Comença la sessió. Molt bona tarda a totes i tots. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Abans d'entrar en l'ordre del dia he de comunicar-los, malauradament, que han mort dues dones com a conseqüència de la violència masclista aquest desembre, a la Pobla de Mafumet i a Barcelona. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, es tracta de la sisena i la setena víctimes mortals de l'any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquests crims i expresso el condol més sincer als familiars i amics. Així mateix, reitero el compromís del Parlament en l'eradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. D'acord amb l'article 72.3 del Reglament, el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot ha sol·licitat la posposició per a una propera sessió plenària del punt número 9 de l'ordre del dia, referent a la Proposició de llei de modificació de la Llei 12/2009, del 10 de juliol, d'educació per a garantir la laïcitat. Si no hi ha cap oposició ni cap objecció, es considerarà acceptada aquesta proposta? [[Pausa.]] D'acord. D'acord amb la Junta de Portaveus del proppassat 29 de novembre, aquesta sessió plenària començarà amb la substanciació del primer punt de l'ordre del dia, relatiu al Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per a l'any 2017. Amb relació a les preguntes amb resposta oral, que corresponen al segon punt de l'ordre del dia, els informo que la llista de preguntes està en el dossier del Ple. D'acord amb l'article 161 del Reglament, els recordo que se substanciaran demà dimecres a les deu del matí. Així mateix, els faig avinent que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, ha delegat el seu vot en el president del seu grup parlamentari, el senyor Jordi Turull. [[Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 (esmenes a la totalitat)]] [[200-00019/11]] I ara, el primer punt de l'ordre del dia és: debat i votació de les esmenes a la totalitat del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per a l'any 2017. El debat i votació de les esmenes a la totalitat se substanciarà d'acord amb allò que estableix l'article 129 del Reglament del Parlament. L'ordre de defensa de les esmenes és de major a menor, per un temps màxim de trenta minuts per a cada grup parlamentari. En primer lloc, per a la presentació del Projecte de llei de pressupostos, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bona tarda a tothom. Gràcies, presidenta. Comencem la presentació d'aquest projecte de pressupostos... [[Veus de fons.]] Comencem la presentació d'aquest projecte de pressupostos fent referència a algunes qüestions que també han centrat mínimament la nostra atenció en d'altres moments d'aquesta legislatura i, fins i tot, d'abans, i sovint hem explicat les enormes dificultats amb les quals es trobaran bona part de les nostres economies o de les economies del nostre entorn quan hagin d'afrontar els volums de deute públic i els volums d'oferta monetària que hi han en els mercats. Alguna vegada hem insinuat també com això es pot veure alterat i pot tenir conseqüències molt rellevants davant d'un possible –i cada vegada segurament més probable en un termini cada vegada més curt de temps–, deia, un increment dels tipus d'interès i les conseqüències que això podria tenir. Sense anar més lluny i per posar un exemple relativament proper que fa pocs dies vaig tenir ocasió d'exposar davant del ministre Montoro, en concret, i de la vicepresidenta Soraya Sáenz de Santamaría, un increment del tipus d'interès d'un 1 per cent comportaria un increment del cost del servei del deute del Regne d'Espanya de 10.000 milions anuals. Per tant, són reptes que tenim aquí al davant, que és bo fer-hi menció, em sembla, perquè és bo també ser conscients no només de les immediateses d'aquest moment, sinó també dels escenaris que es poden anar produint en el futur. Presentem una proposta pressupostària, un projecte de pressupostos que té com a intenció, entre moltes d'altres, aprofitar unes circumstàncies que són relativament favorables, en comparació amb el que hem viscut en els darrers anys, i que potser seran relativament favorables respecte a alguns escenaris com els que acabem de mencionar, que es produiran en el futur més o menys immediat. I d'aquí també la importància, la rellevància d'aconseguir aprofitar al màxim possible aquestes circumstàncies relativament favorables per reforçar la nostra capacitat d'afrontar els reptes futurs. En aquest sentit, destacar que, malgrat tots els malgrats, que són molts, ben coneguts per tothom, malgrat tots els malgrats l'economia catalana va créixer un 3,4 per cent el 2015. La previsió inicial per al 2016 es situava al voltant del 2,9 per cent; des del primer trimestre –i hem tingut ocasió d'explicar-ho en aquesta cambra en diverses ocasions–, es va produir un increment del nostre producte interior brut superior a les previsions que hi havien en aquell moment, i acabarem l'any al voltant, una altra vegada, del 3,4 per cent, repetint, per tant, el percentatge de creixement que es va produir el 2015. Això tenia algunes dificultats –aconseguir aquests nivells de creixement tenia algunes dificultats. D'entrada, donar continuïtat a un creixement important, perquè és evident que partim de nivells més alts i, per tant, aquest creixement implica, en termes absoluts també, un creixement més important, encara que en termes percentuals sigui el mateix de l'any anterior. Però també perquè hi han hagut esdeveniments en el conjunt de la política internacional i de l'economia internacional que podien haver dificultat aquest creixement i, malgrat això, el creixement s'ha mantingut i és un creixement molt notable. De fet, en alguna ocasió hem dit que si es compleix la previsió oficial de creixement de cara a l'any 2017, que és una previsió situada al voltant del 2,7 per cent –tant de bo, igual que l'any 2016, poguéssim anar una mica més enllà d'això–, si es complís aquesta previsió de creixement del 2,7, acabaríem l'any 2017 amb un producte interior brut de 232.000 milions d'euros. És una xifra rellevant, especialment si tenim en compte que durant els anys més complicats d'una crisi que encara no s'ha acabat d'acabar i que en molts aspectes continua, malauradament, ben viva –després, tindrem ocasió d'analitzar-ho–, deia, ens havíem acostumat que en els anys més durs de la crisi, de manera reiterada, havíem tingut diversos anys en què el producte interior brut a Catalunya es situava al voltant de 200.000 milions i, per tant, la reiteració i també la xifra rodona ha fet que, en algunes ocasions, ens hàgim acostumat a dir que el producte interior brut de Catalunya són 200.000 milions. Constatar que, si la previsió oficial per al 2017 es compleix, acabarem l'any amb 232.000 milions, dóna una idea molt clara del canvi de la magnitud del nostre producte interior brut, un increment de 32.000 milions sobre 200.000 milions és molt important i lliga amb el que deia a l'inici de la intervenció que hem de fer tot el possible per aprofitar les circumstàncies que són més favorables que les que hem viscut en els anys anteriors i potser, en alguns aspectes, més favorables de les que ens tocarà viure, segons com es comporti el conjunt de l'economia global, per aconseguir un creixement sòlid, estable, de la nostra economia, que ens ajudi també a afrontar els reptes de futur en tots els sentits: capacitat productiva, generació de llocs de treball, capacitat de recaptació fiscal, sostenibilitat dels serveis públics, etcètera. I la dada, la dada d'aquests 232.000 milions és, sens dubte, una dada molt rellevant en aquest sentit. Nosaltres elaborem... –faig un apunt sobre els grans elements d'aquest projecte pressupostari. Nosaltres elaborem... –després intentarem analitzar-los un per un, eh?, però per tenir una visió panoràmica inicial, faig aquest recorregut una mica genèric. Nosaltres elaborem aquesta previsió pressupostària també tenint en compte algunes dades que ens vénen donades, com, per exemple, una dada de sostre de dèficit que, en el darrer Consejo de Política Fiscal y Financiera, es va situar en el 0,6 per cent. Vostès saben que nosaltres vam votar-hi en contra, perquè ens sembla que és una previsió que està absolutament allunyada d'allò que correspondria, d'allò que seria just, d'allò que l'esforç de la societat catalana mereix, també molt allunyada de les recomanacions de l'Airef, de l'Autoridad Independiente de Responsabilidad Fiscal, molt allunyades del que entenem que és la interpretació de la llei, i que la nostra posició és que hauria de situar-se al voltant de l'1,18 per cent i no del 0,6 per cent, per tant, pràcticament el doble del que ha imposat el Govern espanyol. Recordeu que aquestes sis dècimes de diferència, gairebé sis dècimes de diferència entre el que a nosaltres ens semblaria que correspondria i el que el Govern espanyol ha imposat és una xifra que va més enllà dels 1.300 milions d'euros i, per tant, una xifra òbviament molt –molt– substancial. Són uns pressupostos, també, que tenen un increment d'ingressos no financers i no finalistes d'un 7,8 per cent; veurem com és possible aquest increment tan rellevant i quins elements ens permet, quins són els instruments que ens permeten habilitar aquest tipus de creixement, i això contribueix, també en aquesta visió panoràmica inicial, a dibuixar una despesa no financera i no finalista per al conjunt dels departaments d'uns 22.600 milions d'euros, dels quals, el 74,7 per cent van destinats al conjunt de les polítiques socials tenint en compte que hem respectat estrictament la metodologia comptable, la comptabilitat, el que s'incorporava, quines partides s'incorporaven tradicionalment en aquest àmbit, per tal de facilitar la comparació amb els pressupostos dels exercicis anteriors. Tot plegat, aquest creixement important, rellevant, de la nostra economia, del 3,4 per cent durant dos anys consecutius, la previsió del creixement del 2,7 per cent i també la reducció progressiva, entre altres coses, perquè així ens ve imposat, diguem-ne, més enllà de si ens sembla més oportú o menys oportú, més just o menys just, diguem-ne, però la reducció progressiva dels marges de dèficit comporta que, per primera vegada en molt de temps, hi hagi prevista per a aquesta combinació, per a aquest binomi de factors, una reducció del deute expressat en termes de producte interior brut. Aquest és un fet molt notable perquè és innovador, i també és molt notable perquè no té parangó fàcil de trobar en el nostre entorn i, per tant, una dada rellevant, que és evident que té alguns aspectes positius; també en té algun de negatiu, si nosaltres tinguéssim marge per prendre decisions sobre el conjunt de la nostra capacitat d'endeutament, sobre la nostra capacitat de generar dèficit. En tot cas, tindrem ocasió d'analitzar-ho en la continuació de la presentació d'aquest projecte pressupostari i, probablement, també, com a resposta a les preguntes, a les intervencions que vostès o que alguns de vostès, doncs, tindran ocasió de fer en les properes hores, perquè aquest és un debat, com saben, afortunadament llarg, que ens permet explicar-nos moltes coses els uns als altres. Entro una mica més en detall –ara he fet aquesta visió general del projecte pressupostari– en cadascun d'aquests aspectes. Aquest bon comportament de l'economia catalana, aquest creixement del 3,4 el 2015, 3,4 el 2016, previsió de 2,7 per al 2017, va aparellat, aquest bon comportament, va relacionat també amb un comportament relativament bo en termes comparatius, tenint en compte d'on venim, extraordinàriament bo; tenint en compte allà on volem anar, doncs, mai prou bo, perquè sempre voldríem anar més enllà respecte al comportament del mercat laboral, de la creació de llocs de treball, etcètera. La creació de llocs de treball l'any 2016 haurà superat els noranta mil llocs de treball. La previsió per al 2017, també relacionada amb el diferencial, amb la previsió de creixement, es situa gairebé en els setanta mil llocs de treball per al 2017. És un creixement del 2,2 per cent en els llocs de treball a temps complet i ens permet, en aquests moments, haver-nos situat..., veníem del 2015 amb una taxa d'atur del 18,6 per cent, 18,6 per cent el 2015, ens situem en aquests moments, a finals del tercer trimestre d'aquest any 2016, en el 14,6, i començarem l'exercici 2017 en el 14,4. Per tant, és una diferència, com poden veure, molt rellevant, de més de quatre punts percentuals entre el 2015 i principis del 2017. És un comportament econòmic i un comportament del mercat laboral que s'explica per un creixement que és robust, que no només és sòlid, no només és ràpid..., penseu que estem creixent al doble de velocitat que la mitjana de la zona euro i la previsió per a l'any que ve continua sent pràcticament el doble de la velocitat de creixement de l'economia catalana respecte a la mitjana de la zona euro; per tant, no només és sòlid, no només és ràpid, almenys en termes comparatius amb l'entorn amb què som més lògicament i més fàcilment comparables, sinó que a més a més és un creixement robust, entre altres coses per la seva enorme diversitat. Per tant, tots aquests elements, tots aquests adjectius que acompanyen aquest creixement, un creixement intens, un creixement robust i un creixement divers, que tenen alguns dels seus exponents, per exemple, en el bon comportament de les exportacions. Penseu que el sector exterior, i en concret el saldo exterior de la nostra economia, aporta en el conjunt del nostre creixement un 0,5 per cent. Per tant, és una part molt substancial d'aquest creixement que ara estàvem descrivint. I l'increment de les exportacions es situa més enllà del 6 per cent, i en aquells elements vinculats, per exemple, als sectors de més alta tecnologia, més enllà dels dos dígits, per tant, més enllà del 10 per cent. De la mateixa manera també ha tingut un comportament molt notable..., i amb les dades consolidades que tenim, per tant, les dades fermes que tenim per al 2015, per al tancament del 2015, a l'espera de com es tanquen exactament aquestes mateixes dades per al 2016, respecte a la inversió estrangera directa, amb un increment del 60 per cent respecte al que es va produir, per exemple, en els anys 2012-2013, que eren anys que ja estaven per sobre clarament dels anys anteriors a l'inici de la crisi. Aquest creixement, que té aspectes òbviament positius en la capitat de recaptació fiscal, en la sostenibilitat dels serveis públics, etcètera, no sempre va tan ràpid ni sempre es distribueix tan bé com probablement molts dels aquí presents, almenys aquest qui us parla en aquest moment, doncs, voldrien. Per tant, aquí és evident que tenim mancances rellevants, que la nostra societat continua patint mancances molt rellevants i que alguns sectors de la nostra societat, en particular les persones que es troben en una situació d'atur, d'atur de llarga durada, etcètera, doncs, continuen experimentant una situació complicada, dura, i és evident que, almenys en aquest sentit, la crisi que en d'altres sembla estar en període de sortida en aquests en concret, doncs, continua sent una crisi ben viva i ben rellevant. I, per tant, és evident que hem de fer tot el possible per posar els recursos disponibles, per posar la capacitat del conjunt de la nostra societat al servei d'aquells que en aquests moments pateixen més tant per les seves dificultats presents com també per la seva capacitat de reinserció laboral o la seva capacitat de formació de cara al futur. Dit això, assenyalades aquestes mancances, molt rellevants, molt preocupants –que, sens dubte, com després explicarem en el desenvolupament de les previsions de les partides de despesa i d'inversió dels respectius departaments, constitueix un dels grans objectius, el més gran dels objectius d'aquest pressupost, assistir aquests sectors que tenen més dificultats–, dit això, també em sembla que cal assenyalar que, malgrat tots els malgrats, com dèiem abans, malgrat la continuïtat dels aspectes preocupants, dels aspectes negatius que es produeixen en la nostra economia i en la nostra realitat social, hi han dades que conviden, d'una banda, a un cert optimisme; de l'altra, també a prendre consciència del molt camí que queda, i les dues coses són certes simultàniament: és a dir, estem una mica millor del que estàvem, fins i tot en alguns aspectes estem una mica millor del que havíem estat fins i tot abans de l'inici de la crisi, però és evident que ens queda un llarg camí per recórrer que ens obliga a tots a trobar les millors solucions possibles. N'apunto alguna, d'aquestes dades que té aquesta ambivalència, que té aquesta doble dimensió. D'una banda, per exemple, la reducció del percentatge de població en risc de pobresa, que ha passat el 2014 del 20,9 al 19 per cent en el 2015, finals del 2015, una tendència que clarament s'ha mantingut o fins i tot s'ha accelerat en el 2016, pendent de tenir les dades definitives, per tant, una reducció de gairebé dos punts respecte al conjunt de la població –respecte al conjunt de la població–, per tant, una xifra molt important pel que fa a la població en risc de pobresa; la taxa Arope també s'ha reduït, de 26 a 23,5, o el percentatge de població en risc de pobresa severa també s'ha reduït substancialment: respecte al conjunt de la població en més d'un 1 per cent; respecte a la taxa mateixa, respecte a la població que es troba en aquesta situació de risc de pobresa, en aproximadament un 10 per cent, eh? De la mateixa manera també en els indicadors que no fan estricta referència a la pobresa i a la desigualtat, sinó que fan referència a la renda –encara que és evident que són elements tots ells lligats–, una reducció de la dispersió segons l'índex de Gini del 33 fins al 32,3 i una reducció també de la dispersió de les rendes que representen el 20 per cent de les rendes més altes respecte al 20 per cent de les rendes més baixes, amb una reducció del 6,5 fins al 6; una reducció també gradual de l'endeutament de les llars, i un increment de la capacitat de compra d'aquestes llars, de les famílies del país. Tot aquest panorama de creixement econòmic, deia –i ara entrem en un segon capítol que ja anunciàvem en la presentació inicial–, comporta també un augment de la capacitat de recaptació tributària, i, per tant, els ingressos públics augmenten tant pel bon comportament de l'economia com també pel desplegament de les mesures tributàries que s'han anat implementant al llarg dels darrers exercicis, com a mínim des del desembre del 2012 fins avui, i també tenint en compte les propostes incorporades en aquest projecte de pressupostos i en d'altres mesures que no van estrictament incorporades en aquest projecte de pressupostos però que tindrem ocasió de debatre demà passat, dijous, i que també tindrem temps d'analitzar demà en detall, en el debat de la llei de mesures. Per donar les grans xifres, diguem-ne, es produeix un increment, una evolució dels ingressos no financers i no finalistes pels ingressos d'allò que s'anomenen els «ingressos de bestreta, és a dir, aquells ingressos que es deriven de l'esforç fiscal que fan els ciutadans de Catalunya i que reverteixen en el mateix any en el qual es fan aquests esforços, amb un increment de 1.200 milions; un increment..., incorporant a aquests també, eh?, tenint en compte en aquests, un increment total d'aquestes bestretes i de les liquidacions de 2.700 milions, per tant, un increment de 2.700 milions, al qual cal afegir l'increment derivat dels impostos propis i cedits, uns 784 milions, als quals, però, cal restar gairebé 2.000 milions –ho dic per no generar cap tipus d'expectativa que després no es correspongui amb la realitat–, és a dir, a aquests 2.700 milions corresponents al sistema de bestretes i al sistema de liquidació més els 784 milions que es deriven d'aquests impostos propis i cedits, etcètera, cal restar-hi gairebé 2.000 milions, fruit d'aquelles partides que havien sigut incorporades en els pressupostos del 2015 però que mai no es van arribar a realitzar, i, per tant, aquí la diferència és una diferència negativa, que limita la nostra capacitat si la comparem amb l'aprovació del pressupost del 2015. Tot plegat dibuixa un increment, tenint en compte totes aquestes xifres, de 1.600 milions respecte al pressupost aprovat l'any 15. Deia al principi de la meva intervenció que alguns dels elements d'aquesta proposta pressupostària depenen de decisions que prenen altres, en aquest cas, singularment, la decisió que fa referència al sostre de dèficit. Molts dels grups presents en aquest Parlament comparteixen amb nosaltres l'anàlisi que el sostre de dèficit està mal distribuït tant des d'una perspectiva vertical com des d'una perspectiva horitzontal. I insisteixo que en això hi estan d'acord també l'autoritat, l'Airef, o hi estan d'acord altres organismes. També voldria dir que és evident que el fet que no hi estem d'acord o que siguem molts en aquesta cambra que no hi estiguem d'acord no vol dir que tinguem més disponibilitat de la que tenim. Per tant, em sembla que també les dues coses són certes alhora. És evident que el Govern valora i agraeix el fet que hi hagin altres grups que coincideixin amb nosaltres respecte a aquesta valoració, també estic convençut que tothom és conscient que el fet que nosaltres hi estiguem d'acord malauradament en aquests moments encara no comporta que tinguem una dotació pressupostària major i que –i em sembla que això també és important de dir-ho ara i probablement és tan important que també ho direm després– tot dèficit no finançat acaba comportant un deute respecte als proveïdors. I d'aquí la importància d'intentar complir o d'intentar ser realista per no carregar contra els proveïdors o no carregar el deute contra els proveïdors. Després en farem una referència una mica més precisa. Un altre dels elements..., deia, hi han elements que intervenen en el disseny d'aquest projecte pressupostari que malauradament nosaltres encara no podem decidir, encara que és evident que treballem per poder-los decidir tots; un altre dels elements és l'increment de les bestretes, és a dir, l'increment de la part de diners que són fruit de l'esforç fiscal que fa el conjunt de la nostra societat que rebem directament en aquest mateix exercici. I aquí ens trobem davant d'un fet –que potser mereixeria el qualificatiu d'insòlit, però potser és molt més sovintejat del que la majoria dels aquí presents voldríem i per tant potser no és insòlit–, i és que el Govern espanyol, al·legant que està en una situació de pròrroga pressupostària, el que fa és dir que la seva previsió de distribució és la mateixa quantitat, és per la mateixa quantia que va distribuir en l'exercici anterior. Però, en canvi, la recaptació fiscal és evident que és molt superior, perquè l'economia s'ha comportat de forma positiva, ha crescut la producció, han crescut els llocs de treball, ha crescut la recaptació fiscal, però, en canvi, allò que se'ns assigna al conjunt de les administracions de caràcter subestatal és la mateixa quantia que es va assignar a principis del 2016. I el diferencial de tot aquest creixement, tot allò que es deriva d'aquest creixement, almenys de moment, s'ho queda el Govern espanyol a l'espera de la suposada, o de la possible, o de la probable, ja ho veurem, aprovació d'uns pressupostos pel Govern espanyol, per part de l'Estat espanyol. Un altre dels elements que tenim present, que el tenim tots plegats, que condiciona el projecte pressupostari, és la liquidació corresponent a l'infracàlcul, a la infradotació d'aquestes mateixes bestretes respecte a l'any 2015. Ja hem explicat també en diverses ocasions, i no pel fet d'haver-ho explicat en diverses ocasions hem de deixar-ho d'explicar atesa l'enorme importància que té, que sistemàticament el Govern espanyol calcula les previsions de recaptació fiscal a la baixa i això no beneficia els ciutadans que fan aquest esforç fins al cap de dos anys suposadament, normalment al cap de dos anys i set mesos, amb una única excepció que va ser aquella decisió del Ministeri d'Hisenda del mes de març de pagar allò que devia des de feia dos anys corresponent al primer terç del 2016; l'única excepció que hi ha hagut en aquest sentit. Aquest diferencial, aquest càlcul a la baixa, aquest càlcul sistemàtic a la baixa de les previsions de recaptació fiscal, fa que la liquidació corresponent al 2015 per a aquest 2017 sigui de 1.600 milions d'euros, eh?, que és el que acabem de citar en l'augment de la capacitat pressupostària fa un moment. Hi ha una altra part d'aquesta major disponibilitat, d'aquests majors ingressos fiscals, i, per tant, d'aquesta major disponibilitat a l'hora de fer esforços en les polítiques socials i també a l'hora d'impulsar el creixement de la nostra activitat econòmica..., perquè no hem d'oblidar mai que un dels nostres objectius –hauria de ser el de tothom– és no només garantir els millors pressupostos possibles per al temps present, sinó també garantir que els pressupostos siguin els millors possibles també en els anys que vindran, i per tant també tenim aquest repte de l'impuls, de la continuïtat d'aquesta activitat econòmica que és la que sustenta aquesta recaptació, i, per tant, aquesta capacitat de fer un esforç en matèria de despesa i en matèria d'inversió; una part, deia, d'aquests majors ingressos es derivaran, en aquest projecte –si aquest projecte s'acabés aprovant–, de la creació de noves figures fiscals i de la modificació d'alguns dels tributs ja existents. I en faig el llistat, perquè em sembla que és rellevant fer-lo i que és oportú fer-lo. La creació d'un impost sobre begudes amb excés de sucre; la creació, també, d'un impost sobre el risc mediambiental de la producció, manipulació i transport i custòdia i emissió d'elements radiotòxics, i, a més a més, a això cal sumar-hi el que discutirem demà passat, eh?, hi insisteixo, que fa referència als actius no productius en mansa de persones jurídiques. I també el llistat, aquesta vegada, dels tributs modificats per tal d'incrementar la seva recaptació, i, per tant, la capacitat que tenim de posar-ho al servei de la nostra societat en forma de serveis públics, respecte a l'impost sobre transmissions patrimonials, sobre l'impost sobre actes jurídics documentats, l'impost o els tributs sobre el joc, l'impost sobre els grans establiments comercials, l'impost sobre les estades en establiments turístics, també la deducció a l'impost sobre els habitatges buits, i la modificació de les deduccions de l'IRPF. Aquest conjunt de figures fiscals, exclosa la d'actius no productius en mans de persones jurídiques que ja tractarem el proper dijous, aquest conjunt de noves figures fiscals i de modificació de figures ja existents té una implicació en el projecte pressupostari concret del 2017 de 110 milions d'euros més, i per un any complet, atès que no tots podran entrar en vigor des de l'1 de gener del 2017, entre altres coses perquè el pressupost tampoc no estarà aprovat en aquella data, per un valor de més de 180 milions per un any complet, eh? Per tant, el fruit de l'esforç fiscal que es deriva d'aquest projecte pressupostari, en cas de ser aprovat, generarà en un any complet més de 180 milions d'euros nous, que s'afegeixen al conjunt de nova disponibilitat, a la qual fèiem referència fa un moment. I aquí, una altra dada que és rellevant. Aquest esforç fiscal no és un esforç fiscal que es produeix només, o previsiblement, per a aquest exercici i està contingut en aquesta proposta, en aquest projecte pressupostari, sinó que ens sembla que seria útil veure també el conjunt de l'esforç que s'ha fet en els darrers anys, i singularment des del desembre del 12 per raons que vostès ja saben, fins al moment present. Aquí, el conjunt de mesures adoptades que tenen conseqüències en la recaptació prevista per al 2017 i, per tant, per a la disponibilitat pressupostària, en cas de ser aprovat el projecte, és de més de 1.280 milions d'euros. Per tant, no només es tracta que hi ha una previsió en aquest projecte de 180 milions d'euros més, sinó que el conjunt de mesures adoptades al llarg dels darrers exercicis té com a conseqüència una disponibilitat major, una major disponibilitat de més de 1.280 milions d'euros d'esforç fiscal que fa la nostra societat. I aquí el llistat també és un llistat rellevant: impost sobre el patrimoni, amb la recuperació i l'augment de la tributació. És una figura fiscal que va recuperar el Govern del Partit Popular en el cas de l'Estat espanyol, però que algunes administracions subestatals van decidir bonificar en el cent per cent, cosa que nosaltres no hem fet, i que té com a conseqüència una previsió de recaptació fiscal per al 2017 de 517 milions d'euros. Però també altres decisions que sí que són totes elles..., no només per la no-deducció, sinó pel conjunt de les mesures que han sigut adoptades per l'Administració, pel Govern de Catalunya, com modificacions en els actes jurídics documentats, impost sobre hidrocarburs, establiments turístics, establiments comercials, transmissions patrimonials, reforma de l'impost de successions, reforma del gravamen de protecció civil, tributació sobre el joc. I nous tributs que s'han creat en aquests darrers anys, entre d'altres..., alguns d'ells anul·lats, d'altres suspesos i d'altres en funcionament, diguem-ne, com, per exemple: l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit; l'impost sobre la provisió de continguts per part de prestadors de serveis de comunicació electrònica; l'impost sobre la producció d'energia elèctrica d'origen nuclear; l'impost sobre emissió de gasos i partícules a l'atmosfera; l'impost sobre emissions contaminants d'òxids de nitrogen a l'atmosfera que produeix l'aviació comercial; l'impost sobre habitatges buits; l'impost sobre begudes amb excés de sucre, que acabem de comentar; l'impost també que fa referència a la producció, manipulació, transport, custòdia i emissió d'elements radiotòxics. Tot aquest paquet, tot aquest paquet conjunt, el dels darrers anys i el de la previsió per a aquest projecte pressupostari dibuixa una major recaptació de més de 1.280 milions d'euros. Per cert, una xifra més o menys equivalent, de fet una mica inferior, als beneficis que es derivarien si el sostre de dèficit en lloc d'estar injustament imposat en el 0,6, estigués on correspon, que és en l'1,18. Em sembla que també aquest tipus de comparacions d'ordre de magnitud són útils a l'hora d'entendre la responsabilitat de les diverses administracions públiques en la disponibilitat pressupostària que beneficia els ciutadans d'aquest país. Dèiem també en la presentació genèrica, la presentació inicial, en la presentació de síntesi que hem fet al començament, que el binomi que es produeix entre el bon comportament de la nostra economia i el creixement del producte interior brut, singularment, i, d'altra banda, la reducció sostinguda dels nivells de dèficit –entre altres coses, perquè així ens ve imposat– dibuixa també una reducció del deute expressat en termes de producte interior brut. En concret, pel que fa al dèficit, la punta màxima es va produir l'any 2010. També és una dada rellevant, perquè és possible que algú compari alguna partida amb la partida que estava vigent el 2010 i és possible que quan faci aquesta comparació, si ho té bé, recordi també quins eren els nivells de dèficit possibles el 2010 i quins són els nivells de dèficit en aquests moments. En concret, el màxim es va produir, deia, el 2010, amb gairebé 4,5 per cent del producte interior brut. L'any següent es va mantenir a nivells importants, per sobre del 4 per cent, el 2011; i sempre per sobre del 2 per cent, o prop del 2 per cent, el 2012, el 2013, el 2014 i el 2015. La tendència és a la baixa –la tendència és a la baixa– també en aquest 2016, en què havíem de..., la previsió, la decisió imposada pel Govern espanyol era del 0,7, molt lluny del 4 i mig del 2010, o de més del 4,1 del 2011. Veurem exactament on acabem; probablement, al voltant de l'1; no del 0,7, sinó al voltant de l'1, probablement. I la previsió oficial, també decidida pel Govern espanyol, per a l'any que ve, és del 0,6 –del 0,6. Aquesta reducció del dèficit, aquesta reducció progressiva del dèficit, i, per tant, el fet de no carregar el deute respecte a alguns proveïdors, o respecte als proveïdors en general, ha comportat també alguns aspectes positius per al bon funcionament de l'economia i també de les polítiques socials. D'entrada, perquè en aquest 2016 ha sigut possible reduir el pendent de pagament, el conjunt de factures pendents de pagament, en gairebé 3.000 milions d'euros. I aquesta també és una dada molt rellevant, perquè és evident que no tot ha pogut anar a noves mesures. Entre altres coses, perquè algunes de les mesures que havien sigut implementades no havien pogut ser finançades, i tan important com finançar-ne de noves és finançar aquelles que estaven compromeses. Per tant, aquesta dada, aquests 2.860 milions de reducció en les factures pendents de pagament és una xifra molt notable. Entre altres coses perquè entre aquests proveïdors que se n'han vist beneficiats hi han, sobretot, aquells que estan llistats en les darreres posicions, segons la normativa legal que va ser decidida, com vostès saben, pels grans partits polítics espanyols, ara fa uns quants anys. Per tant, això ha anat, fonamentalment, a proveïdors de serveis socials, concerts sanitaris, residències de gent gran, entitats del tercer sector en general, etcètera. També a l'hora de fer front als compromisos del Govern de Catalunya amb els municipis, amb els ajuntaments. I, per tant, també una major capacitat dels ajuntaments per fer front a les seves obligacions, tant en forma de pagament de les prestacions de serveis de què es beneficien els ciutadans de cadascun dels municipis d'aquest país com també de la major capacitat d'aquests municipis a l'hora d'afrontar, per exemple, obra pública en els seus respectius termes municipals. I aquesta reducció del pendent de pagament de gairebé 3.000 milions d'euros també va acompanyada, té com..., una altra cara d'aquesta mateixa moneda és la reducció del període mitjà de pagament, que al novembre –ara fa un any, aproximadament– del 2015, estava en seixanta-set dies i que s'ha reduït en trenta-nou dies, i, per tant, a finals de setembre de 2016 estava en vint-i-vuit dies; per tant, de seixanta-set a vint-i-vuit, amb una reducció de trenta-nou dies, en el termini mitjà de pagament. El comportament també del deute en termes PIB –ho explicàvem fa un moment– ha aturat el seu creixement. Els creixements més intensos del deute es van produir, respectivament, l'any 2010, 2008 i 2011. Està relacionat també amb les xifres que dèiem ara fa un moment, respecte al dèficit del 2010 –4,50..., més del 4,5– i del 2011 –més del 4,1. Per tant, els creixements més importants del deute es van produir, respectivament i per aquest ordre, l'any 2010, l'any 2008 i l'any 2011. Des d'aleshores el creixement del deute s'ha anat moderant, i el creixement del deute previst en aquesta proposta pressupostària per al 2017 és un creixement del deute de l'1,6 per cent; un 1,6 per cent més de deute. Però, atès que expressat en termes PIB, i atès també el bon comportament del producte interior brut del país, comporta aquesta reducció del deute, expressat en PIB, en un 0,4. I, per tant, el volum del deute respecte al PIB, que l'any 2016 acabarà pràcticament en el mateix nivell que el 2015 –un 35,8 respecte a un 35,7–, es reduirà a un 35,4, si es compleix aquesta previsió per al 2017. Per tant, la despesa, la capacitat de despesa i d'inversió del Govern de Catalunya creix gràcies als majors ingressos –ho acabem d'explicar–, creix també per la reducció dels interessos, però es veu perjudicada per la disponibilitat d'un dèficit menor. En total, el límit de despesa departamental, al conjunt dels departaments de la Generalitat de Catalunya, augmenta en 1.521 milions d'euros. Com es distribueix aquesta major disponibilitat? En quatre grans àmbits: el de la igualtat d'oportunitats i reducció de les desigualtats, el dels serveis públics, el del creixement econòmic i els sectors productius i, finalment, el de la transparència, l'avaluació i el desenvolupament institucional. Aporto algunes de les dades agregades que ens sembla que són potser més rellevants per entendre el projecte pressupostari. Els departaments que es veuen més beneficiats per aquest increment de la seva capacitat de despesa i d'inversió són, per aquest ordre: el Departament de Salut, amb gairebé 410 milions addicionals respecte al pressupost del 15; el Departament d'Ensenyament, amb gairebé 340 milions d'euros més respecte al pressupost del 15; el Departament de Territori i Sostenibilitat, amb gairebé 200 milions més respecte al pressupost del 15; el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, també amb gairebé 200 milions, 194 milions més respecte al pressupost del 15, i tot plegat representa aquest increment del total de la despesa dels departaments, de la capacitat de despesa dels departaments. El 77 per cent d'aquest increment va a la despesa social. És a dir, el 74,7 del total del pressupost es concentra en les polítiques socials, el 74,7 del total del pressupost; però de la part que s'incrementa el pressupost hi va el 77 per cent. En concret, les dades aquestes que acabo de referir són aquests 410 milions aproximadament en Salut; 340 aproximadament en Ensenyament; 194 en Treball, Afers Socials i Famílies; una part rellevant del pressupost de Territori i Sostenibilitat per a tot allò que fa referència al transport públic, i també la part corresponent a universitats, al Departament d'Empresa i Coneixement, amb 46,5 milions addicionals, i la part corresponent a habitatge del Departament de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, amb 29 milions més destinats a habitatge respecte al pressupost del 15. Aquest sumatori d'aquestes quantitats que ara acabo de donar dibuixa un increment de les partides de caràcter social, en termes absoluts, de 1.170 milions més –1.170 milions més– respecte al pressupost del 15, d'acord? Per tant, tenim el 74,7 per cent del total del pressupost destinat a aquestes polítiques socials, el 77 per cent de l'increment del pressupost i, en xifres absolutes, vol dir 1.170 milions més d'euros destinats a aquests àmbits socials, encapçalats per Salut i Ensenyament. I apunto ara algunes..., faig un zoom una mica més tancat sobre alguns d'aquests departaments. En concret, per exemple, pel que fa al Departament d'Ensenyament, tenim una previsió de 3.600, 3.599 docents més per al 2017, i, per tant, ens situarem en el màxim de docents de primària i secundària de la història per atendre l'increment del nombre d'alumnes, però també per fer front a les necessitats dels centres de màxima complexitat, en concret, 237 escoles, 103 instituts, per reforçar l'escola inclusiva, per millorar la substitució de personal docent, 12 milions més en beques menjador, un 27 per cent més en recursos per a les unitats d'escolarització compartida i, com deia també fa un moment, 46,5 milions més per a universitats. En l'àmbit de Salut, d'aquests 410 milions gairebé d'increment pressupostari respecte al 2015, les partides més rellevants són els 128 milions destinats a cobrir l'augment de receptes i de nous medicaments ja aprovats, aquests medicaments –recordeu que en molts casos són aprovats per administracions que no n'assumeixen els costos, sinó que els traspassen a d'altres administracions–; els 35 addicionals per reduir les llistes d'espera; 83 milions addicionals per a la medicació hospitalària i la dispensació ambulatòria; 26 milions més per a la millora de les infraestructures i els equipaments sanitaris, i una partida també molt rellevant, gairebé 100 milions, 99 milions més per millorar el model d'atenció a les persones amb problemes de salut mental, que és l'increment, com vostès saben, més important també, en aquest àmbit, de tota la història. Pel que fa al Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, els 194 milions de més respecte al pressupost del 15 es distribueixen en 42 milions més per al servei d'atenció domiciliària; 18 milions més per a l'atenció a la infància i adolescència en situació de risc; 20 milions més per als centres especials de treball; 70 milions més per a la prestació econòmica i per a les polítiques d'inserció, la renda mínima garantida. I acabo, potser per no continuar el zoom sobre els diversos departaments, amb una breu referència a la part d'habitatge del Departament de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, i també a la part de transport públic que fa referència al Departament de Territori i Sostenibilitat, en concret amb 13 milions addicionals per a l'atenció a l'emergència habitacional i a la política de desnonaments per causa econòmica i social, una part d'això deriva de l'impost sobre habitatges buits que es destina a aquestes polítiques d'habitatge, i 19 milions per al Fons de foment del Programa de barri. I en l'àmbit de Territori, 58 milions per al perllongament de línies de ferrocarril; 62 milions i mig per a l'ATM, de més respecte al pressupost del 15; 9 milions per a les línies d'autobús, bus exprés, i 9 milions més per continuar els treballs de les línies 9 i 10 de metro a la Zona Franca. Pel que fa als altres tres àmbits prioritaris de la despesa, el dels treballadors públics, el pressupost preveu una dotació de 6.923 dotacions més, bàsicament personal docent, uns 3.600; més de 1.600 en l'àmbit sanitari, i 276, per exemple, en l'àmbit dels Mossos d'Esquadra. Hi ha una part de l'increment pressupostari que no és increment del total disponible per als departaments, perquè hi ha un creixement també dels fons transversals, entre altres coses, perquè han de fer front al pagament d'una part de la paga extra que estava pendent des del 2012, i també perquè fem una reserva en previsió dels possibles increments de la retribució als treballadors públics que vingui decretada per la normativa de caràcter bàsic, eh? Respecte al creixement de l'economia, hi ha 57 milions més per a la modernització d'infraestructures agràries i pesqueres; 100 milions gairebé –98,6–, 100 milions més per a programes d'ocupabilitat; 21 milions més per a Acció; 12 milions afegits, respecte al pressupost del 15, per al foment de la recerca; un total –no de més, sinó un total– de 660 milions per a l'Institut Català de Finances –488 milions en préstecs, 155 milions en avals i 17 milions en inversions de capital de risc–; 145 milions en manteniment de carreteres; 20 milions en les inversions vinculades al cicle de l'aigua; 21 en la prevenció i la recuperació de residus; 16 milions en infraestructures de telecomunicacions; 5 milions en infraestructures logístiques, i 23 milions més en la protecció, prevenció i control del medi natural i de la biodiversitat. Aquí, en aquest àmbit, sens dubte, estem a nivells molt allunyats, molt inferiors en l'àmbit de la inversió en infraestructures als que s'havien produït en els moments màxims. El moment màxim va ser el 2009. Aquí també s'ha de tenir en compte que en aquells anys hi havia una part d'aquesta inversió que es feia a través dels finançaments estructurats, que també són, en gran part, responsables de les limitacions de la nostra capacitat d'inversió en el temps present, perquè estem fent front al pagament d'aquells finançaments estructurats. Per tant, estem lluny d'aquells màxims; tot i així, també és veritat que estem en els nivells més alts dels últims cinc anys, eh?, amb 1.575 milions d'inversió. I pel que fa al desenvolupament institucional, doncs, hi ha tot el desplegament de l'agència tributària, amb tots els aspectes positius, totes les externalitats que es deriven en la major capacitat de recaptació futura, amb el desplegament de les oficines i, per tant, a estalviar-nos els pagaments que en aquests moments s'estaven fent a d'altres agents que intervenien en aquest procés, entre d'altres, també el mateix Ministeri d'Hisenda, o el desplegament del conjunt de mesures destinades a promoure la participació ciutadana, l'impuls del vot electrònic, etcètera. Em sembla que, com a presentació inicial del projecte pressupostari, ens hem fet una mica la idea general dels recursos nous que tenim a disposició, de les prioritats en la despesa i en la inversió, del panorama global en el qual ens trobem situats, del comportament de la nostra economia, del nostre producte interior brut i de la nostra capacitat de generar llocs de treball, dels reptes que continuen pendents en l'àmbit de la pobresa, en l'àmbit de l'atur de llarga durada, en l'àmbit de les dificultats en la distribució de la renda entre una part important de la nostra societat, i com bona part de l'esforç pressupostari va destinat precisament a pal·liar aquestes dificultats, amb aquest percentatge del 74,7 per cent destinat a aquestes polítiques socials –el percentatge més alt que hi ha hagut mai–, i com això, doncs, evidentment també, en termes percentuals com a mínim, vol dir que tenim percentatges en altres aspectes, com per exemple el de la inversió en infraestructures, doncs, reduïts respecte al que s'havia produït en altres moments. En tot cas, també llançar un missatge d'optimisme. De dificultats en tenim moltes, se'ns en posen moltes, se'ns en posen moltes cada dia, però, en canvi, també és evident que la nostra economia i la nostra societat són capaces de sortir-se'n, són capaces d'avançar. Hi han sectors que continuen patint, i, per tant, als quals intentem destinar, a través d'aquest projecte pressupostari, el millor de les nostres capacitats col·lectives, el millor de la nostra capacitat de treballar cada dia i de recaptar i de generar nous recursos, convençuts com estem que, en aquest cas, la justícia social també és un pilar absolutament fonamental de la capacitat de creixement futura i, per tant, de la sostenibilitat de la justícia social en el futur. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Antonio Espinosa.
Bien; gracias, señora presidenta. Buenas tardes, señor presidente, vicepresidentes, diputados y diputadas y personas que nos acompañan en la tribuna. Es bien sabido que el Grupo Parlamentario de Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad que hoy vamos a mantener y defender. Quiero empezar mi intervención señalando que el Gobierno de la Generalitat, a través del señor vicepresidente y conseller de Economía y Hacienda, nos ha presentado un panorama económico bastante idílico y unos presupuestos que desde Ciudadanos no podemos calificar de otra manera que de ficción. Son unos presupuestos de ficción, en línea, como no podía ser de otra manera, en sintonía, con la ficción que supone el proceso separatista que desde hace tiempo también predican. De ficción son los ingresos que nos presentan, y de ficción son los gastos que nos proponen. Pero lo curioso es que el Gobierno ya lo sabe. Sabe que ni la recaudación será la que dicen ni los gastos tampoco. Pero al Gobierno de la Generalitat no le importa. ¿Que se incremente el déficit en lugar del 0,7 un 1,3? No pasa nada. Se financia con crédito extraordinario y adelante. ¿Que se incrementa la deuda? Tampoco pasa nada. Lleva muchos años así y la financiaremos con más FLA. Por eso, señoras y señores diputados, el Gobierno se permite unos presupuestos poco rigurosos. Por ejemplo, no es serio que el Gobierno nos diga que la recaudación por el impuesto de sucesiones va a crecer en torno al 20 por ciento, como tampoco es serio que se nos diga que mediante el impuesto de alojamientos en establecimientos turísticos se va a recaudar, aproximadamente, también, entre un 15 y un 20 por ciento. Sinceramente, pienso que ni el Gobierno se lo cree. También nos parece excesivamente optimista la estimación de ingresos por los anticipos de los impuestos del IRPF, IVA o impuestos especiales. ¿Y por qué nos parece excesiva? Porque resulta que son superiores en el 2017 a los que eran en el 2016, cuando, precisamente, el crecimiento, y por tanto el PIB, va a ser inferior, vamos a pasar del 3,4 al 2,7. Difícilmente en ese contexto podemos prever un aumento de esas liquidaciones y de esa recaudación. Pero si dejamos el capítulo de ingresos y nos vamos al capítulo de gastos, no encontramos más rigor. En ellos también hay trampa. Mire, por ejemplo, en Salud se presupuesta un gasto de 8.876 millones de euros para el 2017, cuando el presupuesto definitivo del año 2016, y según la propia Generalitat, resulta que es de 9.143 millones. ¿Es que se va a gastar menos en sanidad el año 2017 que el año 2016? No, y el Gobierno lo sabe, pero hace trampa. ¿Y la trampa es solo en la conselleria de sanidad? No. Según el propio Gobierno de la Generalitat, el presupuesto definitivo de gasto de todos los departamentos, después de ampliaciones de crédito, transferencias, etcétera, es de 23.384 millones de euros para el 2016, y resulta que para el 2017 se presupuestan 22.610 millones. ¿Acaso los departamentos van a gastar menos en 2017 que en 2016? La respuesta yo creo que es evidente. Todos sabemos que los departamentos van a gastar más, y no menos. Y el resultado de hacer mal los números, de no elaborar un presupuesto con rigor, es que los catalanes tendremos más déficit y aumentaremos la deuda en más de 2.500 millones, alcanzando, otra vez según los propios datos del Gobierno, la cifra récord de 77.500 millones. Y esa cifra, ¿qué supone? Pues supone una deuda de 10.300 euros por catalán. Y seguimos en el pódium de los españoles más endeudados. A ver, todo eso, ¿qué encubre? Pues muy sencillo: una mala gestión. Pone de manifiesto que al frente de Cataluña tenemos un gobierno ineficiente e ineficaz. Y esta ineficiencia e ineficacia se traduce en que un mayor esfuerzo fiscal, que hacen las clases trabajadoras y las clases medias en Cataluña, no se ve recompensado con una mejor sanidad o educación o mejores servicios sociales. Si comparamos Cataluña con otras comunidades autónomas con similar financiación a competencias homogéneas, como son la Comunidad Valenciana o como son las Baleares, y lo hacemos, por ejemplo, en educación, Cataluña se sitúa por debajo de la Comunidad Valenciana y Baleares, y si comparamos en sanidad, Cataluña se sitúa por debajo de Baleares y por encima de la Comunidad Valenciana. Por tanto, este hecho lo que evidencia es que los recursos que se destinan a las diferentes políticas dependen de la financiación, por supuesto, pero también dependen, y mucho, de las prioridades políticas de los gobiernos. Y no vale, no vale ya, el victimismo de echar la culpa a Madrid, que nos asfixia o roba, dependiendo del día y del estado de ánimo. El Gobierno de la Generalitat intenta esconder algo que por otra parte es evidente: que la correspondencia entre mayor esfuerzo fiscal y mejores servicios a los ciudadanos es responsabilidad fundamental del Gobierno, un gobierno que como decía antes demuestra día a día que es ineficiente e ineficaz. Tan mala gestión, tanta ineficiencia, se intenta tapar y disfrazar, naturalmente, y se camufla con la épica del secesionismo. Y por eso el Gobierno y el grupo parlamentario que le apoya solo puede encontrar alianzas y acuerdos entre los separatistas. Y es que, como es natural, no se pueden separar los números de las intenciones, no se pueden separar los presupuestos de la voluntad política que los inspira, es decir, de la voluntad de dividir a los catalanes, de separarnos del resto de españoles y de aislarnos de la Unión Europea. Naturalmente, en ese contexto el Gobierno de la Generalitat, que nos quiere sacar de España y de Europa, solo puede tener un socio: la CUP. Esta estrategia separatista supone una losa, un claro obstáculo para conseguir consensos en el Parlamento, en la sociedad catalana, y está poniendo a Cataluña, como todos sabemos, en manos de la CUP, con una estrategia que sabemos que es antisistema, de desobediencia y confrontación continua. Naturalmente, Ciudadanos no vamos a apoyar unos presupuestos que gastan dineros en separarnos de Europa y del resto de españoles y en dividir a los catalanes. Y por eso y por otras cuestiones que explicaré mantenemos, y votaremos a favor, la enmienda a la totalidad que hemos presentado para estos presupuestos. En Ciudadanos no queremos destinar ni un euro a un proceso secesionista que provocaría un fuerte efecto negativo sobre la actividad privada, que frenaría el crédito, que retraería la inversión, que contendría el consumo, que nos traería problemas financieros, que disminuiría la creación de puestos de trabajo y aumentaría el paro y que haría que se desvanecieran muchas oportunidades de futuro. En definitiva, nos traería retrocesos y perjuicios a los catalanes y a la sociedad catalana. Naturalmente, sabiendo todo esto, comprenderán que es imposible que nosotros podamos apoyar estos presupuestos, que van a suponer malgastar, dilapidar, dineros y recursos en la construcción de una imposible república catalana. Y frente a ello nosotros los preferimos invertir, esos dineros, en mejorar escuelas, hospitales y combatir la pobreza y las desigualdades. Naturalmente, sabiendo todo esto, no vamos a apoyar que se malgasten 6 millones en la repetición del 9-N. En absoluto apoyaremos que se malgasten 18 millones en acción exterior para hacer propaganda del secesionismo y 2,8 millones para el Diplocat, que afortunadamente solo hace que cosechar fracaso tras fracaso, porque no les recibe nadie. Bueno, nadie –nadie– tampoco. Algunos, especialmente de la ultraderecha y antieuropeos, les han recibido. Y, desde luego, en Ciudadanos pretendemos reducir las aportaciones a organismos como la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, els casals catalans y la Casa de Perpinyà. Y no compartimos de ninguna manera que se dediquen 93 millones a la agencia tributaria sobredimensionada, que recaudará, y esto es importante, los mismos impuestos, propios y cedidos, que ya se recaudan hoy, con un presupuesto de 35 millones. Eso supone un claro despilfarro de 60 millones de euros, que ha supuesto triplicar el presupuesto del 2015 y quintuplicar el de 2012. ¿Y saben ustedes para qué? Pues al final –al final–, y lo verán, para que los secesionistas se entretengan jugando a la república independiente. Pero, eso sí, con el dinero de todos –con el dinero de todos. Dejen ya el jueguecito y dedíquense a mejorar la gestión de los tributos, los propios y los cedidos, y a combatir más eficazmente el fraude fiscal colaborando con la agencia estatal en lugar de gastar recursos, esfuerzos y energías en intentar suplantarla y sustituirla. Coordínense con la agencia estatal y reduzcan el fraude en miles de millones, que además de ser injusto impide que ese dinero se destine a mejorar la vida de millones de personas. Miren, equiparar el fraude de Cataluña y del resto de España al de, por ejemplo, Alemania nos supondría un aumento de la recaudación de 78.000 millones para el conjunto de España y un aumento de 13.800 millones para Cataluña. ¿Acaso no es este objetivo mucho más alcanzable, deseable y beneficioso para todos que el de la secesión? Es evidente, y solo aquellos absolutamente desconectados de la realidad pueden decir lo contrario. Hablando de recaudación, Ciudadanos está empeñado en establecer un sistema fiscal que recaude más sin que tengamos que subir los tipos, sin tener que subir más los impuestos, especialmente el IRPF y el IVA, y sobre todo no subirlos a las clases medias y los trabajadores. Por eso ponemos el acento en la ampliación de las bases y no en subir los tipos. Y esa ampliación de las bases fiscales queremos que pueda hacerse, queremos que se haga, precisamente mediante cuatro aspectos fundamentales: eliminando las deducciones y bonificaciones regresivas de los impuestos, aflorando la economía sumergida, reduciendo el fraude fiscal y, el cuarto y muy importante, aumentando el empleo. Y es que este cuarto punto es muy importante, porque precisamente el principal problema fiscal de España y de Cataluña es el desempleo. Si en España y Cataluña tuviéramos una tasa de paro alrededor del 10 por ciento, tanto Cataluña como España se situarían en un superávit estructural de manera permanente. Estructural. Bien, es inevitable que desde Ciudadanos resaltemos en este debate de presupuestos que, mientras la práctica totalidad de los 1.645 millones de aumento de los ingresos que vamos a tener proceden de los anticipos y las liquidaciones derivadas del sistema de financiación, el Gobierno de la Generalitat no quiera asumir el papel activo de mejorar el modelo de financiación y su presidente se niegue a asistir a la Conferencia de Presidentes, que en enero iniciaría el proceso de reforma de la financiación autonómica. Resulta increíble e incomprensible la dejación de funciones del Gobierno y su presidente. Sorprende que, en lugar de buscar apoyos y complicidades con otras comunidades para conseguir un sistema más equitativo y que sea mejor para Cataluña y para el conjunto de las comunidades, pierda el tiempo y los esfuerzos en preparar un nuevo y fracasado de antemano 9-N. En Ciudadanos queremos modificar el sistema de financiación. Lo queremos hacer porque pensamos que hay margen de mejora para que los españoles…, pero no solo los catalanes, también los catalanes, pero también los andaluces o los gallegos, contribuyan según su capacidad fiscal y reciban según sus necesidades, y naturalmente para que esos recursos se apliquen a donde hacen falta: educación, sanidad, políticas sociales, justicia, en dinamizar nuestra economía y en crear empleo. Y es una pena no contar con el apoyo del Gobierno de la Generalitat y con los partidos de Esquerra y el PDECAT en el Congreso de los Diputados. Es una pena porque, además, el intento de ruptura con España les ha situado en el ostracismo político. Llegados aquí, permítanme algunas puntualizaciones en relación con el hecho de que se diga que los anticipos de impuestos como el IRPF o el IVA son siempre, año tras año, calculados a la baja. Mire, es de obligado rigor decir que estamos, incluso en este ejercicio 2017, pero desde hace ya muchos años, devolviendo 124 millones de euros cada año por el exceso de liquidación que hubo en los años 2008 y 2009. Por tanto, en rigor, no digan que siempre: cuando hay déficit, es el Estado el que anticipa, el que anticipa unos recursos, y nosotros, lógicamente, después los vamos devolviendo, una devolución, seamos claros, también en unas condiciones bastante, bastante positivas. Mire, es que el Gobierno de Cataluña hace tiempo que prefiere el victimismo y encabezar las protestas a trabajar por arreglos de los problemas, por el arreglo de los problemas. Hace tiempo que el secesionismo predica que los intereses de los catalanes y el resto de los españoles son contrarios, y tengo que decir claramente que mienten. Se mire por donde se mire, es bueno para Cataluña y es bueno para los catalanes seguir juntos con el resto de españoles, es bueno para Cataluña y los catalanes seguir en la Unión Europea. Pero el objetivo de la CUP y su socio de gobierno es la separación de España y la salida de la Unión Europea. Eso sí, nuevamente vuelven a la ficción y al engaño de que tras esa separación Cataluña continuaría dentro de la Unión Europea. Bien, el laberinto del proceso es un monumental engaño, un modus vivendi para mucha gente con el presupuesto de todos; puro ilusionismo. Afortunadamente, cada vez más gente se está dando cuenta de que detrás hay truco, hay engaño. La incapacidad –la incapacidad– se disfraza con retórica; la inseguridad, con apariencia de certeza; se cambia la hoja de ruta porque no se tiene hoja de ruta, sino ocurrencias. El barco a Ítaca no se ha movido del puerto de Barcelona, pero hay mucha gente que le interesa que esto siga y siga porque han hecho del proceso su negocio y hay que mantenerlo porque da buenos dineritos. El Gobierno está continuamente ligando el presupuesto a la independencia y eso exige entrar en algunas consideraciones. Quieren, dicen ellos, unos presupuestos para establecer la república catalana, pero digo yo que lo que conseguirían sería instalarnos en el reino de la arbitrariedad y en el populismo, y basándose precisamente en una grosera falsificación de la realidad. Para algunos la libertad es despotismo, y no precisamente ilustrado. «Diuen, diuen, diuen ser muy demócratas, pero a los secesionistas les asusta la democracia, la democracia española y europea, que les queda grande. La democracia exige deliberar, exige convencer, tejer alianzas con los demás para hacer mayoritario un proyecto político de valores, ideas e intereses. Pero los secesionistas, que se saben incapaces de conseguirlo en España y en Europa..., y por eso, en lugar de abrirse, se repliegan, quieren empequeñecer la democracia, empequeñecer su ámbito de decisión. Los secesionistas quieren disminuir la comunidad política con la ilusión de decidir más, y el resultado sería poder decidir menos. Y, miren, frente a ellos hay muchos ciudadanos en Cataluña que no queremos perder capacidad de decidir, que queremos seguir decidiendo sobre los asuntos de Cataluña y también sobre los asuntos del resto de España y de la Unión Europea. Voy a decirlo de otra manera, pero también muy clara: el secesionismo, en nombre de la democracia, bajo la retórica democrática, lo que practica es su mutilación; la democracia es participación, elecciones, primacía del derecho, deliberación, representación, no solo poner las urnas y hacerlo ilegalmente. Naturalmente, el proyecto político de Ciudadanos está en las antípodas del proyecto secesionista. Un proyecto político como el de Ciudadanos, que quiere mantener y ampliar la comunidad política, mantener o extender el perímetro de la democracia, tiene un valor democrático y ético muy superior al proyecto secesionista. El proyecto separatista, que pretende reducir el perímetro de la democracia y la solidaridad y dejar fuera a muchísimos que son ahora conciudadanos, no es el nuestro. Pretenden dejar fuera, los separatistas, a los conciudadanos y decirles que su presente y su futuro les traen sin cuidado, que les importan poco, que allá se las apañen. Frente a ellos, como decía, está el proyecto de Ciudadanos. A nosotros sí nos preocupa el futuro de nuestros conciudadanos españoles y europeos, y por eso queremos seguir decidiendo en España y en Europa; queremos seguir decidiendo para que andaluces, gallegos, valencianos tengan más empleo, buena educación, buena sanidad, buenos servicios sociales. Pero en Ciudadanos no hemos presentado enmienda a la totalidad ni estamos en contra de estos presupuestos solamente por la orientación separatista que los sustenta; también lo hacemos porque son unos malos presupuestos y, a diferencia de lo que nos dice el Gobierno, no preparan Cataluña para el futuro. Si analizamos los presupuestos desde el punto de vista de la igualdad de oportunidades, la equidad y la reducción de las desigualdades, estamos ante unos presupuestos que no devolverán la esperanza a la inmensa mayoría de los 553.000 parados catalanes, y especialmente a los 90.000 jóvenes menores de veinticinco años o a los 79.000 parados mayores de cincuenta y cinco, según la última EPA publicada. Son unos presupuestos que tampoco van a devolver la ilusión y esperanza a una inmensa mayoría del millón 700.000 personas en riesgo de exclusión social, ni a los 139.000 niños que en Cataluña padecen privaciones materiales severas y que, según el Idescat, han aumentado en 20.000 en el último año. Las prioridades de Ciudadanos son otras. Por ello, queremos una reordenación del gasto. Vamos a hacer, en las enmiendas, una reordenación del gasto que haga posible…, que muestre nuestras prioridades y que haga posibles aspectos como los siguientes. Vamos a incrementar o, mejor dicho, vamos a establecer una partida para la renta garantizada de ciudadanía creando un fondo de 67 millones al que se sumarán los 208 de la renta mínima de inserción, y precisamente para poder cumplir lo que el Gobierno ha incumplido, y es establecer esta partida, y que se comprometió parlamentariamente y no lo ha hecho. Pero también –que hay margen, hay margen para hacer sin aumentar los gastos– aumentar la prestación en dependencia en 6 millones de euros. Nosotros lo vamos a proponer. Igualmente incrementaremos la partida para recursos de centros especiales de empleo para fomentar la ocupabilidad de personas con discapacidades y lo haremos en 2,5 millones de euros. Para favorecer la igualdad de oportunidades queremos, también, dotar el presupuesto precisamente con partidas para libros de texto gratuitos y para la educación de cero a tres años, frente a un gobierno que no destina ni un solo euro a estas necesidades. Queremos aumentar, sin que ello suponga más gasto, la escasa financiación para acabar con barracones y para la formación del profesorado. Esto desde el punto de vista social. Si hacemos un análisis presupuestario desde la vertiente de las administraciones públicas y los servicios públicos, estamos obligados a decir algo que no por contundente es menos real: este Gobierno está precarizando a los servidores públicos. Este Gobierno, es lamentable que, a estas alturas, para acabar de cobrar la paga extra del 2012 se tengan que ir los funcionarios, los servidores públicos, hasta el 2018. Y es lamentable que estén pendientes incluso del calendario para cobrar las de 2013 y 2014. Igualmente lamentable es que se haya incrementado el personal interino en un 14 por ciento. Por otro lado –por otro lado–, el Gobierno de la Generalitat no escatima en gastar más, ¿en qué? En altos cargos, con un incremento de un 11 por ciento, y en directivos –en cargos directivos–, con un aumento del 13 por ciento. Resulta curioso, un año más, por cierto –un año más–, la nula voluntad de introducir importantes medidas de ahorro y racionalización de las administraciones, empresas y entes públicos para hacer una administración y un sector público más eficiente que garantice su calidad y continuidad. En Ciudadanos queremos establecer una administración y un sector público que garanticen la prestación de los mejores servicios, eliminando burocracia, eliminando duplicidades, eliminando chiringuitos, haciendo más ágil y flexible la Administración y, por tanto, también más eficiente. Solamente un sector más eficiente y musculado quitará razones a quienes puedan pretender desmontarlo. El Gobierno debería –debería–, si le preocupa el sector público, si realmente tiene interés en hacerlo fuerte, debería realizar una auténtica auditoría integral de la actividad de la Administración. No solamente a nivel económico, también orgánico y funcional; llevar a cabo fusiones; eliminación de entes públicos inoperantes. Se deberían establecer medidas como, por ejemplo, que los consejos de administración no tengan más de cinco miembros; se deberían cerrar aquellos consejos asesores y observatorios que sabemos que no sirven para nada, y se deberían asumir y suprimir los consells comarcals y los entes públicos inútiles. Desde el punto de vista de la economía y el empleo, los presupuestos suspenden. Se nos habla de estar ante un crecimiento superior al resto de España y de la Unión Europea y esta realidad, que es cierta, tapa otra realidad, que es que nos encontramos ante un crecimiento frágil y con los pies de barro. Las mejoras macroeconómicas que hemos observado, que estamos observando, se deben fundamentalmente a la devaluación interna; se deben fundamentalmente a unos tipos de interés bajísimos, a una prima de riesgo, por tanto, muy baja, a la depreciación del euro, a precios de los carburantes especialmente bajos; pero, sinceramente, ninguna de estas medidas se debe a la acción del Gobierno, a la estrategia del Gobierno para mejorar la economía de Cataluña. Con todo –y lo ha dicho también, es verdad, en cierta medida, el vicepresidente–, se empiezan a observar señales de agotamiento de los indicadores y ya en el 2017 decaerá la demanda interna, las exportaciones van a disminuir, el PIB se reducirá al 2,7, la balanza comercial ya es negativa y seguirá siendo negativa por unos 13.000 millones, y eso a pesar del buen comportamiento de las exportaciones. La inversión extranjera directa será en el 2016 sensiblemente inferior al 2015 y menor en 2017. En definitiva, nuestra economía depende excesivamente de la coyuntura económica internacional y el Gobierno tiene que favorecer cambios estructurales que la economía catalana necesita. Y esos cambios estructurales, como son una mayor..., como necesita... Para que Cataluña tenga un crecimiento robusto y sostenible, hemos de ser capaces de producir más bienes y servicios nuevos y con más valor añadido; hemos de mejorar y de introducir cambios en los factores que intervienen en la producción, en la organización, en la gestión de las empresas; hemos de definir y establecer programas –que no se hacen– de mejora de la competitividad de la economía catalana. Sin estas reformas estructurales la recuperación siempre será frágil y el aumento y consumo de la demanda interna acabarán por favorecer las importaciones por encima de las exportaciones, y eso supondrá volver a incrementar el saldo negativo de nuestra balanza de pagos. Tenemos, por tanto, retos importantes delante. Tenemos grandes retos, pero también es verdad que este presupuesto debería apostar ante esos retos decididamente por mejorar el capital humano, la calidad de las instituciones, el apoyo a la industria, a la agricultura, al turismo, a los emprendedores. ¿Y lo hace? Pues, miren ustedes, a medias. Los presupuestos, resulta que en estos presupuestos el apoyo a la emprendeduría y al fomento empresarial disminuyen 1.200.000 euros, el 2,5. Resulta que el crédito oficial disminuye 57 millones, el 6 por ciento menos. Resulta que mientras el Gobierno de la Generalitat está continuamente pidiendo más inversiones a Renfe y Adif, la inversión de la Generalitat en infraestructuras ferroviarias ha disminuido 389 millones, un 32 por ciento. En agricultura, por ejemplo, el incremento, que parecía que podía ser importante, resulta que es el fruto de incorporar por primera vez en el presupuesto las ayudas al desarrollo procedentes de la Unión Europea. En definitiva, resumiendo, el Grupo de Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad a estos presupuestos porque, primero...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...no queremos destinar ni un solo euro al proyecto político de ruptura y separación del resto de España; segundo, no son los presupuestos que Cataluña y los catalanes necesitan para favorecer la igualdad de oportunidades, combatir la pobreza y las desigualdades; tercero, no abordan la ineludible y necesaria racionalización y ahorro en las administraciones, empresas y entes públicos para hacer una administración y un sector público más eficientes, eliminando burocracia, eliminando duplicidades administrativas y chiringuitos. Tercero...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...no supone un incentivo al crecimiento... –acabo, señoría, acabo, estoy en las conclusiones–, no supone un incentivo al crecimiento de la economía y el empleo, que favorezca la prosperidad y el bienestar de los catalanes. Y por todas esas razones Ciudadanos está en contra de estos presupuestos y ha presentado la enmienda a la totalidad. Muchas gracias, presidenta; muchas gracias, conseller; muchas gracias, vicepresidente; muchas gracias, diputados y diputadas. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, en representació del Grup Parlamentari Socialista, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Bona tarda, presidenta. President, vicepresident, consellers, conselleres, diputats, diputades, aquells que ens acompanyen també des de la tribuna, l'equip econòmic de la conselleria, bé, ens trobem avui aquí per debatre sobre els pressupostos que avui el vicepresident Junqueras ens ha presentat, uns pressupostos per al 2017 que esperem que, aquesta vegada sí, els hagi presentat amb l'objectiu d'aprovar-los. I dic això perquè fa tot just uns mesos estàvem aquí mateix debatent els pressupostos del 2016 i aquells no es van aprovar; és a dir que van ser uns pressupostos no nats. I va ser així perquè la nit abans, justament, la CUP va informar que hi hauria un vot negatiu per part seva i, per tant, doncs, el Govern no tenia la garantia que aquests s'aprovessin. Avui estem en una situació similar; no exacta, però sí similar, perquè la CUP ha anunciat que donarà el vistiplau a l'inici dels tràmits dels pressupostos, però no en tenim garantida l'aprovació definitiva. Ara sembla que ens ha dit la CUP que això ho decidirà el 28 de gener. Per tant, fins al 28 de gener, suspens, inestabilitat, i tornem a jugar amb els problemes de la gent, amb els problemes que pateixen les empreses i amb els problemes que tenen moltes entitats. Per tant, de nou, una certa irresponsabilitat. Ja li dèiem en aquell moment, senyor Junqueras, que la responsabilitat de portar aquí uns pressupostos i aprovar-los és seva i del seu Govern, del Govern que conforma Junts pel Sí. I la seva irresponsabilitat és portar-los avui aquí sense saber si els podrà aprovar. I ens tornem a trobar en aquella situació de fa just uns mesos. I això li passa perquè vostès estan atrapats per la CUP i estan atrapats pel procés; per un procés que, sincerament, ja no sabem on ens porta, perquè ha canviat tantes vegades el full de ruta que no sabem on ens porta. I, en canvi, se senten atrapats pel full de ruta, però no se senten vostès atrapats per aquells que estan patint tant, pels que demanen renda garantida de ciutadania, pels que estan en llista d'espera per a una operació quirúrgica, pels que no tenen places de residències, per aquells que s'han quedat sense la plaça pública d'escola bressol, per aquells que no tenen una beca menjador, per aquells que pateixen pobresa energètica... Per aquells vostès no senten atrapats; se senten atrapats per la CUP i pel procés, que, com dic, doncs, de moment, està en un carreró que no sabem si té massa sortida. Si vostè realment el que volgués és preocupar-se per aquests segons i no pel primer, doncs, segurament el que hauria fet és diferent, i hauria vingut aquí amb els deures fets, és a dir, tenint garantida l'aprovació d'aquests pressupostos, que a dia d'avui no la tenim. I hauria obert, ja li ho he dit moltes vegades, ja li ho hem dit moltes vegades des del meu grup parlamentari, una via de diàleg amb els grups per cercar algunes complicitats, per intentar cercar solucions a alguns problemes que té el país. Vostè no ho ha fet. Fixi's si no ho ha fet –i no ho farà– que ha vingut aquí i, cinc minuts abans d'entrar a la cambra, ens han dit que vostè no farà resposta individual als grups parlamentaris, la farà conjunta. Miri que jo tenia esperances de dialogar amb vostè, encara que fos cinc minuts, però ni això ens ha deixat fer: cinc minuts abans ha canviat vostè aquesta tessitura. Doncs, ens sap greu; ni tan sols ens deixa dialogar aquí amb vostè. [[Aplaudiments.]] Farà resposta conjunta a tots els grups, un quart d'hora o vint minuts, i qui dies passa, anys empeny. I això és el seu tarannà i la seva voluntat. I això sí que, sincerament li ho dic, vicepresident, ens sap greu. No hem dialogat abans i ara no vol dialogar ni tan sols aquí a la cambra. Per tant, escolti'm, està molt clar que l'única solució que vostès volen resoldre és la del procés; per això parlen únicament i exclusivament amb la CUP, han dit que és el seu soci prioritari, l'únic soci amb qui volen parlar, i nosaltres el que estem esperant, sincerament, és que la CUP presenti..., hagi presentat les seves esmenes al pressupost, que les puguem veure i sapiguem exactament què és el que demana, per veure si ens podem sumar a les seves peticions, perquè al final la tramitació pressupostària vol dir això: que uns presenten esmenes per intentar negociar amb el Govern. Nosaltres esperarem i mirarem i analitzarem quines són aquestes esmenes de la CUP, per veure si som capaços de modificar aquest pressupost que tan poc ens agrada, senyor Junqueras. Nosaltres hem presentat 1.206 esmenes a aquest pressupost. En són moltes, és veritat; es podrien prioritzar, és veritat, però com que nosaltres tenim un altre model, en tot cas, en podem parlar en un altre moment. El que sí que està clar és que nosaltres presentem aquestes esmenes perquè tenim un altre model de país i un altre model de societat, que evidentment no compartim amb el que vostès presenten en aquest pressupost. Però, per acabar aquesta breu intervenció, miri, vicepresident, vostè ens porta uns pressupostos que de nou arriben tard, i arriben tard perquè ja no s'aprovaran aquest 2016, s'aprovaran el 2017, haurem de fer una pròrroga pressupostària. I no s'aproven quan toca perquè segurament la negociació amb la CUP ha estat molt llarga –total, per aconseguir poques coses, segons el nostre parer, i ho dic amb la boca petita–, i, per tant, doncs, sant tornem-hi; des del 2011 hem sigut incapaços d'aprovar uns pressupostos a l'hora. És a dir que potser ens tocaria que l'any que ve, si segueix la legislatura i tot va amb una certa normalitat, fóssim capaços d'aprovar-ho quan toca, eh? Seria una petició que li fem nosaltres. De nou, uns pressupostos que no tenen garantida l'aprovació; de nou, no saben si el seu soci prioritari els recolzarà, i no obren cap diàleg amb els grups parlamentaris. I, per tant, doncs, a l'espera estarem de les incerteses que porten, doncs, aquest procés i aquesta negociació que vostès tenen amb la CUP. Bé, des del meu grup voldríem explicar-li clarament els motius de la nostra esmena a la totalitat i del nostre «no a aquests pressupostos. Ja ho sap vostè, els pressupostos són la llei més important que aprova un govern, és on es marquen les prioritats, és on apareixen els fets i no les paraules, les realitats i no els desitjos, i, per tant, és on es veu clarament quin és el model de país i de societat que un govern vol tirar endavant. I realment, quan analitzem els pressupostos i anem al detall i a la lletra petita d'aquests, doncs, nosaltres el que diem i el que veiem és que no compartim el seu model i que justament el que nosaltres volem és lluitar contra el model social que vostès aquí ens demostren que volen aplicar. Miri, quatre coses sobre el model social que nosaltres veiem darrere aquests pressupostos. El primer, per una banda, un model de societat de dues velocitats: aquell que pugui s'espavilarà i aquell que no pugui no ho farà. No hi ha una garantia d'igualtat d'oportunitats en aquests pressupostos. És allò del sálvese quien pueda. Aquesta és una de les característiques d'aquest pressupost. [[Veus de fons.]] Sí, després ja li posaré exemples d'això. Dos, un model de societat on el sector públic s'afebleix, s'empetiteix, minva [[veus de fons]] , contràriament –sí–, carregant tot el suport, tot l'esforç en les càrregues familiars, en les famílies; això és el que fan vostès, i després ja m'hi centraré. I sobretot en la xarxa de protecció familiar, silenciant les dones, dificultant la seva trajectòria personal i professional i tornant a un model social antic, on la família és la que s'ha d'encarregar d'allò que no fa l'Estat o que no fa, en aquest cas, el sector públic. Un model molt compartit, per cert, amb el Partit Popular. No només comparteixen això, comparteixen altres coses, ja n'anirem parlant. Tres, un model de país i un model de societat on, depenent del lloc on visquis, tens més oportunitats que a d'altres. I ho dic –i vostè ho sap, i també m'agradaria saber què planteja el Govern per a això–..., vostès són coneixedors del despoblament que estan vivint les Terres de l'Ebre i el Pirineu, de l'envelliment i l'empobriment que tenen les zones rurals de Catalunya. Quina és la proposta que fan vostès? Perquè quan un mira les dades d'inversió veu que la província de Lleida és la més castigada de totes les províncies de Catalunya, quan justament és on hi ha més zones rurals i on hi ha més despoblament. Sí; doncs, segons on viu un a Catalunya, té més possibilitats que altres. Això és desequilibri territorial, i això no és cohesió ni és un model de país que nosaltres defensem. [[Aplaudiments.]] I una altra cosa que passa molt sovint també quan parlem de diferents territoris és que, si en algun lloc hi ha un ajuntament fort, hi ha un ajuntament amb recursos, hi ha un ajuntament amb visió progressista, aquell ciutadà acaba tenint més serveis, perquè acaba suplint el que no fa la Generalitat. I, per tant, també depèn a quina ciutat visquis, depèn a quin lloc visquis, tindràs més oportunitats. Això no pot ser. Un estat..., un govern –a més, un govern que pretén ser un estat– el que hauria d'intentar és que hi hagués una igualtat d'oportunitats clara, visquis a Barcelona, a Santa Coloma o a Riudarenes, és igual, tu hauries de tenir les mateixes oportunitats. I això, en aquests moments, a Catalunya no es dóna. I quatre, un model de societat que no demana esforços a aquells qui més tenen. Nosaltres és un model de societat que no compartim. Estem demanant esforços als de sempre, a la classe mitjana, que gairebé ja no existeix, als treballadors que cada dia són més pobres, als jubilats, als aturats, als treballadors públics..., a aquests els demana esforços. Ara, al 3,16 per cent de la població que guanya més de 60.000 euros, a aquests vint-i-set homes i dones més rics de Catalunya, que entre ells tenen una fortuna de 32.000 milions d'euros, a aquests no els demanem cap esforç. Estem demanant esforços als altres: als treballadors públics, als aturats, als jubilats..., a aquests els estem demanant esforços. I nosaltres aquest és un model que no podem compartir de cap manera. De fet, aquest és un model que vostès comparteixen –hi torno– amb el Partit Popular, un model conservador, un model en què, evidentment, els que més tenen no paguin, que els que paguin siguin les classes populars. No és un model que nosaltres defensem. La veritat és que sorprèn, eh?, la poca capacitat que ha tingut Esquerra Republicana –ja no dic la CUP, faig un apartat– a canviar aquest model de societat que s'ha de dir que va implantar Jordi Pujol ja fa molts anys i que persisteix en el temps. No han sigut capaços de canviar-lo vostès des que està al Govern, per desgràcia. Ens agradaria que fos una altra cosa. I, dits aquests quatre elements que per nosaltres són clau a l'hora de dir: «Vostès defensen un model de societat que no compartim i que és el que marca aquests pressupostos, voldria dir-li que quan vostè parla dels pressupostos més socials, i ha dit vostè aquí més de 1.000 milions d'euros dedicats a partides socials –que és cert que hi ha un augment, i això s'ha de dir–, no és ni molt menys suficient. Ara bé, quan vostè diu: «els més socials de la història, li hem de tornar a dir que no és veritat. Ho va dir el 2014; no era veritat. Ho va dir el 2016; no era veritat. I ara li tornem a dir que no és veritat. I només és que s'han de mirar les xifres. Miri, ja no vaig al 2010, perquè ja sé que el tripartit a vostè no li agrada massa, li agrada més el tripartit que té ara [[rialles]] , però és igual, me'n vaig al 2011. Govern Mas - Sánchez-Camacho, en partides socials: 18.067 milions d'euros –Mas - Sánchez-Camacho. 2017: el seu govern, el govern del procés, 17.831 milions d'euros; números absoluts –números absoluts. En aquests moments, vostè reconeixerà que tenim més problemes d'atur, de pobresa i de desigualtats que el 2011, no? Doncs, menys recursos. Jo, sincerament, si ara vostè em parlava del tant per cent... No, escolti, números absoluts, problemes que té Catalunya avui molt més greus que el 2011, i menys recursos que vostè dedica... I li diré una cosa. Dic «17.831 per ser benvolent, perquè aquí podria treure el que vostès posen aquí com a inversió social lligada al transport i a la mobilitat, que hi posen el perllongament de Ferrocarrils a Sabadell i a Terrassa. Bé, «social..., si això és social, tot és social, eh? És a dir que... Arriba un moment que inclús en aquesta xifra vostès posen això. Posen això, posen l'arribada de la línia 9 fins a la Zona Franca..., és social. Home, tot és social. Però, escolti'm, els altres anys, quan s'analitzava la inversió social, no apareixia ni la mobilitat ni el transport. Per tant, ja no li ho he volgut treure, però és igual, segueix sent menor, segueix sent menor que la del 2011, amb en Mas – Sánchez-Camacho. És així, conseller. I ara, per entrar en alguns detalls més concrets que jo crec que emfatitzen i exemplifiquen això que li estem dient sobre el model de societat, parlem d'algunes coses importants, que són els pilars de l'estat del benestar, el pilar de la igualtat d'oportunitats i el que genera un estat més just i més equitatiu. Molt bé. Educació. Escolti'm, continuem tenint una educació pública infrafinançada. S'ha fet un petit esforç, és veritat, s'ha de reconèixer; però estem en nivells d'inversió..., al 2,17 del PIB, i no ho hem dit nosaltres: hi ha informes, i vostès ho saben, de la Fundació Bofill. Estem a nivells de Laos i Perú, països molt menys desenvolupats que nosaltres, i estem, a més, molt lluny d'assolir el 6 per cent com a objectiu per dedicar a la inversió educativa. Si no apostem per l'educació educativa, sincerament costa veure en què podem invertir millor per garantir el nostre futur, perquè, si no tenim un país ben format, sembla difícil o costarà veure que tinguem una economia forta, sòlida i un país en posicions i amb visió de futur. Vostès... –per posar algunes dades, eh?–, entre el 2000 i el 2015, els centres públics han patit més que els centres privats, les retallades les han patit molt més els centres públics que els centres privats, l'escola pública, l'escola concertada. La pública, en concret, un 19,44 per cent, ha patit, de retallades de pressupost; la concertada, un 4,58. Pel que fa a les aules, una retallada a la pública del 6,75; la concertada, un 2,24. O sigui, estem parlant que realment la pública ha patit molt més quan vostè ha fet retallades. Això també és un model, és un model que evidentment nosaltres podem compartir en part. Cent quinze línies de P3, han eliminat aquest curs 2016-2017: seixanta-una a la pública, cinquanta-quatre a la concertada. Sempre pateix més la concertada, i ho fa ara, que vostès governen, Esquerra Republicana. Ja ho feien els governs de Mas, però ara és manté –es manté. I, per tant, això és una cosa que nosaltres els volem dir d'una clara manera. Després, malgrat aquest augment petit del pressupost, estem per sota un 10 per cent del 2010, però seguim sense realitzar les substitucions des del primer dia i no incrementem els recursos per poder oferir la sisena hora; no s'assegura la formació contínua del professorat; tampoc els recursos per a l'escola innovadora; tampoc per a la renovació pedagògica del nostre professorat... És a dir, hi han mancances importants per a una escola que s'ha de posar en el nivell que li pertoca per ser el segle XXI. I això vol dir instal·lacions i vol dir equipaments, però vol dir, sobretot, professorat, que ha estat molt castigat i que, a més a més, ha de formar-se per poder innovar. I, a l'últim, en educació, mantenim, seguim: zero euros per a l'escola bressol. I això també és model de societat. És a dir, una escola bressol, zero euros de la Generalitat, més càrrega a les famílies, més càrrega als ajuntaments, que ho torno a dir que són els que acaben sempre suplint allò que no fa la Generalitat de Catalunya. I, escolti'm, és molt important, el zero-tres. Cada vegada hi ha més pedagogs que diuen de la importància. I nosaltres, des de la Generalitat, doncs, seguim posant zero euros. Dues velocitats: un sector públic que s'afebleix, amb un ajuntament que fa molts esforços, i les famílies carreguen la feina. Aquell que no pot portar a l'escola bressol el fill? Que es quedi a casa. I, per tant, la dona amb menys oportunitats. I un model de societat que continuem sense compartir. No sé si el comparteix Esquerra, suposo que sí, perquè vostè ha presentat el pressupost; el que no sé és si el compartirà la CUP, espero que no –espero que no– i facin els possibles perquè això canviï amb la tramitació del pressupost. Salut. No hi ha el..., ai!, conseller, benvingut. El pressupost de Salut augmenta tímidament. És veritat, augmenta; però tímidament, tot s'ha de dir. I ho diem perquè encara no hem sigut capaços, ni en serem capaços, de revertir totes les retallades que s'han fet. Per tant, no sé on està el pressupost més social de la història que diu el vicepresident. Escolti, la despesa per capita l'any 2010 era de 1.297 euros/habitant; avui és de 1.182. És menor, eh? És menor. Ara, anem d'habitant, vaig canviant els paràmetres, eh?, perquè veiem que, utilitzant uns o altres, sempre estem per sota –sempre estem per sota–, si ens comparem amb altres anys. L'objectiu hauria de ser el 1.500, eh? –1.500, eh?–, estem en 1.182, vull dir que encara ens queda una mica de recorregut. Per tant, han millorat les coses? Bé, sí, però no el suficient: 12 milions d'euros per 180 CAP, han desaparegut els 55 milions de la partida per millorar les llistes d'espera. Algunes dades –miri, parlo de la meva comarca–: per a una pròtesi de genoll, a l'Hospital de Mataró, esperem 655 dies; a Calella, 805. Déu n'hi do!, potser sí que les ha retallat, però el compromís era 180 dies màxim d'espera en l'operació quirúrgica per a genoll. Doncs, Déu n'hi do!, dels 180 als 805 i dels 180 als 655..., sóc de lletres, eh?, però em sembla que estan bastant per sobre. Doncs, hi hauríem de dedicar una mica més de recursos. Es van comprometre a posar uns recursos, que no hi són, al pressupost. Bé, doncs, vostè em dirà. Vostè em dirà on està aquest pressupost tan social. Uns professionals, que ho sap vostè, que estan en uns nivells molt baixos de precarietat, que estan treballant per sobre de les seves possibilitats. I ja hem vist, per exemple, com vostès no incrementen l'1 per cent dels treballadors a aquells que estan al Siscat, a aquells dels consorcis públics... I hem fet una esmena perquè ells també puguin cobrar, perquè és que al final acabem perjudicant els treballadors dels consorcis públics de la nostra sanitat, que en són molts. Per tant, en aquest sentit, amb Salut tampoc estem satisfets. Mantenim..., no revertim les retallades, i ens sembla que això no és el que pertocaria, tenint en compte aquest creixement que deia –que el deia– el vicepresident que teníem pel que fa als ingressos. I una altra dada que a nosaltres ens preocupa: l'any 2016 creix la despesa familiar que fem per al pagament de les mútues o per tenir una segona mútua, perquè la primera ja la tenim, és la pública, és la que paguem..., creix un 3 per cent. El 25 per cent de la població té mútua, però és que els diners que destinem com a famílies a aquesta sanitat privada, a aquesta mútua privada, és de 1.500 milions d'euros. És una barbaritat. És una xifra brutal: 1.500 milions d'euros. No és això, una societat de dues velocitats? De dues velocitats, perquè qui s'ho pot pagar podrà dir: «Mira, escolti, les urgències estan col·lapsades, me'n vaig a la mútua. «Miri, necessito unes proves diagnòstiques ràpid; miri, me'n vaig a la mútua. I qui no s'ho pot pagar, ni urgències ràpides ni proves diagnòstiques abans d'hora. Doncs aquest és el model de societat que vostès estan defensant; que el ja defensava Boi Ruiz, eh?, i sembla que això, doncs, vaja, continua. I, a més a més, comparteixen una altra vegada amb el Partit Popular, que, fins i tot, volien venir aquí que... –i diu que sí, el senyor Rodríguez–, volien venir aquí a dir que això desgravés de l'impost de l'IRPF. Manda, eh?, manda narices [[rialles]] , diguéssim, tu. Escolti'm, atenció social, per posar una altra dada. Doncs, tornem a reblir aquest model de societat en què el sector públic s'afebleix, carreguem a les famílies la cura dels infants, la cura dels nostres dependents –discapacitats i gent gran. Perquè, escolti'm, no es redueixen les llistes d'espera de residències –ens ho va dir la consellera–, ni les de dependència, ni tampoc aconseguim més prestacions econòmiques per accedir a una plaça, aquells que realment ho necessitarien. Entre l'Estat i la Generalitat, que aquí es posen d'acord, han eliminat i s'han carregat i acaben amb el sistema de dependència del país: un 22 per cent menys de prestacions i un 11 per cent menys per a cuidadores no professionals, amb relació a l'últim pressupost, el del 2005. Per tant, escolti'm, jo..., digui'm on està aquest element social del seu pressupost. Desapareix la partida per a discapacitats. És veritat que sembla que la posen en una altra partida genèrica, però ja no podrem fer-ne el seguiment, ni sabrem si allò puja o baixa... Mostra poca sensibilitat, realment, eliminar una partida per a discapacitats, que tenia 6 milions d'euros, i ara ja no sabem de quant és; molt poca sensibilitat. Destina menys recursos a la renda mínima d'inserció que el que ha dedicat aquest 2016... [[Veus de fons.]] Sí, això són dades de la conselleria, que veig que estan una mica atabalats. No hi ha una partida concreta per a la renda garantida de ciutadania –no hi ha una partida. Miri, hem fet una esmena amb això, també. D'aquestes 1.200, una és aquesta. Hem incorporat una partida nova per a la renda garantida de ciutadania, i l'hem dotada d'una xifra petita, però ampliable. Hem agafat aquests 5,8 milions d'euros que vostès volen dedicar al referèndum que voldríem pactat però que nosaltres creiem que posant una data ja és difícil pactar-ho, per dedicar-ho a la renda garantida de ciutadania. I, a partir d'aquí, ja l'ampliarem. I almenys, escolta'm, podrem començar a parlar i a veure si ataquem una de les demandes més importants que hi ha a la societat catalana, que aquesta és una societat que també demana. Doncs, bé, em sembla que queda clar que és un model social que nosaltres no podem compartir amb vostès, i tant de bo alguns grups de la cambra tampoc comparteixin i puguem lluitar tots contra ell. En treball augmenten una mica els recursos, sobretot els que vénen de l'Estat. Hi ha una..., segueix una aposta clara per l'externalització dels serveis del SOC, per reduir el personal propi. I veiem, ho creiem, que no hi ha una aposta clara per millorar els recursos adreçats als aturats i a facilitar que aquelles persones que estan aturades es puguin reciclar, formar i tornar a trobar feina, i, per tant, iniciar de nou el seu camí cap a la autonomia personal. No hi és al pressupost, nosaltres no ho veiem. De nou és aquell sálvese quien pueda. Qui pugui, que s'ho pagui, que pagui una intermediació, que es pagui una formació i pugui iniciar el seu camí. No veiem en cap moment que aquí el sector públic estigui fort per donar solucions a aquestes persones aturades que necessiten suport per iniciar una altra vegada el seu camí cap a l'autonomia personal, que es fa, entre altres coses, a través del treball. Si entrem a les partides de reactivació econòmica o desenvolupament econòmic, aquí també la decepció és bastant important. Pacte nacional per a la indústria, o indústria: 52 milions d'euros. Ja saben que el 2010 estàvem en 165. Ha augmentat una mica, però quan entres una mica al detall, veus: que hi ha una part que s'augmenta a Acció, molt petita, i una altra que va a Eurecat, però és que Eurecat, que és la fusió dels centres tecnològics avançats, que..., per a qui no ho sàpiga, i que es dediquen a fer transferència de tecnologia del centre a les empreses, aquest acord sobre l'augment dels recursos –i, miri, aquí hi ha el senyor Roger Torrent, se'n recordarà–, ho vam acordar amb l'anterior Govern Mas: 50 milions d'euros en tres anys per a Eurecat. I, per tant, aquest és un compromís que ja venia d'enrere. Es fusionaven amb més recursos per intentar avançar. Per tant, la majoria dels increments que hi han aquí vénen per la part d'Eurecat –la majoria–, que estem contents, perquè la transferència tecnològica és molt important. Escolti'm, ho diu... [[Veus de fons.]] Van dient que no, tots els consellers, però és que ho diu el powerpoint que ens va passar el vicepresident. [[Rialles.]] És que aquell powerpoint estava molt bé, perquè a més estava resumit. Hi ha..., miraves: «Educació. Això, aquí hi ha l'augment tal, sí. Indústria, miri: “Pacte nacional per a la indústria, més 2; Acció, més 1; Eurecat, més 20.” És que ho diu claríssim! És que no m'ho invento, és que és el powerpoint que ens va presentar el vicepresident. En tot cas, revisi'l; si no està bé, revisi'l, i diguin-li que el que ha fet no està bé. Universitats. Van dir –van dir– que... [[Veus de fons.]] Sí..., ui, ui, ja va dient el senyor Coscubiela, que després rebré. [[Veus de fons.]] Universitats. Es van comprometre a reduir un 30 per cent les taxes universitàries, perquè ho vam aprovar en aquest Parlament. No apareix cap reducció de les taxes universitàries. Tampoc un augment del finançament a les universitats públiques. Setze milions d'euros, alguns compromesos per una sentència judicial d'una cosa que hem de pagar als treballadors públics. És a dir, dels 100 milions que demanaven els rectors perquè porten uns quants any amb una reducció del 30 per cent del finançament, res. És a dir, anem amb compte amb l'àmbit universitari. L'envelliment del personal, del PDI i del PAS és molt important. Si no fem una planificació, si no tenim en compte això podem patir. I no veiem en el pressupost..., malgrat que compartim, és veritat, amb el secretari d'Universitats quan ve i quan ens reunim amb ell aquests elements, després, en el pressupost, no hi ha una priorització. Ja ens diu que l'ajudem. Ja ho intentem fer, ja hi han esmenes, almenys socialistes, al pressupost que diuen això. Però després el Govern no acaba responent a aquestes demandes. Per tant, pel que fa una mica a quina estratègia de futur, a quin model econòmic, nosaltres no hi veiem ambició en aquest pressupost. Em sap greu, conseller Baiget, perquè no hi veiem. Segur que vostè voldria, però no hi és; al final el Govern no ha prioritzat això. I, ja, el tercer element que jo comentava, pel que fa al model de societat..., un model de societat que vostès defensen que és que allò..., que pagui qui més..., més, qui més té, que no apareix tampoc en el pressupost. Vostès diuen: «Sí, hem augmentat els impostos, hem creat uns impostos propis... Bé, sí, 120 milions d'euros, eh?, en total. La nostra capacitat..., o sigui, la nostra capacitat per a l'any vinent, de més, és 120 milions d'euros, sempre que l'Estat no ens acabi suspenent el de les begudes ensucrades. Però és... [[Veus de fons.]] No, home, i tant que no! No, però també podríem qüestionar el de les begudes ensucrades. No per res, sinó perquè al final qui acabarà pagant el sobrecost de la Coca-Cola, de la Pepsi o de la Schweppes? Pepsi? No, acabarà pagant el sobrecost de les begudes el contribuent, el ciutadà. I al final, doncs, escolti'm, els de sempre, la classe mitjana, la classe treballadora, pagarà una mica més. [[Veus de fons.]] Sí, home, però tots igual, pagarem –tots igual–, com sempre, tots igual. Sí, perquè això acabarà sent així. I després vostès creen un impost nou i són incapaços de parlar amb el sector, que un sector estil sector agroalimentari i el sector alimentari a la indústria alimentària a Catalunya és molt important, i vostès van ser incapaços de trucar-los i dir-los: «Miri, estem pensant en un impost a les begudes ensucrades, etcètera. No, s'ho van trobar. Home! Doncs, jo crec que el diàleg també estaria bé. [[Veus de fons.]] Sí, no em digui que no, perquè vaig estar reunida amb ells i m'ho van explicar perfectament: es van reunir amb vostès quan ja es van trobar en els mitjans la creació d'aquest impost. [[Veus de fons.]] Sí, senyor Junqueras, sí. Les coses són així. Si vostès no dialoguen amb el sector, no acorden amb el sector, ja veurem després com repercuteix aquest impost, i, si no, l'acabem pagant entre tots, eh?, cadascú de la seva butxaca; però, clar, a uns els repercuteix més que als altres, perquè..., el que guanya 20.000 euros l'any o el que en guanya 150.000 vostè entendrà que no és el mateix la repercussió de la puja d'aquest impost. Per tant, la seva gran aposta i la seva gran voluntat de reformar fiscalment el sistema són petits tributs propis, com el de les begudes ensucrades, que hi podem estar d'acord, però em sembla que nosaltres creiem que no és la solució per augmentar els ingressos o per redistribuir la riquesa o per demanar un esforç més gran a aquells que més tenen. Què els diem nosaltres des de fa temps –nosaltres, altres grups de la cambra, la Plataforma per una Fiscalitat Justa, entre molts altres sectors de la societat civil? Doncs, escolti'm, que aquells que guanyen més de 60.000 euros, que són el 3,16 per cent de la població, no la majoria, el 3,16 paguin una mica més; que aquells que guanyen més de 150.000 euros, que són el 0,36 per cent de la població, paguin una mica més. Vaja, no em sembla que sigui tan injust, és que em sembla que hem demanat esforços, molts esforços, als que guanyen menys, potser ara els toca a aquests que guanyen més, i, per tant, això és el que nosaltres els demanàvem amb la nostra..., o els demanem amb la nostra proposta de modificació de política fiscal: modificació a l'impost de successions, del tram autonòmic de l'IRPF, del patrimoni..., això. Però vostès, això, no ho volen. Bé, vostès, no ho sé, en tot cas, Convergència no ho vol i ha arrossegat Esquerra Republicana, que s'ha deixat portar, i no sabem si acabarà arrossegant la CUP, tant de bo no! Perquè..., però, bé, és igual, perquè si no arrossega la CUP, arrossegarà el Partit Popular, que amb això comparteixen model de política fiscal, i, per tant... [[Veus de fons.]] No, no digui això, senyor Vila, perquè sap què passa? Que en aquesta cambra –sort que hi ha el diari de sessions...–, en aquesta cambra hem votat moltes vegades una reforma fiscal més justa i progressiva que redistribueixi millor la riquesa. I sap amb qui vostè l'ha votat? Junts pel Sí l'ha votat amb el PP sempre –sempre. Per tant, escolti'm, vostès comparteixen política fiscal amb el PP [[aplaudiments]] . No li agradarà, a vostè, senyor Santi Vila? No li agradarà. Però a nosaltres, sí. I jo estic a Barcelona, avui, a Catalunya, Parlament de Catalunya. I, per tant, parlo del que passa avui aquí. I al diari de sessions està escrit. Miri, no demanen vostès esforços als qui més tenen, i, per tant, a nosaltres ens costa molt poder compartir amb vostès aquest model de societat, que segurament comparteixen amb altres grups, però no amb nosaltres. Un model de societat, com he dit, que no és valent amb els que més tenen, que no és valent amb els forts, i nosaltres no podem estar al seu costat. Per acabar, presenten uns pressupostos, de nou, que arriben tard, que no sabem si aprovaran, que generen incertesa i inseguretat perquè ja veurem si s'aprovaran i si haurà d'haver-hi una pròrroga; que també els ho dic: sembla que tampoc és cap drama, que hi hagi una pròrroga pressupostària. L'altre dia el senyor Pere Aragonès, secretari d'Economia, va venir a comparèixer a la Comissió d'Economia –i haig de dir que li agraïm molt aquella intervenció que va fer–, i, escolta, ens va explicar que hi havia hagut modificació de crèdits diversos per valor de més de 1.000 milions d'euros per fer polítiques socials, educatives i de tot tipus. És a dir que si hi ha una pròrroga pressupostària sembla que no és tan dramàtic. És a dir que espero que quan torni aquí no ens demani responsabilitat per aprovar uns pressupostos perquè no hi hagi pròrroga, perquè el senyor Aragonès ens va reconèixer que en pròrroga pressupostària es poden fer modificacions de més de 1.000 milions d'euros. Per tant, escolti, la responsabilitat ja sap que és seva, només seva, i, per tant, espero que vingui aquí a dir-nos que té la certesa que aquests pressupostos s'aprovaran. No ens agrada el model de societat que defensa, del sálvese quien pueda, sense garantir la igualtat d'oportunitats; un model de societat que afebleix el sector públic cada dia més, on el privat, a més a més, ha de suplir el que vostès no fan, i bàsicament això són les famílies; que, a més a més, obliguen els ajuntaments a atendre tots aquells serveis que desatenen vostès i que no demanen esforços a aquells qui més tenen. I miri si això és tan així, i no me'n voldria oblidar, que a qui..., a un dels que estem demanant més esforços, als treballadors públics. Vam acordar el 20 de gener, ara farà gairebé un any, una moció que demanava un seguit d'acords amb els treballadors públics perquè recuperessin la paga del 2012, la del 2013, la del 2014, alguns elements socials, el Fons d'acció social, l'IT –les incapacitats temporals–, els complements de productivitat... Escolti, han sigut incapaços de, almenys, acordar algunes coses. No, només sabem que rebran una part de la paga aquest 2012, una part el 2013..., ai!, una part el 2017 i l'altra el 2018. Però de la paga del 2013 i del 2014 no en saben res. Ja ens ho van venir a dir –dijous ens van convocar, no?, a una reunió–, i ens van dir que la negociació estava aturada, que no s'avançava, que no hi havia voluntat de negociar. I, per tant, ja m'explicaran vostès si hem de «matxacar encara una mica més els treballadors públics. Mentre..., i li ho recordo, i no vull fer demagògia, però és que al final, «hosti, hi ha tan poca sensibilitat que ens fan enfadar, sí. El Govern, a part que..., el Govern i els alts càrrecs, que tenen sous raonables, que jo no dic que no els hagin de tenir, perquè ens sembla que han d'estar ben pagats, però, escolta'm, s'apugen el 2015 un 1 per cent els sous, i es posen la segona paga, que no cobraven. I mentre passa això... –excepte el president, ho haig de dir–, però mentre passa això, que vostè ens va dir: «És la xocolata del lloro, bé, mentre passa això, els treballadors públics no han cobrat encara tota la paga del 2012, ni saben quan cobraran la del 2013 ni la del 2014. Podrien tenir una mica de sensibilitat. Doncs, miri, com els diputats d'aquest Parlament: no cobrin la segona paga, no s'apugin l'1 per cent el sou, home, i donin mostra, i donin exemple a la societat que vostès també poden fer un esforç, que és el que no fan. Poca sensibilitat, aquest Govern. [[Aplaudiments.]] Sí, sense entrar en la demagògia perquè no m'agrada i això portaria a un debat llarg, però em sembla que quan un mira la llei de pressupostos, diu, «home, em sembla que un alt càrrec podria estalviar-se aquesta segona paga, i potser aquests calés anirien a un altre lloc. Sí, aquest recurs podria anar a un altre lloc: a les beques menjador, o a la renda garantida, o a tantes necessitats que té aquest país. Per tant, escolti'm, conseller, vicepresident...
Senyora Romero...
Avui és ara... –sí, ja acabo.
...ha exhaurit el temps.
Avui... –ja estic–, avui és ara, i, per tant, presentin uns pressupostos per resoldre els problemes que tenim ara, i mirant a l'horitzó llarg per resoldre els d'un futur, però sobretot els d'ara, i sembla que vostès s'obliden d'això. Com que l'ara és demà, doncs, s'obliden d'avui. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot... Senyor Turull, per què em demana la paraula? [[Jordi Turull i Negre intervé sense fer ús del micròfon.]] Un recés? Abans o després que parli el senyor Coscubiela? [[Pausa.]] Ara? [[Pausa.]] Algú...? Estan tots d'acord amb aquest recés? [[Pausa.]] No... [[Veus de fons.]] Allà dalt diuen que no, eh? [[Remor de veus.]] Si us plau... Estan d'acord amb aquest recés o no? Es poden manifestar els diferents portaveus? Senyor Carrizosa, sí. Senyor Turull..., senyora Rovira, sí? [[Pausa.]] Senyor Coscubiela? [[Joan Coscubiela Conesa diu: «Quin remei!. Rialles.]] Sí? [[Pausa.]] Senyora Granados, també. Doncs, d'acord. Cinc minuts, eh? –cinc minuts. [[Veus de fons.]] Ho entenc, senyor Salellas, però hi havia majoria. [[Rialles i remor de veus.]]
A continuació, en representació del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Joan Coscubiela. [[Pausa.]] Senyor Coscubiela, quan vulgui.
Bé; gràcies, senyora presidenta. Senyor president, vicepresident, he de començar aquesta intervenció fent un reconeixement sincer a un aspecte important: crec que quadrar pressupostos, els faci qui els faci, amb aquestes condicions econòmiques i polítiques, no és pas gens fàcil; però és molt més difícil si el que els vol quadrar ens ve aquí a fer passar bou per bèstia grossa, que és el que ens ha fet avui, una vegada més, el senyor Junqueras. El Govern ens presenta uns pressupostos que s'assemblen com dues gotes d'aigua als del 2016. De fet, la seva intervenció crec que ha estat, fil per randa, molt semblant a la de fa uns mesos. Són uns pressupostos, sobretot, que nosaltres definiríem com a continuistes; continuistes amb relació al pressupost del 2016, però continuistes també amb relació als pressupostos fets pels governs del president Mas. Són uns pressupostos continuistes amb la negativa reiterada del Govern a dialogar amb gran part d'aquest Parlament. Són uns pressupostos continuistes amb la submissió –literalment, submissió– a les polítiques d'ajust fiscal. Això sí, és una submissió oportunament embolicada, camuflada, amb gesticulació d'aparent desobediència política. I jo no conec ningú que sent submís econòmicament pugui ser desobedient políticament. I em penso que vostès tampoc. Són uns pressupostos continuistes –i això és el més greu– amb la renúncia a fer pagar més als catalans que més tenen per atendre els catalans que més ho necessiten, tal com ens exigeix la Plataforma per una Fiscalitat Justa. Són uns pressupostos continuistes amb unes polítiques que ens aboquen a un país insostenible en termes socials i ambientals perquè manté una societat dual i no fa res per resoldre-ho, sinó que la consolida. Són uns pressupostos continuistes, i això, en termes democràtics, és molt greu, pel reiterat incompliment dels mandats del Parlament. Cap de les grans resolucions d'aquesta legislatura –Ple d'emergència social, debat de política general– apareixen reflectides en aquests pressupostos, amb incompliments gravíssims i flagrants, com la negativa a implementar el 2017 la renda garantida de ciutadania; amb paraules del senyor Junqueras, «perquè no hi ha un acord en aquest sentit. Per a algunes coses hi han mandats democràtics; per a altres, aquests mandats democràtics no serveixen per a res. Estem parlant d'un incompliment greu, el de la renda garantida de ciutadania; per cert, que ha provocat la denúncia de les entitats socials, una vaga de fam, aquest cap de setmana, dels promotors de la ILP, que avui estan a les portes d'aquest Parlament. Estem davant d'uns pressupostos que no responen a les necessitats socials, que són submisos a una política d'ajust fiscal i que renuncien a fer pagar més als que més tenen. I l'única resposta coherent per nosaltres, per Catalunya Sí que es Pot, és presentar aquesta esmena a la totalitat. Si el Govern fa el mateix amb aquests pressupostos que amb els del 2016, no poden pretendre obtenir una resposta diferent. No, almenys, de Catalunya Sí que es Pot. Deixi'm que expliqui per què és greu, per nosaltres, aquesta manca de diàleg. El Govern s'ha tornat a negar a dialogar amb Catalunya Sí que es Pot. I jo crec saber per què: perquè a vostès els fa por debatre fora dels murs protectors de la ciutadella del processisme en què se senten molt còmodes. Amb Ciutadans i amb el PP, vostès s'hi senten de meravella, és una joia fer aquests debats en aquests termes; ara, quan entrem en temes de debats polítics, de debats socials, de debats econòmics, la cosa és complicada. Jo crec que ha estat una estratègia, clarament, dissenyada pel conseller vicepresident Junqueras –al qual he de felicitar, perquè ha estat tot un èxit– per afeblir la posició negociadora de la CUP. I la veritat és que ben bé que ho ha aconseguit des d'aquest punt de vista, perquè avui sortirà d'aquí amb la tramitació d'uns pressupostos quasi idèntics als que van ser rebutjats el 2016. I sens dubte és un mèrit seu, polític, i jo li ho vull reconèixer. Aquests són uns pressupostos profundament submisos, encara que es vesteixin de desobediència. De veritat, sincerament, jo no sé on el Grup Parlamentari de Ciutadans veu que aquests pressupostos puguin ser anticapitalistes, antisistema, en mans de la CUP. Jo no ho trobo per cap costat; més bé són el contrari, són submisos. Per cert, jo no veig el Govern en mans de la CUP. Tampoc m'atreveixo a dir que passi el contrari, de moment. Però el que sí que veig és una cosa, que en tots els temes econòmics, en tots els temes socials importants –ho diu avui un mitjà de comunicació que ha fet un bon treball sobre aquesta qüestió–, vostès, el Govern i Junts pel Sí, amb qui treuen les votacions és amb el Partit Popular i Ciutadans; són amb aquests. La veritable, la veritable aliança econòmica i social, la majoria d'aquest Parlament, és Junts pel Sí, Partit Popular i Ciutadans. Ho hem vist, per exemple, cada vegada que hem discutit sobre concerts educatius, cada vegada que hem discutit sobre política fiscal: cada vegada que hem discutit sobre allò que afecta els interessos econòmics, vostès voten amb la dreta de tota la vida i amb uns altres que no els agrada que els diguin «dreta però fan aquestes polítiques. Són uns pressupostos de submissió, encara que vostès després els emboliquin. De fet, jo crec que és a l'inrevés: precisament perquè vostès fan unes polítiques submises i disciplinades als poders econòmics i a l'Estat espanyol necessiten, per tapar aquesta submissió, tot tipus de declaracions, resolucions, mocions, gestos abrandats i grandiloqüents; com més submissió, més gesticulació. Però el que queda és la submissió, en aquests pressupostos. No ho diem nosaltres, eh? Aquesta afirmació la trec de la mateixa memòria pressupostària que el Govern ha presentat, on fa ostentació del compliment de les lleis d'estabilitat europea, espanyola i catalana, aquesta que diuen que derogaran però que estan aplicant, amb un fariseisme total i absolut. Fins i tot vostès s'enorgulleixen de la reducció del dèficit públic en pocs anys del 4,48 per cent a l'1,93 per cent del 2015. Reivindiquen..., vostè, aquest Govern, eh?, reivindica les polítiques fetes pel Govern de Convergència i Unió, amb el suport primer del PP i després d'Esquerra Republicana, haver reduït el dèficit en 5.169 milions. Paraules de la memòria pressupostària, no meves. I jo també estic d'acord a reduir el dèficit públic, clar que sí. Però com l'han reduït aquells que vostès ara reivindiquen? –per cert, vostès també. Ho han reivindicat..., no a partir de més ingressos fiscals, sinó a cop de retallades de drets socials, a deixar penjada en la pobresa moltíssima gent i de malvendre el patrimoni de la Generalitat –pressupost del 2014. Per cert, senyor Junqueras, la queixa del dèficit, del sostre de dèficit del 0,6 per cent, jo la comparteixo, i estic disposat a anar amb vostè a algun acte, no sé si de desobediència, però sí de fermesa en aquest sentit. Ara, no és creïble vostè en aquest sentit, perquè vostè es queixa que el sostre de dèficit és del 0,6 i ens presenta uns pressupostos amb el sostre de dèficit del 0,5! És vostè l'alumne més avantatjat de les polítiques d'estabilitat de la troica en aquest país. A vostè li donarien el premi al més disciplinat en aquestes polítiques. I una vegada més –ha passat en l'execució del pressupost del 2016– vostès prefereixen complir escrupolosament amb Montoro i Rajoy que amb les persones en situació d'exclusió social. Això és el que es desprèn de la memòria que vostès han redactat; no sé qui l'ha redactat, però ho diu literalment. Clar, i per amagar això necessiten vostès fer el debat aquest, aquest foc d'encenalls, sobre la partida de 5 milions d'euros del referèndum. Miri, no hi entrarem –no hi entrarem–; vostès saben perfectament que el referèndum es pot fer perfectament sense aquesta partida, ho saben perfectament. Si han dedicat 5 milions a la Fira en el pressupost d'aquest any sense que estigués fet i 8 al Liceu, com no ho poden fer amb 5 per al pressupost? Però per què tot aquest soroll? Bé, per tapar allò altre, que és la submissió a les polítiques d'ajust pressupostari. Ho hem dit molts cops i ho repetim avui solemnement: referèndum, sí, nítidament, però no a costa de renunciar a les polítiques socials i a la reforma fiscal; no, almenys nosaltres. És fals que aquests pressupostos siguin els més socials de la història, ja li ho ha dit tothom, però és que, s'agafin els paràmetres que s'agafin, no aguanta aquesta comparació. És certa una cosa..., en el paper, eh?, després, a la vida, ja ho veurem, perquè vostè sap que entre el que s'aprova en el pressupost inicial i l'execució qualsevol semblança amb la realitat és pura coincidència, però és veritat que en el pressupost inicial les partides socials augmenten un 7,3 per cent en termes nominals –per cert, conseller, per sota del 8 per cent de creixement nominal de l'economia, és a dir que fins i tot des d'aquest punt de vista la despesa social creix menys que el conjunt de l'economia des d'aquesta perspectiva. Però és que el Govern amaga..., i vostè ho sap, per això s'ha curat d'espant i ha dit: «No em feu ara comparacions amb el 2010, que la situació és diferent. Sí, sí, molt diferent, però vostè sap i amaga que la despesa social d'aquest any està un 11,4 per cent per sota del 2010: 2.298 milions menys. Però és que ja no és per comparar amb l'etapa del Govern catalanista i de progrés, és que, si es compara en molts paràmetres amb el 2012, la situació també és dramàtica, des d'aquest punt de vista. I això és el que nosaltres proposem revertir i vostès no han trobat mecanismes de fer-ho, perquè han decidit dedicar-ho a altres prioritats. Aquests pressupostos no ho són –no ho són–, de socials, perquè no poden ser-ho mentre no hi hagi recursos suficients. I aquests recursos només poden venir de fer pagar més els que més tenen. La frase que vostè pronuncia moltes vegades però que no aplica mai. És la retòrica aquesta. Almenys no ho aplica mai quan es tracta de fer polítiques. Nosaltres estem plantejant canvis importants en aquest sentit. Per cert, senyor Junqueras, avui vostè ens ha fet un llistat de tots els impostos que fica..., amb aquestes noves realitats, que fica en la llei de mesures fiscals d'aquest any. Perdoni que li ho digui, eh?: ha ocupat més espai o ocupa més espai el títol dels impostos que els impostos. És com aquests restaurants de quiero y no puedo, que un va i veu la carta i és sofisticada i quan mira el plat no el troba. Doncs, això és el que els passa exactament a vostès amb aquests tipus d'impostos. I després ens ha tornat a fer trampes. No és veritat que les mesures que vostè reivindica del Govern Mas hagin suposat..., i del..., sí, dels governs Mas, hagin suposat 1.200 milions més d'ingressos dels que... No, perquè vostè inclou quasi 600 milions de l'impost de patrimoni que el mèrit, perdoni, no és de vostès. El demèrit va ser del Govern Zapatero, que el va suspendre, i el mèrit és del Govern Rajoy, malauradament, que el va tornar a restituir. Vostès l'únic que han fet ha estat mantenir aquesta qüestió, amb unes petites modificacions. No s'apunti vostè aquests mèrits des d'aquest punt de vista. Aquests són els pressupostos de la resignació, i és així perquè vostès tornen a renunciar a fer les reformes fiscals. En el debat del 2016, almenys vostè va donar la batalla, suposadament, senyor Junqueras. Eren els dolents, els de Convergència; els bons, els d'Esquerra, jo batallo, no sé què. Però és que aquesta vegada ni això; aquesta vegada tenim un govern que ens planteja uns pressupostos que tornen a renunciar a la capacitat d'autogovern que té Catalunya per fer reformes fiscals: fer pagar més els que més tenen. Insisteixo que, des d'aquest punt de vista, hi ha molt marge, i li ho està dient tothom –acadèmia, Plataforma per una Fiscalitat Justa, la gent de la plataforma «Pobresa zero...–, hi ha marge per reformar els impostos cedits –tram català de l'IRPF, successions i donacions i patrimoni–, uns marges que poden arribar a ser d'uns quants centenars de milions d'euros quan estiguessin plenament desenvolupats. És evident que una part de la responsabilitat recau claríssimament..., que la manca de recursos recau claríssimament en el nefast i pervers sistema de finançament i en el mateix estatus polític de Catalunya. Nosaltres no només no ho neguem, sinó que sap que, si vostè decideix donar la batalla amb el nou model de finançament i no renuncia a intervenir, ens tindrà a nosaltres claríssimament els primers de tots per donar aquesta batalla. Però, dit això, el Govern no pot quedar només en la simple denúncia d'aquesta situació. El Govern no li pot demanar a la gent que avui pateix cada dia que es resigni a esperar un canvi d'estatus polític de Catalunya. La gent no pot fer com els que fem els debats aquí, que si avui no s'aconsegueix demà sí, hoy no te fío mañana sí, avui no desobeïm demà sí, avui no sé què, no, no; la gent necessita menjar cada dia, des d'aquest punt de vista... I això és la responsabilitat d'aquests pressupostos que crec que vostès eludeixen des d'aquest punt de vista i eludeixen també des de la perspectiva d'aconseguir més recursos. Em sap greu dir-ho, eh?, perquè afortunadament en el català i el castellà hi ha una diferència entre «ser i «estar. Jo no els dic que vostès són insensibles, però sí que els dic que aquests pressupostos són socialment insensibles. Ho són, i molt. Però no li ho dic jo, li ho han dit reiteradament, li ho tornaran a dir també la gent d'ensenyament que està aquí fora; li ho han dit sindicats, organitzacions socials, veïnals, entitats del tercer sector, que li estan reivindicant, entre altres coses, la posada en marxa de la renda garantida de ciutadania. En l'actual situació és absolutament incomprensible que els pressupostos no recullin mesures estructurals per fer front a la situació de pobresa i exclusió social. Miri, ens hem de mentalitzar d'una cosa: que l'important és crear ocupació. Però tal com estan les coses, per circumstàncies personals, per circumstàncies estructurals de la mateixa societat i del sistema, hi hauran determinades persones que quedaran fora d'aquesta possibilitat. Nosaltres no podem continuar tractant-los en termes assistencials. Necessitem que aquesta gent tingui el dret a tenir uns ingressos garantits. Vostès no poden continuar fent una política social assistencialista pròpia del capitalisme compassiu que tant li agrada a la dreta, vostès no, si és que són diferents, cosa que han de demostrar, i, de moment, malauradament, no ho estan demostrant. Es neguen a fer pagar més als que més tenen. I, a més a més, alguns de vostès han arribat a qualificar aquestes propostes nostres de «propostes confiscatòries. No han arribat al que va dir un diputat de Convergència i Unió al Congrés dels Diputats, que va qualificar l'impost de successions com «el impuesto de la muerte –ho va dir en castellà. No, no ha arribat a ser tan demagog des d'aquest punt de vista. Però, miri, en el mateix moment que vostès es neguen a situar aquesta fiscalitat que acusen de confiscatòria, no tenen cap tipus de problema a mantenir un sistema de copagament de les prestacions en situació de dependència que pràcticament expropia les pensions, especialment de les persones amb menys ingressos, les pensions mínimes. Això sí que és confiscatori. Fixi-s'hi vostè bé, eh? Vostès deixen abandonada aquesta gent i fan que, pràcticament, moltes vegades hagin de vendre o hipotecar el seu habitatge per accedir a una plaça privada, o quan arriben a la plaça pública..., un sistema de copagament que no els deixa ni els diners de butxaca, que s'han arribat a dir; senzillament per no tocar els interessos del 4 per cent d'aquests contribuents, que són els que podrien fer aquest esforç des d'aquest punt de vista. Per això és tan important la implantació de la renda garantida de ciutadania; per això. Sobretot perquè vostès, amb la retallada del Govern Mas, en un desastrós estiu, han aconseguit que en aquests moments estigui baixant el nombre de persones, d'expedients que estan oberts amb relació al 2015. Han aconseguit que fins i tot la renda mínima d'inserció cobreixi menys gent des d'aquesta perspectiva. I ja li ho hem dit: no poden qualificar uns pressupostos de «socials quan vostès es presenten amb una renda mínima d'inserció amb un pressupost de 208 milions, que creix nominalment amb relació a l'anterior, però que ja és menys del que vostès saben que es gastaran aquest any del pressupost definitiu que ja han aprovat amb les modificacions que han fet. A això no se li pot dir «un pressupost social. No poden dir-ho sense..., fent-nos passar ase per bèstia grossa. Miri, en matèria d'habitatge. Després de..., m'han prohibit dir que..., com que treballem col·lectivament, el meu grup m'han dit: «No diguis això. Jo anava a dir que després de les fanfàrries de la cimera d'habitatge..., però no ho diré així; diré: «Després de la posada en escena de la cimera, doncs, constatem que, malgrat això... Bé, per exemple, les partides de pagament dels lloguers es situen en el nivell de fa dos anys, quan resulta que en aquests moments el gran problema dels desnonaments, el 90 per cent dels desnonaments es produeixen precisament per impagament de lloguers. És que ni aquesta capacitat de bellugar partides dins del mateix pressupost tenen vostès per atendre com canvien les necessitats socials de la gent. En aquests i en altres aspectes vostès han abandonat claríssimament les persones que pateixen emergència habitacional i energètica. I expulsen aquesta responsabilitat als ajuntaments. Vostès fan amb els ajuntaments el mateix que es queixen que fa l'Estat amb vostès. Els deixen sols davant de la problemàtica, els deixen abandonats i els diuen: «Allà us ho arregleu vosaltres. Una expressió de la manca de sensibilitat social d'aquests pressupostos és que vostès continuen congelant l'indicador de rendes de suficiència de Catalunya. Congelat des del 2010. Clar, vostès saben que això significa que aquest indicador fa que..., mantenir-lo congelat deixa fora de l'accés a determinades prestacions socials a moltíssima gent, i els que la reben, la reben amb una quantia inferior a la que tindrien si el pressupost no estigués congelat. Ah, però és que això ho fan vostès en el mateix moment que a nivell de l'Estat s'està anunciant un increment del salari mínim del 8 per cent. Home, estan passant algunes coses grosses en aquest pressupost, eh? Tot això hi està, tot això no està en el llistat de bones intencions que ens ha llegit el senyor Junqueras, però està en la realitat d'aquest pressupost. Aquest és un pressupost, a més, insostenible, perquè no és només un problema que no es dediquen els recursos suficients a tots; nosaltres som els primers que acceptem que no és possible atendre totes les reclamacions que els fem, és a dir, no, totes les esmenes que nosaltres plantegem segur que no es poden atendre, ni per aquest Govern ni per cap altre. Som conscients d'això. Però el problema no és aquest. El problema és que l'orientació de les polítiques és insostenible; per exemple, l'abandonament de les polítiques de medi ambient. Cauen en picat les partides del programa de medi ambient, i del cicle de l'aigua. Ja escoltaran, ja, la companya Hortènsia Grau. No es preocupin que els donarà la matraca. I vostès saben que quan ho fa, ho fa amb contundència. Un abandonament total de l'ACA: no apareix ni simbòlicament cap partida per a la reversió de la privatització d'Aigües Ter Llobregat. Miri, si ja ho sé, senyor Rull, que és molt dur haver d'acceptar que el departament que un porta l'ha «ningunejat. Però, fixi's, vostè, si el que jo dic és veritat que fins i tot el senyor Junqueras avui en la seva intervenció li deu haver agafat mala consciència, no sé si perquè el van visitar les entitats ambientalistes que ens han visitat, però ha arribat a reconèixer, ha entonat el mea culpa en la presentació d'aquests pressupostos. Però és insostenible també amb relació al model econòmic. I, aquí, el Departament d'Empresa..., a veure, fixin-se vostès bé: quin canvi de model energètic es pot esperar si no es dedica cap inversió significativa al pla d'estalvi energètic, i el suport a les renovables és ridícul. No, amb el que vostès tenen en aquest pressupost no és possible un canvi de model energètic, ni impulsar-lo. I després el tema del sector industrial. A veure, vostès han firmat el pacte «Més indústria, i el pressupost creix, des d'aquest punt de vista, però el conjunt del pressupost d'Empresa no està orientat de cap de les maneres a situar la indústria com un factor clau de l'economia d'aquest país, la que dóna capacitat de manteniment, la que no té estacionalitat, la que crea ocupació de qualitat. No, com no és suficient l'esforç que es fa en matèria d'innovació. I això és molt important per una cosa que vostès diuen en el pressupost, però que després no apliquen, que és el suport a les pimes i a les microempreses. La gran aposta del sector de l'empresa, la gran aposta de la conselleria d'Empresa és per al sector turisme, i jo, que estic d'acord que és un sector important sobretot si es diversifica i perd estacionalitat, el que he de dir és que Catalunya no pot quedar atrapada en l'especialització turística. No podem, és un risc, i, per tant, el que han de fer els pressupostos és anar no a favor de la corrent, sinó, precisament, intentant impedir que s'alimenti aquesta bombolla turística. I això passa entre altres coses també per potenciar els altres sectors, i entre ells el sector industrial. Ja li ho hem dit, eh?, però espero que en la seva resposta, senyor Junqueras, ens expliqui com es pot venir aquí i votar a favor de posar en marxa una banca pública i després reduir en 67 milions d'euros el Programa de crèdit oficial de l'Institut Català de Finances. No ho sé, bé... Bé, jo sé com es pot explicar, no?, aquí es vota el que sigui i..., después si te he visto, no me acuerdo, que és el que passa quasi sempre amb tot. Però, vaja... De la mateixa manera que és insostenible el que fa referència a les inversions. O és fals que les inversions es redueixen un 3,8 per cent, es situen en 1.549 milions d'euros quan l'any 2010 van ser de 5.940? És possible que un país pugui ser sostenible reduint la capacitat d'inversió del sector públic al nivell que vostès l'estan reduint, que és una cosa absolutament febril? Un altre dels aspectes insostenibles és el maltractament del món local. Fins ara ningú n'ha parlat, però jo vull deixar-ho de manera molt clara. Vostès, les partides d'aquests pressupostos, les que depenen de vostès, les mantenen pràcticament congelades. Això sí, ho presenten dient que el pressupost puja un 3,4 per cent. Una mica de barra, tenen vostès, eh?, perquè el que puja, fonamentalment, és la partida del PIE, que és la partida que arriba de l'Estat i que la Generalitat només es dedica a distribuir-la. No, des del punt de vista de la responsabilitat del món local, de la Generalitat, aquest pressupost és un pressupost que maltracta el món local. Per cert, cap novetat, perquè fins i tot en això vostès han heretat la genètica pujolista, que no li ha agradat mai gaire el tema dels ajuntaments i el seu plantejament. S'ha dit ja allò de la funció pública, però vull insistir en una qüestió: els empleats públics estan farts que vostès els reconeguin l'esforç que han fet durant tot aquest temps en el moment de les grans retallades. La gent no viu de reconeixements morals, la gent viu del fet que se'ls pagui el que se'ls deu, i vostès estan allargant-ho molt més que cap comunitat autònoma, molt més. Però no només això, sinó que drets socials bàsics continuen sense ser reconeguts. L'altre dia vam tenir oportunitat d'escoltar, ens ho van recordar, des d'aquest punt de vista: la recuperació del cent per cent de la prestació d'incapacitat temporal que es van carregar; el fons d'acció social; la reducció de les hores lectives dels docents majors de cinquanta-cinc anys, que ens interessa per la qualitat de l'educació i la qualitat en aquests centres; el tema de la substitució de les baixes des del primer dia dels llocs de treball en atenció directa a la ciutadania, la discriminació que encara mantenen amb relació al personal de l'ICS, al qual..., la resta de personal de la Generalitat ha recuperat uns drets que ells continuen sense tenir-los. No està el conseller de sanitat, però algú els hauria de defensar. I entrant en temes de sanitat. Mirin, en temes de sanitat és absurd discutir dels pressupostos, perquè tothom sap que en sanitat el pressupost que s'aprova i el que s'executa després és que no s'assemblen en res absolutament. Vostès saben que han aprovat un pressupost que està per sota del pressupost definitiu del 2016, ho saben de sobres. I, per tant, aquest creixement que vostès imputen a sanitat és fictici, no és així, perquè vostès saben que l'any 2016 almenys 900 milions d'euros s'han hagut de modificar. Per què? Perquè tenim un problema brutal, sempre, continu, no és només del seu Govern, que és aquesta despesa desbocada de farmàcia i de concerts que arrossega la resta de la... daixò, i quan vostès hagin de quadrar aquest pressupost global hauran de prendre una decisió: o assalten el dèficit públic o tenen més capacitat de recaptar –dos aspectes a què sembla que han renunciat–, o resulta que totes les promeses que han fet en polítiques socials no les podran desenvolupar perquè s'ho menja tot la partida de farmàcia i de concerts, s'ho mengen a més automàticament quasi, quasi, des del punt de vista..., sense que ningú ho controli. Deixi'm dir-los, de totes maneres... –i li diuen vostès al conseller Comín, que no està aquí–, vull reconèixer una cosa important en matèria sanitària, que és l'esforç que s'ha fet i el canvi, que vostè ha destacat, en matèria de salut mental. Jo crec que és un canvi important que caldria consolidar. En matèria d'educació, podríem explicar moltes coses. Només vull insistir en una cosa –ja se n'han dit moltes, les faig meves–: el maltractament constant en l'etapa de zero a tres anys. És justament l'etapa que permet claríssimament que l'accés en condicions d'igualtat es materialitzi. Si no s'actua en aquest nivell, la desigualtat es reprodueix, perquè no totes les famílies tenen la mateixa oportunitat de socialitzar amb els seus fills. I vostès continuen maltractant aquesta etapa de..., alguns en diuen «escola bressol, de l'etapa educativa de l'escola zero-tres anys. Però, miri, res del que els pugui dir jo superaria el que els diran, el que els estan dient, en aquests moments, els sindicats d'ensenyament. Si hi ha algun àmbit en què claríssimament aquest pressupost és un pressupost continuista, que aplica les polítiques convergents de tota la vida, és l'àmbit d'educació. Per cert, cultura... Cultura, què els puc dir? Mirin, vostès, aquí, tot el sant dia parlant de la cultura com un element important d'identitat del país. Clar que sí! Però, això en què es nota? No, no... En què es nota des d'aquest punt de vista? On està aquesta prioritat de la cultura? Vostès, un cop la utilitzen com a element simbòlic, després l'obliden. No, la cultura és, a més d'un element simbòlic, i a més a més d'un sector industrial important, és un dret de ciutadania, claríssimament. I per aconseguir-ho, calen més recursos i altres prioritats. No pot ser que els pressupostos dediquin deu vegades més recursos a grans infraestructures que a associacionisme i a cultura popular. No poden continuar menyspreant el món de la cultura a l'àmbit dels ajuntaments. I, sobretot, el que sí que està clar és que amb aquest pressupost avança el desmantellament del Conca. En definitiva, és un mecanisme claríssim de major control polític. Senyor conseller, jo..., he tingut la sensació... No han sabut trobar la perspectiva de gènere d'aquest pressupost, sincerament. Jo em pensava que érem nosaltres que érem torpes. Però com que després vostè, a la seva presentació, tampoc s'hi ha referit en cap de les ocasions, he arribat a la conclusió que no és que no l'hàgim sabut trobar, sinó és que vostès han renunciat que aquests pressupostos tinguin perspectiva de gènere. S'han oblidat de complir la Llei d'igualtat amb relació a incorporar l'obligada memòria de gènere. Però, sobretot, un tema molt important: la violència masclista. No pot ser; tenim un informe de l'Institut Català de les Dones que descriu la precarietat i les mancances de la Xarxa d'atenció i reparació de la violència masclista. Deixi'm que els digui una cosa a tots, de veritat, eh?, amb tranquil·litat. Aquest Parlament no pot continuar fent cada vegada que hi ha un assassinat una declaració institucional contra la violència masclista i a continuació, a l'hora de la veritat, de posar recursos en els pressupostos per esmenar això, no apareix aquest esforç. Aquest fariseisme és insofrible, tan insofrible com la violència masclista que viu, en aquest moment, aquest país. Existeix un pressupost alternatiu. I així que li he anat explicant cadascuna de les crítiques, va acompanyada de les esmenes oportunes. Però és un pressupost alternatiu que té dos eixos. En primer lloc, el reconeixement i implantació de la renda garantida a la ciutadania, que és una reforma estructural imprescindible per garantir ingressos a tothom que no els té. Mirin, escoltin, vostès saben que no és veritat això que ha fet córrer el Departament d'Economia sobre aquest cost descomunal. Vostès saben que en aquests moments el programa que els plantegem té un cost aproximat de 1.400 milions d'euros. Estem disposats a discutir amb vostès si són una mica més, una mica menys. I vostès saben que la despesa a fer el 2017 podria estar al voltant dels 500 milions. Home, és possible fer-ho, eh? Si no es fa és perquè no hi ha voluntat política de fer-ho, i perquè hi han altres prioritats per plantejar-ho. I, en aquest sentit, deixi'm que els digui que vostès no poden dir que no tenen recursos per fer la renda garantida de ciutadania, mentre s'estan plantejant claríssimament que renuncien a fer pagar més als que més tenen, des d'aquesta perspectiva. Aquests pressupostos mantenen la política fiscal de tota la vida de Convergència Democràtica, que ara ha fet seva Esquerra Republicana. S'ha acabat allò de poli bueno, poli malo; tots et foten hòsties, des d'aquest punt de vista. No m'estranya que la coordinadora, la diputada Marta Pascal, estigui tan contenta, tan satisfeta amb la política fiscal d'aquests pressupostos. Des d'aquest punt de vista, jo crec que el que cal plantejar claríssimament és si vostès estan disposats d'una vegada per totes a abordar aquesta veritat, de veritat, que paguin més els que més tenen. I s'ha de fer més en matèria de transparència i racionalització de les despeses. Em refereixo a la consellera i amiga Neus Munté. A veure, si el Govern no té res millor en què gastar-se els recursos que en la campanya d'autobombo de la reforma horària, que és una cosa que encara no existeix (veus de fons) –sí, deixi'm que li ho digui–, jo li dono mil possibilitats d'utilitzar millor els recursos d'emergència social de la gent. Sí, sí, sí. Escolti, què ha de pensar la gent que viu en una situació de misèria i que no té ingressos i això, quan se li diu, per la televisió de la Generalitat, «la vida que els espera? Doncs, miri, la vida que els espera mentre es continua abandonant l'emergència social de la gent és pobresa i exclusió. Això també és un tema de prioritats. Un dels dies..., el dia més de feliç del món serà el dia que sàpiga, exactament, en què es gasta, aquest Govern, les seves despeses de propaganda i comunicació. I dic «propaganda en el sentit més literal del terme. Acabo, acabo amb una addenda. A veure, crec que és bastant probable que aquesta esmena a la totalitat que hem presentat sigui rebutjada. Jo crec que el Govern... –jo crec que sí–, que el Govern té garantida l'aprovació dels pressupostos, com avui té garantida la seva tramitació. Perquè el Govern ho ha aconseguit, una vegada més, utilitzant la coartada del procés. Aquest cop, fins i tot, amb més intensitat; aquest cop ja no és coartada, aquest cop ja és xantatge. No ho dic jo, són paraules de la mateixa Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, que ha qualificat l'actitud del Govern envers a ells com un xantatge. No ho diem de forma crítica, eh?, sincerament. Tots sabem la capacitat destructiva de l'adversari que té la divisió mediàtica a Ítaca, quan li penja algú la llufa de ser l'enemic del procés, i ningú vol carregar amb aquest mort. No és la primera vegada que vostès utilitzen les aspiracions –legítimament–, les aspiracions sobiranistes d'amplis sectors de la ciutadania com a coartada per imposar uns pressupostos socials. De fet, senyor vicepresident, vostè és un especialista en aquestes maniobres. Li recordo que l'any 2014 va aprovar els pressupostos del Govern de la Generalitat amb un argument tan contundent com que eren els darrers pressupostos autonòmics. I va aprovar retallades i va aprovar la mala venda dels pressupostos de la Generalitat. Després, l'any 2015, van repetir la jugada, els havia sortit bé. Aquesta vegada, les retallades eren perquè els pressupostos del 2015 eren els de la consulta del 9-N, primer, i els de les suposades eleccions plebiscitàries, després. Sembla que, a vostès, els ha funcionat bé i, clar, repeteixen la jugada. Però el 2016 hi va haver un accident i és que amb la coartada ja no n'hi havia prou i els pressupostos no es van aprovar. I vostès han decidit apujar la pressió i la coartada s'ha convertit en xantatge; en xantatge perquè aquests pressupostos siguin aprovats. Algú s'hauria de preguntar si..., què passarà..., algú s'hauria de preguntar què passarà si, al 2017, l'únic que queda, d'aquests pressupostos, són les retallades socials, la congelació i aquest model de societat. Algú s'ho hauria de preguntar i s'ho hauria de preguntar abans que sigui tard. Nosaltres som conscients de per què –de per què– vostès opten per això: vostès ignoren els qui més ho necessiten perquè, com s'ha posat de manifest, els qui més ho necessiten són els que menys voten. I vostès protegeixen els que més els voten, que són, entre altres, un 4 per cent de la població. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]]
Senyor Coscubiela, ha exhaurit el temps.
Acabo amb una frase, només: «Aquests no són els pressupostos que necessita el país per fer front a l'emergència social; aquests són els pressupostos que necessita el Govern per a la seva supervivència política. I aquesta és una important raó per a la presentació de l'esmena a la totalitat del nostre grup parlamentari. Malauradament, em penso que no serà possible...
Senyor Coscubiela, ha exhaurit el temps.
...malauradament, em penso que no serà possible. Encara, ho crec, tenim una oportunitat perquè, al 2017, ningú se'n penedeixi d'haver... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, en nom del Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. President, consellers, diputats i diputades, s'acostuma a dir que la primera vegada que es va fer servir l'expressió «perícia marinera es va fer servir per referir-se a la proverbial, gairebé sobrenatural, capacitat que tenia l'almirall Nelson per ser capaç de conduir un vaixell, en la pitjor de les tempestes, de la millor de les maneres. La perícia marinera està sustentada, fonamentalment, en la intuïció, però no només en la intuïció. Amb la intuïció acaba passant exactament igual que amb la inspiració: t'ha d'agafar treballant. En el cas de la perícia política, és exactament igual que la perícia marinera: hi ha una part d'intuïció, però també n'hi ha d'haver una altra de capacitat d'anàlisi objectiva de la conjuntura que et toca viure en cada moment. El 27 de setembre de l'any 2015 el senyor Artur Mas va ser incapaç d'acceptar que el procés, en els termes que ell mateix l'havia dissenyat, havia quedat liquidat. Va ser incapaç d'intuir que el plebiscit, en els termes que ell mateix l'havia dissenyat, que significava que tot aquest costat eren els catalans i tota la resta, sense matisos, érem els botiflers, no li va sortir bé. El senyor Artur Mas, a qui alguns analistes atribueixen un cert rigor franciscà, és evident que no va ser cridat pel camí ni de la intuïció ni de la perícia marinera. I, en lloc de llegir correctament el que havia passat, es va dedicar a continuar per un camí amb una visió del procés com a mandat diví, que va tenir conseqüències: al preu que fos va voler continuar endavant. El preu ja el coneixem tots: l'harakiri polític més notable de la història recent de la política europea. L'harakiri d'una coalició, que era el partit més sòlid de Catalunya, gairebé d'Espanya i part d'Europa, Convergència i Unió, i l'harakiri personal d'ell mateix. Molt honorable president de la Generalitat de Catalunya, si vostè tingués –si vostè tingués– perícia marinera, intuïció, s'hauria adonat fa temps que estem, valgui la redundància, en un temps nou, un temps de diàleg. Les dades del CEO són absolutament concloents: un 46 per cent, aproximadament, dels catalans es consideren independentistes, però només una tercera part d'aquest 46... –que és una xifra, evidentment, gens menyspreable–, però només una tercera part consideren que la independència sigui possible, que el procés tingui futur. Fa uns dies Gesop elevava una miqueta el percentatge cap al 18 per cent dels catalans i uns dies abans Gesop el deixava en el 14. És a dir, només entre un 14 per cent i un 18 per cent dels catalans consideren que el procés portarà cap a la independència. És a dir, el procés, en els termes que vostès mateixos el van dissenyar, està liquidat, «finiquitat. Estem en un temps nou, un temps de diàleg, d'acord per superar el bloqueig polític. Però vostè, senyor president, ha decidit continuar pel mateix camí del senyor Artur Mas, pel mateix camí que va emprendre anteriorment el senyor Ibarretxe, en un procés que ja podem qualificar de destrucció massiva. Un procés de destrucció massiva que està donant els darrers cops de cua i que es mostra, ja, com una successió terrible de desprestigi institucional, exaltació de la provocació per la provocació, fins i tot amb cremes de banderes i de fotos de persones. Estem en un nou temps, un temps de diàleg. I, en canvi, vostè ha preferit continuar, o, millor dit, acatar l'atac al principi d'autoritat i de dignitat dels cossos i forces de seguretat, també de Catalunya, i dels seus responsables, com ha passat amb el cas del senyor Jordi Jané, estigmatitzat, amenaçat i humiliat. De debò, senyor president, que els cal aguantar més aquestes humiliacions? De debò? Estem en un nou temps, un temps de diàleg. I, en canvi, vostè ha preferit continuar –i es mostra amb aquests pressupostos– únicament amb la CUP com a aliat; ha decidit immolar-se políticament, com el seu antecessor. I ho ha fet, a més, llançant-se contra les roques, continuant amb les metàfores marineres, perquè ningú no l'hi obliga. I ja li avanço que aquesta caiguda i aquest xoc contra les roques ni serà èpic ni serà emocionant ni serà patriòtic: serà gris, fosc i trist; fins i tot, una mica semianònim, com li va passar al seu antecessor. I, mentrestant, al seu costat el senyor Junqueras fa un discurs notarial, no es mulla pràcticament res, i amb el seu somriure picarón, espera tranquil·lament la seva caiguda, esperant també el seu propi adveniment com el nou líder del nou tripartit d'esquerres de Catalunya; ara bé, ell com a líder d'un nou pal de paller, en aquest cas, d'Esquerra Republicana de Catalunya. Potser ell sí que té clar, tot i que no ho digui, que el procés està absolutament «finiquitat. De debò, senyor president, i membres del Partit Demòcrata Català, que no s'adonen del que està passant? De debò que són incapaços d'oferir la més mínima resistència a l'harakiri que els seus propis companys els volen administrar tranquil·lament? De debò que són incapaços de fer-ho i d'adonar-se'n? Que estem en un nou temps polític –un temps de diàleg, d'acord–, fa temps que hi han símptomes claríssims. I, fins i tot, en el debat pressupostari, vostè ha tingut ofertes de tot tipus per pactar; ofertes que han rebutjat, exceptuant-ne una. Hi ha hagut una oferta de diàleg del Govern d'Espanya, que ha estat menystinguda. Però també en dues sessions de control anteriors a aquest plenari, el nostre líder, Xavier García Albiol, li ha plantejat la possibilitat de parlar de les coses importants, d'infraestructures de finançament. Ha rebutjat també l'oferta de diàleg del senyor Iceta; aquest sí, home d'una sobrenatural capacitat d'adaptació camaleònica a l'entorn; necessitat ara mateix, com està, d'un nou escenari de ball polític, i que fa sis mesos –no està, i em sap greu– que dóna saltets, «aquí estic, aquí estic!, disposat al que sigui necessari. Ha dit que no –tampoc no hi és– a l'oferta de la senyora Arrimadas, que, en sessió de control –i ho citaré textualment, no fos cas que s'empipés–, va dir textualment: «Vayamos juntos a Madrid a pedir mejor financiación e infraestructuras. Un viatge que faríem de bon grat absolutament tots. Fins i tot, ha rebutjat l'oferta de diàleg que li va plantejar Catalunya Sí que es Pot. I, a més, és curiós, perquè va ser l'oferta amb què vostè va fer servir el llenguatge més cruel i displicent, cosa que no acostuma a ser el to habitual seu, perquè proposaven unes coses, amb què nosaltres no estem d'acord, però –oh!, delicte de lesa humanitat– la volien fer acordada i legal. I això va portar les burles constants del seu equip de govern. Vostè ha preferit parlar només amb la CUP, ha descartat qualsevol altra opció de diàleg. I pactar amb la CUP significa pactar amb la seva ideologia, que no és una altra que el nihilisme polític, la necessitat de destruir-ho tot, ni que sigui a poc a poc, per construir un món nou, o un «home nou, en terminologia maoista. El problema és que el nihilisme és profundament contagiós, és destructiu; no només es carrega carreres polítiques, com he dit abans, o partits polítics, com també he comentat, sinó que vol liquidar el millor de la societat catalana, allò que Vicens Vives va definir com «la feina ben feta. I aquí tenen vostès també un problema d'anàlisi política, manca de perícia marinera. No s'adonen que la CUP, malgrat que ho ha dit moltes vegades i se'ls pot agrair la sinceritat, no és un partit essencialment independentista. Defensaran la independència en la mesura que sigui un instrument per liquidar-ho tot, per construir o, millor dit, destruir un món nou. El pacte amb la CUP, en aquesta primera fase –pot ser molt pitjor a la següent, de les esmenes–, té un preu; un preu que té números, un preu brutal per als catalans. Després explicaré cada número del preu brutal per als catalans. Però abans m'agradaria detenir-me un segon en el que són les raons per les quals han decidit vostès pactar, amb quin projecte polític han decidit pactar. De vegades, hi ha una certa tendència a referir-se als bons companys de la CUP d'una manera certament frívola, als mitjans de comunicació: que si el pentinat de no sé qui, que si les xiruques de no sé quants més, que si vénen i fan no sé quantes coses més... No. És bo analitzar amb quin projecte polític han decidit vostès pactar descartant tota la resta. M'he llegit el programa electoral de la CUP. Digui'm «masoquista; és la meva obligació. En faré cinc pinzellades. Programa de la CUP, apartat «Per un nou model social i econòmic, proposta: col·lectivització de la propietat privada. Programa de la CUP, «Model energètic sobirà, proposta: desmantellament d'infraestructures energètiques. Programa de la CUP, «Activitat pagesa agroecològica, proposta: autarquia alimentària i renúncia a la PAC. Programa de la CUP, «Sobirania econòmica: tancament comercial i aranzels, com el seu amic Donald Trump, exactament igual. Programa de la CUP, «Serveis públics de qualitat: liquidació dels concerts educatius i sanitaris. Programa de la CUP, temes destacats: desobeirem la Unió Europea i sortirem de l'euro; proposta realment notable per a aquell que diu que vol construir un nou estat d'Europa. Però, just quan sembla absolutament impossible superar el deliri, arriba la proposta estrella. Programa de la CUP, apartat «Per un model antipatriarcal: tenim dret a un any sabàtic per a tothom cobrant. [[Rialles.]] Radicales sí, tontos no. [[Aplaudiments.]] Radicales sí, tontos no. Es tracta d'una proposta que apareix curiosament immediatament després d'aquella que parla de la defensa i legalització del cànnabis, sense que això suposi per part meva cap insinuació d'una relació causa-efecte en l'ordre de totes dues propostes, vull que quedi clar... [[rialles]] , no fos que la gent se m'empipés. Però, val a dir, en qualsevol cas, que tenen vostès raó en una cosa, senyors de la CUP, bons companys de la CUP: efectivament, necessiten vostès un any sabàtic, o cinc, o deu o, fins i tot, vint. Molt honorable president de la Generalitat de Catalunya, de debò calia pactar un pressupost amb aquesta tropa –de debò calia pactar un pressupost amb aquesta tropa? El preu del pacte polític amb la CUP... [[remor de veus]] , el preu del pacte polític amb la CUP té conseqüències directes. És un pacte al servei d'una ideologia i té conseqüències directes en el pressupost. Mirin, la bona situació econòmica i les polítiques macroeconòmiques de Luis de Guindos, que sense voler, suposo, el senyor Junqueras ha reivindicat de manera admirable, ens han permès recaptar a Catalunya 3.400 milions d'euros més. Doncs bé, tot i tenir aquesta quantitat enorme de diners més, en què s'ha decidit retallar? S'ha decidit retallar..., ho explicaré. Programa 522, infraestructures ferroviàries: retallada, 32 per cent; programa 543, promoció industrial: retallada, 15 per cent; programa 222, trànsit i seguretat viària: retallada, 10 per cent; programa 521, carreteres: retallada, 2 per cent; programa 561, infraestructures del món rural: retallada, 87 per cent; programa 561, emprenedoria i foment empresarial: retallada, 2 per cent. Després ve el xantatge, efectivament: el Govern va anunciar que sortirien cinc-centes places de mossos, a la CUP no li va agradar, perquè les considerava massa, es queden en 276, clarament insuficients per als reptes en matèria de seguretat ciutadana que tenim endavant. I esperem el que pot passar en les esmenes, que podria ser clarament pitjor. El xantatge continua: s'havien anunciat cent cinquanta bombers, que passen a noranta-nou, clarament insuficients també. En canvi, agents inspectors de l'agència tributària catalana, se n'havien anunciat tres-cents i passen a ser-ne 459. Per a aquests sí que hi han diners de l'increment. En què més s'incrementa el pressupost? En què es fan servir aquests diners que deia abans? Programa 125, agència tributària catalana, increment del 150 per cent; programa 231, relacions exteriors, es dobla directament, una miqueta més fins i tot. I en política social m'afegeixo al que s'ha dit anteriorment: han fet en algun cas una mica de joc de mans trilero, que és agafar un altre cop, com l'any 2016, la partida de transports de viatgers i sumar-la. Però després, si mirem el detall: programa 316, atenció a la discapacitat, retallada del 12 per cent. En resum, aquest pressupost: menys formació professional, menys promoció industrial, menys infraestructures, menys seguretat viària, menys protecció civil, menys seguretat ciutadana, menys emprenedoria; i, a canvi, malbaratament constant de recursos en viatges absolutament impossibles: relacions exteriors, agència tributària catalana o referèndum, al qual dediquen aquests 5,8 milions d'euros. En aquest sentit, m'agradaria també detenir-me un segon en la qüestió del referèndum. Catalunya no necessita cap referèndum. Evidentment, si és il·legal, això ja queda descartat i no cal parlar-ne, però fins i tot, perquè es pot dir i és perfectament democràtic dir-ho, Catalunya no necessita cap referèndum. El que ha passat darrerament a Europa ens demostra que el referèndum no és un bon sistema, que no és una solució, sinó que acaba sent, moltíssimes vegades, un problema. És un referèndum un possible instrument de democràcia participativa? Sí. És imprescindible o condició sine qua non per ser considerat un demòcrata? En absolut. Això no ho diem només nosaltres. Llegeixin entrevistes, llibres, Ignatieff, el canadenc, que diu textualment: «Els referèndums són binaris, no tenen matisos. Consultar i dependre de l'estat d'ànim en un sol dia per decidir una cosa important de futur té –diu Ignatieff– «poca qualitat democràtica. El gran pare de la ciència política moderna, Giovanni Sartori, parla fins i tot del naufragi democràtic que signifiquen els referèndums i els reserva exclusivament per a petites consultes locals, en les quals la gent pugui estar plenament informada. Però és que el que ha passat a Europa està claríssim. Referèndum a França, que va convocar Chirac pel Tractat de la Unió Europea, el Brexit convocat per Cameron, el referèndum constitucional de Renzi, han portat alguna solució? No. Han portat problemes, més problemes. A Colòmbia, un procés de pau que estava ben dissenyat, ara mateix està absolutament estancat per culpa d'un referèndum mal plantejat. A Catalunya no necessitem cap referèndum, no ens enganyin, no necessitem cap referèndum, perquè no són solució, sinó que acaben sent un problema. Vaig acabant, senyora presidenta. Aquest pressupost, deia fa un moment, és menys emprenedoria, menys indústria, menys seguretat ciutadana, menys infraestructures. El pacte amb la CUP converteix aquest pressupost en un pressupost profundament anticatalà. I ho diré amb totes les lletres: el pacte amb la CUP converteix aquest pressupost en un pressupost profundament anticatalà, en la mesura que contravé a tot allò que ha caracteritzat històricament Catalunya i que ha generat l'admiració de tothom. I quines són aquestes característiques que històricament han generat admiració per part de tothom? No me les invento jo, no les diu el Partit Popular: agafin Vicens Vives, que deia abans, o Pierre Vilar. Volen que faci un llistat? Propietat privada; concertació sanitària i educativa d'arrel catòlica, superior a la mitjana espanyola; estalvi familiar, superior a la mitjana espanyola; iniciativa industrial privada, superior a la mitjana espanyola; comerç familiar, evidentment, privat, superior a la mitjana espanyola. Això és Catalunya; no m'ho invento jo, no ho diu el Partit Popular, és la realitat històrica de Catalunya. I això, evidentment, no li agrada a la CUP, per això diuen que ho han de capgirar tot, perquè no els agrada Catalunya com és, necessiten canviar-la radicalment. Hem de tenir present una cosa, i vostè, senyor Junqueras, que és historiador, no hi estarà d'acord, però sap que és veritat. [[Rialles.]] El gran enemic que ha tingut Catalunya, el gran enemic que ha tingut Catalunya històricament no és Espanya, el gran enemic que ha tingut Catalunya històricament és l'anarquisme revolucionari i el col·lectivisme confiscador. De sempre. I, de fet, ser espanyols ens ha ajudat una vegada i altra a superar aquest enemic. I que no dubti ningú que ser espanyols ens ajudarà aquesta vegada també a superar aquest anarquisme revolucionari. Davant del nihilisme, del desprestigi institucional i la ruptura, nosaltres proposem concòrdia, tolerància, convivència i diàleg –i diàleg. I, si vostès no volen dialogar, nosaltres dialogarem directament amb la societat catalana, si vostès decideixen renunciar a ser interlocutors. Allà vostès. Nosaltres sortim humilment a defensar els catalans que gaudeixen matinant, que no necessiten cap any sabàtic, perquè no tenen por a treballar, que miren cap a nosaltres, els polítics, demanant oportunitats, no regals, perquè creuen que el seu destí està en les seves pròpies mans, que el futur de les seves famílies i d'ells mateixos només depèn del seu esforç, perquè són propietaris del seu destí. Sortim a defensar els catalans que volen construir i no destruir. En definitiva, sortim a defensar els catalans que volen relligar tot allò que s'hagi pogut trencar. I tant que es pot relligar, amb aquesta nova etapa de diàleg il·lusionant que s'obre. Aquesta serà sempre la nostra actitud, ahir, avui i com deia fa un moment, de cara al futur. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a respondre, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda. [[Remor de veus.]]
Bé, bona tarda a tothom una altra vegada. President, consellers, conselleres, diputats i diputades, atès que alguns de vostès, almenys, de pressupostos no n'han parlat o pràcticament no n'han parlat, no sé si m'haig de centrar només a respondre les intervencions sobre qüestions pressupostàries o si vostès han fet la seva intervenció perquè potser esperaven una reflexió de caràcter més general, com la que entenc que alguns de vostès han fet. Jo, si m'ho permeten, els demanaria un favor: atès que al llarg de les seves intervencions he entès que se'ns qualificava com a anarquistes, revolucionaris, extremistes, confiscadors, segrestats per l'anticapitalisme, alumnes avantatjats de la troica, encarnació del neoliberalisme, venuts a la dreta, venuts a l'esquerra, venuts a... M'he perdut. Jo haig de confessar que m'he perdut, ja no sé ben bé... Llavors, jo tinc una proposta, en tot cas. Vostès, si volen, l'acullen, i si no la volen acollir no l'acullin, eh? La proposta és: els quatre portaveus que han parlat fins ara podrien reunir-se, parlen entre ells, fan un sumatori de tots aquests qualificatius que ens han dedicat en poca estona, molts d'ells obertament contradictoris; un cop tinguin la suma i la resta feta, ho divideixen per quatre, atès que són quatre portaveus, o per la xifra que els sembli més oportuna, i ens porten un diagnòstic. Perquè jo..., almenys jo personalment els ho agrairé, perquè sabré una mica quina és la percepció general que tenen vostès. L'altra possibilitat –l'altra possibilitat– és que arribem a la conclusió que les seves intervencions no estan guiades per criteris pressupostaris, no estan guiades per criteris econòmics, no tenen res a veure amb els pressupostos, no tenen res a veure amb l'economia i, senzillament, són fruit d'uns discursos que vostès portaven escrits i que en cap cas s'han adaptat a allò que nosaltres hem explicat aquí. I, per tant, això explicaria per què alguns de vostès, durant vint-i-nou minuts i trenta segons, aproximadament, han parlat d'independència, de secessionisme, de referèndum, etcètera, i potser –potser– han dedicat els segons de temps excedit a parlar d'alguna qüestió pressupostària. Jo ara intentaré parlar de pressupostos una altra vegada, perquè segur que tindrem ocasió de parlar d'altres coses en moltes altres ocasions i, per tant, no voldria privar aquells que ens escolten de la possibilitat de parlar sobre pressupostos. Intentaré després fer una reserva final sobre una qüestió no pressupostària. El portaveu, el representant del Grup de Ciudadanos ens deia que «una gestió nefasta... Jo li acabava d'explicar, precisament, que hem retallat a menys de la meitat el termini de pagament i que hem passat de seixanta-set dies, el novembre de 2015, a vint-i-vuit, per sota de trenta, i, per tant, una reducció de trenta-nou dies, el setembre de 2016 –entenc que alguna virtut deu tenir en la capacitat de gestió–; que hem reduït les factures pendents de pagament en gairebé 3.000 milions d'euros en aquest exercici –per tant, entenc que alguna virtut hi deuen tenir. Vostè posava en dubte també les previsions d'increment pel que fa als impostos de transmissions patrimonials, l'AJD, ISD, etcètera. Aquesta és una previsió que es fa en funció de la millora de l'activitat econòmica, no té cap sentit preveure exactament el mateix que hi havia l'any anterior, quan venim d'un creixement del 3,4 i d'una previsió de creixement del 2,7, i també la revalorització dels actius patrimonials, l'increment de les transaccions també de caràcter immobiliari, perquè això ho estem veient cada dia al llarg d'aquest exercici, i, per tant, ens sembla perfectament justificada. Després vostè feia també referència a la previsió en l'increment de la recaptació per successions i donacions respecte de la liquidació del 2015; ha dit que era del 20 per cent. No és del 20 cent, és del 13 per cent i, entre altres coses, s'explica perquè inclou part dels ingressos que afloren el 2017 com a conseqüència de l'assumpció directa de les tasques que fins ara feien els registradors de la propietat i que ens permeten reduir els costos que això representa. A més també és veritat que en el cas de successions és un impost que varia en funció de l'atzar de cada any, i, per tant, no compartim en absolut el seu diagnòstic sobre aquests elements. Ens sembla francament molt poc justificat, o gens justificat. Després també ens criticava l'estimació de la bestreta, perquè deia que era clarament exagerada. No, com ha de ser exagerada, l'estimació de la bestreta? Hem fet una estimació de la bestreta en funció de la mitjana del pes que aquestes bestretes han tingut sobre el PIB en els últims anys. En concret ha sigut una mitjana del 7,5, nosaltres fem una previsió del 7,4; tenint en compte que venim d'una etapa de creixement econòmic, ens sembla no només rigorosa, sinó que fins i tot té un punt de prudent. Per tant, tampoc no compartim el que vostè ens deia al voltant d'això. Després ens parlava que les exportacions es reduïen. No, les exportacions no es redueixen, el PIB no es redueix. En tot cas, el que farà el PIB és créixer una mica més lentament, però no es redueix pas, no? Per tant..., vaja, no... Hi insisteixo, no compartim aspectes absolutament bàsics de la seva intervenció. Després, respecte al pressupost de salut –i a això hi han altres portaveus que també s'hi han referit–, cal tenir en compte que tots els pressupostos de tots els departaments de salut de totes les comunitats autònomes de totes les administracions subestatals tenen una despesa desplaçada que ve d'exercicis anteriors. Això passa a tot arreu, aquí també; per això la liquidació sempre acaba sent més alta que la previsió pressupostària. Però és que això és un fet gairebé universalment –espero no ser exagerat– conegut des de fa molts i molts anys, perquè a tot arreu s'aplica exactament el mateix sistema. Quan diu que el 2017 es farà menys despesa que el 2016, no té en compte que el pressupost es basa no només en la despesa no finalista i no financera, sinó també que l'execució incorpora la despesa finalista, finançada amb ingressos finalistes, i totes les incorporacions es fan al llarg de l'exercici. Per tant, tampoc no té..., vaja, és que no té sentit, el que vostè ha dit. Per tant, no vull qualificar-ho de cap altra manera més enllà del que ja acabo de dir. També ens ha dit que l'economia catalana depèn excessivament del sector exterior. No. Que l'economia catalana estigui fortament vinculada al sector exterior, que estigui fortament vinculada a un món global, és positiu, no negatiu. Què hem de fer? Hem de tendir en direcció contrària? Per tant, que l'economia catalana sigui una economia oberta al món, amb un paper molt rellevant de les exportacions, amb un saldo del sector exterior positiu, que aporta un 0,5 per cent de creixement del PIB aquest any 2016 i una previsió semblant per a l'any 2017, són dades positives. Que les exportacions creixin especialment en els sectors que tenen més valor afegit, que en els d'alta tecnologia, per exemple, arribin als dos dígits, que superin el 10 per cent, tot això són aspectes positius, no pas aspectes negatius. També, centrant-me exclusivament en temes pressupostaris, la diputada Romero deia que depèn del lloc on visquis tens menys oportunitats, i en concret feia referència a les Terres de l'Ebre i l'Alt Pirineu. Aquestes vegueries, aquests àmbits territorials, tenen més euros per habitant en inversió... Precisament, són: l'Alt Pirineu i Aran, 216,8; les Terres de l'Ebre, 134, 5, i Ponent, 112,1. Per tant, no es correspon en absolut amb el que vostè ha dit. Sobre les comparatives amb els pressupostos i les disponibilitats de despesa del 2010 –o del 2011, diguem-ne, eh?, cada u de vostès agafa la partida més alta que ha trobat, no ho sé, en la història, diguem-ne, una és del 2010, una és del 2011, o del 2008, en l'àmbit de les infraestructures, etcètera–, llavors ens diu: «I vostès, respecte a allò, gasten menys, o hi posen menys recursos que en el moment màxim de cada una d'aquestes partides. Per definició, des d'un punt de vista percentual és impossible que sempre estiguem en el màxim de totes simultàniament. I des del punt de vista de valors absoluts, també recordar, com hem fet en la intervenció inicial, i em sembla que és imprescindible tenir-ho en compte, tenir-ho present, que el dèficit de l'any 2010 va ser d'un 4,55 i ara estarem en un dèficit del 0,6, i aquesta diferència és una diferència..., aquestes dècimes de diferència..., si ho comparem amb xifres del PIB català del 2016 ens portaria als 8.000 milions d'euros de diferència. Per tant, jo ja entenc, i ho puc compartir amb vostès, que hi han moltes altres qüestions a què estaria molt bé dedicar més recursos. Però des d'aquest punt de vista, per exemple, només des d'aquest punt de vista, tenim molts menys recursos disponibles, si no és que féssim aquells nivells de dèficit. Però com que aquells nivells de dèficit no els podem fer, doncs..., si no és que vostès els tenen guardats en algun racó i no ens n'hagin informat mai, i per tant ara ens els posin a disposició, no nostra, sinó del conjunt de la societat catalana, cosa que entenc i estic convençut que tots els ciutadans de Catalunya els agrairien àmpliament. De la mateixa manera..., que ens conviden a plantar cara al sostre de dèficit. D'acord. Jo ja els he dit que els agraïa la bona predisposició en aquest sentit a l'hora de plantar cara al sostre de dèficit. Però, un cop hem dit això, quin tros de tall posem a l'olla? Què fem? Dels pressupostos de les administracions subestatals en els quals vostès d'alguna manera participen, o aproven, en quants es salta el sostre de dèficit? En quants? I, per tant, insisteixo també en una altra qüestió, a part d'aquesta pregunta: tot dèficit no finançat és deute que va contra els proveïdors. I, per tant, precisament, el que hem intentat és fer exactament el contrari: és alliberar els proveïdors d'aquest endeutament. Perquè això millora la condició dels proveïdors, que són prestadors de serveis, molt sovint prestadors de serveis absolutament fonamentals des d'un punt de vista social, també. Per tant, més aviat em sembla que hauríem d'anar en sentit contrari. Una altra cosa és que, evidentment, no compartim aquests nivells de sostre de dèficit. I no els compartim i ho expliquem. I, a més a més, ens sentim acompanyats, perquè ens sembla que els nostres criteris tècnics són reconeguts obertament per moltes institucions, inclosa l'Airef, que ens diu: «Sí, sí, és que aquests senyors tenen tota la raó del món. D'acord, tenim tota la raó del món i la intentarem fer valdre en l'àmbit en el qual la puguem fer valdre, però, malauradament, aquests diners de diferència..., aquesta diferència entre el 0,6 decidit pel Govern espanyol i el que nosaltres considerem que s'hauria de correspondre en aplicació estricta d'una llei, que és l'1,18, és una diferència substancial, i de tenir-los a no tenir-los és evident que hi ha una diferència inevitable en l'aplicació pressupostària. Després, també, la senyora Romero feia referència..., o m'ha semblat entendre, i si no és així, doncs, escolti, ho retiro immediatament, que no li agradava l'impost sobre les begudes ensucrades. Però el seu grup el va votar, aquest impost, l'11 de novembre. Per tant, també em sembla... No és una crítica. És a dir, si ha canviat d'opinió, em sembla bé; si no ha canviat d'opinió, també em sembla bé, però en tot cas ho apunto, perquè si algú s'ha sorprès que tingui present aquest fet, ja està, i que cadascú el valori com cregui més oportú. Pel que fa a les modificacions de la pròrroga que es van comentar en la comissió –i que va venir el secretari d'Economia, que vostè entenc també que ha dit que ho va fer molt bé, etcètera, cosa que celebro, perquè el secretari d'Economia ho fa bé, el conseller, no, des del seu punt de vista, però el secretari d'Economia, sí–, aquestes referències de modificació són referències que estan relacionades amb el reconeixement de despeses que majoritàriament vénen d'exercicis anteriors. Per tant, és evident també que aquí hi han unes limitacions en el moviment de partides, en situació de pròrroga. Bé, jo..., em sembla que està bé que ho recordem i que ho expliquem en aquests termes. Amb relació a la intervenció del senyor Coscubiela, que ens parlava, això, del fet que ell també està en contra d'aquest sostre de dèficit del 0,6 per cent, jo li contestaria, o li diria, el mateix que li he comentat en moltes ocasions. Jo estic molt content que estiguem d'acord en aquest aspecte, com entenc que devem estar d'acord en molts d'altres, però un cop estem d'acord això té una conseqüència pressupostària, malauradament, escassa. I si hi ha alguna administració pública que sigui capaç de saltar-se aquest sostre de dèficit sense que això impliqui un deute cap als proveïdors, doncs, escolti, encantats d'estudiar-ho, de mirar-nos-ho tots plegats. Però, de moment, que jo sàpiga, no existeix. Per tant, reiterar-li l'agraïment pel suport que vostès i altres grups ens donen en aquesta qüestió, però, malauradament, això té una conseqüència pressupostària molt escassa, i també en d'altres administracions en què vostès puguin col·laborar en l'aprovació pressupostària. Bé, després hi han molts comentaris de caràcter, hi insisteixo, polític..., als quals vostès han fet referència. Jo no voldria dedicar-hi gaire temps, en la meva intervenció. Entenc que no he parlat en cap moment de qüestions polítiques. En la meva intervenció inicial, almenys, ni he parlat de referèndum ni he parlat d'independència. En canvi, algunes de les seves intervencions han sigut gairebé monotemàtiques sobre aquestes qüestions. Res, només un parell d'aclariments. Un, al senyor Coscubiela: no és «fer passar ase per bèstia grossa, és «fer passar bou per bèstia grossa. I un aclariment al senyor Fernández sobre la paraula «harakiri. En japonès és una paraula desagradable. «Harakiri, en japonès, és una mica grotesca. No la fan servir, no els agrada. Fan servir «seppuku. Li ho dic per si li pot servir en futures intervencions, eh?, per una qüestió de ser més fi en l'ús del llenguatge que fan els nadius en aquesta llengua. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. Procedim ara al torn d'intervencions per a la rèplica dels grups parlamentaris. En primer lloc, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Bien, yo voy a insistir en lo que he dicho, que era una inflación de los ingresos vía determinados impuestos. Mire, yo sigo manteniendo que en el impuesto de sucesiones, cuando precisamente la recaudación realizada, que se ha realizado, hasta octubre del 2016 resulta que es inferior en un 10 por ciento a la que se realizó en el 2015 en las mismas fechas, incluso si me voy a las previsiones finales de recaudación…, pues la verdad es que yo sigo pensando que, ciertamente, teniendo en cuenta las revalorizaciones de los activos…, pues creo que la propuesta de ingresos que nos traen en los presupuestos está excesivamente valorada y es decisivamente optimista. Bien, ustedes dicen: «Bueno, y somos prudentes en el tema de las liquidaciones que nos vendrán por parte del IRPF y del IVA, y de los hidrocarburos. Bien, también aquí vamos a seguir discrepando, naturalmente. ¿Por qué? Pues porque, mire, es verdad que usted dice: «Vamos a seguir creciendo, pero menos. Sí, es cierto. Pero es que ese menos se tiene que traducir y decir: «Bueno, por tanto, la previsión de ingresos, comparativamente, también tiene que ser menor. Entonces, la verdad es que, teniendo en cuenta ese crecimiento, a mí no me salen los números –no me salen los números– de que, por ejemplo, por IRPF vayamos a recoger, o a recaudar, más de 8.000 millones, como ustedes dicen. Entonces, eso es así, y ya tendremos la oportunidad durante el 2017 de ir viendo cómo se va ejecutando la previsión presupuestaria y ver quiénes tenemos razón, si ustedes o nosotros. Dice usted: «Las exportaciones. Bien, pues, claro, las exportaciones se van a reducir en términos porcentuales. Faltaría más que tuviéramos una regresión. No vamos a tener una regresión, pero sí que van a reducirse en porcentual. Y, entonces, aquí viene la reflexión siguiente: esas exportaciones se han basado fundamentalmente en la devaluación interna de los salarios que hemos sufrido. Precisamente, si lo que se quiere es recuperar esos salarios, se van a ver perjudicadas. ¿Por qué? Pues porque el sistema productivo no añade valor a los productos, porque el sistema productivo catalán, igualmente que el español, no crea valor añadido suficiente como para por un lado hacer que crezcan los salarios, pero también podamos vender, digamos, de la misma manera. Por tanto, en la medida en que esos salarios aumenten nos harán menos competitivos, y por tanto podremos exportar menos. No ya, por supuesto, menos de lo que ahora, sino menos cada año. ¿Por qué? Pues porque si no hacemos medidas estructurales que cambien eso, nuestra competitividad se basa fundamentalmente en unos salarios bajos. Y eso es evidente. Y a eso hay que darle un cambio de rumbo, porque, si no, de aquí a cuatro días tendremos los mismos problemas que hemos tenido hace muy poco. Es decir que volveremos a crecer menos de lo que crece la Unión Europea. Volveremos a crecer menos porque nuestra economía, en realidad, es menos competitiva. Y, naturalmente, en base a esa... ¿Qué nos lo ha permitido, además de los salarios bajos? Pues lo que yo le decía: el cambio del euro; la devaluación en los precios de los carburantes, que están como nunca, pero que también es verdad que Cataluña y España tienen una dependencia especial en relación con el petróleo y con los carburantes, y unos tipos bajísimos por parte del BCE, que, como estamos tan endeudados, justamente nos perjudicará especialmente a aquellos países que estamos muy endeudados. Por tanto, cuando yo le decía: «Oiga, aquí no se trata de ir generando déficit y deuda, porque al final eso nos saldrá muy caro, pues eso es un poco lo que le quería…, poner. Y, luego, entrando en aspectos..., también, nuevamente, oiga, yo es que he criticado algo también fundamental, y son los 60 millones de euros de despilfarro de una agencia tributaria que va a recaudar exactamente lo mismo que recauda con un presupuesto de 35 millones. Eso hay que saberlo: eso es un malgasto, eso es un despilfarro que nosotros, desde luego, no vamos, ni estamos dispuestos, a compartir. Y si quiere sigo insistiendo, pero otro tema es el tema del Cesicat, el tema del gasto en proyección o acción exterior, que también, como saben, está repleto de éxitos. Entiéndanme: repleto de éxitos en el sentido de que no nos escucha nadie, no nos atiende nadie, y es un gasto absolutamente inútil. Nada más de momento. Muchas gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda de nou. Li voldria dir cinc coses, senyor Junqueras. La primera és que..., a veure com ho dic perquè no es malinterpreti, però no creu vostè que a vegades li falta una mica el respecte a l'oposició? Home, venir aquí a dir que ens ajuntem en una sala, que fem un «matxembrat del que hem dit i que li fem un resum, no ho sé, o vostè no ens ha escoltat, perquè crec que hem dit coses bastant diferents, algunes similars perquè probablement, doncs, amb Catalunya Sí que es Pot compartim, des del Grup Socialista, bastant la visió del pressupost, però poc amb Ciutadans i gens amb el PP. Llavors, jo no sé si és que vostè no ha escoltat o no li interessa escoltar, però potser el que ha de fer és escoltar-nos als quatre de nou i fer-se el resum del que hem dit i, a partir d'aquí, respondre'ns. Perquè, el que crec és que justament no ha fet, és això. [[Alguns aplaudiments.]] I a més a més, vostè, al final de la seva intervenció, diu: «Jo no he parlat de qüestions polítiques, eh?, els referèndums i... Bé, i de què ha parlat si no ha parlat de qüestions polítiques? Perquè, escolti, és que el pressupost és el més polític que aprova aquest Parlament, és on, negre sobre blanc, posem el que el Govern vol fer. Si no hi ha una cosa més política que això, a mi, m'ho expliqui. I nosaltres hem vingut aquí, i en trenta minuts –uns segons més– hem fet un discurs polític. Sí que podem entrar en coses tècniques, que crec que és el que ha fet vostè molt bé per intentar no entrar en l'àmbit polític, perquè crec que no li interessa prou, o no li agrada prou el que hem dit, que és una altra cosa. Però nosaltres hem fet una anàlisi política del pressupost, on li hem dit: «No compartim el seu model de societat i el seu model de país. No ens agrada aquest model que exemplifica el seu pressupost i, per tant, no l'hi votarem favorablement, i per això hem presentat aquesta esmena a la totalitat. Miri, quan vostè parlar dels ingressos i del dèficit, etcètera, sap que estem amb vostè en la lluita per un millor sostre de dèficit. Doncs, farem el que podrem, i ja ho sap vostè. Sistema de finançament. Home, ens agradaria que poguéssim treballar i negociar amb l'Estat una millora del sistema de finançament. Per què? Home, doncs, perquè si podem millorar avui el finançament, avui més recursos que entren a la Generalitat per dedicar a la millora de la qualitat de vida dels ciutadans. És que encara que només sigui per això. Escolti, siguem pràctics. Els catalans som gent pràctica. I després, més ingressos. Modifiqui la política fiscal, reformi la fiscalitat d'aquest país. Pot aconseguir entre 800 i 1.000 milions d'euros més modificant successions, patrimoni, tram autonòmic de l'IRPF. Sí, sí, podríem estar en els 800 o en els 1.000 milions d'euros. Ah, en tot cas, és molt! És una xifra important. Sí, sí, escolti'm, agafem-ho. Miri, no jo, professors de la Universitat de Barcelona, no vull dir noms, van venir a una jornada de la Plataforma per la Fiscalitat Justa i ens ho van saber dir fil per randa. Per tant, es pot. Vostès no volen. És una altra cosa, però es pot fer una reforma fiscal més justa i més progressiva, que generi més ingressos i redistribueixi aquesta riquesa per millorar les polítiques socials. Es pot fer, però vostès no volen. No passa re. No compartim tampoc això amb vostès. I quan parla de l'impost a les begudes ensucrades, jo no dic que no hi estiguem d'acord. Sí, hi estem d'acord. El que dic és que vostès basen tota la seva política fiscal en aquests petits tributs propis, que, al final, en qui revertiran? En qui revertirà que les begudes ensucrades tinguin un impost? Doncs, probablement, per desgràcia, en un cost més elevat d'aquella beguda ensucrada. I això, què acabarà passant? Doncs, que pagarà igual la beguda ensucrada, amb l'impost, el senyor que cobra vint mil euros l'any que el que en cobra cent mil, només he dit això. No, sí. Bé, vostè dirà... I després una altra cosa. Com es gestionarà aquest impost? Amb unes autoliquidacions que faran els comerciants? Això serà complicat de gestionar. Autoliquidacions que faran cada un dels comerciants segons les begudes ensucrades que han fet. Això ja m'explicaran vostès com ho faran, però fins i tot vostè reconeix en la intimitat que serà complicat de gestionar, també amb els recursos que tenim a l'agència tributària. A més a més, amb la incorporació de tota aquella gestió que fan a les oficines liquidadores dels impostos cedits, que vostè sap que nosaltres hem qüestionat i seguim qüestionant, perquè no creiem que l'agència tributària pugui augmentar amb el personal en aquests pocs mesos, amb les dificultats i les capacitats que li demanem a la gent que ha d'entrar. I vostè ho sap, que han fet vostès moltes proves i no han aconseguit l'objectiu que havien perseguit. Per tant, escolti'm, no és que estiguem en contra d'aquestes begudes ensucrades, és que ens sembla que al final això acabarà repercutint, com sempre, en el ciutadà. I després creiem que la gestió d'aquest impost per aconseguir 40 milions d'euros és molt complexa, quan, escolta'm, modificant el tram autonòmic de l'IRPF aconseguim més recursos i són més justos i progressius. I tant, senyor Torrent, i tant! Ja li passaré el powerpoint que va presentar la doctora Vilalta a la Plataforma per la Fiscalitat Justa. Home, sí, ja li passaré les dades, perquè vostè ho vegi. Una experta en hisenda pública. I després, home, dóna unes dades de renda per capita... És a dir, el que dediquem per habitant a l'Ebre i al Pirineu. Home! Però si justament el que estic dient és que aquests són territoris despoblats; la gent marxa a les ciutats perquè no hi ha serveis. Si em diu el que dediquen per habitant, molt poc, perquè n'hi han molt pocs, per desgràcia, allà. I nosaltres el que volem és que n'hi hagi més. Digui'm quines polítiques faran en aquests territoris perquè la gent no en marxi. No em digui quant hi dedica per habitant; si és que són tan pocs que és irrisòria la quantitat global. No, és clar, utilitzem els paràmetres que ens interessa segons per a què. Doncs, no, digui'm quant invertirà i quants recursos i quantes polítiques per a això. A vegades demanem una mica de rigor. I per acabar, en aquests vuit segons: senyor Junqueras, jo l'entenc a vostè que li surt la vena professor, però dóna vostè moltes lliçons –dóna vostè moltes lliçons–, fins i tot de com hem de parlar els diputats. Home, una mica més d'humilitat i una mica més de rigor i una mica més d'escolta activa quan venim aquí els diputats a fer valoracions polítiques dels pressupostos que vostès ens presenten. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Junqueras, en el parlamentarisme, i vostè ho sap, hi ha una regla d'or: quan un conseller d'Economia no fa el debat un a un amb els grups parlamentaris és perquè no vol debatre, perquè es vol camuflar, perquè no vol contestar, i aleshores s'amaga en comentaris més o menys frívols, simpàtics, donant lliçons, que és el que vostè fa sistemàticament, la qual cosa posa de manifest que molt segur no es deu sentir vostè a l'hora de defensar aquests pressupostos. Jo no crec que sigui manca de respecte el que té vostè cap a nosaltres, tot i que començo a dubtar-ho. Tampoc crec que sigui falta d'humilitat o excés de supèrbia. Senzillament crec que és millor imputar-ho al fet que vostè no es sent segut defensant aquests pressupostos; no es sent segur perquè vostè fa un discurs d'esquerra però ens porta uns pressupostos sense reforma fiscal per fer pagar més als que més tenen. Vostè fa un discurs hiperrealista en l'econòmic i ens presenta un projecte polític hipersurrealista en el polític. I, és clar, quan això ho entres al debat no quadra, i vostè defuig, defuig l'estudi. I per això fa aquesta contestació global que li permet agafar la intervenció del PP i ficar-nos a tots dins del mateix cistell, quan crec que hem dit coses diferents i ens mereixíem una resposta també diferenciada. Per cert, s'ha fixat vostè que el Partit Popular no ha impugnat res significatiu dels seus pressupostos? Curiós, no? Sap per què? Jo crec que sí que ho sé; perquè gran part dels temes econòmics, fiscals, ho han votat vostès conjuntament. Ells estan a favor de la seva política fiscal, la que vostès practiquen, i estan a favor a no tocar els concerts de les escoles d'elit. Ells estan a favor de tot això que vostès estan votant conjuntament, més vegades que amb ningú. Vostès no voten amb la CUP, vostès voten fonamentalment amb el Partit Popular i Ciutadans en tots els temes econòmics, des d'aquest punt de vista. No ens ha donat vostè... Diu que ens hem dedicat a discutir sobre política. No, no, escolti'm, li hem plantejat temes de profund calat pressupostari –i polític, és clar. No, almenys a nosaltres no ens ha contestat a cap dels grans debats que li hem plantejat. El tema de la reforma fiscal: digui'ns vostè per què ha renunciat a una cosa que vostè sempre ha defensat, que el senyor Pere Aragonès ho explicava cada vegada que estava en nom..., representava Esquerra Republicana. Per què ha renunciat vostè a fer pagar més als que més tenen? Que això passa, segons vostè passava, abans d'estar al Govern, per la reforma del tram català de l'IRPF, per la reforma de l'impost de successions i donacions i patrimoni. Per què de cop i volta vostè ha renunciat a aquests plantejaments i a aquestes polítiques quan és conseller? No vol contestar perquè això, sens dubte, és atrapar-lo. Com tampoc ens ha dit per què no vol implementar la renda garantida de ciutadania malgrat que té un mandat. O sigui, no citar en la seva intervenció, ni en la primera ni en la segona, la renda garantida de ciutadania no és un menyspreu ni una manca de respecte a nosaltres, és un menyspreu i una falta de respecte a la gent de promotors de la ILP, la gent que s'està deixant la pell defensant això, i a tota la gent que està esperant tenir rendes garantides. Vostè comença a menysprear massa gent en les seves intervencions. Però és que, a més a més, des d'aquest punt de vista, li faig un plantejament, senyor Junqueras. Li he dit: «Creiem que amb 500 milions per al pressupost del 2017 podríem sortir-nos amb la seva implementació. Dos-cents vuit es gasten ja en renda mínima d'inserció; 232 és el 0,1 per cent del PIB. És a dir, això que vostè pot aconseguir d'aquests pressupostos, perquè vostè el que no diu és que els ha planificat amb el 0,5. Ja té el marge del 0,6. És a dir, pot tirar de 232 milions més. No podem esgarrapar 100 milions i escaig més d'aquest pressupost per arribar als 500 durant l'any 2017 i començar la implementació? Hi ha alguna cosa greu en el seu plantejament. De la mateixa manera que és greu el que vostè frivolitza sobre el tema del dèficit públic. Ningú li està plantejant que el tema del dèficit públic és poc important. És clar que tots volem reduir el dèficit públic, però li he dit: «Hi han dues maneres de fer-ho: una, augmentant els ingressos, fent reformes fiscals; l'altra, retallant drets socials, que és el que s'ha anat fent fins ara, i aquí és on jo li he dit no que vostè sigui l'alumne avantatjat de la troica, que vostè és l'alumne avantatjat de les polítiques de la troica, sí, però no li ho dic jo, ho diu a la seva memòria. S'enorgulleix vostè d'haver reduït el dèficit en 5.600 milions d'euros i d'haver baixat del 4,8 a l'1,9. Ah, el que no diu és que això ha estat a costa d'unes retallades brutals de governs que vostè a alguns ha combatut, a altres ha recolzat, però que ara les fa seves. I aquests són els debats a què vostè hauria d'haver entrat, i no hi ha volgut entrar. Per cert, deixi'm dir-li: l'única referència amb què crec que he lligat claríssimament el debat pressupostari amb la seva estratègia de política. I li ho torno a dir: els seus són uns pressupostos econòmicament submisos i disciplinats, embolicats amb una aparença de desobediència política, i és clar, a vostè això no hi ha qui li aguanta. Per què hem felicitat tots el senyor Pere Aragonés l'altre dia? Que espero que a vostè no l'hagi molestat, perquè semblava que el molestés que el felicitéssim. Doncs, per què? Espero no haver-te causat problemes, Pere. Per què l'hem felicitat? Perquè va fer una intervenció absolutament realista. Però això té a veure com, com vostè diu que no pot quadrar aquest pressupost i no pot superar el dèficit, i l'any que ve un dia ens anirem a dormir amb la legislació espanyola i l'endemà ens despertarem amb la legislació catalana, i tots feliços i contents. I felicidades. Això, no ho entén vostè que li hem de dir això? Que si vostè no és capaç de saltar-se el dèficit públic, no és capaç ni de saltar un pam? I és que és això el que li estem dient. Vostè no ho vol escoltar? És clar, perquè li posa de manifest les seves contradiccions. I bé, jo ja sé per què vostè ve aquí amb aquest excés de seguretat, perquè té el pressupost aprovat, i vostè ho sap. I el té aprovat gràcies a haver utilitzat una altra vegada la coartada i el xantatge del processisme. Li ho hem de dir. A vostè no li agrada, però li ho hem de dir. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Jo, al contrari de la resta de portaveus, estic enormement satisfet amb la intervenció del senyor Junqueras, perquè amb el seu silenci ha ratificat fil per randa tot el que nosaltres hem dit. Perquè, efectivament, jo he dit que vostè s'ha posat de perfil, i avui també. Ha arribat a dir que no volia ficar-se en política. M'ha semblat que per un moment diria aquella frase famosa de: «Haga como yo y no se meta en política. No s'ha atrevit a dir-ho, però, vaja, ho semblava. Després, ha sigut absolutament incapaç de contradir cap de les xifres que ha aportat, malgrat que digui el senyor Coscubiela que no hem fet cap esmena a un pressupost que hem qualificat, fins i tot, d'anticatalà. No ha explicat per què s'ha retallat un 32 per cent en infraestructures ferroviàries, un 15 per cent en promoció industrial, infraestructures de la resta, emprenedoria, la seguretat ciutadana, que s'ha explicat, per tant, els motors tradicionals de creixement de la societat catalana. No s'ha molestat ni un segon a intentar contradir unes xifres claríssimes que nosaltres aportàvem. Tercera qüestió, una qüestió de forma. El president ha posat mala cara quan he fet servir l'expressió «tropa. Com que cuidem des del nostre grup, perquè el sa debat enèrgic ha d'estar sempre presidit pel respecte i les expressions, li diré el que diu la Real Academia Española: «Tropa: Grup nombrós de persones reunides amb objectiu determinat. L'Enciclopèdia Catalana diu: «Dit d'un conjunt de persones aplegades. S'ha de respectar en tot moment la gent i li agraeixo que digui que sí amb el cap, perquè en cap moment s'ha volgut mai ofendre absolutament ningú amb les nostres expressions, i això que quedi clar. I finalment, senyor Junqueras, diu vostè que als japonesos els molesta que diguem harakiri en lloc de seppuku, però sembla que la majoria immensa de catalans saben millor què és l'harakiri que el seppuku. Jo ja sé que vostè encara deu pensar que el món ens mira, però li puc assegurar que pocs japonesos estan veient ara mateix aquest debat, per molt que vostè s'ho pensi. Per tant, continuaré dient harakiri, perquè la gent d'aquí m'entengui. Una mica d'humilitat també li demano en les seves expressions. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a posicionar-se, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Vicepresident..., permetin-me començar amb una prèvia; després continuarem com a grup parlamentari amb deu apunts, per acabar amb una conclusió. És evident –i jo crec que a ningú se li escapa– que avui per nosaltres no és un dia còmode; vivim una situació complicada i complexa. Avui sabem que tothom..., tant uns com altres ens criticaran. Avui sabem que aquells que, malgrat criticar l'statu quo i criticar el regim del 78, no tenen prou valor per abordar de manera decidida la necessitat d'una ruptura amb aquest règim, de manera decidida, clara i diàfana, els qui, també, alguns, es neguen a entendre la necessitat d'esdevenir república del poble català, aprofitaran aquesta ocasió per intentar llançar-nos als lleons. També sabem que aquells que repeteixen «primer la independència i després ja ho veurem tampoc volen entendre les nostres crítiques i es neguen a acceptar moltes de les propostes. Això com a prèvia, perquè tothom sàpiga on som i per què estem aquí, i que acceptem les crítiques i assumim les contradiccions. Fa sis mesos insistíem que el procés de reestructuració del capitalisme està dissenyant societats on l'emergència social es cronifica i es converteix en una realitat de misèria per a milions de persones a casa nostra. I recordàvem que l'austeritat com a recepta per a la sortida de la crisi està sent una molt mala notícia per al conjunt de les classes populars, que veiem com se'ns retallen els drets socials i es precaritzen les nostres condicions de treball i de vida. Davant les dades macroeconòmiques que anuncien creixements incipients, mirem com s'analitza aquest creixement. Per què en lloc de mirar el PIB no mirem quantes hores treballen les persones que entren de nou al mercat? Potser llavors ens adonaríem que, malgrat un creixement econòmic, la precarietat és el que creix dia a dia. Per tant, que també vigilem. En paraules del company, i pastisser, economista, Josep Manel Busqueta, en un model de capitalisme que assegura els seus beneficis a base d'incrementar la pobresa i la desigualtat de forma geomètrica, disposem, en el millor dels casos, d'instruments de política econòmica que ens permeten fer-hi front en proporció aritmètica. Com a resultat tenim que cada any que passa la realitat social empitjora i els recursos que tenim per fer-hi front són més migrats en termes relatius i no gaire superiors en termes absoluts. La política pública avui s'ha convertit en la política de la gestió de la misèria, deixant a cada cop majories creixents de la població a la intempèrie, a redós de la caritat, diu el Busqueta. Com que aquest debat donaria per a moltes hores i avui, malauradament, no és el moment, nosaltres sí que com a grup parlamentari li volem fer entrega i li regalarem al vicepresident un llibre del company Busqueta perquè amb calma algun dia puguem abordar aquest debat. Però anem als pressupostos. Vostè parlava de les enormes dificultats de l'economia catalana i d'una relativa, entre cometes, «millora. Aquest és el primer any en molts que la conselleria del deute disminueix. Podríem pensar que és fruit d'una feina explícita i àrdua per reduir el deute, però en el fons no respon a una política de retallades intencionada, com han patit la majoria de conselleries, sinó que acaba responent a una lògica de l'economia que provoca que els interessos del deute baixin, però que en el fons provoca o genera que acabem l'any amb més deute que com el vam començar. Per tant, aquest tema, com ja hem dit en d'altres ocasions, és un tema que genera..., i que cal analitzar-lo en profunditat, per tant, parlar de relativa millora quan en el fons no desenvolupem polítiques clares en aquest sentit a nosaltres ens genera dubtes. Que les finances de la Generalitat de Catalunya estan en una situació més que delicada no és sorpresa per ningú. Que complir el dèficit imposat pel Ministeri d'Hisenda, per encàrrec de Brussel·les, pagar puntualment deutes, interessos i altres compromisos financers i a la vegada fer front a la inversió social sense incórrer en noves retallades es revela com una missió gairebé impossible, ho sabem. L'autonomisme limita la nostra sobirania econòmica. És evident que en el context de submissió política a l'Estat espanyol i a la Unió Europea existeix un recorregut limitat a l'hora de fer propostes econòmiques de transformació social profunda a través dels pressupostos. Però es pot fer més, es pot apuntar voluntat de canvis, es pot demostrar que la república que construïm és diferent de l'autonomia, de l'autonomisme que hem conegut els darrers trenta anys. Referèndum, procés constituent i rescat social. Els pilars principals d'aquesta legislatura eren, són i seran tres; són tres pilars sobre els quals pivota l'acció política de la CUP - Crida Constituent i sobre els quals reposa el seu desenllaç final, en clau de sobirania, democràcia i justícia social, que pensem que és l'anhel majoritari del nostre poble; com deia fa un moment: referèndum, procés constituent i rescat social. I així, en el Ple de la qüestió de confiança, l'Anna Gabriel va dir: «Han de ser, per tant, uns pressupostos que siguin una eina per guanyar el referèndum. I perquè puguem guanyar el referèndum d'independència, la idea del referèndum ha de poder ser associada a un projecte de progrés, un projecte de majories, un projecte orientat a beneficiar-les i no a un projecte que, com els trenta anys d'autonomisme, estigui orientat a beneficiar i protegir els interessos d'unes elits sovint corruptes i sempre compromeses amb el mateix statu quo que ens ha negat el dret a l'autodeterminació alhora que facilitava que els rics fossin cada vegada més rics mentre la pobresa anava en augment. Nosaltres hem basat això en la necessitat de revertir les retallades. I, en el fons, si mirem el país que ens envolta, els milers de desnonaments, la precarietat i les retallades durant deu anys als serveis públics, ens obliguen a anar més enllà de la proposta que se'ns ha posat sobre la taula, de pressupostos. Si analitzem el projecte avui presentat, veiem com seguim engreixant les arques privades; veiem com, en els serveis públics, es continuen premiant les empreses, fundacions i consorcis allunyats del control públic i ciutadà. Ja sabem que, en això, no coincidim de cap de les maneres. Però és que el model de gestió proposat en aquest projecte és una pròrroga del que hi ha hagut fins ara, és mantenir el model de gestió mixta que per a alguns és d'èxit, però que, sobretot i permanentment, és d'èxit per a aquells qui gestionen el sector privat, ja que són els qui n'obtenen beneficis. Fem que els recursos públics vagin íntegrament a la pública? Treballem per reforçar i blindar definitivament els serveis públics d'aquest país? Perquè, si mirem el Departament d'Ensenyament, on s'afirma que la inversió en educació ha augmentat respecte al 2010, hem de tenir clar que és que el nombre d'alumnes ha augmentat també. Perquè, en educació, els pressupostos del 2017 suposen una inversió de 3.620 euros per alumne; els del 2010 suposaven una inversió de 4.215 per alumne. Així, malgrat que en la proposta de pressupostos s'augmenta 330 milions la despesa en educació –i és l'única despesa que en termes globals millora la inversió dels pressupostos de 2010–, una part important d'aquesta millora anirà a augmentar els concerts educatius: 55 milions d'euros. Propostes per millorar la qualitat de l'ensenyament públic, com són l'augment de sis mil professors, que permetrien desdoblar grups, entre d'altres, podríem augmentar desdoblar grups, podríem, per tant, millorar la qualitat educativa d'aquest país, estan lluny de ser recollides. Aquesta tarda teníem aquí, a les portes, diferents representants de sindicats reclamant aquests sis mil professors més, entenent que aquesta és una aposta clara per l'escola pública, per aquest model d'escola pública que treballa per la cohesió social del país, per la cohesió social de la república. No tenim 140 milions d'euros per fer front a això? Seguim. És preocupant que en un moment de crisi com aquesta el pressupost de la conselleria de Treball i Afers Socials i Famílies augmenti..., no arribi..., o el seu augment no arribi a 200 milions d'euros, d'un total, de pressupost, de 27.000 milions. Creiem, com ja s'ha dit en d'altres grups parlamentaris, que cal abordar d'una vegada per totes la necessitat d'implementar una renda garantida de ciutadania com a dret subjectiu, i, per tant, cal anar més lluny que les paraules, cal posar-hi recursos. I, finalment, el Govern ha decidit no alterar alguns dels elements que més injustícia creen a nivell impositiu i sobre els quals té poder; s'ha dit: successions, patrimoni, el tram autonòmic d'IRPF. I, a més a més, no?, en aquesta lògica, no augmentem o no reformem els impostos de què tenim possibilitat i deixem en residu o marginem els serveis públics. Aquí ens preguntem: és aquesta la voluntat, no canviar res?, és a dir, seguir mantenint els impostos tal com estan?, seguir mantenint els serveis públics tal com estan? És obvi que no es poden voler mantenir tots els privilegis i favors acumulats durant trenta anys i pretendre guanyar el referèndum. I és que estem aquí per guanyar el referèndum, estem aquí per aconseguir o per mostrar que la república és una oportunitat, i per això també els pressupostos haurien de ser el punt d'inflexió en els polítiques socials, no poden ser uns pressupostos continuistes amb unes polítiques neoliberals que durant anys han augmentat les desigualtats i desestructurat els serveis públics. Creuen que mantenint els rescats a les pistes d'esquí, mantenint els avals al Formula One Group del senyor Ecclestone i al circuit de Montmeló, deficitari, o intentant desplegar Barcelona World, construïm la república del 96 per cent? Des del convenciment i la certesa que hi ha alternatives i que es poden fer les coses diferents, nosaltres fem i hem fet una sèrie de propostes d'esmenes a la llei de pressupostos. Entre algunes d'elles, nosaltres proposem combatre les polítiques d'austeritat i de dèficit eliminant topalls i frens a la contractació de personal i l'augment de la despesa en els sectors públics estratègics. A més a més proposem una reducció del 19 per cent de les retribucions dels alts càrrecs i dels eventuals per destinar-ho íntegrament a la renda garantida de ciutadania. Sabem que potser no és suficient però tota pedra fa paret; necessitem un país del 96 per cent. Proposem un major control de les polítiques d'aval de la Generalitat de Catalunya; creiem que no podem continuar avalant projectes com el Circuit de Catalunya. Proposem la creació d'onze programes pressupostaris nous vinculats a fons transversals i que dotem de diferents fons amb diferents objectius: la lluita contra la corrupció i l'evasió fiscal, rescabalar els serveis externalitzats i recuperar-ne la gestió pública amb un fons general, però també amb propostes concretes, com un programa de gestió integral de les emergències, d'eliminar la precarietat de la política cultural, o per rescatar i fer públiques les autopistes catalanes. Són estructures de país, són serveis i patrimoni públic, i, per tant, cal també proveir-los de manera pública. Proposem crear un parc públic d'habitatge arreu del territori. Proposem un fons estructural de cohesió social i per la garantia d'ingressos pensat per desenvolupar la renda garantida de ciutadania..., un fons. I proposem crear una banca pública catalana que vagi més enllà que l'Institut de Català de Finances actual. I finalment proposem també crear un banc de terres. La idea d'aquests fons, que també n'hi ha que van més enllà –un fons d'ajuda a la cooperació, de lluita contra el canvi climàtic, de defensa del patrimoni natural, de polítiques d'igualtat entre gèneres i lluita contra la violència masclista, d'economia cooperativa–, és demostrar que la construcció de la república es fa de manera diferent dels trenta anys d'autonomisme i els centenars d'anys de lògiques on el 4 per cent controla i domina el 96 per cent, que les polítiques es poden fer de manera diferent i es poden fer per a tota la població. Per anar acabant, si aquests han de ser els pressupostos de la ruptura i que, a més, ens facin guanyar el referèndum, com deia, cal plantejar-nos un pas endavant en la resolució de la triple crisi d'on venim: crisi institucional, econòmica i nacional. I, per tant, els pressupostos han de tenir previsions agosarades en cadascun d'aquests tres àmbits: fer pagar més als rics que més tenen, garantir que estem posant la primera pedra per recuperar els serveis públics, posar fil a l'agulla en el finançament del procés constituent i garantir el màxim de bé que s'articularà el referèndum o com s'articularà el referèndum perquè no hi hagi cap esquerda i tinguem clar, com a país, com el farem. Aquesta legislatura ha de ser excepcional i això vol dir referèndum, procés constituent i rescat social. I, com a conclusió, avui el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent fa confiança, però fa confiança no en el Parlament, no en el Govern, fa confiança que serà el conjunt de la població catalana el que finalment acabarà atorgant el sentit veritable d'autodeterminació a aquesta legislatura en què estem. Avui obrim un debat, i obrim un debat amb tota la ciutadania. I a totes elles, a totes les persones, que són les que ens han portat fins aquí, els diem que, pel que resta a nosaltres, continuarem ferms i fermes, com sempre ho hem estat, en el camí cap a la independència, sense donar..., i seguint lluitant per tot allò que representa la lluita pels drets socials i la defensa d'una societat més justa i digna per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Reguant. A continuació, per respondre, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Novament, bona tarda a tothom. Gràcies pel llibre, pel present. Amb en Josep Manel Busqueta vaig tenir ocasió de compartir alguna xerrada ja fa uns quants anys a la Pompeu Fabra. Intentaré fer-hi una ullada tan aviat com pugui. Algunes consideracions al respecte del que s'ha dit, diguem-ne. Respecte al final, que també ha sigut el punt central, potser, de la intervenció, respecte a aquesta tríada formada pel referèndum, el procés constituent i el rescat social, entenem que en gran mesura compartim moltes qüestions. Respecte al referèndum, absolutament; no en tenim cap dubte. Estem convençuts que els camins democràtics són els camins adequats perquè els ciutadans puguin decidir sobre el futur individual i sobre el seu futur col·lectiu. És evident que el referèndum, en aquest sentit, és un instrument democràtic inqüestionable. És cert que alguns grups abans s'han referit als riscos de la celebració de referèndums perquè poden tenir conseqüències que a ells no els agraden; però, també, malauradament, hem vist com eleccions parlamentàries tenen conseqüències que a molts no ens agraden, diguem-ne, i, per tant, no està garantit que les eleccions de caràcter parlamentari sempre donin els resultats... –o les eleccions de caràcter presidencial–, sempre donin els resultats que els diversos grups d'aquesta cambra preferirien com a òptims. Per tant, en el camí del referèndum hi estem absolutament compromesos, com no pot ser de cap altra manera. Nosaltres sempre hem sigut referendistes, sempre hem sigut autodeterministes; per tant, absoluta coincidència en això. Respecte al procés constituent, tres quarts del mateix, diguem-ne. Estem convençuts que ha d'haver-hi un procés constituent de la nova república, que ha d'haver-hi un camí en el qual s'elabori, també, la constitució de la nova república. Entenem que aquest procés constituent ha de ser un procés constituent en el qual hi hagi participació de tots els ciutadans, que hi hagi participació social, que hi hagi participació dels grups polítics, de les entitats, etcètera. I, pel que fa al rescat social, nosaltres estem convençuts que aquests pressupostos també són una demostració de la voluntat de procedir a aquest rescat social i de revertir bona part de les retallades que s'han produït durant els anys de la crisi. Estem convençuts que els pressupostos així ho reflecteixen, que en alguns aspectes són... –per exemple, en termes percentuals, ja s'ha dit–, són els pressupostos de caràcter més social que hi han hagut mai, amb aquest 74,7 per cent del pressupost destinat a aquestes polítiques socials. Ho són també en alguns àmbits en termes absoluts. El màxim del nombre de docents, òbviament. També és cert que això és fruit del creixement vegetatiu del nombre d'alumnes, especialment en aquests moments a secundària, perquè certament a educació infantil el nombre d'alumnes s'està reduint. Però, en tot cas, és una dada certa, diguem-ne. Com també ho és que, al marge d'aquest creixement vegetatiu, hi ha una aposta per ajudar els centres de màxima complexitat. Hi ha una aposta per l'escola inclusiva. I, per tant, ens sembla que, en gran mesura, aquests pressupostos representen aquest rescat social. És evident que voldríem anar molt més enllà. Segurament, o amb tota certesa –«segurament entès com a sinònim de «segur. I així també s'hi han referit els portaveus, també, d'altres grups parlamentaris. Jo hi insisteixo: nosaltres, segurament, moltes de les propostes que s'han fet ens agradaria no només incloure-les, sinó anar encara més enllà. Una altra qüestió és si en aquests moments tenim la disponibilitat pressupostària, la disponibilitat de caràcter polític, perquè els pressupostos també són política, que ens permetin disposar d'aquests recursos en la plenitud amb la qual voldríem. I, certament, aquí hi ha un camí que és un camí que s'ha de fer amb dues cames simultàniament, diguem-ne. Una és com demostrem que la nova república que volem construir, efectivament, tindrà aspectes substancialment millors que la comunitat autònoma del temps present, i, de l'altra, com aconseguim construir aquesta nova república. És a dir, fins que no tinguem aquesta nova república no disposarem de la globalitat dels recursos dels quals volem disposar. Certament, per arribar-hi necessitem també convèncer molta gent que aquest és un camí que val la pena de ser recorregut, amb tota la complexitat amplíssima de la nostra societat, d'aquest ventall tan ampli que la nostra societat representa i que permet, per exemple, que un diputat del PP citi Pierre Vilar, historiador marxista, diguem-ne, eh?, cosa que nosaltres celebrem perquè entenem que també és una demostració d'aquesta complexitat social que caracteritza el nostre país com un aspecte positiu. Respecte a l'increment del deute. El deute, la previsió és que creixi un 1,6 per cent, perquè estem en una situació, en un context de dèficit, en concret en un dèficit que si es complís la previsió fixada unilateralment pel Govern espanyol del 0,6 per cent, doncs, s'acostaria als 1.400, 1.500 milions d'euros. Per tant, hi ha un creixement del deute previst. També és veritat –i això hem tingut ocasió d'explicar-ho– que, en termes de producte interior brut, hi ha una disminució del deute expressat en termes de producte interior brut per una raó. Jo, em sembla que ho he explicat també amb tota la franquesa i naturalitat de la qual he estat capaç. Perquè hi ha un binomi, hi ha una combinació que és un creixement del PIB relativament elevat: creix el doble que la mitjana de la zona euro, i, al mateix temps, una reducció progressiva, sovint imposada, en la qual no necessàriament hi estem d'acord. De fet, nosaltres diem que el dèficit hauria d'estar, com a mínim, en l'1,18. Per tant, no és que estiguem contents d'aquesta reducció del dèficit; però, en tot cas, aquesta reducció del dèficit a la qual en aquests moments no tenim els instruments per respondre, combinat amb el creixement del PIB, comporta que el deute expressat en termes PIB disminueixi per primera vegada, segons aquesta previsió, en un 0,4 per cent i que l'increment, aquest any 2016, hagi sigut un increment del 0,1 per cent. És evident que això, i també ho he dit, té conseqüències no positives, té conseqüències negatives, en el sentit que limita la nostra capacitat de despesa i d'inversió, que ens sembla que seria útil en determinats àmbits, tant per respondre les necessitats del temps present com per garantir un creixement econòmic que comporti també uns bons pressupostos en el temps futur. Al mateix temps, però, o precisament per això, volem fer el camí que volem fer, perquè volem assumir tota la responsabilitat o totes les responsabilitats. La responsabilitat ens agrada tant que la volem tota, i que volem que aquest país la tingui tota, i que, per tant, les decisions que prenguem no siguin atribuïbles a ningú que les prengui lluny de casa nostra. Per tant, em sembla que en aquest aspecte tenim recorregut per treballar-hi. Efectivament, la situació financera de les institucions públiques és delicada, certament, de totes elles, i, precisament, si alguna, almenys parcialment, millora, almenys en el sentit que acabo d'expressar ara de la reducció del deute en termes PIB, és precisament el que passa a Catalunya, per aquest creixement notable de l'economia catalana. Però certament la salut financera és delicada a totes les administracions públiques de pràcticament tots els estats occidentals. Amb l'amenaça que ho serà encara més quan els tipus d'interès pugin. I tard o d'hora els tipus d'interès pujaran. No sabem del cert ni quan ni en quin moment, ni amb quina intensitat; però, probablement, si els tipus nord-americans continuen pujant, el que passarà és que, sobretot, en segons quina intensitat pugin, hi haurà un desplaçament d'estalvi, per exemple, d'estalvi europeu, per buscar un tipus d'interès més alt. I quan això passi, doncs, probablement el Banc Central Europeu i les institucions europees respondran també amb un increment del tipus. Recordeu: en termes catalans un increment de l'1 per cent en els tipus d'interès acabaria comportant, d'alguna manera o altra, un increment en el cost del servei del deute d'uns 750 milions d'euros, i, per tant, és evident que això té un impacte molt important. Si ho comparem amb l'increment de la capacitat pressupostària, des d'un punt de vista departamental, equival a la meitat de l'increment que es produeix aquest any, en aquest sentit. En termes de l'Estat espanyol, jo l'altre dia vaig tenir l'ocasió d'explicar-ho en el Consejo de Política Fiscal y Financiera, perquè els vaig explicar: «Escoltin, nosaltres és evident que volem fer la independència, farem un referèndum, és bo que ho sentin per boca nostra. Siguin conscients que això tindrà implicacions per a tots vostès. Per tant, no ho sé..., vostès també és bo que es preparin en aquest sentit. Recordin que pot haver-hi un increment del tipus d'interès, i això té conseqüències sobre les disponibilitats pressupostàries de totes les administracions que vostès representen. En el cas del Regne d'Espanya, un increment d'un 1 per cent en el tipus d'interès implica un increment en el cost del servei del deute de 10.000 milions d'euros. I és evident que 10.000 milions d'euros és una xifra molt notable, especialment si veiem els esforços que intenta fer el Govern espanyol per cobrir 5.500 milions d'euros, 6.000 milions d'euros, i totes les mesures de caràcter fiscal que adopta, com, per exemple, anticipar el pagament de l'impost de societats, no permetre el fraccionament del pagament de l'IVA, amb les conseqüències que això té sobre les previsions de les empreses, la seva liquiditat, la seva capacitat d'inversió, de generar llocs de treball, etcètera. Ens sembla que l'esforç en l'àmbit social... I, en aquest sentit, també, recordar que almenys des del 2010, amb el conseller Joaquim Nadal al capdavant, es va considerar que el transport públic formava part de les polítiques socials. Per tant, entenem que no estem innovant en res que no s'hagi fet ja de forma tradicional, almenys des de fa set anys. Però, centrant-nos en l'àmbit d'ensenyament, de salut i de treball i afers socials, ens sembla que hi ha una mostra notable d'aquesta reversió de la tendència que hi havia hagut fins ara, i que els increments pressupostaris, els increments de la disponibilitat pressupostària, així ho demostren. Després, una reflexió que suposo que és de caràcter econòmic, polític i, potser també, de caràcter històric. A Catalunya una part del sector no estrictament públic és també l'herència d'uns sectors vinculats al món cooperativista, al món mutualista, al món de la participació social, de les entitats del tercer sector, etcètera. I, per tant, em sembla que també val molt la pena tenir-ho ben present, perquè forma part de la nostra tradició com a país, perquè forma part d'una realitat social, perquè augmenta la pluralitat de prestacions, de serveis, de formes d'afrontar els reptes, etcètera, i, per tant, ens sembla que té aspectes, òbviament, també, positius. Pel que fa a l'àmbit estricte d'ensenyament, la despesa corrent, en termes corrents, es situa a prop dels màxims històrics. El que sí que hi ha, una feblesa... –i també l'hem explicada, em sembla que amb un relatiu detall, i abans el senyor Coscubiela també en feia referència, en aquest sentit, respecte a la meva intervenció–, el que hi ha és una feblesa de la capacitat d'inversió –de la capacitat d'inversió– en infraestructures, que és conseqüència també del fet que el disponible, l'increment pressupostari disponible, el centrem en les polítiques socials més immediates, i, per tant, en aquest compromís amb l'escola inclusiva, en aquest suport a les escoles de màxima complexitat, amb aquesta dotació de 3.600 docents més, etcètera. Per cert, aprofito també per fer una referència a una intervenció d'un altre portaveu, respecte a la diferència que hi ha entre el número de places que es doten i el número de places pressupostades: és perquè hi han algunes d'aquestes places dotades que ja estaven pressupostades anteriorment, i, per tant, les que incorporem són les noves dotacions pressupostàries; però el número de places són el previst i els anunciats pel president, diguem-ne, eh? En d'altres àmbits que no són estrictament el d'ensenyament, també el d'ensenyament, però en la resta. Després, una altra consideració: entenc que quan feia, la portaveu de la CUP, referència a una xifra, que era de 140 milions d'euros, entenc que això és una xifra de caràcter trimestral i que, per tant, en termes anuals caldria multiplicar-la per quatre, o no? En tot cas, ja ens ho..., segur que tindrem ocasió d'aclarir-ho. I, de moment, jo ho deixaria aquí. Segur que tindrem ocasió de parlar-ne i de debatre-ho amb tots vostès en innombrables ocasions.
Per al torn de rèplica, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; moltes gràcies, presidenta. A veure, per aclarir-ho: demanem sis mil professors més per al curs que ve. Entenem que..., si volen, que els sis mil professors més comencin l'1 de gener del 2017, però entenem que amb el curs començat és més difícil començar a desdoblar grups i generar més moviment i, per tant, és des de l'1 de setembre de 2017. Sí, és un trimestre, però no perquè el multipliqui per quatre, sinó que el 2017 té quatre trimestres, doncs, de l'1 de setembre del 2017 al 31 de desembre. I aquesta és la lògica del que demanen diferents sectors d'ensenyament, no només sindicats sinó també d'altres col·lectius, de famílies, que demanen això com una aposta per la millora de la qualitat de l'ensenyament i, per tant, un blindatge i defensa de l'escola pública, com deia abans, com a motor de cohesió social del país que estem construint. Perquè en això tenim certs problemes o certes divergències. És a dir, parlem de l'escola inclusiva i de l'augment que suposa l'escola inclusiva, però llavors ens trobem que tot aquest augment acaba destinat a externalitzacions i a contractar no més professors o no gent com a servei públic, sinó a externalitzar-ho i a contractar empreses perquè facin aquests serveis. Per tant, el blindatge de l'escola pública segueix sense ser-hi. Per tant, busquem alguna manera de treballar per aquesta aposta de manera clara. Vostès saben que nosaltres vam..., quan vam començar les converses per arribar al punt on arribem avui –on arribem–, al punt que s'obri un debat –no només aquí, sinó que nosaltres esperem que sigui també a fora–, nosaltres el plantejàvem en base a tres eixos: n'hi havia un que era la ruptura, que anava relacionat amb referèndum i procés constituent, que és on, molt probablement... –tot i que alguns dies arriben declaracions externes que ens ho fan posar en dubte–, però que aquests són els punts clau on estem d'acord i on hem arribat a..., i tenim més clar que estem d'acord. Un altre element era la reversió de retallades i privatitzacions. I aquí és on, com he dit abans, ens costa més veure que aquesta és l'aposta, perquè no ho trobem. Quan no es fan més retallades no vol dir, necessàriament, que es reverteixin; vol dir que no se'n fan més, que es consoliden les que hi havia. No se'n fan més, però no es reverteixen. Quan, en el fons, amb certes polítiques, el que s'acaba fent és continuar externalitzant, continuar engreixant, en el fons, arques privades en lloc de potenciar els serveis públics, com haurien de ser educació o sanitat, no revertim privatitzacions. Per tant, aquí és on tenim alguns problemes i elements on creiem que no hi ha punts de trobada. I, finalment, l'últim element era el de la redistribució de riquesa, el de començar a eliminar privilegis, privilegis acumulats al llarg de tots els anys que dèiem, i tampoc acabem de veure..., malgrat hi hagi alguns impostos, que, com també s'ha dit, no són redistributius, són impostos recaptatoris, però no redistribueixen. Per tant, aquí, si vostès tenen tan clar que amb les propostes que fan certs grups d'augmentar..., o reforma fiscal, no s'aconsegueixen nous ingressos, posin a sobre la taula els números que tenen. Posin-los, perquè tots puguem saber i puguem estar d'acord que no serviria de res. Però com això no està sobre la taula i no s'ha posat sobre la taula, nosaltres seguim dient, en base als estudis que nosaltres tenim, que això augmentaria ingressos. I, per tant, facilitaria continuar treballant per la reversió de les retallades, de les privatitzacions. I, per tant, per, en definitiva, garantir que un dels tres pilars d'aquesta legislatura com és el rescat social es duu a terme i puguem començar a visualitzar que la república que construïm no és la república del 4 per cent, sinó que és la república del 96 per cent, on es garanteixen tots els drets que, en el fons, cal garantir per fer una societat més justa i equitativa. Però, bé, avui, comencem aquest debat i esperem que, com a mínim, en les esmenes que hem presentat amb aquesta voluntat de demostrar que hi ha alternatives, que hi ha possibilitats de generar fons i vies per treballar de manera decidida cap a la renda garantida de ciutadania, per començar a posar pedres per, quan sigui el moment, poder revertir les externalitzacions de serveis públics, puguem, com a mínim, debatre això, i veure fins on, en aquest Parlament, i sobretot fins on, a fora, arribem i trobem què es fa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació té la paraula el senyor Roger Torrent, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. President, vicepresident, consellers, conselleres, diputats, diputades, jo entenc que una mica la meva funció ara aquí és intentar tornar a centrar el debat en els pressupostos, perquè al llarg de la tarda entre Nostradamus catastrofistes fallits; entre paladins teòrics de l'esquerra, dipositaris de l'«esquerranòmetre, i històries marineres, la veritat és que de pressupostos se n'ha parlat poc. S'ha parlat molt, però s'ha parlat poc de pressupostos. Per tant, jo intentaré tornar a centrar una mica el debat i, en tot cas, posar-hi una mica de rigor. 2017. Els pressupostos són per a un any, el 2017, en el qual entrem amb la certesa que serà un any decisiu, que serà un any definitiu. «L'any de la democràcia, podríem dir-ne així. L'any del referèndum. I necessitem evidentment uns pressupostos que són fonamentals per afrontar aquest exercici, que són fonamentals per afrontar aquest any. Són bàsics perquè generen unes polítiques públiques d'ajuda a les famílies que són essencials, que són inexcusables. Famílies que potser no segueixen la dialèctica que en major o menor grau, amb major o menor encert fem des d'aquí, però sí que esperen la reducció de les llistes d'espera, que esperen l'atenció domiciliària o que esperen totes les altres polítiques socials que poden contenir aquests pressupostos. Són uns comptes públics per a això; són essencials per assegurar això, per intervenir en el present i, per tant, per intentar resoldre totes aquelles necessitats emergents d'avui, però també uns pressupostos que apel·len el futur, que parlen de la immediatesa, però que també parlen de la imminència del futur que ens espera. Aquest és el repte: canviar de marc, fer un nou marc. Ens cal saber, com a país, que quan afrontem les necessitats peremptòries de la nostra gent hi podem accedir i hi podem actuar amb el màxim d'instruments, amb el màxim d'eines a les nostres mans, amb el màxim de responsabilitat. Volem tota la capacitat per poder fer polítiques socials, i evidentment construir un major benestar per als nostres ciutadans, un major benestar que mereixem. I per demostrar-ho aprofitem tota la capacitat de maniobra que avui tenim a les nostres mans, per minsa que sigui, per poca que sigui..., tota la capacitat de maniobra que tenim. Això va de millorar les condicions de vida dels nostres conciutadans; això va de millorar les condicions de vida dels catalans i les catalanes. I seria políticament irresponsable, socialment reprovable, no aprofitar el marge, tot el marge, el màxim marge que tenim avui. Volem aprofitar tot el marge per ajudar aquells qui més pateixen, però volem aprofitar tot el marge també, i paradoxalment, per superar-lo. Abans no siguem independents hem de saber aprofitar tot el que l'actual context autonòmic, tot el que l'autonomisme ens permet fer amb polítiques que ajuden els nostres conciutadans, les famílies del país. Fonamentalment, per tres qüestions, per tres arguments. Primer: perquè les necessitats són avui, i no poden esperar al mes de maig, les necessitats, les emergències són avui. Segon: perquè només així demostrarem què volem fer amb totes les eines que té un estat, que és construir benestar, dotar de dignitat, la màxima dignitat possible, a tots els ciutadans. I tercer, tercer argument: perquè només amb un govern fort avançarem cap a la independència, i un govern fort es demostra amb la fortalesa de les seves polítiques socials. Aquests tres arguments, aquestes tres qüestions són els que, des de la nostra òptica, fan una barreja de la convicció i de la responsabilitat, de l'ètica de la convicció i de l'ètica de la responsabilitat que ens fan portar aquests pressupostos avui aquí. Això és el que fa aquest projecte de pressupostos, eixamplar al màxim la capacitat de fer polítiques socials que té l'autonomisme. Però volem anar més enllà, volem anar dels perímetres estrets del marc autonòmic a la plenitud de la república. Palanca de canvi; aquests pressupostos també han de ser una palanca de canvi. Certament, són pressupostos autonòmics –cert–, però són imprescindibles per poder-ne fer uns d'estat. Aquest és el nostre plantejament amb aquests pressupostos. Aquests són els eixos que ens hem plantejat a l'hora d'afrontar aquests pressupostos, i que es poden resumir en tres grans idees. Primera, la vocació social per fer front a les necessitats del present, i també per dibuixar el model de benestar que farem; segon, segona idea que sustenta aquest projecte de pressupostos, referèndum, referèndum, referèndum; l'any 2017 serà l'any del referèndum. I tercer i últim eix, la construcció de les estructures que necessitarà la futura república. Aquests són els tres eixos que, en definitiva, contenen aquests pressupostos, i aquests són els tres eixos que hem de fer servir per jutjar aquests pressupostos. Els jutgin amb la màxima severitat que sigui possible, la màxima severitat que vulguin, però facin-ho amb rigor. I el rigor també ens fa parlar del context en què es fan aquests pressupostos. Uns pressupostos no només són la voluntat, la vocació que volen projectar, sinó també el context en què estan inscrits. I amb relació al context, amb relació al marc autonòmic, hem de parlar –perquè avui també se n'ha parlat poc, més enllà de crides a la solidaritat– d'allò que ens tenalla avui, d'aquells elements que l'Estat planteja, i que tenallen les finances de la Generalitat. Podem parlar del FLA, aquest sistema pervers, aquesta eina perversa del FLA; del càlcul a la baixa de les bestretes –n'ha parlat a bastament el vicepresident–, que fa que, fixin-s'hi bé, en el fons, sigui la Generalitat qui estigui finançant en part l'Estat, o podem parlar sobretot del sostre de dèficit. Saben perfectament –perquè no només ho diu aquest Govern, no només ho diu aquest Parlament, ho diuen entitats acreditades en el sector– que el dèficit, el límit de dèficit que ens correspondria està al voltant de l'1,18 per cent, i no el 0,6 per cent que se'ns imposa. Per cert, senyora Romero, avui vostè deia: «Escolti, els ajudarem amb el límit de dèficit. Fixin-se, si ens van ajudar, que el PSOE ha donat el vistiplau a només aquest increment d'una dècima del límit de dèficit. Si això és ajudar-nos, si us plau, no ens ajudin. El límit de dèficit que ens marca l'Estat és una condició draconiana en relació amb les finances de la Generalitat i, per tant, en relació amb els pressupostos, i consegüentment en la possibilitat de fer polítiques socials. I deia el senyor Coscubiela: «Saltin-se'l –saltin-se'l–, saltin-se aquest límit de dèficit. Siguin desobedients. I jo li preguntaria, al senyor Coscubiela, i, llavors, com pensa finançar el dèficit? Fent-nos més dependents dels bancs? [[Veus de fons.]] Anant als bancs?, anant al mercat? Aquest és el seu model de no-dependència, de desobediència? No recórrer al FLA? Saltar-nos el límit de dèficit per anar als bancs i, per tant, fer-nos més dependents dels bancs? No a nosaltres, sinó les futures generacions de catalans i catalanes que vindran. Podríem parlar també aquí dels impostos que el Tribunal Constitucional –dia sí, dia també, amb aquesta obsessió cap allò que tot..., tot allò que surti d'aquest Parlament– ha anat tombant un rere l'altre. Evidentment, això també és un impediment, un entrebanc important a l'hora d'incrementar les possibilitats de finançament de la Generalitat de Catalunya. Deia el senyor Fernández: «Entrem en una nova etapa, l'etapa del diàleg il·lusionant. Em penso que ha dit textualment això. Si tot això que li he plantejat li sembla que són proves de diàleg il·lusionant, jo no sé vostè quins diccionaris fa servir, quins plantejaments fa servir. Tot això són proves justament del contrari, que el diàleg no existeix i que no ha existit mai. En conseqüència, encara no podem fer els pressupostos que es mereix l'esforç fiscal que fan els catalans i les catalanes. Encara avui l'esforç que fan els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país no es veu del tot reflectit en els pressupostos. I justament perquè nosaltres volem saltar aquesta paret, justament perquè nosaltres volem superar aquests condicionants que ens limiten, és legítim i és necessari que anem repetint tot allò que fa que vulguem, hi insisteixo, saltar aquesta paret. I ho farem, ho superarem, superarem aquest marc autonòmic que ens tenalla, i ho farem a través de la democràcia, a través del referèndum. Per cert, hi ha qui ha vingut aquí i li ha dit que 5 milions d'euros li semblaven excessius per a un referèndum. Potser és que li semblen més adequats 5.500 milions d'euros per rescatar autopistes. La democràcia té un cost, i a alguns els sembla que qualsevol euro, un únic euro destinat a la democràcia ja és massa. Farem, aquest 2017, el referèndum que ens permetrà superar el marc autonòmic, i superarem aquest context en el qual s'han fet uns pressupostos, malgrat tot, malgrat tots els malgrats, expansius socialment. Els condicionants d'avui no tenen res a veure amb els del 2003 o amb els del 2010, per exemple; ni la situació dels ingressos, ni els condicionants que posa l'Estat, ni molts altres paràmetres hi tenen res a veure. Per tant, és difícil comparar les realitats del 2003, 2010, amb les d'avui; i molt menys fer-ho en xifres absolutes. Es pot comparar allò que és comparable, i allò que és comparable no ho marquen les xifres absolutes, sinó que ho marquen, precisament, les xifres relatives, que justament són relatives perquè posen amb relació uns pressupostos amb uns altres. Doncs bé, si fem això, veurem que efectivament aquests pressupostos contenen un 74 per cent..., un 74,7 per cent, per ser més exactes, d'aquests pressupostos es destinen a despesa social. I això no havia passat mai, això no havia passat mai amb cap altre pressupost; és la primera vegada. Vostès diuen: «No són els pressupostos més socials de la història. Doncs, si són els que destinen més percentatge a política social, llavors què són? Efectivament, són els pressupostos més socials que s'han plantejat en aquest Parlament. Aquest increment del 74,7 per cent que fa que aquests pressupostos siguin els més socials comporta 1.170 milions d'euros, 1.170 milions d'euros que es destinen a aquells eixos fonamentals de l'estat del benestar, és a dir, a salut, a ensenyament, a habitatge, a transport públic, a afers socials i, dins d'afers socials, també a la renda mínima d'inserció: 70 milions més per a la renda mínima d'inserció, justament el compromís que tenia aquest grup parlamentari, justament el compromís que tenia aquest Govern. Ens parlen de renda garantida de ciutadania, certament, i saben perfectament –si fossin honestos ho haurien dit– que hi ha una ponència oberta en què s'està treballant aquesta qüestió, en què hi han propostes sobre la taula, en què hi ha una proposta del Govern, una proposta d'aquest grup parlamentari sobre la taula; una proposta que, fixin-se bé, és més expansiva, té uns imports més elevats, però també planteja un model més proper als més vulnerables que, per exemple, la proposta que acaba de fer el Govern del País Valencià. I, tenint en compte que vostès segur que tenen moltes simpaties polítiques cap al Govern del País Valencià, estic convençut que, atès que la seva proposta és inferior a la del Parlament de Catalunya, a la ponència aprovaran aquesta proposta que hem posat sobre la taula, que, hi insisteixo, és superior a la que presentava el Govern del País Valencià. Per tant, renda garantida de ciutadania, i tant!, i per això s'està treballant. I el compromís precisament eren aquests 70 milions d'euros de més que s'inclouen en aquests pressupostos i que s'aniran incloent en pressupostos successius, fins a arribar als compromisos que hem adquirit. Despesa social en els eixos, en les bases, en els fonaments de l'estat del benestar. Per cert, la reforma horària també és estat del benestar, senyor Coscubiela. I diu molt poc d'un exsecretari de la UGT menystenir la reforma horària, com ha fet vostè des d'aquest faristol. [[Remor de veus.]] La reforma horària també és estat del benestar, i si no, ho pregunti a tots els treballadors...
Si us plau, silenci.
...i treballadores d'aquest país. [[Aplaudiments.]] Acabo –acabo, acabo. Pressupostos expansius socialment. Cap altre pressupost del nostre entorn, ni en aquells en què molts de vostès participen del seu Govern, participen directament o indirectament de la seva aprovació, té un increment del, pràcticament, 8 per cent d'expansió, 8 per cent de creixement. Per tant, són uns pressupostos expansius. Sigui com sigui, ens trobem davant d'uns pressupostos que evidentment actuen davant les necessitats del present, però dibuixen també el futur que volem. Aquests pressupostos són fonamentals per abordar aquest any transcendent que encetem. Són fonamentals per a l'any de la democràcia, per a l'any 2017, que també serà l'any que superarem les estretors del model autonòmic. I des del nostre punt de vista podem fer dues coses, evidentment: o fer com es va fer el juny, i una majoria d'aquest Parlament, llençar tots aquells milions d'euros d'increment en polítiques socials que planteja aquest Projecte de pressupostos, o justament aprofitar-los. Nosaltres creiem que tenim l'oportunitat d'aprofitar aquest...
Senyor Torrent...
...creixement en polítiques socials...
...ha exhaurit el temps.
Acabo –acabo, acabo–, presidenta. Aprofitem-los, per l'ètica de la responsabilitat i l'ètica del convenciment que deia al principi. I jo sé que la responsabilitat..., i jo sé que la convicció a vegades costa d'exercir-la, però s'ha d'exercir quan toca. I entenem nosaltres que avui toca...
Senyor Torrent...
...aprovar aquests pressupostos...
...ha exhaurit el temps.
...bàsics per a les famílies d'aquest país, bàsics per a la democràcia, bàsics per construir la república. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bona tarda, novament. Senyor Torrent, permeti'm un cert exercici de síntesi, aprofitant la seva intervenció. Malgrat tots els malgrats, vostè ho deia, la nostra economia, la nostra societat i el nostre país se'n surten. Els malgrats són molts, malgrats com una crisi econòmica internacional, i, malgrat aquest malgrat, la nostra economia creix més del doble de pressa que la mitjana de la zona euro. Els malgrats són molts, tots els malgrats, tots els pals a les rodes que posa el Govern espanyol cada dia amb les seves decisions, i, tot i així, la nostra economia, també les nostres finances públiques, se'n surten, i cada dia tenim una mica més de capacitat, recuperem una mica de capacitat per fer front a les urgències i a les necessitats dels nostres conciutadans, que estan en una situació més feble, i també per ajudar a impulsar més i millor el nostre creixement econòmic. Per tant, de malgrats n'hi han molts, i hem d'afrontar des de les urgències més immediates. Vostè ho deia fa un moment, deia: «Les necessitats que hi han ara hi són ara, no hi seran després, i, per tant, els hem de donar resposta i, per tant, hem de donar resposta a allò que és urgent, a les necessitats urgents, algunes, malauradament, que vénen de lluny, i al mateix temps també hem de ser capaços de garantir que aquests pressupostos, que aquesta proposta pressupostària no només és bona per a la immediatesa, no només és bona per donar resposta a les urgències del moment, sinó que és la millor proposta per garantir la continuïtat d'aquest creixement econòmic que, efectivament i afortunadament, beneficia la nostra economia, per tal de garantir que el creixement econòmic i la recaptació futura siguin la garantia de les millors prestacions, dels millors serveis socials de cara al futur. I efectivament ens hem de moure en un repte, en una mena de dubte, en què hem de trobar el millor equilibri entre com garantim que els dèficits que nosaltres voldríem fer són els dèficits més adequats per respondre a aquestes urgències i aquest creixement abans que la nostra economia i tantes altres es vegin sotraguejades una altra vegada per un context internacional, que un dia o altre tornarà a ser difícil o que serà més difícil que l'actual, i al mateix temps, com som capaços de no traspassar a les generacions futures una part de la responsabilitat que nosaltres assumim en el temps present. I en aquest equilibri de com aprofitem al màxim la circumstància adequada al temps actual, abans d'un increment dels tipus, com som capaços de garantir el màxim creixement és molt rellevant, perquè la nostra economia ha crescut o haurà crescut a finals del 2017 32.000 milions d'euros. Aquest creixement representa també més recaptació fiscal, representa també, per tant, més capacitat pressupostària, més capacitat de despesa i més capacitat d'inversió. I al final el que nosaltres volem fer és ser útils, evidentment, a tots els nostres conciutadans, els ciutadans de Catalunya, a tots, però al final també estem convençuts que la nostra proposta i el nostre projecte també són útils i són bons per a tot el nostre entorn, per a tots aquells que ens envolten. I al final la república catalana, també, en la mesura que ajudi el creixement de la nostra economia, en la mesura que contribueixi a dissenyar una societat més justa, també és un element d'estímul i també és un element d'inspiració per a tot el nostre entorn. Perquè al final nosaltres què volem? Que als nostres proveïdors, als nostres clients, als nostres veïns, als nostres amics, a aquells amb qui tenim tants vincles, els vagi el millor possible. I estem convençuts que molts d'ells volen el mateix per a nosaltres i volen que ens en sortim i volen que puguem prendre el global de les decisions polítiques, econòmiques i socials que la majoria d'aquest país vulgui decidir. Perquè al final, si nosaltres ens en sortim, si a nosaltres ens va bé, si la nostra economia creix, si la nostra societat és més justa, també és bo, hi insisteixo, per a tots aquells que ens envolten. Si el nostre país pogués prendre les decisions de tirar endavant el Corredor Mediterrani, això no seria bo per al País Valencià i per a Múrcia i per a Andalusia? Oi que sí? I oi que tenim moltes més possibilitats de sortir-nos-en si les decisions les prenem nosaltres? I a qui beneficiarà més que hi hagi un corredor mediterrani? A nosaltres, que ja estem tan a prop d'aquesta frontera amb França, d'aquestes connexions ferroviàries, o a aquells que estan més lluny i que precisament perquè estan més lluny necessiten estar més a prop? I nosaltres som o no som el millor instrument perquè ells puguin estar-hi més a prop? Doncs, segur que sí. I, per tant, pensant en tots ells, pensant també en els ciutadans de l'Estat espanyol, pensant absolutament en tothom del nostre entorn, nosaltres tenim una obligació, tenim un mandat i tenim un deure, que és un deure que complirem, que és portar aquest país a la independència. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. Senyor Torrent, exercirà el seu dret a rèplica? [[Pausa.]] No? D'acord, doncs. Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per contradiccions múltiples amb el senyor Roger Torrent, que m'ha imputat coses que no he dit.
D'acord, trenta segons.
Ho he fet bé avui?
Molt bé, senyor Coscubiela.
[[L'orador riu.]] Gràcies. Senyor Torrent, vostè s'ha acostumat a usar la fal·làcia de l'home de palla, que consisteix a imputar als altres coses que no han dit per poder-lo combatre més fàcilment. Jo el que he dit sobre el dèficit públic no és el que vostè m'imputa. El que he dit són tres coses, fonamentalment. Una, que el dèficit públic és possible aconseguir-lo apujant impostos, millorant la capacitat fiscal que vostès renuncien o retallant drets socials, i vostès han optat per això. Segona qüestió: he dit que jo estic d'acord amb vostès que el 0,6 per cent és injust, però he dit que el que és més injust que el senyor Junqueras i el seu Govern ni tan sols utilitzin el marge que tenen i hagin fet uns pressupostos amb el 0,5, és a dir, menys que el 0,6 plantejat. I el que he dit també, en tercer lloc, és que resulta incomprensible que vostès facin uns pressupostos econòmicament tan submisos i ens plantegin una acció política tan desobedient. Per cert, sobre reforma horària –i acabo. Tampoc he estat en contra de la reforma horària. He dit, literalment [[veus de fons]] ..., no, he dit, literalment, que estava en contra de la campanya d'autobombo de la reforma horària. Per cert, la millor reforma horària és acabar amb la reforma laboral que obliga les dones especialment a no tenir vida privada, perquè és vida dels empresaris [[remor de veus]] , una reforma que molts de vostès...
Senyor Coscubiela...
...que impulsen la reforma horària van aprovar. [[Remor de veus.]]
...aquests trenta segons han donat per a molt, eh?, pel que veig. [[Roger Torrent i Ramió demana per parlar.]] Cridem a votació. Senyor Torrent, sí, ho sé, però mentrestant cridem a votació. Per què em demana la paraula?
Per al·lusions i per autoesmenar-me. Per tant, per contradiccions pròpies, podríem dir-ho així, presidenta. [[Rialles i remor de veus.]]
Espero que els trenta segons siguin trenta segons, aquest cop.
Molt ràpid –molt ràpid. En primer lloc, al senyor Coscubiela, com vostè hauria de saber, incrementar impostos i, per tant, incrementar ingressos vol dir no fer dèficit. Per tant, no és una manera de finançar el dèficit, és una manera d'obtenir més recursos, però no té res a veure amb finançar el dèficit. I, en tot cas, jo em pensava que demanava la paraula perquè, i em sap greu..., com que mirava el meu company Chakir, m'ha vingut al cap un sindicat que justament no és el que vostè n'era secretari general, i he dit «UGT i no he dit «Comissions. Jo em pensava que demanava la paraula per això; en tot cas, m'autoesmeno i li demano disculpes. Gràcies.
Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Acabat el debat, els faig avinent que, d'acord amb l'article 129, lletra e, del Reglament, s'han de sotmetre a votació conjuntament totes les esmenes presentades. S'inicia la votació. Les esmenes a la totalitat del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat per a l'any 2017 han estat rebutjades per 62 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. Per tant, el Projecte de llei de pressupostos continua la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] Per tant, es tenen per fixades la previsió d'ingressos i la despesa global màxima que resulti del projecte presentat i la distribució d'aquestes per seccions. Es suspèn la sessió fins demà matí, a les nou.