne države. Konferencija smatra da su funkcije koje su Predlogom zakona namenjene univerzitetu predimenzionirane i u potpunosti neodgovarajuće za državne univerzitete sa velikim brojem fakulteta u različitim oblastima obrazovanja studenata i zaposlenih. Konferencija smatra da su predložena rešenja iz zakona suviše uopštena i neodređena, tako da ostavljaju previše prostora za podzakonsku regulativu i arbitrarnost, čime se bitno narušavaju elementarna pravila pravne sigurnosti. Konferencija smatra neprihvatljivim vraćanje moralno-političke podobnosti na univerzitet, sada pod novim vidom profesionalne etike. Takođe smatraju neprihvatljivim hitan postupak za donošenje ovog zakona, što kako kažu predstavlja prvi takav primer u zakonodavnoj praksi Srbije. Amandmani poslaničke grupe SRS su u ovom smislu, a naravno imamo i mnogo više amandmana i sveobuhvatniji su, obuhvataju zaista svaku oblast, i zato mislim da bi bilo dobro da i vi koji mislite da je ovo dobar zakon ipak sagledate koliko će on u primeni imati loše posledice i koliko je u suštini loš zakon, koliko će unazaditi sistem studiranja, koliko će u loš položaj dovesti studente, koliko će svršenih srednjoškolaca ostati neupisano zato što nemaju sredstava da upišu fakultet. Pa pozovite ministra, možda će vas da posluša, s obzirom da nas iz SRS očigledno ne čuje i ne vidi, ali pokušajte vi da ga ubedite da povuče ovaj zakon. Uradio je po ovom zakonu upis, to sam danas govorila, na fakultete ove godine i ništa više ne može da uradi s obzirom da niti će biti formiran nacionalni savet, ni komisija. Dakle, nema razloga da se žuri, bar ne zbog ove školske godine. Ima dovoljno vremena da se uradi jedan zaista dobar zakonski tekst, pa da onda ozbiljno o njemu razgovaramo i da ga usvojimo, jer ovo što ćete verovatno u danu za glasanje da usvojite jeste veoma loše rešenje i jedina uteha i budućim studentima, profesorima i građanima Srbije koji imaju nameru da upišu svoju decu na studije jeste da će ova vlada suviše kratko trajati, da neće imati vremena da primenjuje ovaj zakon. Ali, šta da radimo, menjaćemo ga.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 61. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo, član 61. Predloga zakona o visokom obrazovanju govori o školarini. Predviđeno je da visokoškolska ustanova stiče sredstva iz školarine na osnovu odluke o visini školarine za studente koji plaćaju školarinu. Takođe je predviđeno da merila za utvrđivanje visine školarine se utvrđuju opštim aktom visokoškolske ustanove. Mi smo iskazujući, u načelnoj raspravi svoj stav, tada još upozorili na problem školarina iz nekoliko uglova. Naš stav je da država treba besplatno da omogući svakom ko ima dovoljno znanja da položi prijemni ispit i da se besplatno školuje. To je prioritet države kada je u pitanju visokoškolsko obrazovanje i studenti koji svojim znanjem to mogu da zarade. Samo ukoliko država nije u mogućnosti da obezbedi sva ta sredstva i ukoliko nije u mogućnosti da obezbedi sredstva iz drugih izvora, da samo u tom slučaju se može uvesti školarina koju plaćaju studenti. Tu upozoravamo na dva problema koja se javljaju u praksi. Prvi je problem nedostatak kriterijuma o visini školarine i mi imamo za posledicu da je ona veoma različita od visokoškolske ustanove do visokoškolske ustanove. Kada se to bliže uporedi, neću navoditi fakultete, vidi se čak da pojedini imaju neopravdano veće nego drugi, koji bi to trebalo da imaju. Rasponi su veliki, od 40 do preko 140.000. Dakle, prvi problem jeste problem nedostatak jasnih kriterijuma kako se može odrediti školarina, koji kriterijumi moraju da budu zadovoljeni. Tako shvatam amandman prethodnih poslanika i mislim da on ide u tom pravcu. Inače, kada je bila načelna rasprava tada sam, upozoravajući na prenaglašenu ulogu univerziteta koja je dobijena ovim predlogom zakona, upozorio da jedna nije dobijena, iako je trebalo da bude, a to je visina školarine. Visina školarine je određena, ostavljena fakultetima, odnosno visokoškolskim ustanovama da same određuju, a mislim da je baš to bilo nešto što je trebalo izdići na nivo univerziteta i utvrditi jedinstvene i jasne kriterijume. Dakle, iz tih razloga potrebno je utvrditi jasne kriterijume i koliko god je moguće više ujednačiti to. Drugi problem su veoma visoke školarine. Studenti, iako svojim znanjem to zaslužuju zbog materijalnog stanja u kojem se nalaze, ne mogu da plate. U mnogim slučajevima one su veće nego čak na pojedinim privatnim fakultetima. Iz tih razloga, a u nedostatku ovih kriterijuma, uz upozorenje vlasti da će sa tim problemom morati da se pozabavi, mi smo se odlučili da predložimo amandman, da se i tu precizira zakonom da visina školarine za jednu školsku godinu ne može preći iznos od dve prosečne zarade u Republici, osim za one visokoškolske ustanove koje, usled laboratorijskih i stručnih vežbi, imaju povećane troškove. U tom slučaju ne bi trebalo da pređu više od tri prosečne zarade. Možda nije ta brojka adekvatna, ali jeste neki početak gde država stavlja do znanja da vodi računa o tome da i te školarine, koje treba da omoguće dodatna sredstva visokoškolskim ustanovama da bi obavile sve poslove koje treba da obave, takođe ne mogu da budu velike, ogromne, ne mogu studenti to da plate i da posebno mora da postoji red šta se to u stvari sve plaća, da ne bi bilo različitih. Dakle, da li je dve ili tri, to je nešto što mi nudimo kao red u ovoj oblasti. Ponavljam, obaveza je države da omogući, koliko je god to moguće, koliko joj moć i sredstva dozvoljavaju, svakom studentu da se školuje, ukoliko za to poseduje odgovarajuća znanja, o trošku države na državnim univerzitetima.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Zahvaljujem, druže Anđelkoviću. Jednom smo to ovde razjasnili. Neko nekoga miloša, nekoga gospodari. Mi smo prihvatili vaš protokol, a nismo obavezni. Dakle, drugarice i drugovi, dame i gospodo, gospodine ministre, gospodine predsedavajući, bila je jedna insinuacija pre dvadesetak minuta ovde, jednog kolege koji je meni drag, a očigledno nije savladao marksizam, a u vezi je sa ovim amandmanom. Za mene je važnije pitanje da li državni univerziteti imaju snage da se organizuju i da oni privuku jedan broj studenata koji odlaze na privatne i tamo plaćaju školarine, a protiv privatnih nemam ništa, legitimno je pravo da neko pragmatično preuzima tržište onda kad za to ima uslove i šansu. Dakle, da se državni univerziteti angažuju u višoj meri i da oni pokušaju da rade to isto i, ako je moguće, na taj način obezbede bolju materijalnu osnovu. Pošto nije to tema i nije rasprava u načelu, ne bih o tome govorio šire. U stvari, šta je školarina? Da definišemo šta je školarina. To je pravo, ako govorimo o državnom univerzitetu, da studirate kad ste ispod crte, kad ste, po kriterijumima koji su jasni i unapred dati, konkurišući za određeni fakultet, po pokazanom znanju ili nivou veštine, u zavisnosti o čemu se radi, po broju bodova ili nekih drugih merila, ispod onih koji su dostigli taj nivo. To je čisto. Dakle, načelo konkurencije je važno. Ono treba da bude afirmisano i treba se zalagati u najboljoj nameri da to i dalje funkcioniše tako. Ali, na drugoj strani postoje, čini mi se, labavi kriterijumi i postoji ono što jednom broju ljudi daje indeks u ruke, a objektivno to ne bi trebalo da se dogodi. Amandman koji je obrazložio Miša Petronijević, narodni poslanik, u ime SPS, govori o nečem drugom, govori o tome da školarina treba da bude limitirana. Tačno je precizirao kako, na dve prosečne zarade, verujući da na taj način jedan broj ljudi jedino može da, uz sve ovo o čemu sam govorio, studira. Mi ulazimo u jedan sistem, ulazimo u društvo gde će objektivno novac biti kriterijum za mnogo toga, a ono što bi po nekim drugim kriterijumima trebalo da bude ispred toga neće više biti moguće, jer inače postoji filozofija da se novcem može sve ili da se novcem može skoro sve, da ne budem previše strog u ovoj oceni. Veoma je važno da svako od nas ovde pomogne svakom da dobije šansu, a šansu možemo dati onda kada neko može da plati, između ostalog, i ovu školarinu o kojoj ovde govorimo. Odmah da kažem, danas je u Srbiji za najveći broj građana i ova školarina koju mi predlažemo misaona imenica, nedostižna, ogroman finansijski izdatak. Da li to znači da će doći do tzv. samoprodukcije inteligencije i da će doći u poziciju da studiraju samo oni čiji roditelji to mogu da plate, a da neki drugi nikada neće dobiti šansu. To su pitanja i izazovi za svaku vlast, za ovaj parlament, za sve građane itd. Naravno da ne treba očekivati da u jednom društvu svi završe fakultet, ali naše nastojanje treba da ide u onom smeru da najvećem broju onih koji imaju talenta, koji imaju želju, koji imaju ambiciju, da im se omogući da studiraju pod adekvatnim uslovima u odnosu na one koji imaju sličan kvantum znanja kao i oni ili koji imaju druge karakteristike kao što su njihove. Veliko je pitanje, velika je tema šta se u stvari rešava ovim zakonom i u kakvom ćemo se naći društvu za nekoliko godina. Bojim se, da suvažila pravila na visokom obrazovanju koja su danas na snazi ili koja će biti uvedena ovim ili nekim drugim zakonima, dve trećine ljudi u ovoj sali nikada ne bi steklo akademsko znanje, akademsku diplomu, jer ne bi njihovi roditelji bili u stanju da njihovo školovanje isfinansiraju. Kažem da je tema velika. Ne govorim to samo sa aspekta političkog programa SPS, govorim to sa aspekta humanosti, sa aspekta opšte potrebe i važnog načela da jednaka šansa jeste najvažniji kriterijum i da je jedan od najvažnijih kriterijuma jednakosti u onom smislu kako jednakost doživljavamo, jer u protivnom će nam se to vratiti kao bumerang. Mi već sada imamo u Srbiji jedan trend da se deca iz bogatih porodica školuju na nekim drugim mestima, nekada i izvan zemlje. Nisam baš siguran i ne mogu o tome da govorim, jer nemam dovoljno podataka, šta se sve to tamo dešava. Vraćaju se ovamo, a ovi drugi nemaju šansu. Znate kako, od čobančeta do akademika je strašno veliki put. Ko zna koliko akademika to nikada ne bi postalo da nije imalo šansu. Zato je naša odgovornost ovde da uradimo sve što možemo, a možemo ako razumemo i ako su nam namere dobre i plemenite, a nadam se da takvi svi jesmo, da obezbedimo svakom od onih koji žele, mogu i umeju da se školuju na način koji je za njih najjeftiniji i najjednostavniji. U smislu ovoga o čemu govorim, a ne govorim o programu, govorim samo o uslovima. Pozivam još jednom sve koji mogu, vas gospodine ministre, i sve druge, državni univerziteti sve treba da urade da oni preuzmu jedan broj ovih studenata koji danas odlaze na različite strane i uz velike školarine se školuju. Viši je stepen garancije, u svakom pogledu, kad to čine na državnom univerzitetu nego na nekom drugom. Ne treba da se toga bojimo, ne treba da se toga klonimo, ako to želimo. Znam da nije jednostavno. Proklamovan je potpuno drugi sistem u zemlji, ide sve u drugom smeru, ali pre ili kasnije ćemo razumeti da to tako ponovo jednom mora biti, kako god nekom to danas izgleda daleko. Zato molim sve narodne poslanike da podrže amandman koji je gospodin Miša Petronijević podneo u ime SPS, koji bi eventualno ublažio nešto od ovoga što ovde govorim i umanjio strahove i bojazni dece koja su danas srednjoškolci, a koja sutra treba da postanu studenti i jednog dana akademski građani.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
I ovaj amandman kao i prethodni povodom člana 61. Predloga zakona otvaraju jednu temu: ko, kako, kada i koliko, a sve se tiče školarine. Setimo se kako smo došli do tog pojma školarine. Nekada su bile redovne studije i vanredne studije. Vanredni studenti su uplaćivali nešto i na neki način finansirali obrazovanje, postojali su samo državni univerziteti, državni fakulteti i najveći broj ljudi u ovoj zemlji sa diplomom fakulteta je u tom periodu i na taj način došao do znanja i diplome. Onog momenta kada je država zapala u probleme, a to nekoliko godina pošto su ugašeni oni SIZ-ovi visokog obrazovanja, pošto je bio potpuno drugačiji koncept i organizacija države i društva, prešlo je to na budžet Republike Srbije. Kada je država došla u probleme da budžetom ne može da obezbedi neophodna sredstva za naše fakultete i univerzitete, javila se ideja o podeli na one čije se školovanje finansira iz budžeta, pa kao rezultat toga i poseban ugovor između fakulteta i države, i one koji sami finansiraju svoje obrazovanje. Pojavom privatnih univerziteta zaključili smo da jedini motiv jeste da ljudi koji se bave obrazovanjem u tom svojinskom obliku obrazovanja na taj način žele da obezbede svoju egzistenciju i da zarade, ali bogami i osnivači takve visokoškolske ustanove da zarade. Nema tu neke preterane emocije. Novac ih je pokrenuo da krenu u tu delatnost obrazovanja. Sada dolazimo pred ovu dilemu, da li mi imamo pravo na neki način da utičemo na visinu školarine. Mi, Narodna skupština, država, da li svojim propisom može da utiče. Sigurno da može kada su u pitanju državni univerziteti i državne škole. Ali, ona utiče i na drugi način, planom upisa, odobravanjem broja studenata koji će da se prime, onim famoznim ugovorom koji se zaključuje i kojim država iz budžeta obezbeđuje sredstva za visoko obrazovanje. I javlja se onda kao dodatak pitanje školarine i sada se opet vraćam na sva ona pitanja koje određuje visokoškolska ustanova. Naravno, primećujete i sami, dakle, naš različit stav u odnosu na Predlog zakona, jer mi fakultet vidimo kao samostalnu visokoškolsku ustanovu, pa u tom smislu je i predloženo našim amandmanom kako je određuje kada su u pitanju državne visoke škole, jer onda mi i imamo neko pravo da propišemo te kriterijume ili da odredimo način na koji će se oni propisati i to je donekle sadržano ovde. Ali, onda postavlja se pitanje iznosa te školarine po godini u odnosu na nešto što je kretanje u društvu, troškovi života, prosečna plata, prosečna zarada, jer nečim mora da se limitira. I ne slažem se kada je u pitanju državni fakultet da oni koji su samofinansirajući, da su to oni koji nisu prešli crtu, nego su ispod crte, nisu talentovani i tako dalje. I student, bez obzira što je punoletan, učenik je, i u obrazovnom procesu je on uvek učenik. Na izborima je birač kao student, ali je birač, kada vozi kola takođe je punoletan, snosi neku odgovornost, ali dok je na fakultetu on je učenik i on uči. U tom odnosu on mora da bude. Pitanje školarine na neki način kada su u pitanju državne školetreba da se reši. Ali, da li mi možemo ovim zakonom na jedinstven način da rešimo to, imajući u vidu da postoje privatne škole? Molim vas, neke privatne škole su nastale da bi se oprale velike pare i nastale da bi se zaradile neke pare. I naravno da tu važe drugi principi na ispitu, jer s pravom onda roditelj studenta privatnog univerziteta kaže, kako moj sin nije prešao u sledeću godinu, a ja sam dao pare, tražim kontrauslugu, ja sam vam platio, i naravno da će to biti drugačiji kriteriju. Ali se javlja devijacija i kod državnih fakulteta. Uvek imaju tendenciju da prekorače kvote koje ministarstvo odredi, imajući u vidu budžet i mogućnosti države, pa se traži saglasnost da se pretera sa brojem samofinansirajućih da bi se obezbedila sredstva, pa naravno, oktobra, novembra, decembra meseca fakulteti su poprilično puni para, naročito oni koji mame veliku pažnju i veliko interesovanje i primaju veliki broj studenata, jer veliki broj studenata na budžetskom režimu, znači takođe i mogućnost da se veliki broj studenata samofinansira. Ko treba da odredi školarinu i na osnovu kojih kriterijuma? To je pitanje koje je gospođa Vjerica Radeta pokušala da reši amandmanom koji je predložila na član 61. da se ne bi desilo, a može da se desi, da kako deru privatni, tako deru i državni. A izgubilo se ono u šta su se zaklinjali svi da je cilj ovog zakona da se obezbedi kvalitet nastave, kvalitet studiranja i, naravno, visoki kvalitet stečenog obrazovanja onih koji završe fakultete u skladu sa ovim bodovima, godinama i ovim nivoima studija do najvišeg nivoa zvanja. Znači, pokušaj da se pomogne, ne ugrožavajući te privatne, kao što ste mogli da primetite, jer verovatno na nekoj instanci, a to je ta konferencija univerziteta, postoji potreba da se ti kriterijumi na neki način usaglase da ne bi došlo do velike razlike. Opet vas vraćam na onaj član vezan za garancije, jer je moguće da ako se privatni fakultet ugasi, da se aktivira ona bankarska garancija, kako bi studenti koji su presečeni u obrazovanju mogli da nastave u drugoj visokoškolskoj ustanovi. Onda se otvara pitanje, a zašto na visokoškolskoj ustanovi državnog, odnosno gde je državala organizovala, gde je školarina bila neuporedivo manja od školarine na privatnom fakultetu, taj fakultet državni preuzima obavezu da završi ono što je zabrljao privatni fakultet. Znači, pitanje školarine nije samo pitanje koliko će da koštaju studije roditelje, koliko će to da košta studente, koliko će profesori da zarade, koliko će rektorat da uzme od fakulteta, i tu je rektorat opet glavni i pita se, koliko će osnivači privatnog univerziteta da zarade. Na privatnom univerzitetu vi nemate ni autonomiju ni akademsku slobodu. Takva je praksa kod nas. Kakvu akademsku slobodu imaju ovi na privatnim univerzitetima, objasnite mi. Sloboda naučno-istraživačkog rada, pa oni su tu svoju slobodu realizovali na državnom univerzitetu, pa samo zbog para ili zato što su otišli u penziju, pa ne mogu više, prelaze kod Bogoljuba Karića i predaju budzašto i za bilo kakve pare. Koji je to kvalitet, o čemu mi pričamo? Znate šta, tržište ekonomije u Srbiji sve više liči na karikaturu nego na neko političko opredeljenje koje ima svoju ozbiljnost. Pogledajte i sami šta se dešava sa tim fakultetima i biće vam sve jasno. Na tu muku naskaču nevladine organizacije, očigledno sa željom da se uništi državno visoko školstvo, sve pod okriljem Bolonje i nedostatka sredstav u budžetu. O tome mora otvoreno da se popriča, mora otvoreno da se kaže. Bolje sada, nego kroz nekoliko meseci ili nekoliko godina, kako je ovde predviđeno, kada se krene sa primenom ovog zakona nailazi na ogromne zidine koje ne mogu da se preskoče, ne mogu da se savladaju, počev od nivoa obrazovanja, od stručnih profila, stručnih znanja, pa sve do diplome, nostrifikacije i tako dalje. I onda se otvara pitanje da li to nešto znači u smislu daljeg studiranja u inostranstvu, zapošljavanja u inostranstvu ili zapošljavanja kod nas. Jedno je zakon, jedno je praksa, a ono što je u ovom trenutku važno to je naše upozorenje da ove norme, koje su navedene u ovom predlogu zakona, ne mogu da ostvare ciljeve koji su postavljeni. Ne mogu. Izražavamo ozbiljnu kritiku. Iznosimo argumentaciju i pozadinu zašto se šta predlaže i odmah ukazujemo zašto ne valja koji član. Zašto ne valja. Vi iz većine shvatite to kako god hoćete, ali imate iskustvo za godinu i po dana, sve što smo vam sa ove govornice ukazali da će biti problem u praksi, u primeni zakona, desilo se. Da li za mesec ili dva dana, za tri. Nije ni čudo, na svaka tri meseca su se menjali zakoni koje ste prethodno donosili. Menjaju se izmene, prethodne izmene izmenjenog zakona. Pa neće valjda ova skupština da se bavi samo sa 20 zakonaza ceo mandat. Prihvatite ovo, pogledajte se. Otkačite se od tih nevladinih organizacija i tih interesnih lobija. Svi ulaze u ovu oblast zato što prepoznaju sebe. E, to je svrha ovog amandmana, da se na neki način urede ti kriterijumi, kako ne bi bila autonomija univerziteta shvaćena kao slobodno određivanje školarine po želji rektora.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 62. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su Vlada Republike Srbije, narodni poslanik Nemanja Šarović i zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 62. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 62. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Odmah da vam kažem da je amandman vrlo delikatan. Dosta sam se kolebao da li da ga uopšte podnesem. U prvoj verziji njega nije bilo među mojim amandmanima, ali kada sam obavio konsultacije sa nekim kolegama ipak sam se odlučio da ovakav amandman napišem. A evo o čemu se radi. Predlažem da se posle stava 5. doda novi stav koji glasi: "Nastavnici sa državnih visokoškolskih ustanova ne mogu raditi na privatnim visokoškolskim ustanovama". Ovoće jako da odjekne i pozitivno i negativno na univerzitetu. Većina profesora će ovo pozdraviti. To su oni koji se stalno bave naukom, naučnim podmlatkom, istraživanjima, koji rade sa studentima i nigde ne rade honorarno, pogotovo ne na privatnim univerzitetima. Jedan manji deo će biti protiv ovog amandmana. Znam slučajeve gde neko predaje na pet privatnih fakulteta. Kada se to dozvoli, privatni fakulteti imaju jednu vrlo jeftinu radnu snagu, daju nešto malo honorara, a ne plaćaju nikakve doprinose za te ljude koje angažuju. Tako privatni fakulteti od toga imaju velike koristi, a ne trude se sami da obezbede sebi stalan nastavnički kadar. Ministar mi je skrenuo pažnju, kada smo razgovarali i prvi i drugi put na Odboru, da bi se možda ovome suprotstavio ministar za rad i socijalna pitanja. Ipak sam se odlučio da ne povučem amandman, nego da ostavim vama da odlučite konačno o tome da li će on ući u zakon ili neće. Prepuštam to vama, a ako posle neki fakultet ili grupa ljudi potraži da se ispita ustavnost ovoga, i ako Ustavni sud kaže da je to neustavno, onda molim lepo. Ali, za sada, ostajem pri ovom amandmanu.
Zahvaljujem, profesore, imate podršku SPS-a za ovaj amandman, a tako bi trebalo da bude i u zdravstvu. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 63. amandman je podneo poslanik Vojislav Milajić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Mi ovom amandmanskom izmenom hoćemo da izbegnemo klasifikaciju na samostalne, nezavisne ili zavisne obrazovne institucije. Predlažemo da ne ostavimo pravo obrazovnoj i visokoobrazovnoj instituciji, akademiji strukovnih studija na univerzitetu da odlučuje o izboru zvanja koja su potrebna subordiniranoj obarazovnoj instituciji zato što ona može da zloupotrebi to svoje pravo. Recimo, poželi nekad fakultet da se opet izdvoji po ovom predlogu, da ima tri odseka, tri studijske grupe i da postane samostalan i zato mu je potrebno neko specifično zvanje, a ima normativ koliko kojih zvanja treba da ima, 50%, to je menjano amandmanski i videćemo šta ćete da usvojite. Potreban je npr. predavač praktične nastave rada na fantomu ili slično, i ako mu to ne dozvoli, zbog nekog razloga, univerzitet, ne uklapa se u strateške projekte univerziteta, u opisu njegovih zadataka, ta institucija niže subordinirana može da stavi pečat na vrata, ona ne može da radi. Prema tome, dovoljno je reći da visokoškolska institucija ako hoće da registruje svoj program, da ga akredituje, da ga pokaže, da ima kadar, prostor, tehničke uslove, može i sama da predloži koje je zvanje potrebno, jer ima u toku postupka akreditacije šanse da kaže da, ali džaba hoćeš to zvanje kada ti ceo program propada. Zašto bi morala da se obraća univerzitetu, sem ako nije pitanje jako strašno centralizovane finansijske kontrole, koja je zaista pogubna po sudbinu fakulteta i potpuno smo na temelju sumnje koju je BU radio tri meseca ili godinu dana pre nego što je sa ovim izašao. Ne treba dirati u taj deo finansijske samostalnosti i deo koji može organizaciono i funkcionalno da osujeti rad zavisne visokoškolske obrazovne institucijekoja je u sastavu univerziteta. Potpuno je druga priča ako on želi da da samostalnoj instituciji saglasnost na zvanje, ako je ona već postala samostalna unutar univerziteta, što još nije ni regulisano. Ako postane samostalna unutar univerziteta, sva zvanja idu ponovo na univerzitet i tu se stvara nejasnoća. Šta će biti kada se jedan fakultet osamostali, a ipak je delimično pod kapom univerziteta. To nije ekskluzivno rešeno pa da se onda zna. Kada je postao samostalni on je sam sebi šef, onda mi nemamo ni normativ kojim bi on dalje regulisao svoje izbore, nego bi opet morao na određen način da se pita kako će izbore zvanja, i onda bi to bila jedina zvanja kada si samostalan da ih nisi verifikovao na akademiji strukovnih studija, odnosno na univerzitetu. Zakon ima prilično nejasnoća, takvih nedorečenih mesta, a ovo je jedna tendenciozna namera, tendenciozno smišljena u tom smislu da se osujeti napredovanje fakulteta, možda se neko u nečemu uspori, što niti je decentralizovan način rada, niti je pitanje koje se može smatrati umesnim u funkcionisanju visokoškolskih ustanova. I ne vidimo, ako iskažu potrebu za nekim specifičnim zvanjem, koga nema u registru, a juče smo predložili promene tih zvanja, iskaže se specifična potreba jer od vas Evropa traži i vi ste to i prihvatili - promenu zakona, da silna nova zvanja uvodite. Postoji namera da se lista zvanja proširi, da nacionalni savet donese čitavu novu listu zvanja. Prema tome, za nova zvanja novi programi, za nove programe novi predavači i što je to onda problem, da onaj ko će vršiti studijski program da i predloži kako će mu se neko ko će ga vršiti, u skladu sa već postojećim zakonskim normativima za pojedina zvanja, i zvati. Da li će ovako ili onako, nema potrebe da pita za molbu, jer čim pita onda tu već može da bude i ovakva i onakva odluka. Dakle, kada se sve uredi stručnim zvanjima i listom zvanja, onda će neko ad hok izabrati onog ko mu je na raspolaganju i u tome ne treba limitiratiinstitucije koje su samostalne i koje nisu samostalne, da od nekoga zavise, jer to onda može da prođe školska godina, pa ćutanje administracije, pa se ne upiše godina itd. To sve što govorim su praktični problemi koji mogu na terenu da budu vrlo ozbiljni. Neko da pare, upiše se, pa možda zbog jednog zvanja ne može da realizuje program, pa možda mora da zove saradnika sa drugog fakulteta, možda je to način da se dođe do tezge. Ma hiljadu tih razloga može biti kad nešto limitirate nepotrebno i mi želimo ovom inetervencijom da samo jednu reč izbacite. Mislim da amandman duh zakona neće pokvariti, neće mu ništa smetati, prećutite to "nezavisni" na jednom jedinom mestu i pokažite da prihvatate amandmane opozicije.
Zahvaljujem gospodinu Poskurici. Da li se još neko javlja za reč povodom amandmana? (Ne) Na član 64. amandman je podneo poslanik Milan Veselinović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Kao rezultat uspešnih studija visokog proseka ta ocena je novčani izraz neke vrednosti. Ljudi ostaju na fakultetu, nastavljaju sa postdiplomskim studijama, brane doktorsku disertariju i bivaju birani u određena zvanja. Sve to treba da se zasniva, pre svega, na prosečnoj oceni studija. Ovim amandmanom tražimo da se član 64. stav 1. promeni, neznatna je promena, tako da bi taj stav glasio: "U zvanje nastavnika može biti izabrano lice koje je osnovne studije završilo sa ukupnom prosečnom ocenom najmanje 8 i koje ima odgovarajući stručni, akademski, odnosno naučni naziv i sposobnost za nastavni rad". U odnosu na ono što je predložila Vlada razlika je samo što smo definisali prosečnu ocenu. Nekada su te ocene na drugi način bile definisane. U jednom periodu mislim da je bilo čak 8,5. Ali, ta prosečna ocena studija je verovatno jedan od ključnih dokaza koji ukazuje na sposobnost tog kandidata da se može baviti obrazovnom delatnošću, odnosno da može biti nastavnik na jednoj visokoškolskoj ustanovi. Iznenađuje me da to nije prihvaćeno, jer mi u praksi imamo i malo drugačiju situaciju. Navešću vam neke konkretne primere. Imate general-majora Zorana Stankovića, on je sve živo ispreskakao, on je fakultet završio sa 6,26 i zahvaljujući nagodbama i na drugi način došao u situaciju da navodno pokaže neku hrabrost, raščistio ove druge i on je sada u zvanju docenta, koliko mi se čini. Imamo još takvih primera gde jednostavno ljudi, bez nekog naročitog proseka, bez neke naročite sposobnosti, bez neke naročite elokvencije napravili su univerzitetsku karijeru, postali su čak i redovni profesori. Mogu da razumem da neko postane akademik u oblastima umetnosti, pa može da bude i kalemar itd, ali njegov umetnički rad ima svoju težinu. To su potpuno drugi kriterijumi. Ali, ovde ko ima prosek 8, to je prva predispozicija da može da ide prema magisterijumu, prema disertaciji, sa tendencijom da kasnije ostane na fakultetu i bude nastavnik u odgovarajućem zvanju. Postavlja se pitanje, čemu ocene ako svako može da bude nastavnik i sa 6,26 ili6,01, mada ni teoretski nije moguć taj prosek? Ovo je u skladu sa opredeljenjem da se rad vrednuje, da se znanje vrednuje. Ništa ne vidim loše za Vladu Republike Srbije, za predlagača ovog zakona da prihvati ovaj amandman, jer nastavnički kadar treba da se regrutuje iz reda najuspešnijih studenata fakulteta, jer se postavlja pitanje, zašto je neko bio uspešan, koja mu je satisfakcija u tome što je insistirao na visokom proseku, da stekne odgovarajući nivo znanja i da sa tim nivoom znanja može da konkuriše na najodgovornije poslove u toj oblasti. Iznenađen sam zašto to nije prihvaćeno, tim pre što nešto slično postoji ili je postojalo u skoro svim našim zakonima koji regulišu visoko obrazovanje.
Zahvaljujem se gospodine Krasiću. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Reč ima profesor Simonović.
Ako neko počne da pravi univerzitetsku karijeru, od asistenta pripravnika pa nadalje, mi mu tražimo da ima prosečnu ocenu najmanje 8. Ali bi bilo vrlo smešno da pišemo referat o nekome da treba da bude redovni profesor, da mu se ocenjuje njegov naučni rad i doprinos nauci i da se kaže da je završio fakultet sa prosečnom ocenom 8. To bi bilo zaista smešno. Najčešće su ti ljudi završili fakultete sa visokim prosekom. Mislim da znam samo jedan slučaj da je neko postao docent, a da je za vreme studija imao ocenu manju od 8.
Da, može i neki Ajnštajn da se pojavi. Da li još neko želi reč? Reč ima gospodin Krasić.
Pokušavam opet da se bavim samo čitanjem onoga što je napisano u Predlogu zakona. Zamolio bih vas da obratite pažnju na član 30. stav 4, o kome je gospodin Poskurica jutros pričao. On glasi: "Izuzetno, doktorat nauka može da stekne lice sa završenim studijama medicine i završenom specijalizacijom, na osnovu odbranjene disertacije zasnovane na radovima objavljenim u vrhunskim svetskim časopisima". Ovde se ne zahteva da je prethodno završio te magistarske studije, već se preskače i neko mu je dao odobrenje da brani doktorsku disertaciju, a to odobrenje je verovatno zasnovano na činjenici što je taj primarijus objavio veliki broj radova u svetski priznatim naučnim časopisima i, kao što vidite, tu nema govora o nekom proseku. Prosek se uopšte ne uzima u obzir, tako da je instalirano samim tekstom zakona upravo ono zbog čega je potrebno da se usvoji amandman, da se ne bi dešavalo da se nešto pretpostavlja. Tako se nešto pretpostavljalo, pa je 14 godina branio doktorsku disertaciju Slobodan Beljanski, iskoristio je priliku da se menjaju tri zakona o visokom obrazovanju, pa kada su njegovi prijatelji došli da drmaju Pravnim fakultetom, a to Gaša nije ukinuo, čovek je završio i sve je to u redu, kako se kaže. Dakle, ništa nije loše ukoliko taj uslov stoji za izbor u zvanje nastavnika, tim pre što je moguće da neko završi diplomske akademske studije i da stekne doktorat, a da nema prosek, ali neće biti u nastavnom procesu, već će imati odgovarajućezvanje, odnosno savladan taj treći stepen visokog obrazovanja, sa kojim može da postigne neku korist u nekom institutu, privrednoj organizaciji, državnoj instituciji, ali neće biti u obrazovnom procesu kao nastavnik, jer ne ispunjava uslov, tokom studija nije imao prosek veći od 8. To je ta kvrgica koja treba da se stavi, koja bi nam omogućila da uvek imamo najbolje u nastavnom procesu u visokom obrazovanju. Zašto ovo kažem? Zato što ima poprilično, pa sad već i vanrednih i redovnih profesora koji su u nekom periodu pre otprilike 15, 18 godina iskoristili mogućnost da posle završenog fakulteta magistriraju, ili nakon magistriranja u Srbiji, u nekoj od ovih zemalja u inostranstvu odbrane navodno disertaciju, ali ona nije akademska nego strukovna, pa je ovde predstave kao akademsku i danas su ovde redovni profesori, sa očiglednim vakumom u profesionalnoj karijeri. Zato je potrebno da se ubaci ovo, od ovoga ništa ne boli, tim pre ako se ovo podrazumeva i takva je praksa, ali ne bi trebalo da omogućimo da izuzeci naprave novo pravilo. Ja sam naveo nekoliko izuzetaka, Zorana Stankovića, a ima ih još. (Velimir Simonović, sa mesta: Potpuno pogrešno.)
Izvolite, gospodine profesore, po Poslovniku.
Vi izgleda ne znate, kolega Krasiću, da kada neko doktorira u inostranstvu vrši se nostrifikacija diplome. Određuje se stručna komisija za nostrifikaciju diplome, pa ako je tamo ta njegova doktorska diploma slaba, neće biti nostrifikovana i on ne može da konkuriše za zvanje. Znam da mogu tamo da se dobiju doktorske diplome nižeg ranga. Konkretan primer: moj student koji je kod mene magistrirao, doktorirao je na nekom univerzitetu u Engleskoj. Ali, taj fakultet iako, postoji 20 godina, nema pravo na kraljičin pečat na doktoratima. On je došao u Beograd i rekao je ovako - ovde sam diplomirao pa hoću da doktoriram i, znajući da ta diploma doktorska nije ekvivalentna našoj diplomi, nije je ni podnosio na nostrifikaciju. Na kraju da vam citiram ponovo ovo što sam rekao da mnogo govorite. Kao i svi vi, uostalom, koji sedite ovde i svi drugi, pročitao sam mnogo štošta u životu, a izdvojio sam četiri stvari kao najpametnije koje sam pročitao. Jedna od tih je moto koji je uzeo poznati austrijski filozof Vitgenštajn za jednu svoju knjigu: "Što ne možeš reći kratko, bolje i ne govori".
Replika, Zoran Krasić.
Narodnom poslaniku Velimiru Simonoviću nikada nisam rekao da mnogo priča ili da malo priča. Nikada nisam ni imao nameru da kažem da treba da se javi ili da ne treba da se javi. Shvatam vaše godine da imate potrebu da me ukorite i ne ljutim se, ali nema potrebe da budete nervozni. Upravo izbegavam da pominjem imena i prezimena upravo tih lica koja su zloupotrebla nostrifikaciju i postala redovni profesori. Samo radi jedne insinuacije da bi se prepoznao taj čovek, nemam nameru da ga pominjem jer više nije u političkom životu, jedno vreme je bio i naš konzul u Nemačkoj. On je sada sa doktoratom, oni iz Niša već to znaju, to je odavno završena ta afera, on je zloupotrebio doktorat nekih strukovnih studija, predstavio, pa je bio vrlo cenjeni profesor na Mašinskom fakultetu u Nišu, sad je redovni profesor, a vidite ima rupu i rupicu ili bezdan u toj svojoj profesionalnoj univerzitetskoj karijeri. Znate, nemam nameru da izokrećem činjenice, a kada citiram konkretne primere trudim se da budem vrlo precizan, možda i opširan. Molim vas, mi smo ovim amandmanom samo zatražili da kao još jedan uslov, da bi neko mogao biti nastavnik, pored zvanja, sposobnosti itd, bude propisan minimalni opšti prosek studija od osam. To je i postojalo ranije u našim propisima. Zašto? Na ovaj način mi nikome ne sprečavamo da dođe do trećeg nivoa obrazovanja, da postane doktor, da postane magistar, specijalista. Ne, samo govorimo o obrazovnom procesu, o statusu nastavnika u visokom obrazovanju. Nema nikakve smetnje. Vi kažete - ispod časti je da nekome u izveštaju tamo stoji na fakultetu je imao prosek, pa da se navede neka brojka ispod osam. Ja sam vam na konkretnim primerima naveo da je kod nekih izvrnuto u izveštaju da se pomene, a kod nekih je pomenuto, pa nije osam, nego 6,26. Vi mi sada kažete nema potrebe. Ima potrebe, zato što treba da bude nastavnik, zato što treba da budu najbolji sa univerziteta i fakulteta nastavnici, a ne 6,26, pa imate takvih i sada na patologiji ovde u Beogradu. Pitanje je da li su završili fakultete, ali se javljaju kao veliki eksperti da dokažu da je treće lice pucalo u kasarni i bave se profesorskim poslom. Pogledajte koliki im je prosek. Pričam samo o mogućnosti učestvovanja u obrazovanju u statusu nastavnika, ne sputavamo mogućnost sticanja magistarske ili doktorske titule.
Inače, imate i vi pravo da se zalažete za svoj amandman, ima pravo profesor Simonović da osporava, a Skupština će da odluči. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 64. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 65. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Petar Jojić i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, zahvaljujući jednom poslovniku koji je donela većina u ovom parlamentu vidite koliko će poslanika večeras da uzme učešća u raspravljanju o jednom veoma važnom zakonu, o Zakonu o visokom obrazovanju. Skoro će pet godina otkako je na vlast došao DOS. Sećate se da je DOS obećao da će po hitnom postupku izvršiti reformu visokog obrazovanja i školstva, a proteklo je toliko vremena i na dnevnom redu se nalazi jedan zakon koji treba da uredi visoko obrazovanje u našoj državi. U ime poslaničke grupe SRS na član 65. uložio sam ovaj amandman i predložio da se u stavu 2. briše odredba. Umesto onoga što je naznačeno u Predlogu treba da glasi: "Fakultet, odnosno druga visokoškolska ustanova vrši izbor svih zvanja nastavnika". Dame i gospodo narodni poslanici, ko će bolje izvršiti izbor no što će to izvršiti neposredno fakultet? Nisam siguran da će to moći rektor univerziteta, kome se od strane predlagača sada daje ovlašćenje da on bira nastavnike na fakultetima i školama visokog obrazovanja, umesto da to radi neposredno fakultet. Kolektiv fakulteta i profesori fakulteta najbolje znaju ko je studirao na tom fakultetu, koliko godina i, posebno ono što je govorio Zoran Krasić, sa kojom ocenom je on položio završni, odnosno diplomski ispit na određenom fakultetu. Imaćemo situaciju da ćemo prerasti u centralizovani način izbora nastavnika na fakultetima, jer će ta privilegija biti data i nju će imati univerzitet, ali ne fakultet. Ovim zakonom, dame i gospodo, nije uređen odnos, na precizan i pravi način, između državnih i pivatnih fakulteta. Ovde se ne vidi, ukazano je u diskusijama, šta će se desiti da oni koji predaju na privatnom fakultetu, predaju i na državnom fakultetu. Da li će biti isti kriterijum? Da li su isti motivi u pitanju? Neće biti isti motivi i neće biti isti kriterijumi. Zato nije dobro uređen taj odnos, ko može predvati na državnom fakultetu i da li može tada da predaje na privatnom fakultetu? To že se pretvoriti u tezgarenje i imaćemo, kao što sam rekao, dva kriterijuma prilikom ocenjivanja i prilikom davanja ocena studentima. Ono što sam želeo da posebno ukažem, to jeste da se malo vodi računa o sadržaju predmeta koje treba studenti da uče na fakultetima. Mi danas u praksi imamo slučajeve da pojedini naučni radnici i profesori ne trude se da li će dobar udžbenik, sažet, jasan, razumljiv, napisati, no se trude da napišu knjigu na stotine i hiljade stranice, a sve je to vezano za honorar. Ako je reforma u pitanju, onda reforma mora pod hitno i u ovoj oblasti da se preduzme i da se reforma ostvari. SRS je za to da izbor nastavnika vrši fakultet, a gospodin prof. dr Poskurica, Vjerica Radeta, Zoran Krasić i drugi poslanici SRS ukazali su na sve propuste ovog zakona i na njegovu manjkavost, a govorio je i gospodin Momir Marković, Penezić i drugi. Moram reći da su dali veliki doprinos i ukazali su na to da bi trebalo urediti ovu oblast na bolji način, da je ovaj zakon valjao on bi u maju mesecu bio na dnevnom redu i ministar ga ne bi povlačio. Ministar je video da je politička klima bila vrlo nestabilna i shvatio je da mu zakon u tom trenutku ne bi prošao, ali i ovako danas, kada se ovaj predlog zakona nalazi pred poslanicima na ovom zasedanju, svakako da mu se mora posvetiti veća pažnja. I zbog toga govorim da je Poslovnik omogućio da nema pažnje u ovom parlamentu toliko, da nema interesa da se donese bolji zakon. Pojedini poslanici ne daju toliko doprinosa da pomognu da se raščisti u našem obrazovnom sistemu na visokom nivou. Zato predlažem parlamentu da usvoji ovaj amandman, jer će u svakom slučaju poboljšati tekst zakona.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Mi smo, nažalost, amandmanom samo obuhvatili stav 2. člana 65. Verovatno nam je promaklo da dirnemo i stav 1. Vidite, u odredbama o sadržaju studijskog programa i u odredbi o obimu studija vi govorite o predmetima, a u članu 65. stav 1. ističete da visokoškolska ustanova raspisuje konkurs za zasnivanje radnog odnosa i sticanje zvanja nastavnika za uže oblasti. To je neka nepreciznost. Do sada je uvek bilo da se za predmet raspisuje, ali dobro, zbog toga ćete u praksi da imate glavobolje. Ono što je poenta našeg amandmana, gde tražimo da se promeni stav 2, to je da fakultet bude samostalna visokoškolska ustanova, pa po tom osnovu, kao i sve druge visokoškolske samostalne ustanove, vrši izbor u zvanje nastavnika. To odavno postoji kod nas. I prema postojećim propisima izbor i zvanje je u nadležnosti fakulteta, postupak se zna, odluka organa upravljanja, formira se komisija, konkurs, jave se kandidati u zavisnosti od toga šta se tražilo, da li u zvanju vanrednog ili redovnog profesora, kandidati konkurišu, dostavljaju dokaze da ispunjavaju uslove, komisija pravi izveštaj. U jednom periodu, ako je za redovnog profesora, pre praktičnog zasnivanja radnog odnosa bila je potrebna saglasnost Ministarstva za visoko obrazovanje. Moguće su različite varijacije na tu temu, s obzirom da smo pre zakona iz 1998. godine imali hiperprodukciju zvanja redovnog profesora, gde smo imali profesore bez objavljenog udžbenika, bez rada, bez svega i svačega. Imali smo čak i plagijatore. Sada se to ništa ne menja suštinski u onom pokvarenom smislu, već fakulteti kao ta obrazovna i naučna baza gube to pravo, i to pravo prelazi na univerzitet. Vaš stav 2. ovog člana glasi: "Univerzitet vrši izbor usva zvanja nastavnika, na predlog fakulteta, odnosno druge visokoškolske jedinice, a akademija strukovnih studija za nastavnike itd." Znači, suština ovog amandmana jeste što tražimo da fakultet bude samostalna visokoškolska ustanova i da iz tog njenog statusa izviru sva ova druga prava. Jedno od tih prava jeste zasnivanje radnog odnosa i izbor u odgovarajuće zvanje. To nije u suprotnosti sa ovom našom praksom. Integrisani i dezintegrisani, ujedinjeni i razjedinjeni, skoncentrisani i dekocentrisani, centralizovani i necentralizovani, bilo šta da uzmete kao floskulu za opravdanje zašto zastupate stavove ovog predloga zakona, te fakultet će na neki način da se pita, nastavno-naučno veće, pa komisija, a univerzitet je tu samo neko ko navodno treba da lupi pečat, ili još drugi razlog koji može da se iskoristi, to je da će neki fakultet imati samostalni status pravnog lica ako ima tri studijska programa itd. Sve to pada u vodu. Zašto pada u vodu? Iz jednog prostog razloga što su u statusnom smislu visokoškolske ustanove, bez obzira ko je njihov osnivač i bez obzira kojim kapitalom su osnovane, ravnopravne i jednake pred zakonom. Svesni ste činjenice da se na ovaj način državni fakulteti i ono što je embrion potiskuje, razvija se rektorat, koji će da odlučuje o napredovanju, koji će da zaustavi napredovanje. Smeškajte se vi, ali videćete šta će da vam kažu fakulteti kada prođe ovaj predlog zakona. Opet ćete da krenete sa vašim progonima, ali na drugi način. Sada će univerzitet, rektorat u vidu nastavnog veća, saveta, nije bitno kog organa, da odlučuje o zasnivanju radnog odnosa, o napredovanju, o zvanjima. Da vidim tog mladog naučnika sa univerziteta koji će da se suprotstavi dekanu, rektoru ili bilo kome po bilo kom osnovu pa, između ostalog, i po nekom političkom osnovu, kako će on da napreduje i kako će da dođe do zvanja. Da ne pričam o tome da to i sistemski može da se zaustavi. Nemamo potrebe, imamo dva, ne treba nam treći nastavnik, imamo jednog, ne treba nam drugi. Bilo je pre nekoliko godina, šta vredi, smanjilo se itd. Vodite računa da na ovaj način ne pogoršate stanje na univerzitetu. Unapred vas opominjem. Uopšte se ne sekiram što se nekome ne sviđaju moje reči. Stvarno sam od toga operisan odavno. Poneki put mi je baš drago kada se nekome ne sviđa ono što pričam. Zašto? Do sada se pokazalo da vreme demantuje moje protivnike. Ne mogu sada da vam citiram, zbog vremena, na šta sam vas sve upozoravao. Niste prihvatali, ali ste posle dva meseca u hodniku - bio si ti u pravu. Budite sigurni da će i ovo da se desi. Sa ovim zakonom će se upravo desiti ovo što sam danas pokušao da vam navedem kao opasnost. Desiće se samo zbog toga što ste isključivi, što ste dobili zadatak da to mora da prođe. Kako je ko zadovoljio neki svoj interes da bi to prošlo, to je druga tema. Čućete sa fakulteta i sa univerziteta mnogo veći broj kritika od ovih koje mi danas pričamo.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na naslov iznad člana 67. i na član 67. amandmane su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Velimir Simonović i Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podnela sam amandman na naslov i na član 67, sa dosta velikim tekstualnim obrazloženjem, s obzirom na to da je ovo zvanje, koje se predviđa kroz naslov - profesore emeritus i kroz opis onoga šta će taj profesor da radi, u članu 67. jedna potpuno nova kategorija u našem visokom školstvu, odnosno nije se tako zvala i na ovakav način, sa ovakvim nazivom se sada ustanovljava. Kad otvorite "Vujakliju", ne znam već na kojoj strani, tamo jasno stoji, a vidi se iz ovog obrazloženja i iz priloženog opisa tog profesora, ko je ta osoba. Dakle, onaj ko je islužio radni vek, ko je nešto uradio, učinio itd, "Vujaklija" nastavlja to da objašnjava. Međutim, što se tiče samog povoda i onoga da toga nije bilo do sada u praksi srpskog visokoškolstva, motiv je sada ono čime se bavila, pre svega, poslanička grupa SRS, a ne ovaj opisni deo, zapravo, da su to profesori koji su u penziji, za drugi i treći stepen akademskog zvanja. Nama je bilo veoma važno da krenemo od toga šta je bio motiv predlagača da ustanovi zvanje profesore emeritus. To su profesori kao što je to gospodin prof. dr Simonović, kao što su to mnogi ugledni članovi SRS koji nisu u ovom poslaničkom sazivu, a profesori su u penziji, koji su dali, svako u svojoj struci, nesebičan doprinos nauci. Sada se postavlja pitanje, uz ovakvu mogućnost, a pre svega znamo da je već članom 78, što ćete videti kasnije, tu je mogla da bude samo izmena pojedinih stavova, već definisano angažovanje profesora u penziji, odnosno rok po kome oni mogu da se angažuju, šta je trebalo predlagaču da ustanovi ovo novo akademsko zvanje, odnosno da se članom 67. to na ovakav način precizira, kada ovde uopšte nije određena starosna granica. Hvala bogu ima i onih profesora u penziji, svima njima želim i dobro zdravlje i dug život, kao i svakom od vas, koji dočekaju poznu i najdublju starost, ali da li su to ljudi koji baš u tim godinama, a koji za sebe smatraju da mogu da obavljaju ovaj posao, i ko će njih da angažuje i ko će imati više motiva da ih angažuje? Mi mislimo, kao i kod prethodnog člana, kada je govorio gospodin Zoran Krasić, da je to, pre svega, jedna dobra mogućnost za privatne univerzitete, konkretno za Univerzitet "Braća Karić". Kako će Bogoljub Karić da u ovom novom odnosu, po članovima zakona, kako je to predlagač predvideo, da postigne minimum, odnosno fond sa profesorima iz određenih struka, ako ne angažuje i profesore koji su u penziji za drugi i treći stepen akademskog zvanja? Onda se postavlja pitanje koja će to cena biti kod Karića i njemu sličnih privatnih univerziteta da se stekne zvanje magistra, doktora nauka i ko su sve ti budući magistri i doktori nauka koji će da pohrle, iz raznoraznih razloga, raznim vezicama, što direktnim političkim, što drugim uticajima, kod Karića da traže to zvanje kod ovih profesora. Nesporno je, zna se šta je gostujući profesor i to je lepo obrazloženo u članu 66, mi nismo ni podnosili amandman i bespotrebno je da o tome pričamo, ovde je to precizno dato, ali ovde imamo veliku primedbu i na dati procenat. Dakle, nije definisana starosna granica za profesore emeritusa, a određen je procenat od tri posto od ukupnog broja nastavnika na univerzitetu. Sve ovo je dovoljan razlog, i niz drugih primera koji će se pojaviti u praksi i negativno će da odjeknu, a pre svega zbog ovih privatnih univerziteta, kao što je Univerzitet "Braća Karić" i njemu slični, za angažman ovih profesora koji, iskrena da budem, imaju apsolutno pravo. To što je njih zakon i radni vek ograničio da u jednom trenutku prestanu da rade svoj posao i da pomažu studentima da stiču akademsko zvanje, ne ograničava ih dokle oni to smatraju, ali nije definisano ni do kojeg to doba, ni koje su to sve mogućnosti. Jednostavno, ova sasvim nova kategorija i uz zaista veliki trud našeg ovlašćenog predstavnika profesora Poskurice i svih nas, i mene kao predlagača, mi u praksi u okruženju nismo mogli da pronađemo, ni u ovim zakonima iz zemalja u okruženju, da postoji ovako ustanovljena kategorija, iako smo nastojali da vidimo gde svega toga ima. Verovatno u nekim zapadnim zemljama. Mi smatramo da, zbog toga što je već definisano šta profesor u penziji radi u članu 78. i u članu 66. kakva je uloga gostujućeg profesora, nije potrebno da ovakva kategorija i da ovaj član postoje u zakonu. Zato pozivam poslanike da u danu za glasanje prihvate ovaj amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS.
Reč ima gospodin Simonović.
Evo o čemu se radi. Ovo zvanje najčešće se pojavljuje u Americi, a u Evropi ređe; možda, verovatno da ima. To je jedno počasno zvanje koje ne znači nešto mnogo osim jedne počasti nekom redovnom profesoru koji je otišao u penziju, a doprineo je mnogo razvoju nauke, pa je za njega ta počast. Ako se uopšte htelo ovo da ostavi, dosta je bio samo prvi stav, a ovaj drugi, govori se o mogućnosti da taj može da radi još uvek nešto, regulisano je u članu 78, naročito u mom amandmanu na taj član koji to potpuno reguliše. Odmah da vam kažem, neću biti nesrećan ako se ovaj amandman ne usvoji, daleko od toga, ali mislim da nema potrebe. Jer za penzionisanog profesora je ovamo u članu 68. sve regulisano što se tiče njihovog angažovanja i posle penzionisanja. Isto tako, imam primedbu na ovo, nije zgodno stavljati procente – 3%. Šta ako ima više profesora koje treba proglasiti za profesore emerituse i zašto samo za one koji će biti penzionisani kada stupi na ovaj zakon na snagu, zašto ne može da bude neko proglašen za profesora emeritusa koji je već u penziji, tako da sve u svemu bolje da ovaj amandman prihvatimo.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 69. i član 69. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 69. amandman je podneo poslanik Milan Markaović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 70. i član 70. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, vrlo kratko ću obrazlagati ovaj moj amandman. Ne vidim razlog zašto se ne bi amandman usvojio u danu za glasanje. Naslov iznad člana 70. kaže - Zvanje saradnika; tražim u ime poslaničke grupe SRS da naslov iznad člana 70. bude Zvanje saradnika u nastavi. Jer u članu 70. se kaže: "Zvanje saradnika su: saradnik u nastavi i asistent. Zvanje saradnika u izvođenju nastave u okviru studijskih programa stranih jezika su: lektor i viši lektor." Amandmanom tražim da stav 1. u članu 70. glasi: "Zvanje saradnika u nastavi su: asistent - pripravnik i asistent, lektor i viši lektor". Tako bi stav 3. postao stav 2, a stav 4. bi postao stav 3, a stav 2. bi se brisao. Mislim da će vam u danu za glasanje proraditi savest pa ćete glasati za ovaj amandman.
Prelazimo na sledeći član. Na naslov iznad člana 71. i član 71. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Ovaj član 71. reguliše pitanje kako se bira, koji su uslovi za izbor, kako ga je predlagač nazvao, Saradnik u nastavi. Inače je to zvanje koje je do sada postojalo, ali pod nazivom asistent-pripravnik i ne vidim razloga zašto je predlagač terminološki vršio neke izmene, potpuno nepotrebne, jer naziv asistent-pripravnik je domaći, poznat, a sam naziv zaista ništa ne smeta, čak iako se zakon iz temelja menja. Dakle, osim te nepotrebne terminološke novotarije, sporno je još nešto. Uslovi koji su potrebni za sticanje ovog zvanja u dosadašnjem zakonu jesu da je asistent-pripravnik završio studije prvog stepena sa prosečnom ocenom najmanje osam. U Predlogu ovog zakona uslov je da se u zvanje saradnika u nastavi bira lice koje je upisalo magistarske studije. Ali, ono što je najviše sporno, ugovor se potpisuje na jednu godinu, s tim da se može produžiti za još jednu godinu. To znači da se uvodi jedna nepotrebna i loša atmosfera žurbe za naučni podmladak i da za kratko vreme moraju da završe magistarske studije, da upišu doktorske studije i tek onda mogu da steknu sledeće zvanje, zvanje asistenta. To će dovesti do pogoršavanja atmosfere na univerzitetu, nastaće nešto što se zove socijalni darvinizam, odnosno bespoštedna borba za opstanak na univerzitetu, zato što će taj mladi čovek koji sticajem okolnosti, iz nekihformalnih razloga, nije završio magistarske i upisao doktorske studije, a ima sve druge uslove, pre svega talenat, znanje, veštinu, sposobnost, dar, morati da izađe iz tog procesa, tako da mislimo da treba da uvažite ovaj naš amandman koji apsolutno ne dovodi u pitanje čak i ono što ste zamislili ovim zakonom.
Zahvaljujem se. Na član 71. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Da se ne bih ponovo javljao, govoriću odmah o članu 71. i članu 72. jer se odnose na iste stvari. Tu se konačno spominje ona famozna prosečna ocena osam, a čak kod asistenta se predviđa da je završio magistraturu. Kod nas se po poslednjem zakonu ne može neko upisati ako nije imao ocenu najmanje osam u toku studija. Znači, to je a priori ispunjeno, jer je mogao da upiše magistarske studije samo sa prosekom osam tokom redovnih studija. Molim vas, koga interesuje da obrati pažnju, neću dugo da govorim o ova dva amandmana. Umesto da saradnik u nastavi bude zaposlen samo godinu dana, pa još godinu, predlažem dve plus dve, a za asistenta predlažem četiri plus četiri. Jer mu date malu plate, nema nikakvu sigurnost, može da mu se kaže posle godinu dana: hvala lepo, doviđenja, niste nam više potrebni. A on treba da upiše doktorske studije, da polaže ispit i da se usavršava; i još mala plata i još nesiguran u tom radnom odnosu. Zato predlažem kod saradnika dve plus dve godine, a kod asistenta četiri plus četiri godine. Mislim da će ovo ako ostane ovako u zakonu prilično ugroziti stvaranje naučnog podmlatka na univerzitetu, a to je veoma opasno.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 71. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 71. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 71. amandman je podneo poslanik Dragoljub Živković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 72. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 72. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Profesor Simonović je malopre obrazložio ovaj amandman. Na član 72. amandman je podneo poslanik Zlatan Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Ima reč narodni poslanik Mileta Poskurica.
To je opet jedan od dokaza revizije koju ste nepotrebno pravili, da nešto malo promenite, ali to što ste zvali saradnik u nastavi, ili asistent, asistent pripravnik, oko toga možemo da se sporimo i ne sporimo kako ćete ga zvati, ali bitno je šta mu pružate. Vidite, u prethodnom amandmanu, za saradnika u nastavi dali ste kratko vreme i mogućnost da upiše magistarske studije ili specijalizaciju. Opet se vraćamo na ono čuveno, sa specijalizacijom, objavljenim radovima, bićeš docent. E, tu već pripremate teren da uvedete u ovu medicinsku struku jedan poseban nivo, posebnu privilegiju u odnosu na druga zvanja i zaista to ne treba da radimo. Ne bi trebalo da budemo nepravedni prema drugim smerovima i stručnim zvanjima. Amandman koji sam podneo na član 72. stav 1. odnosi se na zvanje asistenta. Zadržali smo u neku ruku stara rešenja, za koja smatramo da su bliska univerzitetskoj praksi i da nam je stvar do kraja poznata, da se decenijama na taj način radilo, ali nismo ni dali toliko dugo vreme da se to odugovlači i asistensko zvanje unedogled provlači. Za to nismo ni postavili tako visoke kriterijume kao vi. Upisane doktorske studije, a i da ima završene magistarske studije i po logici stvari upisan doktorat, upisane doktorske studije, to je ono što mi možemo da prihvatimo i definisali smo bliže uslove. Zašto? Zatošto u okviru integrisanih studija se predviđa mogućnost da ako završi šest godina izlazi sa zvanjem magistra medicinskih nauka. Da li će to biti master, šta će od toga ispasti, ili će to biti diplomska studija pa drugo zvanje, poput rešenja u hrvatskom zakonu, kako u integralnom tekstu stoji. Ako bi izašao kao magistar, znači da bismo mi imali veliko opterećenje fakultetima sa prispelim studentima prosekom iznad osam kao opštim uslovom koji bi konkurisali u zvanje asistenta. Mnogi zagovornici ovog zakonskog predloga su govorili da je to dobro. Da ćemo time imati selekciju i moći pažljivije da biramo. Sve bi to bilo dobro da smo mi finansijski moćni. Govorim o državnim univerzitetima, koji bi mogli da finansiraju tako veliku najezdu. Jer, dok ovaj zakon stupi na snagu, proći će dve godine za različite norme i tri, ili šest meseci, i oni koji su upisali magistarske studije završiće ih i moći će legalno da konkurišu u to zvanje. Prosek iznad osam lako se ostvari i sa znanjem i sa drugim mogućnostima da se dođe do visoke ocene. Dakle, ako je to tako fakultet, odnosno univerzitet, kao vlasnik svih para reći će - stanite, vi imate veliki broj upisanih kandidata, vi imate dosta magistara medicine iz medicinske struke, a šta ćemo da uradimo sa matematičarima, fizičarima i drugim fakultetima u sastavu univerziteta, pa vi sve pare pojedoste do sada, a mi još da zaposlimo 20 asistenata pa ćete vi da birkate koji vam je najbolji. Nepotrebno stvaramo široku bazu za uhlebljavanje najpre ovih asistenata pripravnika ili saradnika u nastavi, a bogami kasnije i asistenata, pa ćemo od njih moći da biramo. To što će oni da rade i da pomažu videli smo u obrazloženju, kaže - lakše će se izvoditi nastava. Pa, to neko mora i da plati. Fakulteti danas nemaju šanse da plate, evo pričitajte šta je Turajlićka pisala prethodnoj gospođi ministrki, nemaju para da plate ni vodu, a ne da plate 10-15 asistenata, pa će oni da podele posao, pa će nekim kriterijumima neko ko ih posmatra odozgo, kao Orvel, što reče neko od naših kolega, da odluči ko će biti taj najbolji kome ćete još produžiti određeni, obično kraći rok, status u zvanje asistenta saradnika, odnosno konkretno asistenta, a oba člana su povezana jer zaista su vrlo zanimljivi. Mislimo da licu koje je dobilo status zvanja asistenta dovoljno je provo četiri godine, plus još dve, jer doktorske studije traju četiri godine, ili tri, kako se gde opredeli, tako da bismo na taj način mogli da steknemo pravovremeno i doktora nauka, pa da se krene u dalja akademska zvanja. Širenjem osnove iz koje će svako imati šansuda dođe deluje demagoški u određenom smislu. To nije nemoguće ni loše, ali to treba neko da isfinansira. Kako će fakultet da pokrije tolike asistente? Pazite, po predmetima. Mi nemamo kao što imaju Rusi podeljene kliničke i pretkliničke predmete, pa posebna grupa, pa posebno finansiranje. Kod nas su medicinske studije takve, oni su u žiži interesovanja jer su na određeni način privilegovani, da vi primate asistenta čim završi, sa zvanjem magistra, na određenu kliničku ili pretkliničku granu. Pa ćete na biohemiju pet, na anatomiju tri, na kliničke predmete 25, a ne treba vam. Vama je kontrolor rada po vašem predlogu univerzitet. On se pita o izboru. Ne samo nastavnika. Daće sugestiju - izvinite, vi hoćete još tri profesora a izabrali ste 35 asistenata. Šta da kaže dekan fakulteta. Kako će? Imaju prosek osam, moram da ih primim, magistri su, konkurisali. A niste pri tome definisali bliže uslove. Mi smo vam dali i tu mogućnost amandmanom da se uzme pored prosečne ocene grupa predmeta ili neki drugi bliži uslov da bi se rasteretili velikog priliva magistara. Govorim o integralnom zakonskom tekstu u kome se on zove magistar posle šest godina studija. To su tzv. integrisane studije. Da li će se on zvati master, pa će imati drugo zvanje, to je nešto drugo. Ako se u hodu nešto promenilo tokom ovih dana, to je sasvim drugo, ali posebno asistente za kliničke predmete, njima je zaista ovo vreme dovoljno da realizuju ove četiri plus dve godine, a za predkliničare i da ne govorim. Za njih je to mnogo lakše. Oni imaju mnogo više vremena, jer se doktorskim tezama bave problematikom koju izučavaju u pretkliničkim predmetima. Biohemija, fiziologija, to su transportni procesi, nešto zarad čega i zbog iskazanog interesa ih i primaju upravo na te pretkliničke predmete i njima je tu posao olakšan. Kada sve to stavite na jednu stranu, medicinsku struku, poznat mi je problem, slično je i na stomatologiji, farmaciji i kada na drugoj strani posmatrate druge smerove i obrazovna polja onda ćete videti da je to prilična neravnopravnost. Osobito će to biti izraženo tamo gde univerzitet sadržava i fakultete medicinske struke, po pravilu su to fakulteti gde se mnogo studenata upisuje, i očekuje se da idu najbolji studenti, sa najvišim prosekom, da će se ići na kriterijum više od osam. To je alternativa, ali je sada teško pričati o tome. Onda se kriterijum podiže na više jer će ih biti mnogo sa osmicom, koji će moći u odsustvu drugih kriterijuma da kažu - izvolte, ja konkurišem. A fakultet nema mehanizam da kaže - ti mi ne trebaš, ti si mi potreban. A nema dodatnih kriterijuma šire definisanih i mi smo dali nekakvu ideju i smernicu da na taj način nekako limitiramo tu navalu i da je učinimolegitimnom, da se niko ne oseti oštećenim, da u startu zna da li može ili ne može da konkuriše i da dođe do određenog zvanja, a ne da se stvori široka baza, pa unutar tri godine da mi birkamo kome ćemo produžiti status, a kome nećemo. Osobito kada postane asistent, što bi bilo vrlo komplikovano i nefer, da se neko na kraju eliminiše iz trke, zato što će neko samo da bude iskazan kao konačna potreba u zvanju nastavnika, docent, a onda da nam asistenata bude previše i asistenata saradnika. Za to vreme dok su oni asistenti saradnici na pretkliničkim predmetima ljudi gube vreme za specijalizaciju. Oni su svi u nadi uvereni da će jednog dana biti izabrani, ponovljen im mandat, i biti izabrani u zvanje asistenta. To je gubljenje dragocenog vremena, a vi jeste skratili preduge specijalizacije na godinu dana, ali od toga neće biti ništa. Verovatno će ministar zdravlja reći da to ne dolazi u obzir, da nikada nećete dobiti specijalistu za godinu dana. Ovde je trebalo praviti izuzetak, protiv čega jesam, ali oni će biti na određeni način, koliko god da im je lakše da dođu do pozicije asistenta ili asistenta saradnika, toliko će oni biti osujećeni. Neki od njih koji ne budu otišli konačno do zvanja nastavnika biće osujećeni u svom napredovanju, stručnom usavršavanju, upisu specijalizacije i ko zna čemu sve još i imati osnovu da se smatraju potencijalno ugroženim predloženim zakonskim rešenjem koje otvara široki front nastupa. A onda, na kraju, ipak mora da limitira u skladu sa zahtevima koje traži univerzitet, jer je fakultet pod univerzitetom, i onda će reći - izvinite, vi ne možete medicinari više kadrova dobiti, dosta vam je. Otprilike smisao naše intervencije se svodi na to. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 72. amandman je podnela Vlada Republike Srbije.Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 75. amandman je podnela Vlada Republike Srbije.Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 75. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Opet, naravno, ovo "samostalne", ništa više. Brišemo taj prerogativ da neko drugi odlučuje o tome, da sam fakultet odlučuje o tome hoće li pustiti svoga nastavnika da zasnuje negde radni odnos, imaće dobru kontrolu. Taj mehanizam za šta se mi zalažemo je zapravo ne samo dokaz jedne samostalnosti fakulteta u odlučivanju te vrste, nego da se jednostavno ne bi stvorili mehanizmi kočenja migracije, interne migracije, da neko želi da ode i da bi se na kraju imalo dovoljno. Univerzitet ima druge mogućnosti kontrole rada fakulteta, kako je stvar postavljena, pa će i kroz to moći da kontroliše, a naravno i kroz kontrolisanje i načina ostvarivanja prava na dohodak, penzionog i ostalih prava koja ostvaruje. Zbog toga smo mislili da bi jednostavno trebalo ovo eliminisati kao akt samostalne visokoškolske ustanove, da stavimo samo visokoškolsku ustanovu, da ne bismo to pretvarali u neku nadležnost univerziteta, da sada odlučuje gde će profesor nekog fakulteta da gostuje, kada ipak fakultet najbolje zna svoje potrebe. Može da pusti svoghemičara, jedinog fizičara ili jednog od dvojice da odu da rade i u Nišu i u Novom Sadu, ako je to potrebno da odrade na svom fakultetu dovoljno. A na kraju krajeva i ako ga ne puste, može da izlobira odluku da ode tamo da radi i da ostavi manjkav svoj matični fakultet, matičnu instituciju, matičnu akademiju, a naravno, to bi značilo loš kvalitet nastave. Ako se nekada tako olako dozvoljava, neće imati vremena da se druži sa studentima, da ispunjava njihovo vreme i na kraju da stekne beneficije za polaganje konačnog završnog ispita sa sticanjem poena, jer će biti okupiran tezgaranjem. Različite mogućnosti možda postoje - možeš da ideš do fonda tog i tog. Verovatno će opšti akt to da reguliše, ali opšti akt od ustanove do ustanove i na njega daje saglasnost fakultet. Kako raditi kada je reč o privatnom fakultetu? Zašto sada neće Karićev univerzitet da da saglasnost na svaku želju nastavnika da gostuje? Zaštoneće sklopiti dogovor sa nekim drugim fakultetom?Naravno, ne traži se da se ti kadrovi vrate sa privatnog fakulteta na državne da predaju, nego privatnimeđusobno da prave različite komunikacije, tako da je bolje prepustiti, neka rade fakulteti, jer ovako direktne kontrole više institucije neće biti na privatnim fakultetima. Apsolutno to ništa ne znači. Može formalno da odobri Karićev univerzitet svakom Karićevom fakultetu da može da mu ode nastavnik ovde ili onde da predaje, ali to nema onu težinu koju je predlagač verovatno hteo da obezbedi, nekakvu sigurnost, predlažući to za univerzitete i fakultete čiji je osnivač Republika. Uslovno rečeno, tu može da ima neke logike, ali kada to prenesete, a morate ih ravnopravno tretirati na privatne univerzitete šta neće dati, šta ko sme da kaže iz univerzitetskog kolegijuma, rektorskog kolegijuma, da kaže Kariću ili nekom drugom vlasniku u njegovo ime ili neko drugo ime, naravno da će reći da mora da ide. Ne znači ništa što je ugledan nivo univerziteta kada je jedan privatni vlasnik svega, kada je on čovek privatnik, on može da odluči kako hoće, da podeli otkaze svima, da im ne daje plate. Jednostavno, opet bi sa te strane bila neravnopravnost između onih u državnom sektoru i onih u privatnom sektoru. Zato, kada istinski nema prave samostalnosti, treba da brišemo tu reč "samostalan" i da ne dovodimo u pitanje naš stranački koncept, za koji se zalažemo da to "samostalnost" ne bude preferencijalno pravo.
Zahvaljujem se gospodinu Poskurici. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 78. i član 78. amandman je podneo narodni poslanik Slobodan Vučković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 78. i član 78. amandman je podneo narodni poslanik Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 78. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović.
Ovaj amandman je izuzetno važan. On rešava jedno krupno pitanje na univerzitetima i nemojte mi zameriti ako utrošim neki minut više nego što je inače moja praksa. Skrenuo bih vam pažnju na ispravku koja je jutros podeljenja jer su se u amandmanu potkrale neke štamparske greške. O čemu se radi? Ovde stoji u zakonu stav 1: "Nastavniku prestaje radni odnos na kraju školske godine u kojoj je navršio 65 godina života." A ovo dalje sam ja izmenio. Dovoljno je da se kaže samo to, jer takav sigurno ima bar 15 godina staža. Međutim, protiv sam drugog stava, gde lepo stoji: "Nastavniku iz stava 1. ovog člana može biti produžen radni odnos do dve školske godine, pod uslovima i na način predviđen statutom itd." Šta znači to pod uslovima? Jedan jedini je uslov da se kaže kako su ti nastavnici potrebni još uvek fakultetu. Istini za volju, neki nisu bili potrebni ni kada su bili mlađi, a sada odjedanput postaće strašno potrebni. To je automatski produžavanje radnog odnosa za dve godine. Moram da vam kažem, to sam izjavio juče na Odboru, što se mene lično tiče ovaj amandman postaje istorijski, jer u svim zakonima koje smo donosili o univerzitetu stajala je ta mogućnost produženja, ako je potreban. Uvek sam podnosio amandman. On je odbijan. I prošli put ga je odbila Vlada, u kojoj je ministar bio gospodin Gašo Knežević, ali su ga poslanici prihvatili. Glasali su za moj amandman. Kada sam sreo Gašu rekao mi je - ubiće te ovi sa univerziteta, ali ništa se nije dogodilo. Jedan me je kolega pitao, da li sam morao da podnesem baš takav amandman. Dakle, nema produžavanja posle 65. godine. Ako je slučajno neko rođen 1. oktobra ili iza 1. oktobra, on radi još cele te godine. Isto tako, definiše se šta može da radi penzionisani profesor - sve, ako je potrebno i ako ume da radi. Dakle, može da radi sve samo ne drži predavanja redovnim studentima. Može da predaje na postdiplomskim studijama, može da bude u komisijama za doktorate i magistrature, može da bude u komisiji za izbor nastavnika, može da se bavi istraživanjima, ako fakultet ima projekte iz privrede ili iz Ministarstva za nauku i ekologiju, ako zna to da radi - sve to može, samo ne drži predavanja redovnim studentima. To znatno doprinosi podmlađivanju nastavnog kadra. Zašto bi neko sedeo dve godine i zauzimao mesto redovnog profesora a da neko mlađi ne može da se pomeri, da od asistenta postane docent ili, ako je više kvalifikovan, da postane vanredni ili redovni profesor. Prema tome i to pitanje se rešava. Odmah da vam kažem, a ne smem o tome da govorim javno, jer sam obećao da ću biti diskretan, ali uživam podršku ljudi koji rukovode visokoškolskim ustanovama. Mi im rešavamo veliku brigu, jer neće moći da se odupru, biće strašan pritisak. Ko će od dekana reći, profesor Simonović je potreban, neka radi još dve godine, a profesor Živković nije, njega ćemo da penzionišemo? Nema takvog dekana koji može da se odupre tome. To sam govorio i u ranijim sazivima - da stavimo u zakon da profesor univerziteta ide u penziju kada napuni 67 godina, ali onda je to jednako za sve, a ne ovako da zavisi od dobre volje dekana ili veća da li će nekome da produži ili neće radni odnos. To se tako ne može rešavati. Pošto je taj moj amandman bio prihvaćen prošli put, to je ušlo u zakon, ništa se loše nije dogodilo na univerzitetu. Profesori koji su penzionisani, a umeli su da rade i bili su potrebni da obave jošneke poslove sem nastave, oni su to radili. Odmah da vam kažem, angažovanje penzionisanih profesora nije tako masovno nego samo oni koji su zaista potrebni da još nešto urade. Na kraju krajeva, ima profesora koji nisu držali poslediplomsku nastavu ni kada su bili mlađi, jednostavno nisu se bavili tom vrstom nastave. Upućujem vas na taj amandman i molim da ga pažljivo proučite. Zaista, veoma mi je stalo, moram to otvoreno da priznam, da ovaj amandman prođe. Prepuštam njegovu sudbinu vama.
Hvala, profesore. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 78. amandman je podneo poslanik Božidar Koprivica. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 78. Predloga zakona o visokom obrazovanju, tako što sam predložio da se u stavu 2. člana 78. brišu reči "univerziteta, odnosno druge samostalne". Kao što je profesor Simonović rekao, stav 2. člana 78. predloženog zakona o visokom obrazovanju govori kada nastavniku može prestati radni odnos i posle navršenih 65 godina, dakle posle penzionisanja, i to se eksplicitno kaže dve godine, ako je to predviđeno statutom univerziteta. Dakle, ovde se vrši svojevrsna deregulacija odnosa, koje pokušava zakonodavac, odnosno predlagač da reguliše statutom fakulteta, odnosno univerziteta, što smatram da nije dozvoljeno ni dopušteno, jer ovi odnosi moraju se eksplicitno regulisati zakonom. Ovim, inače veoma lošim zakonom, gospodine ministre, ukida se upravljačka i finansijska funkcija, samostalnost fakulteta, što odgovara jedino privatnim visokoškolskim ustanovama, a predloženo zakonsko rešenje je neprimereno na većini društvenih fakulteta. Ako bi se ovo rešenje iz člana 78. stav 2. održalo, to bi automatski značilo produženje radnog odnosa profesora fakulteta još za dve godine. Naravno, ako se to predloži statutom, što je apsolutno neprihvatljivo. Istine radi, penzionisani profesor bi mogao biti angažovan na vođenju određenih oblika nastave, ali samo na magistarskim i doktorskim studijama, s obzirom na ogromno znanje i iskustvo takvog stručnog kadra, što treba naravno da bude regulisano na način kojim SRS želi kroz amandmane da popravi. Apelujem na vas da ovaj moj amandman usvojite.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Vidi se da je ovaj član 78. pisan na način da se ima u vidu državni univerzitet i fakultet, ali da se ne vide privatne visokoškolske ustanove. Ono što je gospodin Koprivica amandmanom obuhvatio tiče se pre svega kontinuiteta predloga da se promene odredbe ovog predloga zakona koje regulišu šta je to samostalna visokoškolska ustanova i imaju cilj da fakultet izvuku iz očigledno nametnutog statusa potčinjenosti univerzitetu. Ali, prvi stav sadrži u stvari stereotipnu odredbu o prestanku radnog odnosa pod određenim uslovima i moram da kažem da su to oni opšti uslovi koji se protežu u gotovo svim propisima koji se na neki način tiču radnog odnosa. I u Zakonu o radu postoji identična odredba, ali u Zakonu o radu takođe postoji i odredba koja nagoveštava da ovim propisom, kojim se reguliše visoko obrazovanje, pa uostalom i propisom kojim se reguliše osnovno i srednje, postoji neka mogućnost da se pod određenim uslovima i lica koja ispunjavaju uslove za penziju zadrže i dalje u radnom odnosu da ne bi trpela pre svega nastava. To se verovatno podrazumeva kao norma. Praksa je već nešto drugo. To je činjenica. Naša praksa danas je da penzionisani profesori predaju na privatnim univerzitetima. Ne, da upotrebim ovu formulaciju u trajanju dve školske godine od godine u kojoj su ispunjeni uslovi i u kojoj je prestao radni odnos, nego danas svaki penzioner može ponovo da se zaposli. Mada po nekim stavovima struke, u 65-oj godini stvara se prezumpcija da je lice izgubilo radnu sposobnost, tzv. opštu radnu sposobnost. Navršenih 65 godina je onaj osigurani slučaj zbog koga se i odlazi u penziju, zato što se stvara pretpostavka da je izgubljena radna sposobnost. Ako je izgubljena radna sposobnost da lice drži časove predavanja i nastavu, verovatno je izgubljena i radna sposobnost da učestvuje kao član neke komisije u odbrani ili u izboru itd. Ali, u potpunosti se slažem sa stavom da neki opravdani razlog treba da postoji, ali sam potpuno svestan činjenice da ukoliko bi taj opravdani razlog za produženje radnog odnosa bio u ovom zakonu, on bi se odnosio samo na državne fakultete. Na privatne uopšte se ne bi odnosio, a bio bi donekle u skobu sa opštim stavom iz Zakona o radu, koji ne zabranjuje penzionerima da rade, koji ne zabranjuje poslodavcu da prima penzionere. Štititi se od zloupotreba samo prema državnom univerzitetu bila bi nepravda. Valjda se štiti država od zloupotreba na svim nivoima, bez obzira na oblik organizovanja i svojinski oblik i ko je osnivač neke visokoškolske ustanove. Stvarno delim mišljenje sa svim poslanicima koji su pisali amandmane povodom ovog stava da ovako data objektivna norma je preširoka i omogućava konkretno ovde da univerzitet kao opravdani razlog za produženje radnog odnosa do pune 67-me godine mogu da stave sve i svašta, ali ukoliko se i desi ta situacija da treba da se produži još dve školske godine radni odnos nekom univerzitetskom profesoru, onda se neminovno otvara pitanje, a šta je sa kadrom, šta je sa planiranjem, šta je radio taj univerzitet, zar nije unapred pripremao kadar za taj trenutak, kada verovatno, sudeći po godinama i radnom stažu, nastavnik u zvanju redovnog profesora odlazi u penziju. Doduše imamo i situacije da u ovim godinama koje su propisane stavom 1. imamo i docente i vanredne, manje docenata, a mnogo više vanrednih profesora, a najviše redovnih, ali imamo i takvu situaciju. Zato smatram da kombinacijom ovih amandmana na ovaj član ili prihvatanjem svih tih amandmana može da se zadovolji i jedan zahtev i ovaj koji u kontinuitetu zastupamo, a koji može da se definiše kao očuvanje samostalnosti i autonomije fakulteta.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 78. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 78. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 81. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 85. amandman je podneo poslanik Branislav Stevanović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo u ime SRS podneo sam amandman na član 85. Predlog zakona o visokom obrazovanju. Naime, stav 1. ovog člana govori o tome da je potrebno za nove studente da bi se upisali na fakultet ukupno 100 bodova, što u ovom sadašnjem, kako je već bilo kod ovog prijemnog ispita, oni koji imaju, da kažem, praktično sve petice u srednjoj školi da mogu maksimum 40 bodova da ostvare, a 60 na dan prijemnog ispita. Obično se praktikuje 30 bodova. Znači, 30 pitanja po dva boda, 60 bodova. Predlažem da se prvi stav člana 85. dopuni, da bude obrnuta proporcija, da 60 bodova ide na četvorogodišnje školovanje, a 40 na dan prijemnog ispita. Zašto to kažem. Ima više razloga jer tu se ostavlja prostor za veće manipulacije, jer upravni odbor fakulteta odlučuje upravo o toj proporciji, što smatramo mi iz SRS da je nepravilno i nepošteno. To treba ipak zakonom da se reguliše, jer hoću da kažem da smo imali skoro prijemne ispite na fakultetima, gde su učenici koji su srednju školu završili sa jedva trojkom, međutim oni koji su bili vukovci dešavalo se da nisu ušli na budžet, čak nisu ni ušli na neke fakultete, tako da su morali da se preorijentišu na neke druge fakultete, što smatram još jednom dodatnom nepravdom. A pored ovoga što sam rekao treba navesti i to, ako uzmemo u obzir druge faktore, što na dan prijemnog ispita može da se desi bolest, neki problemi unutar porodice ili naravno trema, kao kod svakog normalnog čoveka, može da se desi takođe kod mladih ljudi, znači tog dana može da ima pojačanu tremu, tako da se praktično u jednom satu one četiri godine anuliraju, a đak je marljivo radio. Na taj način mi destimulišemo srednjoškolce da se bore za što bolji uspeh. Međutim, mnoge negativne ocene su izrečene sa ove govornice, ne bih hteo da se upuštam u to i bilo bi suvišno bilo šta da kažem, bilo koju kritiku. To smo mogli da čujemo danas i juče u raspravama. Međutim, da se vratim na član 85. Razgovarao sam sa nekoliko poslanika iz drugih stranaka, međutim nisam posebno obrazloženje dobio, jer jednostavno ovde nema obrazloženja, govori se o imidžu pojedinih fakulteta, takođe o drugim stvarima. Međutim, ovde ne postoji pravi razlog za to. Treba istaći da naše školstvo zaista pokazuje rezultate. Uzmimo uobzir da su naši studenti Elektrotehničkog fakulteta postali svetski prvaci, gde su za protivnike imali dva američka koledža, i treba naglasiti da je to proizvod upravo dobrog kvaliteta našeg visokog školstva. Što znači da ne treba tu vršiti neke velike promene i ne treba nešto novo izmišljati. Treba reći i to da profesori koji predaju na stranim fakultetima takođe su veoma cenjeni i pokazuju velike rezultate. Oni dobijaju veoma često ponude i često naši profesori ostaju u inostranstvu. Možemo da zamislimo koliki je to gubitak i u materijalnom, a i u drugom smislu kada je u pitanju naša država. Takođe, treba istaći da se često pozivate na zapad i, gospodo, od 2000. godine svaki zakon kada usklađujemo uvek se pozivamo na zapad, na Evropu. Mi srpski radikali, kao pravi pravoslavci, kada se bogu molimo mi se okrenemo istoku, a vi gospodo od 2000. godine otprilike ste se okrenuli zapadu i molite se bogu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 86. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo jedno razjašnjenje. Amandman na član 86. koji smo podneli usvojen je na sednici Odbora za prosvetu i naravno podržan od strane Vlade Republike Srbije. Imajući u vidu da je na sednici Odbora smatrano da treba još detaljnije da se pojasni taj stav koji je predložen, dogovoreno je da taj amandman uloži Odbor za prosvetu, što je i učinjeno, uz saglasnost Vlade, tako da je to postalo sastavni deo zakona, a nas interesuje suština, a ne forma i iz tih razloga mi povlačimo ovaj amandman. Iz razloga racionalnosti, gospodine predsedavajući, ako je moguće, ista je situacija sa našim amandmanima na član 90. koji govori o ispitnim rokovima, gde smo tražili ispitni rok za oktobar, na član 110. koji govori o proceduri izbora nacionalnog saveta i na član 118. koji govori o osnivačkim pravima fakulteta koje je Srbija osnovala, da nastavljaju sa osnivačkim pravima. Mogu li sada da povučem amandmane i na te članove? Znači, 86, 90, 110. i 118. Hvala lepo.
Na član 86. amandman je podneo Odbor za prosvetu. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 87. amandman je podneo poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Vraćamo se ponovo na istu priču, isto pitanje, bodovi, bodovani predmeti za jednu godinu studija, upoznavanje studenta sa obimom studija i izbor bodova. Dakle, jedan galimatijas koji sam zaista tražio od ministra da objasni to i u načelnoj raspravi, a evo i sada pristajem da mi se objasni, čak ako sam sve izgrešio da amandman povučem, jer mi zaista do kraja neće biti jasan smisao odluke da neko ko se finansira sopstvenim sredstvima imati 37 bodova, upisati neku naučnu oblast, biti lekar, inženjer, avijatičar, i neko ko se budžetski finansira 60 bodova, to je minimum, i sva prava koja iz toga proizilaze. E sad, ostajem na nekoliko stvari pod upitom i zato ovaj amandman predlaže da bude 60 i 60. Studiraju isti fakultet jedni i drugi i logično je da svi ostvare isto. Šta je suština? On može da bira predmete da bi došao do zbira od 60, pa ako hoćemo nešto da učinimo ovome koji se finansira neka bira neke druge predmete. Ali, to opet nije jasno. Kako neko može upisati prvu godinu medicinskog fakulteta da bira predmete. Da li će konačno, bežeći od izbora nekog predmeta, pobeći recimo od nekog ključnog predmeta, i kakav će biti lekar bez ključnog predmeta ili kakav će biti inženjer koji nije savladao motore sa unutrašnjim sagorevanjem, hidrauliku, fluide itd. Ili pravnik koji neki predmet nije izučio, izabrao je da ne uzme njega. Kaže - meni je ovaj fakultet težak, ja ću sa 37 bodova da se šlepujem svake godine i nikada neću uzeti najteži predmet. Znam da je to nemoguće, ali samo čekam da neko objasni, jer bi stvarno bio nonsens da je to moguće, da neko preskoči predmet i stekne zvanje, diplomu ili čak surogat diplome kao svedočanstvo, što bi mu dalo pravo da bude, ali šta. Šta može da bude, da bude lekar ili da ne bude lekar? Da bude pravnik ili pomoćnik, možda. Šta ako uzme medicinu? Ako uzme farmaciju? Biće apotekarica, srednja škola, ili apotekarica ili srednja škola, ili Viša farmaceutska, ako ne završi obim studija od 240 bodova. Prilično je nejasno. Šta još čini veću nejasnoću? Odmah konkretni primeri. Uzmite sajt, Beogradski neće da se otvori, da vas izvestim, taj BU nikako da otvori svoj sajt Medicinskog fakulteta, ali Kragujevački se otvara odmah, Novosadski se otvara i otvara se Niški. Za čudo Novosadski, koliko vidim, na Medicinskom fakultetu ima još i sociologiju. Da sam otvorio Lomonosov i tamo to pročitao ne bih se čudio, tamo je istorija, jezik, latinski, ruska istorija itd, ali ovaj ima i sociologiju, sve je prva godina. Ako uporedite ova tri prve godine studija na tri fakualteta vidite da nigde nema istog programa, a oni moraju, bar za budžetske, da budu svi po 60 bodova. To znači da će recimo negde sociologija ući bodova kao recimo negde engleski jezik ili kao Uvod u kliničku praksu. Sva tri predmeta koja sam pomenuo nijedan se ne sadržiu nastavnom planu i programu za prvu godinu studija na svakom fakultetu. Možda je to negde izborni predmet, ovde to nije slučaj. Uopšte galimatijas sa tim bodovima, sa tim predmetima, kad se ovoliko napravi heterogenim. Bilo je to ranije jasno. Medicinski fakultet u prvoj godini ima anatomiju jedan, biologiju, fiziku, hemiju. Znalo se u celoj Srbiji, u celoj Jugoslaviji, svuda je to bilo isto. Meni je razumljivo da se to boduje. Boduješ i ideš prema svetu, a ovde se boduješ unutar sopstvene države, sopstvenih nekoliko fakulteta na 100 kilometara udaljenih, imaćeš različiti bodovni skor. Ko će to da prihvati, ako se molekularna i humana genetika boduju isto kao istorija medicine, a svi moraju da imaju 60. Negde morate da zakinete, jer programi nisu isti. Čemu onda smisao bodova, šta to ravnate sa čim, babe i žabe, nemoguće je. Tek priča za sebe, ovi sa 37 bodova ostaju enigma. Sad ona ostala prenesena prava, ako neko sa 37 bodova efikasno završi sve na vreme i želi da kaže - izvinite, želim da budem budžetski. Predlagač je predvideo neku odredbu, priča se o nekim procentima kojima će dozvoliti, dvadesetak posto takvih samofinansirajućih da pređu u budžetske. Ko će mu sutra zabraniti, šta će biti kriterijum - što si bliži 60, to ti je veća šansa. Hajde tako i da stavimo. Prednost će imati oni sa više bodova. Šta ako se opredele i ovi ostali samofinansirajući svi na 60 da idu? Da li je opet to dovoljno ako je država rekla – ne, oni da su bili dobri, oni bi položili ispit na vreme, ne bi bili samofinansirajući. Ne možete sve njih da primite. Govori se u skupštinskim kuloarima o tome kako će se limitirati nivo onih, a da ne pređe 20 posto, ako shvatam, koji će upisati narednu godinu o trošku budžeta. Sigurno da bi bilo protivzakonito upisati ga sa 37 bodova, da konkuriše onome ko je završio prvu godinu studija sa 60 bodova, na drugu, na treću. Dakle, konkretan primer kako nešto nije provedeno na operativnom terenu, a stajalo je to tri-četiri minuta posla, tri sajta otvorite i kažete - evo, da izbodujem, neka neko iz komisije koja je pravila ovo izboduje, ovako odokativno neka podeli bodove, neka se dogovore, neka daju nekim lekarima, nekim dekanima da podele i da kažu da je neupotrebljivo. Onda gubi svaki smisao, to više nije uporediva vrednost, ako ćete vi iste predmete izbodovati različito. Mi mislimo da je najbolje, posle ovolikih primedbi, da se ovaj zakon povuče, da se ovo vrati, to nikad nije kasno. Mi se ne bismo ljutili i da prekrši ministar proceduru. Jednostavno, da ovo predsednik Republike ne potpiše i da mi nemamo ovaj zakon, da se sa ovim stvarima ne igramo. Ovde je toliko puno nejasnoća i ne znam šta ću sutra, kada me neko od kolega pita, šta ću sutra da mu kažem. Ja sam poslanik, ja sam ovde branio i danas sam ceo dan stajao na nogama, i kako ću da objasnim to 37 bodova, i mnogo toga što je meni nejasno. Očekivaće da sam na izvoru zakonodavne delatnosti. Uporno pitam ministra, ali ministar ima pravo i da ne odgovori. Ili će se nekada pojaviti neko uputstvo. Znate, čak i uz običan tranzistor daju na buvljaku uputstvo kako se koristi, a vi nemate za ovakvu temeljnu zakonsku reviziju, ne u zakonu uputstvo, nego da kaže - prateće uputstvo će biti, ili sad ću kao ministar ili zamenik ministra da iznesem vama, da vi ta pitanja više ne postavljate, da javnost razuverimo, da buduće studente ne plašimo. I da ne kažu- idi sine i upiši medicinu, uzmi 37 bodova, šta te briga, položićeš 37, bićeš posle na budžetskim, nemoj da uzimaš tu anatomiju, ona je teška, budi lekar bez anatomije. Sve je moguće. Ovo sad postaje skoro i smešno. Ali, nisam kriv, nisam ovo pisao, samo čitam kako je napisano i čitam aktuelne programe naših fakulteta koje su stavili na sajt. Ništa nisam od ovoga izmislio. Ova kamera odozgo ne može to da zumira, nema ni potrebe, zaista stojim svojom rečju i dignitetom iza svake ove rečenice i iza svake ove strukture, programske šeme svake godine studija. Uzeo sam samo prvu godinu studija, da ne komplikujem priču, jer se ona odnosi na sve godine studija. Kakva tek izjednačenja, uravnoteženja i ESPB bodovi, koliki će biti dodatak diplome kad nekom budete to pisali za Nemačku da konkuriše. Kad su naši programi neusaglašeni, šta će tek biti sa nemačkim ili ozbiljnim ruskim programom, koji čak nema i neke kliničke predmete, na moje iznenađenje, koje mi imamo. Za doktore medicine - kliničare nema neke kliničke predmete, neke segmente. Kada u dodatku diploma budete ispisivali, biće dodatak diplome veći nego sama diploma, i u formatu i sadržaju, jer će sadržavati mnogo toga što mora da se opiše. Možda će u zagradi biti nekakav broj kao vrednost boda, ali džaba, nije to pitko. Ne znam šta je Evropi, šta je toj Bolonji trebalo da vam nametne, da vas isprepada. Ko vas je to isprepadao, šta ste ovo napravili? Ne znam koji vas je to uticajni lobi naterao na ovo. Ono što je zanimljivo, nisu se mnogo članovi ove famozne komisije za reviziju prednacrta, bavili revizijom nastavnih sadržaja. Ne, njih je zanimala autonomija i neautonomija, tamo gde su pare. Šta će studentima da se ponudi, koliko će da uče, kažu da nikad to nije bio problem spora na BU. Verovatno su svi oni razumeli, ja nisam, meni niko do sada nije objasnio, a javno pričam, milioni slušaju, da ne razumem kako će ovo biti i ko god da mi objasni biću zahvalan. Ali to objašnjenje mora biti takvo da ga razumeju svi naši upisani studenti ili oni koji nameravaju da se upišu, da znaju na šta imaju pravo. Ekstra je priča za one koji će se opredeljivati za izborne predmete. I ti izborni predmeti moraju biti bodovani. Što bi ih neko uzimao? Šta će mu ako nema boda? Kako izbodovati? Ili, uvek ostaviti lufta među pet obaveznih i, recimo, jedan izborni, pa taj izborni ti vredi tri poena, a ti biraj najlakši - ja ću fizičko vaspitanje, ovde jedni daju fiskulturu, i uzeće fiskulturu kao izborni predmet, a nekom istorija medicine, nekom engleski. Možda to izazove smeh u sali, ali to je teorijski moguće. Sve to skupa mora biti 60 ili za onog koji sam sebe finansira 37. Dakle, mislim da je ovo kulminacija nejasnoća u zakonskom predlogu ili kulminacija jednog haosa koji je nastao samo da se pošto-poto ovo stavi pred poslanike, ne znam sa kojom idejom, da li da ovo niko neće čitati. Gospodine ministre, vi znate, ako ste pratili skupštinu, opozicija uvek čita zakone. Ne čitaju ovi vaši koji to glasaju a priori, ad hok, poneko čita, ali opozicija uvek čita sve zakone i temeljno analizira, postavlja pitanja koja interesuju javnost. Da li ste vi u stanju da na to odgovorite, da nam objasnite, ili ne? To je naše jedino pitanje i smisao amandmana. Očito je jasno, tu dileme nema, izjednačite 60:60. Prosto. Ne znam gde u Bolonjskoj deklaraciji stoji da možeš da imaš manje, ako piše najmanje 60. Gde nađoste 37? Nisam pročitao. Opet vas molim, dajte tu deklaraciju iz koje ste vi to videli, ovih vaših 10-11 koji su pisali, gde su pročitali da to treba tako, čiji model? Gospodin Momčilov je analizirao celu zapadnu Evropu, pa nije našao takav model. Zatečeni smo. Ja sam temeljno Ruse analizirao i video sam da oni to tako ne rade, ali kod njih se do doktora nauka prođe 11 godina, nema ništa za godinu-dve posle studija, nego se temeljno uči. Ako vi to hoćete instant naučnike, instant doktore, instant magistre, onda to razumem. Moguće je, instant hrana je moderna, instant postupci, instant tehnologija je zapadna tehnologija. Odatle idemo u neomundijalizam, a to je onda druga priča, to treba i reći.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 87. amandman su zajednopodneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Povlačite amandman. Konstatujem da je amandman povučen. Na član 87. amandman je podneo Odbor za prosvetu.Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbora smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 89. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 90. amandman su zajednopodneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Konstatujem da je amandman povučen. Na član 90. amandman je podneo poslanik Sreto Perić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo, neki od mojih kolega, dakle, narodni poslanici iz SRS, kroz svoje diskusije su istakli da su ovaj predlog zakona o visokom obrazovanju radile nevladine organizacije, pa iz toga proizilazi da je Ministarstvo za prosvetu, odnosno Vlada bila veoma pasivna prilikom izrade ovog zakona. Ne bih se složio tu, ne bih podelio mišljenje sa svojim kolegama, jer oni su se potrudili da dostignu vrednoću poslaničke grupe SRS, jer smo mi podneli 41 amandman, a Vlada je podnela 31 amandman na ovaj zakon, što će reći da je ona imala učešća u ovom zakonu. Nemam nameru da neke građane u Srbiji favorizujem, a neke da potcenim, ali videli ste koju dilemu je ispoljio narodni poslanik, prof. dr Mileta Poskurica, koji se odlično pripremio za ovaj zakon i ima mnogo dilema i nejasnoća za njega. Imam osećaj da bi grupa, bez namere da ih uvredim, građana iz Ugrinovaca, prosečnog srednjeg obrazovanja, uradila jedan kavalitetan zakon, koji bi mogli svi mi koji smo se bavili prethodnih nekoliko dana ovom problematikom da razumemo i da možemo da prenesemo onima koji su nas izabrali i ukazala nam poverenje da budemo njihovi narodni predstavnici. Moj amandman se odnosi na član 90. Naime, član 90. Zakona o visokom obrazovanju kako se polažu ispiti,gde se polažu, gde se sve mogu polagati, zatim govori i o ispitnim rokovima. U predlogu ovog zakona stoji da ispitni rokovi jestu januarski, aprilski, julski, septembarski. Mnogi studenti moraju da plate neopravdano visoke školarine, i jedan od poslanika je govorio o neujednačenim kriterijumima kod određenog broja visokoškolskih organizacija oko školarine, odnosno oko visine te školarine. Zatim, rečeno je da mi ne treba da brinemo brigu za one koji se upisuju na neke privatne fakultete. Plaćajući te studije, studenti dolaze do pozitivnih ocena, dolaze do određenih zvanja, da mi ne treba kao država, odnosno kao narodni predstavnici da brinemo brigu o njihovom zapošljavanju, pa onda bi bar mogli tim studentima da izađemo u susret, da im omogućimo još jedan ispitni rok, a to bi pored januarskog, i tako predlažem u amandmanu, trebalo dodati januarsko-februarski rok. Jer nam je poznato da su u januaru i godišnji odmori, verski i drugi praznici, pa ostaje manji broj dana radnih u januaru, dakle, da se to produži i na februar, i da se pored aprilskog, junskog i septembarskog roka doda još i oktobarski rok. Naime, prilikom čitanja i pripremanja za ovu sednicu, odnosno po ovoj tački dnevnog reda, imao sam nekoliko dilema. Možda bi bio efikasniji zakon koji bi predložio ukidanje Zakona o visokom obrazovanju, kao što smo imali pre nekoliko dana Zakon o ukidanju Zakona o NIS-u. Verovatno bi i tu neki postupci i dogovori u okviru vladajuće koalicije doveli do takvog zakona, a onda bi mogli da radimo šta hoćemo. Prateći suđenje Slobodanu Miloševiću, a videli ste da je prisutan i svedok prof. dr Vojislav Šešelj, predsednik SRS, videli ste tužioca Najsa, koji je umešnošću i mudrošću predsednika naše stranke zapetljao se kao pile u kučine. Pretpostavljam da je nekada u nekom periodu bio sličan zakon po kojem se tužilac Najs školovao i došao do određenog fonda znanja, pogledajte malo, podelićemo mi i kasete ako ste zainteresovani, videćete kako čovek nije mogao da se snađe. Sigurno se negde primenjivao ovaj zakon.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 90. amandman je podneo Odbor za prosvetu . Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastvni deo Predloga zakona. Na član 90. amandman u istovetnom tekstu podneli su Vlada Republike Srbije i zajedno narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 90. amandman je podneo poslanik Dragor Hiber. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 91. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. To je povučen amandman, pa konstatujem da je amandman povučen. Na član 92. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. I to je povučen amandman. Na član 95. amandman je podneo poslanik Velimir Simonović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Konstatujem da je i ovaj amandman povučen, pošto vi to tako tražite. Dakle, na član 95. narodnog poslanika Velimira Simonovića. Na član 95. amandman je podneo Odbor za prosvetu . Predstavnik predlagača prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 95. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 99. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Vladimir Homan i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 101. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 102. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 103. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 104. amandman je podneo poslanik Milan Stevović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, evo sada opet pitanje upućeno i poslanicima, predlagaču, upućeno i Evropi, koja nam je postavila zadate ciljeve u deklaraciji, zašto kada idemo u nostrifikaciju, ekvivalencije, odnosno priznavanje prava na nastavak obrazovanja ili na zapošljenje onima koji su završili fakultete van naše zemlje i prilikom ratifikacije ugovora kojim se podrazumeva ta mogućnost, sada moramo da razvijemo posebne mehanizme kojima ćemo to rešavati i to na nivou samostalne visokoobrazovne institucije. Zamislite, fakultet BU, sto puta pominjan danas, u kome je 30 fakulteta i sada opšti akt BU mora da sadrži 30 nekakvih mini pravilnika za priznavanje kriterijuma, i principa i metodologije nostrifikacije. Neću ni biti svuda iste ekvivalencije, nije postupak isti. On podrazumeva da morate znati i brojeve bodova koje je ostvario, upisni program, a masu dokumenata obezbeđuje ministarstvo i sigurno prosleđuje univerzitetima, da bi se jednom utvrđen mehanizam kasnije sprovodio kroz druge. Zašto taj proces ne bi bio preveden i prepušten samoj obrazovnoj visokoškolskoj instituciji koja školuje kadar odnosno taj profil koji želi da nostrifikuje diplomu. Dakle, ako nismo to ranije, da vraćamo na nivo Republike, da odlučuje Ministarstvo i tako dalje. Spustili su izvesni stepen decentralizacije, jer konačno nešto slično imamo i kada su ratna zbivanja, kada se popale arhive, i vi na osnovu izvesnog broja papira u nekom opštinskom sudu regulišete svoje zvanje koje ste imali. Ovde je mnogo više, mnogo više podataka, nema potrebe za tolikom suspekcijom i stavljanje u nadležnosti nadređenoj ustanovi obrazovnoj da ona donosi mehanizme i konačnu odluku. Hajde, konačnu odluku može i da donese, nekakav befel u izboru zvanja, potvrdi to, stavi žig i tako dalje, kao za diplomu, ali samu tehnologiju je nepotrebna da provode univerziteti, osobito veliki univerziteti. Očekujemo jednu veliku fluktoaciju posle ovog zakona, pa će mnogi da odu da se školuju tamo, pa će da dođu ovde, pa da to nostrifikuju, pa da imaju dve diplome, pa da imaju različite apendikse na diplomama. Tu će biti velikog posla. Što bi opteretili univerzitet da on radi za svih 30 beogradskih fakulteta, ili za 10 u Kragujevcu, ili 15 u Nišu, kada to može svaki fakultet za sebe ili mnogo bolje, čija nadležnost nije istaknuta u prvi plan, a to je zajednice fakulteta. Ne zajednica univerziteta, jer je to glomazno telo, ali zajednice fakulteta bi mnogo toga mogle da urade. To bi bilo mnogo srodnije. Na našem terenu je primećena heterogenost nastavnih predmeta i jednom će te srodne zajednice, srodnih ili istih fakulteta, da sednu i da se dogovore. Zamislite obrnutu situaciju, kada neko nešto naše priznaje u Parizu i kaže - ovi iz Niša nema šanse njih da primimo, oni uče sociologiju, šta će nama njihov apendiks, njihov dodatak diplomi, bolje da se ne pojavljuju i da kažu igubili su ga usput u avionu. Piše sociologija. Neće. Ali kragujevački hoće odmah, oni imaju vrlo modernog prodekana za naučna istraživanja, za rad, za ono i uzmu kragujevačke, i pobedi Kragujevac kao mlađi fakultet Niš. To je malo ironija, ali u principu jeste, jer on tu mora da stavi kompletan sadržaj, program, bodove, kako se upisao, uslove upisa, šta se sve traži, šta je sve predviđeno. Dobro, možda su to međunarodne norme i to tako treba, ali kada mi naše sadržaje ponudimo, i sada on pročita - sociologija. Što ne bi bilo jednostavnije - čekajte da vidimo, možda je njima stari sajt, ali neka sada oni crvene što imaju neažuriran sajt. Baš mene briga. Oni pišu sociologija na medicini. Šta radi dekan tamo? Neka ministar vidi da se smeni, ali to ne može više. Dobro. Neka utiče preko rektora, to će moći, iako naravno dekani biraju rektora, ali dobro, možemo sve da obrnemo. Malo šale da razbijemo ovo što sada imamo, ali to nije ni šala niti je to neozbiljan problem. Nešto namećemo univerzitetima i kažemo - pa vidite koliko univerzitet mora da radi, pa administraciju, pa ovo, pa ono. A idemo u nadležnosti univerziteta koje su date, gde ima administracije sa zajedničkim poslovima, pa čak ima u prvoj i zadnjoj tački gde se govori o zajedničkim poslovima, zajedničkoj informatici, zajedničkoj bazi podataka. Znači, to će univerzitet da preuzme i stručne službe fakulteta za osnovnu nastavu, poslediplomsku. Samo da fakulteti budu srećni za to. Koji je to posao. Koliko tu posla ima, koji je to rudnik, i sada će univerzitet sve te opšte poslove da uzme za 20 fakulteta. Da uzmemo najveću kasarnu u Beogradu za BU da bi mogao taj posao da radi. Šta vam je to trebalo? Šta ste ovo izmišljali? Kud ovo vodi to stvarno ne znam. Usvojte bar ovaj amandman da nešto promenimo, nije prekasno.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 108. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 110. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 110. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Amandman je povučen. Na član 110. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su Vlada Republike Srbije i zajedno, sa ispravkom, narodni poslanici Ljiljana Nestorovići Meho Omerović. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu prihvatili su ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman, sa ispravkom, postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 116. amandman je podneo poslanik Dragor Hiber. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč?(Ne.) Na član 116. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević. Amandman je povučen. Na član 116. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Nebojša Šarović.
Jesam mlad, ali će po ovom vašem zakonu očigledno i mnogo mlađi moći da dolaze do doktorskih titula, a tada tek te doktorske titule svakako neće značiti ono što su značile ranije i što znače danas. Članom 116. predviđen je postupak davanja akreditacije i dozvole za rad fakulteta. Samo bih zamolio ministra da ipak bar sluša, kada je već tu. Nije bio tokom celog prepodnevnog dela, a tokom poslepodnevnog uspeo je da odvoji malo vremena pa i da dođe ovde, ali možda bi bilo bolje i da nije, jer mislim da je on jedini ministar koji je ovde sedeo ceo dan, a nije se potrudio na bilo koje pitanje da odgovori narodnim poslanicima. Očigledno je da je jedino poslanička grupa SRS spremna i voljna da raspravlja o ovom zakonu. Očigledno je da su se posebno profesori iz redova našeg poslaničke grupe izuzetno dobro pripremili za ovu raspravu i samo se nadam da ministru Vuksanoviću neće pasti na pamet da nakon završetka ove rasprave pokuša da izađe ovde za govornicu i daje završnu reč. To bi zaista bilo rušenje dostojanstva svakog narodnog poslanika ovde, jer ukoliko već niste hteli da date komentar na sve ove argumente koje vam ovde uporno iznose poslanici poslaničke grupe SRS, zaista ne bi bilo ni primereno da na kraju pokušate da ovde, u par minuta, date izjavu, koju će posle preneti svi mediji. Kada se pogleda član 116, pogotovo stav 2, postavlja se pitanje da li su oni koji su pisali ovaj zakon uopšte završili pravni fakultet, jer stavom 2. predviđeno je da oni univerziteti i fakulteti, odnosno akademije umetnosti, koji su dobili rešenje o ispunjenosti uslova za početak rada i obavljanje delatnosti, smatraće se, kako kažu u zakonu, da imaju dozvolu za rad do okončanja postupka iz stava 1. odnosno do završetka ponovnog postupka akreditacije i davanja dozvole za rad. Potpuno je neshvatljivo predvideti ovakvo rešenje u zakonu, da neki fakulteti, koji zaista imaju izuzetno dugu tradiciju, kao što je to Pravni fakultet u Beogradu, koji je iznedrio brojne stručnjake, fakultet na kome su se školovali i Slobodan Jovanović i mnogi drugi znameniti srpski pravnici, kako je moguće da neko predvidi da u naredne tri godine ponovo odlučuje da li Pravni fakultet i mnogi drugi fakulteti, a pošto sam pravnik po zanimanju govorim o pravnom fakultetu, ponovo moraju da dokazuju da imaju uslove za obavljanje delatnosti kojom se bave. Da li su profesori, koji su zaposleni na tom fakultetu, ima i dobrih, dovoljna garancija, sve ove generacije studenata koje su taj pravni fakultet završile i postali dobri stručnjaci, garancija za bilo šta. Ili će iz ne znam kog razloga ponovo morati da dokazuju da su oni dovoljno dobri, podobni, da nastave sa obrazovanjem novih mladih generacija. Ukoliko se prihvati amandman SRS obrisaće se reči - do okončanja postupka iz stava 1. člana 116, što znači da će se po samom stupanju na snagu ovog zakona smatrati da svi univerziteti i fakulteti, kao i akademije umetnosti u sastavu univerziteta, koji su dobili rešenje o ispunjenosti uslova za početak rada i obavljanje delatnosti do stupanja na snagu ovog zakona, smatraće se da imaju dozvolu za rad. Ovo je rešenje neuporedivo bolje, ne samo zbog toga što će dosta smanjiti poslove i obaveze ove komisije za akreditaciju, čije je formiranje predviđeno, jer će ona onda da određuje uslove samo za novoformirane fakultete, jer, praktično, ne znam koji bi to bio razlog da institucije koje funkcionišu već desetine godina ponovo moraju da dokazuju da su sposobne da rade to što treba. Mislim da je zaista ovakav odnos i poslanika vladajuće koalicije i uopšte predsednika Narodne skupštine, koji je odredio da mi ovde kao vampiri do pola noći raspravljamo o ovom zakonu, koji je po vašim rečima sistemski zakon, izuzetno važan za građane Srbije a ovde nema nikoga ko bi saslušao eventualno argumente koji se iznose i pravo je pitanje kako ćete i na osnovu čega, naknadno, kada dođe do toga i glasati. Mislim da bi trebalo još jednom da razmislite i o ovom amandmanu i o drugim amandmanima SRS. Ovo je nešto što ni na koji način neće ugroziti koncepciju ovog zakona, niti Bolonjsku deklaraciju, na koju se vi tako rado pozivate. Mislim da je većini ovde, koja nije ni proičitala zakon, ta Bolonjska deklaracija poslužila samo za opravdanje, pa na šta god vam ukažemo, vi kažete ne, to je tako po Bolonjskoj deklaraciji, to zahteva Evropa, a u stvari veći deo tih koji su se na Bolonjsku deklaraciju pozivali to nije ni pročitao, niti znaju šta piše, jer zahtevi Evrope jednostavno nisu takvi. Evropa dozvoljava da svaka zemlja zadrži neke svoje specifičnosti. Već je ovaj zakon dugo u proceduri, praktično je tri puta povlačen, a to govori i o neozbiljnosti Vlade i o neozbiljnosti predlagača. Posle ta tri predavanja i povlačenja zakona iz procedure, Vlada je uspela da na ovaj predlog zakona podnese čak 31 amandman. Zašto je to rađeno? Kako je do toga došlo? Da li će i ko snositi odgovornost zato, naravno ne znam, ali mislim da bi zbog svih onih generacija koje su završile fakultete u Srbiji, a i onih koje to tek treba da učine, trebalo malo da razmislite, jer ukoliko izglasate ovaj zakon u ovom obliku koji ste predložili, teško ćete moći da popravite posledice koje će usvajanje ovog zakona sigurno da proizvede. Kako ćete vratiti izgubljene godine onima koji budu prinuđeni da uče jednu, dve godine ili koliko vremena ovaj zakon bude na snazi, a mislim da to neće biti dugo, ali morate imati na umu da nećete moći da vratite vreme unazad i da ćete snositi punu odgovornost za sve ono što će se desiti kao posledica usvajanja ovog zakona. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 116. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio jeovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 116. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo privodimo kraju i ovu raspravu. Celog dana raspravljamo. Pokušavaju poslanici SRS da poprave amandmanima nešto što je apsolutno nepopravljivo. Na član 116. narodni poslanik Milorad Mirčić podneo je amandman, u kome traži da se posle stava 5. doda novi stav 6. koji glasi: "Fakulteti koje je Republika Srbija osnovala pre stupanja na snagu ovog zakona zadržavaju svojstvo pravnog lica i smatra se da imaju dozvolu za rad i akreditaciju". Mi smo ceo dan danas kroz amandmane upravo o ovoj temi i o ovoj tački raspravljali, dokazujući da su fakulteti u Srbiji, pogotovo fakulteti u Beogradu, mnogo stariji od univerziteta, da su mnoge generacije vrhunskih svetskih imena, vrhunskih stručnjaka, izašle sa tih fakulteta, a vi sada bilo koji fakultet čiji je osnivač država, dovodite u istu ravan sa fakultetom koji može da osnuje bilo ko od ovih biznismena novokomponovanih, koji su stekli određena sredstva da mogu da plate eventualno par profesora i da formiraju katedre. Zbog toga smatramo da fakulteti u Beogradu treba da zadrže svojstvo pravnog lica i da fakulteti u Beogradu, čiji je osnivač Republika Srbija, treba da se smatra da imaju dozvolu za rad i akreditaciju.
Hvala. Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Da, treba zaštiti dostojanstvo naših fakulteta i zbog toga je i podnet ovaj amandman, da ne bi Pravni fakultet, preko Univerziteta u Beogradu, tražio od svojih bivših studenata, a sada u nekom organu, dozvolu za rad i akreditaciju, jer i u vreme dok nije postojala akreditacija taj fakultet je iznedrio one koje sada pitam. Zbog toga je podnet ovaj amandman da ljuljnemo šamar nevladinom sektoru koji uništava sve do čega se dohvati. Ali, moram da vam skrenem pažnju da se ovim predlogom zakona u suštini menja iz temelja postojeći sistem visokog obrazovanja. U ove odredbe o upravnom nadzoru ubacili ste i inspekcijski nadzor, evo uzmite bilo koji zakon u Republici Srbiji, ako postoji u jednoj oblasti upravni nadzor i inspekcijski nadzor, on je verovatno podeljen u najmanje dva različita člana. Kod vas je tozbrda-zdola stavljeno u jedan član, pa se kaže: "Upravni nadzor nad radom visokoškolskih ustanova vrši Ministarstvo." To je poglavlje 15. U okviru člana 106. nalazi se inspekcijski nadzor. Molim vas pogledajte šta su napisali šta može inspektor da uradi - da poništi upis studenata u prvu godinu studija preko broja studenata utvrđenog u skladu sa članomitd; da poništi upis studenata koji je obavljen suprotno odredbama ovog zakona; privremeno zabrani obavljanje delatnosti visokog obrazovanja pravnom licu koje tu delatnost obavlja suprotno odredbama ovog zakona. Onaj ko privremeno zabranjuje ili ko zabranjuje obavljanje delatnosti - vi ste ovo prepisivali, ali ste zaboravili samo jednu stvar, da je promenjen karakter ovog zakona i da sada imamo dozvolu za rad. Valjda treba da se oduzme dozvola. Ako se oduzima dozvola imate sijaset odredbi koje uvažavaju status studenta one visokoškolske ustanove kojoj je oduzeta dozvola za rad ili kojoj je zabranjen rad, u smislu njihovih statusnih prava, mogućnosti nastavka i završetka na nekoj drugoj visokoškolskoj ustanovi. Ovde ste dali ovlašćenje jednom inspektoru da jednoj instituciji, koja uživa slobodu akademskog rada, delovanja i stvaralaštva, kojoj se Ustavom i zakonom garantuje autonomija, oblik samostalnosti i slobode, inspektor privremeno zabrani rad. Zamislite to, dođe jedan inspektor i zabrani medicinskom fakultetu da obavlja delatnost privremeno, a pri tom, da vas samo podsetim, ustoličili ste nove kvazidržavne organe u vidu Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, Komisiju za akreditaciju, pa čak i Ministarstvo koje izdaje i oduzima dozvole. Sve je pobrkano. Ljudi moji, kada vidite u potpisu - nevladina organizacija, bacite to u kantu za smeće i sedite i napišite nešto novo. Sto amandmana je podnela Vlada, tridesetak pod firmom Vlade, a ostatakG17 plus, DSS, itd. Svi smo svesni da ovo ne valja. Ne ljutimo se mi što vi naše amandmane nećete da prihvatite. Ne ljutimo se ni na one koji su napisali, pa su pod pritiskom jednog bivšeg ministra, ta cela poslanička grupa odustala od amandmana. Ne ljutimo se ni na njih. Vi ste dokazali da Predlog zakona ne valja. Vlada je sa 100 amandmana, što direktno, što indirektno, intervenisala i naravno da nije mogla da popravi ovaj tekst. Ovo je nepopravljiv tekst, ovo je tekst samo za kantu za smeće. Mi nismo hteli da idemo, kao što znamo kod nekih zakona da krenemo od člana do člana, pa da ispravljamo i pravno-tehničke nebuloze itd. Samo smo hteli da vam ukažemo na nešto što ne može da bude u zakonu i koje će štetne posledice da budu ukoliko se ovo bude primenilo. Mene ne čudi što ste stavili ove velike rokove za početak primene, usaglašavanje, verovatno standarde itd. Ima tu puno posla koji treba da se uradi ili da budem precizniji da se nasledi ili da se napravi neki korak dalje u odnosu na ono što je već dostignuto, i da se ispravi nešto što ne valja, a sigurno da ima i toga što ne valja. Ali, sa ovim predlogom zakona, ako on postane pravi zakon, norma, skup normi koje obavezuju, verujte, napravićete samo galimatijas, nećete ništa urediti, nego upropastiti jednu oblast.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 118. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za prosvetu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 118. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Miša Petronijević i narodni poslanik Dragor Hiber. Predstavnik predlagača i Odbor za prosvetu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Vi ste povukli, ali gospodin Dragor Hiber nije, pa zato i čitam. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, dr Slobodan Vuksanović, ministar prosvete i sporta, želi završnu reč? Da.
Poštovani poslanici, hvala vam na današnjem danu, odnosno velikom broju izlaganja i velikom broju amandmana. Moram da kažem zbog čega ovaj zakon ima ovako veliki broj amandmana, jer je to u skladu sa načinom na koji je on pisan. On je pisan na jedan jedini način na koji je to moglo da se uradi, a da nemamo probleme i da dobijemo najbolji mogući tekst u ovom trenutku. Naravno da idealnih tekstova nema i naravno da će se verovatno u praksi pokazati u narednih tri, četiri, pet ili već koliko godina da je potrebno usavršavati ovaj tekst. To će se dešavati i u drugim državama koje sprovode na isti način ovu reformu, a sve je sprovode u Evropi na isti način. Imali smo mogućnost da onako staromodno, starovremski pišemo zakon, činovnički, nekoliko činovnika u ministarstvu da sedne, da prepiše neki evropski standard, to je sve dostupno, nalazi se na sajtovima, ima naše Ministarstvo, imalo je, ima, imaće komunikaciju sa međunarodnim institucijama pri Savetu Evrope, pri EU itd. i to ne bi bila nikakva specijalna tajna. Sasvim sigurno u oblasti visokog obrazovanja, gde se po prirodi stvari nalazi intelektualna elita jedne nacije i jedne države, mišljenja su vrlo jaka, ličnosti su jake i onda bi se na to ministarstvo, odnosno tu grupu činovnika obrušavali i studenti i profesori sa svojim idejama, svojim mišljenjem i to bi bilo teško orkestrirati i uopšte operacionalizovati u jedan zajednički tekst. Osim što je demokratski, bilo je i vrlo praktično i u skladu sa našim političkim biografijama, jer svako od nas ima svoju političku biografiju, bilo je u skladu sa desetogodišnjim ili čak i više obećanjima pozvati sve najlegitimnije predstavnike akademske zajednice, a ne znam ko je legitimniji od rektora, koje ne postavlja Vlada, na koje ne utiče Vlada, jer je neko novo vreme došlo, nego su izabrani od svojih kolega. Pa smo na državne rektore, kako se to kaže popularno u žargonu, dodali i rektore najvećih privatnih univerziteta, pa smo priključili predstavnike svih studentskih organizacija, jer i njih ima više i oni ne misle isto, pa smo onda priključivali radne grupe sa različitih fakulteta, pa onda pojedini dekani koji su imali nešto da kažu, pa onda neki ljudi iz politike koji rade na fakultetima i koji imaju određeno iskustvo, duže ili kraće. Svima njima su bila otvorena naša vrata. Meni sujeta nije zabranjivala da ta vrata budu otvorena. Smatrao sam da nikome u Ministarstvu, niti u Vladi, pa ni meni neće pasti pozlata ako budemo praktični, racionalni i povučemo u jednom trenutku zakon, povučemo i u drugom trenutku, koliko god je potrebno, naravno u nekom razumnom roku. Onda smo želeli da ostanemo dosledni sebi, da ostanemo i demokrate i istovremeno nacionalno odgovorni, pametni ljudi, koji neće zarad svoje stranke ili nekog marketinga svoje vlade, svog ministarstva, svoje partije, biti tvrdokorni i ni po koju cenu ne prihvatati ništa. Želeli smo da ta vrata ostanu otvorena do poslednjeg časa. Ma šta procedura o tome govorila, prilagođavali smo se njoj, jer red mora da postoji. Tako da svi ovi tzv. Vladini amandmani zapravo su amandmani studentskih organizacija, amandmani profesora ili rektora, koji su radili neprekidno i koji su dolazili do nekih boljih ideja u tim međusobnim kolegijalnim razgovorima i susretima. Ima nekoliko poslaničkih amandmana, koji su u određenom trenutku predati i koje smo takođe uvrstili u taj korpus Vladinih amandmana. Dakle, bez sujete, sa nacionalnom odgovornošću, na isti način kao što nacionalne interese štite druge države i drugi narodi, tako smo pokušali da radimo i mi. Nacionalni interes pre svega se štiti demokratičnošću i usput, valjda ne treba reći, pameću. Ako toga nema, onda teško nacionalnom interesu. Onda, u ovom poslednjem trenutku, moram da kažem da ljudi koji su ovde već nekoliko godina poslanici kažu da nikada Odbor za prosvetu nije funkcionisao ili možda i ostali odbori, tako da se nije primećivao stranački dres. Ja sam se zaista u tih nekoliko sati osećao jako dobro i jako prijatno, jer ne znam kako je bilo nekoliko poslednjih godina u skupštinskim klupama i skupštinskim odborima, ja bih mogao da pričam puno o tome kako je bilo prvih šest godina u ovoj skupštini i u skupštinskim odborima. Toliko o načinu rada našeg odbora, tj. vašeg Odbora za prosvetu, kojem posebno zahvaljujem, jer akop bude takvog rada i nadalje, i ne samo u resoru prosvete, nego i u ostalim, ima nade za sve nas u Srbiji. Dakle, vi ćete sami reći i javnost, pre svega stručna javnost i akademska, kako se to kaže, da li je nekada do sada u našoj praksi unazad, izaberite bilo koji period, 50 godina, 30 godina, da li je bila praksa da ministarstvo bude u tom smislu javni servis i da ministar ne bude komesar, nego da bude prosto jedan otvoren kolega, državni službenik na privremenom radu na jednom radnom mestu. To shvatam kao radno mesto. U tom smislu se odgovorno na takav način ponašam prema tome. Sami ćete reći, pre svega vi poslanici i ljudi koji rade u Skupštini, novinari koji prate skupštinski život, da li je ikada bila takva atmosfera u smislu saradnje, posećivanja poslaničkih klubova. Neke poslaničke klubove smo posećivali više puta. Dakle, koliko god puta nas je zvala jedna stranka, parlamentarna, toliko puta smo išli u njene prostorije, bilo u Skupštini, bilo u stranačke prostorije. Pre toga, kako dobar demokratski i kućni red nalaže, mi smo se javili, obratili pismom svim strankama, poželevši da im predstavimo Predlog zakona i naravno da usvojimo njihove primedbe. To je i urađeno. Dakle, sve parlamentarne stranke su imale veći broj amandmana i sve parlamentarne stranke su dobile jedan broj amandmana u ovom tekstu. To je prihvaćeno bez ikakvih predrasuda, ponajmanje stranačkih. Još jednom veliko vam hvala na ovom velikom trudu.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Završavamo današnji rad. Nastavak sednice je u ponedeljak, 29. avgusta, u 10,00 časova.