Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Četvrtog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2016. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom usvajanja Zapisnika i utvrđivanje dnevnog reda postoje ako je na sednici prisutno većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 129 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine u smislu člana 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine. (Dragan Šormaz, s mesta: Mikrofon.) Ne čujete, zato što galamite. Samo utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, pitam da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničke grupe želi da zatraži obaveštenje i objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Nada Lazić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, želim da uputim pitanje Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine, ali u isto vreme i Vladi Republike Srbije, a povod je bila zabrana gajenja stoke u Alibunaru. Naime, opština Alibunar spada u onih 18 siromašnih opština na teritoriji Vojvodine i odbornici u ovoj opštini, koju predvode SNS i SPS, su 2. februara doneli odluku kojom se stočarima iz te opštine ograničava broj grla stoke koju mogu da uzgajaju. Ova odluka predviđa da u naseljenim mestima na teritoriji cele opštine Alibunar sme da se drži maksimalno pet krava, odnosno 10 svinja, koza ili ovaca i do 60 komada živine, što znači da će vlasnici poljoprivrednih gazdinstava, koji imaju više od ovog broja morati da pokolju ili bud zašto prodaju sve krave muzare, tovne svinje i svu ostalu stoku koja je ovom odlukom proglašena za višak. Ako ova odluka zaživi, stočari koji gaje krave muzare izgubili bi pravo prečeg zakupa na državno poljoprivredno zemljište, jer je uslov za to da imaju najmanje 15 matičnih krava. Zašto je Skupština opštine Alibunar donela ovakvu odluku? Naime, na osnovu pet peticija, kako se kaže u medijima, pet peticija građana, koji se guše u smradu od stoke doneta je ova odluka i kaže stoka nije zabranjena u nenaseljenim mestima, a odluka je u skladu sa više zakona o komunalnim delatnostima, ekologiji i veterini. Ja kao neko ko se bavi ekologijom veoma sam zadovoljna kad negde čujem da neko se poziva i postupa u skladu sa ekološkim zahtevima, ali u tom slučaju, umesto ove zabrane, bilo je potrebno primenjivati principe dobre poljoprivredne prakse i zaštiti vazduh, a za to postoji struka koja se time bavi. U ovom slučaju Ministarstvo se oglasilo nenadležnim, ali ću podsetiti kao paralelu da se u leto 2014. godine u Pančevu takođe širio neprijatan miris. Zbog toga su se sugrađani javili Centru za obaveštavanje i tada se ispostavilo da smrad dolazi iz pravca Beograda, odnosno sa farme Poljoprivrednog kombinata Beograd. Znači, moje pitanje, praveći komparaciju sa ovim, upućujem Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine i odnosi se na dolazak nemačke kompanije „Tenis“ koja planira izgradnju 20 farmi svinja u Srbiji, od čega za početak pet na teritoriji Banata i to u Kikindi, Vršcu, Pančevu, Kovinu i Zrenjaninu i predviđeno je prema ovogodišnjim, odnosno prema medijskim vestima, oko tri miliona svinja. Prošle godine kada sam slično pitanje postavila bilo je milion i 500, a sad više ne znam da li će biti tri miliona ili milion i 500. Ako bude tri miliona, to će značiti da ćemo u Vojvodini imati više svinja, nego stanovnika. Dakle, pitanje koje upućujem Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine glasi – kako će se sprečiti neprijatni mirisi iz ovih farmi, gde će se odlagati otpadne vode i otpad sa ovih farmi i da li će građani opštine Pančevo, Kikinda, Vršac, Kovin i Zrenjanin moći da pišu peticiju protiv smrada i izdejstvuju odluku o zabrini gajenja svinja preko nekog broja ili će se u tom slučaju iseljavati žitelji najbližih naselja? Ako ostane ovako, odnosno ovaj dogovor i ovoliki broj svinja koji će se gajiti na toj teritoriji, taj smrad može da bude čak i prekogranični problem. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Hadži Milorad Tošić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, imam poslaničko pitanje za ministra Ministarstva trgovine, turizma i telekomunikacija, potpredsednika Vlade Republike Srbije gospodina dr Rasima Ljajića, a tiče se Uredbe o uslovima dodele i načina korišćenja sredstava za podsticanje razvoja domaćeg turizma, a koje je doneta 18. juna 2015. godine. Ovom uredbom propisuju se podsticanje razvoja domaćeg turizma. Podsticanje razvoja domaćeg turizma sprovodi se kroz dodelu vaučera za subvencionisano korišćenje usluga smeštaja u ugostiteljskim objektima u trajanju od najmanje pet noćenja izvan prebivališta korisnika vaučera. Ova uredba Vlade svakako doprinosi razvoju domaćeg turizma i ima puno opravdanje što je jedna takva Uredba doneta. Međutim, nije dobro što se ovom Uredbom ograničavaju ugostiteljski objekti i mesta koja mogu pružiti ovu vrstu usluga. Naime, članom 2. ove Uredbe je definisano – vaučer se može koristiti na teritoriji Republike Srbije, osim u ugostiteljskim objektima na teritoriji grada Beograda, Novog Sada, Niša i Kragujevca. Mislim da je neophodno da se promeni ovaj član i omogući korišćenje vaučera bez isključivanja Beograda, Novog Sada, Kragujevca i Niša. Mislim da je neophodno isključiti one opštine u gradovima koje su u statusu devastiranih. Zadržao bih se na Nišu i objasnio ne održivost ove uredbe. Niš je pored Beograd jedini grad sa više gradskih opština, odnosno u Nišu postoji pet gradskih opština, između ostalih, Niška banja i opština Crveni krst koje na svojoj teritoriji imaju određene banje koje mogu pružiti usluge koje se predviđaju ovom uredbom. Niška banja je daleko poznata po svojim banjsko-rekreativnim i banjsko-klimatološkim svojstvima, a u opštini Crveni Krst postoji manje poznata banja zvana Topilo, ali ništa manje značajna, pre svega za pružanje usluga u reumatološkim bolestima. Drugi faktor koji ukazuje na neodrživost, isključivanjepojedinih centara je da je u uredbi definisano da broj prijava za dodelu vaučera je ograničen raspoloživim budžetskim sredstvima i kreće se do 100 hiljada korisnika. Iz izjave Ministarstva ministra Ljajića za RTS da je prošle godine podeljeno svega 14 hiljada vaučera i ostvareno 118 noćenja, ukazuje da je mnogo manji broj građana koristio ovu subvenciju, s obzirom da su sredstva bila obezbeđena za 100 hiljada korisnika. Podatak da se u prvih 20 dana januara, ove godine, prijavilo 1100 građana za dodelu vaučera kazuje da će u ovoj godini biti veći broj zainteresovanih za ove subvencije i očekuje se da će u toku godine biti 46 hiljada vaučera, takođe manje od predviđenog. Dobra informacija je da je oko milion evra izdvojeno za pomoć domaćim agencijama za organizovanje i dolazak stranih turista, kao gostiju koji mogu da računaju na 10 evra po turistu za pet noćenja i 15 evra preko pet noćenja. Ovo su samo neki od argumenata koji ukazuju na potrebu izmene uredbe i omogućavanje korišćenja vaučera na celoj teritoriji Srbije. Pitanje za ministra, gospodina Rasima Ljajića – da li se razmišlja o izmeni uredbe, kako bi se omogućilo, pre svega Niškoj banji i banji Topilo, kao devastiranim opštinama, da ravnopravno konkurišu za pružanje usluga smeštaja u svojim ugostiteljskim objektima? Drugo pitanje – kada se očekuje izmena ove uredbe? Zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite mi da u vaše i u svoje ime pozdravim predstavnike Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije, koji trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Preševo i selo Miratovac od prošle godine ponovo su aktuelni za širu javnost, zbog izbegličke krize. Naravno izbor geografskog položaja, jer kroz opštinu Preševo prolazi Koridor 10, a kroz Miratovac prolazi glavni lokalni put koji povezuje najveća naselja opštine Preševo sa naseljima u Makedoniji. Ovaj put kroz koji su ranije, dok nije postavljena državna granica deset puta dnevno saobraćali autobusi u okviru redovnih linija. Još uvek je zatvoren i ako 2005. godine je doneta odluka Vlade za otvaranje malograničnih prelaza, triu Preševu, jedan u Trgovištu. Dok građani susednih opština ne mogu već 24 godine, u okviru tako aktuelne prekogranične saradnje, već 24 godine ne mogu da koriste ovu životno važnu saobraćajnicu, a koju su vekovima koristili, dotle kao za vreme međunarodnog embarga kada se u ovom pravcu odvijao masovni šverc naftnih derivata i cigareta koje je bilo dirigovano i od strane države i sada se na isti način u ovom pravcu kreću samo migranti. Neophodno je da ponovo pitam Vladu, ako su zaista za nju svi građani ravnopravni, zašto i u Preševu, upravo u Miratovcu, ne otvara malogranični prelaz, kao što je odavno već učinjeno u Trgovištu, iako je zajednička odluka, kako rekoh, doneta još pre 11 godina, u ekstremno nerazvijenoj opštini sa rekordnom stopom nezaposlenosti, koja je uz to pogranična opština, a tu je i Koridor 10, u vanrednim situacijama ko što je bila epizoda iz vremena embarga, ali i sadašnje krize sa migrantima, određen broj snalažljivijih građana iz ovog područja uspeva da se uključi u perifernim aktivnostima i da se privremeno samozapošljava. Međutim, i u ovim situacijama kada dnevno po nekoliko hiljada izbeglica prolazi kroz Preševo, sa dosta kolateralnih šteta i u poljoprivredi i u oblasti očuvanja ambijenta i u drugim životnim oblastima, ova opština u kojoj se sve dešava, a budući da je njena lokalna samouprava totalno marginalizovana, ona će kao i u toku prethodnog međunarodnog embarga postati još degradiranija i devastiranija. Zato postavljam pitanje Vladi u ovoj vanrednoj situaciji - zašto u ovoj vanrednoj situaciji nije ojačala protivpožarnu službu koja je aktuelno ne može sa prepolovljenim snagama ne može da odgovara ni najelementarnijim nepogodama i da rešava najosnovnije probleme? Zatim, zašto se nije ozbiljnije radilo u ojačavanju kapaciteta komunalnog preduzeća, umesto što se dovode komunalna preduzeća iz drugih opština da reše ove aktuelne probleme i zašto nije ojačan dom zdravlja koji je takođe prvi koji bi morao da da neophodnu pomoć u nastaloj situaciji sa migrantima? Dodao bih još jedno pitanje, a tiče se APR, pre četiri, pet godina trgovačko preduzeće Bratstvo je privatizovano pod diskriminatornim uslovima. Bilo je zatraženo da kupac mora da obavezno da ima hotel sa četiri zvezdice, što je bilo apsurdno. Kupac koji se snašao u to vreme i ispunio ovaj uslov, ubrzo zbog određenih manipulacija mu je ova privatizacija poništena. Međutim, u međuvremenu veliki broj poslovnih prostora su bili prodati, ali ne sve. Moje pitanje je – koji je status ovog preduzeća, kakva je sudbina neprodatog poslovnog prostora i da li će konačno domaćim privrednicima da se omogući što je tada onemogućeno da ravnopravno učestvuju, da kupe poslovni prostor, a ne da jeftinim parama dodaju, po meni, neozbiljnim firmama, a koje su lokalni …
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Blagoje Bradić.
Uvažene koleginice i kolege, poštovani građani, poštovane Nišlije, ja sam pre par nedelja postavio pitanje gospodinu Aleksandru Vučiću u vezi privrednog rasta i razvoja Grad Niša i izmeštanja železničke pruge iz centra grada. Pošto nisam dobio odgovor, verovatno se pitanje negde zaturilo odavde do Vlade, pa ću pitanje ponoviti. Dakle, postavljam pitanje gospodinu Aleksandru Vučiću. Gospodin Aleksandar Vučić je u kampanji 2012. i 2014. godine građanima Niša, juga i jugoistoka Srbije obećao bolji život, više radnih mesta, grad u kome neće biti isključivana struja, grad koji će imati bulevare bez rupa, gde će postojati mnogo pošteniji i bolji odnos prema gradskom budžetu. To je isto obećavano i na lokalnim izborima od strane predstavnika vaše stranke SNS građanima Niša 2012. godine. Od 2012. godine do sada, gospodine Vučiću, što se tiče privrednog rasta i razvoja Grada Niša u Gradu Nišu po zvaničnim evidencijama ima 365 privrednih subjekata manje, imate 201 privatnu radnju manje, zatvorene su. Preko 2000 radnih mesta imate manje u Gradu Nišu, a ono što je interesantno to je da je 2015. godine izašao podatak da u Gradu Nišu ima 8% manje nezaposlenih nego što je bilo godinu dana ranije. Pitam se kako je to moguće ako znamo da je 2012. godine u gradski budžet na ime poreza na zarade, a to je osnovni prihod lokalne samouprave, bilo uplaćeno 3,6 milijardi dinara, da bi 2015. godine na istoj poziciji bilo uplaćeno tri milijarde i 200 miliona dinara, što je 400 miliona manje nego 2012. godine, što znači da je drastičan pad radnih mesta u Gradu Nišu za ove četiri godine. Kada govorimo o poštenom odnosu prema budžetskim sredstvima grada Niša koje ste obećali vi i vaši članovi iz Niša na izborima 2012. godine, šta će biti sa izveštajem DRI i šta ćete vi kao premijer preduzeti? Jer, po tom izveštaju milijardu i 200 miliona gradskog budžeta je trošeno nenamenski. U gradu Nišu na poziciji privremenih i povremenih poslova je u prošloj godini bilo 800 miliona, a zarad građana Niša, to su privremeni i povremeni poslovi rezervisani isključivo bili za članove SNS. Šta ćete uraditi sa nalazom i tužbom koju je podneo Antikorupcijski forum grada Niša oko tendera zajavni prevoz? To je jedan od najvećih tendera u zadnjoj deceniji u Nišu, od šest milijardi dinara, gde oni sumnjaju na zloupotrebu od preko 120 miliona dinara. Drugo pitanje, gospodine Vučiću, jeste – zašto ništa niste uradili vi i SNS za izmeštanje pruga iz centra grada? Ja sam dosta uporan sa ovim pitanjem u ovoj skupštinskoj sali. Od gospođe Zorane Mihajlović sam dobio odgovore u smislu prepričavanja mog pitanja. A da bi i narodni poslanici u ovoj skupštinskoj sali, a i oni koji nisu bili u Nišu, znali o čemu ja pričam i zašto toliko insistiram u ime građana, zamislite, poštovane koleginice i kolege, da je Železnička stanica kod Vukovog spomenika, da pruga ide preko Slavije do Terazija, od Terazija da ide Knez Mihajlovom, pa dole prema Skadarliji i da tu imate preko deset prelaza u nivou, pružnih prelaza, i da tu ide sav teretni i putnički železnički saobraćaj. Pa, da se to dešava u gradu Beogradu, to bi bilo rešeno za tri meseca. Vi ste „Beograd na vodi“ rešili za jedan dan. Ove godine, uz sve ove mere stabilizacije, vi u republičkom budžetu za „Beograd na vodi“ imate četiri milijarde odvojene, a grad Niš ne može četiri godine na osnovu vaših obećanja bar da dobije nastavak postupka. Vi mrdnuli niste od onoga što ste zatekli 2012. godine, kada je u pitanju izmeštanje pruge. Stoga vas pitam, gospodine Vučiću, da li ćete sa istim obećanjima o privrednom preporodu, da li ćete sa istim obećanjima o izmeštanju pruge ići i u novu kampanju koja se sprema za dva meseca? Da li mislite da će građani Niša ponovo dati poverenje koje ste dobili 2012. i 2014. godine? Ja vam se zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je upućeno predsedniku Vlade Republike Srbije, iz prostog razloga što smo isto pitanje postavili gradonačelniku Beogradu, gospodinu Siniši Malom. Međutim, on je rekao da vanredni izbori u Beogradu ne zavise od njega lično, niti od volje Skupštine grada Beograda, već isključivo zavise, po njegovom priznanju, od predsednika Vlade Republike Srbije, gospodina Aleksandara Vučića. Iz toga razloga pitam predsednika Vlade, gospodina Aleksandra Vučića, zbog čega nema izbora u Beogradu? Zbog čega u Beogradu nema izbora, ako smo rekli da je mnogo jeftinije da izbori budu u jednom danu? Kada su svi lokalni izbori u Srbiji, kada su parlamentarni izbori u Srbiji, zbog čega grad Beograd tu predstavlja izuzetak? Zbog čega se SNS na čelu sa predsednikom Vlade boji raspisivanja izbora u Beogradu? Za izbore u Beogradu, kao što znate, ima povoda i o tome smo govorili godinama unazad. Više puta do sada se očekivala ostavka gradonačelnika Beograda. Ne samo zbog afera koje nije objasnio, ne samo zbog katastrofalnog vođenja grada, jer je Beograd postao prvi grad u Evropi po korupciji, po zagađenosti, po broju otpuštenih, po broju poniženih. Ostavka gradonačelnika Beograda, koja isključivo zavisi po njegovom priznanju od predsednika Vlade Republike Srbije, treba da da objašnjenje zbog čega se neko dve godine nakon sunovrata grada Beograda i dalje drži za svoju fotelju. Zbog čega, kada znamo da u Beogradu isključivo i samo vrh SNS živi bolje, dok svi građani Beograda žive mnogo, mnogo lošije? Zbog čega, a da to nije „Beograd na vodi“, kako su rekli da će se taj projekat dovesti u pitanje? Taj projekat koji ne postoji već predstavlja prevaru veka, jer tamo sebi neko gradi šoping mol, kafanu i hotel. Da li je to jedini projekat koji je vredan toga da građani Beograda trpe poniženje još naredne dve godine? Postavljamo pitanje za predsednika Vlade Republike Srbije – da li je moguće da svaki posao koji državna uprava grada Beograda preko gradonačelnika i gradske uprave sprovodi mogu da dobiju isključivo i samo one firme čiji su vlasnici bliski saradnici vrha SNS? Nebrojeno puta do sada se dešavalo da sve javne nabavke idu preko određenih firmi koje imaju licencu vrha SNS. Nije bitna konkurencija, nije bitna cena, isključivo se radi samo da bi se jedna mala grupa ljudi obogatila, dok, ponavljam, svi ostali građani žive u bedi i siromaštvu. Vlada Republike Srbije očigledno mora da da zeleno svetlo gradonačelniku Beograda da podnese ostavku, iako smo ga nekoliko puta molili da to uradi sam. Jer, mislim da ne treba da čeka predsednika Vlade da mu kaže šta da radi, pošto građani Beograda očekuju od svog gradonačelnika da sam donosi odluke. Ono što se dešava danas u glavnom gradu predstavlja to da je Beograd stao sa razvojem. Metro, čija je prva linija trebala da bude otvorena 2017. godine, nije ni počeo da se gradi, ni jedno novo radno mesto nije otvoreno. Prokop, kao što smo čuli, ni on nije završen. Sve se isključivo fokusiralo i koncentrisalo na privatnog partnera SNS, gospodina Alabara, koji je od „Beograda na vodi“ prisvojio zemljište vredno milijardu evra, dok građani Beograda imaju smanjene penzije, dok građani Beogradu imaju smanjenu prosečnu platu sa 470 evra 2012. godine na 420 evra danas. To je dokaz da građani Beograda žive sve gore i da ne žele više da žive u poniženju i naredne dve godine. Iz tog razloga molimo predsednika Vlade Republike Srbije, kada već gradonačelnik ne može sam da donese odluku, da donese odluku umesto njega i da raspišemo izbore za grad Beograd. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje će biti upućeno Ministarstvu finansija Vlade Republike Srbije i vezano je za rad Železare Smederevo. Ali, moram kao uvod da kažem na početku, čak i da je istina, kada čujemo u ovoj seriji pitanja koja nemaju mnogo smisla, jer očigledno da opozicione stranke pred izbore i ne znaju šta da prigovore Vladi Republike Srbije, ali kada čujemo da je, recimo, neko nečiji privatni partner, od onih koji su privatizovali 10% zemljišta u Vojvodini i sve zemljoradničke zadruge, pa i jednu veliku firmu kakav je „Mitros Srem“, preko „Metals banke“ koja je postala „Razvojna banka Vojvodine“, a sve davala garancije osuđenom narko bosu koji je švercovao kokain, a onda postavljaju pitanje nekoj drugoj vlasti za ugledne investitore - ko su investitori, kakvi su itd, zaista dolazimo do apsurda, jer nekome su investitori za četiri godine vlasti samo bili narko bosovi i niko više. Srbija je to zapamtila, ali vreme je i da ih ponekad podsetimo na takve stvari. Znate, ja znam pouzdano, a znaju i kolege koje su vladale, tj. Boris Tadić i Bojan Pajtić, Srbijom od 2008. do 2012. godine da je „US Steel“, koji je svojevremeno privatizovao smederevsku Železaru, tražio pomoć od Vlade Republike Srbije i od predsednika države u to vreme da ostane kao ozbiljan investitor u Železari. Nudio je različite mogućnosti za to da ostane kao ozbiljna kompanija i da nastavi da radi u Srbiji. Međutim, odbijeni su od Borisa Tadića i Bojana Pajtića rečenicom – Nama je 2012. izborna godina i mi ne možemo da vam pomognemo na taj način na koji vi tražite. To je bila rečenica. Ozbiljni investitori ne rade sa gubitkom, napustili su Železaru. Sada se postavlja pitanje – kakvo je bilo poslovanje Železare 2015. godine, na osnovu izveštaja koji sve normalne kompanije rade, a što nije rađeno u vreme vlasti Tadića i Pajtića, koji podnose izveštaj o tome kako rade i kako posluju, što je normalno? Javnost to treba da zna. Inače, kada je neko na vlasti, pa i u opoziciji kada sedi kao poslanik, treba da zna da je njegov posao javni posao i da je to posao za građane, da vlast nije gospodarenje ljudima, nego obaveza prema onima koji su vas izabrali da radite, da bude bolje. Taj ozbiljan investitor je napustio Železaru zbog vlasti Borisa Tadića i Bojana Pajtića. Danas očekujemo novog ozbiljnog investitora u Železari, ali zahvaljujući ovoj Vladi, Vladi Aleksandra Vučića, pet hiljada ljudi radi, prima platu, radi se normalno, proizvodi se onoliko koliko tržište čelika to danas dopušta, koje je inače u krizi svuda u celom svetu. Recimo, veliki nemački „Tisen Krup“ je 30% svoje proizvodnje prodao jednom finskom investicionom fondu zato što sam nije mogao da pokrije tržište na način na koji je to bilo potrebno. Onda se na osnovu jednog izveštaja traži neki razlog da bude napadnuta Vlada Aleksandra Vučića, umesto da bude pohvaljena, ponavljam, od strane onih kojima su jedini investitori bili narko dileri i jedini partneri u to vreme. Četiri godine vlasti Demokratske stranke u Smederevu, nijedna jedinica investicija od 2008. do 2012. godine, bukvalno nijedna. Samo priče o onoj rafineriji, ako se sećate, četiri godine su zaluđivali Smederevce i građane Srbije sa navodnom rafinerijom. Sreća pa je bilo pametnih ljudi u tom gradu koji su znali od početka da je to prevara. Sada imamo i PKC, otvara se fabrika za preradu ribe, italijanska fabrika još jedna za automobilsku industriju, tri investicije za manje od dve godine su u Smederevu. Moje pitanje za Vladu Republike Srbije je – koliko je budžet Republike Srbije koštalo to što je „US Steel“ napustio Železaru 2012, 2013. i 2014. godine, jer to su troškovi koje je napravila Vlada Pajtića i Borisa Tadića i koliko je od toga moglo da bude napravljeno puteva?
Zahvaljujem, gospodine Šormaz. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Konstantin Arsenović i dr Milorad Mijatović. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je ova sednica sazvana u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz dnevnog reda, koji je utvrđen u zahtevu narodnih poslanika. Dostavljeni su vam zapisnici Pete posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, Sedme, Osme i Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa navedenih sednica. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja utvrđeno da tom Odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na navedene zapisnike. Prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje zapisnik Pete posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 10. decembra 2015. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 126, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasao 31 od ukupno prisutnih 157 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik Pete posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Stavljam na glasanje zapisnik Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 1, 2. i 4. decembra 2015. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 129, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutnih 156 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Stavljam na glasanje zapisnik Osme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 8, 9, 10, 11. i 12. decembra 2015. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 130, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutnih 157 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik Osme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Stavljam na glasanje zapisnik Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 14, 15, 16, 17. i 18. decembra 2015. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne. Zbog problema sa elektronskim sistemom, ponovićemo glasanje. Ponovo stavljam na glasanje zapisnik Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 14, 15, 16, 17. i 18. decembra 2015. godine. Molim narodne poslanike da se izjasne. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 133, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 25 od ukupno prisutnih 158 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik Devete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Poštovan dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv sednice Četvrtog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2016. godini, koja je sazvana na zahtev 200 narodnih poslanika, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije, članu 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je i zahtev za odražavanje vanrednog zasedanja Narodne skupštine, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite za sednicu Četvrtog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2016. godini određen je sledeći: D n e v n ir e d 1. Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o obaveznom primerku publikacija, 4. Predlog Odluke o utvrđivanju Prostorno kulturno istorijske celine Kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, 5. Predlog Odluke o utvrđivanju granice zaštićene okoline i mera zaštite prostorno kulturno-istorijske celine „Gradsko jezgro Sremski Karlovaca“, nepokretnog kulturnog dobro od izuzetnog značaja, 6. Predlog autentičnog tumačenja odredbi člana 142. Zakona o javnom informisanju i medijima, 7. Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika, 8. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakon o prekršajima, 9. Predlog zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, 10. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i organizacije NATO za podršku i nabavku o saradnji u oblasti logističke podrške, 11. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade Republike Mjanmarske unije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o saradnji u oblasti odbrane, 12. Predlog odluke o prestanku funkcije javnim tužiocima, 13. Predlog Odluke o prestanku funkcije tužioca u tužilaštvu posebne nadležnosti, 14. Predlog odluke o prestanku funkcije javnog tužioca u Osnovnom tužilaštvu u Zaječaru, 15. Predlog odluke o razrešenju funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, 16. Predlog odluke o izboru članova Visokog saveta sudstva iz reda sudija, 17. Predlog Odluke o izboru članova Državnog veća tužilac iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca sa stalnom funkcijom, 18. Predlog Odluke o izboru sudija koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 10. novembra 2015. godine, 19. Predlog odluke o izboru sudija koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 25. novembra 2015. godine, 20. Predlog Odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 8. decembra 2015. godine, 21. Predlog Odluke o izboru sudija koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 26. janura 2016. godine, 22. Predlog Odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 1. februara 2016. godine, 23. Predlog Odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 15. januara 2016. godine. Narodni poslanik Igor Bečić, na osnovu člana 92. stav 2. člana 157. stav 2. i člana 170, 192. i 193. Poslovnika Narodne skupštine predložio je da se obavi zajednički načelni jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o izmeni i dopuni Zakona okulturi, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o obaveznom primerku publikacija, Predlogu Odluke o utvrđivanju prostorno kulturno-istorijske celine Kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, Predlogu Odluke o utvrđivanju granice zaštićene okoline i mera zaštite prostorno kulturno-istorijske celine „Gradsko jezgro Sremski Karlovaca“, nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, Predlogu autentičnog tumačenja odredbi člana 142. Zakona o javnom informisanju i medijima. I, drugi zajednički načelni i jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, Predlogu zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i organizacije NATO za podršku i nabavku o saradnji u oblasti logističke podrške, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade Republike Mjanmarske unije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o saradnji u oblasti odbrane, Predlogu odluke o prestanku funkcije javnim tužiocima, Predlogu Odluke o prestanku funkcije tužioca u tužilaštvu posebne nadležnosti, Predlogu odluke o prestanku funkcije javnog tužioca u Osnovnom tužilaštvu u Zaječaru, Predlogu odluke o razrešenju funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, Predlogu odluke o izboru članova Visokog saveta sudstva iz reda sudija, Predlogu Odluke o izboru članova Državnog veća tužilac iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca sa stalnom funkcije, Predlogu Odluke o izboru sudija, koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 10. novembra 2015. godine, Predlogu odluke o izboru sudija, koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 25. novembra 2015. godine, Predlogu Odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 8. decembra 2015. godine, Predlogu Odluke o izboru sudija, koji se prvi put bira na sudijsku funkciju od 26. janura 2016. godine, Predlogu Odluke o izboru sudija, koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 1. februara 2016. godine, Predlogu Odluke o izboru sudija, koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju koju je podneo Visoki savet sudstva od 15. januara 2016. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 139, protiv – četiri, uzdržanih – nema, nije glasalo 22 od ukupno prisutnih 166 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj Predlog. Po Poslovniku narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Tražio sam u skladu sa Poslovnikom da mi date reč dok ste čitali predlog kolege Bečića o objedinjavanju rasprave, koji je po mom mišljenju suprotan stavu 2. člana 157, jer ja i pored svog truda nisam uspeo da nađem međusobno uslovljena, ili rešenja koja su međusobno povezana u predlozima tačka dnevnog reda, recimo Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika sa Predlogom zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i organizacije NATO za podršku i nabavku o saradnji u oblasti logističke podrške, a sve to sa izborom članova u Državno veće tužilaštva i sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Mislim da, i žao mi je što se nastavlja sa praksom da se spajaju tačke koje ne mogu da spoje sa Poslovnikom. Dve godine ova većina zloupotrebljava član 157. Poslovnika koji omogućava spajanje tačaka, ali samo pod uslovom kako kaže da su rešenja u predloženim tačkama međusobno uslovljena i povezana. Hteo sam, ako ništa drugo da čujem od kolege Igora Bečića, potpredsednika, gde je on video tu međusobnu povezanost i uslovljenost između ovih nekoliko tačaka čije objedinjavanje predložio, a Skupština, nažalost, ponovo usvojila. Hvala.
Zahvaljujem. U članu 92. Poslovnika o radu Narodne skupštine svaki narodni poslanik može da predloži objedinjavanje rasprave i spajanje rasprave po pojedinim tačkama dnevnog reda. Smatram da, kao predsedavajući Narodne skupštine, da sam dužan da o tome obavestim Narodnu skupštinu da se ona o tom predlogu izjasni. Ne mogu da znam kako će da se izjasni Skupština unapred, mogu da imam svoj lični stav o tom predlogu, i ne mogu u ovom slučaju da prekršim ja Poslovnik, a kao što je vama poznato, Narodna skupština prilikom odlučivanja takođe ne krši Poslovnik. Da li ste zadovoljni odgovorom ili želite da se u danu za glasanje Narodna skupština izjasni o vašoj povredi?(Da.) Povreda Poslovnika narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Povreda Poslovnika, gospodine predsedavajući, član 27. i 92. Istom logikom mogu da opravdam ovakvo spajanje tačaka dnevnog reda za koje će poslanička grupa SNS da glasa, ali da podsetim narodne poslanice i narodne poslanike, da smo u osmom sazivu između 2008. i 2012. godine, 29. maja spojili 64 tačke dnevnog reda, i 11. decembra 2009. godine, 57 tačaka dnevnog reda, 5. maja 2010. godine 94 tačke dnevnog reda itd, itd. Onda kada se pita kakve veze ima Predlog zakona o otklanjanju posledica o oduzimanju imovine žrtvama Holokausta sa izborom tužilaca i sudija, jedina, a eto, ta mala logika, zato što je Ministarstvo pravde imalo obavezu da takav jedan zakon i kao nacrt i kao predlog uputi Narodnoj skupštini. Ali, ću isto tako pitati, gospodine predsedavajući prethodnog govornika, naravno, da vidimo na toj sednici 5. maja2010. godine kojim logikom su spajali Zakon o pivu, zajedno sa izmenama i dopunama Zakona o agenciji za privatizaciju, osim ako nije morala neka pivara da se privatizuje. Pa, onda kakve veze ima Zakon o šumama, takođe 5. maja 2010. godine, saZakonom o izmenama i dopunama Zakona o poštanskim uslugama, a sve to zajedno sa Zakonom o potvrđivanju Evropske konvencije o zaštiti kućnih ljubimaca. Takođe, ne vidim ni logiku kako se sa svim tim predlozima zakona spojio i Zakon o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, pa sve to zajedno sa Zakonom o priznavanju sorti poljoprivrednog bilja. Naravno, kao finale, i nešto što će verovatno spojiti sve ove zakone po ne znam kojoj logici, tu je i zakon, odnosno predlog Zakona o meteorologiji. Prema tome, mislim da ovakav dnevni red koji je predložio gospodin Igor Bečić, će dobiti podršku poslaničke grupe SNS.
Zahvaljujem kolega Babiću. Baš na osnovu člana 27. stav 2. primenio sam Poslovnik u vezi člana 92. predloga kolege Bečića, tako da smatram da nisam prekršio Poslovnik. Vidim da ne želite da se Skupština u danu za glasanje o tome izjasni. (Zoran Babić, s mesta: Ne.) Povreda Poslovnika, reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, smatram da ste povredili član 103. Poslovnika koji govori o pravu poslanika da ukaže na povredu postupanja predsednika Narodne skupštine, ako smatra da nije u skladu sa odredbama ovog Poslovnika, učinjene na sednici Narodne skupštine, koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi. Smatram da ste trebali prethodnog govornika da prekinete kada je počeo da govori o povredama Poslovnika iz Osmog saziva Narodne skupštine iz 2010, 2011. godine, jer je danas 9. februar 2016. godine. Ono što je prethodni govornik pokazao je da za tih šest godina nije naučio ništa i da je izgleda ovde takmičenje ko može više tačaka dnevnog reda da spoji. Unapred priznajem poraz u toj utakmici. U tom takmičenju sigurno ne možemo da pobedimo. Ovakvo spajanje tačaka ne može ničim da se opravda i ja sam govorio o Poslovniku, o vašoj obavezi u članu 27. da poštujete ovaj Poslovnik, a poštovanje Poslovnika znači da ne mogu da se stave na dnevni red izjašnjavanje pred Skupštinu predlozi koji nisu u skladu sa Poslovnikom. To je obaveza predsedavajućeg, da se stara o sprovođenju Poslovnika. Ako Poslovnik propisuje uslove za objedinjavanje rasprave, vaša je obaveza da onaj predlog koji nije u skladu sa Poslovnikom ne stavite uopšte na izjašnjavanje. U tom slučaju, odnosno ako vi mislite da bilo koji predlog koji dođe, može da se stavi pred Skupštinu, bez obzira da li je on u skladu sa Poslovnikom ili ne, onda se obesmišljava uloga predsedavajućeg i obaveze koje ima po članu 27. Poslovnika. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Đurišiću. Prvo moram da vas obavestim da je ovaj Poslovnik donet, čini mi se, 2010. godine i da je tada započeo sa svojom primenom i tadašnja skupštinska većina utvrdila je pravnu praksu primeni ovog Poslovnika. Vi ste tvrdili da sam povredio član 92. Poslovnika, kolega Bečić je na osnovu člana 92. stav 2. predložio spajanje rasprave, po tom članu narodni poslanik, Vlada i drugi ovlašćeni predlagači mogu da predlože povlačenje pojedinih tačaka iz predloženog dnevnog reda, dopunu predloženog dnevnog reda, spajanje rasprave, vođenje pretresa u pojedinostima odmah po završetku načelnog pretresa, pojedinog predloga zakona i promenu redosleda pojedinih tačaka predloženog dnevnog reda. Znači, bilo ko od vas 249, pa čak i predsedavajući ima pravo, 250, ima pravo ovo da uradi i da traži od Narodne skupštine da se o tome izjasni. I, ako to ne bih uradio, ja bih sam kršio Poslovnik. Meni nije želja i cilj da kršim Poslovnik, već da se staram u skladu sa članom 27. stav 2. o primeni Poslovnika. Kolega Veselinović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, reklamiram član 27. 106. mogao bih se pozvati na član 103. međutim gospodin Đurišić se već pozvao na njega. Pre svega, smatram da ste povredili ova dva ali i ovaj treći član, nejednakom postupanju prema poslanicima pozicije i opozicije. Dakle, gospodine predsedavajući, vi ste morali da prekinete gospodina Babića zato što se on u svom govoru i tu mogu da se pozovem na član 106. ali i 103, fokusirao na reklamiranje Poslovnika iz 2010. godine, gospodine Arsiću. Dakle član 103. kaže – narodni poslanik može da reklamira povredu Poslovnika učinjenog na tekućoj sednici. Dakle, prošlo je šest godina, gospodine Arsiću, gospodin Babić šest godina kasni u reklamiranju Poslovnika. Ne možete to opravdati da je Poslovnik donet 2010. godine. Dakle, on po tom Poslovniku se retroaktivno šest godina javlja da bi reklamirao taj Poslovnik. Dakle, umesto da kažete ili da priznate da ste bili zaokupljeni nekim drugim pitanjima, da niste čuli gospodina Babića, vi prepričavate Poslovnik. Znamo mi dobro Poslovnik. Dakle, prekršili ste Poslovnik jer ste dali gospodinu Babiću da reklamira Poslovnik iz 2010. godine, da je prekršena na toj sednici iz 2010. godine. Molim vas da stavite to na izjašnjavanje.
Po tome što tražite da se odmah Narodna skupština izjasni o ovoj povredi Poslovnika, smatram da ne tražite obrazloženje odnosno objašnjenje od predsedavajućeg. Samo da vam kažem da ste u skladu sa pravom iz člana 103. reklamirali povredu Poslovnika u vezi člana 106. koji kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda, o kojoj se vodi pretres. Nisam primetio da sam otvorio raspravu po predloženom dnevnom redu ni po jednoj tački, tako da vas molim da sledeći put vodite o tome računa da ne bih morao da primenim druge odredbe iz člana 103. Poslovnika, a to je da vam vreme, kao samostalnom poslaniku odbijem iz vremena koje ste potrošili zloupotrebljavajući pravo narodnih poslanika da ukažu na povredu Poslovnika o radu. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da današnjoj sednici prisustvuju Aleksandar Vulin, ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja; Vladimir Pešić, pomoćnik ministra za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja; Tatjana Prijić, rukovodilac grupe u Ministarstvu za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Da li predstavnik predlagača, Aleksandar Vulin, ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja želi reč? (Da) Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodo potpredsednici, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici organizacija koje okupljaju osobe sa invaliditetom, pred nama je zakon koji jeste, odnosno zakon o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacija osoba sa invaliditetom koji jeste veoma kratak, svega tri člana se ovde menjaju, ali jeste zakon koji može da menja položaj osoba sa invaliditetom u ovoj zemlji na bolje i da konkretno utiče na kvalitet njihovog života da može da bude bolji. Ovo je donošenje zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacija osoba sa invaliditetom je zapravo nastavak politike Vlade Republike Srbije, koja je pokazala da joj je zaista stalo do poboljšanja položaja osoba sa invaliditetom. Podsetiću narodne poslanike i još jednom da izrazim svoju zahvalnost za rasprave i vreme koje smo uložili u donošenje ranijih zakona koji regulišu položaj osoba sa invaliditetom, da je ovo već treći zakonski predlog iz ove oblasti, a ranijih godina ti predlozi nisu mogli baš tako često da se nađu. Ovo je dakle već treći zakon koji usvajamo, a nadam se da ćete nas podržati u ovome što smo vam predložili, koji konkretno poboljšava položaj sa invaliditetom u mandatu ove Vlade. Suština ovog zakona jeste da se u svakodnevnom životu osobe sa invaliditetom, koja zbog prirode svoje invalidnosti, telesnih ili senzornih oštećenja ili bolesti, ovde se misli na slepe, slabovide osobe, osobe obolele od različitih mišićnih ili neuromišićnih oboljenja ili kvadriplegije, kao i osobe koje nemaju gornje ekstremitete jednostavno nisu u mogućnosti da koriste jedno svoje prosto, obično, ljudsko pravo da koriste sopstveni potpis. Oni to ne mogu da urade iz razumljivih razloga, oni ne mogu da se potpišu, zato nailaze na čitavo more problema kada odu u banku, kada odu u turističku agenciju, kada odu pred neki organ lokalne samouprave, MUP, kada odlaze da rešavaju svakodnevne životne probleme koji meni i vama ne deluju kao da ih možete primetiti. Ali, ovo su problemi koji se primećuju i rešenje ovih problema zaista znači osobama sa invaliditetom. Dugi niz godina savest traži da se ovaj problem reši i konačno je došao na dnevni red. Na ovaj način, ne samo što ispunjavamo svoje obaveze prema Konvenciji koju smo ratifikovali o zabrani diskriminacije osoba sa invaliditetom još 2009. godine i čitav niz međunarodnih i domaćih propisa, već važnije od toga, mi pokazujemo da prepoznajemo probleme osoba sa invaliditetom i da ih rešavamo. Osobe sa invaliditetom koje ne mogu da iskoriste svoj potpis to ne rade, misli se, kao što sam rekao, prvenstveno na slepe, slabovide i na još određene kategorije koje imaju probleme sa gornjim ekstremitetima, ne rade to zato što su nepismeni ili zato što ne razumeju svoj potpis, već zato što fizički nisu u mogućnosti da urade tu jednostavnu stvar. Na ovaj način, u skladu i sa procesom inkluzije, mi izjednačavamo položaj osoba sa invaliditetom sa svim ostalim i dajemo im mogućnost da svakodnevne životne probleme rešavaju brže i jednostavnije. Naravno da se odmah postavlja pitanje zloupotrebe, da se postavlja pitanje na koji način će biti provereno da li osoba sa invaliditetom to može ili ne može. Ovde u zakonu, u ova tri člana je to jasno predviđeno. Ali, odmah da vam kažem, zbog toga što neko razmišlja o tome kako će, kako bi neko mogao da iskrivi sadržinu ovog zakona, moram da kažem da zbog toga ni na koji način se ne sme umanjiti potreba za donošenjem ovog zakona. Postoje drugi zakoni koji regulišu prevaru, koji regulišu falsifikat i to nije nešto što možete vezati za osobe sa invaliditetom, već to je nešto što možete vezati za ljude kao takve i to se rešava drugim zakonima, a ovim zakonom mi regulišemo kako će osobe sa invaliditetom da svoje svakodnevne životne potrebe zadovoljavaju na jednostavniji i bolji način. Opet želim da ponovim. Na ovaj način mi pokazujemo da nam je stalo, da nam je stalo kao društvu, da nam je stalo kao zajednici i da ćemo učiniti sve da osobe sa invaliditetom u najvećoj mogućoj meri, ne zanemarujući naravno objektivne poteškoće, učestvuju u svakodnevnom životu ove zemlje. Ovo je naš jedini svet i mi moramo da ga delimo. Nemojmo ceniti ljude po onome što ne mogu. Cenimo ih po onome što mogu. Hvala.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Anamarija Viček. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovani predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege i koleginice narodni poslanici, ja bih volela da iznesem stav poslaničke grupe SVM u vezi sa ovim zakonom o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Mislimo da je zakonom koji je danas pred nama, iako se dopunjuju samo tri člana ovog zakona, postojećeg zakona koji je donet u aprilu 2006. godine, ipak je ovo jedan veoma značajan zakon za dopunu Zakona o sprečavanju diskriminacije. Naime, u članu 1. koji dopunjuje član 34, koji se odnosi na dužnost organa javne vlasti da omogući potpisivanje uz pomoć pečata osobama sa invaliditetom koje imaju trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolest i nisu u mogućnosti da se potpisuju na drugačije zakonom uređen način. Ova mogućnost se ne odnosi na potpisivanje ugovora. Članom 2, posle istog člana, dodaje se član 34a, koji se odnosi na dužnost fizičkih i pravnih lica da omoguće korišćenje usluga potpisivanjem uz pomoć pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili pečata sa ugraviranim potpisom. Treći član, član broj 3. sadrži kaznene odredbe u slučaju ako se odbije navedena dužnost. Iako nije obimna, ova dopuna je itekako značajna. Naime, njenim odredbama se sprečava diskriminacija, odnosno omogućava se ostvarivanje prava osoba sa invaliditetom, a odnosi se upravo na one građane koji imaju problema sa korišćenjem faksimila, a po poslednjem popisu stanovništva iz 2011. godine ima više od pola miliona ljudi sa fizičkim invaliditetom i oko 240 hiljada slepih i slabovidih osoba. Dokumenti koji prethode ovim dopunama, odnosno sa kojima se Zakon o zabrani diskriminacije osoba sa invaliditetom upravo harmonizuje, sa jedne strane jesu Strategija unapređenja položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji, koja je doneta 2007. godine i kao što je gospodin ministar malopre obrazložio, Zakon o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, koja je doneta 2009. godine. Da se podsetimo, u članu 29. Konvencije, koji se odnosi na učešće osoba sa invaliditetom u političkom i javnom životu, države potpisnice se obavezuju da će osigurati da osobe sa invaliditetom mogu učestvovati efikasno i potpuno u političkom i javnom životu, ravnopravno kao drugi, neposredno ili preko predstavnika koje oni sami biraju, a to uključuje pravo i mogućnost osoba sa invaliditetom da glasaju i budu birane i od tri tačaka istog člana, druga se odnosi upravo na ovaj današnji zakon. Naime, ta tačka kaže – štititi prava osoba sa invaliditetom da tajno glasaju na izborima i javnim referendumima bez zastrašivanja, kao i da se kandiduju na izborimada efikasno obavljaju dužnosti i sve javne funkcije na svim nivoima vlasti, itd. Važno je da naglasimo da je ovo jedan od retkih zakona oko kojeg nema veće polemike, prema kojem nema rezistencije u društvu. Kako je zakon podržan od strane stručne javnosti, tako je podržan i od strane upravo ciljne grupe na koju se odnosi. Naime, Centar za samostalni život osoba sa invaliditetom Srbije, kojim predsedava gospođa Gordana Rajkov, koja je u više navrata prisustvovala sednicama Odbora za rad, socijalna pitanja, društvenu uključenost i smanjenje siromaštva, u potpunoj meri podržava donošenje ovog zakona, a isto tako i zastupnici Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije u potpunoj meri podržavaju zakon, pošto je upravo Nacionalna organizacija osoba sa invaliditetom Srbije bila jedna od inicijatora da se ovaj zakon donese, ne bi li se uskladio pre svega sa Konvencijom o pravima osoba sa invaliditetom. Na kraju, volela bih da naglasim da će poslanici poslaničke grupe SVM podržati ovaj zakon u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Ljiljana Kosorić.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, poštovane kolege i koleginice, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, danas se pred narodnim poslanicima na dnevnom redu nalazi zakon o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacija osoba sa invaliditetom, koji će svojim predloženim rešenjima uticati na ravnopravno ostvarivanje prava svih osoba sa invaliditetom, koji zbog prirode svojih problema nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu u različitim situacijama i omogućiti im ostvarivanje ljudskih prava u skladu sa načelima koja se odnose na poštovanje dostojanstva, samostalnosti i nezavisnosti osoba sa invaliditetom i punog učešća u društvenom životu, pristupačnosti i dostupnosti prava i usluga. Dopune se odnose, kao što smo čuli u uvodnom izlaganju gospodina ministra, na član 34, 34a i 52, gde su organi javne vlasti dužni da u postupcima osoba sa invaliditetom pred tim organima, koja imaju trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti, omoguće potpisivanje isprava uz pomoć pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili uz pomoć pečata sa ugraviranim potpisom. Pravna i fizička lica dužna su da osobama sa invaliditetom koja imaju trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti omoguće korišćenje usluga potpisivanja uz pomoć pečata. Predviđene su i kazne u slučaju nepridržavanja, nepoštovanja ovih odredbi zakona kako za pravna, tako i odgovorno pravno lice u pravnom licu i fizička lica. Istakla bih da jedan od osnovnih pravnih i moralnih principa svakog savremenog demokratskog društva, zasnovanog na ljudskim slobodama i vladavini prava, jeste princip jednakosti ljudi, kojim se garantuje jednakost ljudi pred zakonom i zabranjuje svaki oblik neposredne i posredne diskriminacije, a Srbija se nalazi u procesu priključivanja Evropskoj uniji, zajednici zemalja koje pridaju veliku važnost suzbijanju diskriminacije i ostvarivanja ravnopravnosti i zato i postoje nastojanja da domaći pravni sistem integrišemo na najviše međunarodne standarde upravo u ovoj oblasti ostvarivanja jednakosti prava osoba sa invaliditetom. Sprečavanje diskriminacije i ostvarivanje prava, u skladu sa potrebama osoba sa invaliditetom, je trajno opredeljenje Republike Srbije, što govori i već pomenuta Strategija unapređenja položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji, Zakon o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, Ustav Republike Srbije, Zakon o zabrani diskriminacije, Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, jer osobe sa invaliditetom imaju pravo na bezbednost i sigurnost, jednaku zaštitu pred zakonom, život bez diskriminacije pojedinaca ili institucija po osnovu invalidnosti, pristupačnost, obrazovanje, stanovanje, zdravlje i rad. Ova prava su sadržana i u drugim zakonskim rešenjima, a postoji namera Vlade da ako nisu dovoljno definisana, to budu u narednom periodu. Tako bih pomenula i Zakon o sportu, koji smo upravo prethodnih dana i usvojili ovde u Skupštini, gde je jasno određena i pristupačnost sporta, programa i tema upravo ovim osobama, Zakon o stanovanju, Zakon o organizacijama osoba sa invaliditetom, koji tek treba da se nađe u skupštinskoj proceduri, Zakon o socijalnom preduzetništvu, o visokom obrazovanju, Porodični zakon, gde je posebno bitno pitanje starateljstva nad osobama sa invaliditetom, Zakon o socijalnoj zaštiti, takođe reguliše ovu problematiku i Zakon o rodnoj ravnopravnosti. U korist volje i želje da se ostvare vidni koraci unapred u ovoj oblasti, napomenula bih da je osnovana i Radna grupa ovde u ovom visokom domu Narodnoj skupštini za osnaživanje osoba sa invaliditetom u politici, na čelu sa predsednicom Skupštine Majom Gojković, čiji je cilj jačanje političkog učešća osoba sa invaliditetom u Srbiji, unapređenjem njihovog uticaja na zakonodavni okvir i izborne procese, kako bi se u praksi poboljšalo ostvarivanje ljudskih prava osoba sa invaliditetom i njihova puna uključenost u društvo, privredu, politiku, obrazovanje, zdravstvo, kulturu, sport i druge oblasti života. Na kraju, pozdravila bih ovu inicijativu Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračku i socijalnu zaštitu za doprinose i ove dopune Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom koji su i te kako značajni i, da kažem na kraju, poslanici Srpskog pokreta obnove u Danu za glasanje će prihvatiti i glasati za ove dopune. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milana Bićanin. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Gospodine ministre, kolege narodni poslanici, neosporno je da će Socijaldemokratska partija Srbije podržati ponuđeni Predlog zakona, odnosno dopuna o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Skoro da je nepotrebno i reći zašto je to naše opredeljenje, ali kao narodni poslanik dužna sam da i to obrazložim. Pre svega, ova dopuna je veoma važna i ja prosto žalim što se nije desila mnogo, mnogo, mnogo ranije, zato što u našem društvu… Evo moja koleginica je rekla koji procenat ljudi je sa invaliditetom, a ukupno u procentima to je 15% stanovnika. To je jako veliki procenat. Veliki je broj ljudi koji imaju različite poteškoće, a o kojima ovo društvo hoće da brine, ali mi se čini da ponekad nismo dovoljno brzi, jer ne vidim razlog zašto nekada, kažem, mnogo, mnogo ranije nije ovakav Predlog zakona donesen, ova dopuna. Radi se o potpuno očiglednoj materiji, potpuno očiglednom problemu koji imaju naši sugrađani, koji imaju različite vrste tegoba, da li su sa njima rođeni ili se desilo da tokom radnog veka dožive neku telesnu povredu koja ih pravi invalidima rada i koji sprečava da potvrde ono što je suština svakog ljudskog bića, a to je pravo na dostojanstvo, pravo da date potpis i time potvrdite da ste vi taj i da time potvrdite svoju volju. Svi mi imamo te potrebe i ovoga puta izlazimo u susret svim organizacijama invalida na republičkom nivou, lokalnom nivou i lokalnih organizacija, da se ovo pitanje reši. Učestvovala sam takođe u radu Radne grupe o kojoj se već govorilo i sa zadovoljstvom ću i dalje, jer to pre svega smatram jednom ljudskom obavezom, bilo gde da se nalazite, a ja sada samo koristim tu mogućnost kao narodni poslanik. Ono što je kod mene, ministre, kada sam čitala obrazloženje, izazvalo simpatije jeste ta rečenica gde se kaže – oni nisu nepismeni. Tačno je, oni nisu nepismeni, ali nije ovde, složićete se sa mnom, pitanje pismenosti, nego upravo pitanje odbrane dostojanstva čoveka i svih prava koja proističu iz samog čina rođenja i postojanja. Zato mi imamo potrebu da ovaj zakon podržimo, odnosno ovu dopunu. Socijaldemokratska partija Srbije je, u svojoj ne tako dugoj tradiciji postojanja, ali u svom vrednosno modelu koji zastupa već dugi niz godina, partner mnogim organizacijama ovog tipa na nivou države i sve što smo činili, činićemo i dalje u nameri da se našim sugrađanima omogući jedan kvalitetniji život kada pričamo o zdravstvenom osiguranju, kada pričamo o obrazovanju, o potrebi obrazovanja na osnovu koje se stvaraju preduslovi za dalju participaciju naših građana u društvo, za osećaj ravnopravnosti, poželjnosti, prisutnosti. Moram da kažem i sigurna sam da svi mi ovde znamo za školu „Milan Petrović“ iz Novog Sada i jednu sjajnu direktoru Slavicu Marković, koja je sa svojim timom, unazad puno godina, razvijala ovaj tip obrazovanja sa brojnim uslugama. Zaista bih najtoplije preporučila da ko nije bio da ode, da se divi delu jednog divnog kolektiva i načinu razumevanja i pružanja podrške mladim našim sugrađanima i njihovim porodicama koje za ovom podrškom imaju potrebe. Ono što je takođe važno jeste naravno podrška lokalnim organizacijama i, naravno, svim ostalim na republičkom nivou koje zastupaju interes i bore se za ostvarivanje prava osoba sa invaliditetom bilo kog tipa, i to naše načelno pitanje dostupnosti. Tamo gde su fizičke barijere pošaljemo nesmotrenu i, ja se nadam, neželjenu poruku da takvi naši sugrađani nisu poželjni. Sigurna sam da to nije tačno, ali treba više pažnje u tom pravcu i potrebno je… Ta nemogućnost pristupa nečemu vas sprečava da ostvarite neko vaše drugo interesovanje i drugu potrebu, a evo imali smo u razgovoru na toj Radnoj grupi sa organizacijama, odnosno nacionalnim organizacijama, njihovu potrebu, u vezi izbora, da im se pomogne da budu pristupačni, da imaju prilikom glasanja mogućnost da ukoliko su slabovidi itd, da imaju mogućnost da ostvare svoje glasačko pravo. Ja inače znam da se u školama, prilikom ostvarivanja završnog ispita, da se slabovidim učenicima pomaže, dostupan im je materijal da bi mogli da pokažu svoje znanje i sve ono sa čime su se razvijali i napredovali u tom svom obrazovanju i ne mislim da bi ovo za državu trebao da bude veliki problem. Ako ga definišemo jednog dana kao značajan problem, opet ćemo ga rešavati, a opet mislim da to treba učiniti što pre. Završiću, jer zaista ne mislim da o ovome treba predugo razgovarati, jer je isuviše jasno i isuviše neophodno, ali zaista sada u velikoj meri vidim, razumela sam i tada, vidim i sada značaj Zakona o bezbednosti na radu koji smo doneli, koji u velikoj meri treba da predupredi probleme. U tom smislu svi napori da se država ekonomski razvije, sa modernom tehnologijama, sa osposobljenim zaposlenima u jednom delu rešavanja ili stvaranja ovog problema može da da neophodne odgovore i važna uputstva za dalje. Na kraju, mi ćemo apsolutno podržati ovaj predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, kolege poslanici, poslanička grupa Boris Tadić-SDS,ZZS,ZS će podržati Predlog zakona. Smatramo da je dobro što je ministar našao vremena da se bavi problemima iz svog resora i da predloži izmene zakona koje će da pomognu licima sa invaliditetom da lakše ostvaruju svoja prava. Dobro je što je ovaj zakon praktično primena Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, na jedan konkretan način da se reši jedan problem. Ono što ja želim ministre kao pitanje danas da postavim, nisam uspeo do kraja da shvatim zašto je ostala ova ograda u predloženom članu 1. da se doda stav koji kaže-da isprave koje predstavljaju formu ugovora ili nekog drugog pravnog propisa ne mogu se potpisivati u skladu sa stavom 1. ovog člana, već u skladu sa propisima koji uređuju overu potpisa i potvrđivanje isprave. Mislim da čitajući obrazloženje zakona i članove Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom koji u članu 4. kažu – da se država obavezala da preduzme sve odgovarajuće mere, uključujući i zakonodavstvo u cilju menjanja, ukidanja postojećih zakona, propisa, običaja i prakse koje predstavljaju diskriminaciju prema osobama sa invaliditetom, kao i član 12. te iste Konvencije koji kaže – predviđa pravo osoba sa invaliditetom na nesmetano upravljanje imovinom i obavljanje pravnih poslova ukidajući finansijske poslove. Mi smo polazeći od ove Konvencije, čitajući Predlog zakona predložili jedan amandman. On govori u jednom delu da se pored „organa javne vlasti“ stavi „javni beležnici“, koji su zakonom uvedeni tek pre nekih više od godinu i po dana posle velikih muka, da i pred njima osobe sa invaliditetom koje ne mogu da stave potpis, a nisu nepismene i svesni su, mogu da na ovaj način ostvare svoje pravo. Smatramo da bi to bilo u potpunoj meri usaglašavanje i primena Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom. Meni lično nije jasno obrazloženje ovde u obrazloženju zakona, kaže se da Zakon o overi potpisa, rukopisa i prepisa koji je donet 2014. godine i menjan 2015. godine, predviđa drugu proceduru. Smatramo da je ovim zakonom mogao i taj zakon da se promeni, da Konvencija govori upravo o tome da vlade preduzimaju sve mere, kao što je menjanje i ukidanje postojećih zakona i smatramo da je ovo bila prilika da možda promenimo i ovaj Zakon o overi potpisa, da kao što ste vi predložili organima javne vlasti, sada moguće da se ovim faksimilom praktično ostvari neko pravo, da to isto može da se uradi i pred notarima. Kažem, podržaćemo zakon, on je korak napred samo mislimo da je ovo bila dobra prilika da se napravi još taj jedan korak, odnosno da se ovo pravo ustanovi u svim slučajevima kao što Konvencija predviđa u članu 12, a to je nesmetano upravljanje imovinom i obavljanje svih pravnih poslova. Hvala.
Reč ima ministar Vulin.
Zahvaljujem. Evo, da obuhvatim ili bar da odgovorim i da se svakako zahvalim svim diskutantima do sada koji su razumeli šta je suština ovog zakona i koji vide da od ovoga ne treba da pravimo bilo kakvu političku podelu. Ovo je nešto što je zaista nesporno. Ovo društvo treba da vodi računa o osobama sa invaliditetom, oni su deo našeg društva, oni nisu nikakav izdvojeni deo, a na nama je da učinimo sve što je moguće i više od toga da imamo tu vrstu pozitivne diskriminacije, da mogu da koriste sva prava, da mogu da koriste sve ono što im društvo stavlja na raspolaganje i što stavlja svakom od nas. Osobe sa invaliditetom imaju iste nade, iste strahove, iste želje, iste sumnje, raduju se istim stvarima, tužni su zbog istih stvari kao i drugi. Na nama je da to prepoznamo i kao nosioci javne vlasti, kao nosioci državnih ovlašćenja učinimo da im život bude bolji. Što se tiče vašeg pitanja, da, razgovarali smo o tome i stav zakonodavstva je bio da se prvo mora promeniti ovaj zakon, zakon na koji ste upozoravali, Zakon o overavanju potpisa, rukopisa i prepisa zato što zakon nikada nije predvideo faksimil kao takav. Nije regulisao ni moj ni vaš faksimil koji možemo da koristimo u svakodnevnom životu mimo ovoga. Dakle, moram prvo da promenimo zakon, takav je stav zakonodavstva. Što se nas tiče moglo je da bude i ovde, ali takav je stav i mi smo ga prihvatili. Nadam se da ćemo u najskorije vreme rešiti taj problem.
Reč ima narodni poslanik Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, gosti iz Ministarstva, pre mog samog govora želim da pozdravim i predstavnike Nacionalne organizacije za osobe sa invaliditetom i da malo krenemo sa ovim Predlogom zakona. Prvo, u startu želim da kažem da će poslanička grupa DS podržati ovaj zakon s obzirom da je ovaj zakon jedan od normalnih, pristojnih i humanih predloga zakonskih rešenja koji će pomoći osobama sa invaliditetom da imaju jedan pristojniji, dostojanstveniji život. Kada je Srbija potpisivala Deklaraciju, Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom koju je Generalna skupština UN usvojila 13. decembra 2006. godine, a Srbija nekoliko godina nakon toga parafirala, želim narodne poslanike, a i javnost sa nekim članovima, preambule ove Konvencije upozna da Konvencija podseća da su načela proklamovana Poveljom UN koja priznaje urođeno dostojanstvo kao jednaka i neotuđiva prava svih članova ljudske zajednice kao osnove slobode, pravde i mira u svetu, u tački A. U tački K. u Povelji i Konvenciji UN o pravima osoba sa invaliditetom se izražava zabrinutost što uprkos spomenutim dokumentima, naporima i merama koje su mnoge vlade, ustanove i relevantne organizacije preduzimale, osobe sa invaliditetom nastavljaju da se suočavaju sa barijerama za njihovu učešće u društvu na osnovama ravnopravnosti, kao i sa kršenjima svojih ljudskih prava širom sveta. Ovo je nešto čega moramo i mi u Srbiji da budemo svesni. Znam da je našim prijateljima, sugrađanima problem mnoge arhitektonske barijere koje niču svakog dana uprkos mnogim zakonima koje mi ovde donosimo, da su brojni investitori koji prave, da li bolnice, da li pošte, da li policijske stanice, da li zgrade, ne ostavljaju arhitektonsku mogućnost i rampu da osobe sa invaliditetom uđu i nesmetano kreću, nego te barijere jednostavno postoje. Ono što želim da naglasim ministre, možda je još i važnije od rušenja arhitektonskih barijera, a to su barijere u glavama naših građana kada su u pitanju osobe sa invaliditetom. Tu moramo zajedno i jedinstveno da šaljemo poruku o važnosti prihvatanja prava osoba sa invaliditetom. Ovaj današnji Predlog zakona je dobar. Do sada kada sam pričao izlazio sam sa pričom iz života, iz ugla mog prijatelja iz Niša koji živi u kolicima, koji boluje od hronične mišićne distrofije koji može da pomeri samo tri prsta i koji je do sada imao problem sa potpisivanjem menica u bankama, koji je imao problem sa glasanjem na biračkom mestu. Iz njegovog ugla kada je došao ovaj Predlog zakona prvo sam se konsultovao sa njim, šta njemu ovaj Predlog zakona znači. Znači mu da ima mogućnost da sa ovim pečatom mnogo pristojnije i dostojanstvenije završi svoje neke dnevne obaveze, da ima pravo u banci da mu ne drhti ruka, pošto samo sa tri prsta može da drži olovku, da ne može neko drugi umesto njega da potpisuje menicu, da ne može neko drugi umesto njega i da glasa. Tako da, ovaj Predlog zakona jeste dobar. Ono što želim da kažem o diskriminaciji, jeste da je ovo jedan od tri zakona koji smo u ovom skupštinskom sazivu imali prilike da debatujemo i da usvojimo, pored psa vodiča, znakovnog jezika i ovog zakona, kao i da je jedan dobra put da osobama sa invaliditetom olakšamo život. Ali, opet ću iz ugla mog prijatelja iz Niša, koji boluje od hronične mišićne distrofije, da naglasim važnost uvođenja personalnih asistenata. To je nešto što mnoge lokalne samouprave i ne znaju šta znači personalni asistent. Personalni asistent je nešto što znači život, znači pokretanje ovih ljudi koji su sa teškim invaliditetom, koji su u kolicima, koji ne mogu da se pomere u krevetu bez pomoći personalnog asistenta i gde mnoge lokalne samouprave njih ne doživljavaju kao bića kojima treba pomoć, nego ih gledaju kao trošak uvođenja personalnog asistenta. To ne može biti trošak i to ne može biti neka stavka koja je onemogućavajuća za lokalnu samoupravu, nego treba biti obaveza jedne humane Srbije da se, ne samo u Nišu i evo sada u Beogradu da se uvode, nego da to bude stav države, da to bude obaveza države da u lokalnim zajednicama lokalne samouprave imaju uvid koliko građana njihove zajednice ima potrebe za personalnim asistentima, i da im se u cilju jedne zajedničke borbe pomogne, da se omogući uvođenje personalnih asistenata u sistem lokalnih zajednica, da bi se pomoglo ovim ljudima. Tako da, mislim da je ovo jasno, ali mnoge lokalne samouprave, opet naglašavam, to ne znaju. Mi smo u Nišu već nekoliko godina to uveli i to funkcioniše kao jedan projekat. Ja se zalažem kao narodni poslanik i u Nišu samo o tome pričao, mislim da ćete me podržati, da to ne može biti projekat, nego da to treba da bude budžetska stavka svakog grada i da grad mora da kroz svoj centar za socijalna pitanja ima tačan uvid o kojem broju se priča i da za te ljude obezbedi personalne asistente. Iskoristiću današnji dan i vaše prisustvo da progovorim u ime nekih roditelja koji su već nekoliko godina praktično nevidljivi za republičku administraciju, a koji upravo za svoju decu koja imaju problem sa nekom bolešću ili sa smetnjama u razvoju, sa određenim stepenom invaliditeta, koji traže donošenje zakona roditelj-negovatelj. Ja znam da je taj zakon vas zatekao, jer je taj predlog zakona i priča o tom zakonu još i u ranijim godinama bila. Bio je jedan protest roditelja ispred republičke Vlade pre nekoliko godina, kada vi niste vodili to ministarstvo, gde su roditelji iz cele Srbije sakupili više od 61 hiljadu potpisa sa željom da se reguliše ova materija. Lično smatram kao lekar, a i kao roditelj, da tim roditeljima trebamo pomoći. Ja znam da budžet Srbije nije velike, ali da moramo pokazati humanost i u ovom segmentu, da se omogući jedno zakonsko rešenje za ove roditelje koji imaju potrebe da budu sa svojom decom. Jer, ko će bolje čuvati dete koje je u kolicima, koje je sa smetnjama u razvoju, koje je sa teškim stepenom invaliditeta, nego upravo taj roditelj koji sa sadašnjim zakonskim rešenjima mora da daje otkaz sa posla ili mora da odsustvuje sa posla kako bi bio uz svoje dete? To je jedno pitanje i jedan test humanoj Srbiji. Ja mislim da smo po tim pitanjima svi jedinstveni i da tu nema neke velike politike, nego da treba da se uđe u ozbiljnije rešavanje ovog problema, da se sagleda tačan broj ljudi i roditelja kojima trebamo pomoći i da zakonskim putem uđemo u rešavanje ove jedne problematike, koja bi Srbiju još jedanput postavila na mapu humanih i pristojnih evropskih zemalja. Podsetiću vas da su u okruženju i republike bivše Jugoslavije, kao što je Hrvatska, kao što je Slovenija, a i od skoro Crna Gora, donele ovaj predlog zakona i da ovaj zakon nije teško urediti kada postoji dobra volja. Ja znam da dobre volje postoji sa strane mnogih organizacija roditelja sa decom sa invaliditetom, sa decom kojoj treba 24-časovna pažnja roditelja i, evo, u cilju jedne pristojne današnje rasprave, koja je usmerena da poboljšamo život i kvalitet života našim sugrađanima koji imaju problem sa invaliditetom, ovo je jedan praktično pokušaj da kontinuirano vodimo računa, da ne stajemo. Kao što ste rekli, u nekim godinama ranije nije se nešto radilo, a ovo je sada dobro i koristim priliko da još jedanput kažem, lepo je što smo u ovom sazivu imali tri dobra zakona koja su poboljšala kvalitet osobama sa invaliditetom, ali nije dovoljno u cilju i ove Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, koju smo mi podržali kao država, već trebamo ići dalje. Složio bih se sa koleginicom koja je pohvalila Slavicu Marković, direktorku Škole „Milan Petrović“ iz Novog Sada. Želim da vam kažem da sam kao narodni poslanik dva puta bio u toj školi i da sam oduševljen sa humanošću te žene, sa sposobnošću te žene da vodi onu školu, jer ona onu decu doživljava kao majka. Preporuka je svim poslanicima, svim političarima da odu do te škole, da vide kako se radi sa ljubavlju sa tom decom koja imaju probleme. Pored hvale gospođi Slavici Marković, želim da vam kažem da i u mom Nišu ima Škola „Bubanj“ sa domom učenika, koju vodi direktorka Snežana Čarapić, deca sa smetnjama sa sluhom, sa vidom, sa nekim drugim smetnjama, imaju takođe jedan dobar kolektiv i želim pred vama i pred poslanicima da pohvalim i ovaj kolektiv koji vrlo humano i dobro radi sa decom u školovanju, u edukovanju dece koja imaju problem sa invaliditetom. Tako da, Srbija je humana zemlja, Srbija ima humane građane, ali je potrebno da tu humanost i mi političari, spram svojih nekih mogućnosti, i u vlasti i u opoziciji, shvatimo i da budemo jedinstveni kada su njihovi interesi u pitanju. Hvala vam puno.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Naravno, jedan od svakako velikih problema jeste opšta dostupnost i arhitektonska, ali i svakako na ulogu u društvu. Znate, najveći deo naših institucija, iz oblasti ne samo socijalne zaštite, nego svih institucija, nije građen namenski. Pravljeno je u vreme kada se jednostavno o uključivanju osoba sa invaliditetom nije razmišljalo ili se nije vodilo računa o tome. Mi se trudimo da to promenimo. Evo, da vam dam konkretan primer. Prošle godine, u saradnji sa MUP-om, mi smo, evo, do sada već opremili 24 odeljenja, odnosno policijske uprave MUP-a odgovarajućim rampama, a što je, verujte, nekada pravi arhitektonski izazov, jer imate zgradu koja je napravljena 1930. i neke godine, uski hodnici, nema stepenica itd. Ali, evo, do sada 24 policijske uprave su rešile taj problem u saradnji sa Ministarstvom rada i čovek će sa kolicima moći da ode i izvadi ličnu kartu. Zvuči malo. Zaista zvuči onako prosto neverovatno, ali je tako. To radimo i nećemo stati dok to ne završimo u svakoj policijskoj upravi. Isto tako, to važi i za naša odeljenja. Mi smo krenuli prvo od svog ministarstva. Bilo je, verovali ili ne, odeljenja PIO fonda i Nacionalne službe za zapošljavanje u kojima nije bilo rampe. I ne samo da nije bilo rampe, nego u nekima nije bilo mogućnosti, recimo, imate odeljenje gde se vrši veštačenje radne sposobnosti i uopšte bilo šta drugo, a to vam je na nekom drugom spratu i nema lifta. Kako sada da odvedete čoveka u kolicima na drugi ili treći sprat da ga veštačite, a nemate lift itd? I to smo rešavali, to rešavamo i siguran sam da ćemo to rešiti u potpunosti, da neće biti nijednog dela našeg ministarstva, a mislim i na centre za socijalni rad i na PIO fond i na Nacionalnu službu za zapošljavanje, koji na ovaj način neće biti apsolutno dostupni. Da li će to svaki put biti u skladu sa najvišim standardima? Bilo bi potrebno da ima i toalet poseban za osobe sa invaliditetom, prilagođen. Ne znam, ali bar ovo najosnovnije, to mora da se uradi i to može da se uradi i trudimo se da to svakako uradimo. Vi ste govorili o jednoj važnoj stvari, a to je suštinski - uključenost nije rampa. Uključenost nije arhitektonska prepreka. Uključenost je odnos društva prema osobi sa invaliditetom. Znate, evo, da se pohvalimo, ove godine je Nacionalna služba za zapošljavanje ostvarila najbolji rezultat do sada, zaposlila je kroz aktivne mere zapošljavanja 4.913 osoba sa invaliditetom. Najbolji rezultat pre toga je bio 2009. godine – 3.914 osoba sa invaliditetom. Dakle, postoji napredak. Ali, još uvek najveći broj poslodavaca pre opredeljuje da plati tzv. penal nego da primi osobu sa invaliditetom, iako dajemo, evo, i ovo je prilika, kad god mogu, koristim tu priliku da govorim o tome, dajemo zaista velike podsticaje za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, od 180.000 pa i do 250.000 hiljada, zavisno od opštine. Plaćamo posebno za prilagođavanje radnog mesta za osobu sa invaliditetom. Plaćamo preobuke i obuke koje su potrebne da zaposlite osobu sa invaliditetom. I još uvek najveći broj poslodavaca okleva da iskoristi tu pogodnost i tu mogućnost. Znate, tu postoji samo jedno opravdanje koju mogu da prihvatim i koje je razumno, na kome svi zajedno moramo da radimo, a to je da nemate dovoljan broj osoba sa invaliditetom sa odgovarajućom stručnom spremom ili znanjem koje je vama potrebno, ali to je onda nešto što možemo da ispravimo, to je zajednička greška ili zajednički problem. Zato imamo nacionalnu službu. Zato ćemo da obučimo čoveka za to što ne zna, a postoji potreba na tržištu rada za takvim profilom. To može da se rešava i rešava se. Ali, ono drugo, e, tu mora da se bori celo društvo, ako čovek jednostavno neće da prihvati osobu sa invaliditetom, iz bilo kog razloga, jednostavno smatra da proces inkluzije zapravo ne treba da se sprovede. To je nešto na čemu zaista moramo svi zajedno da radimo i to je nešto o čemu svi zajedno moramo da vodimo računa. Inače, što ste rekli, mi imamo čitav broj izvanrednih institucija koje se bave osobama sa invaliditetom, posebno našom decom. Zaista pozivam svakog od poslanika da kada ima vremena, ima interesovanja, da dođe da vidi, iznenadićete se sa kakvom količinom ljubavi i predanosti ti ljudi rade. To nije posao koji možete da zaključate na radnom mestu. To nije nešto što možete da kažete da je prošlo radno vreme. Niko u sistemu socijalne zaštite ne može da kaže da je prošlo radno vreme. Mi radimo sa ljudima. To su zaista divni ljudi i to ne može da se izračuna novcem, jednostavno ne može. Prosek njihovih plata, i da ga povećamo ne znam koliko, je uvek manji od onoga što su oni dali i onoga što daju. Treba doći, treba videti, zaista, molim vas, uradite to. Nemojte uopšte da se osvrćete. Kritikovaće se kada dođete. Odmah će vam reći negde da to što dolazite je promocija. Super, samo se vi promovišite na taj način, otiđite kod te dece, vidite da li možete nešto da pomognete, neka to bude promocija svih političara i svih političkih stranaka, ja ću biti zadovoljan. Evo, govorim u ime sistema socijalne zaštite. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Dušan Milisavljević.
Samo bih kratko da se nadovežem na vašu diskusiju, kada pričamo o arhitektonskim barijerama i njihovim uklanjanjem i kada pričamo o barijerama u glavi građana. Evo jedan, nije apel, nego poziv svim političkim strankama. Evo, idu nam izbori. Kada pričamo o osobama sa invaliditetom, pričamo samo kada je Svetski dan osoba sa invaliditetom. Hajde da sve političke stranke kandiduju na listu za poslanike jednu osobu sa invaliditetom, da pokažemo na primeru da stvarno vodimo računa o njima, a ne da nešto pričamo, a da drugo radimo. Znači, evo jedan poziv svim političkim strankama – stavite jednu osobu sa invaliditetom u prvih 20 i time pokažite da stvarno podržavate osobe sa invaliditetom. Hvala puno.
Zahvaljujem. Da li još neko reč? Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Gospodine ministre, narodni poslanici, mogu odmah na samom početku da kažem da je zadovoljstvo kada vidimo da oko jednog važnog zakona kao što je ovaj danas, koji tretira sprečavanje diskriminacije osoba sa invaliditetom, imamo saglasnost svih političkih stranaka ovde predstavljenih u parlamentu, a uverena sam kada je to u pitanju da je jednak odnos i šire javnosti. Na samom početku ću da kažem takođe da predlog ovakvog zakona ima veliki značaj i za život ovih osoba sa invaliditetom, koji im omogućava jednostavnije i bolje funkcionisanje, samopoštovanje i izraz veće sigurnosti i da u svakom slučaju on znači i pokazuje jedan veći stepen i same društvene zajednice u smislu razvijanja tolerancije i međusobnog poštovanja, što svakako treba pozdraviti kao jedan postojeći, ali još više jedan budući trend u razvoju našeg društva. U tom smislu, u svakom slučaju poslanička grupa SPS će glasati za ovaj Predlog zakona. Pitanje ravnopravnosti građana u Srbiji poslednjih godina sve se više postavlja i sve je prisutnije i zato je rezultat i ovaj Predlog zakona. Ono je rezultat i sve većeg usvajanja drugih modernih zakona u Srbiji i približavanja zakona i zakonodavstva Srbije modernim zakonima koji postoje u EU, ali i usklađivanja sa njenim zakonima i principima. Važan cilj koji se ovim ostvaruje jeste, dakle, poštovanje različitosti i uvažavanje svih manjinskih grupa, a osobe sa invaliditetom svakako predstavljaju jedan manji deo populacije Srbije. No, ne smemo zaboraviti da, prema evidenciji koju imamo, oko 800.000 građana naše Republike su osobe sa invaliditetom i u svakom slučaju im i u budućim zakonima treba obezbediti ravnopravnost, bolje funkcionisanje u društvu i u svakom slučaju rešavanje na jednostavniji način njihovih potreba, njihovih interesa i njihovih ciljeva. Na sreću, poslednjih godina ove teme su u društvu sve prisutnije, prisutnije su u zakonodavstvu, to je pokazala i dosadašnja rasprava, da smo i u okviru nekih drugih zakona ovde u parlamentu usvojili ona rešenja koja idu u smislu pojednostavljenja i olakšavanja života osoba sa invaliditetom u drugim raznim oblastima društvenog života, kao što su u sportu, kao što je stanovanje, kao što je razvijanje socijalnog preduzetništva, mogućnost zapošljavanja, radna ravnopravnost, socijalna zaštita, ono što će biti rešeno u porodičnom zakonu itd. Za pohvalu je, naravno, preduzimljivost i aktivnost ovog ministarstva koje je u prethodnom periodu donelo i dva specifična zakona koja smo ovde usvojili, a to je kretanje uz pomoć psa vodiča i Zakon o upotrebi znakovnog jezika. Na nama je, na široj društvenoj zajednici i na drugim organima države da ove zakone učini sve prisutnijim u društvu, da im omogući njegovo funkcionisanje, a samim tim i razvijanje i pojedinačne i društvene svesti i odgovornosti za postojanje i primenu ovih zakona. Kada o tome govorim, mislim pre svega na opštu primenu znakovnog jezika koje je prisutno u određenoj meri i u medijima, ovde posebno mislim na televiziju, ali smatram da to može biti u narednom periodu i mnogi više i mnogo bolje, kao i, naravno, kretanje invalidnih osoba uz pomoć psa vodiča. Kada je o tome reč, videli smo da jeste zakon donet, da je počeo da se primenjuje, ali nemamo svest i odgovornost da to ispoštujemo do kraja i da osobama sa invaliditetom defakto i pomognemo u društvu, da ne elaboriram dalje. Pojava psa vodiča u javnom prevozu u određenom trenutku izazvala je nerazumevanje, da ne kažem i mogući konflikt, što pokazuje da i sami nismo spremni u dovoljnoj meri, kao građani, da se prilagođavamo u stvari tim promenama koje nastaju. Na tome treba, naravno, raditi, imati strpljenja i davati u svakom slučaju javnu, medijsku podršku pozitivnim promenama i u tom smislu onda i popravljati odnose u društvu. U samoj Skupštini, pored zakona o kojima smo raspravljali i koje smo usvojili na predlog ovog i drugih ministarstava, pohvalila bih i ustanovljavanje, odnosno formiranje pre nekoliko dana ove posebne radne grupe koja je vezano za osnaživanje osoba sa invaliditetom u politici, kojom predsedava predsednica Skupštine, a u kojoj su uzeli učešće predstavnici svih političkih stranaka u parlamentu i koja je samom svojom prvom sednicom pokazala da smo svi podjednako zainteresovani da učestvujemo u radu ove grupe, da pomognemo njihovom tom političkom osnaživanju i unapredimo sve oblike njihovog života. Dakle, kada je reč o samom ovom zakonu, važno je da kažemo da je on važan za osobe koje imaju visok stepen invaliditeta jer im omogućava, ukoliko ne mogu svojeručno da daju svoj potpis, koji je važan za overu pojedinih akata, dokumenata itd, mogu to da urade pomoću pečata koji daju njihov lični identitet i imaju svoju specifičnu zaštitu. Kod određenih osoba možda se javljaju ili možda u delu javnosti i pitanja da li postoji opasnost od zloupotrebe ovakvog oblika potpisivanja, odnosno zloupotrebe samog pečata. Razumem i tako sam protumačila zakon, da ta zloupotreba nije moguća, iz prostog razloga što, kao i kod samog davanja potpisa, svojeručnog, čovek mora biti prisutan, tako i kod upotrebe ovog pečata u javnoj upotrebi, samo lice mora tu da bude prisutno, te se prepoznaje njegov stepen invaliditeta, kao i njegov identitet uz pomoć lične karte. Prosto, smatram da je ta zaštita obezbeđena. U svakom slučaju, pristup svim javnim poslovima osoba sa invaliditetom je mnogo bolji i u svakom slučaju dobija svoju podršku. Uvođenjem pečata, ono što smatram da u samom razvoju, odnosno životu te ličnosti je važno, jeste poštovanje njegovog dostojanstva, što bih ja jako pozdravila, doživljavanje njegove individualnosti, samostalnosti, nezavisnosti, uvažavanje razlika, poštovanje i prihvatanje njihovog postojanja, dostupnost i ravnopravnost u svakom pogledu. Ovde je bilo reči i o tome da postoje određene tehničke barijere. Podvukla bih da, kada je reč o ukidanju tehničkih barijera, pozdravili bi i sva mesta gde se oni ukidaju, obezbeđivanjem dostupnosti osobama sa invaliditetom, službe za koju su oni zainteresovani, ali se to može takođe i uraditi tako da pojedine vrste službi u određenim zgradama i institucijama koje imaju obavezu rad sa strankama, sa sprata budu preseljene u prizemlje, pa bi onda ta komunikativnost bila bolja i jednostavnija. Idući u susret izborima, možemo možda da skrenemo pažnju i tamo gde za ovo kratko vreme omogućimo da biračko mesto ne bude na spratu, to se često dešava u školi ili nekoj drugoj instituciji, pa je biračko mesto postavljeno na prvom ili drugom spratu, koje je ovakvim osobama teško dostupno. Tamo gde je to, kažem,moguće, predlažem da se preduzmu odgovarajuće mere i to biračko mesto spuštanjem na niži nivo učini dostupnim ovim osobama. U svakom slučaju, ne samo ovaj zakon i ovo rešenje, nego i svi drugi predloženi zakoni, sasvim sam uverena da vođeni ovakvom idejom, će ministarstvo koje se bavi ovim pitanjima i u narednom periodu usvajati potrebne zakone koji će razvijati čitav sistem, koji će obezbediti da ove osobe koje žive pored nas, koje imaju, kao što ste rekli, jednake želje, potrebe i osećanja, kao i mi, dožive ovu našu zajednicu kao ravnopravnom zajednicom, gde ćemo međusobno jedni prema drugima razvijati poštovanje, uvažavanje i toleranciju. U tom smislu podržavamo donošenje ovog zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vesna Rakonjac. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege poslanici, ja sam veoma srećna što danas imamo kao temu donošenje izmena i dopuna Zakona o zabrani diskriminacije, i to baš upravo u ovom delu koji se odnosi na upotrebu pečata ili ličnog faksimila za osobe sa invaliditetom, kojima će to vratiti dostojanstvo. Lično sam imala dilemu oko stava 2, koji ukazuje na neka ograničenja, međutim, ovaj predlog izmena i dopuna zakona sam shvatila kao prvi korak u rešavanju ovih problema, a kao što znate, Ministarstvo za rad sistematično i postupno rešava jedan po jedan problem, ministar se veoma iskreno i posvećeno bavi i onim redovnim i vanrednim aktivnostima oko migranata, koje su prosto nametnute i to maestralno radi, tako da prosto i jednostavno nisam mogla da prećutim kritiku jednog prethodnika. Mislim da će ovaj naš prvi korak biti uvod u nešto mnogo krupnije, a to je – donošenje zakona o upotrebi pečata i faksimila, koji će svakako imati i odredbe koje će se odnositi na upotrebu pečata i faksimila lica sa invaliditetom. Takođe, postoji zakonska regulativa – Zakon o overavanju potpisa, rukopisa i prepisa, gde je jasno definisano kako se to čini do sada, ali u ovom zakonu nije predviđena upotreba faksimila. Mi ćemo svakako inicirati izmenu i dopunu na one zakonske regulative koje nisu u našoj nadležnosti, ali u saradnji sa Vladom i drugim ministarstvima, bićemo inicijatori svakako i ovih aktivnosti, kako bismo zaokružili ovu priču. Ono što je meni jako bitno, a to je promena svesti, promena shvatanja potreba osoba sa invaliditetom. Do te promene, u našim glavama može da dođe samo ako što više vremena provodite sa ovim osobama. Sticajem okolnosti, kao predsednik Odbora za rad, imala sam puno susreta sa predstavnicima organizacija osoba sa invaliditetom i verujte, veoma sam srećna što sam počela da razmišljam na njihov način, da njihove probleme doživljavam i da ih tumačim na pravi način. Jednostavno sam sebe uhvatila u jednoj situaciji, dok sam čekala da regulišem neke svoje obaveze u jednoj banci, shvatila sam da na papiriću koji sam dobila prilikom registracije za svoj posao koji treba da obavim, nema oznaka na Brajevom pismu. Znači, osoba slabovida i slepa iz onog automata neće dobiti papirić sa Brajevom oznakom broja šaltera, odnosno svog broja gde treba da se javi. Drugo što mi je istog momenta prošlo kroz glavu, čula sam zvučnu signalizaciju, ali nisam čula broj i broj šaltera gde treba da se prijavite. Jeste, stoji radnik obezbeđenja, pruža usluga, ali to nije njegov osnovni posao. Znači, i o tome trebamo da razmišljamo. Treba da apelujemo na sve javne službe, kako državne tako i privatne institucije, banke, uslužne delatnosti, turističke organizacije, znači, sve pružaoce usluga, bilo da se nalaze u javnom ili privatnom sektoru, da omoguće lakši pristup osobama sa invaliditetom. Druga stvar koja mi se desila za poslednjih nedelju dana učinila me veoma srećnom, a to je da je zajednički prijatelj došao i rekao – znate, moj komšija je dobio stalni posao. Dečko koji u svom okruženju, u svojoj porodici ima osobu sa invaliditetom, tj. osobu koja je slabog sluha i momak je sticajem okolnosti morao da prođe obuku, da bi svom članu porodice pružio adekvatnu uslugu i pružio pomoć, takva osoba je angažovana od lokalne zajednice, odnosno od lokalne samouprave kao tumač za znakovni jezik. I dobio je i posao i satisfakciju za ono što je radio do sada i to me čini veoma srećnom. Mislim da smo na dobrom putu, mislim da su zakonska rešenja koja smo do sada usvojili, a odnose se na osobe sa invaliditetom, samo početak. Mislim da treba da nastavimo da radimo. Ono što želim da kažem jeste da ni propisi Evropske unije nemaju neke jasne normative koji bi se odnosili na sadržinu ovih propisa, osim člana 26. koji se odnosi na integraciju osoba sa invaliditetom. Prema tome, mi možemo i mnogo bolje, mi znamo mnogo bolje i mislim da treba ovako da nastavimo. Što se tiče naše radne grupe, ona će svakako u ovih godinu i po dana raditi onako kako treba. Predstoje nam izbori, ali to ne znači da radna grupa neće raditi. Radna grupa će raditi sve vreme, takav je dogovor između članova radne grupe, a dogovorili smo se da i kolege koje budu naši naslednici, jer ne znamo kako će izgledati sledeći saziv, nastave u tom duhu, jer projekat traje godinu i po dana i nikako ne sme biti prekinut. Moramo osnažiti postojeće osobe sa invaliditetom da iskoriste svoje pravo, da budu birani i da biraju. Naš zakon koji danas predstavljamo je jedan korak u tome da dostojanstveno pristupe biračkom mestu i dostojanstveno se potpišu imenom i prezimenom, faksimilom ili pečatom, ali da to učine na dostojanstven način, kao punopravni članovi zajednice. Hvala svima, hvala na jednoj konstruktivnoj raspravi i radićemo još bolje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi ministre, izmene i dopune ovog zakona poslanička grupa Nove Srbije vidi kao jedan važan korak u primeni strategije unapređenja položaja osoba sa invaliditetom, kao i u primeni Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom koju je Republika Srbija ratifikovala. Član 4. tačka 1b. ove Konvencije obavezuje državu potpisnicu da preduzme sve odgovarajuće mere u cilju menjanja ili ukidanja postojećih zakona, propisa i običaja i prakse koji na bilo koji način diskriminišu osobe sa invaliditetom. Izmene i dopune ovog zakona vidim kao još jedan korak u tom pravcu, kao korak da Srbija vodi računa o 12% građana ove populacije koja živi u Srbiji. Mislim da se na ovaj način i pripremamo za otvaranje poglavlja 23, 24, o ljudskim pravima na pravi način. Predložene dopune ovog zakona su možda po obimu veoma male, jer su u pitanju samo dva člana, ali su suštinski veoma važne na poboljšanje ukupnog broja položaja jednog dela naše populacije koja živi sa trajnim oštećenjem vida ili nemogućnošću korišćenja gornjih ekstremiteta. Predloženim dopunama Zakona nameće se obaveza svim organima javne vlasti, da u postupcima koji se vode pred njima, bez ikakvih izuzetaka, osobama koje zbog trajnog oštećenja vida ne mogu da se potpišu, koriste pečat sa ugraviranim poptisom, u svakodnevom govoru poznatiji kao faksimil, odnosno pečat kojim se osoba sa invaliditetom identifikuje pred tim organima sa svojim ličnim podacima. Naravno, ovu obavezu će u buduće imati i druga pravna i fizička lica, kao što su i banke, turističke organizacije, i ostale ustanove, jedino će potpisivanje ugovora zbog svoje specifičnosti biti izuzetak. Kada je reč o slepim i slabovidim osobama, moram da pomenem da je u zadnjih nekoliko godina urađeno mnogo dobrih stvari, pre svega, postavljen je veliki broj zvučnih semafora, urađeno je dosta reljefnih staza i drugih orijentira. Rekla bih da se prednjači u tome u Gradu Beogradu, ali očekujem da će se i u ostalim gradovima i opštinama u Srbiji u narednom periodu po ovom pitanju uraditi slično. Zato će zakonsko regulisanje korišćenje faksimila kao svojeručnog potpisa nakon toga što Narodna skupština usvoji dopune ovog zakona, omogućiti osobama sa invaliditetom, pre svega poštovanje dostojanstva, kao i individualnu samostalnost i nezavisnost. Mislim da će i radna grupa, koju je moja uvažena koleginica spomenula, koja je formirana ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije i koja okuplja sve predstavnike političkih stranaka u narednom periodu dati značajan doprinos i uključivanju osoba sa invaliditetom, u politički i javni život Srbije. Na kraju svoj izlaganja želim da vas obavestim da će poslanička kruga Nove Srbije u danu za glasanje podržati izmene i dopune ovog zakona.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne) Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić, nije tu. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, nije tu. Reč ima narodni poslanik Branka Bošnjak. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, današnji zakon, odnosno izmene Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, je relativno kratak zakon i on se prevashodno odnosi na članove osnovnog zakona 34. i 52. suštinski samo na član 34, obzirom da član 52. zapravo redefiniše kaznene odredbe. Moji prethodnici, većina kolega su govorili o elementima teksta ovog zakona. Ja bih svoje obraćanje u Skupštini i vama ministre, fokusirala na zapravo na ono što je moja osnovna profesija i moje delovanje u projektovanju i u propagiranju potrebe izjednačavnja svih građana i u fazi projektovanja i izgradnji, a u smislu poštovanja jednakosti svih građana Srbije. Mislim da osnovni zakon kroz segment koji se zove diskriminacija u vezi sa pružanjem usluga i korišćenjem objekata i površina, a u članu 13. u stavu 1. kaže – zabranjena je diskriminacija na osnovu invalidnosti u pogledu dostupnosti usluga i pristupa objektima u javnoj upotrebi i javnim površinama. U stavu 3. kaže – Pod objektima u javnoj upotrebi u smislu ovog zakona, smatraju se objekti u oblasti obrazovanja, zdravstva, socijalne zaštite, kulture, sporta, turizma i objekti koji se koriste za zaštitu životne sredine. U tačci 4. kaže – Pod javnim površinama u smislu ovog zakona, smatraju se parkovi, zelene površine, trgovi, ulice, pešački prelazi i druge javne saobraćajne površine i slično. U segmentu 5a. stav 3. kaže se kao sublimacija zapravo šta je to diskriminacija? Diskriminacija je odbijanje da se izvrši tehnička adaptacija objekata, neophodna za pružanje usluga korisnicima sa invaliditetom. Meni je jako drago da je neko od kolega pomenuo i jako mi je drago da ste vi gospodine ministre lično nas obavestili o svemu onome što je ministarstvo, vaše ministarstvo učinilo u tom smislu. Sami ste rekli, a i naravno svi smo svesni da je to relativno malo nedovoljno i da naše delovanje mora da bude mnogo šire. Namerno sam pobrojala šta to sve spada u javne objekte, javne površine i šta je to sve što mi moramo učiniti dostupnim građanima sa invaliditetom. Godine 2012. Vlada je usvojila pravilnik o tehničkim standardima o pristupačnosti. Taj pravilnik je, da kažem, za moje mišljenje, profesionalno mišljenje relativno kasno donesen, ali dobro, hvala Bogu da je i donesen, ali od 2012. godine, jasno su definisani delovi objekta, delovi javnih površina, delovi prostorija unutar svih tih objekata kako moraju biti projektovani, dizajnirani da bi svi oni bili dostupni građanima sa posebnim potrebama. Ovaj pravilnik definiše kako treba da izgledaju prilazi do objekta, rampe za pešake, invalidska kolica, stepenica i stepenište, liftovi, podizne platforme. Definiše kretanje, pravila kretanja u zgrada mu skladu sa dimenzijama prostora kroz koji se kreću invalidna lica. Korišćenje pojedinih prostora u zgradama, definiše kako projektovati i graditi javne toalete. Zatim, elemente opreme. Znači, da bi korisnici, danas govorimo o tome kako lica sa posebnim potrebama, slabovida lica ili lica koja imaju nemogućnosti korišćenja potpisa na način kako ga mi koristimo, govorimo o njima, ali treba da se setimo da treba i sve šaltere učiniti dostupne tim licima. Pravilnik između ostalog kaže kako treba da bude i dizajnirana oprema, kako treba da izgledaju šalteri, pultevi, javne telefonske govornice. Naravno, definiše kako treba da izgledaju i javni prostori, spoljni prostori, trotoari, pešačke staze, mesta za parkiranje. Mislim da se što se tiče ovih pešačkih staza, parkirališta, čini mi se da se možda najviše i učinilo i dobro je da je tako. Zatim, treba implementirati u opremu i sisteme za orijentaciju. Ja sam namerno pobrojala sve ono što kaže pravilnik, prosto da bih prozvala, sve nas podsetila, prozvala sve one koji rade na prvo projektovanju, izgradnji, a onda i na rekonstrukciji objekata koji su javni, koji moraju biti dostupni i osobama sa posebnim potrebama. Ja bih želela da na kraju samo kažem da svesni smo kako izgledaju neki od objekata koji koriste lica sa invaliditetom. Vi znate da čak i zdravstvene ustanove, znate da čak i neki od rehabilitacionih centara nemaju sve prostore podjednako dostupne svim korisnicima tih ustanova. Dobro je i lepo je kada u RH centru imamo izgrađen bazen, ali nije dobro kada taj bazen, da kažem uslovno rečeno, više se koristi za rekreaciju nego za rehabilitaciju pacijenata. Vi morate omogućiti pacijentu koji se kreće u invalidskim kolicima da može da uđe u taj bazen i da ga neko iznese iz tog bazena i to, naravno, ne treba da budu zdravstveni radnici koji će to raditi, za to mora da postoji posebna oprema. Znam da ovo možda nije glavna tema današnjeg zakona, ali sam imala potrebu da u svom obraćanju posebno naglasim na arhitektonske barijere i naravno, nećete mi zameriti, to je posao kojim em što se bavim, em se baš izrazito i često bavim afirmacijom redizajniranja prostora, a u pravcu dostupnosti svim građanima Srbije. Gospodine ministre, ja želim da vam kažem da će, naravno, poslanici SDPS podržati ovaj zakon, izmene osnovnog zakona. Ali, takođe želim da vam kažem da se članovi naše stranke na terenu već i sada aktivno bave promocijom ovog pravilnika, jer postoji i svest o neznanju, neobaveštenosti i mi kroz svoje delovanje na terenu pokušavamo da lokalnim samoupravama, odgovarajućim brošurama ukažemo na to kako bi zapravo trebalo da se dizajnira prostor za javnu upotrebu. Pravilnik je, na sreću, predvideo jako veliki broj grafičkih priloga. On je dosta jasan i mislim da bi dobro bilo kada bi se u skladu sa tim svi ponašali. Zahvaljujem vam se što razmišljate i što kroz zakon redefinišete prava i obaveze i unapređujemo stalno prava i obaveze, ali vas takođe molim da u okviru svojih mogućnosti pokušate da uspostavite kontrolu nad izgradnjama, rekonstrukcijama javnih objekata i prostora, jer kada rekonstruišemo neki objekat, mislim da bi trebalo ipak prioritet da damo rekonstrukcijama u pravcu dostupnosti, a manje redizajnu nameštaja, opremanju kabineta i kancelarija. Naravno ne kažem da to ne treba, ali ovo sigurno treba da bude prioritet. Kada adaptiramo i rekonstruišemo javne toalete, kako ste i sami rekli, trebali bi prevashodno da budu redizajnirani, rekonstruisani tako da budu dostupni ljudima koji se kreću u invalidskim kolicima, a prioritet ne bi trebalo da nam budu skupe pločice ili kvalitet opreme. Još jednom, SDPS će podržati ovaj zakon, a vama se zahvaljujem što unapređujete realizaciju prava osoba sa posebnim potrebama.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
To sigurno, kao što dobro znate, nije nešto što će se desiti preko noći i nećemo mi uspeti ni da naše društvo u tom smislu senzitivizujemo, niti ćemo uspeti da učinimo svaku od javnih površina dostupnim, ali da moramo raditi na tome svaki dan, moramo. Zato postoji država, zato postoje organizacije, uostalom zato postoji invalidski pokret, upravo da bi se borio sa tim. Samo da skrenem vašoj pažnji nekoliko aktivnosti koje smo mi preduzeli, koje opštoj populaciji ne znače puno, ali osobama sa invaliditetom znače zaista mnogo i mislim da su dobar putokaz. Mi smo po prvi put počeli od prošle godine da uvodimo u saradnju sa Javnim servisom, sa RTS-om, titlovanje domaćih serija. Opet, nešto čega se treba zapravo setiti. Konkretno je bila „Ulica lipa“ i sada „Komšije“ radimo. Vidite, imate ljude koji ne mogu da gledaju „Komšije“, ne mogu da gledaju „Ulicu lipa“ iako gledaju svi oko njega. To je način da bar deli sentiment ostatka društva prema nečemu. Nadamo se i to ćemo sigurno raditi da informativni program u najvećoj mogućoj meri približimo korisnicima, govorim o gluvim i osobama sa oštećenim sluhom. Vi znate da je problem. Znate kako to funkcioniše. Jako je teško to u pravom vremenu uraditi, ali bar u nekom kraćem, odloženom. U svakom slučaju, i to radimo i ove godine to nastavljamo da radimo sa Javnim servisom, ali to je nešto što moramo bar pokušati da proširimo koristeći moderne tehnologije i na ostale televizije, ne samo na Javni servis. On ima obavezu to da radi, ali hajde da vidimo da li privatne televizije, pogotovo sa nacionalnom frekvencijom, mogu da nam pomognu na isti način. Siguran sam da ćemo naći razumevanja i sa njihove strane, pošto je Ministarstvo tu da pomogne. Recimo, uveli smo jedan vrlo zanimljiv i potpuno inovativan oblik pomoći osobama gluvim i nagluvim, a to je, zajedno sa, da sada ne reklamiram, ali sa jednim velikim telefonskim provajderom, dakle, vanbudžetskim sredstvima, obezbedili smo da postoji centar za sada samo u Beogradu, gde gluva i nagluva osoba može putem tableta, putem smart telefona da se uključi, da otvori vezu, dobije komunikaciju sa svojim tumačem znakovnog jezika, ono se recimo nalazi u banci, ne može da se objasni sa nekim, ovo je način da upozori na svoj problem, traži rešenje i tumač preuzima dalje rešenje tog problema, telefoniraće i dogovoriće se sa onim kojim je potrebno. Zakazaće mu sastanak, zvaće lekara, ili sve ono što on u datom trenutku ne može da uradi. To je nešto što zaista pokazuje izuzetne rezultate. Dakle, ne mora da ide stalno sa svojim tumačem, već ako mu je potrebno, pozvaće tumača i za njega je usluga potpuno besplatna. To smo u potpunosti rešili i to dobili najveći deo iz vanbudžetskih sredstava. Sada intenzivno radimo na tome, recimo, sa Parking servisom u Beogradu, da uvedemo aplikaciju gde će osoba sa invaliditetom znati gde je slobodno parking mesto za njega. A kada dođe do tog parking mesta, dakle, moći će da se odmah informiše o tome, a kada dođe i vidi nekog bahatog vozača koji mu se našao na parking mestu, imaće vrlo jednostavnu aplikaciju kojom odmah obaveštava službu da se neko parkirao na mestu koje pripada njemu. Vidite, jednostavne stvari koje suštinski menjaju život. Ne mora sve da bude iz budžeta. Može i time što angažujete društveno-odgovorne poslove koji hoće da pomognu. Postavili smo prošle godine prvu taktilnu tablu ispred Hrama Svetog Save. Vi i ja ne razumemo zašto je to tako, ali znate, kada razgovarate sa predstavnicima Udruženja slepih i slabovidih, oni kažu doslovce – ja prvi put vidim kako izgleda Hram Svetog Save. I to menja život. Hoćemo da nastavimo u tom pravcu. Radi se na puno, puno stvari i svaki taj mali korak čini život boljim i čini ga pravednijim. To je ono što mi radimo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Biljana Hasanović Korać.
Zahvaljujem. Gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo već čuli, danas razmatramo Predlog zakona o dopuni Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Već je u diskusiji više puta objašnjeno u čemu se sastoji dopuna Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Suština je da se omogući osobama sa invaliditetom koji imaju trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti, da im se omogući potpisivanje isprava uz pomoć pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili uz pomoć pečata sa ugraviranim potpisom. Naša poslanička grupa Boris Tadić–SDS–ZZS–ZS podržaće ovaj Predlog zakona jer smo i u dosadašnjem radu uvekzastupali stavove da se mora sprečiti svaka vrsta diskriminacije, naročito prema osobama sa invaliditetom, jer je to posebno osetljiva i ranjiva grupacija. Namerno ne kažem kategorija, kako se obično kaže – kategorija ljudi, jer i kategorisanje može da bude vrsta diskriminacije. O amandmanu koji smo podneli već je govorio kolega Đurišić i govorićemo više kada bude rasprava u pojedinostima. Dobro je što je gospodin ministar i što je Ministarstvo uočilo potrebu rešavanja ovog problema i predložilo dopunu zakona. Donošenjem ovog zakona olakšava se osobama sa invaliditetom koje ne mogu da se potpisuju zbog invalidnosti ili oštećenja organa za vid i da ostvaruju svoja prava pred organima javne vlasti, a pod organima javne vlasti, prema ovom zakonu, podrazumevaju se državni organi, organi teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, organizacije kojima je povereno vršenje javnih ovlašćenja, pravna lica koja osniva u celini ili delimično Republika Srbija, teritorijalna autonomija ili lokalna samouprava, ali u svakodnevnim aktivnostima, u bankama, turističkim organizacijama i na sličnim mestima. Time se vraća dostojanstvo ovim osobama, olakšava obavljanje poslova i uključivanje u svakodnevni život na human i jednak način sa svima ostalima. Ovaj zakon je dopuna, razvoj, dorada postojećeg sistema pomoći, zaštite i uključivanja osoba sa invaliditetom u svakodnevni život. Tu, gospodine ministre, niste bili u pravu kada ste rekli da je puno urađeno poslednje tri godine za razliku od prethodnog perioda. Podsetiću vas da je ovo nadgradnja na donošenje i na primenu već postojećih i važećih propisa. Pre svega, Ustav je dao pravni osnov za donošenje ovakvih propisa. Zatim, Zakon o sprečavanju diskriminacija osoba sa invaliditetom čiju dopunu danas razmatramo donet je još 2006. godine. Odmah zatim 2007. godine doneta je Strategija unapređenja položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji. Zatim, 2009. godine zakonom je, koji je donela ova Skupština, potvrđena Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom koji je donela Generalna skupština UN na 61. zasedanju, decembra 2006. godine. Takođe, podsetila bih da je 2009. godine donet Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i o zapošljavanju osoba sa invaliditetom koji je imao izmene 2013. godine. Znači, već godinama pravni osnov i propisi postoje. Pitanje je koliko se primenjuju. Tokom primene se uvek u praksi pokažu nedostaci ili potrebe da se regulišu još neka pitanja što smatram da je i sada slučaj da se primenom zakona pokazala potreba da se izvrši njegova dopuna. Bio je veliki pomak kada je počelo da se javno govori o osobama sa invaliditetom, da se razumeju i sagledavaju njihove potrebe kako bi se stvorili uslovi za njihovo uključivanje u svakodnevni život. U nekom ranije periodu te osobe su bile nevidljive u društvu i o njihovim potrebama se nije govorilo. Ubeđena sam, na osnovu onoga što sam iznela i što je danas ovde već sve rečno, da su ta vremena daleko iza nas i da ćemo samo razvijati sistem zaštite i pomoći ovim osobama kako bi se što normalnije uključile u svakodnevni život. Naša poslanička grupa se zalaže, a iz diskusije zaključujem da i celo društvo podržava da se što doslednije primenjuju postojeći propisi i da se njihovim stalnim unapređenjem stvaraju i bolji uslovi. Morala bih još da kažem, gospodine ministre, u svom obraćanju ste naveli, a deo toga piše i u obrazloženju zakona, da su ove osobe, kojima se omogućuje na ovaj način potpisivanje, dopunama ovog zakona, u stvari pismene i da razumeju svoj potpis. One jesu pismene i razumeju svoj potpis, ali nije bitno to što razumeju svoj potpis, one jako dobro treba da razumeju akt koji potpisuju i šta znači njihov potpis na tom aktu. Ja sam ubeđena da razumeju, jer među tim osobama ima vrlo obrazovanih, onih koji svoje vreme koriste za unapređenje svojih znanja. Navešću jedan primer koji mislim da treba da posluži za primer većini. U Gradskom muzeju u Vršcu je zaposlena osoba sa invaliditetom koja ima invalidnost donjih ekstremiteta i kreće se samo pomoću kolica. Ona je završila Istoriju umetnosti i odradila praksu u muzeju. Zatim, položila državni ispit, specijalizirala se za kustosa. Bila je i u Americi na specijalizaciji. Moram da kažem da smo se jedno tri godine borili da se zaposli i jeste zaposlena u muzeju. Ona ima takvo znanje koje može mnogo da doprinese radu muzeja, uređenju zbirke koja predstavlja jednu od najvećih zbirki u regionu, a sa druge strane njeno radno angažovanje je veliki pomak u kvalitetu života i nje i njene porodice. Da bi tako bolje razumeli osobe sa invaliditetom i na bolji način regulisali i doneli propise koji regulišu način njihovog funkcionisanja, kao što je rekla koleginica, treba da provodimo više vremena sa njima. Kada je donošen Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, ja sam pričala kako je u Vršcu još devedesetih godina bilo osnovano preduzeće za profesionalno osposobljavanje, rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom i osoba ometenih u razvoju. Nažalost, u nekom periodu opština više nije imala razumevanja iako je bila jedan od suosnivača i ostavila je bez poslovnih prostorija to preduzeće i ono je prestalo sa radom. U tom preduzeću smo osposobili tri gluvoneme osobe za krojački zanat koje sada imaju svoje samostalne radnje, od kojih žive i oni i njihove porodice i tako se uključuju u redovan život. Samo kroz te neposredne kontakte sa osobama sa invaliditetom možemo da sagledamo njihove potrebe i da predlažemo dalje izmene zakona i unapređenje propisa koji regulišu tu materiju. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Grozdana Banac. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, poštovani građani, drage kolege poslanici, poslanička grupa PUPS u svom programu ima kao ciljnu grupu osobe sa invaliditetom, a i sve druge ugrožene grupe. To je naša ciljna grupa o kojima mi vrlo pažljivo vodimo računa, brinemo i radimo, bez obzira što je to vama smešno, gospodine zameniče ministra. Mi to radimo već duži niz godina i vrlo smo upoznati sa tim problemima i sve ove ciljne grupe su sa nama u vrlo lepoj saradnji. Ja ću samo u ime poslaničke grupe PUPS da naglasim da je naš predsednik gospodin Milan Krkobabić, mislim, u jednom pionirskom radu, vrlo predano, zajedno sa njim smo pomagali da se za ove ciljne grupe zaista uradi sve što je bilo moguće u datom trenutku i u datim okolnostima. Razlozi zbog kojih se predlažu izmene i dopune Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, a odnose se na sprečavanje diskriminacije i omogućavanje ravnopravnosti, odnosno ostvarivanje jednakih prava osoba sa invaliditetom koji zbog prirode svoje invalidnosti, telesnih ili senzornih oštećenja nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu. Osobe sa invaliditetom nisu nepismene, niti imaju problem sa razumevanjem sadržaja različitih pismena, nego su samo iz razloga svoje trajne fizičke invalidnosti u nemogućnosti da se svojeručno potpišu u situacijama kada se potpis zahteva kod ostvarivanja nekog prava, obavljanja pravnog posla ili pružanja neke usluge. Imajući u vidu da mogućnost upotrebe pečata sa ugraviranim potpisom, faksimilom, u našem sistemu nije uređena, same osobe sa invaliditetom koje su se susretale sa ovakvim problemima su pokretale postupke za zaštitu ravnopravnosti u skladu sa Zakonom o zabrani diskriminacije. Na osnovu takvih zahteva postupano je pred Poverenikom za zaštitu ravnopravnosti, koji je u svom mišljenju datom povodom slučaja onemogućavanja korišćenja faksimila pred opštinskom upravom, ukazao na odredbe Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, ratifikovane 2009. godine, Ustava Republike Srbije, Zakon o zabrani diskriminacije, Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Na osnovu člana 4. tačka 1b, Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom država se obavezala da preduzme sve odgovarajuće mere uključujući zakonodavstvo u cilju menjanja ili ukidanja postojećih zakona, propisa, običaja i prakse koji predstavljaju diskriminaciju prema osoba sa invaliditetom. Član 5. Konvencije predviđa obavezu države da osobama sa invaliditetom pruži efikasnu zaštitu od diskriminacije, član 9. propisuje dužnost identifikovanja i otklanjanje različitih barijera, pristupačnosti fizičkog okruženja, prevoza, informacija i komunikacija, usluga namenjenih javnosti. Član 12. tačka 5) Konvencije, između ostalog, predviđa pravo osoba sa invaliditetom, da nesmetano upravljanje imovinom i obavljanje pravnih poslova uključujući finansijske poslove. Usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona, Srbija će dosledno harmonizovati svoje propise sa odredbama Konvencije. Imajući u vidu sve ove navedene argumente i razloge, Partija ujedinjenih penzionera će bezrezervno podržati ovaj Predlog izmena i dopuna Zakona i naravno, kao član Radne grupe, ću se kao i do sada godinama, jer sam vrlo uključena bila jedno pet godina na opštini Voždovac koja je vrlo lepo to uskladila, jer lokalne samouprave imaju i obavezu, ali ne čine to da primenjuju ovu konvenciju, da primenjuju sredstva koja su im opredeljena za ovu populaciju. Prema tome, Partija ujedinjenih penzionera će svoju ciljnu grupu i dalje podržavati, pažljivo će pratiti i pomagati u njihovoj, baš da se oni reanimiraju, da se mogu uključiti, kao i sav ostali civilni svet. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, Jovana Jovanović. Nije tu. Reč ima narodni poslanik, Gordana Topić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege narodni poslanici, Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju i diskriminaciji osoba sa invaliditetom, država i ovaj put pokazuje da ispunjava preuzete obaveze iz Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom i Strategijom unapređivanja položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji. Konkretno u pitanju je izmena člana 34. što podrazumeva potpisivanje isprava pečatom koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili ugravirani potpis. Takođe, da su Ministarstvo i Vlada još jednom pokazali razumevanje i saradnju sa institucijama i organizacijama koje se bave rešavanjem problema osoba sa invaliditetom, pa je na inicijativu Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije i Saveza slepih Srbije, jer ova materija ranije nije regulisana ni jednim propisom, to rešeno dopunom Zakona. Znači, ovom izmenom Zakona se omogućava izjednačenje pečata sa svojeručnim potpisom, odnosno overa pečatom koji sadrži lične podatke pred nadležnim organima za osobe sa invaliditetom. Ovo zakonsko rešenje je uklanjanje još jedne barijere i korak je više u izjednačavanju prava osoba sa invaliditetom, koje zbog telesnih ili senzornih oštećenja ili zbog nekih drugih bolesti, nisu u mogućnosti da se potpišu. Imala sam prilike da razgovaram sa ljudima koji brinu i koji rade sa osobama sa invaliditetom i u početku su bili pomalo rezervisani oko ovakvog rešenja i to zbog straha od zloupotrebe. Međutim, zloupotreba je skoro nemoguća jer je zakonska procedura za sve ista i podrazumeva da se pre samog potpisivanja, tj. stavljanja pečata vrši dokazivanje identiteta ličnom kartom ili nekim drugim službenim dokumentom sa fotografijom. Takođe, želim naglasiti da ova izmena ne menja regulativu koja se odnosi na isprave koje predstavljaju formu ugovora ili nekog drugog pravnog posla, već i dalje važe propisi koje uređuju overu potpisa i potvrđivanje isprave i Zakona o overavanju potpisa, rukopisa i prepisa, a koji se odnose na osobe sa invaliditetom. Na primer, usled slepoće ili nekog drugog razloga osoba ne može da čita, isprava mora biti pročitana preko sudskog tumača u prisustvu javnog beležnika, a što se u klauzuli overavanja potpisa naznačava kao i potpisom i pečatom tumača da je verno podneo sadržaj. Uvođenjem u zakonsku regulativu potpisivanje isprave pečatom sa ličnim podacima ili ugraviranim potpisom, pored uvažavanja, poštovanja dostojanstva, ostvarivanja jednakih mogućnosti i ravnopravnosti, pojednostavljuje zakonsku proceduru naročito u postupku kada podnosilac isprave nije u stanju da stavi rukoznak. Ovo je još jedan način olakšavanja svakodnevnog života osoba sa invaliditetom, nesmetano ostvarivanje prava i interesa koji zahtevaju lični potpis, kao što su odlazak u banku, poštu i slično. Dopunom Zakona, člana 52a, regulišu se kaznene odredbe, jer je u praksi uočeno onemogućavanje upotrebe pečata, dok s druge strane konkretno u Pančevu, smo imali da je službenica izričito insistirala na pečatu, pa je stoga dobro da i na ovaj način da se kaznenim odredbama sankcioniše ona pravna i fizička lica, kao i odgovorna lica u pravnom licu, koja onemogućavaju korišćenje prava osoba sa invaliditetom. Napominjem da se i sada koristi pečat kao potpis, ali nije bio obavezujući za državne organe i službe, pred kojima ova lica ostvaruju svoja prava, što se ovim zakonom otklanja, a i dalje će biti ravnopravno korišćenje rukoznaka i pečata. Verujemo da će se ovim zakonskim rešenjem unaprediti položaj osoba sa invaliditetom u smislu njihovog osamostaljivanja i nezavisnosti u cilju ostvarenja svih prava i odgovornosti. Kao što je koleginica Mira Dragaš rekla, u Danu za glasanje poslanička grupa Socijalističke partije Srbije, podržaće izmenu i dopunu ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Đoković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege poslanici, građani Srbije, mi danas govorimo o veoma važnoj zakonskoj izmeni Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Mnoga pitanja i aktivnosti koja uređuju tretman prema osobama sa invaliditetom ne postavljaju se više kao segment socijalne politike, već kao pitanje poštovanja ljudskih prava uopšte. Zakon o čijim dopunama danas govorimo je prvi antidiskriminacioni zakon u Republici Srbiji, koji teži da se rizici od marginalizacije invalidnih lica i socijalna isključenost svedu na minimum, jer usled razvoja društvene zajednice treba da težimo da invalidnim licima budu pristupačne sve usluge savremenog društva. Time se direktno doprinosi njihovoj velikoj uključenosti u društvene tokove, jedan kompleksan multisektorski pristup omogućava sprovođenje mnogih planova prevencije i senzibilizacije društva po pitanjima invalidnosti. Poenta u savremenom društvu je osigurati adekvatan standard življenja i socijalnu sigurnost invalidnih lica. Naša Vlada je prepoznala potrebu da razvije taj multisektorski pristup u politici mera, koje utiču na položaj osoba sa invaliditetom, sa pomeranjem težišta sa dugoročne zavisnosti i pasivne uloge, ka aktiviranju potencijala i izgradnji kapaciteta osoba sa invaliditetom, kao i stvaranju mogućnosti, kako bi osobe sa invaliditetom postale aktivne i produktivni članovi našeg čitavog društva. U svakodnevnom životu osobe sa invaliditetom koje zbog prirode svoje invalidnosti, telesnih ili senzornih oštećenja, ili pak bolesti, na primer osobe obolele od različitih mišićnih i neuromišićnih oboljenja ili kvadriplegije, kao i osobe koje nemaju gornje ekstremitete, nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu i često su u situaciji da se od njih zahteva u mnogim životnim situacijama da umesto svojeručnog potpisa na dokumenta stave otisak prsta, ili daju pak punomoćje drugom licu koje bi se umeste njih potpisalo. Sve ove situacije predstavljaju svojevrsnu diskriminaciju po osnovu invaliditeta, imajući u vidu da se na taj način pravi razlika i vrši ograničavanje ostvarivanja prava i stoga ovakvo postupanje ima efekat narušavanja ljudskih prava i sloboda osoba sa invaliditetom. Stoga, uvođenje zakonske dopune ovog zakona da se invalidnim licima omogući upotreba pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu naišlo je na podršku Poverenika za zaštitu ravnopravnosti, imajući u vidu Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom koja je ratifikovana još 2009. godine. Potporu ove zakonske dopune dali su predstavnici Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom i Savez slepih Srbije, tako da je pokrenuta inicijativa za rešavanje ovog problema na adekvatan način. Ova inicijativa nije samo puko ostvarivanje prava, već je sloboda izbora da se uđe, pristupi, komunicira ili na neki drugi način koristi osnovno ljudsko pravo. Uvažene kolege, strašan je osećaj biti u prilici da ne možete da se potpišete, a morate potpuno odgovorno da učestvujete u svim životnim prilikama koje se nameću u svakodnevnom životu. Suočeni ste sa barijerom i nemogućnošću da date svoj ručni potpis, a upravo ta barijera se prevazilazi jednom ovakvom merom, odnosno potpisivanjem omogućavanja upotrebe pečata kao svojeručnog potpisa u situacijama kada je to potrebno. Ovakvim potezom omogućava se individualna samostalnost, nezavisnost osoba sa invaliditetom, puno i efikasno učešće i uključivanje u društvo, uvažavanje razlika i prihvatanja osoba sa invaliditetom kao dela ljudske raznolikosti, dostupnost ostvarivanja jednakih mogućnosti i ravnopravnost osoba sa invaliditetom. Iskreno verujem da smo po ovom pitanju u našem parlamentu svi istomišljenici, da je donošenje ove zakonske dopune najbolji način za rešavanje problema i adekvatno uređenje do sada neregulisane oblasti. U potpunosti je jasno da su sve zainteresovane snage dobile priliku da se izjasne, daju svoje predloge i eventualne sugestije. Odmah nakon izglasavanja ove zakonske dopune, predviđene su informativne kampanje sa ciljem informisanja javnosti, organa javne vlasti i pružalaca različitih usluga o obavezi omogućavanja potpisivanja uz pomoć pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu, ili uz pomoć pečata sa ugraviranim potpisom osobe sa invaliditetom koja zbog trajnih posledica telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti nije u mogućnosti da se svojeručno potpiše. Ovim zakonom se ne predviđa donošenje opštih akata kojima se propis izvršava. Na kraju, mislim da je osnovni cilj ove zakonske izmene poštovanje dostojanstva, individualna autonomija, samostalnost osoba, uključujući i pravo da osobe sa invaliditetom donose odluke o sopstvenom životu. Neprestana borba za povećanjem jednakih mogućnosti, veće učešće i socijalna uključenost moraju biti imperativ našeg društva, a upravo sva ta nastojanja su prepoznata i vrednovana i, kao što vidite, odražavaju se kroz politiku naše Vlade. Kao primer mogu navesti koliko je imalo pozitivnih efekata uvođenje personalnih asistenata i ta aktivnost se pokazala kao odlično kreirana mera koja je dala ogroman doprinos koji dalje podstiče aktivizam i samostalnost osoba sa invaliditetom. Ova Vlada i resorno zaduženo ministarstvo odlično znaju da ogroman broj invalidnih lica živi ili na granici ili ispod granice siromaštva i da visok procenat invalidnih lica spada u izdržavana lica, ili su pak uživaoci penzija. Ja bih iskreno želela da ovaj korak i predložena zakonska izmena budu dobar primer za kreatore politike koja teži da razvije jedinstveni standard, metodologiju i procedure u ovoj oblasti, kako bi što bolje unapredili položaj invalidnih lica u današnjem društvu. Shvatajući ozbiljnost ovog problema, u Danu za glasanje, zajedno sa svojim kolegama iz poslaničke grupe SNS, podržaću ovaj zakonski predlog. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, tri su razloga zašto glasam za ovaj Predlog zakona koji je Vlada uputila Skupštini i danas je u raspravi. Prvi razlog tiče se našeg stava u društvu o osobama sa invaliditetom. Mi živimo u društvu čiji je jezik bogat pogrdnim izrazima o osobama sa invaliditetom, sa oštećenjima bilo koje vrste. Živimo u društvu gde se sve do nedavno podrazumevalo da su te osobe nevidljive, nepoželjne - nemoj njega, nemoj nju. Živimo u društvu u kojem je narativ imao još ružnije izraze nego što ih ponekad, nažalost, upotrebljavamo ne shvatajući koliko time vređamo osobe sa invaliditetom. Ministar je dobro obrazložio zakon. On bi morao da uradi dve važne stvari. Prvo, da pomogne neposredno osobama sa invaliditetom u njihovom svakodnevnom životu, što je suština, što je najvažnije. Drugo, da onima koji žmure na to kolika je količina diskriminacije u našem društvu prema osobama sa invaliditetom pomogne da otvore bar jedno oko i da vide da smo svi mi ljudska bića, sa vrlo sličnim potrebama i sa potpuno istim pravima pred zakonom. To je prvi razlog zašto ide moj glas za ovaj zakon. Drugi razlog je nada da će donošenje ovog zakona, naša rasprava o poboljšanju uslova pod kojim mi, ljudi koji nemamo invalidititet i ne znamo s kakvom lakoćom obavljamo u toku dana nešto, dakle, drugi je razlog nada da ćemo videti koje sve još društvene grupe smo skloni da ne vidimo, koje sve još društvene grupe smo skloni da smatramo nepoželjnim u društvu. Društvena grupa vrlo starih ljudi ili društvena grupa dece za koje žmurimo da su vrlo često žrtva nasilja. Društvene grupe koje su zanemarene, to su starije žene koje žive same, koje društvo često ne vidi. Za svaki propis koji Vlada podnese, bez obzira da li ja Vladu podržavam ili sam opozicija, koji će menjati i stavljati svetlo na te društvene grupe, na starice koje žive same, na stare ljude koji žive bez komunikacije, dakle, ne govorim o ekonomskom položaju, ne govorim o novcu, nije nama novac problem da vidimo te ljude i da ih prihvatimo kao poželjne u naše lokalne zajednice, za svaki takav zakon ću glasati, jer će on biti malo korak napred ka ispravljanju raznih nepravdi kojima smo kao društvo bili skloni kada su u pitanju osobe sa invaliditetom. Treći razlog je da pokažemo da zaista nešto i radimo kada su u pitanju promene na evropskom putu Srbije, da smo sposobni, koliko god to bilo teško, da primenimo zakone koji se podrazumevaju da su zakoni iz oblasti ljudskih prava, iz poglavlja 23 i 24 ili opštih političkih kriterijuma evropskih integracija, a za koje glasamo, o kojima čitamo obrazloženja, ponekad nažalost bez razumevanja koliko to treba da promeni kvalitet života nekoga, žene ili muškarca sa invaliditetom ili bez, sa trajnim ili privremenim oštećenjem, u starosnoj grupi koja podrazumeva da imaju manju društvenu pažnju nego što bi to trebalo da bude. Sa nadom da će biti izveštaja za tri meseca od usvajanja zakona o svedočenjima koliko je dobra primena, ponavljam, to su tri razloga zašto svoj glas dajem za Predlog zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanice i poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama je danas jedan od vrlo značajnih zakona, a to je Predlog dopuna Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom i još jedan korak napred ove Vlade i nadležnog ministarstva u poboljšanju položaja osoba sa invaliditetom u sprečavanju njihove diskriminacije i, naravno, u poboljšanju kvaliteta njihovog života. Šta je ono na šta se ovaj zakon oslanja, odnosno iz čega on proističe? On pre svega proističe iz Ustava Republike Srbije, zatim, proističe iz Konvencije UN iz 2009. godine koja tačno u članu 4. tački 1. utvrđuje da su države potpisnice Konvencije u obavezi da donesu adekvatan pravni okvir kako bi osobe sa invaliditetom bile ravnopravne u ostvarivanju svih svojih prava sa ostalim građanima. Naravno da je osnov za donošenje zakona i Strategija za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom. Ovo je treći zakon po redu koji se odnosi na poboljšanje kvaliteta života osoba sa invaliditetom. Ne mogu a da ne pomenem i prethodne zakone koji su i te kako uticali na položaj pre svega gluvih i nagluvih osoba, a tiče se Zakona o upotrebi znakovnog jezika i prvi put uvođenje tumača, kao zvanja, u ovaj zakon, što svakako ima i te kako velike prednosti jer gluva i nagluva osoba takođe pred organima javne vlasti u ostvarenju svojih prava može potpuno besplatno da koristi uslugu tumača preko udruženja. Takođe, ono što moram da pohvalim, mi ovde govorimo o broju osoba sa invaliditetom, negde ti podaci govore da ih ima 10% od ukupnog broja stanovnika, negde da ih ima 15%, s obzirom da smo dug vremenski period, gotovo dve decenije, tragali za nekim osnovnim podacima i da do njih nismo došli, ovo Ministarstvo je pokazalo napor i u zakonodavni okvir uvelo je jedinstvenu evidenciju osoba sa invaliditetom, a na osnovu toga što će lokalna udruženja savezima dostavljati svake godine spisak osoba sa invaliditetom, a nadležni savezi dostavljati Ministarstvu, gde će se na taj način ispraviti i ta dugogodišnja nepravda, pa ćemo imati tačnu i preciznu evidenciju. U svakom slučaju, što se tiče pomenutog zakona, u pitanju su dopune člana 34. i novi član 34a i dopuna člana 52, koja se odnosi na kaznene odredbe. Ove odredbe zakona svako da su male, ali i te kako značajne jer su od suštinske važnosti za osobe sa invaliditetom, pre svega za slepe i slabovide osobe i distrofičare, koje u postupcima, odnosno u nastupima pred organima javne vlasti, to su organi državne uprave, to su jedinice lokalne samouprave, znači u ostvarenju svojih prava, i naravno drugi nosioci javnih ovlašćenja, koji se finansiraju iz republičkog, pokrajinskog ili budžeta lokalne samouprave, mogu umesto potpisa, koje ne mogu da daju, mogu da koriste alternativni oblik - faksimil, odnosno pečat sa ugraviranim ličnim identitetom. Da li su se ranije obraćala udruženja i da li su ranije osobe sa invaliditetom senzornih i telesnih oštećenja se obraćali nekom? Jesu, vrlo dugo. Tek posle deset godina, zahvaljujući pre svega prepoznavanju nadležnog ministarstva, adekvatnom prepoznavanju ove potrebe, danas dolazi pred nas narodne poslanike. Ono što je poseban kvalitet ovog zakona i što takođe želim da pohvalim, da su ove izmene i dopune urađene u tesnoj saradnji, uz sugestiju i participaciju Nacionalnog saveza osoba sa invaliditetom i Saveza slepih i slabovidih Republike Srbije. Samo njihovom aktivnom participacijom i njihovim aktivnim učešćem u donošenju zakonske regulative koja se tiče ostvarivanja njihovih prava može se doneti kvalitetan i potpun zakon. Ovaj zakon je kvalitetan, ovaj zakon je potpun, ovaj zakon se tiče poštovanja ličnog dostojanstva, urođenog ličnog dostojanstva, poštovanja različitosti. Vlada Republike Srbije, resorno Ministarstvo je strateški opredeljeno da radi na sprečavanju svih oblika diskriminacije, a ovde se konkretno radi o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, sa ova dva oštećenja, senzornim i telesnim. Ono što moram da naglasim, to je da je razvoj usluga socijalne zaštite na lokalnom nivou, u skladu sa zakonom, u nadležnosti lokalnih samouprava, ali Ministarstvo rada, zapošljavanja i te kako prepoznaje potrebe finansijske podrške udruženja na lokalnim nivoima i u tom smislu je preko čitave godine u Ministarstvu otvoren konkurs za projekte koji se tiču programskih aktivnosti udruženja, ali i za programe koji se tiču poboljšanja kvaliteta osoba sa invaliditetom. Upravo juče su odobrena 33 takva projekta. Takođe, moram da naglasim da je u 2015. godini učinjen veliki napor i od 2009. godine prvi put zaposlen najveći broj osoba sa invaliditetom, to je 4.913, i svakako da je njihovo uključivanje u skladu sa njihovim sposobnostima u rad i te kako značajno i na tome Ministarstvo predano i odgovorno radi. Za SNS nema sumnje da će u danu za glasanje podržati predložene zakonske dopune. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Irena Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, pre svega, na početku svog izlaganja želela bih da istaknem da osnovni cilj zakona o kome danas diskutujemo jeste upravo unapređenje položaja osoba sa invaliditetom. Kao što je veliki broj mojih kolega istakao, nije ovo prvi zakon o kojem se diskutovalo u ovoj Skupštini koji ima isti takav cilj, a to je da se unapredi položaj osoba sa invaliditetom. Nedavno smo u ovom domu usvojili dva slična zakona – Zakon o kretanju uz pomoć psa vodiča i Zakon o upotrebi znakovnog jezika. Mislim da to, samo po sebi, dovoljno govori o određenim optužbama koje smo čuli danas na račun Ministarstva, da li se radi dovoljno brzo, da li se radi dovoljno predano. Smatram da to govori o relativno kratkom vremenskom periodu, da su usvojena tri zakona, da dovoljno govori o tome da se u resornom ministarstvu ne štedi ni energija ni trud da se zaista kvalitativno poboljša život osobama sa invaliditetom. Konkretno kada je u pitanju Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, ovaj zakon omogućiće osobama koje zbog specifičnosti svog invaliditeta nisu u mogućnosti da daju svojeručan potpis. Oni će to ubuduće, zahvaljujući ovom zakonu, moći da učine uz pomoć pečata na kome se nalazi ili ugravirano je njihovo ime ili uz pomoć pečata na kome se nalaze njihovi lični podaci. Do sada su zaista osobe koje su imale takvu vrstu invaliditeta bile, da tako kažemo, u zaista nezavidnom položaju zato što se, kad god je trebalo napraviti svojeručan potpis, od njih tražilo da ili ostave otisak prsta, što je, slažemo se svi danas oko toga, samo po sebi dovoljno ponižavajuće, ne radi se o osobama koje su nepismene da bi prolazile kroz takav jedan tretman i kroz takvu jednu proceduru, ili su bile primorane da naprave punomoćje sa drugom osobom koja bi potpisala u njihovo ime, što je opet, samo po sebi, jedna određena procedura i opet jedno, ja bih rekla, nepotrebno komplikovanje. Zaista, upotreba pečata, ono što je najbitnije, sprečiće diskriminaciju, ali olakšaće jedan svakodnevni život osobama sa invaliditetom. Jednostavno, sve će ići mnogo brže, mnogo jednostavnije, sve će im biti pristupačnije, što je jako bitno. Ono na šta smo mi svi osuđeni svakodnevno, znači, to je banka, pošta, različite institucije, svakodnevnica je zamarajuća dovoljno za sve nas i nema potrebe zaista da za naše sugrađane sa invaliditetom ta svakodnevnica bude teža i napornija, tako da ovaj zakon upravo radi na tome da ta njihova svakodnevica bude ista kao sa licima koja nemaju invaliditet. Naravno da se postavilo pitanje da li postoji mogućnost zloupotrebe eventualne pečata. Naravno da ne postoji mogućnost ni najmanja zloupotrebe pečata, zato što se uz upotrebu pečata isto tako traži i lična karta ili neki drugi dokument koji će potvrditi identitet osobe koja nosi pečat, a samim tim i vidljivo je ko je osoba sa invaliditetom, tako da zaista ne postoji nikakva mogućnost eventualne zloupotrebe. Ono što mislim da je jako dobro jeste da postoje novčane kazne u visini od 5.000 do 50.000 i u visini od 10.000 do 100.000 dinara. Smatram, kada su ovakvi zakoni u pitanju, da je zaista dobro da postoje novčane kazne jer ništa bolje ne podseća građane da treba poštovati zakon i ukoliko ga ne poštuju, ukoliko odluče da se ogluše o isti, da ignorišu isti, da i te kako mogu da plate. Tako da je to zaista najbolji motiv da se zakon poštuje onako kako treba. Na samom kraju želela bih da istaknem ono što je poenta i u šta zaista duboko verujem, a veruju i svi ostali narodni poslanici kako pozicije, vladajuće strukture, jeste da država zaista treba da učini sve što je u njenoj moći, a to pre sve zakonom i vođenjem računa da li se zakoni sprovode efikasno na najbolje mogući način, a to je da treba zaista zaštititi lica sa bilo kakvim oblikom invaliditeta. Ono o čemu se uglavnom priča, kada je diskriminacija u pitanju, uglavnom se priča o aktivnoj diskriminaciji, međutim, na šta bih ja skrenula, na samom kraju svog izlaganja, pažnju, to je možda još opasniji vid diskriminacije, a to je ona pasivna diskriminacija. Znate, ne morate uvek nekoga aktivno da povredite da biste mu naneli zlo. Ponekad je mnogo gore, mnogo opasnije, da kažem, mnogo podmuklije ne činjenje ili zaobilaženje sa kojima se, sigurna sam, da se lica sa invaliditetom često suočavaju. To je da budu redovno zaobiđena kada je neko napredovanje u karijeri, a koje su oni i te kako zaslužili ili da budu zaobiđeni pri nalaženju posla iako država, resorno ministarstvo radi sve u najboljoj svojoj moći tako što daje podsticaje da se zapošljavaju. Redovno ti ljudi ne činjenjem, zaobilaženjem, a to je ta tzv. pasivna diskriminacija koja dovodi prosto do toga da se lica sa invaliditetom obeshrabre, da se povuku. Šta dolazi tada? Dolazi do klasične socijalne isključenosti. To je ono zaista protiv čega aktivno treba da se borimo i protiv čega aktivno moramo da se borimo. Tu bih zaista pohvalila resorno Ministarstvo za rad, zapošljavanje, socijalna i boračka pitanja, da zaista ne stoje nikakve optužbe, da je nešto moglo brže, bolje. Naravno, da uvek može bolje, ali i da i te kako ovo ministarstvo pokazalo je i entuzijazam i jedan konstruktivan i kreativan stav i zaista jednu veliku aktivnost kada je prevazilaženje tih i sličnih problema u pitanju. Tako da će ovakvi humani i slični zakoni zaista uvek naići na našu podršku. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milena Turk.
Zahvaljujem poštovani predsedavajući. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su izmene Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom i do ovih izmena se došlo na osnovu brojnih zahteva osoba sa invaliditetom i na osnovu potrebe da se ovi propisi usklade sa Zakonom o zabrani diskriminacije, sa propisima i Konvencijom o pravima osoba sa invaliditetom i sa Ustavom Republike Srbije. Naša je dužnost kao pojedinca da učinimo sve, da iskorenimo diskriminaciju, da učinimo sve da ovo društvo dostigne tačku u kojoj će moći da kaže da su svi građani sa istim pravima i sa jednakim mogućnostima. To je veliki posao koji nam predstoji, dakle, razbijanje barijera i predrasuda. Mi moramo puno da radimo na sebi. Moramo da prihvatimo osobe sa invaliditetom kao ravnopravne i punovažne članove našeg društva kao produktivne i korisne članove i da učinimo sve da im pomognemo da se osnaže, motivišu i uključe u sve aspekte našeg društva. Ono što će doneti izmene zakona o kome danas raspravljamo je obezbeđivanje ravnopravnog položaja osoba sa invaliditetom pred institucijama. Ovo je jedan veliki korak u razvoju demokratije u Srbiji, jer je temelj svakog demokratskog društva upravo zabrana diskriminacije. To potvrđuju brojni međunarodni dokumenti. Ovim se ističe i trajno opredeljenje Vlade Republike Srbije da omogući jednaka prava svim svojim građanima i Srbija se obavezala da menja sve propise i sve zakone, običaje ili da ih stavi van snage ukoliko će to doprineti iskorenjivanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Sa ovim izmenama postiže se ostvarivanje jednakih prava osoba sa invaliditetom koje zbog prirode svoje invalidnosti bilo da je to senzorno ili telesno oštećenje nisu u mogućnosti da se potpišu. Ovde se ne radi o tome da osoba ne razume sadržaj koji treba da potpiše ili da je nepismena već da njihove mogućnosti da se potpišu fizički. Uočeno je da se kod osoba sa invaliditetom često zahteva da stave otisak prsta ili da ovlaste neko drugo lice, da mu daju punomoćje kada je u pitanju potpisivanje i ostvarivanje prava kroz taj potpis, međutim, time se zaista narušavaju ljudska prava. Korišćenje potpisa u alternativnom obliku nije precizirano u zakonu, ali onemogućavanje korišćenja faksimila zaista narušava ljudska prava i načelo jednakosti. Korišćenjem pečata kao potpisa bilo da on sadrži ugraviran potpis ili ugravirane podatke omogućiće osobama sa invaliditetom poštovanje dostojanstva, osamostaljivanje i nezavisnost kao i učešće u društvu i njihovo prihvatanje. Postavlja se pitanje zloupotrebe, međutim, pošto se uz pečat zahteva i korišćenje nekog ličnog dokumenta kao i identifikacije, zloupotreba je svedena na minimum. Neophodno je još da izvršimo informisanje društva i institucija o obavezi omogućavanja potpisivanja osobama sa invaliditetom pomoću ovog pečata. Na taj način će se potpuno izvršiti implementacija. U danu za glasanje rado ću podržati ovaj predlog. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nevenka Milošević.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege i koleginice narodni poslanici, građani Republike Srbije koji pratite naš današnji rad, u Srbiji je negde preko 800.000 osoba sa invaliditetom. Opredeljenje ove Vlade Republike Srbije, ali i resornog ministarstva, Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja jeste upravo sprečavanje diskriminacije osoba sa invaliditetom, ali jeste i omogućavanje jednog ravnopravnog položaja osoba sa invaliditetom, što znači poštovanje njihovog dostojanstva, njihove samostalnosti, nezavisnosti, uključivanje u sve tokove društvenog života. To jeste upravo inkluzija o kojoj svi veoma mnogo pričamo, međutim, nije dovoljno samo pričati. Ova Vlada i ministarstvo ne samo što su prepoznali mnogobrojne probleme već na njima i te kako rade i rešavaju ih. Kada pogledamo ovaj Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom vidimo da je on veoma kratak, ali to ne znači, to znači nešto drugo da on rešava jedan veoma bitan problem. Suština ovog Predloga zakona upravo jeste da omogućimo osobama sa invaliditetom onima koji imaju trajno telesno oštećenje ili senzorno ili pitanje bolesti da mogu da daju svoj potpis na određena dokumenta i to putem pečata koji će sadržati podatke o ličnom identitetu ili pečata koji će imati ugraviran potpis. To nije malo, to je zaista veliki korak napred u poboljšanju položaja sa invaliditetom. Rečeno je dosta puta da smo već nekoliko zakonskih predloga ovde u Skupštini i usvojili, a koji idu u prilog poboljšanja položaja osoba sa invaliditetom, jedan od njih je upravo i ovaj. Moram reći da u svakodnevnom životu osoba sa invaliditetom još uvek se susreću sa mnogim problemima. Recimo, kada dođu u neke ustanove traži im se da daju svoj otisak prsta ili da odrede nekoga ko će ih zastupati i potpisivati umesto njih. Upravo ovim Predloga zakona to ćemo sprečiti i podići dostojanstvo ovim osobama. Moram reći da ovim Predlogom zakona, dopunama Predloga zakona nisu potrebna nikakva dodatna sredstva naših građana ili privrede, da ovim Predlogom zakona nisu potrebna donošenja nekih drugih opštih akata ali su predviđene precizno kaznene mere za sve one koje će onemogućiti ostvarivanje jednog ovakvog prava. Inače, ovaj Predlog zakona pored ostalih su inicirali i udruženja, to je Nacionalna organizacija osoba sa invaliditetom Srbije kao i Savez slepih Srbije. Mislim da je dobro što ćemo u samoj primeni ovog zakona, da je predviđena jedna informativna kampanja. Da ćemo na pravi način informisati naše građane, sve pravne subjekte, sve nosioce pružanja određenih usluga o bitnim stvarima kako se ovo pravo realizuje. Poštovani ministre, želim da kažem da ste u veoma kratkom vremenskom periodu već dva puta posetili Ivanjicu. Nedavno ste biliu poseti dnevnom boravku „Sunce“ gde ste uručili licence gospođi Svetlani Glavinić koja se nalazi na čelu ove ustanove, koja ima brojne dobre rezultate. Ovo je još jedan u nizu primera dobre prakse kako se radi sa osobama sa smetnjama i osobama sa invaliditetom. Sigurna sam da ćete vi tako i nastaviti. Jer, dobro je kada jedan ministar ide po Srbiji, u poseti je ustanovama, u poseti gradovima i opštinama, jer na taj način se najbolje sagleda realna slika po terenu. Na samom kraju, ne dvosmisleno, ne sumnjivo, zajedno sa poslanicama i poslanicima Srpske napredne stranke, u Danu za glasanje svakako ćemo podržati ovaj Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacija osoba sa invaliditetom.
Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Samo bih da se zahvalim na dosadašnjim diskusijama i na razumevanju svega onoga što mi zapravo radimo, i kada je u pitanju generalna politika Ministarstva i kada je u pitanju zakon koji je pred vama. Da, ja volim da dođem da vidim kako ljudi rade, da vidim šta im je potrebno i da vidim kako možemo da rešavamo probleme. I nijedno mesto gde sam ja bio, uključujući i Ivanjicu, nije bilo ne samo slučajno izabrano, nego nije bilo bez da smo nešto radili, nešto doprineli, nešto promenili, nešto obezbedili. Da li je to finansiranje, da li je to neka druga pomoć, ali nikada se ne ide, ili barem iz mog ministarstva, nikada ne idemo nigde a da nešto nismo uradili ili da se ne dogovaramo šta ćemo da uradimo u budućnosti. Mislim da se to malo razlikuje od nekih drugih ponašanja i nekih drugih oblika. Ivanjica je sigurno prevazišla svoju veličinu kvalitetom usluga u zajednici koju ima, i to je nešto što bih voleo da istaknem kao primer i ostalim lokalnim samoupravama da treba ići u tom pravcu. Bez lokalne samouprave, nemoguće je rešiti problem uključenosti i nemoguće je rešiti problem pomoći osobama sa invaliditetom, bez učešća lokalne zajednice. Nama su potrebne usluge u zajednici. Delom će ih finansirati država, ali i lokalna samouprava mora da učestvuje u tome. Jednostavno, drugačije nije moguće. Kao što znate, ove godine smo predvideli veliki konkurs za usluge u zajednici, nadam se da ćemo uspeti već do kraja februara da izađemo pred Srbiju sa njim, koji iznosi 400 miliona dinara. Prošle godine je on iznosio 50 miliona dinara. Sada 400, uz učešće lokalne samouprave. Mi ćemo biti u stanju da premrežimo čitavu Srbiju kvalitetnim uslugama u zajednici, da nijedna opština ne bude bez dnevnog boravka za decu ometenu u razvoju, da nijedna opština ne bude bez nekog od alternativnih oblika pomoći porodici i pomoći u zajednici. Za to nam svakako treba lokalna samouprava, za to nam treba podrška čitavog društva. Da navedem još jedan primer, zbog poslanica koje su govorile. Vi ste iz socijalne zaštite, vi znate šta je sistem i kako on funkcioniše. Ima i nema veze sa osobama sa invaliditetom, ali ima veze sa našim sistemom. Drugo ime našeg sistema je humanost. Mi postojimo zbog ljudi i postojimo da budemo uz njih, zato što smo im potrebni. Ministarstvo je još nakon onih strašnih poplava, od Obrenovca pa nadalje, donelo jedan poseban pravilnik o postupanju u vanrednim situacijama. Evo, ove godine je pao sneg u jednom delu Srbije, na istoku, bilo je dosta neprijatno. Svaki od naših centara je u skladu sa pravilnikom koji je donet, ali ja sam siguran da bi to radili i bez pravilnika, ali sad smo to posebno uredili, i evo, već druga godina kako radimo uređeno, obezbedio da je obišao i proverio svakog korisnika novčane socijalne pomoći, svako dete iz hraniteljskih porodica, stare koji žive u nekim teško dostupnim prostorima, nekim selima u kojima se ne može doći. Sistem socijalne zaštite, tamo gde je bio ugrožen, je učestvovao u svakodnevnom životu i javljao ministarstvu precizno, u broj i ime, da li je svako nahranjen, da li je svako imao grejanje, da li je sklonjen ukoliko nema grejanje ili hranu, gde nam je dete, gde nam je neko od onih o kojima smo dužni da brinemo. Ovo o čemu vam govorim – to ne može da se plati. I nije postojala stavka u budžetu – u slučaju vanrednih okolnosti pojačano angažovanje socijalnog radnika. Nije. Ali je svaki socijalni radnik ispunio svoju dužnost. Ovim zakonom zapravo pokazujemo da ispunjavamo svoju dužnost i da smo ponosni kad to radimo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Poštovani ministre sa gostima iz Ministarstva, dame i gospodo poslanici, danas ću govoriti o Predlogu zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Republika Srbija je pre svega zasnovana na vladavini prava, socijalnoj pravdi, načelima građanske demokratije, ljudskim i manjinskim pravima i slobodama, kao i vrednostima koje smo preuzeli iz EU. Naravno, mi smo pristupnica EU i kao takva uzimamo sve što je dobro iz te EU. Divan zakon. Mnogo rasprava je vođeno oko ovog zakona, dopuna zakona, tako da ja danas sa jednom empatijom govorim o ovome, jer mi je jako drago. Znam da je u poslednjih pet godina zaposleno više od četiri hiljade i 900 ljudi, što je odlično, bravo za Ministarstvo. Pre svega, treba reći da smo pred Ustavom i zakonom svi jednaki. Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti socijalne i invalidske zaštite, što je vrlo važno. Republika Srbija se trajno opredelila za sprečavanje diskriminacije nad osobama sa invaliditetom. Diskriminacije u ovoj zemlji polako neće biti i to je odlično. Pre svega, naša strategija se sastoji takođe od poboljšavanja uslova za osobe sa invaliditetom i zabrane diskriminacije na bilo kom nivou. Odlično. Biti različit, znači razlikovati se od nas, ali biti deo nas. Istina je da postoje rizici u našem društvu i da su marginalizovane grupe nekako nedovoljno zaštićene. Radi se na tome već pet godina i to se vidi da se menja. Ja sam srećna zbog toga. Biti različit, znači biti u susedstvu sa nama, a mi, ko zna kako nas neko posmatra. I mi smo različiti, ko zna šta sve nama fali. Nije teško biti fin. Lepo je pomoći ljudima, jer pomažući drugima pomažemo sebi. Zato smo valjda i na ovoj planeti. Ono što bih ja naglasila, pre svega je da diskriminacije po bilo kom osnovu neće biti, jer Republika Srbija intenzivno radi na tome. Čak je i Povereništvo dalo svoj predlog, mnogo konvencija i dokumenata je upravo bazirano na boljem položaju osoba sa invaliditetom i da diskriminacije nikada više ne bude. To je naš stav i od toga nikada nećemo odustati. Danas govorimo pre svega o osobama sa invaliditetom koje, nažalost, nemaju gornje ekstremitete, ali su jako inteligentni i prosto možda nisu u situaciji da potpišu bankovni račun ili bilo šta drugo. Mislim da je to jedna izopštenost iz društva i naravno da ćemo izglasati, zato sam danas i ovde, Predlog ovog zakona, jer treba da se uvede taj pečat sa ličnim podacima ili faksimilom potpisa. Pre svega, jer se čovek oseća nezavisnim. Bilo je do sada prilike i jedino je moglo da se funkcioniše tako što je osoba sa invaliditetom davala ovlašćenje nekom drugom da to uradi umesto nje. E sada, kada izglasamo ovaj zakon kao jedan divan akt ljubavi, pre svega svih nas ovde u poslaništvu, čovek će se osetiti moćno, zaštićeno i samostalno i to je poenta. I to je inkluzija. Nije inkluzija sklanjanje barijere. Naravno, trudimo se i postoji već zakon o tome na lokalnim samoupravama. Lokalne samouprave su te koje će se baviti više ovom problematikom, jer to je baza. Međutim, nešto drugo, ta socijalna uključenost, to je poenta ovog zakona. Naravno, donošenjem ovog zakona i odobravanjem ovog pečata mi ćemo to danas i ostvariti, na veliku sreću. Pečat sadrži podatke o ličnom identitetu ili overen faksimil potpisa. Ono što je vrlo bitno je da ne postoje samo barijere koje se tiču eto fizičke, tehničke prirode, nego postoje komunikacijske barijere, takođe i ekonomsko socijalne barijere, na tome radimo. Evo, već imamo pet hiljada zaposlenih. Radićemo na tome da ih bude mnogo više. Ono što bih ja još naglasila je, pre svega, da su svi u obavezi da primaju pečat, pre svega organi javne vlasti, dužni su da osobama sa invaliditetom koji nemaju gornje ekstremitete, slabim i slabovidim, prime pečat. Ukoliko to ne bude tako, imaju sankcije koje se kreću od 10 do 100 hiljada. Slažem se sa tim i možda treba da budu i veće kazne. Takođe, pravna lica su dužna da prime pečat ili faksimil. Ukoliko se to ne desi, takođe i oni će biti sankcionisani. Bravo za Ministarstvo, samo nastavite tako. Naravno, biće tu amandmana. Ko zna, za koji mesec ćemo doneti neki nov zakon, imam zadovoljstvo da će SNS, i ja sa njom, glasati za Predlog ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branka Janković. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, poštovani građani, ja ću danas svoje izlaganje započeti citiranjem odredaba Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Kazaću da osobe sa invaliditetom predstavljaju osobe sa urođenom ili stečenom fizičkom, senzornom, intelektualnom ili emocionalnom onesposobljenošću, koje usled društvenih ili drugih prepreka nemaju mogućnosti ili imaju pak ograničene mogućnosti da se uključe u aktivnosti društva na istom nivou sa drugima, bez obzira na to da li mogu da ostvaruju pomenute aktivnosti uz upotrebu tehničkih pomagala ili službi podrške. Prema tome, invalidnost je jedan zajednički naziv za oštećenja, ograničavanja aktivnosti i ograničavanja učešća, što se odnosi na negativne aspekte interakcije između pojedinca i njegovih faktora, odnosno ličnih ili faktora okruženja. Mnoge osobe sa invaliditetom nemaju pristup zdravstvenoj zaštiti, obrazovanju, mogućnostima zaposlenja, ne primaju usluge i servise po osnovu invalidnosti koji su im potrebni i doživljavaju isključivanje iz svakodnevnih društvenih aktivnosti. Nakon što su UN donele Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom i nakon što je ova Konvencija stupila na snagu, invalidnost se sve više prihvata kao pitanje ljudskih prava. Invalidnost je, takođe, veoma važno razvojno pitanje s povećanjem količine dokaza koji pokazuju da osobe sa invaliditetom žive u goroj socioekonomskoj situaciji i siromaštvu nego osobe bez invaliditeta. Shvatanje i razmišljanje o invalidnosti se u mnogome promenilo negde od 1970. godine, zahvaljujući naviše inicijativi osoba sa invaliditetom i toj rastućoj tendenciji posmatranja invalidnosti kao pitanja ljudskih prava, a istorijski posmatrano, problemi osoba sa invaliditetom su uglavnom bili rešavani putem segregacije, kao što je izdvajanje u neke posebne ustanove ili pak u specijalne škole. Politika je danas međutim usmerena prema zajednici i inkluzivnom obrazovanju, a medicinsko posmatranje invalidnosti zamenilo je taj interaktivni pristup, priznajući da ljudi imaju invaliditet na osnovu neprilagođenog okruženja, a ne samo na osnovu oštećenja tela ili pak umanjenja određenih sposobnosti. Nacionalne i internacionalne inicijative, kao što su UN, odnosno njihova standardna pravila za izjednačavanje mogućnosti za osobe sa invaliditetom, su već izrađene po principu ljudskih prava, kulminirajući prihvatanjem te već pomenute Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom iz 2006. godine. U savremenom društvu vladaju vrednosti koje se zasnivaju na kvantitetu i kvalitetu proizvodnje i znanja. Osoba vredi onoliko koliko proizvede. Proizvodnja je, dakle, postala cilj, a čovek samo sredstvo u postizanju tog cilja. U ovakvom okruženju zanemaruju se ti kriterijumi čovečnosti i humanosti koji proizilaze iz shvatanja da je sam čovek najznačajniji pokretač vlastitog razvoja i razvoja društva uopšte. Na taj način invalidne osobe postaju marginalizovane, često bez mogućnosti da ostvare osnovna ljudska prava. Neophodno je, dakle, menjati postojeći sistem u društvu. Da bismo postli društvo koje u praksi dostiže i sprovodi politiku da svaki pojedinac ima jednaka prava i mogućnosti, bez obzira na individualne različitosti, integracija invalidnih osoba u društvu se nameće kao jedno od rešenja za ovaj problem. Neophodan preduslov za postizanje ovog cilja jeste promena stavova prema invalidnim osobama, a taj proces, moramo priznati, teče veoma sporo. Kao krajnji oblik integracije razvija se projekat socijalne inkluzije ili uključenosti. Ovaj socijalni model naglašava kao osnovni problem odnos društva prema osobama sa invaliditetom. Osnovna je ideja modela da oštećenje koje objektivno postoji ne treba negirati. Međutim, ono ne umanjuje vrednost osobe kao ljudskog bića. Ono što osobe sa invaliditetom isključuje iz društva su neznanje, predrasude i strah koji prevladava u društvu. Inkluzija ili socijalna isključenost ne podrazumevaju izjednačavanje svih ljudi, već upravo uvažavanje tih različitosti svakog pojedinca. To jeste suština vrednosti ovog modela, jer nam kroz razvoj opšte tolerancije omogućava širenje spoznaja, sticanje iskustava i razvoj čovečanstva. Stavovi prema osobama sa invaliditetom nisu urođeni, već su stečeni, naučeni kroz predrasude drugih. Menjanje tih stavova veoma je kompleksan i dugotrajan proces i to zbog više razloga. Pre svega, postoji slaba i nedovoljna informisanost građana, pa tradicija i konzervativno shvatanje o tome šta treba smatrati normalnim, a šta abnormalnim, pasivnost institucija i službi, koje su najpovezanije da rešavaju probleme osoba sa invaliditetom, pa zatim i pogrešni i neujednačeni stavovi samih stručnjaka prema osobama sa invaliditetom. Ukoliko kao društvo želimo da promena dođe, te da se generalni stav društvene zajednice u odnosu na osobe sa invaliditetom promeni, neophodno je da dođe upravo do te interakcije između osoba sa invaliditetom i ostatka društvene zajednice. Prvi i najteži korak jeste uključivanje dece sa invaliditetom u sistem redovnog obrazovanja. Dosadašnja je praksa naišla samo na pozitivne rezultate kada govorimo o ovoj interakciji. Društvo mora zakonski ukloniti sve prepreke zapošljavanja osoba sa invaliditetom, te im pružiti odgovarajuću socijalnu sigurnost. Neophodno je osigurati im sva prava kao i ostalim građanima. Takođe je neophodno da organizacije osobe sa invaliditetom u razvoju, kao i organizacije roditelja, ravnopravno učestvuju u procesu odlučivanja i donošenja odgovarajućih zakonskih propisa. Inače, moram pomenuti, Pokrajinski ombudsman ocenio je povodom 3. decembra, Međunarodnog dana osoba sa invaliditetom, da su u domaćem zakonodavstvu učinjene mnogobrojne pozitivne promene, ali one u praksi još uvek teku sporo, odnosno zaživljavaju sporo, kako bi to rekli, zbog čega osobe sa invaliditetom i dalje ne mogu ravnopravno i aktivno da učestvuju u društvenom životu. Međunarodni dan osoba sa invaliditetom inače obeležava se od 1992. godine kada je Generalna skupština UN usvojila Rezoluciju kojom se sve zemlje pozivaju na obeležavanje tog dana s ciljem da se osobama sa invaliditetom omogući jednako uživanje ljudskih prava i ravnopravno učešće u društvu. Pomenuću i podatak da se procenjuje da od 7% do 10% celokupne populacije ima neku vrstu invalidnosti ili je to otprilike oko 600 miliona ljudi. Jedan od 10 Evropljana ima neku invalidnost fizičkog, senzornog, mentalnog ili psihičkog karaktera. Od tog broja, 50% njih su u produktivnom dobu. Osobe sa invaliditetom su najsiromašnije među siromašnima. Veliki broj osoba sa invaliditetom živi u klimi diskriminacije, predrasuda, neznanja, sa često nezadovoljenim elementarnim potrebama, a ta invalidnost donosi posebne teškoće za žene, decu, stare, izbeglice. U Novom Sadu npr. registrovano je 14.000 osoba sa invaliditetom, dok se u Srbiji procenjuje da ih ima oko 800.000, ukoliko mi je poslednji podatak tačan. Osoba sa invaliditetom je osoba sa svojim pravima, dovedena u situaciju da kada je onesposobljena za funkcionisanje usled prostornih, ekonomskih, socijalnih barijera koje ta osoba ne može da savlada na način kao i ostali građani. Te barijere su često uslovljene nedostatkom znanja i svesti o invalidnosti. Osobe sa invaliditetom mogu ravnopravno učestvovati u društvu ukoliko se uklone sve fizičke barijere i prepreke u stavovima. Sam pojam diskriminacija znači pravljenje razlike pozitivne ili negativne između ljudi i stvari. Ukoliko je osoba tretirana nepravedno i na svoju štetu samo zato što pripada određenoj grupi ljudi, to je negativna diskriminacija. Kroz poricanje određenih prava, diskriminacija rezultira nejednakošću, podređenošću ili oduzimanjem političkih, obrazovnih, društvenih, ekonomskih i kulturnih prava, znači, stavljanje lica ili grupa koje se nalaze u istoj ili sličnoj situaciji u nepovoljniji položaj zbog njihove invalidnosti. Uzroci diskriminacije su često neznanje, moć, ranjivost, strah, vaspitanje kao vid svesnog ili nesvesnog, prenošenje svojih stavova i shvatanja na decu. Oblici diskriminacije su često putem govora, putem ponašanja, direktnim ugrožavanjem prava na obrazovanje, prava na rad, prava na zaradu. Pomenuću još jednom da je Generalna skupština UN usvojila jednoglasno 13. decembra 2006. godine Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom i Opcioni protokol uz nju. Republika Srbija je potpisala Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom i Opcioni protokol uz nju 17. decembra 2007. godine. Posle usklađivanja propisa Republike Srbije sa odredbama Konvencije, Narodna skupština Republike Srbije ratifikovala je Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom i Opcioni protokol uz nju izglasavanjem Zakona o potvrđivanju Konvencije i Opcionog protokola, sve to 29. maja 2009. godine. Konvencija ne stvara neka nova prava za osobe sa invaliditetom, već predviđa koje mere će države preduzimati kako bi osobama sa invaliditetom omogućile da u praksi efikasno ostvaruju građanska, politička, ekonomska, socijalna, kulturna i sva druga prava koja im inače pripadaju. Konvencija propisuje mere koje države moraju da preduzmu kako bi osobama sa invaliditetom omogućile puno i ravnopravno učešće u svim oblastima društvenog života na osnovu jednakosti sa drugima. Države strane ugovornice prihvataju da obezbede i unaprede puno ostvarivanje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda za sve osobe sa invaliditetom, bez diskriminacije bilo koje vrste. Države su dužne da osobama sa invaliditetom obezbede efikasnu pravnu zaštitu od diskriminacije i država Srbija je na dobrom putu da tu obavezu u potpunosti ispuni. Da se osvrnem na današnji Predlog zakona, razlozi zbog kojih se predlaže donošenje ovog zakona odnose se na sprečavanje diskriminacije i omogućavanje ravnopravnosti odnosno ostvarivanja jednakih prava osobama sa invaliditetom koje zbog prirode svoje invalidnosti, telesnih ili senzornih oštećenja ili bolesti, nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu. Ove osobe sainvaliditetom nisu nepismene niti imaju problem sa razumevanjem sadržaja različitih pismena, nego su samo iz razloga svoje trajne fizičke invalidnosti u nemogućnosti da se svojeručno potpišu u situacijama kada se potpis zahteva kod ostvarivanja nekog prava, obavljanja pravnog posla ili pružanja neke usluge. Puno objašnjenje i razlozi donošenja i primene predloženih dopuna ovog Zakona dobili smo u prilogu. Ja ih u potpunosti prihvatam, tako da ću u danu za glasanje dati punu podršku predloženom Zakonu, a posebno zadovoljstvo mi je činjenica da će povodom ovog Zakona biti postignut puni konsenzus političkih organizacija u ovom Domu Narodne skupštine. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Olivera Pešić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama danas na dnevnom redu je Zakon o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Predloženim dopunama ovog Zakona sprečava se diskriminacija osoba sa invaliditetom, koji zbog prirode svoje invalidnosti nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu u situacijama kada se to od njih traži, u situacijama kada se od njih traži potpis za ostvarivanje nekog prava, obavljanje nekog posla ili pružanje usluga. Članom 1. ovog Zakona vrši se dopuna člana 34. važećeg Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Dodavanjem dva stava koji se odnose na obavezu organa javne vlasti da osobi sa invaliditetom koje ima trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti, pored potpisivanja isprava na način koji je uređen posebnim propisom, omogući potpisivanje isprava uz pomoć pečata koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili uz pomoć pečata sa ugraviranim potpisom. Članom 2. ovog Zakona vrši se dopuna važećeg Zakona o sprečavanju diskriminacije osobe sa invaliditetom, a na osnovu koje se utvrđuje obaveza pravnih i fizičkih lica koja se bave pružanjem usluga da osobi sa invaliditetom koje ima trajne posledice telesnog ili senzornog oštećenja ili bolesti omogući korišćenje tih usluga, potpisivanjem uz pomoć pečata koji sadrži podatak o ličnom identitetu ili uz pomoć pečata sa ugraviranim potpisom. Pojam usluge obuhvaćen je u širokom smislu i on omogućava upotrebu pečata u bankama, turističkim objektima i drugim sličnim mestima. Dopuna ovog zakona, takođe, se odnosi na propisivanje kazne za fizička i pravna lica, kao i odgovorno lice u pravnom licu za odbijanje omogućavanja usluga potpisivanjem uz pomoć pečata osoba sa invaliditetom na koje se ove dopune odnose. Za prekršaj, koji sam pomenula, pravno lice se kažnjava u iznosu od 10.000 do 100.000 dinara, odgovorno lice u pravnom licu u iznosu od 5.000 do 50.000 dinara, a fizičko lice za prekršaj, odnosno onemogućavanje usluge osobi sa invaliditetom na koje se ove dopune odnose u iznosu od 5.000 do 50.000 dinara. U bazi podataka Saveza paraplegičara i kvadriplegičara Srbije, od 830 evidentiranih članova sa povredom kičmene moždine, njih 197 su osobe sa tetraplegijom. Statistika kaže da 40 osoba na godišnjem nivou zadobija povrede kičmene moždine u saobraćajnim nezgodama koje za posledice imaju to da povređeni postanu korisnici invalidskih kolica, a od tog broja jedna trećina su osobe sa tetraplegijom. Mnogi od njih tehnički nisu u mogućnosti da se potpišu ili je za samo jedan potpis potrebno da ulože mnogo napora i do 15 minuta svog vremena. Takav potpis se lako falsifikuje, jer svaki put izgleda drugačije. Ne dešava se često da osobi sa ovom vrstom invaliditeta traže da se potpiše otiskom palca, što je za njih ponižavajuće. Ovim dopunama menjaju se samo tri člana, ali smatram da se dopunom ova tri člana može poboljšati u mnogome kvalitet života osoba sa ovom vrstom invaliditeta. U savezima na nivou Srbije ima registrovanih oko 12.000 slepih i slabovidih, 1715 lica obolelih od distrofije i 1300 paraplegičara i kvadriplegičara ali, nažalost, ovaj broj je mnogo veći on je oko 800.000. Nadam se da će izmene i dopune ovog Zakona poboljšati bar malo kvalitet života ovih lica. Ministar je govorio o naporima koje Ministarstvo ulaže da se generalno poboljša kvalitet života osoba sa invaliditetom u Srbiji, a ja želim da istaknem da grad Leskovac, koji predstavljam u ovom visokom Domu, takođe u cilju poboljšanja položaja osoba sa invaliditetom sprovodi aktivnu meru politike zapošljavanja i subvencioniše privrednike koji zapošljavaju osobe sa invaliditetom u iznosu od 150.000 dinara na godišnjem nivou i ova mera aktivne politike zapošljavanja se u gradu Leskovcu sprovodi od 2013. godine do danas, sprovodiće se i u 2016. i u 2017. godini. Poboljšanje života osoba sa invaliditetom treba da bude zajednički cilj svih nas i zato ću u danu za glasanje podržati ovaj Predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vlado Babić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, cenjeni gospodine ministre sa saradnicima, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, građani Srbije, danas je na dnevnom redu Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Trećeg decembra prošle godine obeležen je međunarodni dan osoba sa invaliditetom u svim lokalnim samoupravama, pod sloganom „Za život bez barijere“, a moto prošlogodišnjem obeležavanja bila je inkluzija, osnaživanje i pristupačnost, pa se stoga položaj invalida mora stalno unapređivati, posebno kada se govori o njihovom pravnom i društvenom položaju. U Srbiji postoji dobar zakonski okvir, ali i pored toga do diskriminacije invalida dolazi u mnogim oblastima društvenog života. S obzirom da će u skorije vreme biti otvorena prva pregovaračka poglavlja, a fokus će biti baš na Poglavlju 23. koje se u najširem smislu bavi pitanjem postojanja osnovnih ljudskih prava, pa i manjinskih prava, kao i prava manjinskih grupa u koje spadaju i osobe sa invaliditetom, pa shodno tome i naša zemlja mora pokrenuti postupke kako bi se sprečio bilo kakav oblik diskriminacije invalida. Kada već govorimo o otvaranju poglavlja, za nas je vrlo bitno i otvaranje Poglavlja 19. koje se bavi socijalnom politikom i politikom zapošljavanja, gde opet položaj invalida zauzima posebno mesto. Moram danas istaći da smo mi, shodno tome, i u Zakonu o bezbednosti zdravlja na radu poseban akcenat i brigu dali na status i položaj invalida prilikom zapošljavanja, a i onih invalida koji već rade. Za donošenje zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije invalida postoji ustavno pravni osnov, ali sa valjanim razlozima za njegovo donošenje. Ustavni osnov za donošenje ovog Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom sadržan je u odredbi Ustava Republike Srbije, kojim se uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti socijalne i invalidske zaštite. Sprečavanje diskriminacije i ostvarivanje prava u skladu sa potrebama osoba sa invaliditetom treba reći da predstavlja jednu trajnu opredeljenost Republike Srbije koja je iskazana u prioritetnim ciljevima, u okviru zakonske regulative koja se odnosi na unapređenje položaja osoba sa invaliditetom i sprečavanje bilo kakvog oblika diskriminacije nad njima. Naime, postoje bez obzira na stav Republike Srbije, i dalje rizici diskriminacija, marginalizacije, kao i socijalne isključenosti osoba sa invaliditetom koji nažalost imaju tendenciju porasta bez obzira na sve aktivnosti koje naša država vrši kako bi se ovakvi rizici nastanka sveli na najmanju moguću meru. Ovaj zakon treba da uredi i obezbedi svim invalidima, bez obzira da li su u pitanju telesna ili senzorna oštećenja ili invalidnost nastanka usled bolesti, kao što su slepe, slabovide osobe, osobe obolele od različitih mišićnih i nervno mišićnih oboljenja, kvadriplegije, tako i osobe koje nemaju gornje ekstremitete, da li rođenjem ili su ih izgubili tokom nekakve povrede, da imaju pre svega ista prava kao i svi ostali građani. Naime, problem se javlja kada se od invalida tražilo da se umesto svojeručnog potpisa na dokumenta stavljaju svoj otisak prsta čime su se narušavala ljudska prava i slobode invalida. Isto tako, do sada se nije dozvoljavalo stavljanje otiska, faksimila ili pečata sa podacima o ličnom identitetu ili sa ugraviranim potpisom, već im je to u praksi vrlo često onemogućeno i zahtevalo se potpisivanje otiskom prsta. Time se narušavalo načelo jednakosti prava i obaveza, jer invalidi nisu mogli na taj način da ostvare prava koja su uslovljena overom potpisa. U skladu sa navedenim, pravna regulisanja oblasti kojom bi se omogućilo korišćenje odgovarajućeg pečata ili faksimila koji sadrži podatke o ličnom identitetu ili je u pitanju ugraviran lični potpis kao svojeručnog potpisa na svim dokumentima, a tu se pre svega misli na slučajeve gde invalidnim licima nije omogućeno njihovo prihvatanje u društvu kao dela ljudske raznolikosti. Recimo kod upotrebe pečata u bankama, u pošti, u turističkim objektima i sl. Treba naglasiti da korišćenje ovakvog pečata ne isključuje dokazivanje identiteta na osnovu lične karte ili uvidom u telesni ili senzorni invaliditet. Osobe sa invaliditetom koje imaju gornje ekstremitete, a time izvesno ali i ograničenu mogućnost da se potpišu, bilo iz razloga što su ti ekstremiteti ograničeno pokretni ili su u pitanju slepa i slabovida lica. Zbog toga se takav njihov potpis ugravira na pečat i koristi se u konkretnim situacijama. Ako pak osobe sa invaliditetom nemaju mogućnost korišćenja gornjih ekstremiteta, tada bi pečat koji koriste kao potpis sadržao sve podatke o ličnom identitetu, odnosno imenom i prezimenom. U danu za glasanje, poslanička grupa SNS će podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Girić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Dakle, na početku treba reći da donošenje i izglasavanje ovog predloga zakona je praktično jedini način da se reguliše oblast upotrebe pečata i na taj način sve osobe sa invaliditetom mogu da ostvare svoja prava na ravnopravan način. Upotrebom pečata, invalidne osobe ostvariće svoja prava, kako pred organima javne vlasti, tako i u institucijama za pružanje različitih usluga. Napominjem da zloupotreba pečata sa ličnim identitetom praktično nije moguć, jer invalidno lice može i ličnom kartom da potvrdi identitet, a postoje i invaliditeti koji su neposredno vidljivi. Naravno da se ovaj predlog zakona odnosi baš na tu kategoriju osoba sa invaliditetom. Dakle, ovaj predlog zakona značajno će unaprediti položaj osoba sa invaliditetom i omogući će ravnopravnost građana sa svim pravima i odgovornostima. Takođe je značajno reći da osobe sa invaliditetom u svakodnevnom funkcionisanju, odnosno aktivnostima svakodnevnog života zbog fizičkih ili senzornih oštećenja, kao i zbog bolesti, pa u te bolesti spadaju slepe i slabovide osobe obolele od mišićnih, odnosno muskularnih i neuromišićnih, odnosno neuromuskularnih bolesti, zatim kvadriplegije, odnosno osobe sa potpuno oduzetim ekstremitetima, kao i osobe sa amputiranim gornjim ekstremitetima ili osobe sa urođenim nedostatkom gornjih ekstremiteta, bude u sitauciji da se potpišu na određenim dokumentima, a da to nisu u stanju. Naravno da nije razlog nepismenost tih osoba nego se radi o osobama koje fizički nisu u stanju potpišu određeni dokument. Ovim predlogom zakona, naravno, ovakve situacije će se prevazići. Ja bih želeo samo da kratko dodam, gospodine ministre znam da ste dosta angažovani na svim ovim poslovima i olakšavanju života osobama sa invaliditetom. Ono što je problem unutar zdravstvenih institucija i odeljenja i službi koja se bave, gde invalidne osobe dolaze na kontrole, na propisivanje određenih pomagala, da su zgrade projektovane i rađenje zaista pre mnogo godina. I sada, tu je otežavajuća okolnost da se arhitektonski prilagode zgrade da bi se olakšalo osobama sa invaliditetom. Nadam se da će u narednom periodu i to biti prevaziđeno. Očigledno je da će sve poslaničke grupe glasati za ovaj zakon, naravno i poslanička grupa SNS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Zahvaljujem se poštovani predsedavajući. Dame i gospodo, s obzirom da potičem iz porodice invalida, mislim da imam puno pravo da kažem nekoliko reči, pre svega zahvalnosti kako ministru Vulinu, tako i predsedniku Vlade Aleksandru Vučiću na činjenici da uprkos tome što su u našoj zemlji morale da budu sprovedene drastične mere štednje, ni jedno socijalno davanje nije umanjeno, niti smanjeno, niti su bilo koje kategorije socijalno ugroženih stanovnika trpele uprkos činjenici da smo morali da štedimo da bismo sprečili bankrot koji se nadvio nad svima nama kao potencijalna opasnost. I ovaj Predlog zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom jeste samo jedan korak u nizu koji želi da ostvari zaštitu osoba sa posebnim potrebama. Kao što znamo, takvih osoba je zaista mnogo u našoj zemlji. Ja kao poslanik, pokreta socijalista iz Pirota mogu samo da kažem da ističući onu potrebu da se ostvari što tešnja saradnja između ministarstava, konkretno Ministarstva rada i socijalnih pitanja, sa lokalnim samoupravama vidim šansu na predstojećim izborima koji su pred nama da se našoj zajedničkom aktivnošću dođe u situaciju da se predupredi činjenica ili situacija koja je prisutna u mnogim lokalnim samoupravama u kojima su na vlasti oni koji nisu dovoljno odgovorno shvatili svoju funkciju, funkciju lokalnih funkcionera, funkciju lokalne vlasti, poput onih koji su u Pirotu, kao kada su u crtanom filmu „Lajon king“ došle hijene na vlast pa su opustele mnoge plodne oranice, prostori koji su nekada bili za ponos, preduzeća koja su nekada bila za ponos, ne samo Pirotu nego i celoj Srbiji i bivšoj Jugoslaviji, propala nalaze se u bezveznom stanju. Pred svima nama je mogućnost da na predstojećim izborima zajedničkom aktivnošću promenimo to stanje i dođemo u situaciju da zajedničkom aktivnošću i ministarstava i lokalnim samouprava u kojima treba da dođu na vlast odgovorni, pravi ljudi, promenimo na bolje situaciju na terenu i da nemamo problema kakvi se javljaju recimo, u udaljenim planinskim selima Pirota u kojima ne samo da su ugrožena prava onih osoba sa invaliditetom ili onih osoba koje imaju posebne potrebe, nego su ugrožena prava i onih običnih građana koji nemaju prilike da se snabdeju ni osnovnim životnim namirnicama jer ne postoje ni prodavnice, pa za kupovinu hleba moraju da pešače ili da idu po desetak kilometara u susedna sela. Dakle, pred nama je velika šansa, pred nama je veliki zadatak. Zajedničkom delatnošću i zajedničkom saradnjom svih nas možemo da dođemo do ostvarenja cilja, a to je poboljšanje uslova za život svih, posebno onih osoba koje imaju posebne potrebe. Kao što sam rekao, zasluga ove Vlade jeste upravo u tome što se posebno potencira i vodi računa o potrebama onih kojima je to najpotrebnije. Znači, još jednom ističem činjenicu da sam i kao poslanik Pokreta socijalista ponosan zbog toga što smo uspeli da, uprkos svim nedaćama i teškoćama u ekonomskoj sferi, zadržimo isti nivo socijalnih davanja za sve socijalne kategorije i nadam se da ćemo i u narednom periodu imati rezultate bolje nego što su bili do sada, sa većom i snažnijom podrškom svih građana Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre Vulin, poštovane gošće i gosti iz Ministarstva, uvaženi potpredsedniče i predsedavajući današnjoj sednici, gospodine Arsiću, najpre vama da kažem. Dobro je što vi predsedavate danas. Imamo jedno loše iskustvo sa predsedavanjem gospodina Bečića, koji je prošle nedelje nama oduzimao reč, i ministar Vulin da čuje, kada jedan osmeh neko pokaže na licu.
Molim vas, gospodine Pavićeviću, kada gospodin Bečić bude bio u sali, onda govorite o njemu.
Ministre Vulin, povodom Predloga zakona o dopunama Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, želim da saopštim sedam napomena oko kojih, ja mislim, ovde imamo saglasnost svih osoba koje učestvuju u raspravi, što ja smatram dobrim. Imam jednu zamerku, nju ću da saopštim pred sami kraj, i imam jedno pitanje. Ali, evo, da krenemo od ovih teza oko kojih očigledno imamo saglasnost predstavnika svih parlamentarnih stranaka ovde povodom sadržine ovog Predloga zakona. Saglasni smo, i to je važno, ja mislim, da se napomene ovde, da se naglasi, oko sprečavanja diskriminacije i omogućavanja ravnopravnosti, odnosno ostvarivanja jednakih prava osoba sa invaliditetom. To je inače jedna teza koja piše u obrazloženju za raspravu i prihvatanje ovog zakona i ja sam saglasan. Druga teza, poštovana gospodo. Svi zajedno, ja mislim, treba ovde da insistiramo na poštovanju i širenju svesti o heterogenosti zajednice osoba sa invaliditetom i punoj primeni Međunarodne konvencije o pravima osoba sa invaliditetom. Koliko sam ja slušao raspravu danas, i oko te teze postoji saglasnost među svim ljudima koji nastupaju u ime političkih stranaka ili u ime izvršne vlasti danas ovde, i to je dobro. Treća teza. Mislim da je dobro da zajedno insistiramo na punom učešću osoba sa invaliditetom i organizacija koje zastupaju njihove interese u svim procesima koji se njih tiču. I oko toga, kako sam ja razumeo, imamo opštu saglasnost ovde. To je inače retka situacija u našoj Narodnoj skupštini. Četvrta teza, poštovana gospodo. Ja mislim da je veoma dobro da se zalažemo svi zajedno ovde, a i oko toga postoji saglasnost između predlagača ovog zakona i između nas narodnih poslanika i u našem društvu, za punu primenu usvojenih odredbi i standarda u oblasti pristupačnosti, i u skladu sa članom 9. Konvencije da posmatramo pravo na pristupačnost kao na ljudsko pravo i da podržavamo aktivnosti u cilju stvaranja okruženja pristupačnog za sve ljude. Važno je, ja mislim, da se u našoj Narodnoj skupštini čuju poruke ovakve sadržine, a naročito da je čuju oni ljudi koji su suočeni sa raznim vrstama diskriminacija, u ovom slučaju osobe sa invaliditetom. Peta teza, oko koje imamo saglasnost, još jednom da naglasim ovde. Uz pristupačnost koju sam malopre pomenuo, kao jednom od preduslova samostalnog života, svi zajedno, ja razumem da smo se mi oko toga dogovorili, treba da insistiramo na različitim oblicima podrške za samostalni život u zajednici, pre svega na personalnoj i drugim vidovima asistencije i podrške u odlučivanju, u situacijama kada se proceni da je ona potrebna. Šesta teza. Vidim da profesor Atlagić pažljivo sluša, sigurno je i on saglasan sa svim ovim. Obrazovanje je naročito važan segment kada je reč o punom učešću osoba sa invaliditetom u društvenom životu, blagovremenom osamostaljivanju i konkurentnosti na tržištu rada. I sedma teza, poštovana gospodo, oko koje imamo saglasnost, što je, ponavljam, retka situacija u ovom sazivu Narodne skupštine. Zajedno treba da poštujemo i promovišemo jezički identitet gluvih osoba, da pratimo primenu Zakona o srpskom znakovnom jeziku i puno ostvarivanje prava gluvih ljudi na komunikaciju i obrazovanje na maternjem jeziku. To je sedam teza koje sam ja izdvojio, za koje mi se učinilo da oko njih konačno i u ovom sazivu Narodne skupštine imamo saglasnost. Imam jednu primedbu. Ovo je kratki tekst, kratko obrazloženje. Poštovana gospodo, gošće i gosti iz Ministarstva, mi iz Nove stranke posebno insistiramo na poštovanju pravopisa i gramatike srpskog jezika. Za nas to znači sledeće. Da u slučaju bilo kog zakonodavnog projekta ne sme da se desi da u obrazloženju npr. fali neka reč, kao što fali u prvoj rečenici u glavi II – Razlozi za donošenje zakona. Kaže – Razlozi zbog kojih se predlaže donošenje ovog zakona odnose se sprečavanje diskriminacije. Dakle, fali reč „na“. Gospodo, ja to i mogu da razumem, ali hajde jednom da se dogovorimo da tekst kada dođe ovde finalni bude potpuno čist u smislu jezika.
Vreme, gospodine Pavićeviću.
Gospodine Arsiću, smem li samo jednu rečenicu, ako vi dozvolite?
Jednu smete.
Jedno pitanje sam obećao ministru Vulinu, a to pitanje tiče se mog jednog interesovanja. Šta će da bude i kada ćemo raspravljati o Predlogu zakona o spomen obeležjima, koji od maja 2015. godine, da tako kažem, čami u skupštinskoj proceduri? Ja sam spremio za raspravu veliki broj amandmana, da diskutujemo, poštovana gospodo. Hvala. (Aleksandar Vulin, s mesta: Odmah posle izbora.)
Zahvaljujem, kolega Pavićeviću. Evo, dobili ste odgovor. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, uvaženi ministre, uvažene kolege poslanici, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine u Srbiji, opštine Svrljig koja se nalazi pored najlepšeg grada u Srbiji, a to je grad Niš. Ja kao narodni poslanik ovde u Skupštini Srbije predstavljam Ujedinjenu seljačku stranku, a izabran sa liste Srpske napredne stranke. Kao i do sada, u potpunosti podržavam sve predloge zakona koje je podnela Vlada Republike Srbije, na čelu sa našim premijerom gospodinom Vučićem, a poseban akcenat stavljamo sada na rad Ministarstva za rad i socijalnu politiku, na čijem čelu je gospodin Vulin, koga stvarno izuzetno cenim kao pravnog i uspešnog ministra koji se zalaže da odradi one stvari koje u prethodnom periodu niko nije smeo da odradi, nije imao ni snage ni sluha, ali vi to radite. Ja ću govoriti o predlozima za dopunu Zakona o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Mislim da su neophodne ove dopune, jer smo svedoci šta se dešavalo u prethodnom periodu. Veliki broj lica invalida koji su imali problema sa gornjim ekstremitetima, problem sa vidom, kada dođu u situaciju da završe neki posao u nekom javnom organu, konkretno recimo u lokalnoj samoupravi, gradskoj upravi, turističkoj organizaciji ili bilo gde na nekom drugom mestu, oni da bi to uradili moraju da stave svoj potpis, ali zbog svojih nedostataka to ne mogu da urade. Više puta od ljudi koji ne vide oni traže da se stavi potpis prstom, što je za te ljude stvarno ponižavajuće. Stvarno mislim da ćemo ovim Predlogom zakona i dopunama ovog zakona staviti tačku na neke loše stvari koje su bile u prethodnom periodu, da ćemo dati mogućnost tim ljudima koji su hendikepirani na određen način, koji imaju velikih zdravstvenih problema, ali mi ih na ovaj način stvarno stavljamo u red svih, jer svi želimo da ti ljudi budu maksimalno ispoštovani. U svojoj bližoj okolini imam ljude koji su invalidi, koji imaju velikih problema i na koje svi stavljamo akcenat, ali sada na ovaj način dajemo mogućnost da ti ljudi završavaju svoj posao bez problema. Ovim predlogom i dopunom ovog zakona pečatom gde će biti ugravirani njegovi podaci, ugraviran njihov potpis, oni će na taj način stvarno rešiti svoj problem i biće mnogo lakše za njih. Ja sam stvarno kao narodni poslanik zahvalan vama, ministre, što ste i u budžetu za 2016. godinu ostavili isto onoliko sredstava za ljude kojima je potrebna pomoć. Evo, mi smo unazad nekoliko meseci imali i Odbor za poljoprivredu u Bačkoj Topoli, gde smo jednim zaključkom inicirali da se preko vašeg Ministarstva uđe u postupak promene PIO zakona vezano za poljoprivredne proizvođače. Konkretno, ja znam da ste vi već formirali grupu i na tome se radi, jer svi znamo da nije isto kada plaćaju PIO fond vezano za poljoprivredu čovek koji ima jedan hektar i čovek koji ima sto hektara, a i kvalitet zemlje nije isti kod mene u Svrljigu gde je brdsko-planinsko područje i tamo gde je ravničarsko područje. Sada ću vas još jednom pozvati, pošto stvarno imate vere, hrabrosti ivelike snage i svi ovi zakoni koje radimo veoma su kvalitetni i dobri, da uđemo u promenu zakona vezano za socijalnu zaštitu, da damo mogućnost da poljoprivredni proizvođači koji imaju 50 ari zemlje, da i oni budu sutra korisnici davanja iz Centra za socijalni rad zato što to sada ne mogu da rade. To je jedna od mogućnosti da poljoprivredne proizvođače na neki način izjednačimo jer 60 ari zemlje u mojoj opštini vredi možda 60.000 dinara, a recimo neki čovek u gradu koji koristi socijalna davanja, njegov stan vredi 50.000 evra i taj čovek koristi, a taj poljoprivrednik ne koristi. To je jedna inicijativa gde ćemo mi, siguran sam, zajedno sa vama neke stvari u okviru budžeta i mogućnosti koje dozvoljava MMF da promenimo, ali to su stvari koje moramo zajedno raditi, a moramo ući u postupak promene i Zakona o zdravstvenom osiguranju, vezano konkretno za poljoprivredne proizvođače, jer svi znamo da poljoprivrednici ne mogu da overe svoju knjižicu kada se vode na evidenciji nezaposlenih. U krajnjem slučaju, to su neke stvari koje znam da ćete vi raditi u narednom periodu i znam da će vaše Ministarstvo, na čelu sa vama, i u narednom mandatu nastaviti da radi. Ja ću, kao čovek i kao poslanik ispred Ujedinjene seljačke stranke, izabran sa liste SNS, iz najlepše opštine u Srbiji, Svrljiga, glasati za predlog i dopunu ovog zakona, zato što sam siguran da ćete ovim zakonom omogućiti ljudima koji su invalidi da lakše ostvaruju svoje potrebe i da njima bude bolje, a tada će svima nama biti bolje. Još jednom, podržaću sve predloge zakona i sve one predloge koje će Vlada Republike Srbije, na čelu sa našim premijerom, dostaviti nama na Skupštinu.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Samo kao kratak odgovor na pokretanje teme oko poljoprivrednih penzija i poljoprivrednih penzionera. Suštinski problem jeste da su se nagomilali veliki dugovi kod poljoprivrednih penzionera prema PIO fondu. Oni nisu uplaćivali svoje obaveze. E sad, postavlja se pitanje u kojoj meri mogu da ispune svoje obaveze. Da li je to objektivno moguće? Pa, upravo zato se pokrenula sad inicijativa za izračunavanje katastarskog prihoda. To je odgovor na ove probleme, da se uspostavi nova tablica katastarskih prihoda i onda na osnovu nje ćemo moći da izračunamo zaista koliko ko obavezu treba da ima. Potpuno ste u pravu - ne može onaj ko ima sto hektara i jedan hektar zemlje da imaju isto, ali sa druge strane, jedan hektar u Vojvodini, kao što ste rekli, od njega može da se živi bolje nego od jednog hektara u Svrljigu jer je to jednostavno drugačija zemlja, pa je samim tim drugačija kultura i sve ostalo. Na tome se već radi. Radi se između PIO fonda i radi se između Ministarstva poljoprivrede. Ja sam siguran da ćemo vrlo brzo izaći sa konkretnim predlogom, pa ćemo u okviru promena Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju dati odgovor i na to. Nama nije u interesu da mi poljoprivrednog penzionera uvedemo u dužničko ropstvo, zbog penzije. Ne, to svakako nećemo da radimo. Naravno, moramo to da ispravimo i moramo nekako da popravimo položaj, ali sa druge strane moramo voditi računa i o tome i o protoku vremena, doći će vreme kada će ti ljudi s pravom očekivati neku penziju. Ako nisu uplaćivali ništa, kako da je dobiju? Dakle, između ta dva suprotstavljena pola moramo da nalazimo rešenje. Kada je u pitanju Zakon o socijalnoj zaštiti, svakako, Zakon o socijalnoj zaštiti će, siguran sam, biti jedan od prvih zakona koje ćemo doneti, odnosno izmene i dopune Zakona o socijalnoj zaštiti, biće jedan od prvih zakona koji ćemo doneti nakon izbora, gde će se posebno voditi računa upravo o ovim kategorijama, da upravo uvedemo bar taj element pravednosti i da prepoznamo ono što jeste realnost. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovani narodni poslanici, u ime Pokreta za preokret mogu da saopštim da ću u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Položaj osoba sa invaliditetom je težak. Kako neće biti težak položaj osoba sa invaliditetom, kada je položaj građana Srbije težak, građani su siromašni, ne mogu da prehrane sebe i svoju porodicu. Svima je jasno da onima koji imaju invaliditet ili su teška invalidna lica imaju mnogo veći problem. Nije sporno da ovaj zakon koji ima četiri člana će rešiti jedan njihov problem, osobama koje ne mogu da se svojeručno potpišu, mogućnost da sa pečatom obave to na drugi dostojanstven način. Međutim, time se ne rešavaju problemi invalidnih lica, time nije sprovedena inkluzija invalidnih lica i time, pošto putujem po Srbiji, ljudi veruju Pokretu za preokret i zbog toga nam se obraćaju. Danas sam razgovarao sa Slavkom iz Jakovlja kod Aleksinca. Slavko je težak invalid, prima 2.000 dinara nadoknade od države Srbije, živina selu, nije mu dostupna ni zdravstvena zaštita niti drugi oblik zaštite. Prima 2.000 zato što ima na supruzi dva hektara pašnjaka, dakle, ne njive oranice, nego pašnjaka. Prima 2.000 dinara naknade. Kaže Slavko da se od te 2.000 ne može da živi. Kaže Slavko da ne mogu ni drugi invalidi u Srbiji da žive ni od 2.000 ni od 5.000 koje primaju. Njihov položaj jeste dramatičan. Srđan iz Vladičinog Hana, čovek koji ima cerebralnu paralizu, kaže danas u razgovoru da mu je država onemogućila bilo kakav vid rehabilitacije jer, kaže, ima preko 18 godina, a samo do 18 godina država već četiri i nešto godine ne omogućava, otkad je ova vlast u svakom slučaju tu, rehabilitaciju ljudi od cerebralne paralize u banjskim uslovima, da se makar malo oporave, iako načelno sada kažemo – svi smo za invalide. I ovaj čovek živi, dakle, ujednoj sredini u kojoj nema pristup, čak i da ima novca, mogućnosti da popravi ili stabilizuje, koliko je moguće, svoje zdravstveno stanje. Srđan iz Vladičinog Hana kaže – ne, ova država se ne brine o invalidnim licima. Kao što nam čovek iz Jagodine kaže – zamislite život ljudi na selu, invalida, koji piju bunarsku vodu, čija deca piju bunarsku vodu. On podseća da polovina dece u Srbiji pije bunarsku vodu, koja čak nije ni ispitana. U tom smislu, lepo je, glasaćemo u danu za glasanje za ovaj zakon, nije sporno. Vidim da sve kolege iz opozicije podržavaju ovaj zakon. Istina, on je malo okasnio, pred izbore je ovde u skupštinskoj proceduri, ali bez obzira na to, nije danas bilo ovde, niko nije pominjao niti okrivljivao samo jednu stranku za položaj invalidnih lica. Krivi smo možda svi, ali krivi smo što invalide spominjemo samo u izbornoj kampanji i što se invalidska kolica dele samo pred izbore i što se liftovi za invalidna lica dele pred izbore i što se ovakvi zakoni donose pred izbore. To je naša sramota, svih nas, jer na taj način kupujemo građane koji su teško zdravstveno ugroženi. Pokušavamo da ih kupimo ovakvim, rekao bih, političkim podvalama. No, nezavisno od toga, glasaću u danu za glasanje za ovaj zakon.
Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Meni je stvarno žao što se uopšte termin „podvala“ koristi danas. Nema oko čega da se koristi. Eto, ako nešto znači, ponoviću sada još jednom da je ovo treći zakon koji reguliše položaj osoba sa invaliditetom u mandatu ovog ministarstva, što je više nego što je doneto u poslednjih nekoliko godina, s početkom pre nešto manje od dve godine kada je formirana ova Vlada, nisu izbori bili na vidiku pa smo ih doneli. Naš prvi zakon koji smo doneli bio je upravo iz oblasti invalidskih prava. Možda ne bi bilo loše, pre nego što se koriste ovako teške reči, da se možda razgovara sa reprezentativnim organizacijama koje okupljaju osobe sa invaliditetom, da čujete šta oni imaju da kažu. Sudeći po onome što govore i kako se ponašaju, citiram – nikada nisu imali bolju saradnju sa jednim ministarstvom. Pitajte, razgovarajte sa njima. Ne znam, neki od primera koji su ovde navedeni jednostavno nemaju nikakve veze sa stanjem u smislu invaliditeta, znate. Imovinski cenzus ne postoji kada je u pitanju invaliditet, nema nikakve veze možete da budete najbogatiji čovek na svetu i najsiromašniji čovek na svetu i imate pravo na tuđu negu i pomoć. Tačka. Da li imate šest hektara ili nula hektara? Potpuno je svejedno. Možete da budete i Mišković, bilo ko drugi dobićete tuđu negu i pomoć. Očigledno čovek o kome ste govorili nije dobio tuđu negu i pomoć i to nema nikakve veze sa time da li ima hektar ili ništa zemlje, nikakve veze. Tu očigledno niste razumeli šta su prava iz oblasti invaliditeta, a šta su prava koja se dobijaju na osnovu lošeg materijalnog stanovišta, odnosno lošeg materijalnog stanja. Prošle godine, država Srbija je za plate, repromaterijale, razne konkurse koji pomažu preduzećima koji zapošljavaju osobe sa invaliditetom, izdvojila i potrošila 750 miliona dinara. Za podršku zapošljavanja osoba sa invaliditetom 500 miliona dinara, ove godine 550 miliona dinara, za aktivne mere koje pomažu održavanje i rad 22 republička, 11 pokrajinskih organizacija, reprezentativnih organizacija koje okupljaju osobe sa invaliditetom, a oni ispod sebe imaju 526 lokalnih organizacija, odvojili smo 214 miliona dinara. To je upravo juče raspisano i podeljeno. Nemojte da me optužujete za izbore, oni su srećni što je to što brže, mi se trudimo da nema razmaka između jednog i drugog konkursa da ljudi ne bi bili bez novca, pa se radi što brže. I, nastavićemo tako da radimo. Takođe, za veliki konkurs je odvojeno još 62 miliona dinara, za posebne projekte konkursa još 40 miliona dinara, plus postoje i lokalne samouprave. Ja ne kažem da je dovoljno i nikada nije dovoljno i nikada neće biti dovoljno, ali ono što radimo pokazuje tendenciju kuda ide ovo društvo, kako se ponaša ovo društvo i da postoji napredak, da postoji konkretan napredak u svakoj od oblasti. U narednih nekoliko dana ministar Verbić i ja ćemo otići u školu „Veljko Ramadanović“ koja vodi računa o obrazovanju naše slepe dece, gde treba da razgovaramo kako da obezbedimo veći broj udžbenika, kako da obezbedimo određena učila koja su specifično potrebna za slepe. Nije nam teško. Treba da budemo tamo. To je naš posao. Ponosni smo što to možemo da radimo. Isto važi i za sve ostale. Dakle, ovaj zakon je važan, pomoći će u jednom segmentu, ali svaki dan pomaže se u svim oblicima i svim delovima života osobama sa invaliditetom. Evo, da pozovem sve narodne poslanike, u Ustaničkoj ulici Udruženje slepih i slabovidih ima salon za masažu. Oni su najbolji na svetu u tome. Ko je od vas bio tamo? Niko. Da li je neko poželeo da bude tamo? Ajde, da mi odvojimo, uplatimo svojih, ne znam, hiljadu dinara. Hajde, da kupimo jedan jedini vaučer, kao što su radile socijalno odgovorne firme koje su kupovale vaučere za svoje radnike i na taj način pomagale. Hajde, da svi nađemo načina da pomognemo osobama sa invaliditetom umesto da koristimo reč prevara. Ovo nije prevara, ovaj zakon je došao na red, kad je došao, što se mene tiče mogao je i ranije, mogao je i kasnije, mogao je i 2009. godine kada smo usvojili Konvenciju, koja reguliše obavezu države da se bori protiv diskriminacije osoba sa invaliditetom. Od 2009. godine do danas ne znam šta se čekalo, ali to moraju da objasne verovatno neki drugi, ja zaista ne moram, ali ono što mogu sa ponosom da kažem da smo u vremenu mandata ove Vlade doneli više zakona koji regulišu položaj osoba sa invaliditetom, nego i jedna pre nas. Odmah da vam kažem, jel moguće da smo čekali, ne znam koliko, 50, 70 godina da prepoznamo zakonskim rešenjem zanimanje tumač znakovnog jezika? Je li trebalo, koliko decenija nam je trebalo da tako nešto uradimo? Mi smo to uradili odmah u prvoj godini svog mandata. Mislim da to treba poštovati, nije to, naravno, zasluga samo ovog Ministarstva, jeste zasluga čitave Vlade, ali i zasluga čitavog društva koje sve više prepoznaje, koje prepoznaje potrebu da pomognemo razvoju osoba sa invaliditetom i njihovom ukupnom položaju u društvu. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković, izvolite.
Hvala predsedavajući. Uvaženi gospodine ministre, dame i gospod narodni poslanici, pa meni je onako iskreno žao što je prethodni govornik, dakle govornik pre ministra Vulina, morao na neki način da ispolji tu svoju tamnu stranu i da naruši, inače vrlo konstruktivnu diskusiju koju smo imali, evo tokom celog dana, da je ispolitizuje. I to nije ono što me čudi, dakle, mi smo na takve stvari navikli, ali me sa druge strane opet raduje što uopšte danas prisustvovao i raduje me što je govorio. Raduje me što nije pobegao sa rasprave kao pre neki dan kada je ovde bio premijer, a pre toga se junačio. Junačio se ovde u holu skupštinskom pred maketama, pred slikama premijera, a onda kada je premijer došao onda je junački pobegao sa megdana. To nije tema, slažem se da nije tema i izvinjavam se zbog toga, ali sam morao da reagujem prosto ljudski na ovakvo nepoštovanje od strane prethodnog govornika. Kada je reč o Predlogu zakona, mislim da postoji potpuni konsenzus po pitanju usvajanja ovog predloga zakona. Dakle, zakona koji unapređuje ovu oblast, oblast socijalne i invalidske zaštite, kao i oblast zabrane diskriminacije. Razlozi za donošenje ovog zakona, čuli smo ih danas dosta u raspravi od svih predstavnika, zapravo od predstavnika svih poslaničkih grupa kao i od ministra, ali uprkos tome što smo čuli, a nisam pristalica toga da se ponavljamo, treba ipak podvući najvažnije neke teze, a to je sprečavanje diskriminacije osoba sa invaliditetom, omogućavanje potpune ravnopravnosti. Dakle, jednom rečju ostvarivanje jednakih prava osoba sa invaliditetom koje zbog prirode svoje invalidnosti nisu u mogućnosti da se svojeručno potpišu. Ono što bih isto istakao i svakako treba naglasiti da je trajno opredeljenje Republike Srbije po pitanju sprečavanja diskriminacije osoba sa invaliditetom koje je definisano prioritetima i ciljevima Nacionalne strategije, odnosno Strategijom unapređenja položaja osoba sa invaliditetom u Republici Srbiji kao i brojnim drugim propisima odnosno dokumentima koje se odnose na unapređenje ove oblasti. S druge strane osobe sa invaliditetom se svakog dana suočavaju sa mnogim poteškoćama i to u najrazličitijem situacijama. Obaveza je nas kao društva da učinimo dodatan napor, rekao bih, da kroz različite propise u sistemskom smislu olakšamo svakodnevnicu. U tom smislu podsetiću da je nedavno usvojen Zakon o kretanju uz pomoć psa vodiča koji će takođe dodatno pomoći osobama sa invaliditetom u tom smislu. Zaista se nadam da više nećemo imati nemile događaje ili situacije kao što je to bio slučaj sa jednom gospođom koja je, jedna od poslanica je to i spominjala danas u diskusiji, dakle, reč je o GSP, jedna osoba nije mogla da uđe sa psom. Duboko sam uveren da je u pitanju nepoznavanje zakona. Nadam se da se to više neće ponavljati, ali bih takođe istakao u pozitivnom smislu i reakciju GSP Beograd. Reakcija je bila hitra. Reakcija je bila pravovremena. Izdali su saopštenje, poveli disciplinski postupak protiv vozača i zaista sam ubeđen da se takve nemile situacije više neće dešavati. Želeo bih da se osvrnem, odnosno da se nadovežem na inicijativu gospodina Milosavljevića koju smo čuli danas u toku rasprave, to je participacija osoba sa invaliditetom na izbornim listama. Lično mislim da je ideja dobra. Lično mislim da vredi razmisliti o takvom predlogu. Ja bih istakao jedan mali primer, ali to što je mali primer ne znači da nije značajan, dakle, opštinski odbor SNS na Vračaru, odnosno odborničke grupe SNS na Vračaru koja u svojoj odborničkoj grupi je imala u tekućem mandatu osobu sa invaliditetom. Mislim da je to dobar primer i mislim da treba razmišljati u tom pravcu. Iz svih ovih razloga zaista ne bih želeo da ponavljam sve što su prethodni govornici rekli, ali bih naravno pozvao da i siguran sam da će se to desiti, da u danu za glasanje jednoglasno donesemo ovaj zakon. Zahvaljuje.
Zahvaljujem se. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodni poslanik dr Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, prijatelji iz ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, na kraju ove rasprave želim da još jednom skrenem pažnju na mnogo važnije i jače barijere koje imaju naši sugrađani, osobe sa invaliditetom. Pored arhitektonskih, to su te barijere u glavama građana naše države i te barijere moramo zajedno da rušimo. Navešću vam jedan primer pre nepunih godinu dana, jedna organizacija osoba sa invaliditetom u Nišu je organizovala druženje sa građanima Niša i pozvala je građane Niša da sednu u kolica osoba sa invaliditetom, da sednu u kolica, invalidska kolica i da zajedno sa njima prošetaju kolicima po gradu da vide njihove probleme. Ja mogu da vam kažem da je veliki broj ljudi odbio taj njihov poziv, uz ono sujeverje – neću da sednem, može to meni da se desi. Želim da ukažem na nesagledavanje tih ljudi na onaj pravi način kako bi trebalo, pa postavljam isto pitanje svima nama, da li smo svesni da mnoge osobe sa invaliditetom upravo zbog tih nekih arhitektonskih barijera nemaju adekvatnu zdravstvenu zaštitu, ne mogu da dođu do mnogih ambulanti, do mnogih bolnica, da mnoge zgrade koje se prave i dan danas ne poštuju pravila pri izdavanju građevinskih dozvola, da ne postavljaju rampe koje bi koristili osobe sa invaliditetom, tako da jedan proces koji iziskuje sveobuhvatnu pažnju države, ko god bio na vlasti, ko god bio na čelu ministarstva koje vi trenutno sada vodite, potrebno je mnogo pažnje, svakodnevna pažnja i ono što sam rekao, ne samo danas kada pričamo o ovom Predlogu zakona, ne kada je Međunarodni dan osoba sa invaliditetom, nego kontinuirano da vodimo računa o njima i njihovim pravima. Ono što u prvom delu današnjeg zasedanja sam citirao Povelju UN koju smo mi parafirali 2009. godine, član 9. kaže da države potpisnice se obavezuju da će osigurati i promovisati puno ostvarivanje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda za sve osobe sa invaliditetom, bez ikakve diskriminacije po osnovu invalidnosti. Da bi to ostvarile, države potpisnice su se obavezale da urade mnogo što šta što država Srbija je krenula da radi, a ono što ja naglašavam i po drugim put ponavljam, to je neophodnost uvođenja personalnih asistenata u mnoge lokalne samouprave koje još uvek i ne znaju šta je personalni asistent i šta je svrha personalnog asistenta. Personalni asistenti omogućavaju kvalitetniji i bolji život osobama sa invaliditetom koje su teško bolesne, koje su vezane za kolica, koje je bolest vezala za kolica, koje je neka saobraćajna nesreća vezala za kolica i bez personalnog asistenta oni ne mogu da vode jedan normalan život. Nije samo život da se odrede neka sredstva da on ima mesečno neka primanja, nego je njegov život da se vrati, da postane ravnopravni član ovog društva, da ima pravo da uz pomoć personalnog asistenta ode do bioskopa, ode na posao, da u toku dana se prošeta do biblioteke neke, da se prošeta gradom, da u toku dana u svojoj kući ima mogućnost da se prebaci iz kreveta na neku stolicu, da radi nešto na računaru. Tako da, mislim da borba za njihova prava tek kreće. Na dobrom smo putu danas. Današnja rasprava me je uveravala da ima sluha među nama političarima, iako mnogo ljudi kada kažete političari, ne veruju. Mislim da u nekim stvarima smo se složili, to je dobro što su i ostale kolege iz vlasti i opozicije danas bili jedinstveni u cilju poboljšanja i prava i položaja osoba sa invaliditetom. Tako da, jedan mali primer i predlog oko personalnih asistenata, da oni budu obaveze lokalnih samouprava, da lokalne samouprave moraju da nađu načina u budžetu prvo da vide koliko imaju svojih sugrađana koji trebaju da imaju podršku lokalne samouprave, lokalne skupštine, da im se omogući personalni asistent da on bude sa njima. Ja opet ponavljam, mnoge lokalne samouprave ne razumeju šta je personalni asistent, misle da je to geronto domaćica, misle da je to neka socijalna pomoć. Ne, personalni asistent je osoba koja osam sati provodi sa vama, koja vam pomaže u vašem dnevnom radu, dnevnom životu, a u Nišu, mogu da vam kažem, da personalni asistenti postoje za neke naše sugrađane i u tri smene. Znači, pokriveni su 24 časa, što je jedan dobar primer iz Niša. Mislim da je Niš prvi krenuo sa personalnim asistentima i da taj primer treba da slede i druge lokalne samouprave. Završiću, pošto je danas rasprava, jedna debata u stvari, nije ni rasprava nego debata o jednom jako dobrom zakonskom predlogu, završiću sa nadom da ćemo u narednom skupštinskom sazivu smoći snage da nađemo i novca, ali da nađemo i one dobre volje da zakon, roditelj, negovatelj, nađemo načina kako će i on u Srbiji da zaživi, s obzirom da su mnoge evropske zemlje pokazale svoju humanost i podršku roditeljima koji imaju decu koja su u kolicima, decu koja su sa smetnjama u intelektualnom razvoju, da ih podrži na taj način da imaju mogućnost da oni neguju svoju decu i da za to dobiju neku novčanu pomoć i da im teče radni staž. Mislim da kada je to uradila Crna Gora skoro, Hrvatska je to odavno uradila, da i mi i te kako imamo, mislim da čak imamo mnogo veće srce nego te zemlje u okruženju i tu humanost naših građana, milion puta proveravana, da trebamo i mi da kao političari nađemo načina da uslišimo te neke molbe i tu preku potrebu da budu uz svoju decu i da im država praktično tako pruži jednu podršku da kroz zakonsko rešenje, kroz radni staž i kroz neku sumu novca koju bi oni primali kao mesečnu nadoknadu, bili u prilici da svu ljubav koju onako daju svojoj deci, da imaju prilike da ne budu sankcionisani praktično, da ne moraju da daju otkaze sa posla, da ne moraju da uzimaju bolovanje, nego da kroz jedno zakonsko rešenje i kroz to zakonsko rešenje ovde postignemo jedno jedinstvo i jedan put ka još humanijoj i boljoj Srbiji koja vodi računa o svojim socijalno ugroženim grupama. Svakako da ovo iziskuje puno razumevanja, puno ljubavi i puno pažnje. Ja vam se zahvaljujem i na kraju još jedanput naglašavam da će poslanička grupa DS u danu za glasanje glasati za ovo zakonsko rešenje. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Ne.) Ako ne, zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Sada određujem pauzu u trajanju od 30 minuta. Nastavljamo sa radom u 15,15 časova. [[Posle pauze]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa današnjim radom. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da današnjoj sednici prisustvuju: Ivan Tasovac, ministar kulture i informisanja, Aleksandra Fulgosi, v.d. pomoćnika ministra kulture i informisanja, Igor Jovičić, sekretar Ministarstva kulture i informisanja, Predrag Blagojević, viši savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja, Tatjana Bojić Jurić, samostalni savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja, Vladimir Nedeljković, savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja i Dragana Ignjatović, iz Ministarstva kulture i informisanja. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Saglasno članu 157. stav 2. i čl. 192. i 193. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o obaveznom primerku publikacija, Predlogu odluke o utvrđivanju prostorno kulturno-istorijske celine Kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, Predlogu odluke o utvrđivanju granica zaštićene okoline i mera zaštite prostorno kulturno-istorijske celine „Gradsko jezgro Sremskih Karlovaca“, nepokretnog kulturnog dobra od izuzetnog značaja i Predlogu autentičnog tumačenja odredbi člana 142. Zakona o javnom informisanju i medijima. Da li želi reč predstavnik predlagača, ministar Ivan Tasovac? (Da) Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo poslanici, danas imamo objedinjenu raspravu o Predlogu odluke o utvrđivanju prostorno kulturno-istorijske celine Kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, Predlogu odluke o utvrđivanju granica zaštićene okoline i mera zaštite prostorno kulturno-istorijske celine „Gradsko jezgro Sremskih Karlovaca“, nepokretnog kulturnog dobra od izuzetnog značaja, takođe zakon o izmenama i dopunama Zakona o obaveznom primerku publikacija i izmene i dopune Zakona o kulturi. Kultura je ogledalo svakog društva, materijalno i nematerijalno nasleđe kreativne industrije i različite forme umetničkog izraza u velikoj meri utiču na sliku koju pojedinci i čitave zajednice stvaraju kako o sebi, tako i o drugima. Kroz kulturu svi mi razvijamo snažan osećaj pripadnosti, ali i svest o izuzetnosti različitih tradicija, verovanja i pogleda na svet. Kultura, međutim, nije samo izvor kolektivnog pamćenja. U globalizovanom svetu, kultura predstavlja jedan od ključnih faktora društveno-ekonomskog razvoja. Kultura je spona između idealizovane, sublimirane slike o prošlosti i odlučne, aktivne i dinamične vizije budućnosti, koju svako društvo želi da izgradi za sebe. U vreme kada masovne migracije, ekonomska previranja i strukturalne promene i dalje potresaju čitav svet, negovanje i očuvanje kulture predstavlja jedan od kamena temeljaca za stvaranje društva koje je neopterećeno predrasudama i koje je okrenuto razvoju. Zato uređivanje i podrška sektoru kulture mora biti sastavni deo svake odgovorne politike. Zakon o kulturi koji je stupio na snagu septembra 2009. godine bio je prvi akt opšteg karaktera, koji je uspostavio sistemske osnove za funkcionisanje sektora kulture u Republici Srbiji. Tokom njegove primene koja je započeta u martu 2010. godine, uočen je, međutim, niz nedostataka i praktičnih problema. Cilj donošenja zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi je da se svi uočeni nedostaci prvobitnog zakona isprave i da na taj način on postane maksimalno primenjiv. Od predloženih izmena i dopuna o kojima će danas raspravljati Narodna skupština, sistem kulture u našoj zemlji će dugoročno imati višestruke koristi. Želeo bih da pre početka rasprave istaknem koje su to ključne izmene u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi preciznije utvrđuje načela kulturnog razvoja i uspostavlja jasne prioritete u vođenju kulturne politike. Preciznije se određuje opšti interes u kulturi i terminološki i suštinski. Redefinišu se pojmovi kulturnih delatnosti i kulturnih oblasti, ne samo zarad usaglašavanja sa evropskom praksom, već i radi kvalitetnijeg sadržinskog ustrojstva i pravednijeg ravnopravnog tretmana svih kulturnih delatnosti u našoj zemlji. Preciznije i jasnije se definiše procedura javnih konkursa za izbor direktora ustanova kulture, kao i odgovornosti i obaveze upravnih odbora i samog ministarstva. Problemi uočeni u dosadašnjoj praksi sprovođenja konkursa za sufinansiranje projekata u kulturi nametnuli su obavezu da se preciznije reguliše taj postupak, kao i procedure za korišćenje budžetskih sredstava u sektoru kulture. Regulisanjem procedure finansiranja međunarodne saradnje stvoriće se i preduslovi za veću dostupnost sredstava iz međunarodnih fondova. Izmene i dopune zakona koje se tiču Nacionalnog saveta za kulturu omogućuju ravnomernu zastupljenost svih kulturnih delatnosti u ovom telu i preciznije definišu ovlašćenja Nacionalnog saveta, kako bi se izbegla konfuzija u pogledu njegovih nadležnosti i odgovornosti. Ne manje značajno je i regulisanje finansijske nadoknade za rad članova Nacionalnog saveta. Priznanje za vrhunski doprinos kulturi, što je zapravo bio samo sinonim za tzv. nacionalne penzije, status ustanova kulture od nacionalnog značaja i ugovori o radu na tri godine su od samog uvođenja izazivale najveće kontroverze, ne samo u stručnoj, već i u široj javnosti. Izmene i dopune Zakona o kulturi predviđaju brisanje ovih instituta. Njihova dalja primena unosila bi dodatnu konfuziju i podele u oblasti kulture, koja mora biti tačka konsenzusa svih nas. U želji da se što više približimo toj tački konsenzusa Ministarstvo kulture i informisanja je u septembru 2014. godine formiralo Radnu grupu koja je izradila radni tekst nacrta i poslalo ga na mišljenje Nacionalnom savetu za kulturu. Nakon usvajanja dela primedbi Nacionalnog saveta, pripremljena je verzija koja je bila predmet javnih rasprava u Beogradu, Nišu i Novom Sadu. Pri tome su svi zainteresovani građani po prvi put imali priliku da svoje predloge i sugestije dostave Ministarstvu elektronskom ili običnom poštom. Posebno napominjem da su svi pristigli predlozi i odgovori na one koji nisu prihvaćeni bili objavljeni na sajtu Ministarstva kulture i informisanja. Čitav proces je pratila otvorena debata u medijima, što je bez obzira na povremeno neodmerene izjave učesnika u debati dodatno doprinelo transparentnosti u procesu izrade predloženog teksta. U sledećoj fazi organizovano je javno slušanje u Narodnoj skupštini Republike Srbije, nakon čega je tekst izmenjen u skladu sa predlozima prihvaćenim tokom javnih rasprava. Tako koncipiran tekst je poslat na mišljenje Evropskoj komisiji koja nije imala ni jednu jedinu primedbu na sadržaj. Ista verzija nacrta u izmenama i dopunama Zakona o kulturi je prosleđena i nadležnim državnim organima na mišljenje. Nakon što su pristigli predlozi inkomporirani u tekst nacrta zakona, isti je prosleđen Vladi na usvajanje i nalazi se danas pred vama. Kultura se ne stvara na nebu, nego na zemlji, a to znači da je profesionalan, odgovoran i održiv sistem kulture nemoguće zamisliti bez zakonskih okvira koji jasno definišu i uređuju njegovo funkcionisanje. Kao i u svakom drugom složenom sistemu, koji je deo javnog prostora, i u kulturi je neophodno da svi učesnici ne samo poznaju opšta pravila igre, nego i da ih se pridržavaju. Samo jedan pažljivo uređen sistem u kome se znaju prava i odgovornosti svih javnih aktera pruža jednaku šansu svima. Predloženi zakon o izmenama i dopunama Zakona o kulturi je upravo odraz napor Ministarstva kulture i informisanja Republike Srbije u pravcu obezbeđivanja sistemskih rešenja i optimalnih uslova za uspešan i ravnomeran razvoj kulture u našoj zemlji. Hvala.
Zahvaljujem. Da li drugi predlagač ispred Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo Narodne skupštine, dr Aleksandar Martinović, želi reč? (Ne.) Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? Reč ima narodni poslanik Vesna Marjanović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, zahvaljujem. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Odbor za kulturu i informisanje nije prihvatio predlog izmena i dopuna Zakona o kulturi u načelu na svojoj današnjoj sednici. Kao što je većini kolega poznato, to je situacija koja se veoma retko dešava u Skupštini. Mislim da bi bilo važno da svi zajedno iz toga izvučemo neke pouke, posebno mislim da te pouke treba da izvuku predstavnici predlagača, odnosno ministar kulture i njegovi saradnici. Po mom mišljenju, danas su narodni poslanici imali priliku da čuju obrazloženja predstavnika gotovo svih umetničkih udruženja u Srbiji, Nacionalnog saveta za kulturu, argumentima i amandmanima koje oni podnose već mesecima od kada se ovaj zakon nalazi u proceduri. Mislim da je Odbor odgovorno postupio, jer je očigledno da ima dobar broj rešenja oko kojih i dalje postoje dileme oko njihove primenjivosti i svrsishodnosti kada je u pitanju funkcionisanje ustanova kulture i samostalnosti, odnosno rada naših umetnika. Pred nama su dva moguća scenarija koja nam daje Poslovnik i zakon. Jedan je da se razumno pogledaju svi amandmani koji su podneti, ako se ne varam ima ih oko 80, da se veliki broj usvoji, ukoliko mislimo da ovaj zakon popravimo. Druga mogućnost, naravno, je da se zakon povuče. Njega može da povuče samo predlagač. Moje je bilo da samo podsetim na mogućnosti koje su pred nama. Da zaključim time što ću reći sledeće: da je gospodin ministar, ili bar državni sekretar, ili bar pomoćnik iz Ministarstva kulture, što bi bio red, kad se podnosi ovako važan zakon, a rekla bih i to da je ovo prvi zakon, jedini zakon iz oblasti kulture koje je ministar u svom mandatu predložio Skupštini, bio prisutan na sednici možda bi ishod glasanja na Odboru za kulturu bio drugačiji. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima ministar. Izvolite.
Meni se čini da je ovo zapravo potvrda demokratije i da će današnja rasprava biti potvrda u kakvom demokratskom društvu živimo i koliko je važno poštovati sve procedure. Podsetiću, ovaj zakon je prošao, ne samo javne rasprave, već i javno slušanje, pratila ga je sve vreme otvorena debata. Danas je bila i debata na Odboru za kulturu i informisanje. Međutim, zakoni se donose u Skupštini i njih donosi 250 poslanika Skupštine. Dakle, oni se donose u plenumu. Iskreno verujem i trudiću se da svim argumentima do kojih smo došli dugotrajnim radom i velikim brojem konsultacija sa strukom i korišćenjem najboljih primera međunarodne prakse, argumentima ubedim svih 250 poslanika da podrže i glasaju za izmene i dopune ovog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Anamarija Viček.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege i koleginice narodni poslanici, ja bih volela da govorim samo o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o kulturi u ime poslaničke grupe SVM, iako je u dosadašnjoj raspravi veliki broj zakona koji ćemo prihvatiti u danu za glasanje. Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o kulturi se menja i dopunjuje zakon koji je donet 31. avgusta 2009. godine, i to na istoj sednici na kojoj je donet i Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Nažalost, zakoni koji su istovremeno u proceduri se ne mogu usaglasiti međusobno, pa je tako došlo i do kolizije između ta dva zakona. Ja sam na to u ime poslaničke grupe SVM ukazala još 14. jula 2014. godine, i to na javnom slušanju koje je održano u Skupštini po Nacrtu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, izrazila nadu da će se u skorijoj budućnosti poraditi na usaglašavanju ta dva zakona, kada već to u ovom predlogu zakona nije učinjeno. Prošlo je poprilično dugo vremena od tog javnog slušanja, tako da je bilo dosta vremena da se sugestije stručne javnosti uvaže, a nažalost izmene i dopune ovog predloga se ne tiču odredaba zakona koje se odnose na nadležnosti nacionalnih saveta nacionalnih manjina, te se u ovoj fazi nije moglo raditi na sveobuhvatnoj harmonizaciji ovih zakona. Kolizija između ovih zakona je od samog početka do danas stvarala problema u tri ključna pitanja koja su Zakonom o kulturi i Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina na drugačiji način regulisana ili nisu precizno definisana. Prvi je postupak za utvrđivanje neke već postojeće ustanove u oblasti kulture za ustanovu od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj kulturne posebno i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine. Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina je utvrđeno da nacionalni saveti nacionalnih manjina utvrđuju koje su ustanove kulture od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine. Zakonom o kulturi je utvrđeno da Republika Srbija, AP i jedinica lokalne samouprave utvrđuju koje su ustanove kulture od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine i to na predlog nacionalnih saveta nacionalnih manjina putem izmene osnivačkog akta. U praksi, međutim, u brojnim slučajevima dolazi do nemogućnosti vršenja nadležnosti nacionalnih saveta nacionalnih manjina u oblasti upravljanja ustanovama koje su od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine. Postoji nekoliko primera kada je nacionalni savet određene nacionalne manjine utvrdio da je neka ustanova od posebnog značaja za tu nacionalnu manjinu, a osnivač po pravilu jedinica lokalne samouprave, zbog političkih razloga je odbijao da izmenom osnivačkog akta omogući implementaciju prava nacionalnog saveta za učešće u upravljanju tom ustanovom. Kriterijumi za utvrđivanje ustanova kulture od posebnog značaja za očuvanje i unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine su 2. tačka koja je problematična. Zakonom o nacionalnim savetima i Zakonom o kulturi nisu utvrđeni kriterijumi čijom bi se primenom utvrđivala neka već postojeća ustanova u oblasti kulture za ustanovu od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje nacionalnog identiteta nacionalne manjine. I, treće, uređivanje situacije kada više nacionalnih saveta utvrdi da je neka ustanova u oblasti kulture od posebnog značaja za očuvanje, unapređenje i razvoj posebnosti i nacionalnog identiteta. Naime, u svakom slučaju kada više nacionalnih saveta odredi da je to ustanova u oblasti kulture od posebnog značaja za određenu nacionalnu manjinu, nacionalni saveti imenuju po jednog člana upravnog odbora na osnovu Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Zakon o kulturi predviđa da u tom slučaju nacionalni saveti zajednički podnose kandidata za člana upravnog odbora. U praksi ovo rešenje pokazalo se kao potpuno necelishodno, budući da pojedine nacionalne manjine imaju potpuno različite, ponekad i suprotstavljene probleme ili interese koje taj zajednički član upravnog odbora jednostavno ne može da zastupa. Zakon o kulturi, kao što sam napomenula, donet je u septembru 2009. godine. Primenjuje se od marta 2010. godine i za te četiri godine su se u više oblasti pokazale manjkavosti zakona, kao i problemi u primeni, iako je on bio prvi akt opšteg karaktera koji je imao za cilj sveobuhvatno zakonsko regulisanje u oblasti kulture. Čini se da je najkritičnija oblast priznanja za vrhunski doprinos u kulturi zbog čega je i ovaj zakon naišao na izuzetno veliki otpor na Odboru za kulturu, tako da je glasanjem zakon i odbijen od strane odbora. Volela bih da naglasim da je za pohvalu da uprkos odredbama Nacrta zakona, iako će se celokupna institucija priznanja za vrhunski doprinos u kulturi potpuno ukinuti, ipak će dobitnici koji su priznanje ranije stekli zadržati to pravo, a to je za poslaničku grupu SVM od značaja zbog toga jer u Vojvodini postoji znatan broj istaknutih umetnika, pripadnika mađarske nacionalne manjine, u raznim oblastima kulture koji su prethodnih godina dobili ovo priznanje, što je od izuzetnog značaja jer se na taj način afirmiše njihov doprinos i nacionalnoj kulturi Republike Srbije, a ne samo kulturi Mađarske nacionalne manjine. U narednom delu izlaganja volela bih da se osvrnem na amandmane koje je predala poslanička grupa SVM, a o kojima smo sa gospodinom ministrom i saradnicima u novembru razgovarali detaljnije. Prvi amandman se odnosi na član 15. kojim se menja član 35. Zakona o kulturi, a predlažemo da se doda stav koji određuje da u slučaju kada se radi o ustanovi od posebnog značaja za očuvanje i unapređenje i razvoj kulturne posebnosti, i očuvanje identiteta nacionalne manjine u procesu imenovanja direktora ustanove, javni konkurs se objavi i u jednom od štampanih medija na jeziku i pismu nacionalne manjine. Naime, Ustav Republike Srbije pripadnicima nacionalne manjine garantuje pravo na potpuno blagovremeno i nepristrasno obaveštavanje na svom jeziku, a Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina propisuje da pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo na potpuno i nepristrasno obaveštavanje na svom jeziku, što se naravno odnosi i na informisanje putem štampe i drugih sredstava javnog obaveštavanja. Kako bi se realizovali Ustavom i zakonom zagarantovana prava mi amandmanom predlažemo objavljivanje javnog konkursa za imenovanje direktora ustanove od posebnog značaja za očuvanje i unapređenje i razvoj kulturne posebnosti i očuvanje identiteta nacionalne manjine i u jednom od štampanih medija na jeziku i pismu odgovarajuće nacionalne manjine. Drugi naš amandman se odnosi na član 42. Predloga zakona kojim se menja član 76. Zakona o kulturi i naš predlog je da se doda stav kojim će se bliže odrediti da nacionalni savet nacionalne manjine daje predlog za raspodelu sredstava koji se dodeljuju putem javnog konkursa budžeta Republike Srbije, AP ili jedinice lokalne samouprave, ustanovama, manifestacijama i udruženja nacionalne manjine u oblasti kulture. Naime, Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina propisuje da nacionalni savet nacionalnih manjina daju predlog za raspodelu sredstava koja se dodeljuju putem javnog konkursa iz budžeta Republike, AP, odnosno jedinice lokalne samouprave, ustanovama, manifestacijama i udruženjima nacionalne manjine u oblasti kulture. Kako bi se uskladio zakon o kulturi sa Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, mi predlažemo ovu dopunu. Treba, naravno, napomenuti da je interesantno kako je ovo u određenom procentu slučajeva i do sada dobro funkcionisalo, znači nacionalni saveti su davali svoje predloge, ali bez toga da je to u Zakonu o kulturi bilo tako. Tako da mi sada samo predlažemo harmonizaciju zakona, da bi se u suštini u većem broju slučajeva to tako i radilo. Drugi deo amandmana se odnosi na isti član i naš predlog se takođe odnosi na usklađivanje Zakona o kulturi i Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Predlažemo da se na kraju poslednjeg stava koji određuje da bliža merila, kriterijume i način izbora projekata u kulturi koji se finansiraju iz budžeta Republike Srbije, AP, odnosno jedinice lokalne samouprave utvrđuje Vlada. Naš predlog je da se doda posle – utvrđuje Vlada, u skladu sa načelima kulturnog razvoja, a naročito uvažavanjem kulturnih i demokratskih vrednosti lokalne, regionalne i nacionalne tradicije, kulturne raznolikosti, očuvanjem kulture nacionalnih manjina i dobara od posebnog značaja za kulturu i istoriju srpskog naroda koji se nalazi van teritorije Republike Srbije. Volela bih da istaknem da je u članu 4. i 5. Zakona o kulturi propisano da se AP stara o sprovođenju kulturne politike na svojoj teritoriji, jedinica lokalne samouprave stara se o zadovoljavanju potreba građana o kulturi na svojoj teritoriji, a nacionalni saveti nacionalnih manjina, se staraju u sprovođenju kulturne politike nacionalne manjine. S obzirom da Predlogom zakona Vlada na jedinstven način utvrđuje merila za izbor projekata u kulturi koji se finansiraju iz budžeta Republike Srbije, budžeta AP, odnosno budžeta jedinice lokalne samouprave, našim amandmanima želimo samo da se ti zakoni ponovo usaglase. Na kraju da se podsetimo da je Ustavni sud 2014. godine, prilikom ocene ustavnosti Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina neke članove ocenio neustavnim a druge članove u potpunosti prihvatio kao u skladu sa Ustavom. Stoga, svaki novi zakon koji se donosi a odnosi se i na nacionalne manjine, odnosno nacionalne savete nacionalnih manjina, mora da uzme u obzir i odredbe tog zakona. Ne može da negira, ne može da ostavi van pažnje odredbe tog zakona, kao i da ne može da bude fakultativno da li će se uskladiti s njim ili ne. Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina nije manje bitan od bilo kog drugog zakona pošto je donesen i prihvaćen od strane Narodne skupštine Republike Srbije i to većinom glasova svih narodnih poslanika. Apelujem da se naši amandmani prihvate i tako ćemo u danu za glasanje, naravno glasati za donošenje Zakona o kulturi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Mirjana Dragaš.
Hvala. Poštovani gospodine predsedavajući, gospodine ministre, poštovani poslanici, danas se pred nama nalazi i razgovaramo o veoma važnom zakonu, Zakonu o kulturi.On je donet svega pre nekoliko godina, 2009. godine, ali je pokazao određene svoje karakteristike iz kojih je prosto proizašlo da se o njemu mora razgovarati na nov način, usklađen sa novim vremenom. U svakom slučaju, u ime poslaničke grupe SPS, vrlo rado i lično ću podržati svaki demokratski duh koji podrazumeva uvažavanje svih mišljenja, toleranciju, poštovanje svih, ali i istovremeno jasno poštovanje cilja koji želimo razvijajući kulturu da postignemo, i u tom pravcu ja mislim da je i danas u uvodnom izlaganju ministar dao jedan sasvim jasna pravac i usmerenje. Kada je reč o samoj kulturi, moramo priznati da je ona široka, da ona angažuje i okuplja veliki broj umetnika i stvaralaca iz najrazličitijih oblasti. Kultura je i način života, vrednost u društvu koje delimo, personalne vrednosti koje poštujemo i po kojima živimo. To su i dela po kojima se kao narod prepoznajemo i trajemo. Zato je vrlo važno kako je u zakonu definišemo, kakav joj je okvir i kakve vrednosti neguje. Najopštije, ali kako se to popularno kaže - krovni zakon je Zakon o kulturi koji je kao sistemski usvojen prvi put 2009. godine. Bez obzira što krovni zakon kao jedinstven nije postojao u prethodnom davnom periodu, recimo, u vreme socijalističke Jugoslavije, kultura je zauzimala vrlo važno mesto, razvijale su se institucije. Među njima, kao i u odnosu sa državom, postojao je red. Prepoznavali su se prioriteti, znali su se vrhunski dometi, bili poznati zaslužni umetnici, nagrade, bilo smo poznati i prisutni u svetu. Finansije su bile na održivom nivou, tako da je umetnost, kultura u celini funkcionisala na visokom nivou. Takođe, prepoznavale su se, bez mešanja kriterijuma, institucije od nacionalnog značaja, bile su otvorene i dostupne građanima. Otvarale su se biblioteke, domovi kulture, film i televizija su negovale visoke estetske edukativne ciljeve i vrednosti po kojima smo bili prepoznatljivi i prisutni na međunarodnom sceni i u međunarodnoj razmeni. Nažalost, proklamovani ciljevi demokratizacije, posle 2000. godine, višestranačkog sistema, kakav je uspostavljen, nagle i nekontrolisane privatizacije privrednih subjekata, razvijanje, uslovno rečeno, divljeg kapitalizma liberalnog tipa, stranačko upravljanje ministarstvima itd, naglo je poništilo sve prethodne vrednosti i ciljeve. Ukinute su u takozvanoj toj privatizaciji mnoge institucije kulture. Bioskopi su zatvarani, zatvoreni su mnogi domovi kulture, a naročito u malim gradovima u kojima su se, pored ostalog, negovali razni oblici amaterizma. Zatim, osiromašene su ili su zatvorene manje biblioteke, zapostavljeni su i srušeni razni oblici umetničke baštine, uništene mnoge knjige, zatvoreni muzeji, a osiromašenom narodu razni oblici kulturnog stvaralaštva, na primer pozorišta, koncerti itd, postali su finansijski nedostupni. Nažalost, mediji su postali promoteri primitivizma, pod izgovorom da narod to želi, pod znacima navoda, ili da para nema, a regulatornih tela ima i ćute. Nemoguće je kao društvo da nemamo sredstva i načina da se tome odupremo. Zakon o kulturi prvi put je, dakle, kao jedinstven, krovni, usvojen 2009. godine, a stupio je na snagu 2010. godine. Usvajanje ovog zakona bilo je od velikog značaja, jer su iz njega proizašli razni pojedinačni zakoni, a ja ću ovde da naglasim da je posebno značajno što je ustanovljen i usvojen prvi put Zakon o zadužbinama i fondacijama, Zakon o bibliotečkoj informativnoj delatnosti, Zakon o staroj i retkoj bibliotečkoj građi, Zakon o arhivskoj građi i arhivskoj službi. Doneta su i mnoga podzakonska akta. I pored svih dobrih strana, ovaj zakon nije mogao sve da reši, a i mnogi odnosi su se tokom vremena menjali, što zahteva i promene u zakonu. Pri tome, hronični i sve veći nedostatak novca i urušavanje privrede doveli su i do osiromašenja umetnosti i umetnika. Problematično, naravno, jeste opredeljivanje minimalnog iznosa budžetskih sredstava za kulturu, ali je još gore učiniti državnu kasnu praznom. U takim uslovima pate svi, sve delatnosti, a posebno one koje ne ostvaruju novu ekonomsku i finansijsku vrednost, ali stvaraju neku drugu, a tu su svakako i kultura i prosveta i zdravstvo, i stari i mladi. Skoro sve postaje siromašno i postaju socijalni slučajevi. Teško je podizanje sa dna i ono traje dugo. Mi to sada radimo i upravo u tom vremenu živimo. Ovo je vreme koje traži podjednake napore svih, razumevanje koje mora da ima jasan cilj – oživljavanje proizvodnje, novu tzv. industrijalizaciju Srbije, nove proizvodnje vrste i kapacitete, zdravu privredu, novo dinamično tržište rada, nove proizvodne ciljeve za kojim Vlada neprekidno traga i stvara ih i koji će dati bolje uslove i za zdravstvo i za obrazovanje, ali i za kulturu.
Gospođo Dragaš, izvinjavam se za trenutak, samo da dam obaveštenje Narodnoj skupštini. Saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam narodne poslanike da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Izvinite, nastavite.
Nastaviću dalje ako dozvolite. Hvala. Dakle, ono što je bitno kod razvoja kulture, jesu jasni ciljevi, napori i odgovornost svih, međusobno poštovanje i tolerancija, prioriteti, poštovanje zakona, jačanje institucija, jačanje položaja umetnika, poštovanje nacionalnih vrednosti i nacionalne baštine po kojoj smo kao narod prepoznatljivi, ali i uklapanje u savremene tokove, što treba da odredi naše vreme, naše junake, ali i buduće odnose. Ti odnosi su danas sve dinamičniji i traže od nas i brzo reagovanje i nove forme. Ne može se razvijati internet, a zaboraviti ćirilica. Ne možemo se nje setiti samo kada drugi počnu da je prisvajaju. Ja ću, recimo, ovde podsetiti na postojanje dubrovačke stare književnosti o kojoj je nedavno odštampala knjigu profesorka Zlata Bojović, koja je izazvala veliku polemiku, ali u kojoj je jasno potvrdila i u to staro vreme i postojanje ćirilica i knjiga na ćirilici i veliku srpsku baštinu o tome. Ne možemo zatvarati škole i improvizovano ad hok menjati programe, a ne setiti se velikog prosvetitelja i prvog Evropejca među Srbima, Dositeja Obradovića koji je otvarao škole jednako za dečake i devojčice i pozivao na učenje i toleranciju, i to pre 200 godina. Ne možemo se ne setiti Ruđera Boškovića ili Nikole Tesle, ili pomenuti ih samo kada drugi počnu da ih svojataju. Moramo našu kulturu više ugraditi u naše delo i u naše zakone. Moramo se setiti i velikana Milutina Milankovića, Mihajla Pupina, ali i drugih naših velikana koji su zadužili svet, ali i naš rod. Srbija je tada bila, kada su oni stvarali, siromašna, bila je nerazvijena, tek je osvajala svet slobode, ali je imala jasan cilj. I danas nam trebaju umni ljudi, velikani koje ćemo pomoći da se razviju, da ostanu ovde, naprave veliko delo, a ne da odu u svet, a pre toga sve što se događalo da zaborave. Onda smo i mi osuđeni na zaborav i nestajanje. U ime obnovljene Srbije, donećemo i ovaj Zakon o kulturi, koji će biti samo još jedna faza u našem kulturnom identitetu. Na ovaj predlog bilo je dosta primedaba, izazvao je nekoliko nedoumica, ali je pokazao da se u kulturnom smislu i sami moramo menjati. Zakon je istakao nekoliko krupnih opštih pitanja koje hoće da reguliše na nov način, a koji su do sada izazvali probleme, u nekim situacijama čak i sukobe i nerazumevanje. Sve je to bilo, međutim, na štetu ustanova, na štetu umetnika, na štetu svih nas. U svakom slučaju, probleme koji stoje pred nama treba rešavati i popravljati novim zakonima koji su doneti na osnovu međusobnog usaglašavanja, međusobnog poštovanja i tolerancije i traženja najboljeg rešenja. Novim predlogom zakona treba da se reguliše nekoliko važnih načela ili pitanja. To je: utvrđivanje načela kulturnog razvoja i ukazivanje na osnovne pravce kulturne politike, utvrđivanje redosleda načela i oblasti kulturnog razvoja, utvrđivanje opšteg interesa u kulturi iz kojeg proizilaze način i izvori finansiranje, obaveze Ministarstva, pokrajine ili lokalne samouprave, kao i postojanje nacionalnih institucija takođe. Zatim, bliže preciziranje, sprovođenje javnog konkursa za finansiranje i sufinansiranje programa, učešće budžetskih institucija u tome, način dodeljivanja budžetskih sredstava bez javnog konkursa, pitanje finansiranja međunarodne saradnje, i to one koja proizilazi iz sklopljenih međunarodnih ugovora, kao i one koje treba da doprinesu povlačenju međunarodnih sredstava itd. Za praktičan život i funkcionisanje institucija i pojedinaca važna su i pitanja - procedura izbora direktora, nadležnosti i obaveze upravnog odbora, način njihovog funkcionisanja, obaveze ministarstva, obaveze Vlade i o tome je ministar već dao napomenu. Usklađivanje, dakle, dalje, zakonskog regulisanja ugovora o radu sa krovnim zakonom o radu, koji ovu oblast detaljno definiše, jer inače u ovoj materiji o kulturi ovaj detalj ili ovo funkcionisanje ne mora da bude zastupljeno. Zatim, važno je pitanje nacionalnih priznanja i posebno Nacionalnog saveta za kulturu. Svako od ovih pitanja izazvalo je određeno jedno ili drugo mišljenje. Neki su bili za predlog koji je dat, neki su bili protiv. U svakom slučaju, važna su rešenja koja će doprineti unapređenju regulisanja ovih oblasti, a za delove koji danas izazivaju nedoumicu praksa će pokazati njihovu opravdanost, a moguće i dalju potrebu njihovog unapređenja i menjanja. Ja ću se više osvrnuti, na primer, na neka pitanja koja traže dopunu ili svestranu analizu. Recimo, definisanje položaja ćirilice, koja smatram da treba da ima ovde važno mesto. Pošto je ovo krovni Zakon o kulturi, smatram da je ovde mesto koje će joj definisati ulogu i značaj u našoj kulturi. Ovim mi nismo protiv latinice, ali o ćirilici govorimo kao o pismu koje je ugroženo, a oznaka je našeg identiteta i našeg istorijskog trajanja. Pomenuću, evo, još jedanput, dubrovačku književnost, Ruđera Boškovića, setiti se dela Vuka Karadžića, koji je definisao ovo pismo kao najsavršenije i najjednostavnije. Zalažemo se takođe za podršku, razvoj i unapređenje svih nacionalnih institucija kulture. Iz zakona su izbrisane definicije nacionalnog predstavljanja i nivoa, ali iz Zakona iz 1992. godine pobrojane su bile jasno institucije koje su imale ovakvu karakteristiku ili ovakav predznak. U svakom slučaju, ovim novim predlogom zakona, bez obzira što ta predznaka ne postoji, postoji jasno određenje ko je osnivač kojih institucija, sa kog nivoa budžeta se one finansiraju i, samim tim, iz toga se opredeljuje njihov nacionalni pokrajinski ili lokalni značaj. Kada je reč o nacionalnim penzijama, ove penzije definisane su Zakonom iz 2009. godine. Sasvim je sigurno da su one do sada u javnosti izazvale velike polemike, nezadovoljstvo, pitanja i ostalo. Ovakve nacionalne penzije nisu ni nacionalna priznanja, ni socijalna podrška umetnicima. Zato se one, kao takve, u svakom slučaju, po mom mišljenju i naše poslaničke grupe, moraju ukinuti, ali to ne znači da ne treba razmotriti i naći rešenje da se popravi socijalni položaj umetnika, ali isto tako da se ustanove nacionalna priznanja za vrhunske domete u kulturi. Podsetiću samo da je postojao u državi prethodnoj niz velikih nagrada i nacionalnih priznanja koja nisu imala mesečni karakter, ali su bila uvažavana u narodu i državi i nosioci tih priznanja, značajni umetnici, naučnici, akademici, uvaženi profesori i lekari i dalje se ponose njihovim dobijanjem i sasvim sigurno sa velikom pažnjom ih čuvaju. Podsetiću, to su bile Sedmojulske nagrade, Oktobarske, postojala je Vukova nagrada, Dositejeva, Njegoševa, nagrade sa imenom jednog nobelovca Ive Andrića, itd. Neke od ovih nagrada su ugašene, neke su održane zahvaljujući entuzijazmu pojedinaca, udruženja, zadužbina ili ponekog privatnog preduzeća. Zato na njih treba ponovo da se osvrnemo i ustanovimo ih posebnim aktom. Važno je istaći, takođe, kako će se ubuduće zaštiti i gde u zakonu položaj umetnika, naročito onih vrhunskih dometa, koji su takođe naši poznati i priznati ambasadori u svetu. Teško će se održati rešenje, njihov potpun socijalni oslonac na materijalne mogućnosti lokalnih zajednica koje za sve prenete nadležnosti i obaveze, de fakto, nemaju sredstava. Ali ono što je svakako dobro usmerenje u ovom predlogu zakona, jeste približavanje kulture i lokalnim zajednicama, vraćanje u lokalnu zajednicu i animiranje ljudi na tom nivou, da imaju kulturne sadržaje i u njihovom stvaranju neposredno učestvuju. Poštovani gospodine ministre, posebno želim da naglasim da je novim predlogom zakona data mnogo bolja klasifikacija kulture, s obzirom na njenu raznovrsnost i raznorodnost, da je sa mnogo više pažnje regulisana obaveza, način i mogućnosti očuvanja i proučavanja nacionalne baštine i kulturnog nasleđa. Utvrđena je izgradnja i unapređenje mreže ustanova u oblasti zaštite tog kulturnog nasleđa. Dati su osnovi za povezivanje i podsticanje institucija kulture sa drugim oblastima -turizam, nauka i ekonomija, što u većoj meri obezbeđuje i održivost ovih sistema, ali i veće i kvalitetne programe i sadržaje. Podstaknuta je digitalizacija i razvoj digitalne istraživačke infrastrukture, stvoreni uslovi za podsticanje inovativnosti i kreativnosti u kulturi, unapređeni uslovi za slobodan protok i razmenu kulturnih sadržaja i stvoreni bolji uslovi za razvoj međunarodne saradnje itd. Stvorene pretpostavke za decentralizaciju kulture, ponavljam još jednom, veoma su važne. Ove, kao i još nekoliko drugih vrlo dobrih rešenja imaju za pretpostavku da postoji potreba, interes, ali i veća mogućnost razvoja kulture na lokalu, što mora da bude naša buduća obaveza. Razvoj umetnosti i kulture i finansiranje programa, ali i doprinosa za vrhunske umetnike je na drugom mestu i one moraju ne samo da budu prepuštene onom lokalnom nivou. Neosporno je da će ova rasprava biti dinamična, u cilju traženja najboljih rešenja u kojoj će zakon pomoći razvoju kulture, novom kulturnom delu i novom stvaralaštvu, razvoju odnosa humanosti, solidarnosti, međusobnog uvažavanja, poštovanja zakona i u okviru toga podsticanja očuvanja baštine i tradicije, a u unapređenju i stvaranju novih modernih kulturnih sadržaja i međunarodnoj saradnji. Ovde zato mislim da nema mesta isključivosti i netoleranciji jer to ne donosi rešenje. Rešenje donosi razvoj privrede, međunarodna saradnja, više para za sve, ali i takva raspodela, makar i malog budžeta, koja će zaštititi i razvijati i vrhunsku i opštu kulturu, koja će omogućiti razvoj ustanova, udruženja i drugih organizacija, dostupnost njihovu svima, da rad u kulturi ne bude iz inata ili čistog entuzijazma. Podsetiću da u vreme krajnjeg nemanja i problematičnih odnosa u društvu poznata je krilatica bila – lakše je sa kulturom. Dakle, u svakom slučaju, podržavajući jedno jasno usmerenje Ministarstva da se definišu oblasti, da se jasno rasporede sredstva koja nisu velika i da se ona transparentno pojave na svim nivoima, mislim da treba ovaj zakon podržati. Kažem da poslanička grupa SPS će dati podršku ovom predlogu. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Ljiljana Kosorić. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, poštovane koleginice i kolege, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, na samom početku želim reći da će poslanički klub SPO glasati za usvojena zakonska rešenja koja su danas na dnevnom redu, a ja bih danas govorila o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Pre usvajanja Zakona o kulturi, govorim o Zakonu iz 2009. godine, ova oblast nije bila sistemski regulisana. Dakle, postojeći Zakon je u primeni pokazao sve svoje nedostatke, a Ministarstvo je omogućilo široku, kada govorimo o učesnicima u njoj, i vremenski dugu javnu raspravu, kako bi se locirale najproblematičnije tačke koje je trebalo izmeniti. Posle sugestija Nacionalnog saveta za kulturu i okruglih stolova u Nišu, Novom Sadu, Beogradu ili javnog slušanja ovde u ovom domu, pred poslanicima je danas Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Razlog donošenja zakona trebalo bi da bude utvrđivanje pravca kojim će se kretati naša kulturna politika, kako bi subjekti kulture mogli da planiraju svoje aktivnosti. Mi bismo morali konačno utvrđivanjem opšteg interesa u kulturi, dakle, tačnim definisanjem tog interesa, da odredimo i načine i odabir finansiranja kulturnih projekata i programa, na šta će u pozitivnom smislu uticati usklađivanje okvira kulturne strategije sa potrebama institucija i umetnika koji čuvaju kulturu u pravom smislu te reči. Zato se posle usvajanja valjanog zakonskog akta nadamo izradi i valjane kulturne strategije. Nacionalni savet za kulturu tome može dati veliki doprinos. Zato je potrebno što ovaj Predlog zakona i predviđa da i to savetodavno telo bude kompletno, odnosno da u njemu budu adekvatno zastupljeni predstavnici svih oblasti kulture. Time bi se stvorili uslovi da se sagleda celovitija slika stanja i potreba, što bi uticalo na izradu strategije sa manjim rizikom da neko bude zapostavljen. Na kraju bih rekla da je odabir puta na svima nama. Ukus u mnogome određuje i kulturni razvoj, a on je usko povezan sa odgovornošću pojedinaca. Ako bismo se dovoljno angažovali da iskonska kultura bude merilo i vrednost u kulturi, pomogli bismo i sebi i generacijama koje dolaze da na ozbiljnim osnovama grade državu velikih umetnika, a i jakih umetničkih institucija. Da napomenem, da Evropska komisija nije imala primedbi na predložen zakon i još jednom ću reći da će u Danu za glasanje poslanički klubu Srpskog pokreta obnove podržati ove predloge zakona. Hvala.
Hvala koleginice Kosorić. Reč ima narodna poslanica Branka Bošnjak. Izvolite.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, svoje izlaganje o izmenama Zakona o kulturi započeću opštim stavovima Socijaldemokratske partije o ovom Predlogu zakona, Osnova za izmene zakona je zakon iz 2009. godine i to je bio dovoljno dobar zakon da bude samo izmenjen, te je on sa ovim svojim izmenama i dobar osnov za uređenje oblasti kulture. Kada neki zakon suštinski ne menjamo, već ga samo unapređujemo, preglednije je doneti zakon o izmenama, jer je jasno iz takvog koncepta šta se iz prethodnog zakona menja, šta se briše, a šta se zadržava. U postupku izrade zakona vođena je široka javna rasprava. Ovo govori da je veliki broj umetnika, stručnih radnika, predstavnika institucija kulture želeo da se uključi u izradu izmena zakona. Socijaldemokratska partija Srbije podržava ovu praksu, jer ko može bolje znati šta su problemi i potrebe kreatora kulture od njih samih. Jasno je da su ponekad stavovi oprečni, ali je na Ministarstvu i ministru da sublimira i sačini finalni predlog zakona. U ime svoje poslaničke grupe želim da istaknem stav da je kultura i kulturni identitet jedne zemlje podjednako važan kao i ekonomija te zemlje. Oporavak ekonomije jedne zemlje je dug i težak proces, traži puno odricanja i rada, ali je moguć. S druge strane, kulturno osiromašenje, urušene vrednosti, odsustvo opšte društvene pristojnosti, često je nemoguće oporaviti. Svaka pročitana knjiga je odgledana pozorišna predstava, pogledan dobar film, koncert, uživanje u likovnim umetnostima, u dizajnu i arhitekturi, snaži naš opšti, pojedinačni kulturni status i identitet. Ne smemo prihvatiti stav – prvo ekonomija, pa kultura. Razvoj mora biti jednovremen i paralelan. Siromašno društvo ima siromašnu kulturu, ali ne osiromašenu i jeftinu. Kulturno nasleđe može i mora biti bogato. Ova zemlja ima i kulturnu istoriju, ali i aktivne vrhunske umetnike. Na Vladi Srbije i na vama lično gospodine ministre, je istorijska odgovornost da zaustavite, bolje da kažem zaustavimo, procese devalvacije pravih kulturnih vrednosti i sprečite poplavu prostote, vulgarnosti, jeftinih sadržaja koji se nude naciji, a prevashodno putem pisanih i elektronskih medija. Gospodine ministre, poznajemo se privatno skoro 15 godina i znam da delimo slične vrednosne stavove. Neodgovarajuća nadležnost ne može biti opravdanje ni vama ni nama. Svaki ministar je član Vlade, a poslanik deo parlamenta. Vlada ima integrisanu nadležnost, svi imamo mogućnost formiranja radnih grupa, podnošenja inicijativa. Vlada donosi uredbe, parlament donosi zakone, znači, odgovornost nam je velika, a propuštena istorijska odgovornost nenadoknadiva. Zakon o kulturi, kao izmene Zakona o kulturi samo su osnov za sprovođenje kulturne strategije, očuvanje nasleđa, unapređenje kulturne infrastrukture i afirmacija stvarnih kulturnih vrednosti. Zakon je osnov, važno je njegovo sprovođenje. Zato se vraćam na temu, zajedničko angažovanje na marginalizaciji banalnih i spornih sadržaja elektronskih medija, posebno onih koji imaju nacionalnu frekvenciju. Jedna druga tema, možda malo više lična, u ime svoje profesije, u svoje lično ime, želim da vam uputim molbu da u okviru svojih nadležnosti, znam da niste jedino nadležni, vratite u praksu institut javnih arhitektonskih konkursa. Deo nacionalne kulture je i arhitektonsko nasleđe. Najvrednija arhitektonska zdanja koja su nas međunarodno afirmisala bili su predmeti i rezultat internacionalnih konkursa. Ovo nije samo naša praksa već su mnogi gradovi u svetu poznati po građevinama. Šta je Pariz? Ajfelova kula, Bobur, Vence piana, kad kažete Bilbao prva asocijacija je Gugenhajmov muzej Frenka Gerija. Sve su to bili međunarodni konkursi i prve nagrade. Ovo nedostaje Beogradu i Srbiji, provera arhitektonskih vrednosti i međunarodna afirmacija. U ime Socijaldemokratske partije Srbije želim da istaknem i neke naše sugestije vezane na odredbe ovog zakona. Dobro je što će se u sastavu Nacionalnog kulturnog saveta naći predstavnik Beogradskog univerziteta i predstavnik filmske umetnosti. Dobro je definisana procedura konkursa za izbor direktora ustanove kulture, ali imamo sugestiju na član zakona koji definiše razloge za razrešenje člana Upravnog i Nadzornog odbora ustanove kulture. Kaže se da osnov za razrešenje može biti – sprečavanje potencijalno štetnih posledica po ustanovu. Po mišljenju poslaničke grupe Socijaldemokratska partija Srbije ovo je previše široka definicija i može biti lako zloupotrebljena, zato smo kao poslanički klub podneli amandman na ovaj član. Takođe smo podneli amandman na član koji kaže da osnov za razrešenje može biti pokrenut krivični postupak protiv člana upravnog ili nadzornog odbora. Smatramo da je celishodnije da osnov za razrešenje bude pravosnažna sudska presuda jer predloženo rešenje takođe može bitipredmet neke zloupotrebe. Naravno, nezavisno od ovih naših amandmana i njihove sudbine za koju bismo naravno voleli da ih razmotrite i da ih prihvatite, poslanici Socijaldemokratska partija Srbije glasaće za zakon o izmenama Zakona o kulturi. Hvala vam.
Zahvaljujem, koleginice Bošnjak. Reč ima narodni poslanik dr Sulejman Ugljanin.
Uvaženi predsedavajući, uvaženi ministre, članovi Vlade, kolege narodni poslanici, na dnevnom redu je jedan novi set zakona među kojima je pitanje kulture, informisanja i još nekih zakona. Međutim, imajući u vidu stanje na terenu u smislu primene zakona postavlja se pitanje, šta je smisao donošenja zakona, zato neću dati mnogo veliku važnost ovde, konkretno ni jednom od ovih zakona zbog činjenice da se moramo pozabaviti jednim prethodnim pitanjem, pitanjem smisla donošenja zakona. Kada govorim, govoriću sa aspekta predstavnika manjinske poslaničke grupe SDA-Sandžak-PDD koji čine etnički Albanci iz Preševske doline i Bošnjaci iz Sandžaka i govoriću uglavnom sa manjinskog aspekta. Informisanje, ići ćemo konkretno, pitanje informisanja je ujedno i pitanje kulture manjina, u pitanju informisanja manjinskog naroda na njihovom maternjem jeziku predstavlja jednu od osnovnih i temeljnih i identitetskih prava koja manjinskim narodima omogućavaju, obezbeđuju negovanje kulture, očuvanje i unapređenje nacionalnog identiteta. U prilogu navedenog govori činjenica da kroz Ustav i zakone Republike Srbije, ali i kroz niz međunarodnih dokumenata koji se bave pravima i položajem manjina, kao što su okvirna Konvencija o pravima manjina, Evropska povelja o regionalnim i manjinskim jezicima, ostvarivanje prava manjina na informisanje na svom maternjem jeziku tretira kao jedno od ključnih identitetskih prava putem kojih manjine ostvaruju pravo na izučavanje svoje kulture, očuvanje, negovanje i razvijanje svoje kulture, svoje nacionalne, etničke i kulturne i verske posebnosti. Dakle, informisanje nacionalnih manjina predstavlja jednu od oblasti u okviru Ustavom zajamčene manjinske samouprave sa ciljem očuvanja nacionalnog identiteta manjina. Nažalost, u praksi to izgleda sasvim drugačije. Javni servis RTS koji je još od 2002. godine u obavezi da formira redakciju na manjinskim jezicima, do danas to nije uradio, tako da su sve ustavne i zakonske odredbe ostale mrtvo slovo na papiru. Bošnjaci su u posebno teškom položaju kada su u pitanju ostvarivanje Ustavom garantovana prava na negovanje kulture, na razvoj kulture i informisanje na svom maternjem jeziku, u cilju očuvanja svog nacionalnog identiteta. Pored nastojanja redakcija na maternjim jezicima, nepostojanje redakcije u okviru Javnog servis RTS-a za Bošnjake dodatno otežavajuća okolnost predstavlja i privatizacija lokalnih i regionalnih medija. Konkretan primer o kome ću govoriti institucionalnog nasilja nad Bošnjacima, bošnjačkim pravima i bošnjačkom kulturom, predstavlja i privatizacija Radio Televizije Novog Pazara o čemu je delimično i ministar bio uključen u taj proces. Državni organi Republike Srbije kriminalnom privatizacijom regionalne radio televizije u Novom Pazaru, onemogućili su Bošnjake da ostvaruju Ustavom i zakonima zagarantovano svoje pravo na informisanje na bosanskom maternjem jeziku i na negovanju njihovom kulturnog blaga i same njihove kulture. Bošnjačko nacionalno veće u skladu sa zakonom, regionalnu radio televiziju je proglasilo televiziju od posebnog značaja za Bošnjake. Predstavnici Bošnjačkog nacionalnog veća su na tu temu bili na poziv ministra Tasovca i razgovarali i sa ministrom Tasovcem i sa drugim predstavnicima tog ministarstva. Bio je dogovor da se regionalna televizija isključi iz privatizacije i pošto već devet godina je bila proglašena od posebnog značaja za Bošnjake, da se omogući i ustupi Bošnjačkom nacionalnom veću, kako bi Bošnjaci mogli da ostvaruju svoje Ustavom i zakonima zagarantovano pravo na negovanje svoje kulturne baštine i putem medija. Imajući u vidu značaj regionalne radio televizije, ostvarivanje prava Bošnjaka na informisanje na maternjem jeziku, značaj za promovisanje bošnjačke kulture, javno izražavanje kulturnih i sveukupnih nacionalnih vrednosti posebnosti Bošnjaka, Bošnjačko nacionalno veće u više navrata od nadležnih državnih organa i ograna lokalne samouprave u Novom Pazaru, zatražilo je da se postupak privatizacije regionalne, Javno preduzeće regionalne televizije obustavi i da se osnivačka prava prenesu na Bošnjačko nacionalno veće, kako bi Bošnjaci u tom delu zemlje, u Sandžaku mogli da ostvaruju svoje pravo na razvoj kulture, na obrazovanje na svom jeziku i na učvršćenju svog nacionalnog identiteta. Umesto da se nadležni organi zainteresuju na koji način da omoguće ostvarivanje ovog Ustavom i zakonom zagarantovanog prava na bosanskom jeziku, čemu je u tom sastanku sa manjinama i gospodin Tasovac dao podršku da manjine treba da imaju svoje glasove na maternjem jeziku. Nažalost, državni organi na drugim nivoima su svim svojim kapacitetima se založili da Bošnjacima uskrate pravo na informisanje, ali i da jednoj od političkih stranaka vladajućeg režima poklone jak mehanizam za obračun sa legitimnim bošnjačkim predstavnicima. Sam postupak privatizacije ovog medija obeležio je niz nezakonitosti. Zloupotreba službenog položaja i po vertikali od ministra i po horizontali od gradonačelnika, njegovih pomoćnika, direktora televizije, direktora javnih preduzeća i dvojice privatnika, regionalna radio televizija koja je bila procenjena na 400 hiljada evra, prodali su je sami sebi predstavnici Gradske uprave Novog Pazara za 90 hiljada evra. Ali ju je odmah po privatizaciji na konkursu, od strane lokalnih vlasti u Novom Pazaru, odobreno umesto još plus nekih 35 hiljada evra mesečno, iz budžeta Novog Pazara, čime će oni koji su kupili televiziju da isplate novcem iz Gradske uprave. Radi se, ako malo uđemo u kretanje finansija, videćemo da se radi o jednom teškom kriminalu. Regionalna radio televizija kupljena je od strane konzorcijuma kojeg čini direktor tadašnjeg JP regionalne televizije, pomoćnik novopazarskog gradonačelnika, direktor novopazarske filijale Nacionalne službe za zapošljavanje i još dva lica koji su igrom slučaja ušli u tu prljavu igru. Sve ovo o čemu govorim dovodi u pitanje naš interes da se bavimo amandmanima, da se bavimo članovima zakona nego mislim da kao ozbiljni ljudi prvenstveno treba da se bavimo izgradnjom mehanizama kako da omogućimo da se zakoni ove države i ustavna načela ove države posluju na terenu. Zato mislim da je bespredmetno da danas govorimo o amandmanima, o članovima zakona, da razgovaramo o tim nekim nijansama, a znamo da ni postojeći zakoni u tom delu naše zemlje se ne poštuju ili se krše od ljudi koji su bliski vladajućem režimu,ne samo ovoj Vladi nego i ranijim Vladama i koji rade po principu – zakon, to sam ja. Zato predlažem, kao predsednik manjinske poslaničke grupe koju čine etnički Albanci i Bošnjaci Sandžaka i ujedno i predsednik Bošnjačkog nacionalnog veća, da se konkretno ova rasprava o ovim zakonima o detaljima odloži do daljnjeg dok se ne usvoje stabilni, efikasni mehanizmi za primenu zakona na terenu, jer se ni postojeći zakoni koji su davno doneti ne mogu primenjivati kako treba. To možemo postići, pored ostalog, i usvajanjem jednog legalnog i legitimnog akcionog plana za manjine u okviru Poglavlja 23 za pristupanje Srbije EU, gde stoje detalji i uputstva i za zakone i u kulturi i informisanju. Zakoni se donose da bi ljudima olakšali život, da bi uredili odnose, a ne da bi bili samo parče papira. Kakve bi koristi imali bolesnici od recepta koji prepiše i najbolji i najstručniji kolegijum lekara? Ne bi imali nikakve koristi od recepta kao papira sve dok na osnovu tog recepta ne počnu da se koriste lekovi. Tako ni zakon koji nije primenljiv u praksi ne znači ništa. Zato u ime manjinske poslaničke grupe predlažem da se obustavi rasprava o setu ovih zakona, da se usvoje mehanizmi koji će omogućiti da svaki zakon koji donesemo, da može da se koristi u praksi. Ukoliko toga nema, onda nema ni smisla donositi i najbolje zakone. Tražim da se pozabavimo kao ozbiljni ljudi mehanizmima za primenu i Zakona o kulturi i informisanju i svih ovih odluka i zakona u praksi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik mr Zlata Đerić.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, danas smo pred Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, koji je u Srbiji na snazi već pet godina. Naravno, jedan zakon tek kada počne da živi, onda se iskažu sve njegove manjkavosti i život menja zakone i propisuje nova pravila. Tako smo i sada došli do jednog pokušaja da se deo onoga što u našoj kulturnoj stvarnosti i kulturnom poslu, svakodnevnom, manjka, da se ovim izmenama i dopunama Zakona izmeni. Društvo je to koje kreira svoju sopstvenu kulturu i stvara svoje kulturne obrasce. Time se stvara i kulturna istorija i kulturna tradicija, a mi smo zemlja i društvo koje ima dobre uslove i dobre preduslove da uz vrhunske sportske rezultate kulturu pretvorimo u jedan svoj ozbiljan izvozni proizvod. Predlagač konstatuje da je osnovna ideja izmena i dopuna Zakona o kulturi poboljšanje sistema u kome funkcioniše kulturni sistem Republike Srbije, što bi trebalo da doprinese efikasnijem finansiranju u okviru raspoloživih budžetskih sredstava. Kultura nikada nije imala dovoljno razumevanja, ni dovoljno razmišljanja kada je u pitanju izdvajanje iz budžeta. To nije problem samo Srbije. To je neka akutna bolest koja muči planetarno ovaj svet. Kada pominjemo raspoloživa budžetska sredstva za kulturu u najširem smislu te reči, treba napomenuti, a vi ćete me ispraviti ako grešim, da je predviđeni procenat izdvajanja u ovoj godini negde oko 1%, što predstavlja pozitivan pomak u odnosu na, recimo, budžet iz 2013. godine, gde je procenat izdvajanja za kulturu bio neznatnih 0,6%, a opet nešto manje u odnosu na 2014. godinu, kada je bilo izdvojeno gotovo 1,5% iz budžeta. Nažalost, nepobitna činjenica jeste da je izdvajanje iz budžeta za kulturu u Republici Srbiji već godinama unazad na nezadovoljavajućem nivou, posebno ako se uporedi sa svetskim standardima, gde se propisuje da bi granica izdvajanja za kulturu kao minimum bilo nešto oko 2,4% iz budžeta. Kada pominjem svetske standarde, moram da navedem jedan za mene potpuno paradoksalan podatak, da je Italija, država sa verovatno najznačajnijim kulturnim nasleđem u Evropi, a verovatno najznačajnijim i u svetu, samim tim 2013. godine izdvojila samo skromnih 1,1% iz budžeta za kulturu i bila oštro kritikovana od strane UNESKO-a zbog lošeg održavanja, između ostalog, i značajnog arheološkog nalazišta Pompeje. U istoj kalendarskoj godini Island je izdvojio čak 7,4%, Španija 3,3%, Francuska 2,5% budžetskih sredstava za oblast kulture. Naravno, imamo u vidu da su to relativne vrednosti, jer su to budžeti ogromnih zemalja, pa kada sve to uporedimo, onda znamo koliko oni drže i izdvajaju za svoju kulturu. To treba da nam bude neki standard koji treba sebi da postavimo. Nije lako u ovako siromašnom društvu, ali ne treba da prestanemo da tome težimo. Kada se sve navedeno uzme u obzir, kao i naša želja da sva državna nadleštva daju svoj doprinos daljoj fiskalnoj konsolidaciji države, jasno je kakav zadatak stoji pred Ministarstvom kulture i stvarno nije realno očekivati previše. Logično je da se traži način da sistem finansiranja bude maksimalno efikasan kako bi se, koliko je to moguće, nadomestio hronični nedostatak novca u našoj kulturi. Ipak, da bi imali bogat budžet, da bi se budžet punio redovnije, urednije, odgovornije, moramo znati da tome doprinosi i značajnije ulaganje u kulturu i obrazovanje, jer to su dva resursa koji posredno čine disciplinovanije, odgovornije i uzvišenije društvo. Posebno što treba da nas brine u svemu ovome i mnogo više od postojećeg stanja u kulturi jeste opšta globalna komercijalizacija svega što ima makar naznaku kulture. Ta komercijalizacija uzima svoj danak u našem društvu, tako da se klasični kulturni sadržaji povlače pred onim što se vrlo agresivno forsira zarad ogoljenog finansijskog, čak ponekad vulgarizovanog efekta. Takozvani rijaliti programi su preuzeli apsolutni primat kada je u pitanju gledanost televizijskih programa u Republici Srbiji i, koliko mi je poznato, od televizija sa nacionalnom frekvencijom još samo RTS nije podlegao iskušenju da u svoju programsku šemu uvrsti neku sličnu formu. Nadam se da će se to zadržati i nadalje. Ako se izuzmu prenosi najbitnijih teniskih mečeva Novaka Đokovića, kao i pojedinih državnih selekcija u najpopularnijim ekipnim sportovima, svi piplmetri daju prednost ovakvom vidu zabave. Bojim se da ako ne preduzmemo nešto u okviru Ministarstva kulture, u okviru Ministarstva finansija radi oporezivanja na neki način SMS poruka i svega onoga što prati i čini ove programe vrlo atraktivnim, pre svega sa finansijske strane, da ćemo danak skupo i dugo plaćati onome što se sada događa. Bilo bi zanimljivo iskoristiti ove merače gledanosti i videti kolika je prosečna gledanost TV programa RTS Digital, koji isključivo emituje klasične kulturne sadržaje, kao što su opera, balet, koncerti klasične muzike i klasici filmske umetnosti. Kultura jeste demokratična. Ne može se pobeći od činjenice da velika većina ljudi voli da gleda određene programe, da velika većina ljudi voli da sluša određenu muziku, da jedan broj ljudi voli da izlazi na splavove i druga slična mesta, ali postavlja se opravdano pitanje – kakve su dugoročne posledice trenutnog stanja i opšteg trenda u našem društvu, imajući u vidu limitirana novčana sredstva, kakve su mogućnosti našeg Ministarstva i drugih institucija kulture da se ovakav nepovoljan trend preokrene i da se ovakva agresivna politika nekulture koliko-toliko spreči? Pretpostavljam da se zato od definisanja načela kulturnog razvoja, kao i utvrđivanja opšteg interesa u kulturi, očekuje stvaranje nedvosmislenih i prepoznatljivih osnovnih pravaca u kojima će se naša kultura dalje kretati. Još neki osnovni ciljevi koji se žele postići ovim izmenama i dopunama zakona su: definisanje pojmova kulturnih delatnosti i kulturnih oblasti na nešto drugačiji način sa ciljem njihovog usaglašavanja i preciziranja, jer se ovim putem definiše sama sadržina naše kulture. Predloženim izmenama i dopunama zakona na najkvalitetniji način se ustrojava kulturni sistem Republike Srbije i daje mogućnost ravnopravnog i pravednijeg tretiranja svih kulturnih delatnosti. Dodela priznanja za vrhunski doprinos u kulturi u praktičnoj primeni dala je očekivane efekte i predloženo je da se ova priznanja više ne dodeljuju, s tim da oni dobitnici koji su ovo priznanje ranije stekli zadržavaju to pravo. Osnovni cilj koji se ovom merom želi postići je da se prekine diskusija u javnosti koja je svake godine, kada se ovo priznanje dodeljivalo, u značajnoj meri, kompromitovala predložene kandidate i članove komisije koji su ih predlagali i, u krajnjoj liniji, ideju države da dodelom ovog priznanja podigne nivo našeg kulturnog sistema. S obzirom da je procena da me postoji drugi način da se ovaj problem reši, osim brisanja ovog instituta iz zakona. U budućnosti treba razmišljati o nekim drugim vidovima izražavanja priznanja zasluženim kulturnim stvaraocima koji neće imati ovakvu negativnu konotaciju u praktičnoj primeni, jer zaista bi bilo šteta da kao društvo ne budemo u prilici da na ovaj način izdvojimo one kulturne poslanike koji vredno, sa posebnim duhovnim nadahnućem i sa mnogo energije daju doprinos nacionalnoj kulturi. Vaspitavanje novih sistema vrednosti i lično usavršavanje treba da bude prisutno u našoj kulturi. Uvažavajući navedene razloge za ukidanje ovog priznanja, uključujući i očekivanu znatnu uštedu sredstava koja su se do sada izdvajala iz budžeta za ove namene, možda ipak u određenoj meri treba razmotriti i argumente koje su zajednički dostavila Udruženja dramskih umetnika Srbije, Udruženja književnih prevodilaca Srbije, Udruženja kompozitora Srbije, Srpsko-književno društvo i Udruženje baletskih umetnika Srbije. Ova reprezentativna esnafska tela konstatuju da je postupak dodele nacionalnih priznanja umetnicima često bio potpuno neprimeren i podložan najrazličitijim pritiscima, pa i političkim, i da je bilo slučajeva da je ovo priznanje dodeljivano osobama koje ne zadovoljavaju uslove iz Uredbe o bližim uslovima i načinu dodele priznanja za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi, odnosno kulturi nacionalnih manjina, što je dovelo do narušavanja ugleda ovog priznanja. Stav navedenih umetničkih udruženja, koji nije bez osnova, jeste da ovaj institut ne treba ukidati, jer se time svi umetnici, koji bi u perspektivi mogli da ostvare pravo na penziju po osnovu vrhunskog doprinosa nacionalnoj kulturi, stavljaju u neravnopravan položaj u odnosu na umetnike koji su ovo priznanje već dobili i time stekli pravo na doživotno mesečno primanje. Mišljenje je da je ono što je zaista neophodno da se dosadašnja jako loša praksa definitivno iskoreni učvršćivanjem institucionalnog okvira, kao i propisivanjem i striktnom primenom mehanizama, kao i profesionalne kriterijume koji će sprečiti dalju inflaciju i devalvaciju nacionalnih priznanja. Samim tim stvoriće se novi poštovani kulturni standard. Očekuje se povećanje efikasnosti rada i funkcionisanje nacionalnih saveta za kulturu, kao posebnog odgovornog tela. Jasnije definisanje procedura i javnih konkursa za izbor direktora ustanova kulture treba da doprinese boljem kvalitetu izabranih direktora. Sprečavaju se diskreciona ovlašćenja upravnih odbora ustanova i na taj način sprečavaju moguće zloupotrebe ovlašćenja iz zakona koji su u dosadašnjoj praksi dovodili do loših kadrovskih rešenja. Brisanje pojedinih članova zakona treba da spreči dalju diskreditaciju instituta ustanova kulture od nacionalnog značaja i samim tim urušavanje ugleda onih ustanova koje su u proteklom periodu opravdano stekle ovaj status. Ukidanjem ovog instituta automatski se ukida obaveza prioritetnog finansiranja iz republičkog budžeta svih ustanova kulture od nacionalnog značaja, bez obzira na njihovog osnivača. Povratkom na sistem koji je važio pre 2009. godine uštedeće se određena sredstva iz budžeta i sprečiti konfuzija oko nadležnosti finansiranja koja je trenutno prisutna. Problemi koji su se pokazali prilikom sprovođenja konkursa za finansiranje i sufinansiranje projekata u kulturi nametnuli su obavezu da se na precizniji način reguliše postupak konkursa. Pored toga, primenom mera, preciziranje procedure za korišćenje budžetskih sredstava bez konkursa, tako što će se utvrditi jasni kriterijumi za korišćenje ove mogućnosti, stvoriće se preduslovi za veći nivo dostupnosti ovako obezbeđenih sredstava za one projekte koji to zaista zaslužuju. Takođe, regulisanjem procedure finansiranja međunarodne saradnje u oblasti kulture stvoriće se preduslovi za veću dostupnosti sredstava iz međunarodnih fondova za naše kulturne stvaraoce, čime će se poboljšati kvalitet obezbeđivanja potrebnih sredstava za njihovo stvaralaštvo, čime će se naravno stvoriti i značajnije ime Srbije na kulturnoj mapi sveta, prepoznatljivo ime Srbije, a već rekoh da je jedan od naših stavova, stavova moje poslaničke grupe, jeste da Srbija može od kulture da napravi značajan izvozni proizvod. Želim izneti još neke smislene primedbe reprezentativnih umetničkih udruženja. Dakle, prevođenje stručnih i naučnih tekstova ne može se smatrati umetničkom delatnošću zato što bavljenje umetnošću podrazumeva stvaranje kreativnih autorskih dela koji sadrže određena estetska obeležja i koja kod konzumenta tih dela izazivaju estetski doživljaj. U najširem smislu tog pojma, stručni i naučni prevodioci se bave prevođenjem tehničke, pravne, poslovne i naučne dokumentacije, kao i drugih ne umetničkih tekstova, ugovora, krštenica, izvoda iz sudskih registara, uputstava za upotrebu tehničkih aparata i slično. Dakle, njihova svaka kreativnost je tu u potpunosti neizvodljiva. Navedeni dokumenti i tekstovi ne sadrže estetska obeležja i nemaju za cilj izazivanje estetskog doživljaja. Oni su samo informativnog sadržaja. Njihovi pisci nemaju prostor ni ambiciju da u njima ispolje autorsku kreativnost. Samim tim, ni prevodi tih tekstova ne mogu pretendovati na svrstavanje u neku od umetničkih oblasti, pa ni u književnost. Teorija književnosti, kao jedina disciplina čije se postavke u ovom slučaju mogu smatrati merodavnim, nedvosmisleno svrstava u književnost, dakle u umetnost, književno prevođenje, prevođenje književnih umetničkih dela, ali ne i prevođenje stručne i naučne dokumentacije. Iako se ne može smatrati umetničkom delatnošću, prevođenje stručnih i naučnih tekstova može biti tretirano kao bavljenje kulturom u širem smislu, ako pod pojmom kultura podrazumevamo sve civilizacijske tekovine – nauka, privreda, poljoprivreda, pravo, ekonomija, politika, građevinarstvo, matematika, fizika itd. Takođe, predlaže se uvođenje projekata od opšteg interesa u kulturi, čime bi se po mišljenju ovih udruženja obezbedio kontinuirani rad i strateški razvoj festivala, manifestacija i drugih projekata čiji je kredibilitet potvrđen dugogodišnjim postojanjem, kvalitetom umetničkih i kulturnih programa, kao i predloženim petogodišnjim planom sa kojim konkuriše. Dosadašnji diskontinuitet u podršci značajnim manifestacijama često dovodi do neujednačenog kvaliteta njihove umetničke ponude, a organizatori ovih značajnih projekata nemaju mogućnost ostvarivanja dugoročnih ciljeva, a time kvalitet kulturnih sadržaja znatno devalvira. Postojanjem institucija, projekata od opšteg interesa u kulturi, država bi imala mogućnost da implementira strategiju kulturnog razvoja u praksi. Poslanička grupa Nove Srbije u danu za glasanje daće podršku izmenama i dopunama Zakona o kulturi, smatrajući da na ovaj način doprinosimo da se kultura nadalje vaspitava u našem društvu, u jednom pozitivnom smeru i da ćemo doprineti da zaista pravi kulturni sadržaji dobiju više razumevanja u današnjem trenutku kada je to neophodno. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branka Karavidić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, Predlog izmena i dopuna Zakona o kulturi već je šest meseci u parlamentu i moram priznati da sam očekivala da ćete ga povući iz procedure. Ne iz razloga što je moje mišljenje o predloženim izmenama izuzetno loše, već zbog toga što nema udruženja iz oblasti kulture ili ustanove kulture koja nisu negativno reagovala na predložene izmene zakona. Na izmene zakona reagovao je i Savet za kulturu, naravno, brojnim primedbama. Reagovala je i javnost negativno. Mogu samo da pohvalim vaše istrajavanje na tome da ovaj i ovakav Predlog zakona ostane u proceduri i pored svih negativnih kritika. To su na žalost jedine reči hvale koje mogu da kažem o ovom Predlogu zakona. Koje poruke Vlada šalje javnosti i kulturnim poslenicima predlaganjem ovih izmena zakona? Vlada je jasno poručila – ne damo novac iz republičkog budžeta, ukidamo tzv. nacionalne penzije, jer štedimo. Zatim, kaže – hoćemo da kontrolišemo sve ustanove kulture degradirajući upravne odbore, jasno je rečeno – mi biramo direktore. Zatim, ukidamo ustanove kulture od nacionalnog značaja, jer kažete – ima ih previše, a treba ih prioritetno finansirati iz budžeta Republike, i to je, naravno, veliki problem. Nacionalni savet za kulturu u ovom sastavu nam nije partner i blizak saradnik, jer ne razume svoje nadležnosti, naročito u odnosu na Ministarstvo, kako vi kažete. Ovo su ključne poruke Vlade svima koji su na bilo koji način uključeni u kulturnu delatnost. Moto – ne damo novac iz budžeta, ostvarićemo značajne uštede, provlači se kroz mnoge odredbe ovoga predloga izmena zakona. Sa penzionera i zaposlenih u javnom sektoru kojima su smanjene penzije i plate, preko uvođenja akciza za električnu energiju, prešlo se i na ukidanje tzv. nacionalnih penzija, ukidanje statusa ustanova kulture od nacionalnog značaja, ukidanje obaveza uplate doprinosa iz budžeta istaknutim umetnicima i tako redom. Gospodine ministre, verovatno vam je poznato – ova priča nema kraj. Ali, u međuvremenu će premijer, na kraju svakoga meseca, objaviti da su postignute neverovatne uštede u visini od nekoliko stotina miliona dinara mesečno. Gospodine ministre, da li su vaše ideje ukidanje tzv. nacionalnih penzija i statusa ustanova kulture od nacionalnog značaja? Da li se možda to od vas tražilo? Da li ste se suprotstavili ovim prosto neverovatnim idejama? Na koji način štitite resor na čijem ste čelu? Za neverovati je i obrazloženje kojim opisujete cilj koji se postiže ukidanjem priznanja za vrhunski doprinos u kulturi. Kažete da je dodela tzv. nacionalnih penzija istaknutim delatnicima u kulturu u praktičnoj primeni pokazala efekte koji su očekivani, te je iz tih razloga predlog da se ovaj institut briše iz zakona. Da li to znači da Ministarstvo pretpostavlja da nema, a neće ni biti više, istaknutih delatnika u kulturi? Vaše obrazloženje da se, kako kažete, „ukidanjem nacionalnih penzija želi postići da se prekine diskusija u javnosti koja je svake godine kada se ovo priznanje dodeljivalo u značajnoj meri kompromitovala i predložene kandidate i članove komisija koji su ih predlagali“ – vaše obrazloženje je prosto skandalozno. I ovde nije kraj. U nastavku vi kažete da ne postoji drugi način da se ovaj problem reši i izbegne diskusija u javnosti, te se zato ovaj član briše. Dakle, nacionalne penzije se ukidaju jer Vlada ne želi nikakve diskusije u javnosti u vezi dodela istih, a drugo rešenje ne ume da nađe. Naravno, ponavljam – skandal. Da li Vlada ima nameru da briše sve one članove raznih zakona koji izazivaju, kako vi kažete „diskusiju“? Naravno da ne. Brisaće samo one koji će u budžetu ostvariti značajnu uštedu. Olako ste, gospodine ministre, doneli ovakvu odluku, bez argumenata, sa neverovatnim obrazloženjem. Nažalost, ostaćete upamćeni po tome, a ne po obnovljenom Narodnom muzeju ili Muzeju savremene umetnosti. Na ovaj način Vlada pokazuje istaknutim kulturnim delatnicima koliko ih ceni i kakav odnos ima prema njima i njihovom radu. Pokazuje i nebrigu o tome da li će dostojanstveno završiti svoje karijere kada ne budu više u žiži javnosti. I neko bi pitao – kad ima za sportiste, zašto nema za istaknute kulturne radnike? Da li je ministar Udovičić bio uporniji od vas, ili je politika ove Vlade – hleba i igara? Nažalost, vaš odgovor već znamo. Imali smo prilike da to od vas čujemo, a znamo da će i zahvaljujući ovakvim odlukama Vlade, mnogi sada istaknuti, kulturni radnici, završiti u Čkaljinim cipelama. Pretpostavljam da ste upoznati sa teškim penzionerskim danima našeg istaknutog umetnika, tako popularnog u celoj bivšoj državi. Gospodine ministre, odustanite od ukidanja tzv. nacionalnih penzija. Dosledno se držite važeće Uredbe o bližim uslovima i načinu dodele priznanja za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi i ostalom. Bliže uslove i način dodele priznanja utvrđuje Vlada. Vi ste, naravno, odgovorni. Ukidanje instituta ustanova kulture od nacionalnog značaja je takođe očigledna nesposobnost Vlade i Ministarstva da strogo poštuje zakon. U obrazloženju za ukidanje instituta ustanova kulture od nacionalnog značaja kažete da su „u praksi dodeljivanja statusa nastali problemi, jer se ispostavilo da veliki broj ustanova želi da dobije ovaj status, te je to dovelo do toga da se devalvira značaj tako važnog statusa“. Preveliki broj ustanova je dobio ovako značajan status nadajući se i prioritetnom finansiranju iz budžeta Republike. Za devalvaciju značaja ovog statusa odgovorno je Ministarstvo i Vlada, olako dodeljujući status mnogim ustanovama kulture. Podsetiću vas da se status stiče aktom Vlade, na predlog Ministarstva, uz mišljenje Saveta, a sama Vlada bliže uređuje uslove, kriterijume i način sticanja i oduzimanja statusa ustanove kulture od nacionalnog značaja. U ovom slučaju je vrlo bitan stav 3. člana 52. postojećeg Zakona, koji kaže da se „status može i oduzeti u postupku i na način na koji je stečen“. Dakle, Ministarstvo umesto da preispita sve dodeljene statuse i revidira listu, tako što će predložiti Vladi da oduzme status onim ustanovama kulture koje ne ispunjavaju kriterijume, ono ukida institut ustanova kulture od nacionalnog značaja. Gospodine ministre, na sajtu vašeg Ministarstva sam pronašla da je Vlada usvojila konačan predlog Ministarstva 30. 04. 2013. godine, kojim je doneta odluka o ustanovama kulture koje su dobile status od nacionalnog značaja. Na listi je 60 ustanova. Znam, reći ćete – to je uradila neka druga Vlada, a ne ova. Vašom krivicom je devalviran status institucija od nacionalnog značaja. Nema opravdanja da se ovaj institut briše. Odredbe čl. 52, 53. i 54. su savršeno jasne, pa i finansiranje ustanova kulture od nacionalnog značaja potpuno je jasno definisano, samo je neophodno da se lista od 60 ustanova revidira. Ali, lakše je bilo ukinuti status nego revidirati listu ustanova. Kažete kod promena odredbi koje se odnose na izbor direktora, da su sve promene u cilju izbora što kvalitetnijih kadrova, a oni bi bili izabrani putem javnih konkursa. To zaista cenim, to zvuči progresivno, dobro do momenta dok se izmene zakona ne pogledaju podrobnije. Ovim izmenama hoćete da kontrolišete upravne odbore tako što ih direktno degradirate praveći od njih samo uslužne servise. Naime, u postojećem zakonu upravni odbor je raspisivao javni konkurs za izbor direktora, odlučivao o izboru kandidata i predlog dostavljao osnivaču. Sada po ovom predlogu, upravni odbor po završenom konkursu obavlja razgovor sa kandidatima i osnivaču dostavlja obrazloženi predlog liste kandidata. Osnivač imenuje direktora ustanove sa liste. Dakle, upravni odbor ne odlučuje o kandidatu za direktora ustanove. Kao obrazloženje za ovu izmenu kažete da će se sprečiti moguće zloupotrebe, ovlašćenja iz zakona koja su u praksi dovodila do loših kadrovskih rešenja. Ko garantuje da će osnivač drugačije i zasigurno odabrati boljeg direktora? Ni odnos Ministarstva prema Nacionalnom savetu za kulturu nije sjajan. Zašto se sa izmenama odredbi koje uređuju materijalni i statusni položaj ovog tela nije krenulo na vreme? Ni ovoga puta izmene, sem donekle rešenog materijalnog pitanja, nisu donele ništa novo. Naprotiv, umesto da Savet učestvuje u izradi strategije razvoja kulture, on ovim izmenama samo razmatra i daje mišljenje o predlogu strategije i daje ocenu izvršenja. Ako Savet čine stručnjaci iz različitih oblasti kulture, zašto pre donošenja zakona ne daje svoje mišljenje i sugestije o njima? Nacionalni savet za kulturu kaže da je na ovaj nacrt zakona dao 20 predloga izmena, 17 je odbijeno, jedna prihvaćena, a dve delimično. Očigledno je da Savet razume svoj posao, štiti kulturne delatnosti, a vi mu spočitavate da ne razume svoje nadležnosti, a naročito u odnosu na Ministarstvo. Postoji još niz zamerki na Predlog izmena zakona o kojima ćemo pričati u raspravi u pojedinostima. Na kraju, ne mogu da se nekako otmem utisku koji se sam nameće - šta još reći o zakonu koji iz oblasti kulturnih delatnosti izbacuje umetničku fotografiju, a uvodi cirkus? Poslanička grupa Boris Tadić-SDS, Zajedno za Srbiju i Zeleni Srbije neće podržati ovaj predlog zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Hvala vam veliko na ovako iscrpnoj diskusiji, ali mi se ovde nekako nameću dva pitanja, kao da niste pažljivo pročitali zakon. Recimo, konkretno krenuću od kraja, vezano za umetničku fotografiju. Ona, pod jedan, potpada pod vizuelne umetnosti, a zatim se i pominje u drugim članovima zakona, čak i specifično. Međutim, slušajući vas, stekao sam utisak da smo naprosto od 2009. godine mi imali jedan potpuno savršeno uređen sistem kulture, u kome je apsolutno sve funkcionisalo, u kome su se tačno znala pravila, a onda je došao neki zli ministar koji je rešio da menja tu potpuno savršenu idilu. Dakle, pokušaću da na neki način sažmem vašu diskusiju i da vam dam odgovore na pitanja. Vaša prva teza je bila da Vlada šalje poruku – ne damo novac iz republičkog budžeta jer štedimo. Jedino tačno u vašoj rečenici je da štedimo, a logički to znači da nismo u mogućnosti da damo veći novac. Ali, zbog toga imamo jasno izgrađene prioritete, tako da ću vam samo skrenuti pažnju na nekoliko činjenica. Ove godine je najveći budžet za kinematografiju izdvojen u, ja mislim, poslednjih 20-30 godina. To je stvar koju me čudi da niste primetili. Takođe ću vas podsetiti kako je vraćen konkurs za otkup dela savremene umetnosti koje su nastale u poslednjih pet godina. Tu je budžet 120 miliona. Prošle nedelje je bila prezentacija našeg rada koja će nas predstavljati na Bijenalu arhitekture u Veneciji. Tu je takođe izdvojena najveća količina sredstava od kada se Srbija predstavlja na Bijenalu. Tako da, onog trenutka kada odredite šta su prioriteti, tog trenutka jednostavno vi i dajete zamajac kulturi. To je jedan proces. Ne volim sebe da citiram, ali kultura se ne stvar na nebu, nego na zemlji. Ona je značajan činilac i pokretač i ekonomskog i razvoja, ali bez jake ekonomije vi ne možete ni da ulažete onoliko koliko bi mi želeli u kulturu. Isto tako, bez jake kulture vi nemate uspešno društvo, i to je jedna od stvari u kojoj se mi apsolutno slažemo. Što se tiče institucija kulture od nacionalnog značaja, postoji jedan elementarni problem koji je od samog početka. Znači, izuzev naziva koji je stavljen u prethodni zakon i koji zaista zvuči krajnje efektno, bez obzira što su tu proglašene za institucije kulture od nacionalnog značaja i one institucije koje to uopšte nisu, poput Kulturno prosvetne zajednice, ili su stavljene u poređenje, recimo, Gvarnerijus centar zajedno sa nečim što… Neću sada da ulazim uopšte u detalje. Međutim, tu se nameće jedan problem koji je problem finansiranja, odnosno budžetske prirode. Dakle, s obzirom da su različiti osnivači, vi obesmišljavate kompletno institut konkursa i transparentnost konkursa ukoliko neke institucije imaju prioritet u finansiranju. Čemu tada konkursi? Tada je potrebno sve institucije od nacionalnog značaja prebaciti na republički nivo. To je jedna od stvari koja se, uzgred budi rečeno, nije poštovala od samog donošenja zakona, kao i one stavke koje su zatim proglašene neustavnim. Što se tiče nacionalnih penzija, prethodni zakon, na koji danas donosimo izmene i dopune zakona, ograničio se da Vlada može dodeliti priznanje u vidu doživotnog mesečnog novčanog primanja umetniku, odnosno stručnjaku u kulturi za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi, odnosno kulturi nacionalnih manjina. Međutim, svi su ovde propustili da postoji član 13. koji jasno kaže – radi podsticanja kulturnog stvaralaštva i kulturne delatnosti, Vlada utvrđuje republičke nagrade za poseban doprinos razvoju u kulturi i kriterijume za njihovu dodelu. Dakle, mi smo ostavili prostor na koji ćemo moći da nagradimo one najznačajnije umetnike čiji rad apsolutno prepoznajemo. Međutim, ja zaista apelujem na vas da se ne igramo sa tom vrstom demagogije oko vaše zabrinutosti, zato što nešto što se zove nagrada za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi ne smemo svesti na nivo nečega što se tretira kao socijalna pomoć. Dalje, izbor direktora i što se tiče konkursa za izbor direktora, mislim da je on ovim znatno, ne da mislim, nego sam uveren da je znatno unapređen, zato što upravni odbori moraju da razmatraju sve kandidate i da daju obrazloženje za sve kandidate, a ne sada da šalju ime samo jednog kandidata. To na neki način predstavlja i veću pravnu zaštitu za sve ostale kandidate koji će imati uvid u kompletnu dokumentaciju i na taj način ćemo imati mnogo transparentnije konkurse širom Srbije, što mislim da će značajno doprineti profesionalizaciji. Ja razumem apsolutno i zapravo mi je drago zbog toga što je ovoliko burna rasprava oko izmena i dopuna Zakona o kulturi koja traje već mesecima, što potvrđuje zapravo važnost kulture. Samo ću vas podsetiti, pre neki dan sam gledao jednostavno pres kliping koji je bio vezan za ovaj Zakon iz 2009. godine i, izuzev onih ljudi koji su ga sami donosili, a sada ga kritikuju, većina javnosti ga je takođe kritikovala. Tako da, jednostavno, kada donosite zakon koji je vezan za kulturu, koja je toliko široka oblast, vi vrlo teško da ćete postići potpuni konsenzus u društvu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vesna Marjanović. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam, naravno, slušala gospodina ministra u njegovom uvodnom izlaganju. Moram da priznam da je njegov govor, imajući u vidu sve okolnosti i svu strast koja se podigla povodom usvajanja ovog zakona, koja je trajala nekoliko meseci, više ličio na govor nekog birokrate ili nekoga od nas političara koji, tako da kažem, govorimo o nekim opštim mestima, principima koji su više na nebu nego na zemlji, kako bi ministar želeo da kaže. Inače, on je u javnosti bio poznat po tome što je imao veliku strast, i kao umetnik i kao javna ličnost, da se bori za umetnost, da se bori, u svoje vreme, za filharmoniju i zbog toga je, ja mislim, u vreme kada je izabran, izabran skoro potpunim konsenzusom i javnosti i naravno Vlade Republike Srbije na mesto na kome se danas nalazi. Nažalost, dve godine kasnije, ili možda nešto više, u njegovom govoru, u vašem govoru, gospodine ministre, ne prepoznajem više tu strast. Ja inače smatram da nema politike dobre bez strasti, a još manje ima dobre umetnosti bez strasti. Ako govorimo o nebu i zemlji, želela bih da postavim pitanje – ko donosi odluke na nebu a ko na zemlji, ako se potpuno ignorišu i zanemaruju konkretne primedbe, amandmani i vrlo strastvena reakcija javnosti na ovaj zakon, a ko donosi odluke na nebu ili na zemlji ukoliko uvažava ono što su konkretni problemi umetnika? Mi nismo danas imali priliku da vas čujemo na Odboru i sada je možda prilika da vas čujemo jer nas, kao poslanike, zanima šta je politički cilj donošenja ovih izmena i dopuna. Šta će umetnici i institucije kulture imati od ovog zakona, pošto se ovaj zakon upravo odnosi na njih, a mi smo danas predstavnike njihove imali na Odboru i mogli smo da čujemo njihovo mišljenje ne prvi put? Podsetiću vas, čuli smo njihovo mišljenje na javnom slušanju decembra 2014. godine, o tome postoji stenogram, čuli smo njihovo mišljenje ovde na sastanku u novembru 2015. godine i o tome takođe postoji beleška. Pitam vas – ko je od stručne javnosti podržao odredbe ovog zakona, one osnovne odredbe ovog zakona i one osnovne promene? Da li je to Nacionalni savet za kulturu? Nije. Da li je to ULUS, ULUPUDS, da li je to Udruženje baletskih umetnika, da li je to Udruženje dramskih umetnika, da li su to direktori nacionalnih ustanova kulture, da li su to umetnici, pojedinci, da li su to nosioci nacionalnih priznanja za vrhunski doprinos kulturi u Republici Srbiji? Mislim da gotovo nećete naći nijednog od njih koji će ovo podržati. Htela bih i ovo da kažem, vi ste me sada podsetili na javnu raspravu koja se održala 2009. godine u Skupštini, kada je donet prvi sistemski Zakon o kulturi. Tačno je da je bilo mnogo kritika, tačno je da smo imali burne rasprave ovde u Skupštini i na drugim mestima, ali je takođe tačno da je više od polovine, ako ne i svaki amandman koji je tada predložen, tadašnji ministar kulture prihvatio i uneo u tadašnji Predlog zakona, što, nažalost, ovog puta nije slučaj. Ono što smatram, takođe, jeste da je ponižavajuće da se u periodu pred raspisivanje izbora ostavlja utisak da vi, gospodine ministre, i vaše ministarstvo čisti fioke i stavlja na dnevni red jedan tako važan sistemski zakon, tako što ćemo ga sada otaljavati, iako je šest meseci ležao u prašini ovde u proceduri republičke Skupštine. Smatramo mi u Demokratskoj stranci i zbog toga je naša poslanička grupa podnela oko 40 amandmana, dakle skoro na svaki član ovog zakona, da on u sebi nosi sasvim pogrešna rešenja, da je on suprotan interesima kulture i umetnika, a nažalost da je prilično u velikom broju odredaba konfuzan, nejasan, a nažalost i nepismen, što ćemo dokazati obrazlaganjem i danas u načelnoj raspravi, a posebno kada budemo razgovarali o amandmanima, što je, po mom mišljenju, složićete se verujem i vi, nedopustivo za jedno takvo ministarstvo kao što je Ministarstvo kulture. Ono što odlikuje ovaj zakon je pre svega nedemokratski pristup kulturi. On pokušava da centralizuje odlučivanje u liku jednog čoveka, to je ličnost ministra. Oduzima se mogućnost umetnicima i stručnjacima da utiču na izbor direktora ustanova kulture, proširuje se, samim tim, mogućnost za politički i partijski uticaj prilikom njihovog izbora, povećava se odgovornost i obaveza zaposlenih u kulturi, a pogotovo samostalnih umetnika, te se u ovom zakonu nalazi nedopustiva odredba da ministarstvo usvaja plan rada udruženja koja su registrovana po Zakonu o udruženjima i koja su autonomna u svom radu, dakle, nije ih osnovalo ministarstvo, da ima pravo da usvaja njihov plan rada. Ovde se pojavljuje jedna neverovatna okolnost u članu 5, da se Ministarstvo kulture određuje prema kulturi kao potpuno tržišnoj delatnosti, tražeći da se ovaj zakon usaglasi sa Zakonom o kontroli državne pomoći, koji se pre svega odnosi na učesnike na slobodnom tržištu i na subjekte koji se bave privrednom delatnošću. Ono što je zanimljivo, ovaj zakon ne traži usaglašavanje sa drugim zakonima koji su od vitalnog značaja za rad umetnika i ustanova, to je Zakon o obaveznom socijalnom i zdravstvenom osiguranju, to je Zakon o javnim nabavkama, to je Zakon o budžetskom sistemu, to je Zakon o radu. Ono što je izazvalo, nažalost, ili na sreću, najviše polemike u javnosti, to je, naravno, dodeljivanje nacionalnih priznanja za doprinos kulturi u Republici Srbiji. Ovde je čak rečeno da je rezultat ovih izbora dosadašnjih i rada konkursa i dodele tih priznanja kompromitovalo ljude, da je ceo taj proces kompromitovan. Vi ste, gospodine ministre, upotrebili reči - da bismo bolje prošli kada bismo na tomboli birali, to se izgovorili na Javnom servisu, umetnike. Ja nemam vremena da pročitam imena ljudi koji su ova priznanja dobili, ima ih mnogo, oko 374-400. Znači, samo da postavim pitanje – da li su David Albahari, Radmila Bakočević, Svetlana Bojković, Ratko Božović, Bisera Veletanlić, Vladimir Veličković, Branka Veselinović, Milan Vlajčić, Sonja Vukićević, Duško Gojković, Stjepko Gut, Filip David, Milena Dravić, Dragan Nikolić, Bora Dugić, Bata Živojinović, Puriša Đorđević i mnogo, mnogo drugih ljudi kompromitovani ljudi? Ili su to ljudi koji su ceo svoj životni vek proveli ostavljajući trag i dela za kulturu ili, ako hoćete, za identitet onoga što čini sve nas kao građane Republike Srbije? To što je bilo uticaja o kojima se ovde govorilo, pa su neki ljudi dobili priznanja a da ih nisu zaslužili, prvo, danas smo čuli od kolege Dragojevića, on se bavi kod nas u odboru matematikom, da je to jedan mali procenat od 3-4%, i radi se o ljudima koji su tu došli političkim uticajem, a ne uticajem umetnika. Znači, mi, političari, smo dezavuisali ovaj proces i vršili nedozvoljen pritisak. Zašto kažnjavamo umetnike zbog toga? To isto važi i za institucije kulture od nacionalnog značaja. Zašto je ministarstvo gospodina Petkovića taj status dalo ne znam koliko, 60 ustanova, ako se ne varam, možda i više? Pa revidirajte. Ukinite to zvanje nekima. Ali, zašto ukinuti to zvanje Jugoslovenskoj kinoteci, Narodnom pozorištu, Jugoslovenskom dramskom pozorištu? O čemu se radi? Zar mi ne treba da se ponosimo tim institucijama koje su izdržale test vremena? Zar one ne treba da imaju tu oznaku i da zbog toga, naravno, imaju i određen prioritet u finansiranju? To je isto jedna farsa oko finansiranja, zakon je vrlo jasan kako se finansiraju ustanove od nacionalnog značaja. Nema tu nikakvih većih troškova. Ne bih sada ulazila u to, nemam dovoljno vremena, ali ću govoriti o tome kada budemo govorili o amandmanima. Moja koleginica Karavidić je govorila o licemerju koje ovde postoji, kada je u pitanju sport i kultura. Vi ste, što je zaista po mom mišljenju, možda i nečuveno, da ministar kulture kaže – nema dovoljno jasnih kriterijuma za određivanje vrednosti u kulturi, to je mnogo lakše u sportu. Pa, valjda sad treba i umetnike da merimo štopericom ili da ih pustimo da trče, ili ne znam, da se bave nekim sportom? Da ako je to stvarno tako, ako je tombola jedino rešenje - da li ste vi kao direktor Filharmonije primali muzičare tako što ste tombolom ih primali, ili ste verovatno primali ljudi koji su ispunjavali kriterijume da mogu da sviraju u toj prestižnoj instituciji? Takođe, moram da istaknem problem ne donošenja strategije o razvoju kulture Republike Srbije. Vaši saradnici su nam jutros objašnjavali da treba prvo zakon da se donese, a potom strategija. Ja se sa tim ne slažem, ali čak i da postoje drugačija mišljenja, vaša je obaveza bila po Zakonu o kulturi da poštujete taj Zakon i da je ta strategija trebala biti doneta još 2011. godine. I, ono što je činjenica, to je da do vašeg dolaska na čelo Ministarstva, svaki prethodni ministar je bar započinjao rad na toj strategiji, zaključno sa gospodinom Petkovićem, koji je bio vaš neposredni prethodnik. Od trenutka kada ste vi preuzeli Ministarstvo svaki rad na donošenju strategije je stao. Još uvek ne razumemo razloge zbog čega se to desilo. Na kraju, pozivanje na javnu raspravu, mislim da smo jutros to čuli od predstavnika umetničkih udruženja, mislim da je farsa. Ponovljeno je više puta da su na javnim raspravama, koje ste organizovali u Nišu, Novom Sadu i Beogradu, se prvo pojavio veoma mali broj ljudi, pardon, da vi niste bili prisutni na svim tim raspravama, a vi ste odgovorni, politički odgovorni da čujete primedbe, da nije bilo zapisnika i da na kraju najveći broj primedaba uopšte nije usvojen. O tome govori i stenogram sa javnog slušanja koje je održano u ovoj skupštini. Dakle, čemu javna rasprava ako se zapravo sve primedbe ignorišu, ili 90% primedaba ignoriše? To je, po mom mišljenju, mislim farsa. Što se međunarodne saradnje tiče, koju ističete kao veoma značajni deo ovih izmena. Biće prilike, razgovaraćemo o članu 42. koji po mom mišljenju ne da ne podstiče međunarodnu saradnju, nego je direktno ugrožava. Zabranjujući institucijama da učestvuju na konkursima godišnjim, gde su se do sada uvek dobijala sredstva za međunarodnu saradnju, a uvodeći jedan potpuno nejasan institut koji se zove – organizacija koja u inostranstvu se bave promovisanjem naše kulture. Pa, koje su to organizacije? Jesu li to strane organizacije registrovane u inostranstvu i da li to znači da naše institucije više nemaju pravo da promovišu našu kulturu u međunarodnoj zajednici? Htela bih na kraju, da kažem i sledeće, pokušavam da to uradim na jedan pristojan način, ali rekla sam na početku. Prvo, uvredljivo je obrazloženje koje ste dali u ovom zakonu. Evo, pozivam narodne poslanike, ako žele da pronađu objašnjenje za bilo koje od ovih rešenja koja su predložena, neće ih uglavnom naći u obrazloženju, a što je najstrašnije u pojedinim slučajevima se dešava da dolazi do materijalnih grešaka gde se poziva u obrazloženju na neki drugi član u kome uopšte ne stoji ono što je predloženo u osnovnom tekstu zakona. O tome da se brkaju pojmovi, pa se u pola zakona koristi reč područje, u drugoj polovini reči delatnost, od toga da se pojavljuju reči organ umetnosti, koji ne postoji ni u pravnom ni u kulturnom životu, znači deluje kao da neko nije pročitao zakon, izvršio pravopisnu korekciju zakona. O tome, da ne govorim i smatram da je to na neki način uvredljivo. Želim na kraju da kažem i da vas zamolim, da u današnjoj raspravi vi nama kažete na koji način će ovi zakoni poboljšati položaj umetnika i naših institucija? Naši samostalni umetnici, u sve većem broju ne mogu da se leče, nemaju zdravstvene knjižice i veoma su socijalno ugroženi, a nismo primetili da ste pokrenuli bilo kakvu inicijativu da se ta stvar poboljša, niti se takav neki predlog se pojavio u Predlogu zakona koji je pred nama. Dakle, ja vas na to pozivam da čujemo vaše odgovore i ponoviću, da poslanička grupa DS smatra da je ovaj zakon toliko loš da bi za Vladu bilo najbolje da ga povuče, a ako ga ne povuče da probamo bar malo da ga popravimo tako što ćete ozbiljno uvažiti veliki broj amandmana koje smo podneli na ovaj zakon. Hvala.
Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Hvala vam na iscrpnoj diskusiji, potrudiću se da odgovorim, nadam se na sva vaša pitanja. Za početak, vezano za zdravstvene knjižice samostalnih umetnika, to je jedan od problema kojim se bavimo zajedno sa Gradom Beogradom. Problem je nastao, zapravo, zbog dugovanja iz vremena kada ste vi bili u gradskoj upravi i zapravo ono što se sada dešava, to su kamate na doprinose koje niste uplaćivali na vreme. Ne znam kako to da sročim, ali izvinjavam se ukoliko vam najviše smeta odsustvo strasti u onome što govorim, naprosto, mislim da je tema kojom se bavimo jako ozbiljna, jako kompleksna. Mi na ovome radimo jako studiozno i trudim se, jednostavno zbog osetljivosti ove teme, zbog potpune svesti o tome da na neki način manipulišete osećajima ljudi, vezano za umetnike koji su zauzeli svoje mesto već ne samo u istoriji naše kulture, već apsolutno u srcima svih ljudi. Jednostavno se trudim da vrlo merim reči. Čini mi se da vi ne razlikujete dovoljno pojam umetnosti od pojma kulture. Kada sam govorio o tome da je teško ustanoviti kriterijume, to je zato što je vrlo teško kriterijume koji su vezani za umetnost gde vi imate određen broj međunarodnih nagrada ili domaćih nagrada koje možete da stavite nekako u kompeticiju, a šta raditi kompletno sa sektorom zaštite. Znači, jednostavno kroz ovu tačku 13. zakona koju smo ostavili mi otvaramo prostor da možemo da vrednujemo one ljude koji su dali poseban doprinos i pri tome širimo taj krug ljudi da ne moraju da čekaju da odu u penziju da bi dobili tu vrstu nacionalnog priznanja. Ne znam da li je put do pakla popločan dobrim namerama, ali sam siguran da put do raja nije popločan lošim namerama, ali mi se čini da je jednostavno pominjanje broja amandmana koji su bili usvojeni, prvo niste dali tačan broj, zato što je kolega sedeo, koji sedi pored mene na istom mestu i kada je usvajan prethodni zakon, a ako se ne varam najveći broj amandmana koji su usvojeni u poslednjem trenutku su bili amandmani Gorice Mojović. Što se tiče ustanova kulture od nacionalnog značaja, Beogradska filharmonija je bila jedna od tih institucija i nismo videli nikakav benefit od toga izuzev što smo imali, kako da vam kažem, jednu titulu. Možda ste zaboravili kada je ovde bila javna rasprava koju ste nazvali, javno slušanje u Skupštini, koju ste nazvali farsom, ja nikada ne bih sebi dozvolio da bilo koje javno slušanje u Narodnoj skupštini Srbije nazovem farsom. Ovde je bio prisutan direktor Srpskog narodnog pozorišta i na moje konkretno pitanje – da li je imao bilo kakvu finansijsku korist, da li je imalo pozorište, da li je imalo bilo šta od te titule ustanove kulture od nacionalnog značaja? On je čovek vrlo jasno rekao da nije. To mogu ja da vam potvrdim kao direktor Beogradske filharmonije, bivši, i to može da vam potvrdi svaki sadašnji direktor čija institucija nosi to zvanje. Meni se čini da jednostavno kroz uspeh institucija, kroz njihovu prisutnost u javnosti se jednostavno stiče taj naziv. I to nije formalna stvar, mislim nesporno je, verovatno se i vi radujete što je samu izložbu Ruske avangarde u Muzeju Jugoslavije za prvih mesec dana videlo preko deset hiljada ljudi. Samo da nešto ne propustim. Da li je bilo još nekih… Da, vratio bih se na temu koja je za mene izuzetno senzitivna. To je tema nacionalnih penzija. Čini mi se da, prva stvar, ne postoji mogućnost revidiranja postojećeg spiska. Tu se nalaze neka od najuglednijih imena naše umetničke, pre svega umetničke scene, ali moram da vam kažem da je spisak onih koji su ostali uskraćeni za ta nacionalna priznanja daleko, daleko veći. Kao neko ko je odrastao u umetničkoj porodici, zarad zaštite integriteta tih ljudi i njihovog dostojanstva neću čitati njihova imena, a ono samo što sam tokom jutra danas pobrojao, to je zapravo skoro ista tolika lista kolika je i lista sadašnjih nosilaca tog priznanja.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušica Stojković. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani predstavnici Ministarstva kulture i informisanja, drage kolege i koleginice narodni poslanici, važno je istaći na početku da je kultura pokretač razvoja jedne zajednice. Ona nije javni trošak, kako to mnogi levičari smatraju. Kultura je kapital za buduće generacije i samo kada smo toga svesni možemo krenuti napred. Pojam kulture je apstraktan pojam i često ga ne možemo dovoljno definisati. Ne možemo ga dovoljno zakonski omeđiti i urediti. Kultura nije ista u prošlosti i danas u 21. veku. Upravo predložene izmene Zakona o kulturi idu u pravcu modernizacije kulturnih obrazaca. Na jedan nov i savremen način, zapravo uređuju koje su to nove oblasti, koji su to novi pojmovi afirmišući pri tom potrebe u kulturi. Poslednje dve tačke na današnjem dnevnom redu o kojem danas raspravljamo, a tiču se prostorno kulturno istorijske celine, kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, kao i Predlog odluke o utvrđivanju granica zaštićene okoline i mere zaštite prostorno istorijske celine Gradskog jezgra Sremski Karlovci, ide u pravcu potreba i trenda koji vlada u svetu, u kojoj se mi kao država moramo uključiti. Kreativna industrije, kreativne ekonomije svuda u svetu su pokretači lokalnog ekonomskog razvoja, razvoja turizma kroz kreiranje kvalitetnih kulturnih ponuda i dobrih turističkih sadržaja. Projekti poput ovih, mogu da se iskoriste na najbolji mogući način. primeri pozitivne prakse imamo svuda u svetu. Podsetiću vas da jedna Velika Britanija bila prva zemlja koja se politički fokusirala na kreativne industrije i usvajanjem operativne grupe za kreativnu industriju u okviru odeljenja za kulturu, sport i medije još 1997. godine počeo da koristi termin u okviru državne kulturne politike. Ona definiše kreativne industrije kao one industrije koje imaju poreklo u individualnoj kreativnosti, veštinama i talentu i koje imaju potencijal za kreiranje bogatstva i radnih mesta kroz generisanje i eksploataciju intelektualne svojine. Upravo ovaj obrazac koji možemo primeniti na britanskom modelu, možemo ga primeniti i u Srbiji. Moramo uključiti advertajzing, arhitekturu, tržište umetnosti i antikviteta, stare zanate, dizajn, modni dizajn, film, video, fotografiju, kompjuterske igrice, muziku, izvođačke i vizuelne umetnosti, izdavaštvo, televiziju i radio. Sve ove pozitivne primere moramo inkorporirati i u naše zakonodavstvo. Predložene izmene i dopune Zakona o kulturi koji je donet 2009. godine sadrži određene nedorečenosti. Sadrži određene probleme koje smo imali i vi kao Ministarstvo, a i ostala javnost, direktori javnih institucija prilikom njihove primene. Baziraću se na osnovne probleme koje ove izmene žele da uklone. Nacionalni savet za kulturu je važna institucija u Srbiji. On je upravo formiran ovim zakonom, krovnim Zakonom o kulturi iz 2009. godine. Pri predlaganju jednog ovakvog Nacionalnog saveta za kulturu i njegovo inkorporiranje u zakonodavstvo Srbije, predlagači tada su vodili računa i on je predlagan po ugledu na britanski model. Koliko se on u praksi pokazao ili nije pokazao kao delotvoran, vidimo da predlagači tadašnjeg zakona nisu se udostojili, upristojili da ovim vrednim ljudima obezbede nadoknadu, prostor i ostale uslove tehničke i administrativne koji su bili neophodni za njihov rad. Imali smo ovde prethodne kolege i koleginice koji su govorili i kritikovali predložene izmene i dopune zakona. Želim samo da kažem jednu stvar, a to je da je na osnovu podataka koje smo dobili od strane Ministarstva kulture, na osnovu održanih javnih rasprava koje su bili u Beogradu, Nišui Novom Sadu, stiglo je ukupno jedan dve hiljade i jedan predlog izmena, da su u ovim izmenama učestvovali 74 predlagača, da je od 45 članova koji su predloženi, 17 prihvaćeno i uvršćeno u Vladin Predlog koji se danas nalazi pred nama. Rad Nacionalnog saveta i izmene koje se odnose na Predlog izmena i dopuna koji se odnose na Nacionalni savet i koji se danas nalaze pred nama, a koji su inkorporirani u Zakon o kulturi će učiniti da rad upravo ovog tela bude efikasniji, kako on sa pravom zaslužuje. Preciznije će se utvrditi zakon i zakonski odrediti njihova ovlašćenja, kao i omogućiti ravnopravna zastupljenost svih kulturnih delatnosti u njegovom radu, sa ciljem prevazilaženja problema koji su zbog toga nastajali u praksi. Stvoriće se zapravo prilika da svi kulturni stvaraoci iz svih oblasti kulture budu ravnopravno tretirani i na način kako bi mogli da ravnopravno ostvare svoja prava u okviru ovog Nacionalnog saveta. Problemi koji su se takođe pojavljivali u dosadašnjoj praksi primene Zakona o kulturi, odnosio se i na procedure izbora direktora ustanova kultura. Upravo ove predložene izmene će ovo promeniti na taj način što će se na bolji način regulisati postupak i precizirati procedure izbora direktora ustanove kulture. Predložene izmene i dopune Zakona odnosiće se i na izmene i delokruga da nadležnosti upravnih odbora, zatim ne samo upravnih odbora već i nadzornih odbora, njihove nadležnosti, njihove obaveze. Prestanak rada članova odbora su sada po prvi put jasno definisane i zakonski omeđene. Takođe, postojaće uslovi koji moraju ispunjavati budući novoizabrani direktori u pogledu svoje stručnosti, iskustva u radu, stepena obrazovanja, čime će se stvoriti preduslovi za poboljšanje kvaliteta izabranih direktora. Sve ove izmene su važne za građane Republike Srbije, kako se ne bi dešavala pojava koja je bila pre svega od usvajanja ovog zakona, pojava koja je vladala da jedna šaka ljudi odlučuje o svemu u oblasti kulture, od postavljanja direktora, preko dodela finansija, do odobravanja projekata, štampanja kataloga, naručivanja dela. Drage kolege narodni poslanici, želim da vam ukažem na jednu izjavu koju je još američki istoričar Artur Šlezinger rekao kada je želeo da omeđi pojam kulture. „Prvi korak prema uništenju jednog naroda jeste brisanje njegovog pamćenja. Uništimo knjige, kulturu i istoriju i onda naći nekog da napiše njegove knjige, proizvede novu kulturu i izmisli novu istoriju. Ta će nacija brzo početi zaboravljati šta jeste i šta je bilo“. Hvala Bogu pa su se desile promene 2014. godine, pa toj šačici jada nismo dozvolili da i dalje upravlja sudbinama kulturnih stvaraoca i umetnika u Srbiji. Podsećanja radi šta je sve prethodilo donošenjem krovnog zakona 2009. godine, želim svoje kolege narodne poslanike da podsetim da je grupa intelektualaca, njih 15.000, potpisalo peticiju i nateralo tadašnju vlast da svoje predizborno obećanje dato na trgovima i gradovima širom Srbije ispuni, znači, devet godina od petooktobarskih promena i donet je zakon koji je počeo da se primenjuje 2010. godine. Postavljam pitanje – šta je to sprečavalo aktuelne ministre kulture koji su se smenjivali, a bili su na listama Demokratske stranke, da ne usvoje nacionalnu strategiju o kojoj danas mnogo govore? Naravno, ne treba zanemariti i odgovornost aktuelnog Ministarstva i aktuelnog ministra po pitanju donošenja nacionalne strategije, te vas ja pitam – da li imate omeđeni neki vremenski rok kada očekujemo, nakon usvajanja izmena i dopuna Zakona o kulturi, da bi na dnevnom redu Ministarstva se našlo i usvajanje nacionalne strategije, koja nam je neophodna kako bi postali deo savremenog sveta, kako bi mogli u krajnjem slučaju da apliciramo na mnoge međunarodne projekte koje naši kulturni stvaraoci, naši umetnici zaslužuju? Takođe, želela bih da kažem da se nad sećanjima građana Srbije nadvila neka vrsta paučine na neka imena koja su kreirala kulturnu politiku, koja su odlučivala o projektima koji će se finansirati, koji su uticali na sudbine svih nas, od autora, stvaraoca, do nas običnih konzumenata i ljubitelja kulture. Vladajuća garnitura Demokratske stranke je toliko devastirala kulturu Srbije i Beograda da je njihovo delovanje teško popraviti u godinama koje nam dolaze. Neka imena smo totalno zaboravili. Neko je malopre pomenuo istaknutu funkcionerku Demokratske stranke gospođu Goricu Mojović, koja je bila bivša pomoćnica gradonačelnika Beograda za kulturu, bivša narodna poslanica, aktuelni član glavnog odbora Demokratske stranke, koja je svojom delatnošću u oblasti kulture započela još kao član Saveza komunista i po sećanjima ljudi iz ovog perioda je odlučivala maltene o svemu u oblasti kulture. Odlučivala je o tome koja dela će se štampati, koje delo će ugledati svetlost dana, a koje delo neće. Ona je bila čuvena sastavljačica strategija i dokumenata o kulturi, toliko da se dotična na neki način sakrila iz kruga dvojke u Beogradu, da ona i dalje iz senke pokušava da žari i pali i spletkari po obogaljenoj i na prosjačkom štapu dovedenoj beogradskoj kulturi, kojoj je sama ponajviše doprinela. Poslednji put sam uspela da je sretnem na SOFEST-u slikajući se sa aktuelnim predsednikom opštine Sopot. Pozivam gospođu Mojović, a i sve članove iz opozicije, članove Odbora za kulturu i informisanje, da obiđemo ustanove kulture u Beogradu i da vidimo u kakvom stanju ih je Demokratska stranka ostavila. Volim prosto da citiram čuvenog Momu Kapora, koji je na najbolji način opisao pojave koje su nam se dešavale u kulturi. „Grupa malih diktatora koji drže sva pozorišta, sve galerije, sve muzeje i sve institute, žuta kultura je nasledila crvenu“. Aktuelna predsednica Odbora za kulturu i informisanje je danas na sednici Odbora za kulturu i informisanje rekla i zapravo priznala da su političari i vlade vršili pritisak i ubacivali svoje ljude kojima tu nije mesto i da su sada svi ostali kažnjeni zbog toga, nesumnjivo priznajući delovanje Demokratske stranke u periodu pre 2013. godine. Želim narodne poslanike da podsetim i na sledeću stvar, na jedan jako važan dokument, to je izveštaj o radu Ministarstva kulture i informisanja za period 2011. godine, koji je zahvatio period ministrovanja dva ministra Nebojše Bradića i Predraga Markovića. Šta su državni revizori našli? Bivši ministri kulture su 36% zaposlenih častili tri plate u ime solidarne pomoći. Građane Srbije želim da podsetim da se solidarna pomoć daje u slučaju teže bolesti zaposlenog ili nekog člana porodice. Šta to znači? To znači da je po proceni tadašnjih ministara kulture iz prethodnog režima 36% ljudi bilo teško bolesno ili su njihove porodice bile teško bolesne. Takođe, želim da iznesem još jedan podatak. Dakle, 2,3 miliona dinara je dato za istraživanje potrebe izrade Strategije za razvoj kulture. Ta strategija ni dan danas nije ugledala svetlost dana. Takođe, avionske karte i hotelski smeštaj su platili 2,8 miliona dinara bez postupka javne nabavke. Bilo im je važnije da mogu da putuju, ali na neki drugi način su sprovodili taj postupak finansiranja mimo javne nabavke. Kada smo se podsetili, a i moja koleginica gospođa Mirjana Dragaš je podsetila na stanje u kulturi, na zatvaranje biblioteka, na zapustošene domove kultura po Srbiji, podsetila vas je na to šta je sve činjeno kako su se kase Ministarstva kulture i informisanja praznile u prethodnim godinama. Ja pozivam nadležne institucije, pre svega Agenciju za borbu protiv korupcije, ali i ostale istražne organe, da provere imovinske karte tadašnjih predstavnika i tadašnjih lidera koji su kreirali kulturnu politiku Srbije. Sada bih volela da se vratimo na predložene izmene i dopune krovnog Zakona o kulturi. Znamo da su tri osnovne funkcije kulture jedne zemlje: procesiidentiteta, procesi socijalizacije i procesi institucionalizacije. Upravo su oni satkani i važni su da se nađu u postojećim izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Ono što ste vi malopre, gospodine ministre, rekli, a tiče se nacionalnih penzija, da više ne postoji način revidiranja nacionalnih penzija. Ono što mogu da kažem tim povodom kao član Odbora za kulturu i informisanje, mišljenja sam da je loša strategija koju ste nam dostavili u obrazloženju člana 14, da se briše član 14, a koji se tiče toga da se više ne nalazi u Predlogu novog zakona, i da li ste mogli da ipak nešto uradite kako bi se nacionalne penzije sačuvale? Da li je mogla da se uradi neka vrsta revizije kriterijuma za dodeljivanje nacionalnih penzija? Da li je moguće da se na neki transparentniji način uredi rad Komisije za dodelu nacionalnih priznanja, kako se ne bi dešavale pojave koje su se dešavale, koje su kontradiktorne, pojave koje su opasne, pojave koje su se dešavale i koje su u istu ravan stavljale Albaharija, Pekića, Pavića sa jednim Miroslavom Milićem? Dešavalo se da su nacionalne penzije od 2007. do 2013. godine, do kada se nije izvršila neka vrsta suspenzije dodele ovog važnog priznanja, a to je da je estrada, gospodin Srđan Dragojević je danas rekao tri do pet posto, ali dešavalo se da su upravo ti estradni umetnici dolazili, dobijali dozvoljenim ili nedozvoljenim sredstvima, do prava da dobijaju nacionalnu penziju. Upravo su se neke nacionalne penzije dodeljivale i mimo konkursa i mimo zvaničnog izbora. Kakva je strategija sada, kako da se izađe iz ove situacije? Da li Ministarstvo planira da nastavi sa primenom člana 13. aktuelnog zakona, koji dozvoljava Vladi i Ministarstvu da predlaže na godišnjem nivou jednogodišnju novčanu naknadu, kako se ne bi desilo da se proces stimulisanja vrhunskog stvaralaštva u Srbiji zaustavi? Da li smatrate da brisanjem člana 14. vi zapravo kažnjavate umetnike koji to priznanje još nisu imali prilike da dobiju? Smatram da je važno i značajno urediti oblast kulture, da je važno urediti ovu oblast na pravi način i sa svojim kolegama iz SNS, narodnim poslanicima, podnela sam niz amandmana kako bi tekst ovog zakona bio bolji i kako bi se otklonili svi oni problemi i poteškoće koje su se nalazile u njegovoj primeni od njegovog usvajanja od 2010. godine do danas. Za ministra Tasovca imam takođe pitanje. U stavu 3. koji je Vlada Republike Srbije predložila Narodnoj skupštini nije se našao stav koji se odnosi na očuvanje srpskog jezika i ćiriličnog pisma. Podsećam vas to je ustavna odredba. Član 10. Ustava Republike Srbije definiše srpski jezik i ćirilično pismo kao ustavnu kategoriju koje se moramo pridržavati. Ono što mi je, takođe, zasmetalo prilikom čitanja predloga je povećan broj nadležnosti ministra od sastava izbora komisije, donošenja rešenja kojim se utvrđuje reprezentativnost strukturnih udruženja, te vas ministre pitam – čime ste se rukovodili prilikom utvrđivanja kriterijuma za dodeljivanje većih nadležnosti vama, kao ministru, i budućim ministrima na koje će se ovaj zakon primenjivati? Zakone ne možemo praviti po našoj meri. Želim da vas podsetim na čuveno delo Šarla Monteskeja koji je napisao: „Istina je izgleda da u demokratijama narod čini sve što hoće, ali politička sloboda ne sastoji se u tome da se čini šta se hoće. U jednoj državi, tj. u društvu gde postoje zakoni, sloboda se može sastojati samo u tome da možemo činiti ono što moramo hteti i da nismo prisiljeni da činimo ono što ne smemo hteti. Treba da imamo na umu šta je nezavisnost, a šta sloboda. Sloboda je pravo da činimo sve što zakoni dopuštaju i ako neki građanin možda čini ono što zakoni zabranjuju, ne bi bilo više slobode, jer bi drugi imali tu moć“. Kada ovaj citat primenimo na ovaj slučaj, isto se odnosi i na slobodu građana u demokratskom društvu, ali i na ministra kao predstavnika izvršne vlasti. Na samom kraju, kao član Odbora za evropske integracije, želela bih da se osvrnem na proces evropskih integracija i Poglavlje 26. koji se odnosi na obrazovanje i kulturu. Ono što bih želela da vam kažem, kao članovi Odbora za kulturu dobijamo preporuke od strane Nacionalnog konventa u procesu pristupanja naše zemlje EU, očekuje nas otvaranje i proces otvaranja novih poglavlja. Na dnevni red će doći i pomenuto Poglavlje 26. U Poglavlju 26. nemamo direktive EU, Evropske komisije, ali imamo Radnu grupu koja je sačinjena u okviru Nacionalnog konventa za Poglavlje 26. gde sa pažnjom moramo razmotriti preporuke koje smo od njih dobili. Moramo ojačati i unaprediti saradnju sa organizacijama civilnog društva, kako bi se kao država upustili u proces evropskih integracija i kako bi naša kultura našla pravo mesto u kulturama EU, kako bi se ispunio pun koncept - ujedinjeni u različitosti, koji je jedan od osnovnih mota EU. Zamolila bih vas da, kao članovima Odbora za kulturu i informisanje, nam dostavite i četvorogodišnji izveštaj o radu, o primeni UNESKO konvencije o zaštiti i promocije raznolikosti kulturnih izraza i potrebu da se taj izveštaj nalazi…
Vreme.
… i na zvaničnom sajtu Ministarstvu kulture, te vas molim da svojim saradnicima to prenesete i da u što kraćem roku to ispunite. Takođe, volela bih da praksa koja je postojala, kada je reč o finansiranju projekata iz oblasti kulture, ali i mnogih drugih oblasti koje nisu u delokrugu rada vašeg ministarstva, budu transparentniji i da troškovi trošenja sredstava kroz ovakve projekte budu dostupni javnosti… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem, koleginice Stojković. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Zahvaljujem se na diskusiji. Samo jedna mala ispravka. Napravili ste, pretpostavljam, lapsus, jer broj pristiglih predloga po članovima zakona nije 2001, već je 201. Dakle, zakon striktno propisuje da se sva podzakonska akta donesu u roku od šest meseci, a strategija u roku od godinu dana. Zaista se postavlja pitanje – zbog čega je zakon, koji je počeo da se primenjuje 2010. godine, imao tu istu odredbu. Mi to nismo menjali, nije jednostavno ispunio taj zadatak. Ono što mogu da vam kažem je da sve vreme, tokom našeg mandata, izanalizirano, jer u jednom trenutku su se našle tri ili četiri potpuno različite strategije unutar ministarstva. Naša je procena bila da je neophodno pristupiti potpuno sveobuhvatnoj analizi. Mi smo imali ovde i prvi put eksperte iz Saveta Evrope koji su radili evaluaciju kulturne politike od 2001. godine do danas, tako da mi u ovom trenutku još uvek skupljamo materijale paralelno sa radom nad ovim izmenama i dopunama Zakona kako bi mogli zajedno sa svim partnerima, a tu je naravno i Nacionalni savet za kulturu i civilni sektor, kroz što šire konsultacije, u onom trenutku kada budemo imali osnove te strategije, pristupimo donošenju. Za to imamo rok od godinu dana. Vi ste ovde spomenuli izveštaj nekih ranijih državnih revizorskih komisija. Ono što je možda ostalo potpuno neprimećeno u javnosti jeste da je državna revizorska komisija dala pozitivan izveštaj na rad Ministarstva kulture i informisanja za 2014. godinu. To je jedna stvar na koju smo mi vrlo ponosni, s obzirom da mi se čini da je to prvi pozitivan izveštaj koje je Ministarstvo kulture i informisanja dobilo za dugi niz godina. Na pitanje oko toga da li smo mogli da iznađemo nekakav drugi način vezano za kriterijume za nacionalne penzije, meni se čini da moramo da se suočimo sa činjenicom da, kao društvo, još uvek nismo spremni da preuzmemo takvu vrstu odgovornosti. Lista ljudi koji neopravdano nisu dobili te penzije je zapravo veća od onih koji su potpuno zasluženo dobili te penzije. Kako ne bismo stalno ponavljali tu jednu istu vrstu demagoške greške koja dobro zvuči, a pri tome pravi jedan konstantni razdor, jer ovde nije pitanje debate, nego je pitanje pravljenja razdora unutar samih struka, unutar samih udruženja. Čini mi se da je u ovom trenutku najracionalnije taj institut ukinuti, a kroz ovaj institut, koji se nalazi u tački 13), jednostavno razmotriti kakvi će biti naši sledeći koraci. Opet govorim, ne ograničiti to da vi morate, pazite, još jedan paradoks, da odete u penziju da bi neko valorizovao vaš rad, a šta se dešava sa onim mladim umetnicima koji daju svoju doprinos nacionalnoj kulturi. Uzgred budi rečeno, u ovom trenutku, imamo pet filmova na „Berlinalu“ koji čekaju svoju premijeru. Što se tiče ćirilice, koja nije posebno apostrofirana u ovom zakonu, ona potpada pod nematerijalno kulturno nasleđe. To reguliše Zakon o službenoj upotrebi jezika, a kroz različite vrste projekata koje ima Ministarstvo kulture i informisanja, kroz proces digitalizacije, obraća se posebna pažnja na ćirilicu kao jednu od evropskih vrednosti koje Srbija može da predstavi čitavom svetu. Što se tiče jačanja uloge ministra, ministar donosi odluke na osnovu odluka komisija, ministar potpisuje svaku odluku, i to nije nikakvo diskreciono pravo. Daću vam primer kroz konkurse koji su upravo završeni. To su konkursi iz oblasti informisanja. Kao što znate, komisije većinski sačinjavaju predstavnici novinarskih i medijskih udruženja. Oni su većina. Ministarstvo kulture je članove komisije biralo, ne po političkom opredeljenju, već se trudilo da to bude po stručnosti. Tako da su svoje kandidate davali i Zaštitnik građana i Poverenica za rodnu ravnopravnost i Zaštitnik za poverljivost informacija. Takođe neki od najvećih kritičara naših su takođe imali aktivno učešće tu, od sajta „Istinomer“ i sada da dalje ne nabrajam. Ja sam potpisao svaku od odluka zato što mi se čini, jednostavno, da onog trenutka kada bi menjao odluke komisija, tog trenutka bi jednostavno, izgubilo smisao da se za svaku od oblasti, a mi ćemo ove godine samo u kulturi imati 28 različitih konkursa, formiraju troškovi, mada ne mogu da kažem da videvši pojedine rezultate ovog konkursa ne bih sa velikim zadovoljstvom preuzeo to breme da sam odlučujem o svemu. Na veliku sreću, mi živimo u demokratskom društvu, Srbija se menja iz dana u dan, tako da, jednostavno, ovo je samo formalizovanje onoga što jeste. Komisije su te koje donose odluke, komisije su te koje će donositi odluke, pretpostavljam da ste mislili i na reprezentativnost udruženja i jednostavno to je princip za koji se Ministarstvo kulture i informisanja zalaže sve vreme. Što se tiče evropskih integracija, ja bih ovde spomenuo još jednu stvar, a to je da je Srbija u potpunosti pristupila programu „Kreativna Evropa“ i potprogramu za medije, tako da u ovom trenutku naši stručnjaci, naši umetnici, naša kulturna scena može da aplicira za fondove u vrednosti od skoro milijardu i po evra. Takođe su formirani deskovi „Kreativne Evrope“ pri Ministarstvu kulture i informisanja, formiran je „Antena desk“ u Vojvodini, sada je formiran i „Media desk“ koji će biti pri Filmskom centru Srbije, tako da, čini mi se da će to dati još jedan dodatni impuls našoj savremenoj umetnosti i kreativnim industrijama. Slažem se u potpunosti sa vama da je apsolutno neophodno još ojačati dijalog sa civilnim sektorom. Mi smo intenzivno tu, upravo, konkretno sa nezavisnom kulturnom scenom i sa čitavim drugim nizom organizacija imali vrlo intenzivan dijalog, kroz taj dijalog došli do stvari koje su se promenile u pravilnicima konkursa koje sada raspisujemo, tako da ja, sa punim pravom, očekujem da upravo nezavisna kulturna scena na isti način kako je izlazila sa kritikama u ovom trenutku izađe jednostavno sa, ne želim da prejudiciram, pohvalama, ali jednostavno sa svojim viđenjem kakva je u ovom trenutku saradnja između civilnog sektora i Ministarstva kulture i informisanja.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nenad Milosavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovani saradnici, poštovani narodni poslanici, jasno je da je Predlog zakona o kulturi veoma značajan zakonski akt po suštini i sadržini. To potvrđuje veliko interesovanje i stručne javnosti i narodnih poslanika. Ovaj zakon veoma je značajan za budućnost ustanova kulture, kulturnog stvaralaštva i kulturnog nasleđa Srbije. U ovaj zakon pretočena je kultura politike Srbije. Dakle, ovo je krovni zakon koji uobličava sve što je budućnost očuvanja i unapređenja kulture Srbije. Dati su prepoznatljivi pravci razvoja naše kulture i uloga svih kulturnih činilaca u tom razvoju. Ono što je dobro da zakon definiše opšti interes u kulturi, što bi trebalo da da pozitivne efekte u finansiranju projekata iz oblasti kulture. Država će finansirati sve ustanove i projekte od opšteg, odnosno nacionalnog interesa, a uslovi finansiranja i sufinansiranja kulturnih projekata su preciznije uređeni. To bi trebalo da omogući ravnomernu zastupljenost različitih kulturnih delatnosti i transparentni pristup sredstvima izdvojenim za kulturu, kako iz domaćih izvora tako i iz međunarodnih fondova. Na ovaj način će se raspoloživa sredstava adekvatno koristiti. Sve aktivnosti mere i oblici kulturnih aktivnosti imaju za krajnji cilj ostvarivanje kvalitetnih kulturnih sadržaja, promociju naše kulture, razvoj i očuvanje kulturnog blaga Srbije. Ovo su dobre strane zakona. Te dobre strane u potpunosti podržavam, međutim, postoji jedan broj otvorenih pitanja u zakonu o kojima postoje izražene dileme u stručnoj javnosti. Te dileme se pre svega odnose na pitanje statusa dosadašnjih nacionalnih ustanova kulture na pitanje nacionalnih priznanja, odnosno penzija koje se ovim zakonom ukidaju. Zatim, na pitanje načina finansiranja doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje umetnika od strane lokalnih vlasti, odnosno opština, uzimajući u obzir probleme sa kojima lokalne samouprave se susreću. U tom smislu sam hteo da zamolim ministra da odgovore na neka pitanja, međutim, ministar je već da odgovore na brojna pitanja, pa ne bih da se ponavljam. Ono u šta sam ubeđen da ćemo kroz današnju raspravu, kroz odgovore i stavove koje će ministar danas izneti, kao i kroz raspravu u pojedinostima doći do najoptimalnijih rešenja i naravno da ćemo zbog potrebe postavljanja zakonskog temelja kulturne politike Srbije podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Hvala lepo. Duga je bila rasprava. Bila je javna. Da li je bila plodna to teško možemo da ocenimo pozitivnim, zato što je pred nama jedan loš zakon. Mislim da ne postoji ni jedna institucija iz kulture koja je dala podršku ovom zakonu, ni parlamentarni odbor nije podržao ovaj predlog zakona, ni prethodni govornik koji je sada izašao nije podržao ovaj predlog zakona i pitanje je zašto se toliko insistira na lošem predlogu zakona? Šta je loše? Centralizacija, razvlašćenje Nacionalnog saveta za kulturu i upravnih odbora, pokušaj da se kultura Srbije stavi u ruke jednog čoveka, uz svo poštovanje njegovog umetničkog rada, mislim da je to prevelik zalogaj za ta nejaka pleća. Za nejaka pleća bilo koga. Naprosto, vrlo su čudna objašnjenja u ovom zakonu. Dobijamo objašnjenje da se ukidaju nacionalne penzije u kulturi, a u sportu ostaju, zato što se kada se one dodeljuju, pojave se diskusije u javnosti. Gle čuda, gle opasnosti, diskusije, pa još i u javnosti. Drugi argument sam čuo sada, da je puno ljudi ostalo bez tog priznanja nacionalne penzije, pa je to onda razlog da se ona ukine. Ja bih voleo da vidim logiku, bilo koju logiku u toj rečenici. Znači, da kažemo ljudima koji hoće da se bave umetnošću da se bave sportom, da ne troše vreme na akademije, na vežbanje, na pripremu za svoj umetnički rad, neka lepo trče, bacaju nešto ili tome slične urade i onda će biti lako meriti njihov uspeh, jer ovo je navodno teško meriti. Nije ovaj zakon dao odgovor, a ni ministar ga verovatno neće dati, kada će biti gotova galerija Savremene likovne umetnosti, njeno renoviranje? Pitanje je isto kada će da prestane da radi ovaj sat na Narodnom muzeju, pošto je to jedino što je urađeno značajno u mandatu ove Vlade i ovog ministra, da se spolja vidi? Pitanje je šta je sa direktorom Narodnog pozorišta beogradskog? Tu isto nema odgovora u ovom zakonu i ako ovaj zakon reši pitanje izbora direktora Narodnog pozorišta u Beogradu, ako me ubedite da će ovaj zakon to da reši možda ćemo glasati za. Jer bi to stvarno bio jedan veliki uspeh da za godinu dana ovo ministarstvo, Vlada izaberu direktora Narodnog pozorišta. Naravno, u podeli para za kulturu, tih jadnih 0,6%, a bilo je obećanje čak i lično da će to biti bar 2,5%, pa se nije desilo ništa od toga, dele se prema ličnim sklonostima koje su više nego očigledne. Recimo, za jedan festival koji se mahom finansira iz sopstvenih sredstava, a to je Džez festival „Nišvil“, da se neka crkavica, a za Mokrogorski porodični kućni bioskop uvek ima para i tamo svi ministri, pa i aktuelni, sa velikim zadovoljstvom odlaze, u nadi da će tamo dobiti neku domaću životinju ili neku drugu specifičnu nagradu koju organizator tog kućnog festivala inače daje. Nova stranka je u pripremi nekoliko zakona koji treba da na ozbiljan način regulišu ovu oblast i o tome će vam više kasnije reći kolega Pavićević. Imali smo 14 amandmana na ovaj zakon, ali i usvajanje tih 14 amandmana teško da može da popravi ceo zakon. Tako da, na vaše iznenađenje, reći ću vam da ćemo glasati protiv ovog zakona. Mislim da bi bilo dobro da u ove predizborne dane, kada je već i Vlada u ostavci, pa i prisutni ministar, da nema potrebe da kvari svoju umetničku karijeru, koja je nesumnjivo uspešna, jednim lošim zakonom na kraju svoje ministarske karijere. To je još jedan dokaz lošeg stanja u Srbiji, da jedna loša vlast, da jedna generički loša politika može da na pogrešnu stranu odvuče i one ljude koji su stvarno u svojoj mladosti i u svom ličnom umetničkom radu dali ogromne, velike i dobre rezultate, a onda su postali deo lošeg proseka koji obeležava rad Vlade Aleksandra Vučića.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Zahvaljujem se na vašoj raspravi. Moram da kažem u startu da se ne slažem sa vama da je ovaj zakon loš, jer da mislim da je loš, nikada ga ne bi izneli pre svega na javne rasprave, zatim na javno slušanje, zatim pred Vladu Srbije i na kraju pred narodne poslanike, na kojima je u krajnjoj liniji konačna odluka. Pretpostavljam da kada ste pominjali Galeriju savremene likovne umetnosti, da ste mislili na Muzej savremene umetnosti. Moram da vam kažem da smatram da to što budžetski novac nije završio u privatnim džepovima i što smo uspeli to da sprečimo, da je to zapravo veći benefit nego što sam ja podneo opravdane kritike zbog toga što nije ispoštovan rok za otvaranje tog muzeja. Takođe, što se tiče Narodnog muzeja u Beogradu, ako ste primetili, u međuvremenu su kompletno završeni radovi na fasadi, kao što je i urađena restauracija svih 276 prozora koji su bili tu i raspisana je javna nabavka za izvođača radova na Narodnom muzeju. Što se tiče ostalih stvari, ne znam kako da vam kažem, ja ne znam šta da vam odgovorim na poruku da kažem mladim ljudima da se bave sportom. Mislim, to je nesumnjivo zdrava stvar za svakoga, ali ukoliko mislite da je motiv da neko treba da se bavi sportom taj da bi dobio nacionalno priznanje ili … Mislim, ne znam šta je bila poenta čitave priče, jer to je kao otprilike kada bi savetovao mladim ljudima da se bave umetnošću i da što pre odu u penziju kako bi mogli da dobiju nacionalno priznanje. Meni je drago da vaša stranka sprema, koliko ste rekli, tri predloga zakona. Nisam primetio na sajtu vaše stranke da se bilo gde pominje kultura, za razliku od obrazovanja. Možda nisam dovoljno pažljivo gledao, ili možda nije dovoljno pregledan sajt. (Zoran Živković, s mesta: Replika.)
Replika na spominjanje vaše stranke? (Zoran Živković, s mesta: I na to.) Imate dva minuta pravo na repliku.
Hvala. Jako me raduje što ministar prati sajtove političkih stranaka, ali mi je žao što ih ne prati pažljivo, odnosno ne čita pažljivo. Imate, naravno, u manifestu, u osnovnom dokumentu se pominje nekoliko rečenica, jedan pasus o kulturi, sa tim šta tu treba raditi, a takođe se pominje i u nekim drugim dokumentima. Ne postoji program za kulturu, to je tačno. Lapsus Galerija savremene likovne umetnosti, a ne muzej, posledica je toga što sam ja Nišlija, a u Nišu postoji galerija, pa se to naviklo. Ne razumem šta ne razumete vezano za sport. Ne postoji nikakvo opravdanje za to da se ukidaju nacionalne penzije. Naravno da niko ne treba počne da se bavi umetnošću ili kulturom ili sportom zbog penzije, ali to nije argument za njihovo ukidanje. Vaš argument koji sam ja video u nekom mediju je da je lako meriti to u sportu, a da je to teško meriti u kulturi i umetnosti. Pa, dajte da ukinemo onda i neke druge stvari. Teško je meriti mnoge stvari, ali to ne znači da treba da pobegnemo od te težine odlučivanja, nego treba da kažemo – mi nismo sposobni za to. Ko to ne zna da radi, on treba da kaže – ja to neću da radim, ne znam da radim, i da podnese ostavku, a ne da ukine nešto. Tako možemo da ukidamo i institucije, pa da kažemo – hajde da ukinemo taj Narodni muzej pošto niko ne može da ga obnovi, renovira u zadnjih već 12 godina ili 13, pa da ga ukinemo, a da napravimo muzej rijaliti šoua, ili da napravimo muzej „Beograda na vodi“, ili muzej maketa, ili muzej nekog takvog sadržaja.
Vreme, kolega Živkoviću.
Hvala, gospodine.
Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Onog trenutka kada postanete ministar kulture možete da pravite muzej rijalitija, a to ni na koji način mi ne prepoznajemo jedan od prioriteta, za razliku od Narodnog muzeja. Ono što će vas sigurno radovati, to je da je tokom ovog vremena 80% onoga što će činiti novu stalnu postavku u potpunosti restauriranu i spremno za prikazivanje publici onog trenutka kada muzej otvori vrata. Ali, rekli ste jednu stvar koje svi treba da budemo svesni, muzej je zatvoren 12 godina. Ja bih bio jako srećan da nije zatvoren pre 12 godina ili da je rekonstrukcija završena u prethodnih 12 godina. Tako da, jednostavno mislim da nije korektno to spominjanje 12 godina zatvorenosti muzeja, to je zajednička odgovornost apsolutno svih nas i ja sam to već rekao. Ja preuzimam svoju odgovornost, ali ono što je potpuno jasno, to je da su za mandata ove Vlade pokrenuti radovi i da je urađeno naprosto više nego u svim prethodnim godinama. To je jedna stvar. Dalje, ja ne mogu da shvatim šta je vaš predlog, da se ukidaju ove nagrade u sportu ili …? Naprosto, čini mi se da su to stvari koje nisu za poređenje. Vratiću se na priču koja je bila na samom početku mog mandata, kada sam rekao da je jedan od glavnih prioriteta da razdvojimo u finansiranju Ministarstva kulture i informisanja ono što je kultura od estrade. Mi smo to u potpunosti uspeli i dosledno sproveli. Nećete naći ni jednu estradnu manifestaciju da je Ministarstvo kulture finansiralo. Međutim, sada se nalazimo na sledećem koraku, kada treba prepoznati sve različitosti unutar sistema kulture i zapravo prepoznati razliku između onoga šta je umetnost, koju najlakše prepoznajete, od onoga šta je sistem zaštite, jer je jako teško ustanoviti jedinstvene kriterijume, a ja to ponavljam stalno. Znači, za nekoga ko radi u arhivima, imamo negde oko 680 arhivskih stručnjaka kroz čije ruke zapravo prolazi kompletna dokumentacija, kompletna istorija naše zemlje. Ili rad u bibliotekama. Kako na isti način vrednovati rad jednog baletskog igrača i jednog muzejskog stručnjaka, jednog kustosa? Da je bilo moguće, verovatno bi od 2010. godine, od kada se dodeljuje to priznanje, to izazivalo ne debate u javnosti, nego ja vam opet ponavljam – izazivalo jednu zlu krv i pri tome izazivalo jako negativne reakcije kod publike, kod šire javnosti koja je to komentarisala na jedan krajnje negativan način. Mi kao društvo moramo da sazrimo, moramo jako puno da radimo i na demokratizaciji i na transparentnosti. Vlada Srbije se maksimalno trudi da te procese unapredi i ja se iskreno nadam da ćemo pronaći taj model gde ćemo imati nacionalna priznanja kakva zaslužuju naši umetnici. Ali, ne zaboravite još jednu stvar. Vi govorite o kategoriji za koju ja ne znam nijednu zemlju u regionu da je ima, izuzev Crne Gore. Vi govorite o institutu koji je zapravo bio izuzetno jak u vreme Sovjetskog Saveza i Istočne Nemačke. Evropske zemlje nemaju takvu vrstu državnih priznanja. Vi imate različite vrste nagrada koje se dodeljuju. Ali, samo vas molim da se ne bavimo tom vrstom demagogije da ovde neko nekom nešto oduzima. Mi se trudimo da napravimo jedan funkcionalni sistem kulture, da prezentujemo našu kulturu na najbolji mogući način, a to je nemoguće bez jasnih i sprovodivih zakona. Drugo, ako vi svake godine unapred ograničite taj broj nacionalnih priznanja, to znači da ste već samim tim suzili i kriterijume, jer kako vi možete znati da li je u jednoj generaciji bio tačno određen broj umetnika koji su zadužili kulturu ili ne?
Na osnovu čega tražite reč, kolega Živkoviću? (Zoran Živković, s mesta: Replika. Da dam objašnjenje.) Ne možete vi da dajete ministru objašnjenje. Ovde ministar daje objašnjenje. Žao mi je. I prošli put ste bili na ivici da li da bude za repliku, sada bi bilo previše. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, postoje dva poslovnika. Jedan za mene, drugi za opoziciju. Dovoljno je samo reći – vaša stranka, pa da neko dobije pravo na repliku. Ja poštujem tu toleranciju i u ime te tolerancije ne želim da govorim. Hvala.
Reč ima narodni poslanik mr Blagoje Bradić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre, poštovani gosti iz Ministarstva, koleginice i kolege, poštovani građani, cenjene Nišlije, danas govorimo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Čuli ste puno različitih diskusija i različitih stavova, ali ono što je suština ovih izmena možemo grupisati u delu koji se tiče izbora direktora ustanova u kulturi, zatim nešto što se tiče nacionalnih saveta, nacionalna priznanja i finansiranje projekata u kulturi. To je nešto što je sada vrlo moderno. Više ne postoji klasično budžetsko finansiranje, nego imamo finansiranje projekata u kulturi, da bi najkvalitetniji projekti mogli da dobiju najviše sredstava i da urade afirmaciju u svojoj oblasti na najbolji način. Ono što su drugi poslanici skupštinske većine govorili na početku, kako će glasati kad dođe Dan za glasanje, sudeći po razmišljanju ministra i odgovora na sve sugestije i primedbe koje je imao, sudeći na osnovu onoga što je danas bilo na Odboru za kulturu, evo, ministre, ja ispred stranke Zajedno za Srbiju neću glasati za vaš zakon, jer mislim da je zakon ne loš nego jako loš, pa ću vam u narednim minutima pokušati da objasnim, a i građanima koji, ja se nadam, gledaju ovo, zbog čega ne želim da glasam za ovo. O nacionalnim savetima su dovoljno govorile moje koleginice Branka Karavidić i Vesna Marjanović, pa ja ne bih to ponavljao i oduzimao vreme kolegama poslanicima. Par reči o nadzornim odborima, ustanova i izboru direktora. Po ovom novom zakonu, više nadzorni odbori neće birati, tj. upravni odbori neće birati direktora ustanova, nego će oni vršiti samo intervju i kompletnu dokumentaciju prosleđivati osnivaču, bilo da je to lokalna samouprava ili ministarstvo, koje će odlučivati i postavljati direktore. Uopšte ne vidim razlog zbog čega se to radi? U lokalnoj samoupravi možda sede ljudi koji ne znaju dovoljno stanje u kulturi, koji ne znaju dovoljno kadrove. U nadzorne i upravne odbore obično se biraju ljudi koji su tesno vezani poslom, hobijem, bilo čime za kulturu i koji mnogo bolje znaju te ljude koji se kandiduju za mesto rukovodioca te ustanove, nego neki administrativac ili političar iz lokalne samouprave. Pošto je skupštinska većina postavila te upravne i nadzorne odbore, stvarno ne vidim razlog zbog čega ne verujete svojim članovima i političkim predstavnicima u tim ustanovama da mogu da izaberu kvalitetne direktore? Jeste da ima primera, recimo, kao u Nišu, znate, Narodno pozorište i sva fama koja je bila, svi argumenti da osoba koja je bila predložena, ne bih želeo sada o tome da pričam, ne bude direktor, jer nije u skladu sa zakonom, normalno, skupštinska većina, politika je rešila i čovek je i dalje direktor. Znači, uopšte ne vidim razlog zbog čega ovo radite? Jer, vi ste tada ovaj uslov od pet godina radnog staža preimenovali da to može da bude i neka studentska aktivnost na fakultetu Dramskih umetnosti, ali to ljudi iz medija mnogo bolje znaju, oni su to mnogo detaljnije obrađivali. Ja navodim kao primer da nema potrebe da odlučuje lokalna samouprava kada je upravni i nadzorni odbor Narodnog pozorišta to sasvim lepo rešio. Ono što je jako bitno i o čemu bih ja želeo da pričam i da razmenim par razmišljanja sa vama, to je projektno finansiranje koje je, što se tiče ovog ministarstva, katastrofalno, bar što se tiče grada Niša. Ja ću podsetiti moje sugrađane kako to izgleda. Naime, Džez festival ili „Nišvil“, koji se tradicionalno održava svake godine, ove godine je od Ministarstva, pošto je uredno podneo dokumentaciju, dobio milion dinara, dok je grad od svog budžeta koji se puni 65% od predviđenog budžeta izdvojio ostatak para, a to je nekih 17 miliona dinara, iako su tražili, a mislim da bi Ministarstvo i trebalo da podrži, jer ne mogu sva kulturna dešavanja da se dešavaju u Beogradu, valjda ima nešto i van Beograda, ispod Save i Dunava. Ministarstvo je odlučilo da to ne bude bez para, nego je dalo jedan milion dinara. Hajde sada neko da kaže – i taj „Nišvil“ nije nešto, mada je to međunarodni festival. „Filmski susreti“ koji su isto konkurisali za projektno finansiranje su dobili nešto oko tri miliona dinara, što je daleko, daleko manje od stvarnih potreba. Opet ponavljam, grad Niš, ma koliko želeo da nastavi tradiciju, teško to može. A podsetiću vas da „Filmski susreti“ traju još, ja sam bio mnogo mali, nisam ni u školu išao kad su oni počeli, a ja sam odavno bio mali. Doživeli smo da Ministarstvo ne prepozna da takav jedan festival treba da traje, jer ima dugu, dugu tradiciju, i uputilo organizacioni odbor na grad, a ja kažem da grad sa 65% punjenja budžeta teško može da funkcioniše u onim osnovnim stvarima, a kamo li da finansira projekte iz kulture. Mada, kažem vam, grad je dao 19 miliona Filmske susrete, kako se ne bi prekidala tradicija i kako bi i u buduće leto u Nišu bilo prepoznatljivo po, s jedne strane Nišvilu, a s druge strane po Filmskim susretima. Horske svečanosti koje su isto konkurisale za projekat kod Ministarstva dobili su nešto između miliona i dva dinara, što je beznačajno u odnosu na značaj svečanosti i tradicije koju ima i horova koji dolaze iz cele Evrope da se tu takmiče. Znači, da Ministarstvo nije prepoznalo da i u Nišu mogu da se dešavaju neka kulturna dešavanja, koja su bitna i afirmativna za Republiku Srbiju, dok recimo likovna kolonija u Sićevu, mislim da nije dobila ni dinar, i ako je konkurisala. Ne znam zbog čega likovna kolonija u Sićevu nije interesantna za Ministarstvo. Vaši savetnici vidim da će vam dati odgovor zbog čega je to tako. Niške muzičke svečanosti – isto su katastrofalno prošle kod vašeg projektnog finansiranja. Ono što je interesantno, Omladinska filharmonija „Najisus“ pod dirigentskom palicom Zorna Antića je bila pozvana na internacionalni festival ozbiljne muzike, omladinski internacionalni festival u Los Anđelesu. Pošto grad nije mogao da finansira takvu aktivnost, a govorim o filharmoniji koju čine članovi muzičari iz 18 gradova Srbije, naše Ministarstvo je ponudilo jednu skromnu svotu novca, i taj hor nije otišao na takmičenje. Orkestar, izvinite. Izvinite, nije otišao na takmičenje. Zašto? Tu je ministar, verovatno će imati neki jak razlog i jako opravdanje, pošto celog dana slušamo kvalitetna opravdanja. Ali, ja apelujem na građane Niša da mi više ne bi dolazili u ovakvu situaciju da ja čitam ovakve brojke, izbori su blizu, ljudi izađite, zaokružite i gotovo. I, problem rešen. Sudeći po ovome, ja mislim, gospodine ministre, u Nišu, bar što se tiče vašeg ministarstva nemate simpatije, bar kod poslanika iz vaše oblasti, a pošto govorite o Narodnom muzeju i tome kako nije završena rekonstrukcija, ja vas podsećam da u Nišu postoji temelj za Narodni muzej, urastao je u korov, u centru grada. Pa, bih ja zamolio da bar kao predstavnik Ministarstva i Vlade naredite da bar ošišaju travu oko tog korova, jer rupa je duboka i prazna, a koliko vidim, ova Vlada nema nameru da išta učini da se taj objekat koji je potreban gradu Nišu, a grad Niš je najveći urbani, i najveće urbano naselje južno od Beograda, i zaslužuje da ima takav objekat novi. Nadam se da bar ošišate tu travu da ne bi bilo ruglo u centru grada. To je Skopljanska ulica, ipak je to uži centar grada i treba da liči na nešto. Naročito kada pominjem vaše ministarstvo i predstojeće izbore, podsetio bih građane Niša i za javni servis koji je zahvaljujući vašem ministarstvu i nerazumevanju ove Vlade i vašeg ministarstva ukinut ispod Save i Dunava. Vi ste ministre meni tada govorili, kada je usvajan taj zakon, da će javni servis RTS adekvatno da sagleda potrebe lokalnih samouprava. Mogu da vam kažem da i dalje smo na 30 sekundi dnevno. Grad sa preko 250 hiljada stanovnika, a oni koji su manji oni su nešto manje i malo ređe, ali nije problem, navići će se ljudi, pa i nema potrebe da imaju informacije iz svog neposrednog okruženja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Zahvaljujem se ja vama na ovako iscrpnoj diskusiji. Ono što se obojica slažemo to je da je Niš divan grad, divnih ljudi. Ja im se ovom prilikom zahvaljujem na svoj onoj ljubaznosti svaki put kada sam posetio Niš, zaista to je pravo zadovoljstvo. Međutim, moram da vam sada skrenem pažnju, ja ću pokušati, ja ću sutra ujutru lično okrenuti telefon gradskog zelenila u Nišu i narediti im da ošišaju travu. Ne znam u kojoj meri će oni prihvatiti tu moju naredbu, ali verujte mi da ću biti krajnje oštar. Međutim, ima jedna druga stvar koja me brine i koja je jako bitna da objasnimo, pre svega zbog građana Srbije. Vi suštinski ne razumete funkcionisanje komisija i zašto su one potrebne. Komisije iz različitih oblasti su upravo tu zato da bi struka određivala ono šta su prioriteti, a ja za vreme svog ministarskog mandata nisam promenio ni jednu jedinu odluku ni jedne jedine komisije. Smatram, da je to jako veliki pomak u odnosu sva prethodna ministarstva kada su diskrecionim sredstvima bili finansirani, ne samo mali projekti, nego kada su se prvi put pojavili, čak i veliki filmski projekti od nacionalnog značaja. Mislim da je to što smo sa tom praksom jednostavno prestali, jedan veliki pomak, pre svega, u transparentnosti, u trošenju budžetskih sredstava sa jedne strane, a sa druge strane u zaista stvaranju onoga što je pravi kvalitet. Takođe, vi ste ovde pobrojali brojne manifestacije u Nišu. Moram da vam skrenem pažnju da Filmski susreti u Nišu nisu podneli izveštaj o utrošenim sredstvima i morali su čak i da vrate nenamenski utrošena sredstva. Moraću da vas podsetim na vreme kada je Nišvil morao da se preregistruje iz Nišvil d.o.o. u Nišvil fondaciju. Kako da kažem, samo konstatujemo činjenice u ovom trenutku, ja ništa ne prejudiciram. Ali, moram da vam kažem, mora postojati razlika šta je jednostavno nezavisnost komisije koja može sama da proceni i dovoljno su stručne komisije da procene da li nešto je više komercijalnog karaktera, ili je nešto što zahteva podršku budžeta Republike Srbije. Što se tiče Nimus-a, takođe morate da znate, znači da Nimus-a nije ni konkurisao za sredstva, a posle izašao u javnost da nije dobio sredstva. Međutim, ono što ja želim u ovom trenutku, da ohrabrim apsolutno sve institucije u Nišu, to je da maksimalno konkurišu na konkurse Ministarstva kulture i informisanja, jer meni se čini da, kako da vam kažem, vi ste ovde pominjali samo festivali, ali ja ovde želim da ohrabrim pre sve one institucije koje rade cele godine da one konkurišu sa svojim programima jer vi ne možete bazirati jednu ozbiljnu kulturu jednog grada, isključivo i samo na festivalima, već pre svega na institucijama koje su dostupne građanima tokom cele godine. Takođe, moram da se osvrnem na ovo pitanje koje se tiče izbora direktora, upravo na ovaj način, kada upravni odbori dostavljaju liste sa obrazloženjem, na taj način se daje mogućnost da ovi drugi kandidati imaju mogućnost uvida i mogućnost žalbe, a i u krajnjoj liniji Ministarstvo kulture i informisanja će biti u mogućnosti da u onom trenutku kada uoči neke proceduralne ili profesionalne greške, reaguje i da ima mogućnost da reaguje suštinski a ne samo deklarativno kako je bilo u nekim prethodnim slučajevima, jer postoje jasno definisane ingerencije onoga šta su institucije kulture na republičkom nivou i ono što su institucije kulture na lokalnom nivou, gde lokalna samouprava određuje direktore.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospodine Bradiću, po kom osnovu? (Blagoje Bradić, s mesta: Replika. Nije me razumeo ministar.) Odlično vas je razumeo ministar. Reč ima narodni poslanik Aleksandra Jerkov.
Zahvaljujem. Malo sam se iznenadila. Vidim da je bilo još nekih govornika pre mene. Dakle, gospodine Tasovac, vi ste u svom uvodnom izlaganju nekoliko puta rekli da je kultura tačka konsenzusa i da je to nešto oko čega svi treba da se složimo i da je upravo taj konsenzus u oblasti razvoja kulture nešto što je neobično važno za razvoj kulture i tu bismo se mogli složiti sa vama. Upravo zato je moje pitanje – gde je taj konsenzus bio kada je donošen ovaj zakon o kulturi? Mi smo jutros razgovarali sa predstavnicima Nacionalnog saveta za kulturu, Srpsko-književnog društva, Udruženje baletskih umetnika, Udruženja dramskih umetnika, Udruženje kompozitora, Udruženje književnih prevodilaca, Udruženje likovnih umetnika, Udruženje likovnih umetnika primenjenih umetnosti, dizajnera Srbije, svi su oni bili protiv ovog Predloga zakona. Vi kažete, neki su za. Ja vas pitam ko je za? Ako su sva reprezentativna udruženja umetnika u ovoj zemlji jutros rekla da su protiv ovog zakona, ja vas pitam – ko su ta udruženja, ko su ti umetnici, ko su ti ljudi iz kulture koji podržavaju ovaj zakon? U krajnjem, za koga vi pravite ovaj zakon? Ako ljudi koji rade u kulturi, ako ljudi koji se bave kulturom, ako ljudi koji su ceo život posvetili kulturi, se ne slažu sa rešenjima u ovom zakonu, ko se sa njima slaže, kome pravite ovaj zakon i kakve će on, u krajnjem, boljitke u kulturi da donese, što i jeste, ja verujem, osnovni cilj i osnovna namera ovog zakona? Ono što je problem jeste što toga nema. Mi ne vidimo kako će ovaj Predlog zakona rešiti bilo koji problem koji mi imamo danas u kulturi. Ljudi koji se bave kulturom, koji žive od kulture, koji žive za kulturu kažu da će on otežati njihove probleme, da neće rešiti nijedan problem, a sve ono što zakon rešava, rešava na taj način da to bude još gore uređeno nego što je sada. Daleko od toga da je prethodni zakon bio savršen. Vidimo da je bilo zloupotreba, vidimo da je bilo raznih nejasnoća, ali ono što vi radite je da svoju nesposobnost sada rešavate tako što kažnjavate ljude koji se bave kulturom. Molim vas, ovo što piše na stranici 19 ovog Predloga zakona, stranici 5 obrazloženja, je nešto, ja sam od 2007. godine poslanik, ja u životu ovakvo obrazloženje videla nisam, gospodine Tasovac. Radi se o ukidanju nacionalnih priznanja za vrhunski doprinos kulturi. Osnovni cilj, koji se ovom merom želi postići je da se prekine diskusija u javnosti koja je svake godine, kada se ovo priznanje dodeljivalo, u značajnoj meri kompromitovala i predložene kandidate i članove komisije itd. Gospodine Tasovac, kako vi mislite, bilo kojim zakonom da prekinete diskusiju javnosti? I kako Vladu Republike Srbije nije stid da predloži zakone u čijem obrazloženju stoji da im je cilj da se prekine diskusija u javnosti? Mi znamo da gospodin Vučić želi da vlada zemljom po „tišina tamo“ principu. Očito svaki ministar u Vladi smatra da može da bude mali Vučić i da „tišina tamo“ princip može da se primeni na svaku oblast života. U kulturi, kao što smo jutros videli ne može da se primeni i videćete da neće ni moći. Dakle, vi ne možete da uredite oblast tih tzv. nacionalnih penzija i šta je vaš odgovor – ukinućemo ih. Bilo je zloupotreba – ukinućemo. Zašto ne može da se revidira? Zašto ne može da se vidi, mislim da su neki članovi odbora jutros ispravno rekli, od svih tih ljudi koji su zasluženo dobili penzije, između tri i pet posto je te penzije dobilo nezasluženo. Zato što je tri posto ljudi dobilo to nezasluženo, vi stada rešavate da ukinete to i onima koji su zaslužili i onima koji će zaslužiti. Koliki je broj ljudi koji neće dobiti ta priznanja a zaslužili su zato što vi nemate političke snage da rešite one slučajeve koji su možda te penzije dobili nezasluženo. Isti takav slučaj je sa ustanovama kulture od nacionalnog značaja. Zašto tih ustanova ima 60 ili 70 zaista pitajte gospodina Petkovića, to je problem između vas dvojice, ali to ne može biti razlog da se ukine status ustanove kulture od nacionalnog značaja. Vi ste, gospodine Tasovac, sada malo zloupotrebili odgovarajući gospođi Marjanović, ono što se desilo na javnom slušanju. Stenografske beleške su jasne. Gospodin Aleksandar Milosavljević je Srpskog narodnog pozorišta, čije ste reči zloupotrebili, kako bi gospodin Vučić rekao, izvukli iz konteksta, je zapravo rekao, čitam ono što je bilo na tom sastanku – Kako smo došli do broja od 60 i nešto, to ja ne znam niti u to ulazim. Mislim da ćete se složiti da nije problem ustanova kulture koje su zaista od nacionalnog značaja. To što je neki vaš prethodnik šakom i kapom delio status ustanova kulture od nacionalnog značaja, pod kriterijumima koji i nisu bili definisani zakonom. Znam kakva je procedura bila za sticanje tog statusa, znam da smo dugo čekali podzakonska akta, da su morali da dokazuju da su osnovane 1861. godine, da su najstariji profesionalni teatar koji kontinuirano radi 154 godine do sada, itd. I kaže – Podsećam vas, gospodine Tasovac, na izjavu u kojem ste vi stekli simpatije celokupne kulturne javnosti, a to je jedna od prvih vaših izjava kada ste izabrani za ministra, rekli ste da se kultura brani kroz institucije, jačanjem ključnih institucija, a svakako da je među tih 60 institucija koje su igrom slučaja i nepažnjom gospodina Petkovića ili neznanjem ili lošom namerom, zaista nije važno iz kojih razloga je 60 ustanova kulture steklo status ustanove kulture od nacionalnog značaja. Makar deo je imao razloga da bude ustanova kulture od nacionalnog značaja. Vi sada u nemogućnosti da odredite koja ustanova kulture je zaista od nacionalnog značaja, a koja nije, vi sada svima oduzimate to pravo. To oduzimate Srpskom narodnom pozorištu koji je najstariji teatar kod nas, to oduzimate matici srpskoj, koja ulazi u treći vek svog postojanja, zato što je gospodin Petković delio neoprezno ili iz neznanja status ustanove kulture od nacionalnog značaja onima koji to nisu zaslužili. Tako da vi zapravo zbog toga što vi ne možete da uredite oblast za koju ste nadležni kažnjavate one koji ispunjavaju sve uslove, koji rade pošteno svoj posao, koji se bave kulturom i onemogućujete im da se finansiraju iz budžeta Republike Srbije prioritetno iako ja mislim i mi u DS mislimo da je to vrhunski interes jedne zemlje da brigu o kulturi pokazuje kroz brigu upravo o tim institucijama. Čini mi se, ali o tome ćemo razgovarati u delu sednice kada budemo govorili o pojedinostima da ste upravne odbore sveli na nekakve, kako bih rekla, prosto, mesta za prijem i prosleđivanje podataka, što možda nije loše, s obzirom na to da ste ukinuli obavezu članova, polovine članova upravnih odbora da budu iz struke, verovatno u želji da te uprave odbore popune neki ljudi koji baš ne znaju mnogo o struci ali su zaslužni za nekakve druge aktivnosti. Čini mi se da svi oni podaci o ličnosti koje prikupljate a zakon zaista obiluje dosta čudnovatim odredbama o brojevima telefona, jedinstvenim matičnim brojevima građana, itd, iskaču iz onoga što predviđa Zakon o zaštiti podataka o ličnosti, ali o tome ćemo sve razgovarati kada bude rasprava o amandmanima. Ono što je sada važno u ovom delu rasprave reći jeste da možda na ovom zakonu više nego na bilo kom do sada Vlada Republike Srbije pokazuje da ne da ne ceni struku, ne da ne uvažava ono što dolazi iz struke, nego naprotiv, prezire struku, prezire ljude koji se bave kulturom, kažnjavajući ih verovatno što kad-tad, tako s vremena na vreme dignu glavu i nešto se malo požale na vaš rad, što iskače iz vašeg - tišina tamo koncepta. Zakon je loš. Poslanici na Odboru su mislili da je loš, ljudi zaposleni u kulturi misle da je loš, strukovna udruženja misle da je loš, a verujte da to što vi mislite da je dobar neće ubediti nikoga da je dobar. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac.
Zahvaljujem se na vašoj diskusiji. Podsetiću vas da su ovo ista udruženja koja su najoštrije kritikovala Predlog zakona 2009. godine. Tako da, naprosto, dinamika kulture, strast sa kojom ljudi iz kulture možda neki put ne pročitaju do kraja i opet, ja sam se tu osvrnuo, bilo je tu dosta i nerazumevanja. Drugo, nije praćeno u kojoj meri se menjao zakon tokom procesa donošenja. Ja se ne slažem sa vama. Ja mislim da je ovo najbolji mogući zakon u ovom trenutku, jer je primenljiv, što ne znači da je donošenje zakona, da kažem sada da je ovo biblija koja se neće menjati. Mi živimo u vremenu koje se toliko brzo menja, koje se tehnološki toliko brzo menja, da ga teško prati i naše saznanje, a kamoli zakonske regulative. Tako da, ja mislim da će se na ovo zakonu, kao i na podzakonskim aktima, kao i na strategijama, tek raditi i to je stvar kojoj smo mi u Vladi Srbije u potpunosti posvećeni, ne samo u oblasti kulture, nego u svim oblastima. S druge strane, mene vrlo teško možete da uvredite, koliko god se trudili ili pokušavali, jer sam ja naprosto navikao da budem kritikovan još u vreme dok sam bio direktor Beogradske filharmonije. Podsetiću vas da su mene, sad se ne sećam tačno da li je to 2005. ili 2006. godina, izbacili iz Udruženja muzičkih umetnika. Ja mislim da sam jedini koji je izbačen iz Udruženja muzičkih umetnika zbog mog štetnog delovanja po filharmoniju i uopšte na muzičku scenu Srbije, što sam ja prihvatio, naravno, odluka udruženja je odluka udruženja, mada mi se čini da je dalji razvoj filharmonije u neku ruku možda doveo u sumnju opravdanost te njihove odluke. Samo da me niko ne shvati pogrešno, uopšte ne tražim da se vratim u to udruženje, jer odavno nisam pijanista i odavno ne sviram klavir. Jačanje institucija jeste i biće prioritet i Ministarstva kulture Republike Srbije i Vlade Republike Srbije, ali ne u lingvističko-gramatičkom smislu, dodavanjem različitih predznaka, nacionalnih, ili kakvih god, već suštinskih i sistemskih. Pri tome, ja nikako ne bih zaboravio veliki doprinos prilikom dodele ustanova kultura od nacionalnog značaja, znači, jedan izuzetno značajan doprinos Vojislava Brajovića, koji tada bio ministar kulture i njegove državne sekretarke Ivane Stefanović, koja je juče kao kompozitorka imala svoj autorski tekst u „Danasu“, ili prekjuče, izvinite ako sam pogrešio, gde sam se iskreno začudio, s obzirom da je u pitanju kompozitorka koju ja jako cenim, da je naprosto u tom tekstu napisala kako sam ja uvredio ljude i žene. Zaista, takva vrsta rodne nesenzitivnosti, u kome vi sa jedne strane, šta, žene nisu ljudi? Mislim, zaista hoću da verujem da je to bila jedna potpuna omaška, kao što želim da verujem da je omaška i to što ona nije dovoljno proučila taj zakon, jer ne verujem da je u pitanju ta vrsta emotivnog odnosa da jedan zakon koji je donet, koji je pisan u njeno vreme je jednostavno vreme pokazalo i praksa je pokazala da je neophodno da se menja.
Zahvaljujem. Koleginice Jerkov, po kom osnovu želite reč? (Aleksandra Jerkov, s mesta: Ja bih nešto rekla.) Još biste nešto rekli? Ali, možete samo od vremena poslaničke grupe. Ne? U redu. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Orlić.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku saopštavam da podržavam predloge o kojima raspravljamo po ovoj tački dnevnog reda danas, predloge odluka i predloge izmena i dopuna zakona kojima se sada bavimo. Svakako, kompletno vreme posvetiću ovom Predlogu izmena i dopuna Zakona, a koji je s pravom privukao najviše pažnje. Uvaženi kolega, reč je o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Svoju podršku predlogu temeljim na nekoliko smatram vrlo dobrih aspekata koji su utkani u ovaj predlog: pod jedan, usaglašavanje sa evropskom praksom i standardima. O njima nismo čuli niti jedan negativni komentar ni u današnjoj raspravi, ni u široj raspravi ovih dana, što smatram i logičnim i jako dobrim. Pod dva, zbog utvrđivanja opšteg interesa u kulturi na bolji način, o čemu opet nikakvih loših komentara, nikakvih negativnih zaključaka nije bilo. Takođe, logično je da ih nema i takođe, dobro je što je tako. U vezi sa tim, ali ne samo u vezi sa tim, i pitanje boljeg regulisanja pitanja finansiranja i sufinansiranja projekata, još jednom, deluje kao da se oko toga svi vrlo dobro razumemo, što je i logično da bude tako i jako dobro, kao i pitanje regulisanja radnog odnosa na određeno vreme kulturnih delatnika, još jednom verujem puna saglasnost svih zainteresovanih aktera. Takođe, podržavam i pozdravljam sa svoje strane način na koji ove predložene izmene i dopune regulišu pitanje finansiranja projekata međunarodne saradnje. Ovde možda dolazimo do prve tačke razmimoilaženja, jer se danas moglo čuti da tobož ovaj predlog ne promoviše ovu vrstu saradnje i ne pomaže je, već da joj čini upravo suprotno. Moram da izrazim određeno neslaganje. Sve što se tiče konkretno ovog pitanja odnosi se direktno na član 76. izvornika, u kom u originalnom tekstu nije ni na koji način bilo posebno razmatrano, tretirano, pojašnjeno, uopšte se nije bavio pitanjem međunarodnih projekata i saradnje na ovom nivou, ni na koji način. Sada se to radi, mislim vrlo dobro, mislim precizno, mislim ispravno. Ako postoji bilo kakva nedoumica na temu kako se promoviše, kako se pomaže ova vrsta saradnje, ukazujem samo na jedan detalj, ima ih svakako više, ali štedeću naše vreme. Na pitanje participacije i sredstava za nju koji se sada obezbeđuju iz budžeta, zar to nije samo za pohvalu, uvažene dame i uvažena gospodo? Što se tiče pitanja Nacionalnog saveta za kulturu, i tu ima više jako dobrih rešenja, rešenja koja zaslužuju samo pohvalu i načelnu podršku zakonu svih nas ovde. Na prvom mestu pitanje personalnog sastava, koji se sada unapređuje. Ne smemo propustiti da to primetimo. Razgovaramo i o onim detaljima oko kojih se izgleda i ne slažemo u potpunosti. Jedna od zamerki koje smo čuli odnosila se na pitanje ovlašćenja i mislim da ovde konkretno pričamo o članu 17. izvornog zakona. Konkretno, tačku 4. u kojoj je predložena izmena i koja se odnosi na pitanje uloge ovog saveta po pitanju pripreme strategije, ne smemo da propustimo da primetimo ni ovde jednu vrlo važnu stvar. Nije ovim predlogom savet odstranjen iz ovog procesa. Kompletna izmena se odnosi samo na to da li reči – učestvuju u raspravi, sada po novom predlogu glase – razmatra i daje mišljenje o predlogu. Dakle, on i dalje ima vrlo važnu, zapaženu ulogu. Međutim, ne smemo da propustimo da primetimo ni sledeće. Imamo novu tačku 6a, kojom se proširuju ovlašćenja Nacionalnog saveta. Zar to onda nije za pohvalu i zar onda ostaje prostora da pričamo o bilo kakvom razvlašćenju ili degradaciji? Smatram ne. Dalje, danas se na nadležnom odboru moglo čuti i da je prisutni predstavnik Nacionalnog saveta iskazao sopstveno zapažanje na pitanje finansiranja ovog saveta u do sada postojećem zakonu nije bilo rešeno. Da li se ovim predlogom upravo reguliše pitanje finansiranja? Još jednom pozitivno, još jednom da. Ovim predlogom se utvrđuju sredstva iz budžeta za tu potrebu. Da li je možda ukazao na činjenicu da nije imao sopstvenih prostorija za rad? Na šta su prisutni predstavnici ministarstva kazali da ih je imao, zahvaljujući upravo pomoći učešću ministarstva. Dakle, na taj način se osvrnuo na opšte uslove za rad saveta. Tačno je. Dakle, opšti uslovi, dame i gospodo, pored finansiranja ovim predlogom obezbeđuje se odgovarajuća administrativno tehnička pomoć u radu ovog saveta. Zar to nisu samo dobri predlozi? Zar to nisu samo stvari za našu jednoglasnu podršku i pohvalu? Još jednom, smatram, da, a videćemo u praksi koliko će ova vrsta pomoći značiti Nacionalnom savetu. Ja sam uveren, značiće mu puno. Što se tiče drugih zamerki o kojima je danas bilo reči u načelnoj raspravi, one najvažnije se svakako odnose na dve stvari. Prvo bi bilo priznanje za vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi, famozni član 14. O njemu smo razgovarali danas i smatram da je važno podvući par aspekata ovog pitanja. Prvo, jedan vrlo direktan odgovor na izvesnu insinuaciju, dozvolićete mi slobodu da je tako nazovem, da li se ovim predlogom, dakle, da se izvrši izmena u vidu brisanja člana 14, na bilo koji način degradira uloga značajnih kulturnih radnika koji su do sada ostvarili pravo na ovakvu vrstu, recimo nagrade? Kratak, koncizan odgovor, vrlo direktan glasi – naravno, ne. I ogleda se potvrda ovog, naravno, ne upravo u činjenici da onima koji su ta prava ostvarili, ta prava neće biti ni na koji način ugrožena. Dakle, ona ostaju na snazi i oko toga nikakve dileme nema. Ostaje, takođe, i činjenica, koju smo verujem svi jednoglasno konstatovali. Uradili su to upravo i na ovoj raspravi, ali danas na raspravi u okviru nadležnog odbora i oni koji su sebi dodelili ulogu glasnogovornika nezadovoljstva po pitanju ovog zakona. Oni su sami rekli, ne jedan, nego više puta, da postoje problemi u praksi koji su se ogledali u postojanju izvesne političke prinude, pritiska, nazovite kako god hoćete, prilikom određivanja ove vrste nagrada, odnosno potvrđivanja ove vrste zasluge. Upravo zbog toga, ispravićete me ako grešim, ja verujem da se u ovom trenutku u praksi i ne realizuje ovaj mehanizam iz člana 14. Šta se sada dešava sa ovim predlogom zakona? Vrlo jednostavna stvar. Da bismo je razumeli treba samo malo dobre volje i apsolutno ništa više. Regulativa se dovodi u potpunu sinhronizaciju, u saglasje sa praksom. Jednostavno je to cela priča. Ništa drugo se ne menja. Ostvarena prava ostaju, priznanja zaslužena vrednim stvaraocima, zaslužnim radnicima, ljudima koji su prepoznatljivi apsolutno stoje, a mi ne smemo sebi da dozvolimo luksuz da nijednom jedinom rečju, ni makar slučajno, ne bacimo senku sumnje na to i da bilo koga uvredimo bilo kakvom vrstom nepristojnog komentara, neprikladnog na bilo koji način na tu temu. Što se tiče ustanova kultura od nacionalnog značaja. Dakle, ovo pitanje ima dva aspekta. Prvo je tzv. status, a drugo je pitanje finansiranja. Za prasku je svakako možda tim ustanovama važnije ovo drugo pitanje koje se do sada regulisalo kroz prioritetno finansiranje od strane budžeta. Da li je ugroženo finansiranje predloženim izmenama i dopunama zakona? Još jednom, apsolutno ne. Dakle, pogledajte korekciju koja se odnosi na finansiranje koje je do sada težište finansiranja projekata od strane budžeta osnivača sada prebacilo na finansiranje ustanova koje su osnovali osnivači. Dakle, sve ove ustanove, još jednom, ustanove koje su svoj status stekle sa velikim pravom i sa dobrim razlogom, biće obezbeđene tako da mogu da funkcionišu. Taj aspekt apsolutno ne treba uopšte da dovodimo u bilo kakvu sumnju. Što se tiče onog statusa i one počasti, ja apsolutno nemam ništa protiv predloga, činjenice, bilo čega na tu temu da na određenoj ustanovi stoji ploča koja će služiti za to da istakne njen značaj. Podsetimo se, dame i gospodo, da nije suština u samom postojanju ili nepostojanju te ploče, da ne čini dobijanje zvaničnog statusa jednu ustanovu velikom, već taj proces ide potpuno obrnuto. Ustanove su zaslužile da budu poštovane, vrednovane u društvu, pa tek na osnovu toga slede određene počasti. To je tako, i to ništa neće moći da ugrozi, niti na bilo koji način obezvredi. Smatram da se tu, takođe, bavimo bukom ni oko čega. Što se tiče komentara na ostala pitanja, da li se ili ne vrši bilo kakva degradacija upravnih odbora, pitanja izbora direktora, još jednom ne. Pozvao bih svakoga da primeti da su ova pitanja samo uređena preciznije. Konkursi i dalje postoje, uloge upravnih odbora ostaju nepromenjene i dalje se dostavljaju predlozi od strane upravnog odbora osnivaču koji dalje donosi odluke, procedure su preciznije, konkretnije i jasnije. Šta je tu pa loše? Što se tiče pitanja strategija pre ili posle zakona, slažemo se svi, dobro je da je imamo i biće jako dobro kada se jednog dana ta strategija donose. Samo bilo kakav komentar na temu – zašto je nema sada? Mogao bi, ako ćemo pošteno, i sa rukom na srcu, da kažemo, da postavi neko izvan ove sale, jer oni koji danas ta pitanja postavljaju i sami su bili u prilici da daju svoj doprinos i učine ovu strategiju završenom. Zašto nismo? Na nama je da raspravimo možda interno, pa da je, Bože zdravlja, kako se kaže, i donesemo zajedničkim snagama, ali da budemo konkretni i do samog kraja ozbiljni. Takvu vrstu prebacivanja mi ovde nemamo pravo da upućujemo jedni drugima. Što se tiče drugih komentara, pitanja, nejasnoća, eventualnih konfuzija u tekstu, pitanja pismenosti, znate da tu nikakvih problema nema. Mi smo uvek bili otvoreni za bilo kakav dobar predlog koji će doprineti u tom smislu. Centralizacija odlučivanja, još jednom, bez ikakvih dopunskih obrazloženja šta bi trebala da znači, kao ni tržišna delatnost. Podsećam da se u ovom tekstu zakona reč „tržište, „tržišni“ ili bilo šta na tu temu pominje na samo jednom mestu. To bi bio član 6. i dalje se pominje nakon ovih izmena i dopuna na isti način na koji je bila u izvornom zakonu. To sa članom pet ovog predloga apsolutno nema nikakve veze nema. Verujem da je reč o nenamernom lapsusu tokom današnje rasprave. Da li su neka udruženja podržala ili nisu podržala ovaj predloge? Cenim da je baš na Odboru, održanom jutros, predstavnik jednog udruženja kazao da je došlo do usvajanja predloga koje je dostavilo to udruženje u značajnoj meri od strane ministarstva. To udruženje je davalo predloge zajedno sa još jedan, dva, tri, četiri… Dakle, ukupno pet udruženja i ocena – došlo je do usvajanja u značajnoj meri. Ja mislim da je ovo afirmativan pristup. Nije sporno. Ako postoji još amandmana koji su istaknuti kao interes tog udruženja ili tih udruženja, to je takođe jedna od stvari o kojima ćemo vrlo rado svi zajedno ovde raspravljati već ovih dana. Ovo je afirmativan pristup, kao i konstatacija istih ljudi da je ministarstvo uspešno razdvojilo specifičnosti umetnika i specifičnosti stručnjaka, što je takođe bio njihov predlog i što je takođe urađeno vrlo dobro. Na samom kraju, pomalo stavljeno u drugi plan jeste pitanje definisanja pojmova kulturnih delatnosti, oblasti, kao i načela kulturnog razvoja, što smatram jako dobrim i jako važnim. Važno je za jedno društvo, dame i gospodo, da se ovim pitanjima bavi i tako što će ih urediti, i tako što će im dati određene pozicije po važnosti, po specifičnoj težini i tako što će ih proširiti u skladu sa vremenom i svojim potrebama. Važno je da se jedno društvo ovim pitanjima, ovim načelima bavi, podjednako koliko je važna i sama kultura. Kultura u čijoj su osnovi, u neraskidivoj vezi, pre svega, njenog imena, u jednoj večnoj pletenici, latinski izrazi za disciplinu uzgajanja i stvaranja i kulta u širem, može se reći, religijskom smislu, dakle, hrane i za telo i za dušu. Kultura koja zbog toga predstavlja meru onoga što će definisati i etičko i estetsko u nekom društvu, što će definisati njegove svetonazore, što će u sudbinskoj meri definisati i njegove duhovne i umetničke pravde i dalja ostvarenja. Rečju kultura koja, kao pojam, kao disciplina definiše sve ono što nas čini boljim ljudima. Obično je izdvajamo, obično je nekako po automatizmu razdvajamo od onog materijalno i, što bi se reklo, kolokvijalno, što čini svakodnevni život i bolji život, ali istina je drugačija. Istina je da tu postoji neka jaka organska veza, jedna neraskidiva veza. Nažalost, ne vidimo je uvek i ne vidimo je svi, ali ona postoji. Ta veza se možda najjasnije ogleda u onim rečima patrijarha Pavla – zašto kultura kao nešto što nas čini boljim je toliko važna? Zato što će nama biti bolje, podseća na te reči, kad mi budemo bolji. Zahvaljujući kulturi, dame i gospodo, zahvaljujući njenom dostojnom tretmanu, između ostalog, i zakonima koji pokazuju kako se prema njoj odnosi jedno društvo. Hvala još jednom.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Nije tu. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, nadam se da mi neće biti zamereno ovde ako uputim jednu dobrodošlicu ministru Tasovcu, koji u dužem vremenu nije boravio ovde u našoj Narodnoj skupštini. Ja bih da podsetim sve nas da smo mi ovde diskutovali o taksi za Javni servis, imali smo nekoliko sednica Odbora za kulturu i informisanje. Ja sam uvek spreman za jedno propitivanje naših gostiju iz izvršne vlasti, uvek odlazio na sve te sednice, na sve te sastanke, čekao, ministra nije bilo, ali evo prilike poštovana gospodo da propitamo na jednoj sednici Narodne skupštine i ministra, koji je došao da promoviše jedan zakon koji se zove Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, poštovana gospodo. Pročitao sam i stenogram. Ministar Tasovac je danas rekao sledeće – kultura je ogledalo svakog društva, pa je dodao - zato uređivanje i podrška sektoru kulture mora biti sastavni deo svake odgovorne politike, a onda je gospodin Orlić sada dodao – zato i kultura treba da ima dostojanstveni tretman. Gospodo, ministre Tasovac, pa je li 0,6% budžeta izdvajanje za kulturu taj tretman koji treba da ima kultura, pa da na taj način mi imamo i neki stav i odnos prema kulturi, poštovana gospodo. Ministre Tasovac, koja evropska vlada, da li vi to znate, izdvaja manje sredstava za kulturu od Vlade, čiji ste vi član? Da li možete da kažete ime jedne evropske vlade koja je to uradila. Vi kažete – kultura je ogledalo svakog društva, pa ovih 0,6% po mom sudu ministre Tasovac, predstavlja odnos na koji Vlada tretira kulturu, a onda imam dve napomene gospodine Tasovac koje su konkretno vezane za sadržinu ovog zakona. Poštovana gospodo, glasanjem za ovaj Predlog zakona stvorićemo sukob propisa u oblasti kulture. Ministre Tasovac, evo da dokažemo, pa da čujem kontra argument. Odredbom novog člana 55b Zakona, utvrđene su nadležnosti reprezentativnih udruženja da vrše istraživanja, zaštitu, korišćenje, prikupljanje pokretnog i nepokretnog kulturnog nasleđa. Dame i gospodo narodni poslanici, ne samo da predlagač, u ovom slučaju ministar Tasovac, nije obezbedio preduslove za njihov zakonski rad, već će eventualno donošenje ovakvog rešenja biti u sukobu sa Zakonom o kulturnim dobrima, poštovana gospodo. Pa, valjda ideja ovde, makar kada predlozi zakona dolaze u Skupštinu, da imamo usaglašenost sadržine različitih zakonodavnih projekata. Ja zbog toga podržavam delanje Odbora za kulturu i informisanje, na čijoj je sednici jutros predloženo da Skupština ne prihvati ovaj Predlog zakona. Gospodine Tasovac, da li ste saglasni da možete da dođe do sukoba u sadržini između dva zakona pod pretpostavkom da ovaj zakon prihvatimo, oko iste stvari da imamo različita rešenja? Ili poštovana gospodo, Predlogom zakona uvodi se po našem shvatanju neosnovana i neprihvatljiva, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gosti iz Ministarstva, prenormiranost resora kulture. Ta prenormiranost nije uočljiva samo u sadržini ovog Predloga zakona, nego u pristupu ministra Tasovca generalno. Znate li vi na koliko predloga zakona se radi? Imamo ovaj Zakon o kulturi, imamo pripremu Predloga zakona o kulturnom nasleđu, nepokretnim kulturnim dobrima, o muzejima, o arhivama, o bibliotekama, o kinoteci, poštovana gospodo, koju god reč da vežemo za kulturu ministar Tasovac priprema neki novi zakon. Ministre Tasovac, u savremenim evropskim demokratijama to se zove prenormiranost u kulturi. Umesto toga ministre, evo ja vam sada saopštavam da mi pripremamo jedan nacrt zakona o povereniku za kulturu. [[Isključen mikrofon.]]
Gospodine Pavićeviću, molim vas da pričate o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. (Vladimir Pavićević, s mesta: Potpuno sam u materiji. Pročitao sam ovo od slova do slova, obrazloženje kompletno. Nema nikakve dileme.) Nema nikakve dileme, zato se čudim zašto ne pričate o tome što ste pročitali. Zatražite ponovo reč.
Evo gospodin Arsić da čuje, jeste li me bili isključili gospodine Arsiću? Pa zar i vi kao gospodin Bečić, gospodine Arsiću, pa ja jednu pohvalu jutros saopštio, da se ne ponavlja takva praksa i vi sada ponavljate lošu praksu. Ali, dobro možda je bila neka omaška. Koliko imam još vremena, sada ja nisam gledao.
Nešto malo više od pola minuta.
Pola minuta. Dobro. Takođe, ministre Tasovac, šta mi smatramo umesto mnogobrojnih zakona na kojima radi i prenormiranosti u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, mi smo pri završetku izrade zakonskih okvira, ministre Tasovac, zaštitu i naučno istraživanje spomeničkih i umetničkih dobara i oznaku kulturnog dobra i to poštovana gospodo, to će sve biti sve predlozi zakona u skladu sa skorašnjim izmenama evropskih normi o oznaci kulturnog dobra. Kada se ovde govori poštovana gospodo, kao što je uradio gospodin Orlić, o Nacionalnom savetu, pa čekajte gospodo, da li smo imali ovde zatrpavanje … kod Bele Palanke. Pa je li se iko u ime ovog Nacionalnog saveta oglasio povodom tog kulturnog dobra, poštovana gospodo...
Vreme kolega Pavićeviću…
Molim vas da ovde govorimo primereno, precizno i tačno. Gospodine Tasovac, jedan dijalog da otvorimo ovde. Hvala.
Reč ima ministar Tasovac.
Zahvaljujem se na diskusiji i što bi rekla Milka Babović „na izvretnom“ umetničkom dojmu koji ste ostavili na mene, mada teško mogu zapravo da shvatim šta je bila ovde poenta vašeg izlaganja, izuzev da ukažete na prenormiranost, što je apsolutno kritika koja ne stoji. Ono što upravo predstavlja evropsku praksu to je da krovni zakon otvori mogućnosti za donošenje zakona iz pojedinačnih oblasti kulture. I mi smo to u članu 1. i podvukli, znači pojedinačne oblasti kulture regulisaće se posebnim zakonom. Što se tiče vašeg komentara da ste me se uželeli – volim i ja vas.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, na samom početku hteo bih da se osvrnem na činjenicu kako je rečeno da je Srbija zemlja koja najverovatnije u Evropi ima najmanji iznos koji je određen za kulturu u našem budžetu. Ne bih mogao to da demantujem i najverovatnije da je tako, ali oni koji to kažu zaboravljaju da ni jedna zemlja u Evropi, a ne verujem ni u svetu nije imala pod znacima navoda tu sreću da ima takve Vlade koje su Srbiju dovele skoro na ivicu ambisa, odnosno pred bankrot. Tako da i nije u mogućnosti da Srbija izdvaja veća sredstva za kulturu i obrazovanje i zdravstvo i sve ostale delatnosti, ali ako ćemo biti iskreni, šta je kultura? Kultura je slika svake zemlje i svakog pojedinca odnosno, kako reče ministar i kolega to je ogledalo u kome svako od nas može da se pogleda i da vidi svoje mane i svoje dobre strane. Tako bi neki mogli u tom ogledalu odnosno u tom kulturnom miljeu da se prepoznaju kao rušitelji, ako palioci ovog zdanja ovde, kao ljudi koji su uništavali naša dobra odnosno našu kulturu. Kultura je nešto što nosimo svi od kuće, što nosimo od najranije mladosti, odnosno detinjstva. To je nešto što smo poneli iz kuće, odnosno to je jedan lep običaj da se komšijama ili putniku namerniku obratimo i da mu nazovemo pomoz Bog ili dobar dan. To je jedan običaj koji sam i ja ovde sreo u Skupštini i primetio, za razliku od mnogih drugih mesta, da ovde svako kad prođe pored vas kaže dobar dan ili vas pozdravi na neki drugi način. To je, nažalost, u Srbiji i među našim ljudima odavno običaj koji je zamro. Kultura je poštovanje našeg pisma i jezika i mi kroz kulturu moramo da branimo to pismo i jezik. Danas je Matija Bećković poslao jedno otvoreno pismo u kome se obratio svim građanima Srbije. Pretpostavljam na jedan način koji je u neku ruku šaljiv, a nažalost i žalostan, predložio da se koriste samo dve reči. Ja ovde ne mogu da ih navedem. Jednu bih mogao da navedem, ali drugu ne i to ne bi bilo potpuno. Pretpostavljam da ćete to vi svi videti i u sredstvima informisanja i na raznoraznim ovim mrežama. Mi smo uništavajući našu kulturu polako počeli da uništavamo i jezik i naše pismo. Kultura je i poštovanje naših predaka koji su nas svojim delima zadužili. To je i poruka i primer naraštajima da se ugledaju na svoje pretke i da, ako Bog da, budu bolji od njih. Nekada, sećam se, kada sam ja bio učenik u osnovnoj školi, a danas mislim da je to bilo vreme kada su nas prerano učili šta je kultura i možda na pogrešan način, za nas je to bilo u neku ruku neshvatljivo. Po nama, tada je kultura bila da odemo u operu, da slušamo filharmoniju, da slušamo Baha, Betovena, Mocarta, Bramsa, ne znam koga dalje, da slušamo džez. Možda je to za naš uzrast bilo nepojmljivo. Trebale su da prođu godine da shvatimo da je to jedan deo kulture i da je to jedan veoma lep deo kulture. Ali, kultura je isto i ona obična, narodna muzika. To je svirka frule koju čoban svira dok čuva svoje stado. To je sve ono što je izašlo iz naroda, u svakom delu našeg kraja i na svim nivoima. To su dela naših pisaca, naših pesnika. To su dela Vuka Karadžića, Đure Jakšića. To su i večeri mojih Crnotravaca koji su poznati kao neimari koji su izgradili ovu zemlju, koji su širom Evrope gradili raznorazne zgrade i tako svoje ime utkali u kulturu Srbije i proslavili širom Evrope i sveta. To su i Gročanske svečanosti koje se svakog leta odigravaju u Grockoj, gde ponosni domaćini, koji su uglavnom proizvođači voća, prikazuju sve ono što su proizveli i što mogu da pruže svojim gostima. To je i vašar za vreme Svetog Ilije u Mirijevu, gde ja i kolega živimo. To su i predivne svetkovine u Staparu, gde imamo smotru konja i fijakera, kada na stotine konja i fijakera defiluju i sa ponosom ljudi mogu da uživaju u tom obliku kulture. To je i briga o našem poreklu. To je i briga o prošlosti i volja da se to nikada ne zaboravi. Kako imam saznanje, grupa entuzijasta je pripremila jedan projekat koji je pretpostavljam sada već u konkursnoj proceduri, gde će u 40 emisija da prikaže sve o istorijskom razvoju Srbije, odnosno da prikaže sve Nemanjiće. Ja mislim da će oni koji su nadležni da finansiraju taj projekat imati dovoljno razumevanja da pomognu taj projekat, da bi mi mogli bolje da upoznamo našu prošlost, da upoznamo naše pretke i da upoznamo kako i na koji način su se oni borili da bi mi danas uživali ovo što uživamo. Mnogo toga što do sada nismo znali o našoj prošlosti možemo da upoznamo kroz takve serijale, odnosno emisije. Nedavno u „Svedoku“ u Žarkovoj loži, naš estradni umetnik Oliver Mandić, kroz stihove Duška Trifunovića, rekao je nešto što me je podsetilo kako mi gledamo na kulturu i kako se ponašamo prema kulturi. Ti stihovi Duška Trifunovića glase: „Hvala što si došla, ostani još malo, samo da se setim zašto sam te zvao.“ Pretpostavljam da ste shvatili kakav je naš odnos prema kulturi. Svi hvalimo kulturu i poslanike kulture i potrebu za njom. Srećni smo što je imamo, ili, kako kaže pesnik, što je došla, samo ne možemo da se setimo zašto smo je zvali, tj. zašto nam je ona potrebna. Da li je to briga samo ministra, jednog ministra, jedne vlade i vladajuće većine? Ne, to je briga svih nas i mi svi moramo da budemo dovoljno mudri da shvatimo da je kultura ono što prikazuje celo biće Srbije, sve stanovnike Srbije, sve prošle i buduće naraštaje. Da bi kulturu oživeli i doveli na nivo koji ona zaslužuje, moramo svi zajedno da se potrudimo i svi zajedno da učinimo napor da kultura bude na mestu koje zaslužuje. Da li je lako ljudima koji su u kulturi? Pa nije, ali malo je ljudi u Srbiji kojima je lako. Vremena su teška. Došli smo u jednu situaciju gde nije bilo dovoljno novca ni za jednu oblast. Verujem da će kroz ovaj zakon i da će u vremenima koja dolaze i kultura zauzeti mesto koje zaslužuje. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Sada određujem jednu pauzu od pet minuta. Sa radom nastavljamo u 19 sati i 30 minuta. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljao sa radom. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedan zakon koji je, čini mi se, preoštro osuđen od strane pojedinih kolega, pre svega iz opozicije, zato što on nastavlja onu praksu i onaj koncept koji je započet Zakonom o kulturi iz 2009. godine, što ispravlja one greške koje su u tom zakonu uočene u prethodnom periodu i što ne postoji ni jedan ozbiljan razlog da se tako oštro sudi ovom zakonu jer donosi, rekao bih, dosta novih dobrih instituta i umnogome pojašnjava neke stvari koje nisu na dobar način bile regulisane u prethodnom zakonu. Znači, ovo su izmene i dopune samo jednog zakona koji je ipak uredio veliki broj i dosta pitanja u samoj kulturi, u oblasti kulture. Mislim da moramo da imamo jako puno razumevanja kada je u pitanju delikatan položaj u kojem se danas nalazi kultura. Delikatan položaj, u smislu da smo mi ipak društvo koje je poprilično ekonomski devastirano, društvo koje ne može da izdvoji velika sredstva u mnogim oblastima pa i u oblasti kulture, koja je pre svega u procesu ozbiljnih reformi i sređivanja javnih finansija i da, s obzirom na te prioritete koje naše društvo ima, mi moramo da imamo jedan realan pristup kada je u pitanju i sama kultura i mogućnosti koje kultura može da ima u oblasti kulture i mere koje možemo da preduzimamo. Znači, sve ono što je ovaj zakon u ovom trenutku učinio čini mi se da se pre svega svodi na ono što je realnost, znači da očuvamo ono što je već postignuto u oblasti kulture, a to nije zanemarljivo, da očuvamo institucije koje već imamo u oblasti kulture, koje uopšte nisu zanemarljive i da pre svega unapređujemo kvalitet i rad tih institucija, kao i sadržaj i kvalitet sadržaja koje građanima nude te institucije. Zakon, sam po sebi, i ono što je dobro, uvodi prioritete i to proističe iz onog što sam rekao, da su našu mogućnosti skučene i to je jako dobro i to je u svakom slučaju za pohvalu, jasnije definiše ne samo izbor, nego i odgovornost i rukovodećih kadrova, direktora upravnih odbora, nadzornih odbora, što je jako pozitivno i donosi jedan kvalitet kada su u pitanju rukovodeći kadrovi. Zatim, ono što je bio propust i što je na neki način pokazivalo izvesno nerazumevanje neke šire zajednice, to je međunarodna saradnja. Ovim zakonom se i to reguliše i to je od izuzetnog značaja ne samo za institucije kulture, rekao bih, za celu državu Srbiju, on tačno reguliše obaveze koje ima Republike, koje ima autonomna pokrajina, koje ima lokalna samouprava, kada je u pitanju finansiranje kulture i definiše niz instituta kao što su reprezentativni sindikati, samostalni umetnici, verujem na jedan jako, jako dobar način. Dakle, zakon je u suštini jako problematičan. Mi moramo da budemo svesni da smo mi jedna mala zemlja, jedna kultura koja je izložena globalnim pritiscima, jednoj tržišnoj ekonomiji koja se uvodi danas u Srbiji i da u tim odnosima gde se bitno menja položaj svih institucija i svih budžetskih korisnika ne možete u kratkom roku da institucije kulture uvedete u situaciju da u većoj meri budu samofinansirane, odnosno da država mora da vodi računa o institucijama kulture i da u nekom doglednom periodu omogućimo da kroz veća finansijska izdvajanja i sam razvoj kulture i jedne kulturne politike koja odražava sve ove promene koje su trenutno odvijaju u društvu i unapređujemo oblast kulture i definišemo na jedan bolji način društvenu ulogu koju kultura treba da ima u našem društvu. Mislim da je to nešto što nas čeka u nekom narednom periodu, da je tu ministarstvo, naravno i Vlada, jako važan i uticajan i kompletne društvene elite svakog građanina, da iz činjenice da je kultura opšte dobro prepoznamo i potrebu da faktički kultura treba da ima kritički odnos, rekao bih, prema svim onim društvenim fenomenima i novim društvenim fenomenima koji se u ovakvim društvenim odnosima koji se svakodnevno menja javljaju u našoj zemlji. Znači, značaj kulture je izuzetan. Kultura nikako ne može da bude trošak. Kultura mora da se sagledava kao investicija. Treba definisati i spoznati ono što je najbitnije – da danas nema nijednog bogatog društva koje nema razvijenu kulturu. Društva na koja se ugledamo imaju izuzetno razvijenu kulturu. Prema tome, naša je obaveza da u nekom narednom periodu, kroz jedan evolutivni proces, unapređujemo našu kulturu, da omogućimo da budemo makar na približnom ili na sličnom nivou kao što su to i razvijene zemlje, jer od investicija u kulturu značiće i sam napredak naše ekonomije u nekom narednom periodu. Prema tome, biće prilike da o amandmanima kojih ima dosta prodiskutujemo, ali sam sasvim siguran da ćemo i posle te diskusije u pojedinostima imati još bolji zakon i da će ovaj zakon u potpunosti da zadovolji potrebu trenutno aktuelnog trenutka, kada je oblast kulture u pitanju. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine Arsiću. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, svi dobro znamo da je kultura identitet jednog naroda i bez kulture mi i ne postojimo. Ne budemo li čuvali kulturnu baštinu, ne budemo li čuvali postignuća i dostignuća, zaostajaćemo kao društvo, kržljaćemo. Ne samo da ćemo utonuti u šund i kič – udavićemo se u njemu. Ja znam da vi to, uprkos svemu, vrlo dobro shvatate, iako mi se nekako čini da, kada ste seli u fotelju u ovom sazivu Vlade Republike Srbije, nekako kao da ste postali imuni na kič i šund. Ne smemo dozvoliti da zabava bude ispred svakog kreativnog dela i ne smemo dozvoliti da sistem vrednosti, gospodine Tasovac, u Srbiji određuje estradni sadržaj. Sada je to tako i vi kao ministar ste, čini mi se, vrlo toga svesni. Kao ministar kulture i informisanja imate prilike da svakoga dana gledate naslovne strane svih medija u Srbiji. Šta je danas na naslovnim stranama, sem laži, prezira i mržnje, šunda i kiča? Da li ste imali prilike da pogledate ili pročitate prilog ili tekst o nekoj pozorišnoj predstavi na naslovnoj strani? Ili, na primer, o Vladi Veličkoviću, na nekoj naslovnoj strani? Ako želimo da iole budemo ozbiljno i pristojno društvo, onda moramo da subvencionišemo institucije kulture od nacionalnog značaja, i kada su u pitanju muzeji, pozorišta, biblioteke, književne nagrade i razne kulturne projekte od nacionalnog značaja. Danas građani Srbije osećaju bedu i poniženje u svakom smislu. Između ostalog, i zbog nedostatka kulture. Greška je bila ukidanje nacionalnih penzija, iz prostog razloga što kao da pokušavamo da poništimo nešto što su umetnici decenijama stvarali. Nisam siguran kako i na koji način i da li ste dobro to iskomunicirali, između ostalog, i sa njima, kao nosiocima tih priznanja? Da li ste im objasnili zbog čega se ovo radi, a da to nije ovo što piše u obrazloženju vašeg predloga zakona? I na kraju, ono što je još važnije, da li ste im kao ministar kulture Srbije rekli – hvala, za doprinos koji su više decenija dali našem narodu? Naravno da treba strogo odrediti kriterijume o tome, apsolutno nema nikakvog zbora. I naravno da se treba držati dogovorenog i zakonom regulisanog. Ali, takođe, u jednoj još stvari se sa vama ne slažem – mislim da je merljiv svaki rad u kulturi. I u to sam potpuno siguran i uveren i ubeđen, iz prostog razloga što se on produkuje u vidu knjiga, filmova, u vidu raznih likovnih dela, teoretskih tekstova, pozorišnih predstava i na svaki drugi način. Iz tog razloga smatram da je veoma važno, jer na taj način komuniciramo sa svetom. Na taj način možda menjamo sebe i činimo sebe boljim nego što jesmo. Darovite ljude uvek pomaže ozbiljno i odgovorno društvo. Čini mi se da je Srbija u poslednjih nekoliko godina učinila dosta toga da talentovane i darovite pošalje zauvek van granica ove zemlje. Ja smatram da to ne treba da bude slučaj. I kao što su mnoge zemlje u okruženju uredile svoju kulturnu baštinu i prikazala je i svom ali i svemu, smatram da i mi još dosta toga treba da uradimo i vi kao ministar imate ogroman zadatak da se izborite da se konačno dovede u red svaka muzejska institucija u zemlji, ne samo Narodno pozorište, ne samo muzeji, Muzej savremene umetnosti, ne samo Muzej grada, već i lokalni muzeji. Mi danas nemamo mogućnost da predstavimo svetu našu kulturnu baštinu, što je porazno u 21. veku. Ono što vas molim, kao i moja koleginica, gospođa Vesna Marjanović – ili povucite ovaj zakon koji smatramo veoma lošim, ili ga drastično amandmanima izmenite, da možda možemo da zažmurimo na jedno oko pa da glasamo za njega. U suprotnom, ne verujem da će ovakav zakon doneti bilo šta dobro našem društvu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Zahvaljujem se na krajnje konstruktivnoj debati, međutim, moram ipak da se osvrnem na ovo kada te rekli da je u kulturi moguće vrednovanje. Znate, to je predmet rasprava koje traje već vekovima, na koji način je moguće vrednovanje. Dozvolite mi da tu citiram Dragutina Gostuškog, odnosno da parafraziram iz knjige Umetnost u nedostatku dokaza, oko toga da zapravo ne postoji objektivna kritika, jer ona i ne treba da bude objektivna ona je krajnje subjektivni stav jednog pojedinca. Tako da je nemoguće ustanoviti te neke opšte kriterijume, to su pojedinačna mišljenja i pojedinačni kriterijumi. To je deo u kome se nas dvojica ne slažemo. Međutim, ono što mi se čini kao najpozitivnija poruka današnje debate u Skupštini, to je da apsolutno sve prepoznaju važnost kulture i važnost ulaganja u kulturu, na isti način kao što to prepoznaje i Vlada Srbije. Tako da jednostavno čini mi se da tu postoji apsolutni konsenzus po tom pitanju i oko važnosti i oko važnostiizdvajanja u kulturu, ali ne samo iz državnih fondova, već i iz privatnih fondova, iz fondacija, mogućnost apliciranja u međunarodnim fondovima. Čini mi se da nam predstoje znatno bolji dani u finansijskom smislu. Ima tu još jedna stvar, to je takođe pokazala praksa, a to je da budžeti, to se vidi kroz filmove i kroz mnoga druga dela i kroz pozorišne predstave nisu uvek presudni za kvalitet samog dela. Kratko bih se osvrnuo, ja se sa vama slažem da ne treba da se fokusiramo samo na ove najznačajnije kapitalne projekte i čisto za vašu informaciju bih jednostavno sa vama podelio informaciju da je za mandata ove vlade, znači, završeni su radovi na muzeju Vuka i Dositeja. Muzej nauke i tehnike, izvršena je restauracija fasade, adaptacija i formiranje nove galerije za povremene tematske izložbe i višenamenske sale, adaptacija i opremanje službenih prostorija. Galerija Matice Srpske u Novom Sadu, završeni su radovi rekonstrukcije suturenskih prostorija, uvođenje sistema protivpožarne zaštite, završeni su depoi. Iz budžeta su izdvojena sredstva za završetakfasade čime će biti u potpunosti završena rekonstrukcija. U Muzeju istorije Jugoslavije završeni su radovi na rekonstrukciji termotehničkih instalacija i adaptacija objekta Stari muzej, čime su obezbeđeni svi uslovi da je upravo u toku izložba Ruske avangarde, koja za prvih mesec dana je imala negde oko 10 hiljada posetilaca. Narodni muzej u Zrenjaninu završetak radova na adaptaciji i opremanju sale za povremene izložbe. Neću sada dalje da čitam, jednostavno zato što je ova lista zaista velika. Tako da, nemoguće je napraviti toliko vidljiv uspeh preko noći koliko bih ja želeo i koliko bi Vlada Srbije želela. Ali, jednostavno radeći na ovaj način, planski i u etapama, korak po korak, jednostavno stvaramo sve preduslove da možemo na najbolji način da prezentujemo ono što je i naše kulturno nasleđe i ono što je naša savremena umetnost, i to ne samo u zemlji nego i u svetu i pri tome koristeći u potpunosti nove načine prezentacije, nove tehnologije. Ja ne znam da li ste posetili izložbu Mihajlo Pupin u Muzeju istorije, takođe novu postavku u Muzeju u Šapcu, gde se koriste i nove tehnologije. Meni je žao što mnogi od tih dobrih stvari, tu se slažem sa vama, nisu u dobroj meri prepoznate kroz naše medije, to je jednostavno stvar na kojoj treba svi zajedno da radimo, tako da i dobre vesti, kojih zaista ima, postanu vidljive u daleko većoj meri.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine Arsiću, poštovani ministre sa saradnicima, poštovani gospodine Zorane Babiću, poštovani narodni poslanici, obraćam se gospodine Babiću večeras i vama, jer ste vi jedan jedini od 12 predsednika poslaničkih grupa večeras u ovom visokom zdanju. To govori gospodine Babiću o vama, o vašem odnosu prema radu, o odnosu vas i SNS prema građanima Srbije. Gospodine ministre, i gospodine potpredsedniče Narodne skupštine, i ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi ima svoje uporište u ekspozeu predsednika Vlade Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučićakojeg je on predstavio narodnim poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije 27. aprila Gospodnje 2014. godine. Gospodo narodni poslanici i, da ne zaboravimo, ekspoze predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića je najsveobuhvatniji najprecizniji, najkonkretniji, najveći, 52 gusto kucane strane i najbolji od svih 72, prethodna ekspozea predsednika Vlada Srbije od vremena prvog predsednika Vlade moderne Srbije,Prote Mateje Nenadovića 1805. godine do danas. Poštovani građani Srbije i poštovani narodni poslanici, upravo ekspoze predsednika Vlade Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučića, i njegova realizacija predstavljaju osnovni preduslov zaustavljanja sunovrata Republike Srbije u koju nas je dovela stranka bivšeg režima. Dame i gospodo narodni poslanici, niti jedan mandatar zadnjih 20 godina u Narodnoj skupštini Republike Srbije nije govorio o planovima svog kabineta u kulturi osim Aleksandra Vučića. Aleksandar Vučić je u svom ekspozeu posvetio kulturi čak tri stranice teksta. Na stranici 39 spomenutog ekspozea predsednik Vlade Srbije Aleksandar Vučić, pored ostalog, govoreći o kulturi je rekao, citiram: „Pre nego što ostvarimo strateške kulturne ciljeve želim da vam kažem da ćemo ostvariti naizgled jedan mali cilj, ali simbolički važan za našu kulturu. Obećavam da ćemo obnoviti Narodni muzej na Trgu Republike, koji na sramotu svih nas stoji zatvoren skoro deceniju“, završen citat. Poštovani građani Republike Srbije, poštovani građani Beograda, više nema skele na zgradi Narodnog muzeja. Radovi su izvana, kako vidite završeni. Sada se rade iznutra, i muzej će biti otvoren, radovi teku svojim tokom. Otvoriće se i Narodni muzej na zadovoljstvo tih divnih radnika zaposlenih u njemu, ali i građana Beograda i Republike Srbije. Tako to radi Vlada Republike Srbije na čelu saAleksandrom Vučićem po sistemu gospodo „ dogovoreno – ostvareno“. Tako će biti i sutra posle ovih izbora. Bivši režim zatvorio je i Narodnu biblioteku Srbije, a danas kritikuju vas, gospodine ministre, bez argumenata. Kako ćete, gospodo, iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da ste renovirali zgradu Narodne biblioteke Srbije pune četiri godine, a sve se moglo završiti po svim procenama za osam meseci. Još tragičnije je što su građani Republike Srbije kao korisnici Narodne biblioteke Srbije bili uskraćeni za to vreme da koriste knjige i ostalu bibliotečnu građu. Jedino što je radilo za to vreme za četiri godine je Kancelarija za otvoreno društvo, koju je otvorio bivši direktor Narodne biblioteke Srbije bivšeg režima. Za vreme vaše vlasti, gospodo iz bivšeg režima, iz Narodne biblioteke Srbije, a govorite večeras da je kultura deo identiteta našeg, uklonjene su zavese na kojima su dominirala četiri ćirilična slova, rađena prema slovima iz Miroslavljevog Jevanđelja, a uradila ih je naša poznata umetnica Desa Tošić Đurović. Za vreme vaše vlasti bivšeg režima iz hola Narodne biblioteke Srbije, uklonjena je vitrina sa ostacima knjiga iz Narodne biblioteke Srbije sa Kosančićevog venca, koje su 6. aprila 1941. godine zapalili bombama nemački avioni, a kritikujete današnjeg ministra. Za vreme vaše vlasti, gospodo iz bivšeg režima, iz hola Narodne biblioteke Srbije, sa najuočljivijeg prostora i najupadljivijeg mesta u Narodnoj biblioteci Srbije, premeštena je na zabito mesto skulptura „Drvo života“, rad svetski poznatog vajara naivca, Bogdana Živkovića, na kojoj su u drvetu urađena srpska lica sa šajkačama, prepoznatljivi simboli srpske istorije i mitologije. Za vreme stranke bivšeg režima, oko 15 hiljada knjiga iz Narodne biblioteke Srbije bacili su na smeće zbog tobože pogrešnog otpisa. Neke od tih izdanja pripadale su Dvorskoj biblioteci, dakle kulturno nasleđe Srbije iz vremena Obrenovića i Karađorđevića. To je za mene jedan mali „knjigocid“ učinjen. Ovaj Predlog zakona, gospodine ministre, unaprediće celokupni sistem kulture u Republici Srbiji. Prvi put se jasno definišu načela kulturnog razvoja i utvrđuju prioriteti u vođenju kulturne politike. To gospoda iz opozicije danas nisu rekla, ne znam iz kojih razloga, neće to da kažu. Kako je bivši režim vodio kulturnu politiku, najbolje pokazuje Bojan Pajtić, koji je za dvorac Heterlend, inače pod zaštitom kulture izdvojio 156 miliona dinara, pare potrošene, ali novca nigde nema. Poštovani građani Vojvodine, posle ovih izbora na proleće i pobedom SNS u Vojvodini, otvoriće se i dvorac Heterlend, ali Pajtić mora ići u političku prošlost. Sve ono što nije u kulturi urađeno za 10 godina za vreme vlasti stranke bivšeg režima, danas prebacujete gospodinu ministru i ovom Ministarstvu, a napraviće se za vreme ovog ministarstva i ove Vlade, napraviće se zgrada Muzeja za savremenu umetnost, iako je bivša vlast nije mogla napraviti za šest, odnosno sedam godina, a za to vreme bila su zatvorena vrata posetiocima. Isto tako i ovaj Predlog zakona preciznije definiše opšti interes u kulturi, kako terminološki, tako i suštinski. Odlična stvar je, gospodine ministre, što se ovim Predlogom zakona ukidaju priznanja za vrhunski domet u nacionalnoj kulturi, tzv. nacionalne penzije. To 95% građana Republike Srbije danas pozdravlja, ne zato, gospodine ministre, što ne treba da postoje te nagrade, nego zbog onoga što se sve dešavalo povodom dodeljivanja tih nagrada. Nacionalne penzije u praksi za vrhunski doprinos u kulturi nisu pokazale efekte koji su očekivani po važećem zakonu. Da znate, građani Srbije, ko je sve u Srbiji primio nacionalne penzije, a većina vas i zna, muka bi vas uhvatila, poštovani građani. Da su ostali na vlasti, još bi i robijaši sa najdužim stažom bili predlagani za nacionalne penzije. Zamislite, jedna Slađana Milošević dobila je penziju, a jedan Vladeta Jerotić nije, a jedan pokojni, sada, Dejan Medaković nije. Ovim Predlogomzakona omogućiće se povećanje efikasnosti rada Nacionalnog saveta za kulturu. Biće ravnomerno zastupljene, kako ste i vi, gospodine ministre, u uvodom delu rekli, sve kulturne delatnosti u njegovom radu, što do sada nije bio slučaj. Zakonom će se preciznije i jasnije definisati procedura javnih konkursa za izbor direktora ustanove kulture. Vi ste danas ovde dobili, da tako kažemo, kritiku na ove članove zakona, upravo zbog toga što su pojedine, odnosno stranke bivšeg režima, mogle predlagati osnivaču samo jednog da daje saglasnost na to što je garantovalo stranačku pripadnost, isključivo stranačku pripadnost. Sada je obrnuto. Sada svi kandidati sa obrazloženjem, sa stručnom spremom, sa intervjuima idu osnivaču na uviđaj i onda da se odlučuje. Dozvolite na kraju da kažem nešto na primedbe, na vašu kritiku, neumesne, koje su danas bile, ne samo neumesne, nego su bile paušalne, neutemeljene i neistinite. Niste vi, gospodine ministre Tasovac, nego bivši ministar kulture, bivšeg režima u 2011. godini, nezakonito potrošili 15 miliona dinara samo za putovanja i poklone, izveštaj DRI. Kada sam već kod izveštaja DRI, drago mi je, gospodine ministre, posebno, a i svim članovima SNS, što je izveštaj za vreme vašeg ministrovanja za 2014. godinu, izveštaj DRI bio bez primedbi. Niste vi, gospodine Tasovac, nego bivši ministar bivšeg režima, otkupili 2.616 knjiga od izdavačke kuće „Stubovi kulture“, čiji je vlasnik bio upravo taj bivši ministar bivšeg režima, izveštaj DRI. Niste vi, gospodine ministre Tasovac, nego bivši ministar kulture bivšeg režima, a bio kasnije, nažalost, i predsednik Narodne skupštine Republike Srbije, platio za slike, za poklone UN nezakonito, ništa manje, ništa više nego 15 miliona dinara, a morao je imati odobrenje, izveštaj DRI. Niste vi, gospodine ministre Tasovac, palili ovo veliko kulturno zdanje, nego upravo oni koji su vas danas kritikovali. I, na koncu, za vreme ministra bivšeg režima, jedan direktor kulturno-naučne ustanove otuđio je određeni broj finansijskih sredstava, upravo ovih dana mu je presuđeno dve i po godine zatvora i 50 miliona dinara da vrati. Ja se nadam da ovo neće biti jedini slučaj, da će svi oni koji su rukom u džep građana Srbije potegli, da će se procesuirati i na koncu, završiti kako treba. Na koncu, sve u svemu, ovo je jedan veoma dobar zakon, veoma transparentno vršena je javna rasprava, iako kritike danas izrečene ne stoje. Bilo je čak i javnog slušanja u ovom visokom zdanju. Interesovali su se i dali su svi mišljenje, oni kojih se to tiče. Zato pozivam sve narodne poslanike da daju svoj glas za ovaj zakon, a posebno gospodo pozivam vas iz opozicionih klupa, ima vas samo dvoje, nažalost, da glasate i vi za ovaj zakon, jer ćete tako bar malo, pa makar i na taj način pokazati privrženost modernizaciji Srbije, pa i modernizaciji kulturne politike za koju se zdušno tako zalaže predsednik Vlade Aleksandar Vučić i čitava Vlada Republike Srbije, najveći broj poslanika u ovom visokom domu i najveći broj građana, rekao bih, plebiscitarno Republike Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Janko Veselinović nije tu. Reč ima narodni poslanik Jovana Jovanović.
Hvala. Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, uvaženi ministre, vama ću se obratiti, s obzirom da nismo imali priliku da vas čujemo, niste prisustvovali sednici Odbora. Ja se nadam da ste vi pročitali i ove predloge odluka koji se nalaze u sklopu ove tačke dnevnog reda, ne samo Zakon o kulturi, pa ćete moći da nam pomognete, s obzirom da nije bilo usmenog obrazloženja u vezi s ovim. Jedna od tih predloga odluka je jako važna za Kragujevac, a to je Predlog odluke o utvrđivanju prostorno kulturne istorijske celine kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja. Sama kategorizacija i sama ideja uopšte nisu sporne. Međutim, ono što možda može da bude sporno jeste realizacija svega ovoga. Mi to nismo mogli da čujemo iz vašeg obrazloženja, jer obrazloženja nije ni bilo. Ne bismo želeli da sve ovo ostane samo mrtvo slovo na papiru. Ne bismo želeli da ostane ni samo maketa, poput „Mercedesa“ ili možda „Beograda na vodi“. Onih par pitanja koja bih vam postavila, s obzirom da je ostalo malo vremena grupi, jesu da li postoji neki konkretan projekat u vezi sa konzervatorskim radovima na teritoriji Vojno-tehničkog zavoda i koji su objekti obuhvaćeni projektom, ukoliko postoji taj projekat? Kakva će biti namera? Da li će se poštovati reč stručnjaka? Ne samo kada je ovo u pitanju, skeptična sam, jer kada je ovaj Zakon o kulturi u pitanju, vidimo da su organizovana slušanja, ali se nije čula reč stručnjaka. Da li će se poštovati reč stručnjaka pri eventualnom izvođenju konzervatorskih radova na objektima koji se nalaze u sklopu ovog Vojno-tehničkog zavoda? Ne želimo da dođemo u situaciju da ovo sve može da posluži samo u svrhe predizborne kampanje, pa da na kraju tu niče korov ili da možda neki privrednik dobije dozvolu da gradi nešto na teritoriji Vojno-tehničkog zavoda, a da se ne poštuje reč stručnjaka, pa neko izgradi tu kockarnicu, a Vojno-tehnički zavoda ima veliki značaj…
Vreme.
Dozvolite mi da završim rečenicu... Ima veliki značaj i čitav lokalitet je na asfaltu izgrađen i građevine su još iz 19. i 20. veka. Sami vi ste rekli u obrazloženju da je značaj za istorijski, kulturni i društveni razvoj naroda i nacionalne istorije, pa vas molim da ne narušite to. Hvala.
Reč ima ministar.
Naravno da će biti poštovana i reč struke. Uostalom, onog trenutka kada nešto proglašavate za nepokretno kulturno dobro od izuzetnog značaja, to vrlo jasno opredeljuje i način kako će se tretirati čitav taj kompleks. Prostorno kulturno istorijska celina kompleksa Vojno-tehničkog zavoda u Kragujevcu predstavlja najstariju očuvanu urbanističku celinu privredno-industrijskog tipa u Srbiji i mislim da je vrlo značajno što je proglašavamo za kulturno dobro. Međutim, tu smo se dotakli još jednog vrlo važnog pitanja, a to je zapravo da smo mi sada ušli u ponovno sagledavanje kompletno svega što je i do sada proglašeno za kulturna dobra. Počeli smo brisanje iz registra kulturnih dobara one zgrade koje više ne postoje, jer verovali ili ne, postoji i taj paradoks da se nešto vodi kao kulturno dobro, a recimo ta zgrada ne postoji već punih 10 ili više godina. Ono što sigurno je isto tako bitno, a to je da su u pripremi zakoni iz oblasti zaštite. Zbog toga je važan i ovaj krovni zakon koji posle toga daje osnovu da donosimo sve te pojedinačne zakone, a konkretan odgovor na vaše pitanje – da, biće sve urađeno po najvišim standardima i struke i po najvišim evropskim standardima.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušica Stojković. Preostalo vreme 124 minuta.
Uvaženi predsedavajući, drage kolege narodni poslanici i narodne poslanice, uvaženi predstavnici Ministarstva, najpre želim gospodinu ministru da zahvalim na pojašnjenjima i odgovorima koje sam dobila na pitanja koje sam vam postavila u svom prethodnom izlaganju. Građane Srbije želim posebno da informišem da me posebno brine pojava tzv. lažnih drvenih advokata, lažnih zaštitnika i dušebrižnika oličenih od strane pojedinih političkih partija, koji su sinoć, kako čujem, dobili „oskara“ za životno delo u oblasti medija, pa bi mogli da im dodelimo i dostignuća i priznanja za životno delo i u oblasti kulture, naravno, u pežorativnom i negativnom kontekstu. Ono što se sada dešava je zapravo pojava da upravo ovi predstavnici, ovi dušebrižnici zloupotrebljavaju isključivo u predizborne svrhe i u svrhe predizborne kampanje, koja je u jeku, udruženja i kulturne stvaraoce u lično predizborne svrhe. Drage kolege narodni poslanici, danas smo u raspravi imali prilike u više navrata da čujemo ko je to vedrio i oblačio kulturnom scenom Beograda i Srbije, da ponovo govorimo o imenima čiji su se kadrovi nalazili na pojedinim institucijama kulture, čiji su partijski kadrovi bili zaslužni nakon revolucije koja nas je zadesila 5. oktobra i koji su pokazali šta to umeju i znaju u vođenju institucija kultura u Srbiji, kako institucije kulture u Srbiji na lokalnim nivoima, tako i u gradovima širom Srbije, u glavnom gradu Beogradu, a i u institucijama čiji je osnivač republika. Što se tiče dodeljivanja nacionalnih priznanja, naravno da smo posumnjali, kao građani, u ceo proces dodele ovih priznanja. Da se na kratko vratimo u devedesete godine. Kao student Fakulteta političkih nauka, imala sam prilike da na brojnim tribinama DOS i Otpora slušam pojedine kadrove koji su posle 2007, 2008, 2009, 2010, 2011. i 2012. godine dobijali priznanja i na taj način bili nagrađivani kroz određena postavljenja, kroz dobijanje različitih priznanja, kao nagrade za učešće u revoluciji. Već mi je 6. oktobra bilo jasno da se posle JUL-a, protiv koga smo se mi, kao mlada energija studenata u Beogradu i širom Srbije upravo borili, da nam se desila pojava da smo posle JUL-a imali zapravo novi JUL, koji je došao i zavladao poput određenog feuda institucijama kulture u Srbiji. Građane Srbije više ne možete prevariti. Ta pojava koju ste činili nakon kraja devedesetih godina prošlog veka više se neće ponoviti, jer vam građani Srbije više ne veruju, ma šta pričali u jeku predizborne kampanje koja traje, u susret predstojećim izborima 2016. godine. Zarad šire javnosti želim da vas informišem o situaciji koja se danas desila. Imali smo Odbor za kulturu na kojem je doneta određena odluka, ali odlična stvar koja se desila jeste da su tokom današnje rasprave neki poslanici i određene poslaničke grupe podržale izmene i dopune Zakona o kulture, o kome danas raspravljamo. Znači, poslaničke grupe u plenumu su podržale donošenje izmena i dopuna Zakona o kulturi. Želela bih na kraju da iskoristim priliku i da pozovem sve svoje kolege i koleginice narodne poslanike da u danu za glasanje podržimo svojim glasom Zakon o kulturi, ali i danas manje zastupljen zakon o obaveznom primerku publikacije koji se nalazi na dnevnom redu. Gospodine Tasovac, pozivam vas da sa pažnjom razmotrite sve podnete amandmane, kako bi na najbolji način zaštitili kulturu u Srbiji. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Andrić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, drage kolege narodni poslanici, cenjeni građani Srbije, danas u ovom uvaženom domu raspravljamo o jednom vrlo važnom predlogu zakona, a to je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Kultura je jedan od najvažnijih sistema u razvoju svakog društva. Iz teorije sistema poznato je da svaki veliki sistem i složeni sistem teži entropiji, odnosno raspadu. Da se sistem ne bi raspao, potrebno je obezbediti njegovu regulaciju. Znači, da bi kultura jednog naroda opstala, ona mora biti regulisana zakonima. Zakoni treba da budu pravovremeni, kvalitetni, sprovodivi i sa velikim stepenom kontrole njihove sprovodivosti. Svi narodi koji to nisu shvatili na vreme izgubili su svoj kulturni identitet. Tako su sa lica zemlje nestala mikenska, semitska, asumitska, tripolska i mnoge druge kulture koje su nekada bile kolevke naše civilizacije. Prvi zakon o kulturi, koji je na sistematičan način regulisao osnove na kojima počiva naša kultura, donet je 2009. godine, a počeo je da se sprovodi u martu 2010. godine. Bez obzira na sve, treba iskazati zahvalnost i tadašnjoj Vladi i tadašnjem ministru kulture što su latili tako teškog posla i utvrdili temeljne postavke koje mi danas ovde prilagođavamo vremenu u kome živimo. Nacrt zakona koji je radila Radna grupa Ministarstva kulture i informisanja prošla je sve neophodne instance, od Nacionalnog saveta za kulturu, preko javne rasprave koje su održane u Beogradu, Nišu, Novom Sadu, javnog slušanja u Narodnoj skupštini, pa do Evropske komisije koja nije imala gotovo nikakve primedbe na Predlog ovog zakona. Mnogi predlozi iz ovih javnih slušanja i konsultacija sa ljudima iz oblasti kulture su inkorporirani u Nacrt zakona iz čega se može zaključiti da je ovaj zakon proizvod jednog širokog konsenzusa svih zainteresovanih subjekata iz oblasti kulture. Izmene Zakona o kulturi, o kojima danas raspravljamo, imaju za cilj da utvrde načela kulturnog razvoja, da odrede vrste i način obavljanja kulturnih delatnosti, utvrde prava, obavezu i odgovornosti naše Republike, AP, Grada Beograda i lokalnih samouprava, definiše uslove za delovanje svih subjekata u kulturi. Kada je reč o kulturnim delatnostima, treba istaći da je ovim Predlogom zakona proširen njihov broj, pa je uvedena oblast narodne igre, baleta i audio-vizuelnih delatnosti. „Ruža se po guberu pruža“, kaže narodna poslovica, i mi možemo da se pružimo samo onoliko koliko nam budžet dozvoljava, a verujte mi da ih volela da su naša izdvajanja za kulturu na nivou jedne Velike Britanije, Francuske, Španije, Nemačke, ali to u ovom trenutku nije moguće. Ipak, naša Vlada opredelila je maksimum sredstava koje mogu da se izdvoje za kulturu, s obzirom na našu ekonomsku situaciju, kao i na procenat rasta naše privrede u narednom periodu. Velika prašina u javnosti, a posebno kulturnoj, podigla se zbog brisanja člana 14. Zakona o kulturi koji se odnose na priznanja za vrhunski doprinos u kulturi u vidu doživotnog mesečnog novčanog primanja umetniku, odnosno stručnjaku u kulturi, a to su tzv. nacionalne penzije. Sada ovo priznanje, 45 hiljada dinara na redovnu penziju dobija 373 umetnika, a za to se iz budžeta naše Republike izdvaja blizu dva miliona evra. U vremenu kada našaVlada steže kaiš, kada se smanjuju plate i penzije, ukidanje nacionalnih penzija je potpuno opravdano po mom mišljenju. Pored ekonomskog faktora, treba pomenuti i kriterijum za dodele ovog priznanja koji nisu bili jasno definisani zakonom, jer kako je moguće porediti rad glumca sa radom slikara ili arhivara, kako ste vi to lepo rekli gospodine ministre. Svake godine od kada je uvedeno ovo priznanje, a uvedeno je 2008. godine kada je ministar kulture bio gospodin Voja Brajović, komisija za dodelu priznanja trpela je pritiske raznih interesnih grupa kako bi pogurali svoje kandidate za dodelu nacionalne penzije, pa su mnogi članovi komisija zbog toga morali da podnose ostavke. Mislim da je suvišno govoriti više o razlozima zbog čega treba zadržati nacionalne, odnosno ukinuti nacionalne penzije, o tome smo dovoljno govorili, a i govorićemo kada budemo govorili o amandmanima. Treba pomenuti još jedan od instituta koji je prvi put uveden u naš kulturni milje, takođe ovim zakonom iz 2009. godine. To je Nacionalni savet za kulturu. Njegova uloga je bila savetodavna, a zadatak da pomogne državnim organima koji se bave kulturom da donose brže i kvalitetnije odluke za funkcionisanje kulture u svim njenim segmentima. Postojeći sastav i organizacija Nacionalnog saveta za kulturu pokazao se kao nefunkcionalan, pa su ovim predlogom zakona uvedene neke novine. Ostalo je da savet ima 19 članova koji se biraju na period pet godina iz redova uglednih i afirmisanih umetnika i stručnjaka u kulturi, ali jedan od članova saveta se bira za kulturno nasleđe što je novina. Članovi saveta imaju pravo na nadoknadu za svoj rad, što do sada nije bio slučaj, u visini koju utvrdi Narodna skupština na predlog nadležnog odbora. Sredstva se obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije. Ono što ovim zakonom dobijamo, kao nesumnjiv kvalitet je izbor direktora ustanova kulture. Direktori ustanova čiji je osnivač Republika Srbija, autonomna pokrajina, jedinica lokalne samouprave imenuju se na osnovu prethodno sprovedenog javnog konkursa na period od četiri godine i može biti ponovo imenovan. Javni konkurs raspisuje i sprovodi upravni odbor ustanove 60 dana pre isteka mandata direktora. Listu predloga kandidata, kao i zapisnik razgovora sa kandidatima upravni odbor dostavlja osnivaču, a osnivač imenuje direktora sa liste na kojoj je bilo više predloga. Kandidati za direktora moraju imati visoko obrazovanje i najmanje pet godina radnog iskustva u struci. Sada je sve mnogo transparentnije, a kandidati će takođe imati pravo uvida u konkursnu dokumentaciju kao i pravo žalbe osnivaču na odluke koje donosi upravni odbor. Zakon o kulturi iz 2009. godine uveo je još jedan institut, Ustanova kulture od nacionalnog značaja. Uvođenjem ovog instituta stvoreni su mnogi problem, jer je, kako se ispostavilo, veliki broj ustanova kulture želeo da stekne ovaj status iako ne poseduje kriterijume za taj status. Želja takvog broja ustanova kulture da dobiju status ustanova kulture od nacionalnog značaja proističe iz činjenice da su se one prioritetno finansirale iz budžeta. Zbog mnogobrojnih zloupotreba u praksi, ukida se ovaj član zakona, a samim tim i dalja diskreditacija ovog instituta, kao i ustanova kulture koji su opravdano stekle ovaj status. Moje najiskrenije pohvale i za način finansiranja ili sufinansiranja projekta u kulturi i umetnosti i podizanja efikasnosti u trošenju budžetskih sredstava, kao i procedure finansiranja međunarodne saradnje u ove oblasti. Jednom rečju, ovo je jedan jako dobar predlog zakona čijim usvajanjem će, sigurna sam, biti znatno unapređen celokupan sistem kulture u Srbiji, biće povećana transparentnost u radu svih organa, odnosno ustanova kulture i biće unapređen njihov rad, a otkloniće se svi nedostaci koji su uočeni u dosadašnjoj praksi iz perioda od 2009. godine do današnjeg dana. Zato ću u danu za glasanje dati svoju iskrenu podršku, kao i svi iz SNS za predlog ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nebojša Tatomir. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege, pred nama su danas izmene i dopune Zakona o kulturi koji je na snazi od 2009. godine i neko ne upućen bi rekao da je ovo samo friziranje starog zakona. Međutim, kada uzmemo u obzir sve njihove izmene i dopune, njihov obim i suštinu, možemo slobodno reći da se ovde radi o jednom reformskom zakonu koji menja puno toga lošeg i stvara dobre osnove za maksimalno primenjivanje ovih rešenja u praksi što je bio i veliki problem dosadašnjeg zakona. Ovo je krovni zakon i njegovim usvajanjem stvoriće se uslovi za donošenje državne strategije u kulturi, što je Srbiji definitivno nedostajalo dugo vremena. Treba odmah reći da je zakon prošao i proceduru posle više javnih rasprava i okruglih stolova, da je čak i Odbor za kulturu organizovao javno slušanje u Maloj sali Skupštine Srbije koje je bilo veoma posećeno i da na kraju komisija nije imala nikakve primedbe na ove izmene i dopune Zakona o kulturi. U ovaj zakon se sada po prvi put definišu kulturne oblasti na pravi način, odnosno ovim izmenama i dopunama se na mnogo kvalitetniji način reguliše naš kulturni sistem i da je se mogućnost ravnopravnijeg i pravednijeg postupanja prema svim kulturnim delatnostima, što znači da će efekti ovog zakona biti mnogo bolji. Sada bih se osvrnuo na nekoliko po meni najbitnijih stvari koje se ovim izmenama i dopunama regulišu na bolji način. Kao prvo, rad Nacionalnog saveta za kulturu. On je obrazovan kao stručno savetodavno telo koje Narodnoj skupštini, ministarstvu nadležnom za kulturu i Vladi treba da obezbeđuje stalnu podršku u očuvanju, razvoju i širenju kulture. Kada pogledamo cilj i funkcije zbog kojih je i osnovan Nacionalni savet za kulturu, onda moramo i da članovima ovog zakona zakonski omogućimo uslove za normalan rad, što se ovim izmenama i dopunama upravo reguliše. Mi smo na jednom Odboru za kulturu i informisanje imali priliku da direktno od članova saveta čujemo i sve probleme na koje oni u svom radu nailaze, kao i predloge za dalji rad. Ministarstvo za kulturu je to prepoznalo i predložilo izmene i dopune zakona kojima se povećava efikasnost rada Nacionalnog saveta za kulturu. Između ostalog, postojeća rešenja u radu ovog tela pokazala su da neke oblasti kulture nisu adekvatno zastupljene u njihovom funkcionisanju i da zbog toga Nacionalni savet ne može da ostvari neke svoje ciljeve, pa se ovim predlogom stvaraju zakonski uslovi da se omogući ravnomerna zastupljenost svih kulturnih delatnosti time što se broj članova Nacionalnog saveta povećava i upotpunjuje. Takođe, s obzirom da se članovi saveta biraju iz redova uglednih i afirmisanih umetnika i stručnjaka u kulturi i da oni svojim radom doprinose ukupnom kulturnom biću Srbije i kulturnoj slici, red bi bio i da ti ljudi dobiju neku novčanu nadoknadu za svoj angažman, što prethodnim zakonom nije bilo regulisano. Ovim izmenama i dopunama se preispituju pitanja vezana za priznanja za vrhunski doprinos u kulturi, u narodu i javnosti poznato kao nacionalna penzija u oblasti kulture. Moram da kažem da su većini građana Srbije potpuno nepoznati i nerazumljivi kriterijumi i način dobijanja ovih tzv. nacionalnih penzija i da je njihovo dodeljivanje uvek proizvodilo veliku buru u javnosti. Došlo je do devalviranja ovog procesa i mislim da je ukidanje ovih priznanja sa jedne strane iznuđen potez Ministarstva kulture. Tu odluku pozdravljam i dodao bih da u budućnosti treba napraviti bolja i pravednija rešenja kada su ovakva priznanja u pitanju, jer postoje ljudi umetnici, kulturni stvaraoci koji je zaista zaslužuju. Ovim izmenama i dopunama zakona na precizniji način se reguliše procedura izbora direktora u ustanovama kulture u Republici Srbiji. Postojećim zakonom to nije bilo dovoljno precizirano i zbog dvosmislenog regulisanja ovog postupka dolazilo je do neravnomerne primene ovog dela zakona u praksi. Promenom mera se preciznije i jasnije definiše procedura javnih konkursa za izbor direktora i stvaraju se uslovi koji će dovesti do podizanja kvaliteta izabranih direktora. Naravno pitanje utvrđivanje opšteg interesa u kulturi, odnosi se na stvaranje osnova za pravilno obezbeđivanje budžetskog finansiranja određenih projekata i programa u kulturi, što opet izmenama i dopunama ovog zakona je bolje precizirano. Tako predložne mere su usmerene ka cilju podizanja kvaliteta i efikasnosti u trošenju budžetskih sredstava, čime će se poboljšati položaj svih subjekata kulture koji su u poziciji da obezbede budžetsku pomoć za svoje projekte. Na kraju, hteo bih da pohvalim Ministarstvo kulture koje je u izveštaju DRI dobilo pozitivnu ocenu za svoje poslovanje u 2014. godini. Naravno, u Danu za glasanje podržaću ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branimir Rančić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre gospodine Tasovac, poštovani gosti iz Ministarstva kulture, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Niša i poštovani građani Gadžinog Hana. Zašto pominjem Gadžin Han? Zato što se tu održavaju svečanosti koje su posvećene srpskom Jesenjinu, Branku Miljkoviću, kao Miljkovićeve poetske svečanosti. Ali, vratimo se na zakone. Danas se pred nama, narodnim poslanicima, u Narodnoj skupštini nalazi po meni jedan od krucijalnih, sistemskih zakona, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, koji je u Narodnu skupštinu stigao 7. avgusta 2015. godine, a danas je na dnevnom redu, na moje veliko zadovoljstvo. Zakon o kulturi je na snazi od septembra 2009. godine, a počeo je sa primenom u martu 2010. godine. Pre njegovog donošenja oblast kulture nije bila regulisana jednim opštim aktom koji bi na sistematski način regulisao osnove na kojima funkcioniše kultura. Prošlo je četiri godine od dana početka primene Zakona o kulturi, a imajući u vidu da je on bio prvi akt opšteg karaktera koji je uspostavio sistemske odnose za funkcionisanje naše kulture, njegova praktična primena je iskristalisala određene probleme u njegovoj primeni. Ja ću pomenuti samo neke probleme koje zakon treba da reši. Prvo, osnovno pitanje je redefinisanje pojma kulturnih delatnosti i kulturnih oblasti. Naime, u Zakonu o kulturi se izbegava direktno definisanje pojma kulture zbog njene apstraktnosti i shodno tome i činjenica da postoji veliki broj definicija kulture. Ali, u osnovi kultura jedne nacije je ogledalo u kojem se odražavanje na svest, verovanje i tradicija. Ukratko, to je ključ pomoću kojeg se mogu otvoriti vrata svesti jednog naroda i njegovih institucija. Znači, kultura nije zamena, nego ključ života. Zbog toga se pristupilo rešenju po kome se ne vrši definisanje ovog pojma, ali se u okviru utvrđene sadržine kulture nabrajaju različite kulturne oblasti koje čine ovaj pojam u članu 8. Drugo pitanje utvrđenja opšteg interesa u kulturi se odnosi na stvaranje osnova za obezbeđivanje budžetskog finansiranja određenih projekata i programa u kulturi. U dosadašnjoj primeni Zakona o kulturi pokazalo se da utvrđivanje opšteg interesa u kulturi nije bilo dovoljno jasno i u terminološkom i u sadržajnom smislu. To stvara probleme subjektima kulture u praksi, jer konkursi koji su se raspisivali na nivou Republike, pokrajine i jedinica lokalne samouprave za sufinansiranje programa i projekata u kulturi, zbog nedorečenosti dela zakona u kome se definiše opšti interes u kulturi, nisu mogli da pokriju sve kulturne aktivnosti subjekata kulture. Ovim Predlogom o izmenama i dopunama Zakona o kulturi praktično će se proizvesti prilagođavanje vođenja kulturne politike vezane za raspisivanje različitih konkursa za sufinansiranje projekata i programa kulture na nivou Republike, pokrajine i jedinica lokalne samouprave, od čega će najveću korist imati subjekti kulture. Primera radi, ovakvim rešenjem bi se izbegao, da tako kažem, nesporazum u vezi sa nekim projektima, kao što je bio Džez festival „Nišvil“ u Nišu. Na kraju da zaključim, sve što život stvara radi života, to je kultura. Svaki rad, svaki posao, svaki čin, to je kultura. Savremena kultura, ona koja ide sa vremenom, ne može, a da ne bude u svojoj suštini, tj. u svojim razvojnim težnjama internacionalna, univerzalna i opšteljudska. U Danu za glasanje glasaću za ovaj zakon. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jelisaveta Veljković. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre Tasovac, poštovani gosti iz Ministarstva kulture i informisanja Republike Srbije, danas sam sa velikom pažnjom i interesovanjem pratio ceo tok sednice i sa tim utiskom ću otići kući. Otići ću kući veoma srećan i zadovoljan, zato što je, bez obzira na naše političke stavove, na naše političke različitosti, današnju sednicu Narodne skupštine pratio jedan veoma kulturan dijalog. Time smo pokazali poštovanje ne samo jedni prema drugima, podvlačim, bez obzira na političke i ma koje druge različitosti, već i jedno poštovanje prema temi koja se nalazi na dnevnom redu. Videlo se da se mi razlikujemo, da se razlikujemo u načinu, u putu, u trasi, ali ono u čemu smo svi slični, u čemu su sve poslaničke grupe i svi ljudi koji su diskutovali slični, i ja sam im zaista beskrajno zahvalan, pokazali smo da smo slični u jednoj stvari, a to je cilj. Cilj je da kulturu postavimo u našem društvu tamo gde joj je i mesto, a to je u fundamentu, u temelju, u osnovi tamo gde joj je i mesto, gde joj je mesto u svakom društvu, pa i u našem društvu. Žao mi je što ovu temu, današnju temu, jedan kvalitetan i kulturan dijalog nije pratilo veće prisustvo narodnih poslanika. To je prvenstveno kritika prema samom sebi i prema mojoj poslaničkoj grupi, ali i prema ostalim poslaničkim grupama. Verujem da su kolege i koleginice koje nisu tu na nekom mestu gde se odvija baš neki kulturni događaj. Voleo bih da je tako. Ono o čemu bih govorio nakratko, dajući naravno podršku Zakonu o kulturi i ponoviću ono što su moje koleginice i kolege iz poslaničke grupe SNS rekli, da ćemo mi u Danu za glasanje podržati ovaj Zakon o kulturi i verujem da ćemo ga i izglasati, a to je jedno pitanje – šta mi činimo za kulturu, svako od nas pojedinačno, svako od nas pojedinačno ko je javna ličnost, neko ko je eksponiran u javnom životu ili u našim lokalnim sredinama? Ne možemo za sve samo da posmatramo kao nemi posmatrači i da samo gledamo ka Ministarstvu kulture. Šta smo mi to uradili? Šta su uradile lokalne samouprave, lokalne sredine? U redu je da je Ministarstvo kulture, naravno, krovna institucija, nešto što mora da podrži, ali proaktivan stav sa lokala mora da postoji. Dolazim iz jedne male lokalne sredine, u kojoj ste vi, gospodine Tasovac, rado viđen gost. Rado viđen gost i onda kada smo otvarali Muzej banjskog lečenja ili Muzej balneologije. Rado viđen gost i kada su druge svečanosti u pitanju. Vrnjačka Banja je poznata po svom stavu da kulturno dobro može da bude deo turističke ponude Republike Srbije, da može da bude deo i turističke ponude Vrnjačke Banje, da se u Vrnjačku Banju ne dolazi samo zbog dobrog vazduha, najlepšeg parka u Srbiji, zbog mineralnih voda, zbog dobrih ljudi, već se dolazi i zbog kulturnog dobra, odnosno svega onoga što u Vrnjačkoj Banji može i da se vidi i čuje. To je u okviru sto dana sto kulturnih svečanosti u Vrnjačkoj Banji, pa su tu i Međunarodni festival klasične muzike, pa „Književno leto“, „Pozorišni dani srpskog teatra“, Festival likovnog stvaralaštva Srbije i, naravno, Festival filmskog scenarija koji će ove godine doživeti svoju 40. godinu. U kulturnom životu Vrnjačke Banje, mesta iz kojeg ja dolazim i sa ponosom nosim to ime, su svoja mesta u kulturnim dešavanjima utkali ljudi poput Boška Ruđinčanina, Milana Nikodijevića, Jelene Borović Dinić i to su ljudi koji već generacijama, već godinama, već decenijama rade na podizanju i na stvaranju nekih novih kulturnih dobara i na stvaranju jednog dobrog ambijenta kakav je u Vrnjačkoj Banji. Ja sam zaista tim ljudima, bez obzira na političku pozadinu, bez obzira na politička razmišljanja, beskrajno zahvalan i ti ljudi su i dan-danas veoma, veomaaktivni u kreiranju kulturnog života u samoj Vrnjačkoj Banji. Da lokalne samouprave imaju dobrog sagovornika u Vladi Republike Srbije, i ne samo dobrog sagovornika, već i dobrog pokrovitelja, za projekte koje predlože je dobar primer Vrnjačka Banja. Vi, gospodine Tasovac, znate, kada smo pre nekoliko meseci obilazili Letnju pozornicu u Vrnjačkoj Banji, videli ste stanje u kojem je i zapuštenost u kojem smo je zatekli. Sada se na Letnjoj pozornici odvijajuuveliko radovi da ona dobije jedno novo ruho, koje naravno da ne bi mogla da dobije da nije podrške i vašeg Ministarstva, ali i kompletne Vlade Republike Srbije. Siguran sam da ćemo u avgustu ove godine u vreme održavanja jubilarnog 40. Festivala filmskog scenarija videti u Vrnjačkoj Banji jednu kansku atmosferu, videti crveni tepih, videti sve one ljude koje jedan takav festival i jedno takvo dešavanje i Vrnjačka Banja na kraju krajeva i zaslužuju. Da Vlada Republike Srbije i vi lično, odnosno vaše Ministarstvo imate dobar sluh za one projekte koji dolaze iz lokalnih sredina pokazuje i kada smo takođe zajedno gledali sve one male tunele ispod crkvenog brda u centru Vrnjačke Banje i kao mogućnost da se tu smesti Muzej savremene umetnosti ili jedan deo Muzeja savremene umetnosti, samo da vas obavestim da aktivno radimo na tome, na samoj ventilaciji celog tog prostora, ali zaista mislim da može da bude jedna dobra ponuda, ne samo turističkog mesta, već dobra ponuda i naše celokupne države. Naravno, tu je ideja smeštanja evropskih vrednosti i stvaranja jednog jezgra evropskih vrednosti takođe u Vrnjačkoj Banji, takođe u centru, razmeštanje tog prostora koji se nalazi u tim predratnim vilama, u kojem su nažalost smeštene u nekom periodu i socijalne porodice, u neuslovnim mestima za život. Jedna želja lokalne samouprave je da se prvenstveno te porodice razmeste, 32 su takve porodice, da dobiju adekvatne uslove za život, da dobiju dobre stanove, a da se u tom prostoru koji odiše i tom patinom i tom arhitekturom i svim onim što banja i jeste i što banja i znači, da tu zaista smestimo evropske vrednosti, da našim građanima pokažemo i na primeru onaj evropski put za koji su se i sami opredelili. Mnogo je mogućnosti, mnogo je želja, mnogo je projekata. Mislim da je neophodno da svi zasučemo rukave. Možda će neko reći – znate, tih nula zarez ne znam koliko procenata od budžeta Republike Srbije nije dovoljno za kulturu. Plašim se da je i deset puta veći procenat, da ne bi bio dovoljan ukoliko je taj budžet mali, ukoliko je taj budžet bolestan, ukoliko je taj budžet napadnut nekim i kamatama i obavezama stvorenim u prošlosti, ukoliko je taj budžet opterećen svim nekim stvarima i potrošenim prilikama takođe u prošlosti. Mislim da je neophodno da svi zasučemo rukave, da se svi borimo da prvenstveno taj budžet bude zdraviji, kao što uostalom i radi Vlada Aleksandra Vučića, čiji ste vi deo, gospodine Tasovac, a onda će tih nula zarez nekoliko procenata od mnogo zdravijeg i većeg budžeta biti i mnogo veći iznos i za kulturu, ali i za ostale stvari koje se finansiraju iz budžeta Republike Srbije. Neophodne su nove ideje, neophodan je ovakav dijalog kao što je bio danas, da bez obzira na naše različitosti i na naše stavove možemo da pružimo jedni drugima ruku, možemo da kažemo – e, ovako je bolje, i da na taj način ne samo o ovoj temi koja je danas na dnevnom redu, već i o mnogim temama koje će nas sačekati u ovoj sali i u budućnosti na ovaj način razgovaramo i vodimo ovakav dijalog. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa pitam – da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Vesna Marjanović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Žao mi je što ove lepe reči uvaženog kolege Babića ću možda malo da prikažem u drugom svetlu. Govoriću vrlo kratko o izvrtanju činjenica i neistinama koje su izrečene nažalost tokom ove debate. Meni je drago da se kolege iz SNS pojedine, koje su do pre nekoliko godina bile najveći protivnici EU, sada pozivaju na EU kao na vrhunski autoritet. Čuli smo čak da su se neki borili protiv JUL-a, iako danas je najveći funkcioner JUL-a deo ove Vlade, ali to zaista nema nikakve veze sa ovim zakonom, ali ima sledeće – da je Zakon o kulturi 2009. godine dobio pozitivne ocene EU u potpunosti i takođe, još bitnije, da kultura uopšte nije oblast koja je delo (ne razume se) i u najvećoj meri ona ne ide u harmonizaciju, te spominjanje EU u ovom kontekstu nije najadekvatnije. Što se tiče neistina, gospodin Tasovac je izrekao nekoliko takvih neistina, prvo citirajući uvaženog gospodina Sašu Milosavljevića, direktora Srpskog narodnog pozorišta iz Novog Sada, direktno zloupotrebivši njegove reči na javnom slušanju. Naprotiv, on se zalagao za zadržavanje ustanove kulture od nacionalnog značaja, smatrajući da upravo treba tretirati ustanove koje imaju poseban značaj. Imao je velika očekivanja upravo od ovog instituta koji vi danas ukidate. Druga stvar, kada opozicija postavi argumentovana pitanja ministrima ili poslaničkoj većini, mi kao odgovor dobijemo lične napade na pojedine funkcionere DS, to je sada već manir koji se stalno ponavlja. Ne želim nikoga da branim, niti mislim da za to ima potrebe, ali smatram da kada prozivate ili spominjete ličnosti koje nisu u stanju da daju obrazloženje je krajnje neumesno. Spominjala se Gorica Mojović. Pa, naravno, ona je bila poslanik u Skupštini, naravno, podnosila je amandmane, naravno da su neki usvojeni. Uostalom, gospodine Tasovac, ona je mene sa vama i upoznala. Dolazili ste u Skupštinu, tražeći podršku za Filharmoniju. Koliko mi je poznato, ona se potrudila da vam u tome i pomogne. Spominjali ste Voju Brajovića i Ivanu Stefanović, kao nekoga ko je grešio u primeni Zakona 2009. godine, a oni su bili na čelu Ministarstva 2007. godine i više nikada DS nije bila na čelu tog ministarstva. Hoću da kažem sledeće – spominjanje ličnosti koje nisu prisutne i koje ne mogu da pruže obrazloženja smatram zaista političkom nekulturom i žao mi je što je ova inače u velikoj meri kulturna rasprava nažalost ponovo obeležena i tim tonovima. Uostalom, pozivam vas, pozivam neke neutralne, objektivne organizacije da konačno utvrde činjenice, da vidimo ko je šta zaista uradio, ne samo u oblasti kulture, nego i u drugim oblastima. Kada je u pitanju kultura, koliko novca je u budžetu, koliko infrastrukture izgrađene, koliko premijera, koliko izložbi godišnje je bilo u vreme kada je DS vodila resor kulture, a koliko danas. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Zaista ne vidim da je razlog za tolikim jedom, za tolikom ljutnjom. Lepa je tema na dnevnom redu. Puno toga dobrog se čulo danas. Nema potrebe da sada, na kraju, da sve to nekako zamutimo, na žalost, onako ogoljenom politikom. U jednoj stvari mogu da se složim sa uvaženom koleginicom da je spominjanje ličnosti koje nisu tu u negativnom kontekstu da je deo nekulture, ali čini mi se da u protekle četiri godine, a pamtim jako dobro te četiri godine, a u protekle dve naročito najspominjanije ime u Narodnoj skupštini Republike Srbije je ime Aleksandra Vučića, u svakoj prilici i za sve, pa čak i kada iskipi kafa u restoranu i tada je pominjan Aleksandar Vučić, naravno, u negativnom kontekstu. Nije mi jasno zašto se onda niste setili te nekulture, političke nekulture ili bilo kakve nekulture. Zašto tada niste i vas i ljude oko sebe opomenuli i rekli – pa, dobro taj čovek je u Vladi, naporno radi svakoga dana, pitaćemo ga kada dođe ovde. Ne, kada dođe ovde onda neki narodni poslanici imaju neka preča posla. Onda kažu – ne, nećemo da vodimo dijalog. Hrabri su pred maketama, hrabri su pred slikom, ali pred živim čovekom, bežanija. Tako kada se neke reči upute, one su obično, a mogu i vas lično da pogode, mislim da je ova tema značajna tema. Mislim da moramo o njoj da razgovaramo češće. Moramo da zasučemo rukave. Moramo svi zajedno da radimo. Govorio sam o infrastrukturi u oblasti kulture koja je u Vrnjačkoj Banji izgrađena i radi se i ne bi mogla da se uradi da nema pro aktivnog stava i agilnosti i same lokalne samouprave ali i dobrog sagovornika u vidu Vlade Republike Srbije.
Zahvaljujem se. (Vesna Marjanović, s mesta: Replika.) Po kom osnovu koleginice? (Vesna Marjanović, s mesta: Direktno pominjanje – u jednoj rečenici mogu da se složim sa uvaženom koleginicom.) Koje je to negativno spominjanje koleginice? (Vesna Marjanović, s mesta: Nije stvar u negativnom spominjanju.) Sada ću da vam pročitam vaše pravo na repliku – ako se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku koji nije član iste poslaničke grupe navodeći njegovo ime i prezime ili funkciju, odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje. Kolega Babić se složio sa vama, znači, ne može pogrešno da protumači ako se složio sa vama. Narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku. (Vesna Marjanović, s mesta: Nije dobro protumačio.) Ako se složio sa vama znači, ili sa mnom nešto nije u redu. (Vesna Marjanović, s mesta: Nema potrebe da se raspravljate ili mi dajte repliku ili ne.) Kažem vam, zašto ne ispunjavate pravo da dobijete repliku, za ovoliko godina naučite Poslovnik. (Vesna Marjanović, s mesta: A vi prestanite da mi držite predavanje.) Biću džentlmen. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Želeo bih da se zahvalim svim poslanicima koji su danas učestvovali u raspravi.
Ministar ima prednost u svakom trenutku kao predlagač zakona, a ja sam razumeo da je ministar tražio da se javi na izlaganje. U redu, reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, hvala gospodine ministre, svi smo razumeli da vi hoćete da date u stvari završnu reč i pečat ovoj današnjoj raspravi, ali u svakom slučaju dozvolite da pre toga kažem, na samom kraju jedan opšti stav koji ima SPS. Mislim da je današnja rasprava svima nama pokazala da duh tolerancije, međusobnog poštovanja treba da preovlađuje i u ovoj sali o svim temama kada se raspravlja ne samo o Zakonu o kulturi nego i o svim drugim temama koje su značajne za naš zajednički život time ćemo doprineti svima nama da nam bude bolje. Današnja rasprava je takođe zahvaljujući i vašem učešću kao i učešću poslanika otklonila mnoge nedoumice koje su se verovatno kod nekih javljale. Biće prostora i vremena u svakom slučaju da u raspravi o pojedinostima još o njima govorimo, da ih razjasnimo, iskristališemo i samim tim ćemo biti sasvim sigurno u prilici da dobijemo jedan korektan zakon. Pri tome, htela bih prosto da napomenem da svi treba da shvatimo da donošenje ovog zakona nije - jednom pala zavesa i ne može više da se on unapređuje i razvija dalje. Razvijaće se i unapređivati onako kako bude zahtevao ukupan društveni život, kako se bude razvijala naša država i kako se budu razvijali materijalni uslovi. U svakom slučaju, naša zajednička borba treba da bude u narednom periodu upravo usmerena da više sredstva ovde postoji, da veće zadovoljstvo stvorenim kulturnim delima postoji kod svih i time postignemo one krajnje rezultate kojima ćemo svima biti zadovoljni.
Vreme, koleginice Dragaš.
Još jednom, hvala na ovakvoj raspravi i vama na ovakvom doprinosu. Prijatno.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, izvolite.
Želim da se zahvalim svim poslanicima koji su danas učestvovali u raspravi. Da izrazim svoju sigurnost u tome kako će budžeti kulture biti sve veći i veći, zato što srpska kultura to apsolutno zaslužuje. Takođe, da se zahvalim svima koji su u prethodnom periodu učestvovali u javnim raspravama, u javnom slušanju, svima koji su pripremili amandmane. Nama sada predstoji jedan ozbiljan posao da prođemo kroz sve amandmane i sa velikim nestrpljenjem iščekujem raspravu u pojedinostima, jer mislim daće to biti pravi momenat da se otklone apsolutno sve nedoumice i da predstavimo, tačnije da otvorimo jednu novu stranicu srpske kulture.
Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima akata iz tačaka od druge do šeste tačke dnevnog reda. Sa ovim završavamo današnji rad i nastavljamo sutra u 11,00 sati. Zahvaljujem.