Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega želim da kažem vama, gospodine predsedniče, i da vas podsetim na nešto o čemu smo razgovarali. Tri ili četiri puta, mislim da sam rekorder po broju opomena u ovom skupštinskom sazivu, to ste vi uradili i rekao sam vamposle izvesnog vremena, jednom niste bili u pravu, dva puta ste bili; svakome se desi da s vremena na vreme pretera, da kaže i neku reč više nego što je mislio i nego što je u tom trenutku trebalo da izgovori. Mislim da je to ponašanje časno i da se tako ponašaju odgovorni i ozbiljni ljudi. Ovde smo juče sa govornice, valjda u hirovitom naletu odbrane i dela Mlađana Dinkića, čuli od predstavnika G17 plus sledeće: "Ja sam 5. oktobra bio ovde u Beogradu, a nisam u Livnu". Dakle, rekao je da je bio u Beogradu, a nije u Livnu, govoreći o gospođi Radeti koja je poreklom iz Livna. Nije smešno, treba da vas je stid i sramota zbog toga što ste izgovorili, zato što je u Livnu bilo Srba koji su mučenički živeli, uglavnom poubijani u toku Drugog svetskog rata. Ono što nije bilo tada pobijeno u prethodnom ratu uspelo je da spasi glavu; naravno, da je sačuva i bude ovde u Beogradu. Vama je i to smetalo, vama smetaju Srbi iz Livna, Trebinja. Da li vam smetaju Srbi iz Kragujevca, Niša, Novog Sada? Mislite da su dobri i normalni ljudi samo oni koji žive u Beogradu. Rođen sam u Beogradu i svaki ćošak ovog grada znam. Moram da vam kažem, moj otac je poreklom nedaleko od mesta gospođe Radete, nekih 45 kilometara; ustaše su mu sve pobile, da li je za to kriv? Ili ćete da delite ljude po tome odakle su? Onda vam je to najvažniji posao, mislite tako da ih vređate. Time, gospodine, govorite o sebi. Time govorite kakvi ste ljudi. Mislio sam to da kažem, pre svega, onim "žutim". Time pokazujete samo u čemu je razlika između nas i vas, ne samo u političkim stavovima, političkom programu, političkim ciljevima. Razlika je u tome kakvi smo ljudi – i vi i mi. Mi vama nešto slično nikada ne bismo prebacili. Bilo bi nas sramota, sramota od naroda. Sa druge strane, juče sam slušao više primedbi u sredstvima informisanja, radikalima smeta, oni hoće da ruše Skupštinu, da ruše institucije. Nećemo da rušimo ni Skupštinu, ni institucije, nismo mi DS. Nećemo da rušimo državu Srbiju nikada. Ali, tražimo nešto na šta imamo pravo. Nismo lično uvređeni, sad je rekao Mlađan Dinkić i ne mogu da spavam zbog toga što je Mlađan Dinkić za poslanike SRS rekao da su barabe. Ne, to je princip. Ne možete da vređate građane Srbije, možete lično da mi kažete šta hoćete, ali ne možete an general poslaničku grupu, najveću poslaničku grupu u Srbiji i najveći broj građana Srbije da optužite da su barabe, primitivci ili da glasaju za barabe i primitivce. Za to neko mora da se izvini. Mi to izvinjenje čekamo. Ako je neko mislio – novi dan, zaboraviće se – neće. Neko kaže – govorili ste o tome i tome, rekli ste gospodinu Albijaniću, pa je Albijanić vama, pa nije bilo ovakve situacije. Jeste, nije to problem, toga će da bude i ubuduće. Mi poslanici ovde treba da razmenjujemo argumente. (Predsednik: Vreme.) Treba da govorimo jedni drugima šta mislimo, pa neka budu nekada i teže reči, važno je da na ulici ne bude sukoba, da se narod ne sukobljava. Ali, ne može ministar da izađe za govornicu i da kaže – vi ste barabe, ili – barabama, koje će da kritikuju ovaj zakon, neću da odgovaram. Ne postoji niko ko će da kaže da je tako nešto dobro napravljeno. Sada je on veliki ministar, pa mu sujeta ne dozvoljava – neću da se izvinim, jer sam mnogo važan, šta su radikali govorili. Jesu, može i poslanik ministru da kaže, ali zato dobije opomenu. Za reč "lopuža" sam dobio, predsedniče, dve opomene od vas, za istog ministra. Tačno je, gospodine predsedniče, lično sam dobio opomenu od vas. Dva puta sam dobio za njega, a inače sam dobio četiri puta ukupno. Nije mi problem što sam dobio tu vrstu opomene, problem je u nakaradnom Poslovniku, nije to samo vaša krivica. Suština je u sledećem: ili ćemo da poštujemo građane Srbije i nećete da ih vređate po tome odakle su, jer je čovek isti, bilo da je iz Livna, Trebinja, Subotice, Bujanovca, Kragujevca, nema nikakve razlike. Nemojte da je pravite i nemojte da govorite zato što ste možda iz Beograda da ste bolji od bilo koga drugog. (Predsednik: Vreme.) U Beogradu sam ceo život proveo, rođen sam tu, rastao i nisam bolji ni od koga ko nije iz Beograda, ni u čemu nisam bolji ni od koga, a nisam ni gori. Isti smo i pripadamo istoj državi. Svi smo građani ove zemlje, treba samo da se razlikujemo po tome ko ovu zemlju voli, ko želi da je čuva, ko želi da je brani, a ko to svojoj zemlji ne želi, i ništa više od svega toga. Ni u čemu drugom ne treba da se razlikujemo. Još nešto, čekamo gospodina Dinkića, nemojte da nam kažete – na dnevnom redu su penzije, a radikali neće da penzioneri dobiju penzije, pa zato ovo danas rade. Te smo se demagoške, prazne i besmislene priče naslušali već godinama. Godinama smo je slušali i naslušali smo je se. Jedva čekamo da penzioneri dobiju svoje penzije i malo veće čekove nego što imaju danas, jedva čekaju ti penzioneri, koji u najvećem delu glasaju za SRS, a ne za vas. Jedva to nekako priželjkujemo da se konačno dogodi posle silnih obećanja i posle silnih priča, ali ne možete pre toga da kažete –vi penzioneri ste barabe zato što glasate za SRS, vi penzioneri ste primitivci zato što glasate za SRS i to da kaže jedan ministar, koji ovde dolazi u farmerkama u ponoćne posete parlamentu.
Osmi minut gospodine Vučiću, molim vas završite.
Gospodine predsedniče, još jedanput vam ukazujem na činjenicu da poslanici SRS ne odustaju od svog zahteva. Pozivam vas da zatražite od ministra Dinkića izvinjenje. On ima više načina da to učini, bezbroj ih ima. Može samo da kaže – preterao sam, prekardašio sam. Nije to strašno. Svako od nas to u nekom trenutku kaže i izgovori. I možemo normalno da nastavimo, da ne biste išli sa teorijom zavere i pričom kako je neko imao tajni sastanak sa žutima, pošto sam i to čuo, pa će da napuste Skupštinu da bi ne znam šta uradili ili ne znam kako. Ne, mi to ne radimo. Imamo svoju politiku, politiku SRS, politiku koju podržava najveći broj građana Srbije. Ne ugledamo se ni na DS, niti na bilo koga drugog, ali tražimo, i niko ne može to da nam zabrani, da nas ne tretirate ovde kao pse. Ako moramo da trpimo u pojedinim medijima i da imamo tretman kao psi, da se tako odnose prema srpskim radikalima, gde svaki društveno-politički radnik koji glumi novinara misli da je mnogo pametan i najpametniji, kada bukvalno kao uličnog psa tretira nekog gosta iz SRS i onda kaže – jeste videli kakav sam profesionalac i koliko sam objektivan. Svakog dana se služe bezumnim lažima, pa će da prave priloge na svojim televizijama, koje su stekli još u vreme JUL-a, kada su bili najveći žuti, a danas su najveći G17 ili ne znam šta, pa će da prave priloge kako radikali preko policije, verovali ili ne, zovu građane druge nacionalnosti na informativni razgovor. Vi se pitate, gledate taj program, ljudi da li ste vi normalni. Ne govorim vama, nego onima koji to prave. Pitate se kakvi ovo ludaci rade, koji su to ludaci, ko su ti ljudi, kakve veze sa policijom imamo, kakve veze sa izvršnom vlašću. Kaže: poslala saopštenje Demokratska stranka. Onda ih pozovete i pitate – da li to znači da mogu da pošalju saopštenje da sam uzeo ovaj televizor i gađao predsednika Skupštine, ako nije bilo kamere ići će saopštenje, pa će praviti priču i o tome.
Jedanaesti minut je na tom televizoru.
Sve može u ovoj zemlji. Može u ovoj zemlji juče da se napiše: prvi put na lokalne izbore idu pod imenom Srpska radikalna stranka – Tomislav Nikolić, nema Vojislava Šešelja. Onda se pitate, kako vas nije sramota da budete toliko bezobrazni i bezobzirni lažovi. Sve vreme na lokalne izbore idemo kao Srpska radikalna stranka – Tomislav Nikolić, da ne bi iz Haga za svake raspisane izbore morali da dobijemo originalni potpis. Na parlamentarne izbore idemo sa listom Srpska radikalna stranka – dr Vojislav Šešelj. Lažima nema kraja, lažovima nema kraja, ljudima koji će da potcenjuju Narodnu skupštinu i narodne poslanike. Poštovani poslanici iz G17, da li vidite ljudi moji da su oni u stanju da kažu da čovek koji nije završio jedan razred osnovne škole, ali nije radnik; mnogo volim ljude koji su neškolovani, ali rade, vredni su, marljivi, doprinose ovoj zemlji mnogo više nego mi. Ne, nego ovaj – ''lezi lebe da te jedem'', koji nikada u životu ništa nije radio, mnogo je pametan po tome što će da kaže – Albijanić je ružan, Vučić je glup, Aligrudić je najgori na kugli zemaljskoj, a Marković je potpuni ludak i onda je on najpametniji na svetu. Vama je smešno. Pozovite, gospodine predsedniče, Mlađana Dinkića da se izvini narodnim poslanicima, da se izvini građanima Srbije, jer ovo nije bilo upereno protiv osobe sa kojom možete da kažete da je u političkom sukobu. Mogao je da izađe i da kaže: ti si Tomislave Nikoliću takav i takav, ti si Aleksandre Vučiću takav i takav. On je za sve naše birače, građane Srbije, za sve poslanike u Narodnoj skupštini, koji su hteli da ga kritikuju, rekao da su barabe i primitivci. Molim vas da to učinite, jer ova skupština je do sada, do ovog trenutka, uz sve naše sukobe, uz sve što smo imali jedni drugima da kažemo, funkcionisala mnogo bolje nego ona u prethodnom sazivu. Molim vas, gospodine predsedniče, da to učinite, vidite koliki napor ulažemo i želimo da vam kažemo da bi to bilo dobro za ovu skupštinu i za našu zemlju, u celini. Još nešto, nisam čovek koji, a svi naši poslanici će govoriti o tome, ko su i šta su, i ne beže od toga, koji će da plače i da kuka, koji će ne znam šta da kaže zbog toga što mu je neko nešto rekao. Ne samo da neću da prihvatim i ne mogu da prihvatim da mi Mlađan Dinkić bilo šta kaže, posebno ne on, da govori da smo barabe itd, ne samo zbog sebe, već i zbog svoje porodice i zbog onih koji neće dozvoliti da ih Mlađan Dinkić na takav način naziva i zato što je on ministar kojeg je birala Narodna skupština. Ove muke možete da prekratite, gospodine predsedniče. To je samo sujeta jednog ministra, ništa više od svega toga, apsolutno ništa više. Očekujem da se danas u toku dana ovde pojavi ministar Dinkić, da uputi izvinjenje. Nećemo se vraćati u odbore Skupštine Srbije dok se to ne desi i u to možete da budete sigurni. Možete opomenama, možete na sve načine da nas poizbacujete iz Narodne skupštine, da uradite šta hoćete, da ostavite Skupštinu bez SRS, sve možete gospodine predsedniče, ali onda razmislite dobro o tome na šta će ova skupština da liči, kakav će joj legitimitet biti, razmislite i kakav će joj legalitet biti. Sve dok su u ovoj sali poslanici SRS, legitimiteta u Narodnoj skupštini ima, a onda je pitanje da li ćete imati legitimitet, a sigurno je da nećete, a veliko je pitanje i teško da ćete moći da odbranite tezu da uopšte postoji bilo kakav legalitet. Mi u SRS, završavam sa tim, neću da vas maltretiram dalje gospodine predsedniče, znam koliko vam je teško da mi izreknete opomenu, nisam ni izašao sa namerom da ovoliko dugo govorim, ali hoću ovo da vam kažem, to sam više puta ponavljao sa ove govornice. Gospodine predsedniče, mi koji u ovoj skupštini predstavljamo SRS, mogu samo ponekad kada Toma Nikolić nije ovde da govorim u ime te poslaničke grupe, samo malo gospodine Aligrudiću, završavam odmah. Dakle, u ime tih poslanika, mogu da vam kažem jednu stvar, a to je da nemamo ni drugu skupštinu, ni drugu zemlju, rezervnu otadžbinu i za svoju zemlju ćemo u svojoj skupštini da se borimo. Ako budete u stanju da nas izbacite iz odbora, da nas ovakvim postupcima sklanjate iz najvišeg predstavničkog tela, onda razmislite šta ste to sve učinili, šta ste to sve napravili pa da u tome možda i uspete. Ali, onda vam kažem jednu stvar, kako se danas smeškate, smejuljite i kako mislite da je sve lako, samo vam jednu stvar govorim, mi u SRS nikada na silu nismo dolazili na vlast, niti ćemo i danas vam to ponavljam. Nikada nećemo da dolazimo tako što ćemo motkama da lupamo prozore, spaljujemo skupštine, da vas jurimo, linčujemo, izbacujemo, kao što ste to vi nekada činili, ali vam kažemo jednu stvar, bude li tako, budete li se tako ponašali, tražićemo miran način kako tome da se suprotstavimo, nemojte ljudi, nas naša politička snaga ne uzdiže. Ne ponašamo se bahato i osiono prema vama koji ste mnogo manji u političkom smislu od nas. Mi sa vama razgovaramo, razmenjujemo argumente. Ne terajte nas da pokazujemo koliko ima radikala u Srbiji, koliko ima ljudi za promene. Ako nas naterate da vam to pokažemo, da pozovemo ljude na bilo koje mesto, a da to bude pre 24. februara, plašim se da će vam biti mnogo teže nego što je to danas, a to ne radimo baš zato da bismo uvek stvari držali pod kontrolom i da nikada naše političke rasprave ne bi prešle na ulicu. Kao što sam rekao, imamo samo jednu otadžbinu, rezervnu nemamo, ali vodite računa o tome šta radite, vodite računa, jer građani Srbije neće više ovo da trpe. Na jedvite jade sputavamo ljude koji traže proteste, koji traže demonstracije, kojima je dosta bahatosti, oholosti i osionosti vlasti. Kada su neki papiri falsifikovani, mi vam kažemo – jeste, moralno bismo glasali za izbacivanje onih poslanika. Ni to ne umete da cenite. Imamo više hrabrosti i morala od vas da to u lice saopštimo svima i da ne krijemo, iako ste naši politički protivnici. Da li je to vaš način? Da kažete barabe, zato što moralno istupamo, zato što kažemo da je važniji moral i pravda nego bilo šta drugo? Gospodo, mislim da je došlo vreme da to shvatite, da se uozbiljite i da vidite da se ne ponašamo u skladu sa ličnim ili stranačkim interesima sa vremena na vreme, već da pratimo jednu nit i političke pravednosti i istinskog političkog morala. Molim vas, gospodine predsedniče, da pozovete Mlađana Dinkića da se izvini Narodnoj skupštini Republike Srbije, da se izvini narodnim poslanicima SRS, građanima Srbije, koji su ih birali, a onda odmah iza tog izvinjenja neka izvrši najžešći napad na SRS, neka kaže šta hoće, ali neka ne vređa građane koji su za SRS glasali, jer tih građana koji su glasali za SRS i onih koji bi danas da glasaju, ima u najmanju ruku osam, devet ili deset puta više od onih koji bi da glasaju za njega, a mi kažemo da i dalje veoma veliki broj ljudi koji bi za njega glasao i ne potcenjujemo taj broj birača. Uostalom, želim da vam ukažem na to da su u nedelju lokalni izbori u Bačkoj Palanci. Mnogo ste se angažovali. Neki lažu na svojim televizijama, pričaju sve i svašta, obećavaju građanima, i iako su na vlasti u Vojvodini, nisu to ispunili, ni ne pada im na pamet da ispune. Unapred vam kažem – sačekajte te rezultate, pa ćete videti ko su barabe i primitivci i videćete kako će građani Bačke Palanke na ovim izborima u nedelju da vam pokažu šta misle o vama koji ih nazivate barabama i primitivcima, a koga smatraju najvrednijim, najboljim, najpoštenijim i najčasnijim u Srbiji.
Hvala vam, gospodine Vučiću. Mnogo se ljudi javilo, dozvolite, imali smo strpljenja. Molim sve poslanike da sačekaju. Dvadeset i jedan minut, gospodine Vučiću, mislim kada je u pitanju tolerancija to se zove quod erat demonstrandum, ali vas molim sve. (Zoran Krasić dobacuje sa mesta.) Bojim se, gospodine Krasiću, da savremenicima pripisujete nešto što pripada mnogo više nego što su poslednje godine, ne bih baš na taj način da razgovaramo, ali ovde je reč o ozbiljnoj stvari. Ovde govorimo o legalizmu, da neko može da manje veruje predsedniku Skupštine koji ga predstavlja i nastoji da to čini uz svo dužno poštovanje poslanika, da manje veruje svojim očima i ušima, a da želi da veruje do te mere da to već ruši dostojanstvo skupštine, priči o tome da je jedan ministar nešto rekao. Ova sednica je danas počela tako što je predsednik Skupštine jasno sve obavestio. Dobio sam uveravanja, nemojte da ponovo gledamo stenogram, da ni na jedan način prethodnih dana nije izgovorena, od strane predstavnika Vlade, uvredljiva rečenica koja se odnosi na poslanike, jer u tom slučaju ne treba niko od vas da to traži od predsednika Skupštine. Predsednik Skupštine odmah reaguje, kao što ste i sami rekli, u više navrata, predsednik, pored sve tolerancije koju dele i predsedavajući, od gospodina Mihailovića do gospodina Zankova, nastojimo da odmah sprečimo sa ove govornice, koliko god je to moguće, da narodni poslanici budu povređeni. Ovo nije privatna skupština, tu ste, svakako, u pravu, nisam rođen u Beogradu, ali i te kako, kao i svi vi, delim uverenje da odgovorni ljudi u određenom trenutku lično snose odgovornost za ono što rade i nema razloga da se ma ko poziva da snosi odgovornost umesto njih. Predsednik skupštine će svaki put ispred skupštine učiniti sve po zakonu, što mu zakon nalaže, i o tome će na adekvatan način obavestiti narodne poslanike. To sam uradio juče, jer sam obećao i narodnom poslaniku u četvrtak, to sam uradio i jutros, jer sam obećao juče posle prekida sednice. Takođe, jutros sam rekao da očekujem da se sretnu šefovi poslaničkih grupa, jer nema razloga da opterećujemo građane nekim nejasnoćama koje postoje i u odnosu na to stojim vam svima na raspolaganju. Takođe, Zakonodavni odbor će biti, potpuno razumem šta ste rekli, gospodine Vučiću, ali svejedno, činjenica je i duboko verujem da svi to delite. Pretpostavljam da je neko greškom juče rekao – svejedno je da li će penzioneri dobiti dan kasnije, dva, tri dana kasnije. Čujte, onda mogu da izgovorim ono što su neki poslanici u najboljoj nameri juče rekli – moja majka zove se Vera Marković, ona prima penziju 4.300 i njoj je svaki dan važan, kao što je svako od vas izlazio i govorio. (Hranislav Perić, sa mesta: Neka joj pomogne sin.) Da, pomoći će sin, ali da vam kažem nešto. Zavisno od odgovornosti svakoga od nas videćemo da li će nama naša deca pomoći. Pozivam sve da odgovorno radimo svoj posao. Ovo nije privatna stvar. Cenim poslanike svih poslaničkih grupa, verujem da su u stanju da se dogovore. Zbog toga, video sam, gospođo Snežana, čuo sam i ovaj zahtev, ali još jednom apelujući na to da ovaj dom radi svoj posao, jer smo za to birani, ne daj Bože da neko pomisli da su nam važniji neki izbori od miliona građana koji treba da budu zbrinuti onim što ova skupština radi. Ne donosi Vlada zakone, nego skupština, i samo od rada ove skupštine zavisi da li će zakoni biti doneti. Zbog toga, još jednom, kao što sam najavio jutros, pozivam na konsultacije predstavnike poslaničkih grupa, dok se ne završi Zakonodavni odbor, u 11 sati, u kabinetu predsednika. Hvala vam svima na razumevanju. Nadam se da nećemo pogrešno koristiti ovu govornicu. Dajem pauzu do 11,15 časova. [[Posle pauze – 12,50]] Dame i gospodo narodni poslanici, jedno obaveštenje, molim vas, posle zajedničkog sastanka, nemojte davati ostavku, molim vas, sada se obavljaju pojedinačne konsultacije šefova poslaničkih grupa i u odnosu na to kada se one završe biće obaveštene sve poslaničke grupe i pozvaćemo poslanike da nastave rad. Dakle, čekamo da se završe razgovori. Hvala vam na strpljenju. Mislim da vam je bilo jasno saopštenje, dakle, dokle god posle razgovora šefova poslaničkih grupa poslanici ne budu obavešteni, naravno da je do tada nastavak pauze. Hvala vam.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Po Poslovniku reč traži narodni poslanik Miloš Aligrudić, izvolite.
Ovih dana smo bili svedoci toga da se uglavnom razgovaralo o povredama Poslovnika. Bile su iznošene međusobne replike, a šta je uzrok tome, o tome su govorili sami poslanici koji su se javljali za reč, bilo po osnovu povrede Poslovnika, bilo po replikama. Naravno, ovaj parlament služi pre svega tome da radi posao za koji je zadužen, da donosi zakone, da usvajamo zakone koji su na dnevnom redu. Posao opozicije je da napada te zakone i da koristi sva raspoloživa parlamentarna sredstva da to čini i da ukaže da vlast ne radi dobro svoj posao, a vladajuća koalicija da posao radi što je moguće brže, uverena da one zakone koje donosi, donosi u interesu građana. U žaru diskusije, kada je reč o zakonskim predlozima koji su pred nama, govore poslanici, ministri, govori neko ispred Vlade, u žaru diskusije bilo je do sada, ne u ovom sazivu, prethodnom, pa i u ranijim sazivima, dosta slučajeva da su potrebne određene reči koje se na određeni način tumače i koje, prema proceni ljudi koji ih čuju, može se steći utisak, s njihove strane, da mogu biti možda i uvredljive. Dakle, prosto zbog toga što je diskusija poneki put strašno polemična i što je poneki put i vrlo emotivna i izlazi iz okvira nečega što bi se možda, po nekim kriterijumima, smatralo uobičajenom praksom. Ono što sam hteo ovde da kažem, izašao sam pre svega da to učinim u ime vladajuće koalicije u ovoj skupštini, da kažem da sam uveren i da znam da Vlada Republike Srbije, nijedan ministar iz Vlade, pa čak ni onaj povodom nekih izjava koje je navodno ovde dao, da vladajuća koalicija nije nikada mislila niti želela da uvredi bilo kog narodnog poslanika i da one izraze o kojima je ovde bilo reči, a za koje je rečeno da ih je u svom izlaganju jedan od ministara upotrebio, da oni nisu bili namenjeni nijednom narodnom poslaniku, a pogotovo ne biračima koji su narodne poslanike u ovom parlamentu birali. Naravno, zato mogu da kažem da se u ime vladajuće koalicije izvinjavam svim onim narodnim poslanicima koji su na bilo koji način mogli da pomisle da iza nekih izraza, a koji su mogli da se čuju za ovom skupštinskom govornicom, u kontekstu izlaganja onih koji su govorili, pri tom mislimo na ministra o kome je bilo reči, mislim i na njegovo izlaganje, da su mogli na bilo koji način da pomisle da se to odnosi na njih. Ovo govorim, pre svega iz razloga što vladajuća koalicija ima obavezu u parlamentu, a to je još ''Džefersonsko pravilo'', ne samo da poštuje manjinu, nego se trudi i da uvaži prava manjina u Narodnoj skupštini, a ovde nije reč samo o pravima manjine, dakle, onih koji čine manjinu u odnosu na vladajuću koaliciju, nego je reč o poštovanju prava narodnih poslanika. Prema tome, ovo što sam sada rekao odnosilo se i na sve ono što je bilo u prošlosti, na ono što se trenutno dešava i odnosi se na sve što može biti u budućnosti. Dakle, ne možemo, naravno, poći od pretpostavke da će sve ono što izlažemo u ovom parlamentu biti učinjeno tako da ne dozvoli na neki način određenu emociju u izlaganju, bez toga ne bi skupštinska rasprava bila ni atraktivna, a ni lepa. Naravno, nadam se da će ovaj nesporazum, a potpuno sam siguran da je u pitanju nesporazum, biti na ovaj način rešen i da nema razloga da se ne posvetimo poslu koji ovaj parlament inače radi, sa svim onim manirima i načinima na koje smo navikli do sada. Ne možemo biti drugačiji i ugledati se na neke druge. Ono smo što jesmo – parlament Srbije sa svim svojim manama i prednostima, u odnosu na sve druge parlamente u svetu i da će, naravno, opozicija koristiti svaki argument da napada zakone vladajuće koalicije i njihove predloge i podnositi amandmane. I da će predstavnici predlagača ovde, ako je to Vlada u pitanju ili narodni poslanici, ili predstavnici vladajuće većine, koristiti sve svoje argumente i koristiti žar diskusije da jedni drugima u tome oponiramo. Najlepše vam se zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku. Izvolite.
Znam, gospodine Aligrudiću, da vam je sada pao kamen sa leđa. Izgovorili ste ono što misli vaša politička stranka i znam da ste preuzeli na sebe teret da se u ime drugih izvinjavate poslanicima SRS. Nemojte da mislite da vas sada manje cenim, sada vas cenim više nego pre pola sata, zato što je ovo bio težak zadatak da se izvinite u ime nekoga ko nije imao dovoljno hrabrosti da dođe ovde i da se izvini. Nećemo prestati politički da se borimo protiv Vlade Vojislava Koštunice i posebno protiv ministra o kome je ovde reč, evo od sada ćemo ga zvati – ministar o kome je ovde reč. Naša borba se nastavlja. Danas smo bili veoma blizu toga da uđemo u vanredne parlamentarne izbore. Nama to uopšte ne smeta. Još jedna politička stranka iz vladajuće koalicije je izjavila da ni njoj to uopšte ne smeta, tako da mogućnost vanrednih parlamentarnih izbora sada stavljamo otprilike na prvo mesto u političkom angažmanu i u Skupštini i van nje. Zadovoljan sam izvinjenjem koje je ovde uputio Vojislav Koštunica preko vas. Nisam zadovoljan što se nije izvinio onaj koji je sve ovo napravio. Sa Koštunicom i vašom političkom strankom sam u sukobu zato što vodite Srbiju sa strankama koje nemaju hrabrosti da se izvine kada načine ovako grubu povredu poslanika i njihovih birača. Sa vama sam u sporu i oko toga kako će Srbija da izgleda posle sledećih izbora. Sa vama sam u sporu zato što ste u lošem društvu. Ako je ovo stav svih vas koji ste većina u ovoj skupštini, onda prihvatam da ste se poslanicima SRS, kao i njihovim biračima koji su ubeđeni da je na njih mislio ministar o kome je ovde reč, svi izvinili. Nastavićemo u Skupštini da radimo kao i do juče, a ovo neka bude opomena svima nama, a posebno vama koji ste na vlasti. Sve što uradite danas kao vlast čeka vas sutra kao opoziciju. Mi smo tako dugo u opoziciji da nam neće pasti na pamet, kada sutra budemo vlast, da vam ovo priredimo na bilo koji način. Ako je ovaj skandal koji sada rešavamo poslužio da se to više ne dogodi, onda nije Skupština uzalud izgubila jedan dan rada. Ako ne posluži kao nauk, priznajem i vama i nama, onda smo samo odgodili nešto što je neminovno. U svakom slučaju, nastavljamo da radimo po dnevnom redu. Hvala vam najlepše.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Prelazimo na zajednički načelni pretres 2-5. tačke dnevnog reda:– PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PRETVARANjU NEISPLAĆENIH PENZIJA I NAKNADA ZAPOSLENIH I POLjOPRIVREDNIKA U JAVNI DUG, SOCIJALNOJ ZAŠTITI I FINANSIJSKOJ PODRŠCI PORODICI SA DECOM Sada ćemo nastaviti zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje zaposlenih nastalih po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda za penzijsko i invalidsko osiguranje poljoprivrednika nastalih po osnovu neisplaćenih penzija i novčanih naknada, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana, i - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: SRS, DSS, G17 plus i SPS. Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković, ovlašćeni predstavnik.
Poštovani narodni poslanici, pošto je vladajuća većina donela odluku da se objedini rasprava o četiri zakona, koje je zaista neprirodno zajednički obrađivati, čak smo u četvrtak, kada je počela rasprava o ovoj tački dnevnog reda, imali dva resorna ministra koja treba da budu prisutna i da brane te zakone. Sama ta činjenica je pokazala koliko je to neprirodno. Ali, šta je, tu je, moramo da se uklopimo u sve ono što vladajuća većina u datom momentu izglasa. Govoriću o dva predloga zakona, i to o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana i o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom. Naravno da ću pojedinačno govoriti i o jednom i o drugom. Šta može da se kaže o ova dva zakona? Ono što je zajednička karakteristika ova dva predložena zakona, jesu predviđena povećana izdvajanja za socijalnu zaštitu porodica. To je svakako nešto što treba pozdraviti. Svako povećano izdvajanje iz fondova socijalne zaštite, penzijsko-invalidskog fonda za porodice u ovoj izuzetno teškoj socijalno-ekonomskoj situaciji, u kojoj se Srbija i prosečna porodica nalaze, jeste dragoceno, bez obzira na to što će ovim povećanjem biti obuhvaćeno relativno malo porodica, odnosno pojedinaca. Ipak je i to od nekakvog značaja. Tu nameru ne treba stavljati pod sumnju. Što se tiče Predloga zakona o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana, tu i nema nešto mnogo novina, nema nekih velikih dodatnih izdvajanja. Predlagač je dao bilans koliko će u 2006. godini biti povećana izdvajanja. To je oko 665 miliona dinara, po više osnova. Šta je ono što građane treba najviše da interesuje, o čemu ću ovde govoriti, da bi ljudima bilo jasno šta ih čeka u 2006. godini od ovih promena? Pre svega, ove izmene se tiču korisnika za tuđu negu i pomoć od strane drugog lica. Takvih korisnika danas u Srbiji ima ukupno 70.000 – 20.000 u sistemu socijalne zaštite i 50.000 u penzijsko-invalidskom sistemu. Međutim, ne tiče se ovo povećano izdvajanje svih tih 70.000 korisnika. Ono će se odnositi na otprilike 12,5 hiljada korisnika, i to na one koji imaju 100% telesno oštećenje funkcije jednog ili više organa. To su osobe koje zaista zahtevaju stalnu negu i pomoć od strane drugog lica. Da bi građani znali o čemu se radi, znači, osobe koje imaju potpuni gubitak vida, potpunu oduzetost polovine tela, odnosno oduzetost nogu, nedostatak jednog ili više ekstremiteta itd. Dakle, to su izuzetno teški slučajevi i kod njih se predviđa osetno povećanje izdvajanja na ime tuđe nege i pomoći i ono će iznositi 70% od prosečne zarade u Republici. To nije malo povećanje i ono će zaista značiti osetno poboljšanje položaja ovih korisnika. Šta ovde treba reći kao upozorenje predlagaču, a još više onima koji će biti u situaciji da daju svoja stručna mišljenja i da donose rešenja o ovom institutu tuđe nege i pomoći. S obzirom da je ovo značajno novčano izdvajanje, sigurni smo da će mnogi pojedinci, mnogo porodica u tome videti šansu da poprave svoj težak ekonomski položaj. Očekujemo veliki pritisak, kako na lekare, tako i na odgovarajuće komisije. Predlagač bi, po nama, morao da predvidi takvu situaciju – da će sredstva koja je planirao za naknadu za rad organa veštačenja u postupku ostvarivanja prava na uvećani dodatak za pomoć i negu, verovatno biti znatno veća nego što je ovih planiranih 1.650 hiljada dinara. Kada budu amandmani na dnevnom redu, to ćemo još reći, uložili smo jedan amandman koji će malo pooštriti samu proceduru, da se ne dešavaju oni slučajevi koji su već bili masovna pojava i još uvek jesu, a to je da se uz pomoć falsifikovanih, odnosno friziranih dokumenata ne dolazi do ovog prava. Jednim amandmanom smo predvideli da se uz uvid u medicinsku dokumentaciju, ne izuzetno, po potrebi, nego obavezno ostvari neposredni pregled korisnika od strane tih komisija, ali o tome ćemo narednih dana. Šta iz ovog zakona još imamo kao dodatnu pogodnost? To je veća dužina boravka majke u materinskom domu. Do sada je bilo devet meseci, predviđa se mogućnost da se to produži na 12 meseci. Kao treće, pravo na materijalno obezbeđenje porodice i za korisnike kojima srodnik, koji je po zakonu dužan da izdržava porodicu, nije dostupan, bilo zato što mu se ne zna mesto prebivališta ili je u inostranstvu. Onda će se iz budžeta njima to nadoknađivati, pa ako se uđe u trag tom obvezniku, onda bi se ta sredstva vraćala u budžet. Što se tiče zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom, tu ima dosta da se priča. Osnovna stvar je da se roditeljski dodatak redefiniše, donekle se menja njegova priroda, zbog bitne promene u načinu njegove isplate. Ono što je ključna novina, to je da je roditeljskim dodatkom sada obuhvaćeno i dete prvog reda rođenja u porodici. Naime, juna 2002. godine stupio je na snagu Zakon o finansijskoj podršci porodici sa decom. Tim zakonom uveden je roditeljski dodatak za drugo, treće i četvrto dete. Za taj mesec – jun 2002. bili su određeni nominalni iznosi od 50.000 za drugo dete, 90.000 za treće i 120.000 za četvrto dete u porodici. U oktobru 2005. godine ti iznosi su: za drugo dete – blizu 76.000, za treće dete 137.000 i za četvrto dete 182.000 dinara. To jesu značajni iznosi, ali moramo da napravimo jednu digresiju. Pre donošenja ovog zakona, Zakon o društvenoj brizi o deci je predviđao neka davanja za finansijsku podršku porodici sa decom. To su neke stavke koje su ukinute Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom i, po mom mišljenju, objedinjene su sa roditeljskim dodatkom. Šta je te godine ukinuto? Ukinut je materinski dodatak, to su one naknade koje su primale porodilje koje nisu bile u radnom odnosu, ukinuta je novčana naknada za opremu novorođenčeta i ukinut je besplatan boravak za treće dete u predškolskim ustanovama. Kao kompenzacija za to, dakle, uveden je roditeljski dodatak. Naravno, postoji dečiji dodatak, postojao je i do tada, postoji i sada. Njegova visina je bila 900 dinara – 2002. godine, a sada je oko 1.360 dinara, sa 30% uvećanjem za posebnu kategoriju dece samohranih roditelja, za hranitelje i za decu ometenu u razvoju. Mislim da je 2002. godine napravljen možda eksperiment, svakako u dobroj nameri, ne zaboravimo da je ovaj roditeljski dodatak imao ne samo funkciju socijalne zaštite porodice, nego je bio zamišljen i kao jedna od stimulativnih mera populacione politike. Da ne otvaram tu temu oko tragičnog stanja demografskog razvoja Srbije, u Srbiji od 1981. godine praktično postoji negativna stopa prirodnog priraštaja, najpre u pojedinim delovima Srbije, Vojvodini, a od 1990-1991. godine praktično u celoj Srbiji imamo negativnu stopu prirodnog priraštaja. Dakle, roditeljski dodatak je bio put u nepoznato. Malo je vremena prošlo od juna 2002. godine do danas i Vlada ide sa drastičnim promenama prirode tog roditeljskog dodatka. Dakle, uvodi se roditeljski dodatak za prvo dete od 20.000 dinara sa jednokratnom isplatom, ali se roditeljski dodatak za drugo, treće i četvrto dete neće isplaćivati jednokratno, nego će se podeliti u 24 jednake mesečne rate. Ne može se decidirano reći šta je bolje. Verovatno se svi stručnjaci iz oblasti socijalne zaštite slažu da je bolje da porodica ima stabilan mesečni izvor prihoda, nego da bude jednokratna, pa makar i izdašna, isplata. Posle ovog perioda, od sredine 2002. godine do oktobra 2005. godine možda su Vlada, odnosno resorno ministarstvo, sami došli do nekih pokazatelja, meni nisu dostupni ti statistički demografski pokazatelji, da ovakva isplata roditeljskog dodatka nije odgovorila nekoj svojoj zamišljenoj nameni. Mišljenja smo da ne treba sada praviti toliki zaokret od jednokratne isplate i ići na podelu u 24 jednake mesečne rate. Amandmanom na taj član napravili smo kompromisno rešenje, da se jedna trećina predviđene sume isplati jednokratno, a ostale dve trećine podele u 24 jednake mesečne rate. Tom jednom trećinom, koja bi se isplatila jednokratno, možda bismo vratili, na neki način, ono što je ukinuto 2002. godine, a to je naknada za opremu novorođenčeta, a ova produžena isplata bi dala tu, makar i minimalnu, socijalnu sigurnost porodicama sa decom. Ono sa čim se 2002. godine nismo slagali, mada tu ne može biti rešenja za koja unapred znamo da će biti dobra, ili ne sa stanovišta uticaja na prirodni priraštaj, to je što se četvrto dete izdašnije finansijski stimulisalo nego treće dete. Mislim da se svi stručnjaci slažu u tome da je spas za Srbiju, odnosno za sve narode sa depopulacijom, motivacija za rađanje trećeg deteta. Ovde je četvrto dete više stimulisano, a iskustvo i neka logika govori da, po pravilu, porodice koje imaju više od troje dece, daleko od toga da je apsolutno pravilo, ali verovatno da jeste, gledano ovako grubo, porodice sa četvoro i više dece možda i nisu najzdravije porodice u socijalnom, kulturološkom pogledu. Pitanje je da li društvo, odnosno država u celini imaju motiva i razloga da toliko značajnije motivišu porodice sa mnogo dece. Naravno, bilo bi idealno da Srbija nije u toj situaciji. Svestan sam da ovakav razgovor može pogrešno da se protumači, ali sam mišljenja da se mora akcenat staviti na treće dete. Vreme će pokazati ovo rešenje. Mislim da Vlada neće prihvatiti taj naš amandman da se roditeljski dodatak – jedna trećina isplaćuje jednokratno, a dve trećine u 24 jednake mesečne rate. Ako bi prihvatila, bez obzira na sve moguće rezerve, mislim da bi to rešenje bilo znatno povoljnije. Ono što smo, takođe, predložili, to je da roditeljski dodatak za prvo dete bude znatno veći nego što je sada predviđen, ali svesni naše ekonomske situacije, svesni nemogućnosti da se iz budžeta znatnije izdvajaju sredstva, predložili smo da se novčani iznosi za drugo, treće i četvrto dete smanje u korist prvog deteta, da bi ta finansijska motivacija za prvo dete bila veća. Zbog čega? Trend u Srbiji je da više nije možda u prvom planu mali broj dece u prosečnoj porodici. Trend u Srbiji je da se u brak ulazi sve kasnije, da omladina u sve zrelijim godinama sklapa brak i da se sve teže odlučuje, čak i za prvo dete. Zato smo mišljenja da treba maksimalno stimulisati rađanje prvog deteta. Doduše, ne postoje ta finansijska sredstva koja će taj problem samostalno da reše, jer su razlozi za kasno sklapanje braka i na drugoj strani. Da bi se mladi ljudi odlučili na brak i rađanje dece nije dovoljno novčano ih motivisati kada se dete rodi. Ono što je preduslov jeste da mladi ljudi imaju krov nad glavom i da imaju posao. I u jednom i u drugom slučaju stanje u Srbiji je veoma loše, naročito što se tiče visoke stope nezaposlenosti. Stručnjaci znaju da naše porodice otprilike možemo podeliti u tri grupe, onako najgrublje uzevši, koje se iz različitih razloga teško odlučuju na rađanje dece. Imamo grupu bračnih parova koji, uslovno rečeno, imaju sve, ali ne žele rađanje više dece, ne žele zato što imaju niske reproduktivne norme, odnosno poseban sistem vrednosti gde je za te osobe prioritetno nešto drugo, a ne rađanje i podizanje dece. Imamo drugu grupu porodica, odnosno pojedinaca, koje nemaju ništa i njima treba sve, treba im stan, posao i zaista im ništa neće značiti ovako visok iznos roditeljskog dodatka, čak i u onom iznosu kako smo ga predložili. Dakle, tu je potreban snažan, dinamičan ekonomski razvoj da bi se nešto postiglo. Postoji i treća grupa porodica koje bi rado imale više dece, ali im treba makar mali podsticaj. Tu društvo, odnosno država može najviše da učini. Ovo što smo se ograničili samo na finansijska sredstva, davana u ovoj ili onoj formi, to nije dovoljno. Treba mnogo više, ali to je tema koja zahteva mnogo više vremena i verovatno donošenje strategije i politike demografskog razvoja, pa i posebnu sednicu ove skupštine.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, ovlašćeni predstavnik SPS.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, ministre Laloviću, malopre je u Skupštini bila anketa kakve koristi građani Srbije imaju od 200 donetih zakona u Skupštini Srbije tokom mandata ove vlasti. Moje lično mišljenje je da najveći broj zakona na neki način možemo nazvati neutralnim, zakoni koji znače adaptaciju, usklađivanje sa zakonima EU. Veliki broj zakona, naročito zakoni u oblasti radnog i socijalnog zakonodavstva su rigidni, ograničavaju prava penzionera, nezaposlenih, zaposlenih i uglavnom se radi o zakonima kao što je Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju, o zdravstvenom osiguranju, o radu itd. Ako za te zakone u oblasti radnog i socijalnog zakonodavstva možemo reći da znače bitno umanjenje prava, ako govorimo o penzijskom zakonu prava penzionera, u Zakonu o zdravstvenom osiguranju smanjuju se prava osiguranika, ukidaju se značajna prava. Ako govorimo o Zakonu o radu smanjuju se prava zaposlenih. Ako je sve to tako, ako govorimo o zakonima koji su danas na dnevnom redu, za njih možemo reći da su pozitivni i da koristi penzionera i drugih lica, po Zakonu o socijalnoj zaštiti i obezbeđenju socijalne sigurnosti i finansijske podrške porodici sa decom, jesu male, ali su ipak prisutne. Činjenica je da isplata zaostalih penzija jeste dobra vest za penzionere, radi se o isplati 23,5 milijarde za penzionere koji su u sistemu penzijskog i invalidskog osiguranja za zaposlene. Radi se o jednoj i po penziji i 20 milijardi, kada je reč o penzionerima koji su u sistemu penzijskog i invalidskog osiguranja za poljoprivrednike. Iako je isplata u kešu, koja je predviđena ovim zakonima, suštinski nepovoljnija od isplate putem obveznica, ipak naši penzioneri vrlo rado prihvataju isplatu u kešu i za njih je uvek bolje rešenje, ma kako to njima izgledalo da je nepovoljnije, a jeste nepovoljnije. Naša osnovna primedba, kada je reč o isplati penzionera u penzijskom i invalidskom sistemu za poljoprivrednike jeste što je preskočena 2006. godina. Imaćemo neku dinamiku kada govorimo o penzionerima koji su u fondu zaposlenih lica, faktički njihova isplata počinje decembra ove godine, ona je podeljena u šest rata i to vreme jeste kraće. Ranije, kada smo usvajali zakone iz ove oblasti, naša primedba je bila da ne treba zaposleni da imaju neku prednost u odnosu na poljoprivredne proizvođače, njihove penzije su em male, em su ta dugovanja velika, radi se o preko 20 penzija. Naše mišljenje je bilo da i 2006. godinu treba obuhvatiti kada je reč o ovim isplatama i da umesto četiri dela duga, imamo pet delova i da se jednostavno svake godine isplaćuju po četiri milijarde, počev od 2006. godine, a ne po pet milijardi, vezano za 2007, 2008, 2009. i 2010. godinu. Naravno, ministar će reći da nema dovoljno, nije realno, nisu sredstva predviđena. Imamo rebalans budžeta i preko rebalansa budžeta možemo sve ovo vrlo lako da ispravimo. Ponavljam, pre svega iz razloga što su poljoprivredne penzije veoma niske, to je nekoliko hiljada dinara, a sa druge strane znamo da je penzijski fond dosta prazan, a da su opterećenja poljoprivrednika velika, imajući u vidu njihovu platežnu moć, jer sasvim je sigurno da svako lice koje radi mnogo lakše dolazi do para, do novčanih sredstava nego poljoprivrednici. Njima je svaki dinar veliki, jer znamo da su njihovi proizvodi, ma kako imali uspešan rad na svom imanju, relativno jeftini i ne mogu da nadoknade silne troškove koji se nalaze pred celokupnim stanovništvom. Znači, u suštini pozdravljamo ove zakone, ali želimo da skrenemo pažnju ministru Laloviću i ministru Dinkiću da ne treba mnogo da se hvale, da su uradili nešto što ranije vlade nisu uradile. Nema tu mesta ni za kakvu hvalu. Znamo kakvo je vreme bilo '90-tih godina, a znamo da je od 2001. i 2005. godine prodato hiljadu najboljih firmi, hiljadu najboljih preduzeća, ogroman novac od tih prodaja išao je u budžet na namirivanje ovih potreba. Prema tome, da je SPS svojevremeno '90-tih godina prodala duvansku industriju, cementare, pivare, mogli bismo da namirimo penzionere i mnoge druge zahteve koji su proizilazili iz budžeta. Znači, nema mesta za neku veliku hvalu, ali imajući u vidu trenutnu situaciju taj potez može, na neki način, da se pohvali. Sa druge strane, kada govorimo o isplatama penzija, treba reći sledeće: te obaveze su sada manje. Imali smo prosečnu penziju pre pet-šest godina, znači u vreme naše vlasti, prosečna penzija je bila 90% od prosečne plate. Već danas prosečna penzija je na neki način 60% od prosečne plate. Tu jeste ključni amandman SPS donet svojevremeno u ovoj skupštini, gde smo rekli da prosečna penzija ne može da padne ispod 60% od prosečne plate. To je najvažnije i najbolje rešenje za penzionere. Sasvim je neopravdano kada slušamo ovih dana predsednika penzionerske organizacije, Jovana Krkobabića, koji kaže da čak ni SPS ništa nije uradio za penzionere. Nije tačno. Taj amandman je ključan. Ovo odlaganje aranžmana sa MMF-om je bilo vezano za taj naš amandman, jer gotovo sam siguran da bi po švajcarskoj formuli, koja je bila na snazi do juče, prosečna penzija bila ispod 60%, možda koliko ove ili sledeće godine. Znači, nisu ni te obaveze ove vlade iste da je onaj sistem ostao isti – sistem obračuna i usklađivanja penzija. Sve te obaveze sada su znatno smanjene i na neki način smo došli u mogućnost da se ove zaostale penzije isplaćuju. Kada govorimo o ovim drugim zakonima, zakonu o socijalnoj zaštiti i obezbeđenju sigurnosti, dobro je ovo izjednačavanje visine sredstava za pomoć i negu drugog lica, kada je reč o korišćenju tih prava putem sistema PIO i socijalne zaštite, sredstava koja se isplaćuju preko centara za socijalni rad. Treba reći da u ovom sistemu PIO imamo 50 hiljada lica koja su korisnici dodatka za tuđu negu i pomoć i 20 hiljada lica koja ovo pravo koriste u sistemu socijalne zaštite. Dodatak za tuđu negu i pomoć u sistemu PIO sada iznosi negde 7,5 hiljada. Ovaj drugi u sistemu socijalne zaštite – 4.600 dinara. Svako usklađivanje je normalno, logično. Nije logično da neko isto pravo, po raznim osnovama, nezavisno gde se koristi, daje enormno velike razlike, kao što je i ministar objasnio za razlike između invalida boraca i civilnih invalida, da to isto treba uskladiti, naravno ne smanjujući visinu novčanih sredstava borcima. Uvek se za njih zalažemo, jer smatramo da je njihova borba tokom rata bila ispravna, bez obzira na zakone koji su doneti u ovoj skupštini. Ono što je važno, vezano za ovaj zakon, želeo bih još da prokomentarišem izlaganje ministra Lalovića, koji je pre nekoliko dana na Odboru za rad i zapošljavanje govorio o tome kako moramo dovesti u red sva pitanja u oblasti socijalne zaštite i da je jednostavno neodrživa situacija da to pravo koriste i oni kojima to nije najpreče i da mnogi ljudi koriste neka prava koja jednostavno ne treba da koriste. Sredstva treba da dobiju oni kojima su najpotrebnija. Ministar je govorio o tome kako to izgleda u porodici koja koristi ta razna prava, po različitim osnovama. Ima mogućnost da koristi pravo materijalnog obezbeđenja, to materijalno obezbeđenje je sedam hiljada dinara, pa onda koristi pravo dečijeg dodatka, pa je dečiji dodatak sedam hiljada dinara, pa sada po osnovu roditeljskog dodatka, ako se podeli na 24 meseca, pa uzmemo pravo na četvrto dete. Ispada da u nekoj manje razvijenoj opštini takva porodica, koristeći sva ta prava, po osnovu socijalne zaštite i socijalne sigurnosti, ima prihod od dvadesetak hiljada dinara. S druge strane, u tim opštinama, poput opštine Lebane, Rekovac, Kuršumlija, mnogo je takvih opština gde je prosečna plata veoma mala, pa ljudi koji ne rade nigde imaju duplo veća primanja. nego oni koji koriste razna prava po osnovu socijalne zaštite i socijalne sigurnosti. Jeste to donekle ispravno, ali moraju i predstavnici Vlade da znaju da je danas takoreći svaka suma sredstava obesmišljena. Verujte da danas i 10 hiljada, i 15 i 20, ne znači nikakvu posebnu socijalnu sigurnost. Danas ni plate od 30 hiljada dinara ne znače bogzna šta, imajući u vidu da su sve cene, cene struje, cene grejanja otišle 10, 15 puta više nego što je to bilo pre pet ili šest godina. Primera radi, cena grejanja je sada 40 dinara po kvadratu; 2000.-te godine je cena bila 2,5 dinara. Znači, po tom osnovu koliko puta plate treba da se povećaju –treba da se povećaju 20 puta da bi se nadomestile te cene. Šta ćemo reći za veliki broj stanovništva koji ne prima ništa? Ujutru se ljudi probude, mladi, stari, srednje doba, nije važno, 30, 40, 50 godina, nema ni jedan jedini dinar. Mislim da je takvih u Srbiji najmanje milion, a možda i više. Nemaju nikakav prihod. Zbog toga smatram da ne treba vršiti neku posebnu restrikciju u ovoj oblasti, kada je reč o socijalnoj zaštiti. Jednostavno,pokušati sve da svi imaju određena sredstva za život, minimalne uslove za život. Ako govorimo o finansijskoj podršci porodice i o ovom zakonu, dobro rešenje je vezano za prvo dete. Po osnovu prvog deteta roditeljski dodatak je 20 hiljada dinara. Predložili smo da se ova suma uveća i da se za prvo dete dobije 30 hiljada dinara. Smatramo da je to na početku najvažnije, da su najveći troškovi za prvo dete, a da je za svako naredno dete ipak, na neki način, olakšana situacija. S druge strane, ovo pitanje – roditeljski dodatak za drugo, treće i četvrto dete je relativno, šta je dobro. Da li je dobro dobiti tu jednokratnu pomoć, imajući u vidu veliki broj mladih, pa i drugih bračnih parova koji u startu nemaju nikakvo zaposlenje, nikakva sredstva za život? Za njih je 75 hiljada, 180 hiljada za četvrto dete, 136 za treće dete, izuzetno značajna pomoć. Opet, ako se to podeli na 24 meseca, imamo sigurnije finansiranje za veće porodice, ali to sigurnije finansiranje, na primer, ako govorimo o drugom detetu, podelimo na 24 meseca, ispadne negde oko tri hiljade dinara za drugo dete, što je mala pomoć za te bračne parove, na ovaj način regulisano. Imamo određene amandmane, mislim da ćemo naći neko najbolje rešenje. Ministar je posebno potencirao da je ovaj roditeljski dodatak veoma važan, jer ćemo na taj način pospešiti natalitet. U Srbiji ima samo nekoliko opština koje imaju veću stopu rađanja nego što je stopa smrtnosti. Slažemo se sa ministrom Lalovićem da je to najvažnije pitanje danas u Srbiji, jednako važno kao odbrana zemlje. Moramo da znamo, bez obzira na tu finansijsku podršku, koja je bitna, da je veoma važno za naše društvo i za našu državu da razvijamo svest o potrebi obnavljanja stanovništva, jer imamo brojne primere na zapadu, u Zapadnoj Evropi, pre svega. Evo, u Francuskoj i Nemačkoj je isto negativna stopa priraštaja. Sredstva za socijalnu sigurnost uglavnom koriste stanovnici Maroka, Alžira i ostalih afričkih zemalja u Francuskoj. Nema čistih Francuza. Isto tako je i u Nemačkoj. Znači, tačno je da su finansijska sredstva veoma važna da bi se obnavljala porodica, ali je još važnije da se razvija svest o potrebi da nas ima više, da pospešimo natalitet, jer da vas podsetim, na primer, dvadesetih i tridesetih godina svaka porodica u Srbiji je imala petoro, šestoro dece. Danas, da bismo imali prostu reprodukciju potrebno nam je najmanje četvoro dece po porodici. S druge strane, brojni su problemi kada je reč o proširenju porodice. U Srbiji danas imamo 300 hiljada pobačaja, nasilnih prekida trudnoće, na šest sklopljenih brakova beleži se jedan razvod, što je mnogo, 20 posto porodica je bez potomstva, a veliki broj ljudi nikada nisu sklopili brakove. Tu je važno razvijati svest i o svim ovim problemima, da se sve ovo rešava na pravi način. U sadašnjem trenutku, svake godine nas je 30 ili 25 hiljada manje, za deset godina to će biti čitav jedan okrug. To je više nego Šumadijski ili Pomoravski okrug, jer ti okruzi imaju manje od 300 hiljada stanovnika. (Nataša Jovanović, sa mesta: Koliko ima Šumadijski okrug?) Možda ima 300. (Nataša Jovanović, sa mesta: 324 hiljade birača ima.) Malo pogledaj, Nataša, mislim da nisi u pravu. U sadašnjem trenutku Srbija mora da ima konsenzus kada je reč o strateškim pitanjima. Takvo je pitanje nataliteta. Takvo je pitanje i odbrane zemlje. Pitanje nataliteta jednako gledam kao i pitanje odbrane zemlje. Međutim, mislim da je danas u Srbiji najveći problem što nemamo konsenzus oko tih najvažnijih pitanja, a svakako da nemamo konsenzus, pre svega iz razloga što imamo svekoliku krizu elita, kriza elita je svuda i na svakom mestu. Kriza je, kada je reč o političkoj eliti, naučnoj eliti, kada je reč o svakoj drugoj eliti, jer u suprotnom ne bi nam se događalo, na primer kada govorimo o medijima, kada govorimo o tome kako mediji treba da se ponašaju, kada govorimo o tim strateškim pitanjima. Pre nekoliko dana na Karićevoj televiziji gosti su bili Azem Vlasi i Mate Granić. Azem Vlasi se cerio nad sudbinom Srbije i prognozirao nam budućnost iz 1878. godine, kaže, to je vaša izvorna državnost, znači, kada je Srbija bila od Beograda do Kruševca. Mate Granić je, pak, svojim vatikanskim osmehom predviđao da će u ovim pregovorima o Kosovu i Metohiji, odlučiti Amerika, pa kaže on, zna se kako će Amerika odlučiti. Takvi gosti na takvoj televiziji, to je samo moguće u Srbiji i na nekoj, tzv. srpskoj televiziji. Zbog toga kažem, naš najveći problem danas u Srbiji jeste kriza elita, bez obzira na odgovornost naroda, elite vode narod, a mi smo danas na najnižem stupnju kada je reč o elitama koje vode zemlju, i kada je reč o politici i nauci, i svakoj drugoj oblasti. Kada govorimo o konsenzusu, nama je konsenzus potreban i po mnogim drugim pitanjima, bio nam je potreban da donesemo rezoluciju o zaštiti zdravlja, prava na zdravlje predsednika Miloševića i prava na život. Danas je u Srbiji valjda svakome jasno da je Milošević na Kosovu i Metohiji branio, pre svega, teritorijalnu celokupnost zemlje, branio suverenitet ove zemlje i valjda je danas i poslednjem Srbinu jasno da je na Kosovu i Metohiji bio terorizam i da se srpska država u to vreme obračunavala sa terorizmom. Ako to svi znamo, onda je sasvim nelogično da takvu rezoluciju donosi ruska Duma, a da se u srpskom parlamentu poslanici nećkaju. Razmišljaju da li je to potrebno ili nije, a i te kako je potrebno. Kada govorimo o Haškom tribunalu, valjda je svima danas jasno da je Haški tribunal politički sud, oni su osvedočene zločince Fatmira Ljimaja i Muslijua pustili na slobodu, njihovi Albanci i Šiptari su svedočili o njihovim zločincima, ali tu se jasno vidi, sve komandante će osloboditi, a osudiće neke čuvare. Znači, moramo da budemo jedinstveni oko tog pitanja i oko pitanja Haškog tribunala i ne treba mnogo da se radujemo, jer evo sada su Hrvati uhvatili Gotovinu, Tadić je pozdravio hrvatsku vladu kako je to učinila na pravi način. Pustiće oni Gotovinu, to je sasvim sigurno, kao što su pustili generala Blaškića svojevremeno, osudili ga na 40 godina, onda mu to skinuli na osam godina, pa ga pustili na slobodu. Znači, vraćam se na ove zakone, mislim da je ključna stvar, jer su ovi zakoni relativno pozitivni, da ima određene koristi i za građane i za penzionere i za korisnike socijalne zaštite. Ali, ako govorimo o ovoj oblasti, najvažnije pitanje za Srbiju jeste porast nataliteta. To je ključno pitanje i očekujem od ministra Lalovića, od sadašnjeg ministarstva da u ovom pravcu napravi strateški plan kako bismo počeli sa priraštajem i kako ne bismo nestali kao država i kao narod. Zahvaljujem.
Reč ima prvo narodni poslanik Nataša Jovanović, replika, potom narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić.
Samo informacije radi, kolega Bušetić je, govoreći o broju stanovnika u administrativnom području Šumadijskog okruga, znači, to je grad Kragujevac i šest šumadijskih opština, rekao podatak koji nije tačan – da je to manje od 300.000 birača. Ima 284.000 birača po podacima sa poslednjih predsedničkih izbora, s tim što pretpostavljam da je taj broj sada, što se birača tiče, mnogo veći, a broj stanovnika još za trećinu veći, jer morate da imate u vidu, kolega Bušetiću, kada već govorite o ovom mladom priraštaju i o deci, da je budući birač i dete koje se danas rodilo, kao i ono koje ima šest meseci ili godinu dana i koje će jednog dana da stekne pravo da bira i da bude birano.
Momenat, po Poslovniku, narodni poslanik Toma Bušetić.
Nije toliko, Nataša, uopšte bitno da li sam pogrešio za 10 ili 20 hiljada. Pomoravski okrug ima ispod 300.000 stanovnika, evo Borski okrug ima ispod 300.000, Zaječarski okrug ispod 300.000 stanovnika, Rasinski okrug, tu je negde oko 300.000 stanovnika. Danas u Srbiji, kada govorimo o okruzima koji imaju ispod 300.000, od sadašnjih 22, ako ne računamo Kosovo i Metohiju, sigurno je bar desetak ili 15 okruga koji su tu negde oko 300.000 stanovnika ili ispod 300.000 stanovnika. Kada sam govorio, mislio sam da je najvažnije pitanje da ukažemo na činjenicu da nas je svake godine za 30.000 manje, a da će nas za 10 godina biti manje za čitav jedan okrug. Mislim da je važna suština, što sam hteo da kažem, a da li baš Kragujevac, možda sam pomešao kada je reč o biračima i kada je reč o broju stanovnika. Mislim da je relevantna stvar u odnosu na ono što sam hteo da kažem da nas je sve manje i da je ta naša politika nataliteta strateško pitanje za Srbiju, kao i sva druga pitanja koja razmatramo, ako ne damo pravu važnost za ovo pitanje, neće značiti ništa. Nećemo moći ni zemlju da branimo, ako nas za 50 godina bude četiri miliona, a takve su prognoze. Ako se ovako nastavi biće nas oko 3.800.000 i to je katastrofa. Onda nijedan program nećemo moći da sprovedemo, ni ekonomski, jer bez odbrane zemlje, bez slobode nema ekonomskog razvoja, prosperiteta, nema napretka. Moramo da vodimo računa i da govorimo pre svega o suštinskim pitanjima, jer ako pratim svakog govornika sada, pa nađem da neki podatak nije tačno rekao, možemo da se javljamo svakog dana na svako izlaganje i to nije dobro.
Replika, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Bušetiću, jednostavno niste u pravu. Ako ste već sa pozicije govornika malopre, govoreći o stavu svoje stranke, a ja ću izneti svoj stav u ime poslaničke grupe SRS ili kasnije u toku dana, ili sutra, kao jedan od govornika, o pogubnoj socijalnoj i nacionalnoj strategiji koju predvodi ova vlada i ministar Lalović, samo moram da vam kažem da je bilo bespotrebno da sada izlazite po Poslovniku. Reagovala sam odavde na vašu upadicu, što je stenograf verovatno zabeležio, i kada sam govoreći da je podatak netačan, apsolutno ne ulazeći u vašu priču i vaše obrazloženje zakonskog projekta i prihvatanja i neprihvatanja, jer to je stvar vaše stranke, rekla da niste u pravu, sa govornice ste mi rekli: "Nataša, pogledaj to malo". Nije u redu da mi se na taj način obraćate, a kada pogledam ne malo, nego mnogo – to je podatak koji jednostavno moram da znam i ako me neko probudi i u tri sata noću; samo sam rekla da ste drastično pogrešili.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić.
Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo, evo nas kod zakona koji govore o finansijskoj pomoći porodicama sa decom, kod zakona o izmeni i dopuni Zakona o socijalnoj sigurnosti građana i zakona koji reguliše mogućnost da se isplati dug penzionerima. Šta je zajedničko svim ovim zakonima? Ono što je njima zajedničko, po mojoj oceni, to je da oni govore o najugroženijim grupama stanovništva u Srbiji i da govore o grupama koje na specifičan način, a i na svaki drugi način, predstavljaju siromašnu grupu stanovništva. Zašto je to tako? Pre svega, počeću od dece. Svakako da je važno da se u Srbiji vodi adekvatna populaciona politika i pitanje nataliteta je jedno od najvažnijih pitanja u Srbiji. Da bismo postigli da u Srbiji bude više dece, moramo se najpre potruditi da deca koja već žive u Srbiji žive na bolji i kvalitetniji način i mislim da je to naša obaveza. Kako danas deca u Srbiji žive? Po nekim podacima, u Srbiji ima oko dva miliona dece i od toga oko 200.000 dece, znači blizu 10%, živi ispod linije siromaštva. Ukoliko bi se ta linija podigla samo malo, ispod nje bi se našlo još 200.000 dece. Ukoliko siromaštvo uzmemo kao široku kategoriju, koja nije definisana samo nekim ekonomskim standardima, već i načinom življenja i dostupnošću određenih institucija, od zdravstva, školstva, do kulture, informisanosti i načina na koji sredina u kojoj dete živi, bilo da se radi o ekstremno siromašnoj sredini, kao što su to neka područja Srbije, neki regioni Srbije, ukoliko bismo sve ovo uzeli u obzir, onda bismo imali pred sobom činjenicu da oko trećine dece u Srbiji živi na siromašan način, odnosno, suočava se sa siromaštvom svakodnevno. To je svakako poražavajući podatak za svaku zemlju i to je nešto o čemu zaista ozbiljno treba da razmišljamo. Mislim da je to nešto čime se postojeća Vlada i Ministarstvo za socijalna pitanja, ali i ostala ministarstva, kao što je Ministarstvo obrazovanja i Ministarstvo zdravlja, zaista ozbiljno bave i to ću kasnije potkrepiti nekim podacima. Najsiromašnija su, po pokazateljima strategije za smanjenje siromaštva, odnosno istraživanjima koja su tada rađena, deca uzrasta od 10 do 14 godina i deca koja žive u porodicama sa većim brojem članova. Tu je siromašno oko 16,5% dece i to su upravo one porodice o kojima danas govorimo. Naravno, najsiromašnija su deca čiji su roditelji nezaposleni i tu imamo oko 21% siromašne dece. Šta dečije siromaštvo zaista donosi, osim što ono u svima nama, sigurna sam, budi jednu jaku emociju tuge, jer priznaćete, gotovo da nema ničeg tužnijeg na ovom svetu od dečije bolesti, pre svega, a odmah zatim i dečijeg siromaštva. Svakako da dečije siromaštvo ugrožava njihova prava u svim oblastima. Dakle, sva dečija prava ugrožena su fenomenom siromaštva, ali postoji još nešto osim toga, a to je činjenica da se deca sa siromaštvom bore na različite načine. Manji broj dece se sa siromaštvom bori na konstruktivan način, dakle sa pokušajem da stekne bolje obrazovanje i da se izbori sa ograničenjima svoje sredine, da postigne nešto u životu i da na taj način izađe iz siromaštva. Nažalost, jedan broj dece sa siromaštvom se bori na pasivan način, tako što ga prihvata ili tako što se povlači, što nema sigurnosti u sebe i samim tim je osujećeno u procesu školovanja. To je jedan broj dece koja, nažalost, nemaju veliku priliku da iz siromaštva izađu. Postoji još jedna kategorija dece, još jedan način borbe protiv siromaštva, a to je destruktivna, aktivna agresivna borba protiv siromaštva i to su obično deca koja se bore, kao što sam već rekla, na nekonstruktivne načine, znači nekim asocijalnim ponašanjima i oni, takođe, dovode sebe u jednu marginalizovanu situaciju. Ovakvi načini reagovanja kod dece stvaraju začarani krug siromaštva i tzv. transgeneracijsko siromaštvo, siromaštvo koje se prenosi sa generacije na generaciju. Ako gledate sa ekonomskog aspekta i sa aspekta čitavog društva, to su najopasnije vrste siromaštva, jer one zemlju ubacuju u dugoročno siromaštvo iz koga se teško izlazi. Takvo je siromaštvo u nekim afričkim zemljama, srećom u Srbiji nema mnogo takvog siromaštva. Dakle, naše siromaštvo je mnogo fleksibilnije, određene grupe ljudi ulaze ili izlaze ispod linije siromaštva. Transgeneracijsko siromaštvo, siromaštvo koje se prenosi s generacije na generaciju, a to je ono siromaštvo sa kojim se počinje suočavati u detinjstvu i koje se dalje prenosi, jeste nešto što je opasnost za svaku zemlju. Postoji jedno istraživanje koje se bavilo načinima na koje deca doživljavaju svoje siromaštvo. Pročitaću vam samo neke od njihovih definicija: "Nemam loptu za košarku i fudbal, a nemam gde ni da igram"; "nemam nove knjige, nego sve stare, u listovima"; "nekada radim na pijaci, pa mi daju neku paru"; "pomognem sve što treba da me ne tuku" "kada svi viču, pobegnem u komšiluk"; "kada nađem neku samu kucu, ja se o njoj brinem"; "mi smo siromašni, nemamo ništa"; "neću na bazen, jer nemam kupaći, samo neki pocepani"; "svi smo u jednoj sobi, ako nećemo, onda mi je hladno"; "krov prokišnjava, pa nemam gde da spavam"; "kada kažem, baš sam nesrećna, a oni kažu, pa šta da ti radimo". E kod ovog pitanja "šta da ti radimo" želim da se zadržim i da kažem da se mnogo toga može uraditi kako bi se ova situacija menjala. Može se sagledati porodična situacija i može se brinuti o tome da porodice sa puno dece i porodice koje su siromašne dobiju pomoć. To je ovo o čemu govorimo danas. Naravno da je moguće raditi na prevenciji efekata siromaštva u sredinama koje generišu siromaštvo, a naravno da treba raditi i na dostupnosti i poboljšanju kvaliteta i efikasnosti pružanja usluga socijalnih službi za decu. Rekla bih da je aktuelno Ministarstvo za socijalna pitanja uradilo dosta na svim ovim pitanjima. Želim da naglasim da su, pored nacionalnog plana akcija za decu, koji je već postojao, izrađeni i lokalni planovi, koji definišu kako se na lokalu, znači tamo gde se siromaštvo generiše, na različite načine i u različitim oblastima možemo boriti protiv dečijeg siromaštva i trpljenja koje deca tim povodom imaju. Želim posebno da naglasim i Protokol protiv zlostavljanja dece, koji je ovo ministarstvo izradilo, a Vlada usvojila, koji je takođe značajan iskorak napred ka tome da deca u Srbiji žive bolje. Malo da govorimo i o ovom zakonu, a htela sam da ukažem na širu problematiku, da finansijska pomoć nije uvek dovoljno i nije uvek jedino što treba dati porodicama koje su siromašne i koje imaju decu. Svakako da je i gašenje požara, ako tako nazovemo ovu vrstu pomoći, nešto što je potrebno i što je neophodno. Šta ovaj zakon donosi? O tome su već mnogi drugi govorili, ponoviću. Dodatak za prvo dete – 20.000 dinara, a već smo rekli da će se dodaci za drugo, treće i četvrto dete, koje iznose 75, odnosno 136, odnosno 183.700 isplaćivati u 24 rate. Potpuno se slažem sa ocenama Ministarstva koje je imalo procenu da ovu sumu treba isplatiti u 24 rate, a ne u jednoj rati, jer, verujte mi, imala sam prilike, radeći sa decom na terenu, da vidim da zaista, nažalost, bez obzira što često imamo drugačije ubeđenje, roditelji ne koriste uvek sva sredstva koja imaju da bi ih potrošili na svoju decu. Često ćete videti da su neke siromašne kategorije roditelja, iz, uslovno rečeno, nižih socijalnih slojeva, sklone da sredstva koriste na različite načine, pa, između ostalog, i tako što će sebi obezbediti, recimo, mogućnost da uživaju u alkoholu ili u nekim drugim porocima, a ne uvek da bi taj novac potrošili za decu. To je nešto kada dođete u situaciju da vidite da neki roditelji o deci ne brinu na adekvatan način, onda se uvek pitate zašto država nešto ne preduzme po tom pitanju. Mislim da je ovo dobar način da država prevenira takvu opasnost i da omogući da porodica, u kontinuitetu, znači porodica koja dobije četvrto dete, dve godine će u kontinuitetu primati pomoć od 7.000 dinara mesečno, a smatram da je zaista dobro rešenje. Želim još jednom da naglasim računicu koju je ministar ovde već izneo pre nekoliko dana, mislim da je važno da je građani Srbije ponovo čuju, dakle, porodica koja dobije četvrto dete, a koja je siromašna, koja nema nikakve druge prihode, a to su one porodice o kojima je maločas kolega govorio, dobijaće mesečno materijalnu pomoć 7.800 dinara, dečiji dodatak za četiri deteta u iznosu od 7.000 dinara i roditeljski dodatak podeljen na 24 mesečne rate, u iznosu od 7.000 dinara. Dakle, ukupna primanja te porodice biće 21.800 dinara. Mislim da je to suma koja svakako nije dovoljna da bi se dovoljno dobro i dovoljno kvalitetno živelo, to svakako jeste suma koja pokazuje da država dovoljno brine o ljudima koji su ekstremno ugroženi, a imaju veliki broj dece. Mislim da teško može država više od toga da učini na ovom finansijskom planu. Ova primanja biće usklađivana svakog 1. aprila i svakog 1. oktobra i kao osnovica neće se ubuduće uzimati naknada za hraniteljstvo, materinski dodatak, tuđa nega i pomoć i ono što porodica dobija kao naknadu za telesno oštećenje. Imamo još jednu izmenu, a to je da i ljudi koji imaju poljoprivredno zemljište visine do dva hektara u nekim predelima zemlje takođe će imati prilike da ostvaruju ova prava. Želim da naglasim da ostaje odredba da deca sa teškoćama i dalje imaju 30% veći dečji dodatak od ostale dece. Sada želim nešto da govorim o drugom zakonu, o zakonu čije se odredbe, pre svega, ovog puta odnose na osobe sa invaliditetom. U Srbiji, po nekim procenama, mada sam čula da su te procene dosta nepouzdane, živi oko 350.000 osoba sa invaliditetom. Samo 13% osoba sa invaliditetom radi, dakle, ostvaruje svoje pravo na rad, samo jedna trećina od onih koji rade ima prilagođena radna mesta svom nedostatku. Samo oko 20% osoba sa invaliditetom u Srbiji može da koristi, recimo, javni prevoz. Pre svega, tu želim da govorim o tome koliko je Srbija zemlja koja je nedostupna osobama sa invaliditetom, nažalost, još uvek. Želim da apelujem na sve koji se ovim problemom bave da aktivno utiču na to da Srbija postane dostupna, da institucije Srbije postanu dostupne za osobe sa invaliditetom. Smatram da je nedostupnost institucija jedan od jako velikih i osnovnih problema zbog kojeg su osobe sa invaliditetom u Srbiji nevidljive. Kad krenete van Srbije, kada odete bilo gde u Evropu, odjednom imate utisak da u tim zemljama ima mnogo više osoba sa invaliditetom, a onda postajete svesni toga da ih oni svakako nemaju više, ali da su osobe sa invaliditetom u tim zemljama vidljive. Za razliku od njih, u Srbiji su osobe sa invaliditetom gotovo nevidljive. Setite se kada ste poslednji put u Skupštini Srbije mogli da vidite osobu sa telesnim invaliditetom ili nekom drugom vrstom invaliditeta. Nažalost, i zdravstvene ustanove i lokalne samouprave su nedostupne, nedostupne su često i socijalne službe, institucije kulture. Onda imate situaciju u kojoj vidite da veliki broj naših sugrađana ne ostvaruje svoja osnovna građanska prava, iz prostog razloga što im nismo stvorili uslove da institucije države njima budu dostupne. Dakle, ovo je jedan od ogromnih problema sa kojima se Srbija suočava i mislim da je to jedan od problema koji se relativno lako može rešiti. Dostupnost školstvu je takođe nešto što je jako važno, od ove fizičke dostupnosti, pa do one druge vrste dostupnosti, odnosno prilagođenosti školskih sadržaja osobama sa određenom vrstom invaliditeta, bilo da se radi o telesnom, bilo da se radi o poremećajima u intelektualnom razvoju. Dakle, školovanje je oblast u našoj zemlji koja još uvek treba da se puno menja kako bi omogućila inkluzivno školovanje, odnosno školovanje koje će biti prilagođeno ne telesnom invaliditetu, nego potencijalima koje ta osoba ima, kao očuvane potencijale, kako bi ona sve te potencijale mogla da razvije i da pruži svoj maksimum. U tom smislu, zapošljavanje osoba sa invaliditetom je još jedna jako značajna oblast. Dakle, ono što treba raditi za ove naše sugrađane nije činiti ih pasivnim i samo im pružati materijalnu pomoć, nego uključiti ih u svakodnevni život, u rad i u aktivnost naše zemlje, jer veliki broj njih može da da veliki doprinos razvoju Srbije i to je ono što im treba omogućiti. Izražavam veliko zadovoljstvo što je kod Ministarstva za socijalna pitanja u pripremi zakon protiv diskriminacije invalida, odnosno to je zakon koji ćemo uskoro imati na dnevnom redu Skupštine, ali takođe i zakon o zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Verujem da ćemo time zaokružiti celinu koja će omogućiti da u Srbiji svi građani ostvaruju svoja građanska prava. Takođe, smatram da je sistem personalnih asistenata nešto što je model koji će omogućiti puno učešće osoba sa invaliditetom u životu našeg društva i smatram da je to celokupan sistem podrške koji će svakako dovesti do poboljšanja ne samo njihovog položaja, već i položaja Srbije kao zemlje. Sadašnje stanje pokazuje da je, nažalost, veliki broj porodica koje imaju člana sa invaliditetom siromašno. Čak 70% ovih porodica je siromašno, osobe sa invaliditetom ne mogu adekvatno da se školuju i da rade, zato što, ukoliko se radi o deci sa teškoćama u razvoju ili invaliditetom, njihove majke ne mogu da rade, one ostaju uz njih, jer ne postoji adekvatna nega dece koja su, recimo, teško telesno ili intelektualno ometena. Dakle, potrebno je omogućiti adekvatno školovanje deci koja imaju teškoće, ali omogućiti i njihovim porodicama da rade, normalno žive i da se porodični život odvija na normalan način. Za sada, 50% prihoda porodica koje imaju članove sa invaliditetom su, u stvari, prava iz invalidnina – 14% invalidnine, 26% čini tuđa nega i pomoć i oko 14% socijalna pomoć koju ove osobe primaju. Dakle, to je nešto što se mora menjati, mora se ići ka aktivnijem pristupu gde će, u stvari, njihovi prihodi biti njihove zarade, jer su mnogi od njih sposobni da zarađuju. Šta je ono što ovaj zakon donosi, a da je dobro? Pre svega, to je, opet moram da kažem, gašenje požara tamo gde je problem najakutniji i najveći. On nije beznačajan, moram da kažem, jer za porodice koje su se već našle u ovakvoj situaciji, to nisu beznačajna sredstva. Dakle, deca sa invaliditetom se izjednačavaju zbog toga što je, čuli ste već do sada, u zavisnosti od toga u kom sistemu se ostvaruje zaštita, ta visina bila različita, u jednom sistemu 2.219 dinara, a u drugom 4.700 dinara. Sada će sva deca dobiti ovaj viši iznos. To je u Srbiji oko 5,5 hiljada dece sa teškoćama u razvoju, koja će donošenjem ovog zakona doći do prilike da se o njima na bolji način brine. Zatim, smanjenje razlike između osoba sa invaliditetom koje koriste ta prava preko sistema penzijsko-invalidske zaštite, boračke ili socijalne zaštite. To je ono što su sada izmene. Oko 12,5 hiljada ljudi sa 100% invalidnosti dobiće značajno povećanje. Do sada je razlika bila između 4.600 i 7.400. Dakle, 12,5 hiljada ljudi ostvariće svoje pravo i iznosi će biti 70% od prosečne zarade, čime će se ono što ljudi dobijaju povećati između 60 i 160%. Ono što želim posebno da istaknem, to je da ovaj zakon donosi novinu koja kaže da nema ograničenja u broju hraniteljskih porodica koje se mogu angažovati u brizi o deci. Mislim da je ovo jako značajno, jer potpuno je postalo jasno da su hraniteljske porodice, kao alternativni oblik zaštite, nešto što najbolje funkcioniše i svakako je ušteda i u finansijskom, a pre svega u emocionalnom razvoju te dece u odnosu na smeštaj u ustanove. Dakle, tu dileme nema i ovo je usklađivanje sa porodičnim zakonom, koji je takođe doneo značajnu novinu na ovom planu. Na kraju, recimo da je to po starosti, a ne po važnosti penzije. Dakle, jedan od zakona u ovom paketu su i zakoni koji će omogućiti da svi penzioneri kojima je država, uslovno rečeno, odnosno njihovi fondovi, dugovala isplatu penzija, ovim izmenama zakona će dobiti mogućnost da ostvare to svoje pravo. Dakle 1,5 penzija koja se duguje fondu zaposlenih u iznosu od 23 milijarde zbirno, biće isplaćena počevši od decembra ove godine, dakle, već za nekoliko dana. Što pre ovaj zakon bude usvojen, oni će te penzije biti u prilici da dobiju. Dakle, u decembru prva rata, u julu druga rata i tako do 2008. godine, u šest rata, dva puta godišnje svi penzioneri u Srbiji dobiće zaostale dugove. Kada govorimo o Fondu poljoprivrednika, radi se o 20 milijardi, isplaćivaće se od 2007. do 2010. godine, u četiri jednake rate, jednom godišnje. Želim da naglasim da će svi penzioneri dobijati obračunatu kamatu, u iznosu od 8,5% godišnje i to počevši od 1. januara 2006. godine. Dakle, neće biti nikakvih gubitaka zbog toga što država nije u mogućnosti da u ovom trenutku isplati 43 zaostale milijarde. Smatram da je sve ovo, o čemu danas govorimo, jako značajno za sve naše građane, ne samo za one kojih se ovi zakoni tiču, jer bez obzira na to što je G17 plus poznat kao stranka koja se bavi ekonomijom, ekonomskom stabilnošću i ekonomskim prosperitetom, apsolutno smo jasni da se moć jedne države ne sastoji u njenoj ekonomskoj moći, već da se moć svake države ogleda, pre svega, u načinu na koji ona brine o svojim najslabijim građanima. U to ime, očekujem da ćemo zaista svi podržati ove zakone, da ćemo glasati za njih, sa nadom da će oni stupiti što pre na snagu i doneti dobrobit svim ovim ljudima, o kojima smo danas govorili. Zahvaljujem.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika, želi reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Stevanović Branislav. Neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Dame i gospodo, objedinjena rasprava o četiri veoma važna zakona, ipak, mora se priznati, jeste mala neozbiljnost Vlade i samog ministra, jer ovi zakoni, od ovolike važnosti, zaslužuju dosta temeljniju raspravu, posebno kada je u pitanju planiranje porodice, znači, pomoć porodicama. Čuli smo od prethodnih govornika koliki su to problemi. Kao što reče kolega Bušetić, nažalost, gubimo na 10 godina 30.000 stanovnika. To je alarmantna situacija. Naravno, trebalo bi nešto hitno preduzeti, iz razloga, ako uzmemo u obzir da su mnoge države u našem okruženju, pre svega bivše republike SFRJ, sigurno donele nacionalnu strategiju o planiranju porodice, a mi u tom pravcu, nažalost, još ništa nismo uradili, tek smo u začetku. Ako se uzme u obzir da smo doneli zakone o porodici i ostale zakone koje ćemo doneti, već činimo prvi korak. Što se tiče socijalne zaštite osoba sa invaliditetom, zaista bi trebalo da kažemo par rečenica, pošto je vreme ograničeno, a tema je jako opširna, treba samo reći da je jedan veliki broj ratnih invalida veoma razočaran. Išli su patriotski u rat, a evo šta su danas doživeli, jednostavno nemaju da se prehrane od 1. do 1. u mesecu, nemaju onu najminimalniju ekonomsku zaštitu države. Takođe, treba hitno doneti zakon o zapošljavanju invalida, to je neophodno, jer znamo da u državi svega 13% osoba sa invaliditetom radi. Neophodno je da se hitno donese zakon o zapošljavanju invalida. Zatim, i dostupnost ljudi ustanovama koji fizički ne mogu da dođu u neku prostoriju. Tim osobama treba pomoći, jer im je pomoć neophodna. Kada je u pitanju pomoć porodici, borba protiv "bele kuge" je naša neminovnost. Naravno, treba dati veću motivaciju rađanju dece, posebno trećeg i četvrtog deteta. Takođe, treba rešiti, pre svega, probleme mladih ljudi – zapošljavanje, stambene probleme. Treba imati u vidu još i to da seoske sredine, sela, nažalost, mora se priznati – svaka treća kuća ostaje prazna. Prema tome, pod hitno treba i ovaj zakon o vraćanju penzija poljoprivrednicima svakako uključiti u tu akciju i veću pažnju posvetiti selu. Treba pohvaliti Vladu Srbije što se setila naših seljaka, ljudi koji nose najveći teret u istoriji srpstva, od nastanka naše države do današnjeg dana, a imali su najmanju pažnju, mora se reći. Naravno, iako je minimalna isplata ovih zaostalih 20 penzija, ipak i njima i ostalim zaposlenima, koji su bili u društvenim preduzećima, kako ih danas zovemo – privredna društva, treba isplatiti ono što je država ostala dužna. U tom pravcu, obezbediti i vratiti ono što im pripada. Takođe, ovaj zakon o Fondu za PIO, mora se priznati da su sve stranke u kampanji davale silna obećanja da će penzionerima izaći u susret. Nažalost, penzioneri su danas u situaciji da osnivaju sopstvenu stranku. Sami su odlučili da se bore za svoja prava, a koliko će u tome uspeti, neka malo razmišlja i bivša i sadašnja vlast, da im izađe u susret, da dođu u priliku da rešavaju svoje probleme. Naravno, treba naglasiti, kada je reč o vraćanju penzija, u stvari, uplati u fond za PIO zaposlenima u društvenim preduzećima, da Vlada izlazi u susret, da mnogi ljudi, koji su zaslužili i dugo čekaju, dođu do penzije. Naravno, u tom pravcu se čini krupan korak. To je za svaku pohvalu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a neka se pripremi narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, želim, pre nego što pređem na jedan kratak prolaz po predloženim zakonima, da podsetim – pre samo par meseci u ovoj skupštini je bio set penzijskih zakona prema kojima je SPS imala različit odnos. Bio je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO, prema kome smo imali negativan odnos. Intervenisali smo amandmanima,koji su usvojeni i dobro je što su usvojeni. Jedan je bio da se odloži primena zakona u broju godina za odlazak u penziju; drugi je bio u određivanju da penzija ne može da padne ispod 60% proseka zarade. Tada je bio Zakon o dobrovoljnom penzijskom osiguranju, prema kome smo, takođe, imali pozitivan odnos. Bio je zakon, koji smo tražili, a to je o uplati doprinosa za zaposlene, u vremenu od 1991. do 2003. godine. To je odličan potez koji je ova vlada uradila jer je omogućila da nekoliko stotina hiljada ljudi poveže svoj staž u tom periodu. Bila su i dva zakona o preuzimanju obaveza fondova penzijsko-invalidskog osiguranja zaposlenih i poljoprivrednika, preuzimanju obaveza od strane države, kao javni dug. I ta dva zakona smo podržali. Prvo što želim da istaknem javno, ne stvaramo mogućnost isplata penzionerima tog duga ovim izmenama zakona. Te mogućnosti su stvorene tada. Naravno, podržali smo i imali pozitivan odnos, jer smo smatrali da je konačno potrebno da država obaveze koje su neizmirene prema penzionerima prizna kao javni dug. Kada država to uradi, postaje obaveza ne samo ove vlade nego svih vlada i iza toga. Tu smo bili veoma zadovoljni. Samo nekoliko reči, radi javnosti, kada je u pitanju dug. Gospodin ministar, o kome je reč, pošto sam danas čuo tu formulaciju, prilikom obrazloženja ovog zakona preskočio je bitan momenat, a bio je detaljniji u septembru – dug penzionerima, iz Fonda PIO zaposlenih i penzionerima, iz Fonda PIO poljoprivrednika, u najvećem delu nastao je do 2000. godine. To je tačno, ali je deo duga nastao i posle 2000. godine, to je ono što ministar nije rekao: pola penzije 2001. za zaposlene i pet penzija za poljoprivrednike 2003. godine. Ali, postoji razlika. Razlika je u tome što do 2000. godine dugovi koji su nastali, nastali su u vremenu blokade, sankcija, građanskih ratova u okruženju, bombardovanja, milion izbeglica, i posebno napominjem da, pri tom, nijedno socijalno pravo nije umanjeno. Razlika u odnosu na ove koji su nastali posle 2000. godine je u tome što je takođe nastao deo duga, ali u vremenu kada od svega toga ništa nije bilo, ni blokade, ni sankcija, ni svega ostalog, naprotiv, obećanje o ogromnoj pomoći, a da ne samo da su socijalna prava umanjena, nego je počeo sunovrat penzija 2002, odnosno 2003. godine, donošenjem onog katastrofalnog zakona o penzijskom sistemu. O tome je bilo priče u septembru, da ne ponavljam sada. Vrlo je važno da se to zna. Sada kratak komentar i jednog i drugog predloga zakona o vraćanju penzija kao javnog duga. Kada je u pitanju vraćanje duga, vezano za Fond PIO zaposlenih, želim da iznesem dve pozitivne i dve negativne strane, neka javnost zna otvoreno. U principu podržavamo da se prizna i vrati javni dug, ali šta je u ovom slučaju u pitanju. Prethodni zakon, od septembra meseca, predviđao je da se penzionerima iz Fonda PIO zaposlenih penzija isplati u tri jednake rate: januara 2006, 2007. i 2008. godine, sa kamatom od 8,5% i u obveznicama. Čuo sam obrazloženje od ministra da su udruženja penzionera i neki poslanici tražili da isplata bude novčana, a ne u obveznicama. To poštujem, ali želim da kažem da je to nepovoljnije rešenje, jer kada se isplati u obveznicama, kada dospevaju, to su isto gotova sredstva, gotove pare, kao što je u ovom slučaju, ali i mogućnost da može ranije da ih unovči, o čemu će odlučivati sam penzioner. Naravno, uvažavam i sigurnu masu sredstava koja je potrebna da se isplati. Ali da budemo jasni i da kažemo da su pozitivne strane ovoga u tome što će da se isplati jedna šestina penzije odmah, a ne u januaru. Pozitivna je strana što nije povećan ukupan period za vraćanje penzija, a negativna strana je ta što se isplaćuje u šest, a ne u tri rate i što se isplaćuje u novcu, a ne u obveznicama, samo da budemo jasni. Kada je u pitanju vraćanje duga Fonda PIO poljoprivrednika,moram da kažem da je ovo rešenje lošije nego ono u septembru. Pozitivno je to što nije pomeren ukupan rok za vraćanje penzija, ali moramo jasno reći javnosti da je negativno što se preskače cela 2006. godina i umesto u pet jednakih rata – 2006, 2007, 2008, 2009. i 2010. godine, preskače se 2006. godina. Uvažavam kao argument da je sama odluka da se isplata penzija vrši odmah za prethodni mesec bitno uvećala sredstva za isplatu penzija,kada su u pitanju penzioneri i poljoprivrednici, ali se to znalo i onda kada je donošen zakon o priznanju javnog duga za isplatu penzija. U tom delu nismo zadovoljni, uložili smo amandman tražeći da se vrati rešenje da bude pet godina, odnosno da se uključi i 2006. godina, tj. da bude u pet jednakih rata. Tu sada dolazimo do jednog pitanja, želim javno i otvoreno da pitam, a Vladi da dam šansu da javnosti da pravi odgovor. Zašto se vrše ove promene zakona, kada sve ono što smo znali tada, znamo i sada, i u vezi sa tim opet dva pitanja. Prvo, ako je to zahtev MMF-a, iz straha da se ne izvrši novčani udar u gomili, molim da se to javno i jasno kaže, da javnost zna. Drugo, da li može da se sazna šta su konačni zahtevi MMF-a. Slušali smo pre dva-tri meseca da je to Zakon o penzijskom osiguranju, Zakon o budžetu, pa zatim Zakon o zdravstvenom osiguranju, izmene Zakona o javnim preduzećima, izbor privatizacionog savetnika itd, da bi slušali skoro vest da naša vlada traži još dva meseca odlaganja. Zbog čega? Mislim da javnost to zaslužuje. Znam obaveze naše države, obaveze naše vlade, koje moraju da se poštuju, ali javnost isto tako zaslužuje pravi odgovor i da zna koji su pravi razlozi zbog čega je to tako. Samo kratko da se osvrnem na ova dva zakona. Kada je u pitanju zakon o izmenama Zakona o finansijskoj podršci porodicama sa decom, posmatram ga kako je u obrazloženju rečeno, da je ovaj zakon u funkciji sprečavanja, preokreta bele kuge u Srbiji. Slažem se sa mojim kolegom Bušetićem, najveći problem sa kojim se Srbija suočava i sa kojim će se suočavati je taj problem. Doživljavam ga ne samo kao instrument socijalne politike nego i kao instrument populacione politike. Iz tih razloga, opet želim da kažem šta je dobro i šta mislim da nije dobro. Prvo, što je dobro, jeste što je uveden roditeljski dodatak za prvo dete i tu dajem punu podršku i pohvaljujem. Nema razloga, jer neko da bi imao drugo, treće i četvrto, mora da ima i prvo. Paralelno sa tim, mislim da nije dobro što je 20.000 naknada, mislim da je to malo. Iako se država ozbiljno bavi ovim pitanjima, ozbiljno ulazi u okršaj sa problemom populacione politike, mora i ozbiljna sredstva za to da nađe. Predložili smo tu amandman, detaljnije ćemo o njemu pričati kada bude bio na redu, ali bar da to bude 30.000. Drugo, ovde je rečeno da je dosadašnje rešenje u zakonu bilo za drugo, treće i četvrto dete da se isplaćuje jednokratno, po rođenju deteta. Naravno, to nije mala suma. Postoji obrazloženje ovde sa kojim mogu da se delimično složim, ali ne do kraja. To je da je bilo zloupotrebe, da to nije koristilo detetu, da je koristilo u neke druge svrhe. Mogu da prihvatim da toga ima, ali zbog toga se ne menja zakon. Pre mogu to da posmatram kao veliku obavezu države za koju je potrebno obezbediti velika sredstva. Istovremeno, da budu, odnosno da koriste detetu. Mislim da je veoma dugačak period od 24 rate, kako je predviđeno da se vrši isplata roditeljskog dodatka za drugo, treće i četvrto dete. Neko je to već pominjao, ministar još u uvodnom izlaganju, a kasnije i drugi – za četvrto dete, a mnogo malo je u Srbiji takvih, to je oko sedam hiljada, što je za pohvalu, za 24 meseca, ali za drugo dete – od 76, ili pet, šest hiljada, na 24 rate, to je mnogo malo. Stoga smo predložili amandman da se makar napravi neka vrsta skale, pa da drugo dete bude 12 meseci, treće 18, neka ostane četvrto 24. U suštini, za svakog bi bilo mesečno oko sedam hiljada dinara. Sledeće, još jedno pitanje koje je takođe ovde bilo prisutno, moram da kažem da se sa tim ne slažem. Verujem da postoje ozbiljne zloupotrebe, a u pitanju je naknada za bolovanje porodilje. Do sada je bilo rešenje da je naknada u visini zarade koju bi ostvarile na radnom mestu. Ovde sam iz obrazloženja shvatio da je to ozbiljan problem, jer su neki privatnici u Srbiji to zloupotrebili. Rado bih, ali nisam u toj moći, pre hapsio, kažnjavao, nego što bih menjao zakon. Zašto? Mislim da nije dobro rešenje da kaznimo one žene koje su stvarno imale veću zaradu u firmama nego što je prosek zarade. Mnogo je takvih. Naprotiv, čak mislim da je i više takvih. Šta ovo rešenje znači? Da žena koja je legalno imala u firmi veću zarađenu platu nego što je prosek firme biva kažnjena zbog ovih zloupotreba koje su se događale i vraća joj se naknada na nivo prosečne zarade kod poslodavca, dok recimo, obrnuto, nije predloženo. Mislim da to nije dobro, jer kažnjava one čestite, one koje su stvarno zaradile i uveren sam, a voleo bih da pogrešim, neka me demantuje ministar, da je takvih žena mnogo više, mada verujem opet da postoje ozbiljne zloupotrebe naknada za bolovanja. Naravno, da sada ne pričam o mesečnom usklađivanju, kao što je do sada bilo, pa dva puta godišnje, nije to toliko veliki problem, govorićemo kada bude bilo priče oko amandmana. Na kraju želim samo da kažem, da bih ostavio svojim kolegama nekoliko rečenica, vezano za ovaj zakon o obezbeđenju socijalne sigurnosti građana, odnosno socijalnoj zaštiti, dadajemo punu podršku, jer se radi o zakonu gde država daje, u smislu socijalne sigurnosti građana. Naravno, pre svega se odnosi na invalide 100 posto. Nema razloga da budemo protiv toga i radi se o ograničenju, kada su u pitanju hraniteljske porodice. Želim da saopštim jednu poruku. Mislim da je vreme da država, odnosno Vlada, sistem socijalne zaštite uzme u celini, sa jasnom strategijom socijalne zaštite, da bi se sistemski uredila socijalna zaštita. Ponavljam, kada god sam izlazio za govornicu, a bile su ovakve vrste zakona, govorio sam da se zna još jednom naš stav. Jasna, jaka, snažna socijalna politika u vreme tranzicije je nužna, važna. Bez nje nema ničega drugog. Tada sam pričao i sada ponavljam. Reforme su nužne. Nužne su i socijalne, ali bez socijalne pravde i jake, snažne socijalne politike nijedna reforma nam neće uspeti.
Reč ima ministar za rad, zapošljavanje i socijalna pitanja, gospodin Lalović.
Hteo sam da dam samo par odgovora i informacija. Prvo, ovo poslednje što je rekao kolega, dakle ova vlada ne samo da to misli, nego to i radi. Ne samo da smatra da je nužna snažna socijalna politika, posebno kada je u vidu tranzicija, nego, kao što možete da vidite, sprovodimo to što smatramo. Hteo sam da dam jednu informaciju. Ovde je postavljeno pitanje u vezi MMF. Prosto informaciju, da bi se razjasnilo zbog građana Srbije. Ovo produženje od dva meseca koje smo tražili, koje je Vlada tražila, jeste tehničkog karaktera, zato što sam sporazum zaključen 2002. godine ističe 31. decembra 2005. godine i bez tog tehničkog produženja od dva meseca, a ovo će sve završiti taj bord krajem januara i početkom februara. Vezano za to, nema nikakvih novih, takođe što je kolega rekao, novih pitanja, zahteva itd. Praktično je sve to završeno. Poslednje što se radi je izbor savetnika za NIS, koji je formalno trebalo da se okonča tu negde oko nove godine. Nema nikakvih novih elemenata oko toga i ovo tehničko produženje od dva meseca je u funkciji o kojoj sam rekao, čisto tehničke prirode. Što se tiče još ovih nekoliko komentara, prvo da kažem da mi je drago što vidim da sve poslaničke grupe i svi poslanici koji su govorili podržavaju ove zakone. Mislim da je vrlo dobro da se postigne i na ovakvim temama jedinstvo, a ne samo kada su u pitanju velika politička pitanja. Mislim da su za građane Srbije ovo neka pitanja od vitalnog značaja i dobro je u tom smislu što Skupština Srbije u vezi toga nastupa jedinstveno. Naravno da smo mi kao Vlada svesni onoga što je rečeno da je pravi odgovor na sve naše probleme socijalne prirode snažan ekonomski razvoj. Naravno da su to alfa i omega svega o čemu govorimo. Imali smo u ove dve godine stopu rasta društvenog proizvoda veću od pet posto. Nadam se i uveren sam da će tako biti i sledeće godine i nadam se da će i naredne vlade održavati, ko god bude bio na vlasti u Srbiji, stopu rasta društvenog proizvoda od pet posto i veću od pet posto. Zašto je to važno? Zato što je ono što je često bila tema ovde danas– pitanje smanjivanja siromaštva u Srbiji zapravo pitanje strategije za smanjivanje siromaštva. Na početku tog dokumenta, koji se ovde često pominje i svi ga često pominjemo, stoji da je uslov da bi zaista smanjili siromaštvo u Srbiji, kako je tamo to predviđeno, da rast društvenog proizvoda bude pet posto godišnje, kao prvo. Naravno da je dobro, da će biti dobro ako bude više od pet posto. Sve više od pet posto je odlično, zato što ubrzava naš obračun sa siromaštvom. Prosto, u vezi toga da pomenem još jednu stvar. Verovatno znate, videli ste iz štampe i medija da pripremamo strategiju privrednog razvoja Srbije. Ta strategija privrednog razvoja Srbije ima dva scenarija. Jedan je scenario, ako bude pet posto stopa rasta društvenog proizvoda, kada ćemo i šta postići, a drugi je scenario, ako bude sedam posto, šta ćemo i kad postići. Dakle, u suštini, pitanje svih pitanja jeste zapravo koja će biti stopa rasta društvenog proizvoda ili prevedeno na jasan srpski jezik – koliko brzo ćemo povećavati kolač koji u toku godine ispečemo da bismo mogli da delimo i za ovo o čemu ovde danas pričamo. Vlada Republike Srbije je pre svega u toj funkciji i ceo plan za 2006. godinu jeste u toj funkciji, da stvorimo uslove da rast društvenog proizvoda bude takav – veći od pet posto ako je moguće, a najmanje pet posto. Jednostavno, radi se o tome. Inače, po mom dubokom uverenju, u velikoj meri problem bele kuge, koja se ovde danas pominje, jeste pre svega problem koji se nalazi u našim glavama i našim dušama i mislim da je pitanje stvaranja atmosfere u kojoj će mladi ljudi biti puni nade i mere da ih očekuje dobar, bolji život u ovoj zemlji, da je to prva stvar koju treba da uradimo. I ova vlada i bilo koja naredna vlada mora kod mladog sveta da probudi to uverenje. Naime, kao što znate, poverenje se lako gubi, a teško se stiče. Omladina u Srbiji je izgubila poverenje u sopstvenu državu pre 15 godina, i tada ga je gubila temeljno, i nastavlja sa iseljavanjem iz Srbije, i sada svi zajedno treba posle toga da povratimo poverenje te omladine u svoju državu i svoje društvo. Mislim da je to zapravo pitanje svih pitanja. Ovo o čemu danas govorimo jesu određene pomoći, podrške ovakve ili onakve, slične, bolje ili lošije, ali mislim da je pravi problem na ovoj drugoj strani i da tu moramo da učinimo napor da im povratimo veru u bolju budućnost u ovoj zemlji i to je ključno pitanje. Kako ćemo tu veru povratiti? Nečim što je realno, što se događa, ne pričom, ne obećanjima, jer mi smo ovde jako skloni, posebno u politici, da imamo velika obećanja, velike priče, a posle toga se ništa ne dogodi ili bude gore nego što je bilo pre nego što je to pričano. Dakle, jednostavno, zalažemo se za jednu realniju politiku, ali ono što kažemo da se to i ostvari. Tako je i kod ovih davanja. Neke su kolege rekle da bi bilo bolje kada bi za prvo dete bilo više, naravno da bi bilo bolje. Bilo bi mnogo bolje kada bi u Srbiji prosečna zarada bila hiljadu evra, a ne 200 evra. Naravno da bi bilo bolje, samo je pitanje kako to da napravimo, kako da stvorimo situaciju da prosečna plata u Srbiji bude hiljadu evra, tu očigledno imamo potpuno jedinstvo u ovoj sali, naravno radom, u odnosu prema radu. Što se tiče iznosa za prvo dete, samo da kažem zarad javnosti, zašto je 20.000 dinara. Zato što u ovom trenutku celokupna teritorija Vojvodine, sve opštine, imaju odluku da isplaćuju 30.000 za prvo dete, i ovih 20.000, to je 50.000. U centralnoj Srbiji takođe je jedan broj opština već uveo to pravilo i isplaćuje po 30.000, verujem da će verovatno i druge opštine. Veliki broj opština u Srbiji na lokalnom nivou isplaćuje već za prvo dete 30.000. Znači, plus ovih 20.000 – to je 50.000 i to je na neki način bio rezon kada smo ove stvari uradili. Što se tiče ovog drugog dela što je pomenuto, oko penzija, samo da prokomentarišem, bili smo i jesmo u situaciji da tražimo rešenje kako bi taj dug koji je nastao isplatili ljudima. Prvobitna ideja je bila sa tim obveznicama, što je pomenuto, a u međuvremenu je posle svih razgovora i pregovora došlo do određenih procena i sada praktično sva sredstva koja možemo uopšte bilo kuda da navučemo, navlačimo za ovu isplatu u decembru, za penzije. Jednostavno, radi se o proceni da bi to bio preveliki udar,kako je kolega pomenuo, zbog makroekonomskog efekta i zato idemo u decembru sa tim delom, a u julu sledeće godine sa drugim delom. U suštini, dobijaju to što bi inače dobili, znači, ceo taj iznos. Ne bih govorio i licitirao ko je kriv ili nije za dug, poenta je da vratimo ljudima to što dugujemo, zato što mislim da svaka vlada nastoji da vodi kontinuitet prethodne, jer logično je, država je trajna, vlade se menjaju. Dakle, ideja je da taj dug vratimo. I ono što se ovde stalno zanemaruje, zbog poljoprivrednika, jer često se ovde o njima priča. Dve stvari su se dogodile. Jedno je to što ćemo vratiti dug njima tako kako ćemo vratiti, ali drugo, važnije od toga za te poljoprivrednike, da zato što preskačemo 20,5 meseci, penzija koju oni sada dobijaju, znači, ovo je bio januar 2004 – poslednja, bitno je povećana u odnosu na onu koju bi dobili da nismo napravili ovo što smo uradili sa preuzimanjem duga. Dakle, od ovih mera koje preduzimamo sada, em imaju koristi 200 i nešto hiljada poljoprivrednih penzionera, koji će sada dobijati bitno veću penziju dok ovde pričamo, em će dobiti taj dug od 20, o čemu govorim, dakle, to su neposredne materijalne koristi za veliki broj građana Srbije. Pretpostavljam da je to razlog zbog čega ovde postoji podrška ovim rešenjima. Još jednu stvar da pomenem, koja se često ispušta iz vida, ove porodice koje dobijaju određena socijalna davanja imaju i subvencije kod plaćanja određenih troškova, grejanja, struje itd. Dakle, prosto da znamo i da imamo u vidu celinu onoga kako ova država vodi socijalnu politiku. Mislim da smo pokazali ovim zakonima koji su pred vama da država ima nameru da vodi ozbiljnu i snažnu socijalnu politiku. Naravno, ima u vidu ovo što su svi naglasili, da je problem bele kuge – istorijski problem Srbije, da je cilj ove države da ima, ako može, prosečnu porodicu sa četvoro dece. Govorio sam, kada sam prvi put o ovome pričao, da ćemo, ako budemo imali preko dvoje dece po porodici, sprečiti dalje gubljenje stanovništva, neće se povećati. Kako ćemo sprečiti, za koliko? Treba najmanje sedam ili osam godina da imamo prosečno u porodici više od dvoje dece, pa da zaustavimo katastrofu koja nam se događa. Tek sa četvoro dece doći ćemo, ili dolazimo u situaciju, da nam u suštini raste broj stanovništva, a što jeste normalni interes i cilj svake države, pa i srpske. Znači, govorim prosto o tome o kakvom se redu veličine radi. Nadam se da to sve treba imati u vidu kada govorimo o osobama sa invaliditetom. Znači, ono što je ovde pomenuto od strane poslanika kao pitanja koja treba da se urede, sve će to biti uređeno, u ovaj parlament će doći. Znači, zakon o zapošljavanju i rehabilitaciji invalida ćete imati na proleće, ako bog da zdravlja, zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom je u skupštinskoj proceduri, nismo sada stigli, stići ćemo u sledećoj godini, biće donet. Znači, mi u celini prvi put sistemski uređujemo poziciju osoba sa invaliditetom. Na primer, pored ostalog, informacije radi, o drugim zakonima, samo još to da napomenem, koji ne spadaju u domen ovog ministarstva, vodimo računa i pratimo šta se tamo događa. Tako npr. u Zakonu o gradnji, u kapitalnim investicijama, dogovorili smo se, tamo će biti unete odredbe koje će konačno u Srbiji ponižavajuću situaciju preokrenuti da se uklone arhitektonske barijere, tako da naši sugrađani sa određenim hendikepima mogu koristiti ustanove, usluge i biti ravnopravni članovi društva. Ovo napominjem samo da bi imali u vidu celinu onoga što ovo ministarstvo i ova vlada radi, kada se radi o ovim pitanjima. Toliko,i hvala.
Pošto smo već prešli 18,00 časova, završavamo današnji rad. Nastavak sutra u 10,00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Osme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 98 narodih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Prelazimo na zajednički načelni pretres 2-5. tačke dnevnog reda:– PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PRETVARANjU NEISPLAĆENIH PENZIJA I NAKNADA ZAPOSLENIH I POLjOPRIVREDNIKA U JAVNI DUG, SOCIJALNOJ ZAŠTITI I FINANSIJSKOJ PODRŠCI PORODICI SA DECOM Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Neka se pripremi narodni poslanik Ivana Kovačević. Izvolite.