Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, ima nas 100. Radiutvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Iako je očigledno da nas u sali ima i više od stotinu, kako je to evidentirano službeno, poštujući odredbe Poslovnika, za sat vremena ću odložiti početak i zamoliti poslanike da se prijave, sve one koji su u sali. Za sat vremena ćemo se ponovo sastati kako bi smo utvrdili kvorum i nastavili sa radom. Poštovani narodni poslanici, na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika, a vas molim da ubacite kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema, kako bismo utvrdili broj prisutnih poslanika u sali i ustanovili da li ima uslova za rad. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje ustanovljeno da nas ima 87, što znači da postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 286. Poslovnika? (Da.) Gospodin Vladimir Milentijević. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovom parlamentu, institucijama Republike Srbije, a verovatno i građanima Republike Srbije je poznato da za sutrašnji dan Priština najavljuje da će zauzeti administrativne prelaze na Jarinju i Brnjaku, rasporediti šiptarske carinike i policiju, učvrstiti granice između Kosova i Srbije, ukinuti institucije Republike Srbije i definitivno Srbe sa severa Kosova integrisati u institucije nezavisne države Kosovo. Kao logistiku za svoju nameru najavljuju Euleks i KFOR. Do sada su nam Euleks i KFOR u dobroj meri bili partneri u rešavanju krize na KiM. Ukoliko se Euleks i KFOR, kao mirovne i statusno neutralne snage stave na stranu Prištine, prestanu da budu neutralne, prestanu da budu mirovne i napuste statusnu neutralnost, mi Srbi na Severu i njih ćemo doživljavati kao okupatore. Kao razlog okupacije Priština navodi kriminalne strukture na severu Kosova. Uz to, žiteljima poručuju da akcije i plan kosovske vlade nisu upereni protiv njih, već da za cilj imaju uklanjanje kriminala na severu KiM. Za njih su kriminalci oni koji ne plaćaju carine tzv. države Kosovo, oni koji se bore za očuvanje KiM u sastavu Republike Srbije i ne prihvataju institucije tzv. države Kosovo. Već ranije sam Ministarstvu pravde i Ministarstvu policije postavio poslaničko pitanje – da li su Srbi na KiM koji ne plaćaju carinu tzv. republici Kosovo i Srbi koji se bore za očuvanje Kosova u sastavu Republike Srbije kriminalci? Da ili ne? Nažalost, nisam dobio konkretan odgovor. Srbi koji ne plaćaju kosovske carine ne mogu biti kriminalci, jer ne priznaju tzv. državu Kosovo, ne mogu biti kriminalci ni Srbi koji se bore za očuvanje KiM u sastavu Republike Srbije. Na KiM, posebno na severu KiM, ne postoji Srbin koji želi da živi u nezavisnoj državi Kosovo i da se nije uključio u odbranu državnog suvereniteta i integriteta Republike Srbije. Oni koji su želeli da žive u tzv. nezavisnoj državi Kosovo su već u Prištini i pripomažu stvaranju kosovske nezavisnosti. Mi koji smo ostali na severu, da još jednom ponovim, ne prihvatamo institucije Kosova. Ne želimo da živimo u nezavisnom Kosovu. Ne prihvatamo ni jednostrane poteze i nasilja i bez rezerve odlučni da demokratskim sredstvima sprečimo namere Prištine. Za taj cilj postoji potpuno jedinstvo i ništa nas ne može sprečiti u zaštiti legitimnih nacionalnih interesa. Nažalost, neodgovornom, neadekvatnom i kapitalantskom politikom vlasti Republike Srbije umanjena nam je ta mogućnost da sprečimo nameru Prištine koja želi silom da promeni realnost na severu i dobije bolju poziciju za nastavak pregovora. U ovoj delikatnoj i opasnoj situaciji Vlada Republike SRbije nema nameru da zatraži vanrednu sednicu na kojoj bi se raspravljalo o situaciji na terenu, niti je izvestila Narodnu Skupštinu Republike Srbije o razvoju događaja i sprovođenju aktivnosti i mera za zaštitu suvereniteta i stanovništva, iako je na to obavezuje Deklaracija od 31. jula. Odbor za KiM je zakazivan tri puta kako bi pregovarački tim Beograda podneo izveštaj o toku dijaloga sa Prištinom. Nije održan ni jedan jer pregovarački tim nije našao za shodno da Odboru prisustvuje, a juče članovi vladajuće koalicije nisu dali kvorum kako ne bi doneli neke zaključke, iako su bili u holu Skupštine. Imajući u vidu da je Savet bezbednosti za danas zakazao sednicu na kojoj će raspravljati o KiM, zaključite i sami kakav je odnos institucija Republike Srbije u odnosu na KiM. Kako kažete, vodite diplomatske aktivnosti, činite sve da do eskalacija sukoba ne dođe. (Predsednik: Vreme.) Postavljma pitanje, ako do nemira i sukoba ipak dođe, Priština upotrebi silu i pokuša da Srbe očisti sa severa KiM, hoće li bezbednosne snage Republike Srbije zaštiti narod ili ostati u svojim bazama i baviti se malinarima i gej paradama?
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić.
Hvala predsednice. Koleginice i kolege, moje pitanje će biti vezano za novac i pare poreskih obveznika, kao što je bilo i prethodno pitanje, jer na Kosovo oko 500 miliona evra ulažemo, a efekte ne vidimo, a u rudarsko-topioničarskom bazenu, bilo kroz državne fondove, bilo kroz garancije, skoro toliko. Juna 9. sam pitao premijera Cvetkovića – ko kontroliše poslovanje RTB Bor? Do danas nisam dobio odgovor, iako tamo postoji Skupština i upravni odbor itd. Međutim, investicioni ciklus započet tri godine posle dve neuspešne privatizacije očigledno niko ne kontroliše. Zato se postavlja pitanje – da li Srbija ima adekvatnu kontrolu nad tolikim novcem koji se tamo sliva, ako već nema za ovaj novac koji ide na Kosovo? Koji su argumenti? Sada ima i novih činjenica, u međuvremenu. Insistiram da mi se odgovori na pitanje – da li organi upravljanja tog preduzeća rade svoj posao ili je sve prepušteni direktoru Blagoju Spasovskom? Kako je moguće da npr. Bor, na čijem je čelu taj gospodin, počne sa ulaganjem u rudarsku proizvodnju i otkopavanje i preradu rude na ležištu Čoka-Marin, to je jedno malo ležište kod Majdanpeka, a da još nema overene rudne rezerve za to ležište? Inače, po zakonu to je prvi papir da bi se dobili svi ostali papiri. Da li u ovoj zemlji može svako da kopa gde mu padne napamet, bez dozvole i papira? Plus, ovo je ozbiljno i ekonomsko pitanje, ali i ekološko. Ruda na tom ležištu je puna veoma štetnih materija, kao što su živa, arsen i kadmijum, ali se ipak tu kopa bez dozvole. Kako to država dopušta? Možda je gospodin Spasovski bio u istoj stranci sa aktuelnim ministrom rudarstva, ali ne bi trebalo da bude razlog. Kažem – bio. Za rudnik bakra "Majdanpek" kupila se velika oprema, kamioni, damperi, bageri, bušilice i još nije počelo otkopavanje rude. Znači, u pitanju su očigledno bile javne nabavke. Drugo pitanje, šta je sa tako pompezno najavljenim otkopavanjem bogate rude u Borskoj jami iz čuvenog rudnog tela TE? Čak je i predsednik Srbije bio doveden tamo i rekao da je sreća da ćemo tako bogatu rudu vaditi i mnogo para zaraditi i ulagati u Bor. Kad ono tamo, kao kašikom da kopaju. Simbolične rude se kopaju. Ništa od toga nema, a prošlo je više od dve godine. U redu je da se prave okretnice, kružni tokovi, farbaju fasade, ali ovo je veliki, ogroman novac svih građana Srbije, nije opštinski novac da bi se tako nedomaćinski njime poslovalo. Takođe se postavlja pitanje o ishitrenoj odluci, o početku gradnje nove topionice i fabrike sumporne kiseline. Tri puta se već najavljuje početak gradnje topionice. Ovde smo dali garancije za kredite u vrednosti od 130 ili 140 miliona evra. Tri puta se otvara i najavljuje početak i uvek se kaže - 36 meseci će to trajati. Samo, ne znamo kad će i od kog trenutka će početi da se računaju tih 36 meseci? Na stranu što Studija izvodljivosti, što biznis plan za tu topionicu niko nije video, a donete su tako krupne odluke o tako velikom novcu. Šta će biti ako, recimo, padne cena bakra, koja je sada najviša cena u istoriji? Iako je najviša cena u istoriji, a cena bakra na svetskom tržištu je oko 10.000 evra i preko 10.000 evra, RTB Bor radi sa gubitkom. Šta će biti ako Kina, zbog svog razvoja 10% ne održava i građevinska industrija ne održava toliku cenu bakra? Šta kad padne dole? Hoćemo li uludo potrošiti pare i državi ostati dugovi, a Bor otići u nekoj privatizaciji nekome? Je li Bor privatizovan, je li taj Spasovski kupio da ne znamo? To je sve ono što nas muči i što otvaramo kao pitanje, a Vlada ćuti. Zato, još jedanput insistiram na odgovoru. Ovo su samo neka od pitanja. Kopa čovek bez dozvole, otvara kao što je nekada onaj put Feketić via Feketić otvaran u svakoj kampanji, otvara topionicu. Hoće li se stati na put samovlašću u RTB Bor? Da ne ulazim sada u druge stvari, insistiram na odgovoru na pitanje koje sam postavio 9. juna, uz još nove okolnosti koje sam postavio ovde – kako je moguće da se kopa kod Majdanpeka bez dozvola? Hvala.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, htela bih da vas obavestim da je sednica Odbora za pravosuđe i upravu u sali I Doma Narodne skupštine. Početak je planiran za 11,30 časova. Molim članove Odbora da uzmu učešća u radu. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da postavim dva pitanja. Prvo se odnosi na proces privatizacije. Mislim da tu imamo jedan zajednički stav, da je ona u prethodnom periodu sprovedena jako loše. Skoro trećina privatizovanih preduzeća će imati raskinute ugovore. U ovom trenutku bih konkretno govorio o preduzeću za vodne puteve "Ivan Milutinović", skraćeno PIM. Izuzetno važno preduzeće koje je u proces restrukturiranja ušlo 2005. godine, za koji je predviđen tenderski postupak koji se bavi hidrograđevinskim radovima. To je jedno od retkih preduzeća, koje nažalost, postupcima Agencije za privatizaciju i same Vlade, dolazi pod znak pitanja. Velike su nezakonitosti u prethodnom periodu i čini nam se da bi šteta koja bi mogla ovakvim postupkom privatizacije da se stvori, izuzetna. O čemu se radi? Pomenuti tender je raspisan 2010. godine. Nažalost, pojavio se samo jedan ponuđivač "La Farž" i od tog trenutka, Agencija za privatizaciju zvanično prekida postupak privatizacije, ali nastavlja da sama, van Komisije za pregovore koja je zvanično oformljena programom restrukturiranja, pregovara sa "La Faržom", pri čemu dozvoljava sebi da menja uslove iz tenderske dokumentacije koje su predate. Čak menja i prostorni plan, ne bi li kamenolom u Golupcu, njegov kapacitet, udvostručila. Pri tome, ima i podršku Vlade. Vlada 30.6.2011. godine izuzima iz prodaje deo imovine, jer očigledno da "La Farž" nije zainteresovan za svu imovinu preduzeća o kome sam govorio, "Ivana Milutinovića". Dolazimo u situaciju da Agencija za privatizaciju, da pojedinci iz Agencije za privatizaciju samovoljno, van zakonskih okvira pregovaraju i ugovaraju neku privatizaciju, na štetu radnika, i rekao bih, na štetu celog društva. Ono što je za nas nedopustivo i ono što je pitanje koje sam hteo da postavim, pre svega, Ministarstvu za ekonomiju – ima li nameru da raspiše nove tendere? Kako stvari stoje, uslovi iz tendera su znatno promenjeni. Neophodno je da se raspiše novi tender kako bi se pojavili novi ponuđači, a možda bismo imali znatno bolju cenu nego što je imamo u ovom trenutku. Šta će Vlada učiniti kada je u pitanju ponašanje Agencije za privatizaciju, jer ovakvi postupci Agencije za privatizaciju, gde ona samovoljno pregovara sa kupcima, nisu izuzetak? Nije to samo u ovom slučaju, jer sve češće gospoda iz Agencije za privatizaciju samovoljno prisvajaju proces privatizacije i rade na svoju ruku. Što se tiče druge teme, mislim da i ona u ovom trenutku zaslužuje našu pažnju. Radi se o poljoprivrednicima i radi se o činjenici da smo juče imali jeda ozbiljan sukob između žandarmerije i policije, i naših poljoprivrednika, pre svega, malinara. Želeo bih da kažem da se radi o Udruženju poljoprivrednih proizvođača. Mi često uprošćavamo stvar, govoreći samo o malinarima, da su oni iz Zlatiborskog okruga i Moravičkog okruga. Činjenica je da već 15 dana oni nemaju mogućnost da protestuju, kao što imaju danas mnoge socijalne grupe u Beogradu i da se bore za svoja prava, jer ih u tome sprečava policija. U situaciji smo da policija jedan deo građana poljoprivrednika šikanira i onemogućava im osnovna prava na štrajk. Ono što je stav SNS je da uopšte prema poljoprivredi, naravno, i malinarima koji bitno utiču i na izvoz poljoprivrednih proizvoda, moramo da imamo jedan mnogo obazriviji stav. Bez obzira što Ministarstvo poljoprivrede tvrdi da nema para za malinare, nema subvencije, to mora da se promeni, da Vlada i Ministarstvo poljoprivrede sa svim poljoprivrednicima, i kada je u pitanju poljoprivreda, mora da promeni svoju politiku. Konkretno pitanje – šta policija namerava da učini sa pravima poljoprivrednih proizvođača na štrajk?
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje pre svega Vladi Srbije – kada će da spreči pljačku građana Srbije na svim nivoima? Prosto je zastrašujuće kada pogledate u kakvoj mi državi živimo. Ono što je danas najaktuelnije je problem koji imaju malinari u Srbiji. To se ponavlja iz godine u godinu, zbog toga što situacija vezana za maline apsolutno nije uređena. Nekoliko stotina hiljada građana Srbije će pretrpeti ogromnu štetu. Tu štetu će pretrpeti zato što je Vlada DS omogućila da se građani pljačkaju. Na koji način? Vrlo jednostavno. Skoro sve hladnjače u Srbiji drže pripadnici DS. Skoro sve. Jednu od njih je čak i Boris Tadić otvarao. Čini mi se da je ona u Osečini. O tome je SRS pričala 2007. godine. Pogledajte šta se radi. Svi ministri poljoprivrede apsolutno stoje na strani hladnjača. Tako omogućavaju da se građani pljačkaju. Pogledajte šta danas radi policija kada je u pitanju protest proizvođača malina. Ne mogu da se pojave na putu. Setite se pre kratkog vremena kada je bila blokada Vojvodine, zbog toga što je, moram da priznam, predložen dobar zakon, da se oporezuje zemljište onima koji imaju više od 14 hektara. Zašto da se oporezuje? Zato što ste omogućili raznoraznim mahinacijama da pojedinci zakupe po 100 hektara, a to zakupljuju na tuđe ime, daju za to sve pare. Ne urade ništa, ne zakopaju ni jedan jedini ašov, ali kada se sve završi, otprilike kada svima plate sve, dobiju oko milion dinara. Bojan Pajtić je bio protiv tog zakona. On je izveo traktore na puteve Vojvodine. Niko nije mogao da prođe. Što tada nije reagovala policija? Zašto tada policija nije rasterala i sprečila da se blokiraju putevi? Zato što to nije odgovaralo Bojanu Pajtiću. A sada, kada su u pitanju malinari, sada ne mogu ni da se pojave na putu, sprečeni su. Vi jednostavno apsolutno nemate ni jednog jedinog motiva da dozvolite da se u ovoj državi normalno radi i da ljudi žive zahvaljujući svome radu. Vas isključivo interesuju vaši interesi. Pogledajte bankarski sistem. Pogledajte šta ste dozvolili. Potpuno ste uništili domaće bankarstvo. Imate dve, tri naše banke koje pokušavaju da opstanu na tom tržištu. Ali, zato ste omogućili svim stranim bankama da pljačkaju nemilosrdno ovaj narod. Pogledajte šta je urađeno sa švajcarcem. Kad ćete nešto da predložite? Što se ne ugledate na zemlje EU kojoj toliko težite? Pogledajte šta je uradila Mađarska. Pogledajte druge države. Vas baš briga. Ovde "Rajfhajzen banka" propisuje kurs po kome će oni koji su se zadužili da vraćaju kredite. Zašto ih ne oporezujete? Zašto ne oporezujete taj ekstra profit? Jel ima neko neke podatke koliko su para izneli iz ove države? Baš vas briga. Pojedinci od vas uzimaju za to proviziju, a oni neka gule ovaj narod. Vi ćutite. A kriza dolazi, i to mnogo veća nego što je ona bila. Znate li koliko će ljudi da ostane bez kuća, stanova, bez sredstava za rad, zato što su pošteno uzeli kredit, ali ih je tada bivši guverner Jelašić naveo da se zaduže u švajcarcima, pa se švajcarac izjednačio sa evrom i došli smo u situaciju da su danas ljudi opljačkani, pogotovo oni koji su se zadužili da bi kupili stan. A vi ništa. Kako je moguće da strane banke servere drže van ove države? Za 24 sata oni imaju kompletnu sliku stanja u našoj državi, a vas baš briga. Briga vas zato što pojedinci od vas za to uzimaju pare. (Predsednik: Vreme.) Znači, jedno jednostavno pitanje Vladi Srbije – kada će učiniti nešto da se ne pljačkaju građani Srbije?
Prosledićemo vaše pitanje. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici i svi građani Srbije koji gledate, nadam se, ovaj direktan prenos, ja imam pitanje za ministra poljoprivrede, predsednika Vlade i sva regularna tela i institucije koje se bave ljudskim pravima i uopšte pravima građana. Naime, u jednom delu Srbije, pre svega u zapadnoj Srbiji, već nekoliko dana stotine i hiljade građana, iz najdubljih socijalnih razloga, protestuju, dakle, radi se o malinarima čiji znoj i trud i krv neko želi da otme. Kolika cena maline treba da bude, ja neću u ovom trenutku da pričam jer zaista nisam stručan za to, želim samo da naglasim pravo tih ljudi. Gde su ljudska prava tih ljudi? Nedavno smo imali proteste poljoprivrednika u Vojvodini, koje je Nova Srbija takođe podržala. Oni su bezmalo bili manekeni na svim televizijama, bezmalo su bili direktni prenosi, bezmalo su ih državni mediji podržavali. Šta se iza toga krije, neću ovom prilikom da pričam i koje su probleme imali ostali građani koji su putovali, ali su možda imali razumevanje za ljude koji su iz nekog razloga opravdano protestvovali. Šta se sada radi kada su u pitanju ljudi iz zapadne Srbije, iz Arilja, Prijepolja, Kosjerića, Ivanjice, Požege? Oni su bezmalo, gospođo predsednice, u kazamatu. Policija im stoji pred kućama. Oni ne mogu da izađu iz svojih kuća. Oni ne mogu da koriste svoje ljudsko pravo na slobodno kretanje. Njima se ne dozvoljava da protestuju. Ja u ovom trenutku, to ponavljam, ne govorim o ceni maline i da li država ima novca za subvencije za cenu kilograma maline, ja govorim o ljudskim pravima tih ljudi. Njih nema ni u medijima. Neki od njih se hapse, vođe udruženja. U kom to društvu mi živimo, u kojoj državi? Čak se daje od nekih ministara poruka – sad ste našli da protestujete kad gori nebo, gori zemlja, Kosovo je u pitanju. To je retorika od pre 20 godina, na to smo oguglali i već smo naučili šta to znači. U ime poslaničkog kluba Nove Srbije, najžešće protestujem i tražim da se tim ljudima omogući njihovo demokratsko i ljudsko pravo, malinarima iz zapadne Srbije, pre svega, da im se omogući ljudsko i svako drugo pravo na protest. Oni imaju pravo da protestuju. Oni imaju pravo da traži da se njihov proizvod, njihov izvor egzistencije za njih i njihove porodice adekvatno nagradi, a ne da vlada monopol, već smo čuli od nekih prethodnika ovde, na koji način. Drugo pitanje imam za vas lično, gospođo predsednice, a tiče se povlačenja zakona o rehabilitaciji. Ne znam da li znate i da li ste možda gledali neku izjavu koju sam ja dao juče u ime poslaničkog kluba Nove Srbije, za zakon o rehabilitaciji ovde u Narodnoj skupštini postojao je adekvatan broj poslanika koji bi glasali i dali kvorum. Dakle, govorim u ime poslaničkog kluba Nove Srbije. Mi bi glasali za zakon o rehabilitaciji. Prema tome, vi treba da ste, shodno tome, jednoj ministarki ovde čak dali opomenu, da uputite oštar protest Vladi Republike Srbije, koja se ovde pokazala vrlo neozbiljnom, da jedan zakon koji očekuje stotine hiljada ljudi 50 godina, 60 godina, na jedan ovako nonšalantan način se povuče iz dnevnog reda, iako je ovde postojala volja poslanika da izglasaju taj zakon, iako je taj zakon na Vladi Republike Srbije izglasan jednoglasno i upućen u proceduru. Mi smo obavili raspravu, potrošili smo vreme, energiju, struju, troškove putovanja narodnih poslanika, troškove prenosa ove skupštine i onda neko povuče taj zakon. I šta imamo? Imamo prepucavanje u medijima između dve stranke vladajuće koalicije koja svaka sa svoje ideološke pozicije nastupa praveći sebi marketinški prostor pred izbore i koje uopšte ne interesuje pravi sadržaj tog zakona, inače bi se kao predstavnici vladajuće koalicije dogovorili za pet minuta. To je stvarno nedopustivo, pogotovo kad imamo slučaj povlačenja Zakona o železnici, kao jedan evropski zakon, da ne kažem i uslov za kandidaturu, koju većina očekuje. Prema tome, ja od vas očekujem da u ime građana Srbije, pošto je ovo predstavničko telo građana Srbije, uputite jedan protest Vladi Republike Srbije zbog načina na koji su postupili u vezi sa ovim zakonom. Hvala lepo.
Pitanje koje ste mi postavili ima svoj odgovor u Poslovniku o našem radu. U skladu sa članom 159, predstavnik predlagača ima pravo do završetka pretresa da povuče tekst predloga zakona. To je samo u ovom sazivu učinjeno 43. puta. Dakle, različiti predlagači zakona su to učinili i ranije. Moja obaveza je da poštujem Poslovnik, te ne mogu uvažiti vašu sugestiju da uložim prigovor na poštovanje Poslovnika. Mi smo ga samo poštovali. Reč ima narodni poslanik Žika Gojković.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo poslanici, iskoristiću ovo vreme da postavim tri kratka pitanja. Moje prvo pitanje se odnosi, tj. to je već ponovljeno pitanje i odnosi se na grad Sombor. Postavljam ga Ministarstvu ekonomije. Naime, po kojim kriterijumima je grad Sombor izostavljen sa spiska gradova koje država subvencioniše strane investitore po radnom mestu? Svi Somborci smatraju da je neprihvatljivo da grad Sombor koji u poslednjih 11 godina ima samo jednu grinfild investiciju bude izostavljen sa ovog spiska, sa spiska na kojem se nalaze gradovi koji se konstantno pomažu i u koje država konstantno ulaže, bez obzira da li se radi o ovoj vladi ili o vladama koje su bile pre nje. Moje drugo pitanje se odnosi na grad Novi Sad i postavljam ga premijeru Cvetkoviću – kada će Vlada dati odgovor na inicijativu Skupštine grada Novog Sada, od novembra 2009. godine? Inicijativu su potpisale sve stranke. Znači, pozicione i opozicione stranke, možda sem Demokratske stranke Srbije, i u njoj se govori o potrebi da se u "DP Novi Sad - gas" uvedu prinudne mere i da se preduzeće vrati pod ingerenciju grada. Reći ću samo da je potpuno neprihvatljivo i neprirodno da imamo najvećeg distributera prirodnog gasa, kao preduzeće koje, praktično, upravlja samo sobom, koje samo sebe kontroliše, a na čiji rad gotovo nikakav uticaj nemaju potrošači koji su svojim sredstvima, praktično, izgradili ovo preduzeće. Moje treće pitanje, možda i najvažnije kada je u pitanju Srpski pokret obnove, koje postavljam takođe premijeru Cvetkoviću – kada će početi da se poštuje Zakon o izjednačavanju prava partizana i pripadnika Ravnogorskog pokreta, koji je usvojen decembra 2004. godine? Podsećam da je prošlo sedam godina od datuma usvajanja ovog zakona, a da nijedan ravnogorac i monarhista nije ostvario ovo zakonsko pravo. Nažalost, nekima u ovoj sali je drago zbog toga. Ako već ne poštujemo zakone koje i sami donosimo, onda je najbolje da se skupi većina, što očigledno neće biti teško, i da se ovaj zakon ukine. Za mnoge borce za ljudska prava, što je možda i najveće razočarenje za nas iz Srpskog pokreta obnove, a to je da za mnoge borce za ljudska prava u ovoj zemlji stotine hiljada ljudi koji leže po masovnim grobnicama, ubijeni samo zato što su drugačije mislili, očigledno da ti ljudi i ti grobovi ne predstavljaju žrtve za nikog, osim za Srpski pokret obnove. Hvala.
Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Momo Čolaković, Đorđe Milićević i Miloš Radulović. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres o – PREDLOGU ODLUKE O NAKNADI ZA RAD U NACIONALNOM SAVETU ZA VISOKO OBRAZOVANjE i PREDLOGU ODLUKE O NAKNADI ZA RAD U KOMISIJI ZA AKREDITACIJU I PROVERU KVALITETA Saglasno Odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstven pretres o 5. i 6. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, prema članu 193, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se tako da poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada sat, 33 minuta, 36, sekundi; poslaničkoj grupi Srpske radikalne strankesat, osam minuta, 24 sekunde; Ujedinjenim regionima Srbije 28 minuta 48 sekundi; Napred Srbijo 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi Demokratska stranka Srbije – Vojislav Koštunica 24 minuta; Socijalističkoj partiji Srbije – Jedinstvena Srbija 18 minuta; Liberalno-demokratskoj partiji 14 minuta 24 sekunde; Novoj Srbiji 10 minuta 48 sekundi; poslaničkoj grupi Manjina osam minuta i 24 sekunde, a Partiji ujedinjenih penzionera (PUPS)šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to niste učinili, da odmah podnesete prijave za reč za redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog predstavljaju: narodni poslanik Zoran Šami, poslaničku grupu Demokratska stranka Srbije – Vojislav Koštunica; narodni poslanik Marina Toman, poslaničku grupu Srpske radikalne stranke. Saglasno članu 192. stav 3. i članu 193, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstven pretres o Predlogu odluke o naknadi za rad u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje i Predlogu odluke o naknadi za rad u Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. Da li predstavnik predlagača narodni poslanik Nenad Konstantinović, predsednik Administrativnog odbora želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Konstantinoviću.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, u skladu sa Zakonom o visokom obrazovanju, Narodna skupština treba da donese odluke o naknadama za rad članova Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i Komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta. Mi smo, u tom smislu, predložili ove dve odluke. Hoću da kažem, da bi poslanici bili upoznati da, praktično, od kada je donet ovaj zakon i od kada su formirana ova tela, ona funkcionišu još od 2006. godine, mislim, nikada Narodna skupština nije donela jednu takvu odluku, iako je naša obaveza da takvu odluku donesemo. Bilo je ranije predloga Odbora za prosvetu, dakle2006. godine, koji je upućivan Skupštini, ali nikada nije došao na dnevni red Skupštine. Tada je Odbor za prosvetu podneo predlog da se predsedniku Nacionalnog saveta isplate dve i po prosečne plate, da se zameniku predsednika isplate 2,2 prosečne plate i da se članovima ovog tela isplaćuju po dve prosečne plate u Republici Srbiji. Administrativni odbor je ozbiljno razmatrao ovo pitanje sada, kada su novi predlozi došli od strane i Nacionalnog saveta i Komisije za akreditaciju. Mi smo doneli odluku da ne može primati bilo koji član Saveta veće primanje od jedne i po prosečne plate i, u skladu sa tim, predložili smo odluku. U međuvremenu je Ministarstvo prosvete isplaćivalo do 1. januara 2010. godine sredstva članovima Saveta, i to ne po odluci Skupštine, jer nje nikada nije bilo već, prema ovom predlogu koji je dao Odbor za prosvetu, Ministarstvo je donelo jedno rešenje i isplaćivalo iznos od nekih 80.000 dinara predsedniku Nacionalnog saveta, a 70.000 članovima. Dakle, po mišljenju Administrativnog odbora, ovi iznosi su bili preveliki i zato smo predložili da ti iznosi budu manji i ove odluke se nalaze pred vama. Dobili smo mišljenje Ministarstva u kome stoji da postoji potreba da se donesu predložene odluke, kao i da su obezbeđeni uslovi za realizaciju ovih odluka, što znači da u budžetu ima dovoljno sredstava da se ove isplate vrše ubuduće. Hvala.
Zahvaljujem. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da, gospodin Zoran Šami.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo poslanici, predlagač je u dobroj meri objasnio tok stvari i to je uradio korektno. Postoji potreba da se ove odluke donesu. One, nažalost, ne znam iz kog razloga nisu donete. Kao što smo čuli, od 1. januara 2011. godine članovima Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i Komisije nisu isplaćivani nikakve prinadležnosti, jer je stavljena, meni vrlo razumljiva primedba, da ne postoji odluka ove skupštine, koja je nesumnjivo nadležna da reši ovaj problem. Uzgred budi rečeno, skrećem pažnju da bi ovakva odluka trebalo da se donese i za članove Nacionalnog prosvetnog saveta. Prema tome, to je jedan posao koji bi trebalo, čini mi se, što hitnije da se uradi. Za mene lično i za DSS nije sporno da predlagač ovakvih odluka bude Administrativni odbor Skupštine. To je potpuno u redu. Ali, bila je jedna situacija i hteo bih na to da skrenem pažnju i predsedniku Administrativnog odbora i vama. Naime, kao predsednik Odbora za prosvetu sam predlagao da Odbor za prosvetu raspravi i kaže neki svoj stav, da ga uputi Administrativnom odboru, jer smatram da bi se time dobilo u načelu normalnije i kvalitetnije rešenje. Naravno, ne samo Odbor za prosvetu, nego u ovom slučaju Komisije za akreditacije, nadležni odbor koji prati rad Komisije za akreditaciju. Naravno da onda, imajući na umu stav nadležnih odbora, da Administrativni odbor predloži Skupštini ovo što je predložio. To je krajnje načelno pitanje, sada uopšte neću ulaziti u ocenu i procene da li je dobro odmeren predlog da dobijaju 1,5 prosečan lični dohodak, odnosno 1,8 za predsednika. Meni lično se čini da se predlog kreće u nekim razumnim granicama. Možda je mogao da bude malo veći, ali nemam lično nikakvih primedbi na to. Mislim da je važno da ubuduće, a biće ovakvih situacija i dalje, da se pitaju i nadležni odbori. Mislim da bi to do kraja doprinelo kvalitetu predloženih rešenjau ovoj skupštini. Dobro je što se predlog vezao, samo nisam siguran da je dobar model, predlog se vezaoza prosečan lični dohodak, odnosno prosečnu platu u našoj državi. Nisam siguran da je to najispravniji ekonomski pokazatelj iz prostog razloga što u situaciji kada u državi veliki broj radnika poslednjih godina ostaje bez posla, to su uglavnom radnici slabije plaćeni, nesumnjivo dolazi do porasta prosečne plate, dakle jednog u stvari lažnog pokazatelja ukupnog ekonomskog stanja u zemlji. Konkretno, u poslednjih godinu dana koliko znam prosečna plata je porasla za nekih 60 evra, ali je to istovremeno pratilo i negde između 50 i 100 hiljada novootpuštenih radnika na ono sve što se desilo ranijih godina. Možda postoje neki ispravniji ekonomski pokazatelji za koje bi trebalo vezati ove koeficijente. Načelno to treba vezivati, dakle ne davati apsolutni iznos u dinarima nego to vezivati za sva takva tela, za ukupno ekonomsko stanje u zemlji, pa ako je građanima bolje onda je i članovima tih institucija bolje. Koristim priliku da kažem još nešto, voleo bih kada bi Administrativni odbor na sličan način rešio i plate narodnih poslanika, od predsednika Skupštine preko potpredsednika, do svih ostalih narodnih poslanika i to isto na način da se te plate prirodno vezuju za neke ekonomske pokazatelje. Upozorio sam da to ne mora da bude prosečna plata, moguće da se mogu naći bolji pokazatelji, ali mislim da je krajnje vreme da se time Administrativni odbor pozabavi. Najlakše je držati glavu u pesku, ali time se ne rešava problem. Mislim da takođe plate poslanika treba vezati za neke ekonomske pokazatelje, pa reći – poslanik treba da dobije toliko i toliko, i onda bi izbegli sve ostale hajke koje se obično vrše na poslanike potpuno bezrazložno, jer koliko ja znam, poslednjih pet godina nije promenjena plata. Niko neće o tome da govori, jer to kao nije zgodno, ali mislim da treba, imajući u vidu, nema potrebe da vam kažem da u našem najbližem okruženju kod zemalja nastalih iz republika bivše Jugoslavije poslanici imaju daleko značajnije veće plate nego naši poslanici. To je nešto što Administrativni odbor, taj vruć krompir mora da rešava, pa neka ga reši i predloži ovoj skupštini šta ima da predloži. To valja učiniti što pre, jer sva takva rešenja moraju biti obuhvaćena budućim rebalansom budžeta, ako ga uopšte dočekamo ove godine, i naravno budžetom za sledeću godinu. Uz ponovno podsećanje da nesumnjivo hitno treba doneti istu jednu ovakvu odluku da plate članovima Nacionalnog prosvetnog saveta, njih ima više, i molim da se uzme u proceduru na razmatranje moj predlog da u svim ovakvim slučajevima nadležni odbori Skupštine daju neko svoje prethodno mišljenje Administrativnom odboru koji ga može usvojiti, ali ne mora, ali ga svakako treba i mora imati na umu. Hvala.
Zahvaljujem. Predstavnik predlagača narodni poslanik Nenad Konstantinović ima reč.
Hoću samo da poslanike obavestim o tome šta je u međuvremenu uradio Administrativni odbor. Ovo što kaže kolega Šami – treba odrediti naknade i članovima Nacionalnog prosvetnog saveta, s obzirom da je zakon promenjen u tom delu i omogućeno je da skupštinski odbor donese jednu takvu odluku, odbor je i doneo odluku. To smo uspeli da završimo. Njih ima više, samim tim i njihove plate smo odredili nešto niže. Dakle, oni imaju koeficijent 1,2, to je praktično manje od 50 hiljada dinara naknade, a predsednik 1,5, ali to smo uspeli da završimo. Što se tiče ovog dela – plate poslanika i rebalans budžeta. Jeste, imali smo na dnevnom redu Administrativnog odbora pre dva dana i rebalans budžeta Skupštine. Svesno nismo predvideli veća sredstava za poslanike. Mislim da se ova skupština ponaša vrlo odgovorno u vreme ekonomske krize i da smo pokazali našu odgovornost da ne povećavamo plate poslanika praktično od februara 2005. godine. Tačno je da su one najmanje u regionu, tačno je da je plata poslanika 75 hiljada dinara, što je 750 evra,i da nigde tako mala plata poslanika ne postoji, ali ja to doživljavam kao našu odgovornost i solidarnost u vreme ekonomske krize. Inače, uspeli smo na poziciji narodnih poslanika da uštedimo 40 miliona dinara tokom ove godine i tih 40 miliona dinara smo sada sa pozicije narodnih poslanika prebacili na neke druge pozicije da bi uspeli da završimo projekat I-parlamenta i da bi omogućili povećanja plata zaposlenih u Skupštini Srbije za nekih 6,5%.
Zahvaljujem. Mala replika, gospodin Šami.
Gospodine Konstantinoviću, ovo što ste sada rekli doživljavam kao jednu onako, nemojte se ljutiti, krajnje prizemnu demagogiju. Toliko.
Narodni poslanik Marina Toman ima reč, izvolite.
Dame i gospodo, poslanička grupa SRS, tokom današnje rasprave ukazaće na nekoliko činjenica zbog kojih neće podržati odluke koje su danas na dnevnom redu. Iako su u pitanju samo dve odluke, jedna o naknadi za rad u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje, a druga odluka se odnosi na naknadu za predsednika i članove Komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta, smatramo da je u pitanju vrlo važna oblast, bar bi tako trebalo da je i za državu, kao što je i za nas, a to je obrazovanje i da tome treba i te kako posvetiti pažnju. Pomenuta tema takođe otvara nekoliko veoma važnih pitanja, pitanje visine novčanih nadoknada je mnogo kompleksnija od pitanja da li se mi slažemo da visina novčanih nadoknada za predsednike saveta i komisije iznosi 1,8 prosečnih plata zaposlenih u Srbiji, odnosno 1,5 prosečnih plata za članove saveta i članove komisije. Ukazaćemo zašto smatramo da je to mnogo kompleksnije pitanje. Prvo, visoko obrazovanje za jednu državu je veoma važna oblast. Već duže vreme kao i u drugim oblastima tako i u ovoj oblasti vidljivi su znaci krize kao posledica sveopšte društvene i ekonomske situacije u zemlji. Procenat u budžetu izdvojen za obrazovanje, a samim tim i za visoko obrazovanje je veoma mali. Učešće visokog obrazovanja u budžetu se iz godine u godinu, pre svega pod pritiscima MMF, smanjuje. Učešće visokog obrazovanja u budžetskim rashodima 2009. godine je iznosilo 2,38%, što je bilo za 14,7% manje nego u 2008. godini. U 2010. godini ono je bilo još manje, iznosilo je svega 2,12% isto kao i 2006. godine. Međutim, 2011. godine je taj trend nastavljen i ono iznosi svega 1,87% što iznosi 0,60% BDP. Obrazovanje je veoma značajno, ako ne i najznačajnija komponenta razvoja jedne zemlje. Investiranjem u obrazovanje zemlja ulaže znanje, a samim tim i u budućnost i u razvoj. Mala budžetska izdvajanja mogli bi da budu i neki od razloga zbog kojih se obrazovanje danas nalazi u ovoj situaciji u kojoj se nalazi. Da krenemo redom. Ulazeći u raspravu o pomenutim nadoknadama prvo moramo da razmotrimo nekoliko stvari. Da li su nam na raspolaganju sve potrebne informacije na osnovu kojih bi mogli da donesemo odluku? Ne. Na osnovu mi čega možemo da utvrdimo da li je u pitanju adekvatna nadoknada za predsednike i članove saveta i komisije. Logično bi bilo možda da pred sobom izveštaj o njihovom radu, međutim mi ga nismo dobili. To što je u pitanju zakonska obaveza Skupštine, nikako ne osporava naše navedene dileme. Takođe u obrazloženju odluka navodi se da je neophodno njihovo usvajanje zbog značaja nadležnosti saveta i komisije, kao i odgovornosti koje imaju članovi u sprovođenju procesa obrazovanja i kvaliteta. Postavlja se pitanje, ako je to već toliko značajan njihov rad, zbog čega se odluke tek danas nalaze na dnevnom redu Skupštine, odnosno zbog čega se sa njima kasni nekoliko godina? Kako smo mogli da vidimo iz izveštaja državnog revizora za 2009. godinu nadoknade za članove oba tela isplaćene su rešenjima ministarstva, odnosno ministra prosvete, pri čemu su prekršena dva zakona, Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Zakon o visokom obrazovanju. Po tim zakonima članovi oba tela imaju pravo na nadoknadu u visini koju odredi Narodna skupština. Ministar se tada pozvao na mišljenje Ministarstva finansija, koje je dopisom obavestilo Ministarstvo prosvete da je Vlada donela, odnosno sastavila predlog odluke o visini nadoknada, kako za članove saveta, tako i za članove komisije. Nadoknada je utvrđena u iznosu od 70% za predsednika, potpredsednika u iznosu od 60% i 55% za članove, odnosno toliko je procentualno od neto osnovice plate sekretara ministarstva. Ministarstvo i Vlada su se očigledno snašli i kršeći zakon doneli ove odluke. Da li je neko zbog toga snosio odgovornost? Kakvu poruku je Vlada time poslala građanima Srbije, odnosno da li je time poslala poruku da su državne institucije izuzete iz zakona, odnosno da one ne moraju da poštuju zakon? Šta ih sprečava da tako nastave i dalje? Zbog čega im je sada odjednom potrebna da Skupština donese odluku, ako su zakoni godinama kršeni? Čiji je to propust. U izveštaju revizora se takođe navodi da je Ministarstvo prosvete uputilo molbu Skupštini 2007. i 2010. godine da se usvoji, odnosno donese odluka o visini nadoknada. Zašto se to nikada nije našlo do sada na dnevnom redu? Neverovatna je činjenica da se sa ovom odlukom kasni nekoliko godina? Takođe, kada razmatramo ove odluke postavlja se pitanje da li su nacionalni savet i komisija opravdale svoj rad, odnosno svoje postojanje? Komisija za akreditaciju i proveru kvaliteta je osnovana od strane Nacionalnog saveta, kao što svi znamo za visoko obrazovanje sa zadatkom da vrši akreditaciju i kontrolu kvaliteta institucija visokog obrazovanja i vrednovanja studijskih programa. Prema Zakonu o visokom obrazovanju komisija je odgovorna za organizovanje i nadgledanje sistema provere kvaliteta za sve ustanove visokog obrazovanja i sve ustanove moraju da prođu proces akreditacije. To je činjenica i mi, naravno, to ne osporavamo. Takođe u Zakonu o visokom obrazovanju komisija ima 15 članova, Nacionalni savet ima 21 člana, odnosno broj članova je povećan a 26 na 21 član, što smatramo da je zaista mnogo ljudi, da i komisija i nacionalni savet, zaista imaju mnogo članova. Naravno nije nam sada namera nikako da osporavamo neophodnost postojanja procesa akreditacije visokoškolskih ustanova, ali pre svega želimo da postavimo pitanje, da li je taj proces sproveden na adekvatan način, odnosno da li je taj rad bio moguć da se organizuje i po nekom drugom modelu. Smatramo da je pre svega trebalo da bude u nadležnosti resornog ministarstva, koje ima veliki broj zaposlenih. Međutim, umesto toga imamo jednu apsurdnu situaciju, znači, pored toga što komisija i Nacionalni savet imaju zaista veliki broj članova, komisija dodatno angažuje po ugovoru spoljne saradnike. Postavlja se pitanje, ukoliko gotovo svako ministarstvo ima niz pratećih tela, agencija, uprava koje obavljaju i nadležna ministarstva, znači postavlja se pitanje, koja je svrha postojanja i samih ministarstava i možemo da postavimo pitanje koja je svrha postojanja ovih agencija, tela, uprava. Stav SRS po ovom pitanju je jasan i mi ga u ovom parlamentu vrlo često ponavljamo. Smatramo da ne postoje nikakvi opravdani razlozi za postojanje ovih tela, odnosno da je njihov posao već u ingerenciji ministarstava. Postavlja se pitanje, može li se jedna uprava da efikasno funkcioniše kod razvodnjavanja poslova, dupliranje poslova, dupliranje funkcije u neprecizno određenom sistemu odgovornosti, komunikacije, podele poslova. Na taj način, zaista dobijamo jednu preglomaznu upravu čiji teret ne bi mogli da podnesu ni budžeti mnogo razvijenih zemalja ali pre svega dobijamo jednu ne efikasnu upravu. Naravno, na kraju ispaštaju građani Srbije. Da vi ćete reći da komisiju čine profesori univerziteta, stručni ljudi. Sada ovom prilikom neću da ulazim u raspravu o tome ko su članovi Nacionalnog saveta ili komisije, o tome će više govoriti moje kolege. Prosto, želim da postavim pitanje kako je to moguće da pored toliko broja zaposlenih u resornom ministarstvu, da komisija po ugovoru angažuje dodatne ljude. Da je to tako, mogli smo da vidimo iz izveštaja komisije za 2010. godinu. Naime, u delu izveštaja koji se odnosi na saradnju sa Ministarstvom prosvete, komisija kaže da je saradnja sa Ministarstvom prosvete bila u skladu sa zakonom, međutim, zbog broja ljudi iz Ministarstva prosvete koji su stavljeni na raspolaganju komisije, koja je smanjena sa šest ljudi na dva čoveka, komisija je morala da angažuje ukupno četiri osobe po ugovoru. Takođe, se navodi da su ovi službenici vrlo savesno obavljali svoj posao, međutim mi ne znamo kako su posao obavljali, pošto iz ovog izveštaja mi to ne možemo da zaključimo. Znači, postavlja se pitanje da li je moguće da ministarstvo nema na raspolaganju četiri službenika koji bi bili angažovani na ovom poslu ili je već u pitanju oproban recept gde se ogroman novac troši na usluge po ugovoru, specijalizovane usluge i niz drugih stvari. U pitanju je krajnje nemar i jedno ne domaćinsko poslovanje. Takođe, želimo da postavimo pitanje koliko je takvih ugovora bilo u tekućoj godini. Odnosno, da li je bilo još takvih angažovanja spoljnih saradnika. Želim takođe da skrenem pažnju na sam naslov tog dela izveštaja. Znači, saradnja sa Ministarstvom prosvete. Taj naslov prosto upućuje kao da se radi o potpuno različitim telima koje se u opšte ne bave sličnim poslom, odnosno istim poslom i koji nemaju gotovo nikakvih dodirnih tačaka. Ukoliko već raspravljamo o platama članova i predsednika, onda se postavlja pitanje, zbog čega mi nemamo nikakav izveštaj. Zašto nije podnet izveštaj da mi vidimo šta su oni do sada uradili. Na sajtu, recimo komisije može da se pronađe izveštaj, međutim on je vrlo štur, svega nekolikostranica i on pre podseća na neku belešku sa nekog sastanka nego na ozbiljan izveštaj jedne institucije, jednog tela koji obavlja vrlo odgovoran posao, barem tako tvrde nadležni u ministarstvu. I sada se očekuje da danas raspravljamo, o ovom pitanju a, da nismo dobili sve potrebne informacije. Pre svega u omom parlamentu ako se ne varam i predstavnici Vlade ili većina poslanika su se zalagali da radi javnih institucija tela itd, treba da bude transparentan. Danas raspravljamo odlukama kojima se određuju nadoknade, a da pred sobom, znači da ponovim nemamo izveštaj o njihovom radu. Znači, postoji niz drugih propusta, zbog kojih mi ne možemo da podržimo ove odluke. Takođe, ukoliko već raspravljamo o nadoknadama, zar ne bi bilo logično da pred sobom imamo, ne samo izveštaj za prošlu godinu, možda i izveštaj o šestomesečnom radu u tekućoj godini. Da se vrati na gore navedenu tvrdnju o tome da dupliranje poslova može da stvori velike probleme, odnosno haos od koga najviše ispaštaju građani. Prošle godine smo samo nekoliko dana pre prvog upisnog roka, studenti nisu mogli da dobiju precizne informacije da li će biti odobren upis na studije koje su dobile akt upozorenja. Naime, kao što znate tokom akreditacije, komisija izriče aktove upozorenja, koje upozoravaju, odnosno daju vremena visokoškolskim ustanovama da otklone eventualne nedostatke. Imali smo situaciju da studenti nekoliko dana pre upisnog roka nisu imali precizan odgovor, odnosno precizne informacije da li mogu da se upiše na ove studije ili ne. Komisija je tada čak predlagala da studenti ukoliko se upišu na te programe studije, da oni moraju da snose rizik, pošto one možda nikada neće dobiti akreditaciju. Treba se podsetiti da je pre prošle godine ministarstvo jednokratnom odlukom upravo odobrilo upis na te studije. Znači, previše konfuzna situacija. Kome student da veruje? Kome da se obrati u potrazi za validnom informacijom? Šta je u čijoj nadležnosti? Ako je ministarstvo uprkos komisiji odobrilo pitanje, koja je svrha komisije? Takođe, imali smo situaciju da je Nacionalni savet za visoko obrazovanje preinačio neke odluke komisije. Savet je, kao što znamo nadređeni akreditacionoj komisiji i on rešava o žalbama koje im podnose visoko-školske ustanove na odluke komisije. Govoreći o tome, za jedan nedeljnik, predsednik Nacionalnog saveta je tada izjavio da, kada su uvažavali žalbe koje su neke strukovne škole podnele na odluke komisije za akreditaciju, oni nisu to učinili zbog toga što su smatrali da je komisija načinila greške i da smatraju da komisija u svom radu nije grešila, već da su to bili različiti pogledi na situaciju. Znači, imamo ministarstvo, imamo komisiju, imamo savet i imamo različite poglede na situacije, koje se bave istim poslom, odnosno u čijoj ingirenciji je ista oblast. Kako je to moguće? Navodi se zaključak, da nisu u pitanju samo različiti poglede na situacije, nego da tu postoji i nešto više od toga. Zaista, niz stvari, niz propusta. Uostalom, kao nedovoljni rezultati i reforme visokog obrazovanja, najčešće se navodi nedoslednost u primeni akreditovanih, odnosno pravila studija. O tome će nešto više da govore moje kolege. Mi smatramo, dokle god ne bude usvojena strategija visokog obrazovanja kojom bi jasno bili definisani ciljevi koje želimo da postignemo na ovom polju i u ovoj oblasti, i načinima kako da do njih stignemo bavićemo se sporednim stvarima koje treba da dođu nakon toga. Znači, niko ne spori da je vrlo važno kakvi su uslovi studiranja, koliko stolica ima jedna učionica, koliko kompijutera, kakva je veličina učionice, jer oni definitivno mnogo znače za kvalitet studiranja. To je nešto što dolazi posle. Prvo je bitno usvojiti vrlo važnu strategiju za razvoj visokog obrazovanja. Dokle to god ne bude, mi ćemo kao i u druge stvari kada su u pitanju, prosto da obrnemo stvari i da se bavimo stvarima na početku, i ako su one trebale da dođu tek na kraju. To su neki od razloga, naravno, o drugim razlozima će da govore moje kolege, zbog kojih mi danas ne možemo da podržimo ove odluke koje se nalaze na dnevnom redu.
Reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Koleginica Toman je postavila nekoliko pitanja, a na ta pitanja ne može da odgovori Administrativni odbor. Tema je danas visina naknade koja treba da se isplaćuje članovima ovih tela za rad. Pitanje koje ste postavili, treba uputiti Odboru za prosvetu. SRS ima nekoliko članova Odbora za prosvetu. Odbor za prosvetu je svake godine, raspravljao o izveštaju o radu tela o kojima danas govorimo. To su uradili pre dva ili tri meseca poslednji put. Izveštaj o radu je dobio i Administrativni odbor i mi smo ga imali u vidu kada smo donosili predlog odluke. Taj izveštaj o radu je prihvaćen od strane Odbora za prosvetu. Mislim da bi trebalo, ukoliko imate ove dileme o kojima govorite, da inicirate preko vaših članova u Odboru za prosvetu, raspravu na temu rada ovih tela. Trebalo bi pozvati predsednika Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, predsednika Komisije za akreditaciju, pred sam Odbor za prosvetu, gde bi mogli da im postavite sva ova pitanja i da se ona na jedan kvalitetan način rasprave. To nije u vezi što je predlog Administrativnog odbora.
Reč ima gospođa Marina Toman.
Vaše tvrdnje ne mogu nikako da ospore moje pitanje, jer moje pitanje je bilo, zašto mi danas nemamo izveštaj o radu, pošto je taj izveštaj bio na matičnom odboru, a on je bio zato što su tražili članovi Odbora, a ne zato što su članovi Komisije i Nacionalnog saveta to smatrali da je to njihova obaveza. Moje pitanje je, zašto svaki poslanik u ovom parlamentu, uz odluku nije dobio i izveštaj o njihovom radu?
Da li još neko od predsednika ili od predstavnika želi reč? (Ne.) Prelazimo na učešće narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom jedinstvenom pretresu. Dajem reč narodnom poslaniku, gospođi Zlati Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice, poštovana javnosti Srbije, imamo pred sobom dve odluke i obično kada dođe ova tačka dnevnog reda uvek je malo zainteresovanih za diskusiju i u sali, a verujem da i javnost Srbije delimično sa manje pažnje prati ovakvu tačku dnevnog reda. Na početku ću reći da Nova Srbija neće podržati ove dve odluke vrlo argumentovano, vrlo jasno zbog toga što u vreme promovisanja svih mogućih ušteda i jedne velike i široke priče o tome kako se mi zalažemo da smanjimo troškove u javnom sektoru, donosimo dve odluke o naknadama za dva veoma važna tela, koja takođe izglasava ovaj visoki dom, a čiji izveštaj, kako reče koleginica pre mene mi pred sobom nemamo. Dobili smo samo vrlo jasno obrazloženu potrebu kolike naknade treba da se isplate tim članovima. Da je slučajno prisutan gospodin ministar Žarko Obradović, verujem da bi me u potpunosti podržao jer znam da sam lično odlazila kod njega, upravo zbog ove komisije za akreditaciju, moleći, tražeći, pomažući ljudima da ta komisija nešto i uradi. Bilo bi vrlo zanimljivo videti posebno izveštaj o radu Komisije za akreditaciju jer, po nekim mojim saznanjima, znam da nisu doneli ni neka svoja osnovna akta po kojima moraju da rade, ali će naknade da primaju. To su prilično visoke naknade. Ono što je licemerno i što je zaista ponižavajuće za ovaj dom, upravo ono što je gospodin Konstantinović rekao, neka se ne smatra prozvanim, ali rekao je istinu – mi smo poslanici koji smo najmanje plaćeni u regionu sa platom od 75.000 dinara koju je čak degutantno pominjati, da će to ostati trend i do kraja, da smo provlačeni kroz trnje i granje i vatru i vodu upravo zbog nekih smešnih stvari, izloženi jednom medijskom linču, ljudi koji jedini predstavljaju građane i koji mogu ovde u ime građana da govore, koji nekoliko stotina kilometara svakodnevno prevale da bi bili u ovom domu da bi mogli da se obrate u ime građana sa nekom temom, a danas treba da podržimo plate, vrlo visoke plate u ovom trenutku u Srbiji, ljudi koji se povremeno sastanu da bi nešto radili, koji već na nekom drugom mestu primaju plate i taj njihov izveštaj o njihovom radu pred sobom danas nemamo, pa bar da poslanici vide šta su oni za tu ozbiljnu visoku platu, naknadu, uradili do sada da bismo mirne duše mogli u danu za glasanje da glasamo za. Pošto sve to nemamo, a pošto imamo saznanja da je i taj rad vrlo često upitan, Nova Srbija u danu za glasanje sigurno neće podržati ovakvu odluku. Pridružićemo se, ali ne samo deklarativno, onoj politici koja se bori da se u ovoj državi napokon mora stegnuti kaiš i mora se videti koliko se para iz budžeta odliva na ovakva i slična tela, pa i da ta tela koja manje rade, daleko nego poslanici Republike Srbije, malo naviknu da štede u ime građana u ime kojih sede tamo. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Goran Mihajlović.
Gospođo Đukić-Dejanović, uvažene kolege narodni poslanici, pred nama su danas dve tačke dnevnog reda koje ne predstavljaju klasične predloge zakona, kao što je bio slučaj sa prve četiri tačke dnevnog reda ove sednice, nego predlozi dveju odluka koje su u nadležnosti Narodne skupštine, konkretno Predlog odluke o naknadi za rad Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i Predlog odluke o naknadi za rad u Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. Na prvi pogled reklo bi se da nemamo šta toliko puno da raspravljamo jer u materiju za ove dve tačke dobili smo samo ova dva lista, od kojih se jedan odnosi na jednu, a drugi na drugu tačku dnevnog reda, gde je rečeno da za rad u spomenutim komisijama predsedniku je predlog da pripadne 1,8 prosečnih neto zarada u Republici Srbiji, a članovima Komisije jedna prosečna zarada. Da li je to mnogo ili malo, argumenata ima mnogo i za i protiv, a ja bih ovde naglasio činjenicu da svi ti ljudi koji su članovi ovih komisija su već negde na stalnom radu i primaju plate u svojim organizacijama i institucijama, a ovo im dođe kao nekakva dodatna delatnost. U vreme ove velike ekonomske krize sigurno je da i to treba imati u vidu. Međutim, bez obzira na to ko je za, ko je protiv, smatram da je potrebno reći par reči i o subjektima na koje se ove dve odluke odnose, a to su Nacionalni savet i Komisija za akreditaciju. Zakonom o visokom obrazovanju koji je donet 2005. godine, a dopunjen 2007, 2008. i 2010. godine, kompletna materija koja uređuje visoko obrazovanje u Republici podeljena je u nekih 19 glava i za našu današnju raspravu posebno je interesantna glava 2. pod nazivom "obezbeđivanje kvaliteta visokog obrazovanja". U okviru ove druge glave mogu da se uoče tri zasebne karakteristične celine. Prvu celinu čine članovi zakona 9. do 12. koji se odnose na Nacionalni savet, na rad, sastav, nadležnost i ostale delatnosti. Druga celina bi bili članovi zakona od 13. do 17, koji se odnose na Komisiju za akreditaciju i njene delatnosti. Treća celina je ono što je od zajedničkog interesa za sve subjekte, odnosno to je u ovom slučaju osnivanje tzv. konferencije univerziteta, skraćeno KONUS, konferencija akademija strukovnih sudija, studentske konferencije univerziteta i studentske konferencije akademije strukovnih studija. Pokušaću da ukratko objasnim svaku od ovih celina. Prva celina, tj. Nacionalni savet. Jasno je da je to najvažnija institucija koja se bavi obezbeđenjem kvaliteta u Republici i posle izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju, ove zadnje koje su bile 1. jula 2010. godine, Nacionalni savet za visoko obrazovanje po novom broju 21 člana, dok je ranije brojao 16. Struktura članstva je takva da 12 članova predlaže konferencija univerziteta iz reda redovnih profesora, istaknutihnaučnika ili međunarodno priznatih umetnika, dva člana predlaže konferencija akademija strukovnih studija iz reda redovnih profesora strukovnih studija, šest članova predlaže Vlada Republike Srbije, pri čemu je naglašeno da jedan mora biti sa teritorije KiM i jednog člana predlaže AP Vojvodina. Znači, ukupno 21 član, s tim što je rečeno da u radu Nacionalnog saveta mogu učestvovati i dva predstavnika studenata koji delegiraju studentske konferencije i oni učestvuju u radu samo po određenim pitanjima bitnim za studente. Što se tiče istorijata, da se malo vratimo. Prvi put je konstituisani Nacionalni savet za visoko obrazovanje 3. aprila 2006. godine sa mandatom od četiri godine, što znači da mu je 3. aprila 2010. godine istekao mandat, ali podsetiću vas, do isteka mandata nije izabran novi Nacionalni savet, nego je na jednoj od sednica Odbora za prosvetu, to je konkretno bilo 18. maja 2010. godine, odlučeno da i savet i sva njegova radna tela nastave sa radom do izbora novog saveta. Vidite, u startu je prisutna jedna velika neodgovornost jer je na delu bilo prisutno kašnjenje liste kandidata od strane ovlašćenih predlagača. Nacionalni savet je po zakonu dužan da bar jednom godišnje podnosi izveštaj o svom radu. Ispraviću gospodina Konstantinovića koji, koliko vidim, nije u sali. Rekao je da je to savet redovno podnosio. Nije redovno. Prve godine rada, 2008. godine, mi smo na odboru kritikovali savet što nema izveštaja, pa tek na našu kritiku, naknadno, retroaktivno je podnet taj izveštaj o radu. Znači, jeste podnet, ali sa godinu dana zakašnjenja. Mogu vam reći da je u tom izveštaju više bilo hronologije dešavanja sednica nego što treba da bude u izveštaju Nacionalnog saveta, pre svega, strategije. Znači u njemu nije bilo nikakve strategije obrazovanja. Što se tiče ovih izmena Zakona o visokom obrazovanju, koje sam spomenuo, 2010. godine, interesantno je napomenuti da je onda najviše izmena bilo baš na ovu glavu 2. o kojoj danas raspravljamo – obezbeđenje kvaliteta visokog obrazovanja. Konkretno, na sedam članova zakona su podnete izmene i dopune što samo po sebi govori da je tu nešto škripelo i da nije bilo u redu jer sve ostale glave u Zakonu o visokom obrazovanju imale su po dve-tri izmene, a ovde je čak sedam članova promenjeno. Šta je promenjeno? Oni članovi koji se odnose na sastav saveta, na nadležnosti saveta, na nadležnosti komisije i na finansiranje konferencije univerziteta akademija strukovnih studija i ovih studentskih konferencija gde je rečeno da su one od 2010. godine na budžetu Republike Srbije. Što se tiče komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta, ona je specijalno radno telo u sastavu nacionalnog saveta i bavi se akreditacijom visoko-školskih ustanova, proverom kvaliteta njihovog rada i njihovih visoko-školskih jedinica ako postoje, kao i vrednovanjem studijskih programa. Komisija za akreditaciju broji 15 članova, po tri člana iz svakog naučno-obrazovnog polja, a podsetiću vas, u Zakonu ima pet ovih polja. Prvo polje su prirodno-matematičke nauke, drugo, društveno-humanističke, pa onda medicinske, tehničko-tehnološke nauke i na kraju, peto polje je umetnost. Isto kao kod Nacionalnog saveta, mandat članova komisije traje četiri godine, sa mogućnošću dva uzastopna mandata. Komisija, takođe, podnosi izveštaj o svom radu Nacionalnom savetu, a ova komisija obrazuje stručne timove, u čiji sastav ulaze članovi koji se nazivaju recenzenti i koji u stvari vrše proveru kvaliteta rada visokoškolskih ustanova. Najvažnije aktivnosti Akreditacione komisije, samo ću ukratko da navedem, bile bi - komisija je konstituisana 27. juna 2006. godine, znači, godinu dana po usvajanju Zakona i visokom obrazovanju. Prva velika aktivnost Komisije bila je izrada Predloga standarda za akreditaciju ustanova i studijskih programa. Druga velika aktivnost je bila izrada Uputstva za pripremu akreditacione dokumentacije, pa onda, da kažemo, sledeća je bila izbor recenzenata. Znači, po podacima koje sam skinuo sa sajta, izabrano je oko 700 recenzenata koji imaju ovlašćenja da se bave ovim akreditacionim poslovima. Oni su posle prošli nekih dvadesetak jednodnevnih seminara za obuku recenzenata, a bila su organizovana, do 2010. godine, i četiri velika seminara sa 856 učesnika. Podsetiću samo da je akreditacija visokoškolskih ustanova počela 2007. godine. Najpre su akreditovane visoke škole strukovnih studija. Ukupno 68 škola je akreditovano sa 263 studijska programa, a akreditacija fakulteta je krenula 2008. godine i u sklopu toga je akreditovano 8 univerziteta, 102 fakulteta i visokih škola akademskih studija i 1.006 studijskih programa. Ministarstvo za prosvetu je izdalo jedan priručnik, zove se "Akreditacija u visokom obrazovanju" i kada pogledate šta se sve ovde traži i šta bi Komisija trebalo da proverava, odnosno šta bi visokoškolske ustanove trebalo da ispune da bi bile akreditovane, verujte, svaka visokoškolska ustanova u Srbiji bila bi bolja od Oksforda i Sorbone. Ovo je jedan imaginaran, da kažemo, više spisak više želja, nego stvarnih potreba, koje se u Srbiji danas mogu tražiti od ovih ustanova, što znači da u radu Komisije možemo da kažemo da postoji više jedan formalizam, nego neka suština, koja treba da se ispuni. Na kraju bih samo, sa žaljenjem, istakao činjenicu da ovde danas nema od predstavnika nikoga ni iz Nacionalnog saveta, ni iz Akreditacione komisije, što je malo neobično, jer o njima vodimo raspravu. Ali, moraću da pomenem i ovaj treći deo glave 2. koji se odnosi na studentske konferencije akademija strukovnih studija i ovih akademskih studija. Naime, ove konferencije su ustanovljene sa ciljem da rešavaju pitanja od važnosti za studente. Kako one rade, to je posebna priča. Podsetiću vas samo na najsvežiji događaj od pre nekoliko dana. U Čačku je 8. septembra 2011. godine održana Skupština studentske konferencije akademskih studija. Ako znamo da je u Republici Srbiji akreditovano oko 70 škola strukovnih studija, to znači da je potreban kvorum za rad ove skupštine nekih 35. Prema informacijama kojima raspolažemo, u Čačku je bilo prisutno svega 20-ak delegata predstavnika strukovnih škola, što znači da nije bilo kvoruma za rad. Ali, očito to nije smetalo nekima da izaberu predsednika Skupštine akademija strukovnih studija. Izabran je izvesni Nebojša Andrejević iz Kragujevca, čovek koji ima 30 i nešto godina. Sada ovde javno postavljam pitanje – da li čovek u nekih 30, 40 godina može da predstavlja redovne studente u 19, 20 godina koji imaju sasvim različite interese od redovnih studenata? Sednicu u Čačku je vodio izvesni Mario Spasić, student koji nema status studenta, koji je od Visoke tehničke škole mašinskih studija iz Trstenika razrešen. Dopis je poslat u kome se jasno kaže da je umesto njega izabran drugi predsednik Parlamenta Stevan Jakovljević. Vidite, oni nisu ni dobili, legalni predstavnici, pozivnicu za taj sastanak, nego jedna grupica članova nevladinih organizacija, otporaša, čega li, pozivajući se na akademske slobode i autonomiju je izabrala sama sebe. Izgleda, situacija iz vrha države se prenela i na studentske parlamente, jer očito je da predsednik države Boris Tadić više drhti od Nataše Kandić i Sonje Biserko nego od 250 poslanika srpskog parlamenta, jer očito nad parlamentom ima uticaja, a nad nevladinim organizacijama nema. Ovo je jedan primer drastičnog kršenja prava studenta, gde nevladine organizacije postavljaju predsednike parlamenata skupština. Žao mi je što gospodin Obradović nije ovde. Ministarstvo bi trebalo da štiti zakonitost rada i da poništi ovu nelegalnu skupštinu u Čačaku od pre nekoliko dana. Za sada bih toliko, a o detaljima ove dve odluke govoriće dalje kolege iz moje poslaničke grupe.
Narodni poslanik gospođa Radica Jocić ima reč.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, iako nam je ministar prosvete pri kraju zasedanja, pre godišnjeg odmora, obećao da ćemo u jesen razgovarati o već pripremljenom zakonu o obrazovanju odraslih i strategiji obrazovanja, mi evo već na vanrednom zasedanju odmah u septembru razgovaramo o odlukama o naknadi za rad u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje i Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. Iako su članom 11. Zakona o visokom obrazovanju predviđene nadležnosti Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje vezane za akreditaciju i ocenjivanje kvaliteta, kao i da će stručne, administrativno-tehničke i informatičke poslove za potrebe Nacionalnog saveta obavljati Ministarstvo, zakonom je odmah predviđeno i da Nacionalni savet može da obrazuje posebna radna tela. Tako je po starom dobrom običaju, iako Nacionalni savet ima 21 člana i na raspolaganju sve službe Ministarstva, nastala još jedna od mnogih agencija sa 15 novih članova, iako agencija na spisku Poverenika za informacije ima preko 110, a mnogima se već prepliću nadležnosti. O tome koliko su potrebne govorićemo više kada na dnevni red dođe Predlog zakona o pomorskoj plovidbi, kojim je inače predviđeno formiranje posebnog tela koje će se brinuti o pomorskim nesrećama, iako Srbija, koliko svi znamo, nažalost, nema more. Na sednici Odbora za prosvetu, održanoj 18. maja ove godine, predsednik je pročitao pismo Ministarstva prosvete i nauke, podsetio da je naknada za rad članovima Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta u ranijem periodu isplaćivana na osnovu akta Vlade, ali da je DRI na ovo stavila primedbu, pa je iz tog razloga neophodno da Narodna skupština donese novi akt na predlog nadležnog odbora. Obzirom da je članovima ovih tela utvrđeno pravo na naknadu Zakonom o visokom obrazovanju i to u visini koju odredi Narodna skupština na predlog nadležnog odbora, kao i da od usvajanja Zakona 2005. godine Narodna skupština nije donela odgovarajući akt, Odbor za prosvetu je jednoglasno zaključio da zamoli Administrativni odbor da u što kraćem roku razmotri problem u vezi sa isplatom naknade i utvrdi njenu visinu, kako za članove Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i Komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta, tako i za članove Nacionalnog prosvetnog saveta. Naravno, 27. jula ove godine Administrativni odbor je zasedao i njihov predlog danas imamo pred nama. Na sve ovo podsetila sam vas iz jednog prostog razloga, da bih mogla da postavim jedno pitanje: Kako je moguće da se, kada su interesi vladajuće većine u pitanju, svi odbori, i po najvećoj vrućini, sastaju i rade sa kvorumom, a da ovih dana gospodin Ljubomir Kragović, predsednik Odbora za KiM, i pored toga što je više puta zakazivao sastanke, nije uspeo da ubedi članove iz vladajuće većine da je situacija na Kosovu alarmantna i da je neophodno da se održi sastanak Odbora? Takođe, u Odboru za prosvetu u vreme štrajka nije bilo moguće obezbediti kvorum, ali kada su naknade u pitanju, Odbor se sastane usred leta, bez problema, i glasa jednoglasno. Da ne bih bila pogrešno shvaćena, naravno da svakome za učinjeni rad sledi naknada, samo se pitam koliko to ljudi treba da radi da bi reforme bile katastrofalne? Kome platiti ako, na primer, Nacionalni prosvetni savet odredi timove za promenu programa iz 1990. i 1993. godine i rezultat bude taj da su planovi i program toliko loši da je procena da je manja šteta da se ništa ne menja, nego da se radi po inoviranim programima? Ili, kome odrediti ili ukinuti naknadu ako u programu srpskog jezika i književnosti izbaci ili potpuno marginalizuje pojedine autore koji su svojim delima obeležili čitave epohe? Na primer, Danila Kiša, Vladislava Petkovića Disa, Miloša Crnjanskog ili čak Ernesta Hemingveja? Čemu naknade bilo kom savetu ako ministar mora da dođe u situaciju da najavi da će, ukoliko Nacionalni prosvetni savet uskoro ne usvoji inovirane programe, sve doneti mimo njih? Čemu ovolika nezavisna radna, regulatorna i druga tela, ako su i ove godine fakulteti u Srbiji odredili upisne kvotu za školsku 2011. i 2012. godinu bez prethodne analize da li će budući diplomci i nakon završenih studija moći da se zaposle? To se niko ne pita. Kvote se gotovo samo prepisuju iz godine u godinu, a da se pri tom ne vodi računa o problemima tržišta i privrede. Zato i ne čudi što svake godine nekoliko hiljada ekonomista, pravnika i lekara mesecima čeka posao na birou rada, ili se, kao u mojoj Beloj Palanci, Pirotu ili Babušnici, počinju da bave raznim poslovima, od preprodaje voća, povrća i garderobe na pijacama, do proizvodnje kesa, kutija, itd. Čak su razočarani što nisu određeni za popisivače u predviđenom popisu. Ove godine na najvećem državnom univerzitetu u Beogradu indeks je u julu dobilo preko 14 hiljada brucoša. Da se na fakultetima ne vodi mnogo računa o broju studenata koji se upisuju, utvrdio je i prof. Branko Kovačević, rektor univerziteta u Beogradu. Kako je on istakao, u Srbiji još ne postoji plan kojim bi se usaglasile potrebe tržišta i broj budućih brucoša na fakultetima, za šta je potrebno uključivanje cele države, Vlade, ministarstva i Nacionalne službe za zapošljavanje. Zato u Srbiji još uvek ne možete fakultet da birate prema sklonostima i talentima, već i dalje morate, prema rečima samog rektora, gospodina Kovačevića, dobro da razmislite šta želite da upišite i razmislite koliko će vam posle završetka studija biti potrebno da se zaposlite. Koliko je odmakla reforma visokog obrazovanja o kojoj se govori zadnjih godina, tj. reforma zasnovana na Bolonjskoj deklaraciji, koja je i pored protivljenja SRS i velikog dela stručne javnosti uvedena u Srbiji, govore i zaključci sa stručnog skupa "Trendovi razvoja – Trend 2011." koji je proletos održan na Kopaoniku, koji je okupio predstavnike akademske naučne zajednice i nadležnih ministarstava. Ovaj 17. trend bio je deseti koji je obrađivao teme vezane za reformu visokog obrazovanja, a ovog puta tema je bila, zamislite "Evropa 2020. – društvo zasnovano na znanju". U zaključcima četvorodnevnog skupa, koji je okupio 132 učesnika iz osam država i 40 institucija, ističe se da značajan reformski iskorak karakteriše uspostavljanje državne infrastrukture, misli se na odgovarajuće zakone, kao i to da je većina visokoškolskih ustanova prilagodila svoje studentske programe i kapacitete propisanim standardima i završila prvi korak akreditacije ili je u postupku akreditacije. Pozitivne rezultate dosadašnje reforme visokog obrazovanja ogledaju se u zadovoljavanju, pazite ovo – samo formalnih zahteva standarda vezanih za studijske programe, procese i karakteristike ustanova, uspostavljanju sistema obezbeđenja i unapređenja kvaliteta na univerzitetima i fakultetima, skraćenju vremena studiranja, povećanju kompetentnosti nastavnika i saradnika, povišenoj mobilnosti studenata i nastavnika saradnika. Kao nedovoljni rezultati reforme, prvenstveno se pominju: nedoslednost u primeni akreditovanih pravila studija. Ukazuje se i na to da je došlo do snižavanja kriterijuma kvaliteta, čemu su kumovale i jednokratne odluke državnih organa. Nedostaju podzakonski akti neophodni za potpunu primenu izmenjenog Zakona o visokom obrazovanju. Nije do kraja rešen sistem finansiranja visokog obrazovanja, niti je dovršen proces integracije univerziteta na odgovarajućoj kontroli ispunjenosti uslova nakon davanja dozvole za rad. U zaključcima ovog skupa ukazuje se na to da je neophodno hitno i suštinski promeniti sistem finansiranja visokog obrazovanja u Srbiji, i to tako da se finansira delatnost za ciljni broj studenata, što podrazumeva veće izdvajanje za obrazovanje i nauku, a da bi se to realizovalo, potrebno je što pre doneti nacionalnu strategiju visokog obrazovanja i u skladu sa njom, naravno, novi zakon. Takođe se kaže da je nastavak reforme neophodno zasnivati na potpunom usklađivanju studijskih programa i kapaciteta visokoškolskih ustanova evropskim standardima za akreditaciju, jer internacionalizacija visokog obrazovanja postaje uslov njegove održivosti. Insistira se na potpunoj primeni i kontrole stručne ispunjenosti tih standarda, kojima smo bili skloni u donošenju. Naglasak mora biti na kvalitetu studijskih programa, a ishod obrazovanja da bude zasnovan na vertikalnoj povezanosti sadržaja, u cilju dobijanja znanja upotrebljenog u praksi i kreativnost, a ne isključivo na izraženom broju bodova. Ističe se potreba da se podstiču studije na daljinu i da se razradi metodologija provere i priznavanja neformalno stečenih kompetencija i znanja, postigne dovoljna kompatibilnost sa studijskim programima u okolini, uvažava specifičnost struke, posebno vodeći računa o mogućnostima dobijanja odgovarajućih licenci, da se vodi računa o etici, obrazovanju, nauci i umetnosti. Kao i u mnogim drugim oblastima, i u visokom obrazovanju na evropskom putu bitno je, izgleda, samo doneti zakone, izabrati radna tela i slično, a o tome da li se zakoni sprovode, da li sva ta tela bilo šta rade – niko ne vodi računa. Koliko će još vremena, članova i možda novih tela trebati da bi budući studenti znali kada se upisuju na fakultete, da li su akreditovani ili nisu, da li su pod aktom upozorenja ili ne? Šta da misle roditelji ako im prof. dr Vera Vujičić, predsednik Komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta, kaže da budući studenti moraju znati da postoji rizik da ti programi ne budu akreditovani i da se upisuju na svoj rizik, a onda savetuje buduće brucoše da nipošto ne upisuju studijske programe koji nisu akreditovani, a da za onih 150 koji su pod aktom upozorenja isprate kakvu će odluku doneti ministarstvo? Kada? Tačno je da je akreditacija proces u kome se otklanjaju nedostaci u studijskim programima, ali kako da ne dobije akreditaciju privatni univerzitet koji je uspeo da za predavača dovede, zamislite, Karla Lamersa, čelnika Parlamentarne skupštine NATO-a da nam deci, ako se ne sećaju, ispredaje kako su nam bombardovali i uništavali državu? Na kraju, imala bih da postavim nekoliko pitanja. Kada će konačno ta strategija obrazovanja, pa da se više ne dešava da za par godina više puta promenimo stvar, na primer u sledećem: kada je bilo na birou previše nastavnika fizičkog, doneli ste odluku da učitelji nisu sposobni da u 3. i 4. razredu drže fizičko, pa ste nazapošljavali profesore. Sada, pošto učitelja ima više zbog smanjenja broja dece, odlučili ste da su ti isti učitelji sposobni da drže fizičko u 3. i 4. razredu, pa su sada samo na teritoriji školske uprave u Nišu 17 profesora fizičkog vaspitanja višak. Drugo, da li se radi na metodologiji provere i priznavanja neformalno stečenih kompetencija i znanja? To je ono, sećate se, na seminarima, kursevima, radionicama, jer tamo samo ako ste prisustvovali dobijate sertifikate i odmah vam se računa da ste za datu oblast stručnjak. Niko nikad ne proverava tu osposobljenost a to vam valjda govori koliki se značaj pridaje tome što su vas obučavali. Treće, kako će Ministarstvo odgovoriti na zahteve oko 1.500 mladih ljudi, koji su na protesnom skupu u Bujanovcu, noseći američke, albanske i zastave EU, uputili zahtev da prosvetne institucije Srbije priznaju diplome univerziteta u Prištini? Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dušan Marić ima reč.
Dame i gospodo, slažem se sa svojim kolegama, da je ovo bila prava prilika da u diskusiji o ovim odlukama razgovaramo i o izveštaju Saveta, o njegovom radu. Međutim, pošto tog izveštaja nema, ja ću iskoristiti ovu priliku da ukažem na neke činjenice o visokom obrazovanju koje, s jedne strane, govori i o radu ovog saveta, a s druge strane mogu da predstavljaju određene smernice za njegov dalji rad. Pre 20 godina nije se moglo dogoditi da neki roditelj, pa taman bio i nepismen, u po dana, u po noći, ne zna kako se zove fakultet ili škola koje mu dete studira i da ne zna koje zvanje će mu dete steći kada završi studije. Danas imamo situaciju da to ne znaju i mnogi studenti. Nedavno sam pročitao podatak da zbog primene ovog bolonjskog sistema obrazovanja oko 7,5% studenata u Srbiji ne zna tačan i potpun naziv stručnog zvanja koje će steći kada završi studije. Na biroima rada u Srbiji ima negde oko 50.000 stručnjaka sa fakultetom i višom školom koji ne mogu da nađu posao. Neki od njih na posao čekaju i po 20 godina. Mnogi među njima imaju diplome nepostojećih zvanja i zanimanja, zato što tih zanimanja nema u praktičnom životu. To je najbolja potvrda da sistem visokog obrazovanja nije usklađen sa potrebama društva i privrede, nego da fakulteti i više škole, narodski rečeno, štancuju kadrove zato što im to odgovara. Kakav nam je sistem visokog obrazovanja može da se vidi i po dužini studiranja. Prosečan student u Srbiji studira 7,84 godine, što je otprilike skoro duplo više nego što je predviđeno takozvanim bolonjskim sistemom. Studije najduže traju na veterinarskom i medicini, u proseku 10,16 godina. Prosečna dužina studiranja na šumarskom fakultetu je 9,25 godina. Isto stanje na Hemijskom fakultetu u Beogradu. Na ekonomskom fakultetu studije traju 7,2 godine, na pravnom 6,95 godina, a na filozofskom 8,33 godine. Od fakulteta gde je predviđeno da studije traju pet godina, najduže se studira na građevinskom fakultetu, 8,75 godina, na rudarsko-geološkom 8,56 godina i na stomatološkom 8,28 godina. Juče sam čuo jedan neverovatan podatak, od 1.800 studenata, koji su 2007. godine upisali pravni fakultet, studije je u roku završilo njih četvoro. Sledeći podatak kojim treba da se bavi Savet za visoko obrazovanje jeste da od 90.000 studenata 20.000 studenata studira sedam godina ili više. To su takozvani večiti studenti, koji su upisali studije, ali ne mogu da ih završe ili nemaju nameru da ih završe. Jedan večiti student na Poljoprivrednom fakultetu u Beogradu je tri ispita polagao 14 godina. Njegov kolega sa Pravnog fakulteta u Beogradu jedan ispit je polagao punih 11 godina i, zamislite, na kraju položio. Novine su nedavno pisale o jednom studentu koji nije mogao da prisustvuje proslavi 20 godina mature zato što je tog dana polagao ispit. Sledeći podatak – među izabranim sudijama nalazi se i sudija koji je pravni fakultet studirao samo 17 godina, a završio ga je sa prosečnom ocenom 6,26. Inače, kada smo kod ovih večitih studenata, zanimljivo je da je prosek njihove ocene 7,48. Ovo je po meni jedan neverovatan, alarmantan podatak, koji je zaista za analizu, jer on govori da nisu u pitanju glupi ljudi, da nisu u pitanju lenji ljudi, naprotiv, nije problem u njima, njihovom znanju i njihovoj volji, nego je problem verovatno u određenim životnim okolnostima i u sistemu studiranja. Stanje i položaj visokog obrazovanja vide se i po parama. U razvijenim zemljama na zapadu za finansiranje visokog obrazovanja odvaja se otprilike negde oko 4% budžetskog rashoda.U Srbiji je taj procenat duplo manji i iznosi negde oko 2,20%. Što najviše zabrinjava, taj procenat stalno pada. Godine 2005. bio je 2,15%, 2006. godine 2,12%, 2007. godine 2,35%, 2008. godine 2,79%, a ove 2011. godine 1,87%. Znači, najveća izdvajanja su bila 2008. godine, a od izbora sadašnje Vlade procenat budžetskih sredstava koja se izdvajaju za visoko obrazovanje je sve manji i manji. Da bi učešće visokog obrazovanja u budžetskim troškovima ove 2011. godine dostiglo izdvajanje iz 2008. godine bilo bi potrebno povećati za 50%. Da bi učešće sredstava za visoko obrazovanje u bruto društvenom proizvodu u Srbiji dostiglo prosek u zemljama EU, isti je potrebno povećati za ogromnih 65%.Kada sam već kod para i procenata, indikativan je podatak da je osnovica za platu u visokom obrazovanju godinama bila za čak jednu trećinu niža od osnovice u srednjem i osnovnom obrazovanju. Još jedan podatak, za osam godina Uredba o koeficijentima, misli se na koeficijente za plate, menjana je čak 33 puta. Otprilike, prosečno svaka tri meseca. Sada se ovde nameće jedno pitanje – da li je to moguće? Kako je moguće da u jednoj državnoj ustanovi, gde se menjaju ministri, menjaju se vlade, ali stručne službe ostaju, ostaju sekretari, ostaju pomoćnici, za sedam godina 33 puta bude promenjeno mišljenje o jednom tako značajnom i skupom pitanju? Sledeći problem na koji želim da ukažem jeste neumereno i nekontrolisano otvaranje fakulteta i viših škola i njihovih odeljenja. Već sam prošle godine govorio da mislim da nema opštine u Srbiji, nema grada u Srbiji koji nema svoj fakultet, svoju višu školu ili bar odeljenje nekog fakulteta i više škole. Mislim da su u poslednje vreme, čitao sam u novinama, isturena odeljenja viših škola otvorena na nekim seoskim sredinama. Više niko živ nema pojma koji fakulteti i više škole postoje u Srbiji, ko od njih ima akreditacije i za koja zanimanja. Zagovornici otvaranja fakulteta i viših škola širom Srbije tvrde da je to u interesu studenata jer se na taj način navodno smanjuju troškovi njihovog studiranja. Međutim, svi znamo da to nije tačno. Oni uštede na taj način određeni novac na putovanja, na ishranu i smeštaj, međutim, sve te pare na drugoj strani potroše za plaćanje previsokih školarina i kupovanje prolaznih ocena. Većina tih fakulteta i viših škola posluju kao obične privatne trgovačke radnje, u kojima se ispiti ne polažu znanjem, već novcem. Svi znamo za slučaj organizovane prodaje ili kupovine, prodaje ispita, odnosno kupovine ocena na Pravnom fakultetu u Kragujevcu i svi znamo da se to događa na većini drugih fakulteta i univerziteta. Kada se takve stvari događaju na jednom prestižnom fakultetu prestižnog univerziteta, onda možete zamisliti šta se događa na univerzitetu, odnosno na fakultetima u Lešku ili u Smederevskoj Palanci. Još nekoliko podataka koji u svakom slučaju predstavljaju probleme kojima bi trebalo da se bavi ovaj savet. Na Univerzitetu u Beogradu ima 12.354 studenta kojima je istekao apsolventski staž. Među njima je 1.191 student kojima do diplome nedostaju tri ispita, 813 njih treba da položi još dva ispita, a 722 studenta do diplome deli samo jedan ispit. Sledeće, nekad je za studenta bilo najvažnije da prilikom polaganja ispita pokaže da li zna, da pokaže znanje, a da nauči gradivo. Danas je za studenta najvažnije koliko je bodova skupio pre ispita, odnosno da li je i u kojoj je meri prisustvovao redovnim predavanjima i vežbama. Student koji je redovno prisustvovao predavanjima i vežbama iz određenog predmeta, ali niti je na njima šta slušao, niti je šta naučio, može u startu da računa da je položio polovinu ispita. Sledeći problem jeste problem studenata koji su studije završili pre 15-20 godina. Oni su 20 godina živeli u zabludi da su stekli jedno stručno zvanje, a sada se uspostavilo, posle usvajanja Bolonje, da su se obrazovali za nešto drugo, da su u stvari stekli drugo stručno zvanje. Kada je u pitanju izdvajanje za visoko obrazovanje, odnosno ukupni BDP, saopštiću podatke od 2005. do ove godine. Izdvajanje je 2005. godine bilo 0,55%, 2006. godine je bilo 0,59%, 2007. godine 0,66%, 2008. godine 0,76% i od 2008. godine je ovde prisutan trend opadanja procenta sredstava iz BDP, koja se odvajaju za visoko obrazovanje. Da bi dostigli evropski standard, podvlačim i ponavljam, potrebno je da ta sredstva povećamo za 65%. Znam da Srbija nema para koliko imaju zemlje EU. Međutim, mislim da se svi slažemo da srpsko društvo i srpsku privredu, iz krize u kojoj se trenutno nalazi, mogu da izvuku samo i jedino mladi i školovani ljudi. Nadam se da se svi ovde slažemo, bez obzira na stranačku pripadnost, da smo mi imali jedan dobar sistem obrazovanja. On nije bio idealan, ali je bio mnogo bolji od ovog što sada imamo. Napustili smo taj sistem, kao "guske u magli" krenuli tim bolonjskim putem, tamo nismo stigli, ovamo odakle smo krenuli ne možemo da se vratimo i vrtimo se u krug. Postoji samo jedan izlaz, a to je da Ministarstvo prosvete, uključujući i Nacionalni savet, pozove sve pametne, školovane ljude u ovoj zemlji, ljude koji su nadležni za ovu oblast, da se na osnovu naših i tuđih iskustava napravi jedna strategija obrazovanja u Srbiji, i visokog i osnovnog i srednjeg obrazovanja, i da kao nekad imamo studente, imamo đake koji će biti priznati širom sveta, koji će se sa međunarodnih prestižnih takmičenja vraćati sa nagradama. Ako nam sistem obrazovanja bude dobar, ako budemo imali dobre stručnjake, onda niko neće postavljati pitanje po kom sistemu su oni završili studije. Na kraju samo da postavim nekoliko pitanja, mislim da bi bilo dobro da poslanici znaju odgovore. Ko su članovi Nacionalnog saveta za obrazovanje, kojim političkim strankama pripadaju, gde su stalno zaposleni i kolika su im primanja? Da li naknadu, koju mi treba da im izglasamo, oni već primaju, a čuli smo da primaju. Da li bi Narodna skupština raspravljala o ovom pitanju da revizor nije počeo da piše kazne ministru obrazovanja? Žarko Obradović juče kaže da je od revizora dobio kaznu zbog toga što Skupština nije raspravljala o ovoj problematici. Kao što su pitale moje kolege, postavljam pitanje – zašto nema izveštaja Saveta za nacionalno obrazovanje i zašto nema nacionalne strategije obrazovanja? Hvala.
Narodni poslanik Nikola Savić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o dve odluke, od kojih se jedna odnosi na Nacionalni savet za visoko obrazovanje, a druga odluka se odnosi na Komisiju za akreditaciju i proveru kvaliteta. U svojoj diskusiji ću se zadržati na ovoj prvoj odluci koja se odnosi na visoko obrazovanje. Naime, ova skupština treba da donese odluku o visini novčane nadoknade predsedniku i članovima Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Kao što se predlaže u ovoj odluci, nadoknada predsedniku treba da iznosi 1,8 prosečnih plata u Republici Srbiji, dok članovima treba da pripadne jedna i po takva plata. Naravno, nije sporno da svi oni koji rade, koji obavljaju neki posao, treba da imaju novčanu nadoknadu za svoj posao. Međutim, smatram da bi trebalo imati u vidu i opštu ekonomsku situaciju u kojoj se nalazi država Srbija. Danas u državi Srbiji negde oko milion ljudi ne prima nikakvu platu, oko 75% onih koji rade imaju platu koja je manja od prosečne. Zato nekome, ko već po nekom drugom osnovu ima platu, a to su uglavnom ljudi koji su zaposleni na univerzitetima ili nekim drugim telima, imaju negde oko dve prosečne plate, davati 1,8 ili 1,5 prosečnu platu je stvar o kojoj bi možda moglo da se diskutuje. Mislim da iznos tih plata nije primeren ekonomskom trenutku u kome se nalazi država Srbija. Ne bih želeo da se ovo shvati kao demagogija, već treba, pre svega, da se zapitamo da li je Savet, o kome govorim, ispunio ono zbog čega je formiran. Lično, a i svi mi u SRS smo duboko ubeđeni da ovaj savet nije ispunio ono zbog čega je formiran. To je činjenica koja je mnogo važnija od toga koliku će novčanu nadoknadu imati članovi ili predsednik ovog saveta. Nažalost, imamo situaciju da današnji univerziteti i fakulteti obrazovanje prevashodno shvataju kao biznis, umesto da mladima prenose znanja, kao i moralne i svake druge vrednosti. Dakle, univerziteti i fakulteti su uvučeni u jedan menadžerski lanac, što na neki način predstavlja pravu tragediju za obrazovanje. Iako ima fakulteta i naučnih radnika na univerzitetima i pojedinaca koji se iskreno i svom snagom odupiru ovoj pojavi, čini mi se da borba za profit preuzima primat nad borbom za znanjem. Znamo da je znanje ipak ono zbog čega i postoje univerziteti i sve naučne ustanove. Onda u takvim situacijama dolazimo u priliku da se odgovornost prebacuje na drugu stranu, a uvek je najlakše odgovornost prebaciti na nekog drugog. To se, po pravilu, prebacuje na one koji su najmanje krivi, a u ovoj situaciji su to studenti. Aktuelna vlast u Srbiji je potpuno nesposobna da rešava probleme obrazovanja, a Nacionalni savet za visoko obrazovanje, o kojem ovde govorimo, nije u stanju da vlasti ukaže način i put za rešavanje tih problema, a to bi bio jedan od njegovih zadataka, ako ne i jedan od osnovnih zadataka ovog Nacionalnog saveta. Danas se mladi školuju ali, nažalost, većina onih koji završe škole i fakultete više neće moći da se zaposle, jer sa ovom vlašću vidimo da je posla sve manje i oni koji rade ostaju bez posla. Tako među mladima nastaje određena nesigurnost, nastaje strah, a strah je uvek najbolje sredstvo za ostvarivanje ciljeva onih koji su na vlasti. U takvim situacijama otupljuju se kolektivni instikti i slabi sposobnost grupe da se bori za svoje interese i da se odupire negativnim pojavama. Dolazimo do onoga što je najgore i najtragičnije u obrazovanju i u ovakvoj situaciji, bez problema može potpuno da se menja smisao i cilj obrazovanja, ali ne samo smisao i cilj obrazovanja, već i smisao i cilj i ekonomije i mnogih drugih stvari u društvu. Kroz obrazovanje se danas najviše insistira na nacionalnoj indokrinaciji, koja se radi sistematski i na dugi rok, a svima nama je jasno da mladi predstavljaju najpogodnije tlo za to. Mladi treba da zaborave ko su i šta su, da bi moćnici lakše ostvarivali svoje ciljeve. Oni se ponašaju po onom sistemu: ako već prošlost ne možemo da menjamo ili ne možemo potpuno, onda možemo uticati i učinićemo sve da utičemo na njeno viđenje. Da su moćnici u mnogome uspeli, govore i mnogi primeri koje ću ovde navesti. Pre nekoliko dana je bio Dan pismenosti i tamo su saopšteni neki primeri i govoriću o tome i navešću nekoliko primera iz EU i neke primere iz naše zemlje. Tako u EU više od 20% mladih i 15% odraslih nije savladalo osnove čitanja i pisanja. Govorimo o EU. Dalje, samo u Nemačkoj živi oko 7,5 miliona funkcionalno nepismenih, koji nisu u stanju da pročitaju ili napišu više od nekoliko jednostavnih rečenica. Ovo su izvori nemačkih organizacija koje se bore protiv pismenosti. U EU 20% mladih ima teškoće u čitanju i pisanju. Te iste teškoće u SAD ima 18% mladih, u Japanu 14%, u Kanadi 10%, a najmanje takvih je u Južnoj Koreji oko 6%. Druga studija je pokazala da je najveća stopa nedovoljno pismenih među mladima u 2009. godini bila u Bugarskoj, čak 41%, Rumuniji 40,4%, a najniža stopa u EU među ovom populacijom bila je u Finskoj 8,1% i u Estoniji 13,3%. Podatak koji postoji takođe, više od 75 miliona odraslih u EU savladalo je samo osnovni ili niži nivo čitanja i pisanja. Mnogi odrasli u EU nisu dovoljno savladali veštine čitanja i pisanjada bi mogli da se nose sa svakodnevnim zahtevima na ličnom, društvenom i ekonomskom planu. Što se tiče naše zemlje, navešću samo nekoliko primera vezano za to. Neka istraživanja su pokazala da je broj nedovoljno pismenih učenika u Srbiji i dalje veoma visok i da iznosi 33% u oblasti čitanja, znači tačno jedna trećina ili svaki treći učenik ima problema sa čitanjem. Preko 34% imaju takve probleme u oblasti nauke i čak 40% učenika imaju takve probleme kada je u pitanju matematička pismenost. Prema popisu stanovništva iz 2002. godine osnovnu školu u Srbiji nije završilo oko milion ljudi, odnosno više od 20% starijih od 15 godina. Zvanična statistika pokazuje da je oko 50% odraslih u Srbiji završilo samo osnovnu školu ili je funkcionalno nepismeno. Zato smatram da je ovo o čemu sam govorio i ovi podaci koji su ovde navedeni, a koji su zaista frapantni, mnogo važniji od činjenice da li će neko imati jednu, pet, deset prosečnih plata za neki svoj rad. Najvažnije je da ono zbog čega je neko telo formirano da ostvaruje svoju ulogu, ali ovde kada je u pitanju Nacionalni savet za visoko obrazovanje to nije slučaj. Ali dobro, to su evropske vrednosti kojima vi težite, a videli smo da čak i u EU je ogroman broj ljudi nepismen i ima problema sa čitanjem i pisanjem. Sada je po tim evropskim vrednostima era ljudskim prava, svako je slobodan da bira da li hoće da ide u školu ili ne. Zaboga, vi nemate prava sada da nekoga terate da uči i da ide u školu, jer je njemu lakše da i kada ode u školu da se za vreme časa igra i radi nešto drugo nego da uči čitanje i pisanje. Još jednom ponavljam da je od toga kolika će biti nadoknada ovim ljudima važnije da ipak se donese jedna sveobuhvatna strategija obrazovanja i da se zaista krene iz jednog ćorsokaka ovde. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Zoranu Krasiću. Imate još 15 i po minuta.
Da se ne bi zbunili oni koji prate ovaj prenos, na dnevnom redu su dve odluke o naknadama za rad u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje i u Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. Zašto ovo kažem? Da odgovorim na neka pitanja koja su se danas ovde pojavila. To jeste nadležnost Narodne skupštine, ovo nije nadležnost ni Vlade ni ministarstva, i Narodna skupština nije do sada ispunila tu svoju obavezu da odlukom propiše iznos odnosno visinu te naknade. I evo, sada se to dešava zato što je revizor utvrdio da postoji neka vrsta nezakonitosti kada su u pitanju ova dva tela. Ovde je propisano koliko ta naknada treba da iznosi 1,8, 1,5, 1,8 za predsednike, 1,5 za članove. Sada kada bi neko postavio – kako je to Administrativni odbor sa Necom otporašem na čelu zaključio da taj koeficijent treba da bude, niko ne može da dobije odgovor. Da li oni imaju uvid u to šta se radi u ova dva tela, kakav posao se tamo radi, koliko je taj posao težak. Svi članovi ova dva organa su u radnom odnosu, pretežno na univerzitetu, znači tamo rade, primaju platu. Koja je svrha te naknade koju treba da odredimo ovim odlukama? Nekada kada je neko u nekom od tih organa bio imao je pravo na dnevnicu i na neku skromnu naknadu. Vi ste u međuvremenu zamrsili taj naš pravni-politički sistem, napravili ste agencije, napravili ste mnoge organizacije koje su statusno nedefinisane. Da li rad u ovim organima, u ova dva tela predstavlja nešto što je volonterski ili predstavlja obavezu ili predstavlja čast, pa u tom smislu u neka satisfakcija za nešto što dodatno čovek sa univerziteta radi da bi poboljšao i programe i uopšte stanje na našem univerzitetu? Mi odgovore na ta pitanja nemamo, mi imamo samo 1,8 i 1,5 i tačku 4) koja kaže: "Retroaktivno od 1. januara 2011. godine". Da se to ne bi pogrešno protumačilo da ovi radikali su protiv naknade ili ne znaju šta hoće, morate da znate da ovi koeficijenti kada se primene to je negde 70 hiljada dinara, pored plate naravno. Zašto? Zato što se odazove pozivu da dođe na neku sednicu gde treba nešto da usvoje. Zato je vrlo važnoda se ima puni uvid u to šta rade ti ljudi koji su članovi komisije ili članovi ovog saveta. Mi odgovora na to pitanje nemamo, mi samo imamo naznake u zakonima gde je propisana nadležnost, pa možemo da izvlačimo neke zaključke da to oni navodno rade. Ovo je dobra tema da se otvori pitanje uopšte plata u javnom sektoru i naknada. Bez namere da potcenim rad ovih ljudi u ovim organima, moram da kažem, kada ste prihvatili Bolonju što vas rukovodi u obrazovanju generalnom, prihvatili ste princip razvlašćivanja Vlade i ministarstva od ovih poslova i prenos tih poslova na neke družine. Prošle godine smo imali prilike da vidimo da neki saveti se nisu ni sastajali u toku godine, a primali su naknadu, a onda konstatujemo – obrazovni program, pa neko može da upiše neki fakultet, da završi fakultet, a na kraju se zaključi da program tog fakulteta nije bio adekvatan, nije prošao i da ta diploma nema apsolutno nikakvu težinu. I onda je država prevarila i te studente i roditelje koji su to finansirali da bi deca bila što obrazovanija. Ako želite da imate ova dva tela koja bi radila ono što treba da rade onda mora da se pogleda težina tog posla, pa u skladu sa tom težinom posla da se odredi neka naknada, a ovako je odokativno određena naknada. Ta naknada spada u deo izdataka za javne službe. Po definiciji onih koji rade u javnim službama i javnim preduzećima, uopšte u javnom sektoru imaju veće plate i veće naknade. Sada da vidimo, da li rad ovih ljudi u ova dva tela može da se uporedi sa nečim? Hajde da uzmemo javna preduzeća. Podaci su iz februara 2009. godine kada je bilo interesantno da niko ne kontroliše plate u javnim preduzećima. Moram da vam skrenem pažnju. Javna preduzeća nemaju prevashodni zadatak da prave dobit, nego da funkcioniše delatnost javnog preduzeća na dobrobit svih građana kao korisnika njihovih usluga. Šta ste napisali 2009. godine? Verovatno ima nekih promena do danas, ali to niko ne objavljuje. Najplaćeniji je bio JAT Ervejz. Kažete da je u velikim problemima taj JAT. Direktor je imao platu 379.161 dinar mesečno. Kaže se, nema bonuse, ima neku reprezentaciju, službena vozila, stanovi, nema menadžerski ugovor, a akt o raspodeli kaže – dostupan je samo po zahtevu. Znači krije se. Tu ste dali pregled za 32 javna preduzeća i sada da uporedim. Kaće se ovako, recimo Nacionalni park "Đerdap" direktor prima 59.344 dinara, podaci su iz 2009. godine. Sad, ako taj iznos plate stavimo u kontekst predsednica Nacionalnog saveta, koji radi na univerzitetu ili članova koji takođe rade na univerzitetu i dobijaju naknadu koja je veća od plate Nacionalnog parka. Mislim da najmanje što trebate da uradite da date odgovor kako je to moguće. Kao što morate da date odgovor kako je moguće da Javno preduzeće JAT posluje sa gubitkom, a da direktor prima ovolike novce ili Telekom, Elektroprivreda Srbije, Trans nafta itd, itd. Ako smatrate da javna preduzeća nisu reper sa savetom i ovom komisijom onda ću uzeti nešto što jeste reper, to su vaše agencije. Imate Centralni registar, pričam sve o februaru 2009. godine, direktor je imao 355.000 dinara mesečnu platu. Izvinite, molim vas, onaj ko vrši akreditaciju fakulteta, onaj ko donosi programe, kao što je u pitanju ovaj Savet za visoko obrazovanje. Ko radi odgovorniji posao? Direktor Centralnog registra koji se bavi knjigovodstvom ili onaj koji treba da odluči šta će da bude sa generacijama koje treba da prođu kroz obrazovni proces? Vi se sećate one izreke da jedan loš učitelj može da napravi veću štetu nego pukovnik, jer toliko generacija prođe, pa ukoliko ih nije vaspitao i obrazovao na pravi način šteta je nesaglediva i multiplicira se. Jer onaj ko nije prošao dobar obrazovni sistem, naravno diktira neki svoj stil ponašanja i na svoje potomstvo i na svoje okruženje. Mi nemamo odgovor. Nama Neca nije rekao zašto je koeficijent 1,8? Zašto nije koeficijent 1,2? Zašto nije koeficijent 5? Nema odgovora, nego se pošlo od pretpostavke kada to nije radila Narodna skupština kada je to radilo ministarstvo i Vlada bila 70.000, ajde da zadržimo 70.000. Znate, pored stručnosti za rad u ovim telima potrebno je još nešto. Ja dajem veći značaj tome što vi kažete još nešto. Opredeljenost, da voli taj posao, da želi dobro, da se odriče nekih stvari da bi se postiglo nešto dobro, generalno dobro. Mi sada imamo situaciju da se u ovakvim idi mi dođi mi telima, e tako to po zakonu ispada. Nema odgovornosti. Da nema odgovornosti dokaz je ova tačka dnevnog reda. Da li neko snosi odgovornost što Narodna skupština nije donela ove dve odluke još pre nekoliko godina? Niko ne snosi odgovornost. Ko sme da pogleda u oči Neci Konstantinoviću otporašu. Pozove svog kuma Nikita Rakića, samo ima da uzdišete ovde. Zašto? Rekla američka ambasada, rekli ovi drugi. Ko pita šta je interes ljudi ili prosvete u Srbiji. To je marginalna stvar. Važno da se ispune zahtevi iz Brisela. To nema alternativa. Svaki profesor ima alternativu. Kako pretite prosvetnim radnicima? Il ćeš da radiš ili na birou imamo takvih koliko god hoćeš da te zamene. U tom strahu se razvija, navodno napredak Republike Srbije, i krupni koraci ka EU. Znate, ako se ovde manifestuje neodgovornost i Narodna skupština ne svoju obavezu po zakonu, s kojim pravom mi možemo da prozivamo nekog prosvetnog radnika tamo što je odložio čas, što je smanjio čas, ili što nije po programu završio nastavnu jedinicu. To je ta poruka koja ide odavde. Onda se mi čudimo. Od Narodne skupštine u ovom pogledu postoje i gori. Gora su, recimo naša ministarstva. Evo mi svakog dana imamo po neki predlog zakona. Da bi se dokazalo koliko je taj zakon, onda se kaže pisali su ga profesori univerziteta. Da li je bio jedan javni tender gde ministarstvo koje je zaduženo za neki predlog zakona putem tendera poziva zainteresovane da naprave nacrt nekog zakona. Ne. Tu vam je Hiber, tu vam je Vodinelić, Gašo Knežević, Lilić, te ovaj, te onaj. U ovim bankarskim oblastima Ekonomski institut, te ovaj, te Labus, te ovo, te ono. Šta je garancija da je to kvalitetno urađeno? Diploma. Ko može da sumnja u diplomu Gaše Kneževića. Sve što štancuje Gašo Knežević to je dobro. Čak ide se dalje, neka ministarstva daju CESID-u da im napravi projekat jer navodno ministarstva nisu projektovana sa tom vrstom analitike da bi mogli da rade predloge ili nacrte zakonskih akata, nego to mora da se da, a onda kažu nećemo na tender jer to finansiraju amerikanci, pa oni koji finansiraju mogu da odaberu ko će da piše neki propis. Ta logika vam je prisutna i ovim telima. Zašto? Gde god postoji prostor da se zarade pare ljudi idu. I kopiraj, skini sa interneta propis iz Hrvatske, Slovenije, prevedi, napiši kao da je tvoj autorski rad, dobićeš trista, četrsto, petsto po zakonskom projektu. Čekajte ako to mogu da rade neki profesori univerziteta kad su u pitanju nacrti propisi, zakoni pre svega, zašto to ne bi radili ljudi koji rade u ovim telima, kao njegovo autorsko delo njegov program. I samo je bitno da se u komisiji izglasaju, da se u savetu izglasa. U suštini vi plaćate diplomu. A ko je kod nas poznat kao stručnjak? Samo onaj koga neko iz inostranstva prizna. Ako je u inostranstvu učestvovao na nekom simpozijumu pa je neko rekao imate tamo nekog velikog stručnjaka, on je kod nas zvezda. Našeg, strpljivog, marljivog koji radi koji je stvarno stručnjak za te stvari, ne, njega ne cenite. Narodna skupština može sve propise da donese za džabe. Imamo virtuelnu biblioteku, imamo analitički deo ljudi koji prate uporedno šta se dešava u nekim državama u sa nekim propisima, prave analize. Sve zakone možemo za džabe da pravimo. Ne mogu da se ugrade neki ljudi, ne mogu da se ugrade. Sad da vratim ponovo diskusiju, imamo javne agencije, čime su opravdane velike plate. Uzmite na primer ovu za sanaciju banaka. Znate koliku platu primaju tamo ljudi? Nenormalnu, a koji je efekat njihovog rada, koja je korist za državu. Nema je. I dalje nije razrešeno sa desetak banaka šta je sa njihovom imovinom, šta je sa bilansima itd. Plaća se ćutanje, plaća se struka, a nemamo odgovora zašto je 1,8 zašto nije 0,8. Ne može Administrativni odbor to da izmeri. Naravno, ne može to da izmeri zato što neće, ne želi. Uostalom, većina je izabrala te ljude u Nacionalnom savetu. To su vaši ljudi, morate da ih nahranite da ćute. Morate da ih nahranite da se sprovede bolonjski proces rasturanja obrazovanja u Srbiji.
Vreme gospodine Krasiću. Hvala. Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Mašić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mi iz SNS bi želeli da iznesemo svoje stanovište vezano upravo za stanje visokog obrazovanja, ali svakako i ovoga što je danas predmet rasprave a to je visina naknade za rad Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i naknade za rad u Komisiji za akreditaciju i proveru kvaliteta. Smatramo da ukupno stanje visoko obrazovanih ljudi u našoj državi nije adekvatno i da ono u narednom periodu mora biti značajno unapređeno tj .procentualno podignuto jer procene su da ukupno u našoj zemlji ima negde između 6,5 i 7% visoko obrazovanog stanovništva, što je značajno manje nego što je prosek u EU i da kroz obrazovni proces, pre svega, visoko obrazovanje ali i drugim merama, državnim merama, trebalo bi da se omogući da veći broj naših građana stekne visoko obrazovanje i u tom kontekstu posmatramo i raspravu danas u narodnom parlamentu o odlukama za naknadu za rad ovih tela i Ministarstva nauke. Lično mi je žao što danas ne prisustvuju predstavnici Ministarstva prosvete i nauke, no Poslovnikom je tako određeno, da obzirom da je predlagač Administrativni odbor, znači skupštinsko telo, onda oni ovde nisu prisutni. Ali, mislim da u jednoj konstruktivnoj raspravi moglo bi se od nadležnih iz Ministarstva čuti šta je i samo ministarstvo uradilo u smislu unapređenja visokog obrazovanja a i šta su ova tela u proteklom periodu uradila takođe u smislu podizanja kvaliteta nastave i unapređenja visokog obrazovanja. Obzirom da su na nekim mestima objavljeni nekakvi podaci, upravo o aktivnosti i doprinosu ovih tela, upravo ceneći dignitet tih tela i pogotovu ljude koji se nalaze u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje, a i Akreditacionoj komisiji, jer se radi pre svega o uglednim profesorima naših univerziteta ili uglednim naučnoistraživačkim radnicima iz naučnih instituta, svakako priličan broj tih koji predstavljaju članove ovih tela su i naši akademici i apsolutno smatram da su vrlo kompetentni ljudi da rade svoj posao u ovim telima i da su ga oni i u proteklom periodu kvalitetno određivali, ali se takođe slažem da u okviru ove rasprave, možda je trebalo od strane Ministarstva i tih tela da bude pripremljena jedan izveštaj o proteklom radu na osnovu koga se može ili moglo bolje procenjivati njihov rad. Ono što je evidentno i što je saopšteno iz tih tela i samog ministarstva, to je da je dosad, što se tiče rada, znači Komisije za akreditaciju, akreditovano 13 univerziteta i to osam državnih i pet privatnih univerziteta, da je ukupno akreditovano oko 112 fakulteta, 65 visokih škola, strukovnih studija i pet visokih škola akademskih studija. Na ovih 112 fakulteta je akreditovano nekih 1205 studijskih programa i to osnovnih studija, master studija, doktorskih studija i specijalističkih studija. Ovi podaci svakako su od značaja za visoko obrazovanje u našoj državi i značajan rad i trud je učinjen da se izvrše ove akreditacije, međutim, i sam, kao univerzitetski nastavnik smatram da akreditaciono telo, pre sveta akreditaciono telo a i ovaj nacionalni svet bi trebalo dalje da prati, da li svi ti fakulteti koji su se akreditovali i dokumentovali da ispunjavaju uslove za obavljanje obrazovnog pa i naučnoistraživačkog rada u celosti primenjuju to sve u procesu obrazovanja, to što su i prijavili. Mislim da apsolutno ima saznanja da na priličnom broju fakulteta se to što je akreditovano u celosti i ne sprovodi i da tu ima prilično odstupanja pa se iskreno nadam da u narednom periodu, upravo i jedno i drugo telo, obzirom da su novoizabrani, znači određen broj novih članova, gde bi bio, odnosno Nacionalni savet proširen, a i u Akreditacionoj komisiji su izabrani novi ljudi, i ja apsolutno ne sumnjam da su kompetentni za svoj posao, da izvrše određene provere, na kraju, za dobar broj fakulteta i univerziteta i doći će period reakreditacije, znači, ponovno prijavljivanje i sagledavanje i ispunjenost uslova. Ono što želim danas da iznesem ovde, da na nekim fakultetima i visokim školama se ne realizuje u praksi na način na koji su se obavezali prilikom procesa akreditacije. Na nekim fakultetima i visokim školama, i dalje se upisuje već broj studenata od broja koji je odobren procesom akreditacije. Studenti se upisuju u odeljenja van sedišta za fakultete i visoke strukovne škole, a one nisu, odnosno koje nisu dobile akreditaciju. Dalje, studenti se upisuju na studentske programe koje nisu dobile akreditaciju. Znači, ima i toga, iako je ministarstvo kod upisa ove godine posebno upozorilo studente i iznelo spisak upravo akreditovanih i univerziteta i fakulteta, ali i dalje mislim da ima nekih institucija koje upisuju studente, a da nisu dobili još akreditaciju. Dalje, studentski programi se ne realizuju prema kurikulumu koji je bio prijavljen ili odobren u procesu akreditacije. Nastava na pojedinim predmetima se ne odvija prema silabusima koji su prijavljeni i odobreni u procesu akreditacije. Dalje, veličina grupa za predavanja i vežbe nije u skladu sa standardima kvaliteta. Na fakultetima i visokim školama, broj i struktura nastavnika i saradnika se razlikuje od onoga ko je prijavljen i odobren u procesu akreditacije. Broj studenata upisanih na doktorske studije, a one su kao novi oblik obrazovanja, faktički uvedene, nije u skladu sa, pre svega, brojem kompetentnih nastavnika i mentora. Nastavnicikoji ne ispunjavaju standarde u pogledu potrebnog broja objavljenih radova u časopisima sa tzv. (ne razume se) liste, se angažuju kao nastavnici i mentori u nastavnom procesu na doktorskim studijama, što nije u skladu ni sa zakonom, a što svakako nije od interesa za te mlade ljude koji se opredeljuju za doktorske studije i sutra treba da predstavljaju naš novi naučni potencija. Dalje, ono što je takođe primećeno to je u okviru praćenja rada i ocenjivanja studenata, da se u praksi u dobrom broju visoko-obrazovnih ustanova kontinuirano ne prati iocenjuje rast studenata tokom nastave i takođe da se na adekvatan način ne prati pohađanje nastave od strane studenata. To postoji kao obaveza uvođenjem bolonjskog procesa. Ocenjivanje studenata se ne obavlja organizovano prema unapred donetim rashodima i najčešće se dalje ocenjivanje vrši u tzv. ispitnim rokovima i samim izmenama Zakona o visokom školstvu uveden je još jedan ispitni rok kao redovan roka, iako znamo da oni koji su prešli na bolonjski proces u suštini ocenjivanje treba da bude tokom nastavnog procesa i samo završni deo ispita da se finalizuje u konkretnom ispitnom roku. Ono što je takođe primećeno i što treba u krajnjem narednom periodu da se proveri od ovih tela o čijim naknadama danas razgovaramo, to je što se tiče nastavnika i saradnika da se u nastavu ne uključuje onoliki broj nastavnika koliko je prijavljeno u procesu akreditacije i da je najčešće došlo do smanjenja broja saradnika i nastavnika u odnosu na broj predviđen rešenjima o akreditaciji. Svakako, u skladu sa tim, treba i proceniti na koji način to utiče na realizaciju procesa nastave i na prosečno opterećenje nastavnika i saradnika. Na nekim fakultetima se angažuju i novi nastavnici i saradnici, a da nema njihove prave ocene kompetencije za izvođenje nastave i proveru te kompetencije. Sve u svemu, ima mnogo elemenata koji bi trebali u narednom periodu da se provere, vezano i za nenastavno osoblje, materijalne resurse, samovrednovanje nastavnog procesa ne sprovodi se na pravi način, na dobrom broju fakulteta i ti rezultati nisu javni na tim obrazovnim ustanovama. Ono što želim dalje da kažem, a što sam u ovom parlamentu otprilike pre nekih dva meseca javno izneo u formi poslaničkog pitanja i pismeno sam to poslaničko pitanje postavio, upravo se delimično odnosilo i na ne sprovođenje normi akreditacije na fakultetu na kom radim, to je Poljoprivredni fakultet u Novom Sadu, Departmant za veterinarsku medicinu, gde se u obrazovnom procesu, zbog neadekvatnog odnosa rukovodstva škole, pre svega dekana, ne sprovodi ono sve što je akreditovano i posle toga sam imao, i danas dan imam lično neprijatnosti, utoliko što mi je žestoko zamereno, a i zaprećeno, da će mi biti prekinut radni odnos. Iskren da budem i očekujem da se to možda desi ovih dana na tom fakultetu jer nema realnog i ozbiljnog sagledavanja svega onoga što sam sam i grupa nastavnika sa tog departmana što je iznela i uputila i rektoru i Pokrajinskom sekretarijatu za obrazovanje i predsedniku Pokrajinske vlade. Želim ponovo sa ovog mesta uputim pitanje predsednici Skupštine jer imam saznanja da još ništa konkretno nije urađeno. Jednostavno želim i da kažem onima koji me osuđuju da neću odustati od svih tih zahteva koji su izneti pre svega sa željom da nastavni proces na onome što sam sam lično učestvovao u osnivanju tog studija bude degradiran i ne sprovodi se u skladu sa izvršenom akreditacijom. Sa druge strane, i sve ono što sam u okviru svog poslaničkog pitanja izneo, a što se odnosi na zloupotrebe funkcije i položaja dekana i određene korupcionaške ili kriminalne radnje, insistiraću da se one u celosti ispitaju i da ljudi na fakultetu i šira javnost to sazna, ne plašeći se da može da mi se desi da i kao nastavniku koji već 10 godina radi na tom fakultetu upravo zato što se to nekome nije svidelo mi bude prekinut radni odnos. Na kraju želim još jedanput da podvučem da smatramo da treba da se odredi naknada za sve ljude koji su uključeni u ova tela, i Nacionalni savet za visoko obrazovanje i naknadu za rad u Komisiji za akreditaciju. Priklanjamo se mišljenju određenog broja poslanika da je možda, u odnosu na sadašnje vreme, ta naknada možda i visoka. Sami smo predložili jedan amandman, da se izvrši određena korekcija. Ti ljudi koji treba da rade jedan izuzetno važan i državni posao treba da imaju i naknadu i ceneći da će to u narednom periodu raditi odgovorno i kvalitetno. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Mašiću. Na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč. Da li žele reč predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Ne. Zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Ovim smo završili prepodnevni deo današnjeg zasedanja. Određujem pauzu u radu na osnovu člana 87. Danas ćemo raditi duže od 18,00 sati raspravom o pojedinostima o Zakoniku o krivičnom postupku. Sa radom nastavljamo u 15,00 sati. [[Posle pauze]] Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika, obaveštavam vas da je predsednica Skupštine, Slavica Đukić-Dejanović povodom pretresa u pojedinostima 1. tačke dnevnog reda – PREDLOGA ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU, pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača, Snežane Malović, ministra pravde, prisustvuje i Jovan Ćosić, šef Odseka u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, rukovodilac grupe u Ministarstvu pravde. Pozdravljamo ministarku i članove njenog kabineta. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakonika podneli narodni poslanici: Srđan Miković, Nataša Jovanović, Petar Jojić, Božidar Delić, Milorad Buha, Vjerica Radeta, Gordana Pop-Lazić, Filip Stojanović, Sreto Perić, Mirko Munjić, Boris Aleksić, Momir Marković, Dejan Mirović, Milovan Radovanović, Slađan Mijaljević, Vitomir Plužarević, Dušan Marić, Aleksandar Martinović, Zoran Krasić, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Dragan Šormaz, Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Judita Popović, Bojan Đurić, Nataša Mićić, Marija Bugarčić, Ivan Andrić, Zlata Đerić, Srđan Spasojević, Miloš Aligrudić, Milica Radović, Miroslav Petković i Jovan Palalić, kao i Odbor za pravosuđe za upravu. Narodni poslanici Miloš Aligrudić i Milica Radović, pisanim putem, povukli su amandman na član 2. stav 1. Predloga zakonika. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakonika u pojedinostima. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milorad Krstin, koji nije u sali, ali, interesantno, pojavio se u elektronskom sistemu. Reč ima gospodin Petar Jojić.
Gospodine potpredsedniče, gospođo ministre, u ime SRS mr Dejan Mirović je uložio amandman na član 2. stav 1. tačka 14. Posle reči: "predistražni postupak" dodaje se zapeta i reč: "istraga". Radi se o tome što je izostavljena istraga koja treba da se nađe u institutu za počinjanje i vođenje krivičnog postupka. Zato predlažemo da se ovaj amandman usvoji, jer se u sledećim odredbama govori da je i istraga u toku krivičnoga postupka. Prema tome, to kaže i pokretanje krivičnog postupka u članu 7, da krivični postupak je pokrenut donošenjem naredbe o sprovođenju istrage. Dakle, on spada u krivični postupak. Verovatno da je ovo bila neka omaška i mi predlažemo, radi poboljšanja teksta zakona, da se ova odredba nađe tamo gde mi predlažemo.
Zahvaljujem. Iskorišćeno je minut i po od vremena poslaničke grupe. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Milica Radović. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite, gospođo Radović.
Zahvaljujem se. Koliko je uopšte loš ovaj predlog zakonika najbolje pokazuje to što smo imali obavezu da intervenišemo već u članu 2. i koliko je loše rešenje koje se nalazi u članu 2. najbolje potkrepljuje činjenica što smo morali da podnesemo čak tri amandmana na ovaj član. Ovaj amandman koji sam ja podnela odnosi se na brisanje stepena osnova sumnje, prvenstveno iz razloga što su takve definicije usmerene na uvođenje nečega što nije poznato krivično-procesnom pravu, ato je pretpostavka krivice. Naime, ove odredbe su u potpunoj suprotnosti već sa članom 3. Predloga zakona, kojim se kaže da se svako smatra nevinim dok se njegova krivica ne utvrdi u pravosnažnoj sudskoj odluci. Ovakvo rešenje koje je sadržano u članu 2. ne samo da je protivno ovom rešenju iz Predloga zakona u članu 3, već je protivno i samom Ustavu, a i važećim međunarodno-pravnim dokumentima. Ovakve odredbe ne poznaju savremeni zakonici o krivičnom postupku i mene živo interesuje odakle je predlagač zakona, odnosno onaj koji je pisao ovaj tekst zakona, ovu odredbu preuzeo? Posebno je neobična ova podela na posredne i neposredne dokaze, koja nema apsolutno nikakav praktičan značaj prilikom odlučivanja. Ona ima isključivo teorijski značaj i njeno mesto, odnosno mesto za definisanje ovakvih definicija nije u ovom predlogu zakona. Ali, mnogo veća primedba od ove koju sam sada iznela jeste upravo uvođenje pretpostavke krivice. Ovde se radi o izuzetno opasnoj nameri predlagača zakona. Ona svoj pun značaj dobija onda kada se upotpuni sa onim što predstavlja samu suštinu ovog zakona, a to je eliminisanje načela istine iz zakona i onda se tek shvata šta je prava namera ovog predlagača i onda tek dolazimo na izuzetno opasan teren prilikom same primene ovih odredaba. Hvala.
Hvala vama. Vi ste i ovlašćeni predstavnik i pola minuta od vremena je iskorišćeno. Zahvaljujem. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Imate reč, gospodine Jojiću.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Podneo sam amandman na predloženu odredbu iz člana 2. stav 1. tačka 19). Naime, u Predlogu se pogrešno normira pitanje sumnje, osnovne sumnje, indicija i opravdane sumnje. Pre svega, odredbom člana 30. Ustava Republike Srbije propisano je da je u pitanju lice za koje postoji osnovana sumnja da je učinilo krivično delo, može biti pritvoreno samo na osnovu odluke suda ako je pritvaranje neophodno radi vođenja krivičnog postupka. Dakle, potrebno je ovu predloženu normu da predlagač, odnosno parlament, usaglasi sa Ustavom i u tom slučaju ona može biti primenjiva. Jer, šarenila u Ustavu nema, ali u predloženom zakoniku o krivičnom postupku toga šarenila ima dosta. Predlažem da se usvoji ovaj amandman zbog toga što on poboljšava tekst i preciznije definiše normu koja se predlaže. Ovako, bila bi u pitanju i sumnja i osnovana sumnja i čak uvođenje opravdane sumnje. Mislim da je bolje rešenje da se prihvati ovo da bude osnovana sumnja, kako Ustav Republike Srbije predviđa.
Zahvaljujem. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić i Jovan Palalić. Izvolite, gospodine Aligrudiću.
Hvala. U ovom članu 2. tački 25) stoji jedan od izraza koji se upotrebljavaju u zakonu, pa mu se objašnjava značenje, a taj izraz je "druga trajna zajednica života". Nikada nisam čuo za to. Kakva je to druga trajna zajednica života? Ovde vi objašnjavate da je u pitanju zajednica dva lica koja po trajanju i uzajamnim obavezama imaju odlike porodičnog života. Što ne tri lica, što ne pet lica? Na šta vi to mislite, koja je to druga trajna zajednica života koja ima odlike porodičnog života i sastoji se od dva lica? To je vrlo interesantno. Šta ako su cimeri u pitanju, ima ih pet, ručaju zajedno, jedu, spavaju i to dugo traje i ne zna se do kada će to trajati, ne mogu da kažu, možda godinu, dve, tri, možda pet, možda 15. To je takođe neka zajednica života. Prema svim karakteristikama imaju odlike porodičnog života. Hoćemo li tim licima isto da obezbedimo mogućnost da budu oslobođeni svedočenja u krivičnom postupku? Hoćemo li to da radimo? Ili ste možda mislili na nešto sasvim drugo? Ako su u pitanju dva lica koja žive kao da su u porodici, možda su to braća od stričeva koja žive u istom stanu, jedan nema drugi stan, a ovaj je kod njega i onda tako lepo žive, kuvaju zajedno, ručaju i ne znaju do kada će to trajati. Da li je to u pitanju? Morate da mi objasnite o čemu je reč, jer ovaj institut "druga trajna zajednica života" niti ga poznaje Ustav, niti ga poznaju zakoni. Ako mi objasnite da je u pitanju nešto drugo, da je u pitanju nešto što je surogat bračnog odnosa između lica koja se ne mogu upodobiti sa karakteristikom vanbračne zajednice ili braka, onda je to već nešto sasvim drugo i to je nešto što naš pravni sistem ne dopušta. Vi to ne možete na mala vrata uvoditi kroz Zakonik o krivičnom postupku. To nije u redu i to bi morali da izostavite. Naš amandman ide u tom smeru.
Samo jedno obaveštenje. Od strane RTS obavešteni smo da će danas prenosa biti do 16,55 časova, a sve ostalo će ići u odloženom emitovanju posle 23,00 časova. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Petković, koji ima reč.
Gospodine predsedavajući, gospođo Malović, zaista je nejasno kako ste se vi bukvalno poigravali sa definicijama u ovom zakonskom tekstu. Moje kolege su govorile o stepenovanju sumnje. Vi praktično u zakonski tekst uvodite indicije i neposredne dokaze, a stručnjaci kažu da je to postojalo samo u periodu inkvizicije, a ne u savremenim pravnim sistemima. Vi ste za lišenje slobode rekli da je hapšenje. Verujte da smo mogli da podnesemo amandman da umesto zatvora stoji pržun, apsan, ćorka ili tako nešto, pa da onda ovaj zakon izgleda još smešnije nego što ste vi predložili. Nije nam jasno šta će u zakoniku o krivičnom postupku definicija organizovane kriminalne grupe i organizovanog kriminala. Činjenica je da te definicije postoje u Krivičnom zakoniku Republike Srbije i potpuno im nije mesto ovde. Rekao sam da je ovaj zakon prenormiran, da sadrži neke odredbe koje su suprotne jedna drugoj, koje su kontradiktorne, koje su potpuno nepotrebne i nejasne. Zato predlažem da prihvatite amandman DSS i ove tačke koje su gospođa Radović i gospodin Aligrudić, a i ja u ovom amandmanu, predložili da se brišu, da budu obrisane iz teksta zakona. Hvala.
Na član 2. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Pored brojnih intervencija upravo na član 2. koji se bavi objašnjavanjem značenja izraza reči primenjenih u ovom zakoniku, SNS smatra da je neophodno objasniti i pojam, odnosno značenje izraza "suđenje u razumnom roku". Amandman koji smo predložili glasi: "suđenje u razumnom roku je najkraće neophodno vreme koje je potrebno da se sprovede postupak i donese pravosudna presuda, a koje ne može biti duže od tri godine", i to na kraju svih objašnjenja, izraza, ne remeteći ni sam redosled članova ni objašnjenja, ni zakonika u celosti. Međutim, obrazloženje od strane predlagača da bi bilo uvođenje objašnjenja suđenja u razumnom roku, odnosno izraza, bio bi čisti formalizam. Čuli ste i komentare sa čime se bavi ovaj zakonik i kakve pojmove definiše, odnosno značenja i nejasnoće, u smislu ovoga što je uvaženi kolega Aligrudić rekao, a to je druga trajna zajednica života. Ako u našem sistemu ne treba pojam suđenja, odnosno značenje suđenja u razumnom roku definisati i da stoji u članu 2, onda ne vidim razloga ni pojma značenja izraza "policija", opšte je poznata stvar i prihvaćena i drugim aktima regulisana, da stoji u zakoniku. Verovatno niste imali u vidu činjenicu da su u našem pravosuđu do sada dobro poznati i postupci koji se vode godinama, vrlo često koji su došli do zastarelosti i ne samo zastarelosti po pitanju krivičnog gonjenja, nego i po pitanju izvršenja krivičnih sankcija. Zbog toga smo imali u vidu da ovo treba definisati. Ako se dalje prođe kroz zakonik i ako u članu 14. i stoji ovo značenje, odnosno naslov – suđenje u razumnom roku, bilo je sasvim neophodno zbog prakse našeg sudstva i svih slučajeva i pre reformisanog pravosuđa i poznatih slučajeva, dugogodišnjih procesa, ovo neophodno uvrstiti u pojam objašnjenja izraza značenja ovog zakonika. Sasvim je nedopustivo da se ovo objašnjenje prepušta i daljem delu zakonika i sasvim je normalno, čak i da ste mislili za ovaj rok od tri godine, ako i to imamo u vidu, neophodno je bilo definisati da, s obzirom na našu sudsku praksu i dugotrajne procese, da je trebalo i uokviriti ovaj vremenski rok vezan za suđenje i zato smo i predložili ispred SNS da se objasni značenje izraza "suđenje u razumnom roku". Zahvaljujem.
Reč ima gospođa ministarka.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, smatram da je potrebno da dam neka objašnjenja vezana za član 2. Predloga zakonika o krivičnom postupku. Ovaj Predlog zakona sadrži značenje izraza. Neki zakoni to imaju, neki zakoni to nemaju. Mišljenje Radne grupe koja je radila na izradi ovog Predloga zakona je bilo da se uvede pojmovnik. U Zakonu o parničnom postupku, o kome ćemo sutra raspravljati ne postoji značenje izraza. Prosto, kao predlagač zakona, uzela sam to kao relevantan stav Radne grupe. Što se tiče određenih tačaka koje su sadržane u ovom članu, smatram da je dužno da pojasnim tačke 17, 18. i 19, gde su uvedeni pojmovi, kao što su: osnov sumnje, osnovana sumnja ili opravdana sumnja. Prosto, oni određuju pojedine faze postupka, s obzirom na novi koncept krivičnog postupka koji nameravamo da uvedemo u naš pravni sistem. Takođe bih ukazala da i postojeći Zakonik o krivičnom postupku poznaje određene izraze. Naravno, ne ovako sistematizovane kao što je učinjeno u članu 2. Predloga zakona. Na primer, u članu 21. kada se govori o istrazi, upravo se kaže da se istraga pokreće protiv određenog lica kada postoji osnovana sumnja da je učinio krivično delo itd. Znam da sve to znate, ali to pričam radi građana Srbije. Što se tiče definicije organizovanog kriminala, ona postoji u postojećem Zakoniku o krivičnom postupku, ali naravno nije sistematizovana kao što je ovde učinjeno. Što se tiče izraza – dugotrajna zajednica života, o tome možemo da polemišemo. Jedini odgovor koji mogu da vam dam je da je ova definicija preuzeta iz Porodičnog zakonika. Ona postoji u Porodičnom zakoniku i preuzeta je odatle u Predlogu zakona o krivičnom postupku. Još jedan amandman je bio što se tiče vremena, gde je potrebno da se ograniče rokovi za trajanje određenih faza postupaka. To nije učinjeno iz prostog razloga što je bilo negativnih iskustava, kada je to učinjeno u nekim od prethodnih zakonika o krivičnom postupku. I sami ste bili svesni činjenice, da je nekoliko puta u Skupštini menjan upravo zakon zbog toga da bi se produžavali rokovi. Zbog toga smo se opredelili da se rokovi ne utvrđuju na ovakav način. Svakako, iskreno se slažem sa tim da bi trebalo što kraće da traju.
Hvala. Reč ima gospođa Milica Radović [[Miloš Aligrudić, sa mesta: Kratka replika.]] Replika? (Da.) Gospodin Aligrudić, kratka replika. Izvolite.
Ona je uvek kratka, jer traje dva minuta. Trajna zajednica života koju ste vi naveli i rekli da je preuzeta iz Porodičnog zakona, tamo je nešto drugo. Tamo postoji izraz trajna zajednica života, ali ne u semantičkom smislu, druga trajna zajednica života ograničena brojem lica koju čine. Ne, vi ste ovde rekli dva lica. Pogledajte pažljivo Porodični zakon. Druga trajna zajednica života koja se sastoji od dva lica. Pitao sam vas – zašto ne tri lica? Zašto ne? Imate dva brata i jednu sestru, ali nisu rođeni, od stričeva i dele jedno isto zajedničko domaćinstvo, godinama tako žive i imaju taj jedan jedini stan koji su nasledili od očeva koji su umrli, tako žive i žive tako do kraja života, niti se žene niti se udaju. Vidite, zar oni nisu u trajnoj zajednici života koja ima oblike porodičnog života? Da. Zašto isključujete jedno od njih? Kada već uvodite pojam, zašto kažete dva lica i zašto ga isključujete? To je suština priče. Vi niste na to pitanje ovde odgovorili.
Reč ima narodni poslanik gospođa Milica Radović.
Takođe, kratka replika, dva minuta. Nije sporno da postoji pojmovnik u Zakoniku o krivičnom postupku. Kamo sreće da je ovaj zakonik mnogo jasan, da nema potrebe da postoji pojmovnik. S obzirom kako je on pisan, neophodno je da postoji pojmovnik, ali koji nas neće još udaljiti od onoga što treba da predstavlja definiciju datog pojma. On nas izvodi na potpuno pogrešan put. Kada ste obrazlagali tačke 17, 18. i 19, to su ključne tačke u ovom članu 2. Njima se posredno uvodi pretpostavka krivice, umesto pretpostavke nevinosti. Derogira se pretpostavka nevinosti. To je nešto što treba da postoji u osnovnom tekstu zakona, kao nešto što je nesporno. Ako vi kažete, neću da citiram sve tri tačke, već za tačku 18. –osnovana sumnja je skup činjenica koje neposredno ukazuju da je određeno lice učinilac krivičnog dela, vi kažete da je to lice faktički učinilo krivično delo i da je ono krivo. Ovakva definicija ne sme da stoji u ovakvom jednom zakoniku o krivičnom postupku, jer treba da predstavlja temelj krivičnog postupka. U krajnjem slučaju, šta će vam uopšte Zakonik o krivičnom postupku, ukoliko uvodite pretpostavku krivice, ukoliko ste izbrisali istinu kao osnovni princip krivičnog postupka, šta će vam onda krivični zakonik? Ako ste uveli tužilačku istinu sa neravnopravnim strankama, šta će vam uopšte onda krivični postupak? Jednostavno, osumnjičenog, okrivljenog ili optuženog odmah na startu ga osudite i gotova priča.
Na naslov iznad člana 7. i član 7. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodine Jojiću, izvolite.
Kao poslanička grupa SRS, gospodin narodni poslanik Milorad Buha, uložili smo amandman na član 7. Predložili smo da se poboljša tekst zakona i da mu se da adekvatan naslov. Po našem mišljenju, u članu 7. treba da stoji – zamenjuje se rečima započinje, umesto reči pokrenut. To je malo logičnije i upućuje na odredbu koja govori o institutu na koji se upravo odnosi. Ovo je iz razloga što ne bi bilo jasno pokretanje krivičnog postupka. Umesto da se kaže – započinje, to je prava definicija i pravi naslov. Smatramo da u ovom predlogu o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, jer mislim da ovo nije nov zakon. Gospodo narodni poslanici i stručna javnosti, ovo nije nov zakon, ovo je predlog za izmenu i dopunu Zakonika o krivičnom postupku. Otkud sad ovo što tvrdim? To lepo stoji i u odredbama ovog predloga, da je oko 50% odredaba preuzeto iz Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine. Drugo, preuzeta je sistematika Zakonika o krivičnom postupku i brojne odredbe iz Zakona o krivičnom postupku koji je podnet i u Skupštini Republike Srbije je usvojen 2006. godine. To je jedini slučaj u istoriji da je jedan zakon donet a da nije primenjen ni jedan jedini dan. Gospođo ministre, pre neki dan ste rekli da ste preuzeli sistematiku i da ste preuzeli odredbe iz zakona koji nije mogao biti primenjen i koji je kao takav apsolutno bio neupotrebljiv. U istoriji srpskog zakonodavstva, podsećam vas, nije zabeleženo da jedan zakon bude donet a da ne bude primenjen ni jednog jedinog dana. To se odnosilo na ovaj zakon, kroz upućivanje brojnih primedbi i kritika iz stručne međunarodne javnosti. Gospođo Malović, ovo nije nov zakon. složićete se. Vi ste to potvrdili. Meni sada možete odgovoriti i da ne budete saglasni sa mnom, a ja neću biti saglasan sa vama, zato što tvrdim ono što ste i vi sami potvrdili da je preuzeta ona sistematika, da su preuzete norme, da je uvidom u ovaj predlog zakonika veći broj odredaba preuzet iz važećeg zakonika i iz zakonika koji datira iz 2000. odnosno 2001. godine. Bilo bi dobro, odnosno ovo je dobra podloga i dobra osnova za izradu novog zakonika o krivičnom postupku, a ne da prepisujemo, pogotovo kao što ste rekli da je to radna grupa radila tri godine. Ako su toliko članova i odredaba prepisali iz važećeg zakona i ako su prepisali iz Zakonika o krivičnom postupku iz 2006. godine, dakle, koji nije primenjen ni jedan dan, o kakvom se to novom zakoniku radi, ne mogu da shvatim. Evo, stručna javnost neka ceni da li je ovo nov zakon ili nije.
Na član 7. amandman je podnela narodni poslanik gospođica Nataša Jovanović. Izvolite.
Mi smo podneli amandman na član 7, gde tražimo brisanje st. 3. i 4. Gospođo Malović, SRS se od početka zalaže protiv skraćenog postupka, jer smatramo da svaki okrivljeni i njegova odbrana treba da imaju dovoljno vremena da u pripremi i dokazivanju materijalne i svake druge istine izađu pred tužilaštvo i pred sud sa kompletnom dokumentacijom koja im je neophodna da se taj okrivljeni, odnosno optuženi brani. Mi se tu pozivamo na taj princip materijalne istine u krivično-pravnom procesu, zato što je on osnov jednog takvog procesa i zato što smatramo da je skraćeni postupak neko, uslovno rečeno, rešenje koje, navodno, obezbeđuje efikasnost tužilaštvu i sudu, ali zato se krše osnovna prava. Polazeći od prezunkcije nevinosti, da niko nije kriv dok se to ne dokaže, naravno da je neophodno, i za to se zalaže SRS, da se dovoljno vremena obezbedi kako bi se potvrdila, odnosno ustanovila istina, a i sud bi to trebalo, takođe, da radi po službenoj dužnosti, a ne tek tako lako da prelazi preko nje. Vama je dobro poznat slučaj obmanjivanja, uznemiravanja javnosti, koje je počinio Tomislav Nikolić u jednom od intervjua, pre nekoliko meseci, kada je optužio našeg predsednika, koji se već devet godina nalazi u haškoj tamnici, da je on navodno preko nekih okorelih kriminalaca naručivao Nikolićev atentat. Isto vam je tako poznata činjenica, koju zna sada i čitava srpska javnost, da je republički javni tužilac rekao da apsolutno nikakve veze prof. dr Vojislav Šešelj nema sa tim pomenutim kriminalcima, koje je apostrofirao Nikolić kao izdajnik i kao lažov. Sada, evo, vidite koliko smo mi principijelni kada je u pitanju dokazivanje te istine. Mi smatramo, pošto smo podneli krivičnu prijavu protiv lažova, Tomislava Nikolića, da i on treba da ima dovoljno vremena da se odbrani od te naše krivične prijave, ali on to ne može da uradi, jer istina je samo jedna, ona koja je potvrđena tim dopisom republičkog javnog tužioca. Istina je ta da je on pokušao na takav način, ne samo da uznemiri javnost, već da optuži čoveka koji se nalazi devet godina u Hagu, koji nema mogućnost ni efikasno da se brani do kraja, koji je tamo, što bi se reklo, na pravdi Boga, koji bez ikakvih dokaza na ono što mu taj tzv. tribunal stavlja na teret tamo provodi već devet godina. Prema tome, mi smatramo da i takvima, takvim osumnjičenim da su počinili to krivično delo, a mi smatramo da jeste, na kraju krajeva, jasno je i vama da je Nikolić počinio takvo delo i mnoga druga za koja ga tereti SRS, počev od trošenja i zloupotrebe stranačkog novca, preko krađe blanko ostavki naših narodnih poslanika, da se lepo pojavi, a ne da se krije i da iznese dokaze za takve svoje tvrdnje. Naravno, nema ih, lagao je, kao što laže i obmanjuje građane Srbije da je nekakva alternativa i kvazi opozicija Tadićevom režimu, a zapravo sprovodi istu politiku kao Boris Tadić, čak je i ekstremniji u nekim stavovima. Evo, recimo, konkretno po pitanju prodaje naše južne pokrajine KiM. Sada je građanima Srbije mnogo lakše da sagledaju tu istinu, a što se tiče svih drugih, mislim na građane koji su osumnjičeni, optuženi, oni bi trebali, po mišljenju naše stranke, i zato je neophodno da se prihvati ovaj amandman, da imaju dovoljno vremena da pripreme oni i njihovi advokati svoju odbranu. Hvala.
Samo da imamo u vidu kod diskusije potpunu činjenicu da su svi nevini dok se pravosnažnom presudom ne utvrdi krivica. Izvolite, gospodine Rogoviću, reklamirate povredu Poslovnika.
Gospodine Novakoviću, vi ste u delu izlaganja prethodnog govornika delom bili, a delom i niste bili prisutni zbog, verovatno, obaveza, ali prekršen je član 107. - dostojanstvo Narodne skupštine. Uvidom u stenografske beleške to će se i potvrditi. Ne mogu sada da ulazim u diskusiju sa vama, jer niste ni svesni dela reči koje je prethodni govornik rekao, tako da vas molim da u toku dalje rasprave budete u materiji.
Sve vreme sam prisutan, a na stil narodnog poslanika, kojim on iznosi svoja viđenja, mišljenja i ubeđenja, apsolutno ne mogu da utičem sve do momenta dok se to odvija u granicama Poslovnika i u odnosu na temu koja je na dnevnom redu. Ako niste zadovoljni, u danu za glasanje Skupština će se izjasniti. Niste zadovoljni? (Ne.) Dobro, Skupština će se u danu za glasanje izjasniti o tome da li sam povredio Poslovnik. Reč ima gospođica Jovanović Nataša.
Mogu li da dobijem reč po osnovu replike? (Ne.) Onda se javljam po Poslovniku i reklamiram član 27. Dakle, gospodine Novakoviću, vi ste povredili Poslovnik zato što ste dali reč poslaniku koji je zloupotrebio institut povrede Poslovnika i trebali ste da ga opomenete. Uz to vam je rekao da ste vi neko ko ništa ne zna, pola slušate, pola ne slušate. Verovatno nije obavešten da ste vi advokat, i to neko ko ima dugogodišnji advokatski staž. Vi ste vrlo dobro, gospodine Novakoviću, razumeli da sam ja ilustracijom i primerom Nikolića, lažova, dodatnu argumentaciju htela da pružim, što je savršeno razumela gospođa Malović, u prilog tome da onome ko se nalazii ko treba da bude procesuiran pred nadležnim sudom da dovoljno vremena da spremi svoju odbranu. Ali, on se javio, ovaj prethodni koji je zloupotrebio, a uz to i ukrao mandat SRS, da kažem nešto, a ne zna o čemu priča. Dakle, očekujem da će taj sud, pred kojim treba Nikolić da se pojavi, da utvrdi istinu, a istina je samo jedna, da je on hteo i da je to učinio svesno, zato što je pokvaren čovek i zato što zna da se predsednik stranke nalazi devet godina zatvoren u Haškom tribunalu, da ga optuži da je on vezan naručivao njegovo ubistvo, atentat na njega. I sami vidite da je pokušao i sam sebi tako nešto da uradi, pa na svu sreću, jer mi nikome ne želimo nikakvo zlo u tom smislu, i nažalost građana Srbije koje je obmanuo time da on hoće da se žrtvuje, da hoće da podnese teret itd, pokazao je kakav je čovek. Zato što je takav i zato što i Vikiliks ovih dana objavljuje depeše u kojima jasno potvrđuje ono što smo mi rekli, da je uz pomoć… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem. Dakle, objašnjenje o navodnoj povredičlana 27. je identično i činjenično i pravnom dimenzijom kao što sam dao i prethodnom narodnom poslaniku koji me je upozorio da vređam Poslovnik. Ako niste zadovoljni, u danu za glasanje Skupština će se izjasniti. (Nataša Jovanović, s mesta: Nisam zadovoljna vašim postupkom, nije džentlmenski, mogli ste da pustite da završim rečenicu.) Poslovnik određuje vreme u kojem možete da reklamirate povredu Poslovnika. Dakle, ovo shvatam kao da niste zadovoljni. Hvala i vama. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Reč ima gospodin Aligrudić.
Dakle, pored toga što ovaj zakon menja ono osnovno pravilo da se niko ne može smatrati krivim dok mu se pravosnažnom sudskom presudom to ne utvrdi, i pored toga što ovaj zakon poznaje jedan drugi sistem dokazivanja, gde materijalna istina u postupku nije bitna nego je bitno šta tužilac tvrdi i traži da se izvede kao dokaz, ovaj zakon je prepun i raznih neverovatnih definicija i konstrukcija koje nemaju nikakvog opravdanja, hoću da vas pitam, gospođo Malović, zbog čega ste odbili naš amandman na član 9? Hajde da to analiziramo. Vi ste u članu 9. napisali da je zabranjena i kažnjiva svaka primena mučenja, nečovečnog i ponižavajućeg postupanja, sile, pretnje, prinude, obmane, medicinski zahvat i drugih sredstava kojima se utiče na slobodu volje ili iznuđuje priznanje ili kakva druga izjava ili radnja od okrivljenog ili drugog učesnika u postupku. Zadržimo se samo na dve reči, a to je "svaka" i "sila". Prvo, "svaka" je pleonazam. Ako negde kažete da je zabranjena upotreba mučenja, torture, iznuđivanja, obmane ili sile, podrazumeva se da je svaka, nije valjda pojedina. Tu možda možemo i da se raspravimo oko tog izraza "svaka". Ono što vi očigledno niste razumeli ili ljudi koji su pisali odgovor na amandman, suština je u upotrebi sile, gospođo Malović. Ne možete zabraniti svaku upotrebu sile u članu 9, a da onda imate oduzimanje predmeta u članu 147. koji se, kako drukčije sem silom, može odviti. Kako ćete sa merom dovođenja, gde imate sredstvo prinude kod dovođenja, a ono podrazumeva silu? Valjda mislite da će policija koja dovodi okrivljenog da zazvoni na vrata i da kaže sledeću stvar: "da li ste vi gospodin Petar Petrović? Vi ste okrivljeni u postupku i mi imamo nalog da vas privedemo. Međutim, mi prema članu 9. Zakonika o krivičnom postupku ne može primeniti silu, pa vas molimo da pođete sa nama", a on kaže "neću, baš me briga", a oni kažu "vidite, mi ćemo morati da primenimo prinudu, koja nije sila, raznim metodama. Recimo spavaćemo ispred vaših vrata, kukaćemo, zapomagaćemo, urlikaćemo celu noć dok se vi konačno neusaglasite sami sa sobom i ne krenete sa nama u sud." Dakle, najlepše vas molim, nemojte odbijati amandmane koji su razumni i imaju smisla. U našem amandmanu smo rekli da je sve ovo zabranjeno što i vi tvrdite: primena mučenja, nečovečno i ponižavajuće postupanje, upotreba nezakonite sile, pretnje, prinude, obmane, medicinski zahvati i drugih sredstava kojima se utiče na slobodu volje. Tu je reč o iskazu okrivljenog ili svedoka u postupku. Ili kakva druga radnja kod okrivljenog i njegovo prisustvo, njegova obaveza da bude prisutan na sudu. To je radnja koju mi od njega očekujemo. Kako da zabranite upotrebu sile u slučaju da neko neće da dođe? To je prosto nelogično. Zato smo mi rekli u definiciji zabrane akata, kao što su mučenje, obmana, primena sile, torture itd, mi smo onda rekli: "nezakonita sila". To nije pleonazam u zakonskom smislu, nego vam pomažemo da član 9. ne bude u kontradiktornosti sa ostalim članovima koji podrazumevaju primenu sile. Molim vas, prihvatite ovaj amandman zbog racionalnosti i elementarne pameti.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić:
Naravno, pridružujem se kolegi Milošu Aligrudiću. Zaista mi nije jasno, gospođo Malović, da niste uočili problem u ovom članu, pogotovo što ovakvo rešenje, kakvo vi predlažete, direktno je u suprotnosti sa rešenjima koja ste dali za nadležnost policije. Vi potpuno derogirate ovlašćenja policije, pogotovo član 286. gde se govori o ovlašćenjima policije kao jednog od bitnijih učesnika u postupku, pogotovo u predistražnom i istražnom postupku. Pokušajte da nam objasnite kako je moguće bez primene sile da se učinilac ili saučesnik ne pobegne, kao lice čije prisustvo treba da se obezbedi u postupku. Znači, ozbiljan problem će nastati ako se isključi svaka mogućnost primene sile. Policija ima, po rešenjima koja ste predložili u zakonu, vrlo važnu nadležnost u krivičnom postupku, pogotovo u predistražnom i istražnom, kako sam rekao. Faktički, em ste sud razvlastili, em ste ga stavili u jednu pasivnu poziciju u važnom delu njegovih nadležnosti, da ne govorimo koliko je sud bitan u krivičnom postupku, a sada ćete razvlastiti policiju. Zaista će se ovaj krivični postupak pretvoriti u parnični postupak. Nastaće ozbiljni problemi u primeni ovog zakona, jer će s punim pravom ozbiljni branioci okrivljenog i optuženog reći – gospodo, po članu 9. nemate pravo ni na koji način da primenite silu prema licu koje zastupam i koje branim. Znači, obratite pažnju na ovo, prihvatite naš amandman. Kada pišete zakon vodite računa o tome kakve formulacije uzimate, da ne biste napravili haos, a već će nastati, kažem, a ovo će dodatno praviti probleme.
Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Krasić.
Gospodine Novakoviću, sa jednim konkretnim primerom ću razrešiti ovu dilemu, ne samo oko amandmana nego i oko člana 9. Mnogo lepo zvuči kada se u zakonu napiše: "zabrana mučenja, nečovečnog postupanja i iznude", ali samo lepo zvuči i ništa drugo. Evo drugog primera. Mi smo imali situaciju u Hagu da je svedočio svedok i rekao je da ga je vodio Zoran Đinđić na Košutnjak i ubeđivao ga koliko je to važno za Srbiju da on svedoči protiv Vojislava Šešelja i da iznosi neke stvari. Gospođo Malović, ne znam da li ste pokrenuli neki postupak. Niste. Imali smo Brunu Vekarića, koji je vršio pritisak na svedoke. Da li je pokrenut neki postupak protiv Bruna Vekarića? Nije. Imali smo svedočenje gde je vršen pritisak na Aleksandra Stefanovića od strane Batića, Zorana Đinđića – idi pljuni po Šešelju, to je mnogo značajno za Srbiju koja ide prema EU. Šta je ova država uradila protiv ovih lica koja ne poštuju ovu zabranu uticaja na slobodu pojedinca kao okrivljenog, potencijalnog osumnjičenog, potencijalnog svedoka ili bilo kakvu vrstu njegovog učešća u nekom postupku? Ništa nije urađeno. Koliko imamo sudskih postupaka gde pojedinci iz policije, državne bezbednosti utiču na svedoke, okrivljene itd, da bi se prejudicirao ceo krivični postupak? Šta radimo kada policija, recimo, uhapsi neke i onda prikaže petominutnu reportažu u dnevniku i onda vidite Dragana Džajića u onom položaju? Zar to nije mučenje, zar to nije okrutno postupanje, zar to nije uticaj na javnost i na sud da se prejudicira budući ishod postupka? Kada neki pojedinac vrši nedozvoljenu radnju ili krši ovu zabranu, to nekako deluje razumno i može da se reši, ali kada čovek koji primeni silu ima uniformu, pa samo uniforma kaže da je njegova prinuda zakonita, izvinite, molim vas, da li mi možemo u to da poverujemo? Koliko je postupaka pokrenuto protiv ovlašćenih službenih lica zbog zloupotrebe službenog položaja? Malo. Zašto? Ukoliko se policajac ne uklapa u ambijent policije ili BIA. Onda uopšte nije jasno zašto stavljate ovakve deklaracije kada ne postoji nikakva sankcija. Vi ćete da kažete da postoji sankcija u Krivičnom zakonu za ova dela protiv pravosuđa itd, a ko će da pokrene taj postupak, kad su na čelu pravosudnih organizacija, "otporaši" i onih koji su palili Narodnu skupštinu, kad ste vi vazali SAD, kad vam Sem Nazaro sedi godinama u pravosuđu? Juče pričamo o poslovnoj tajni. Na svakom spratu u ministarstvima nalazi se čovek iz inostranstva koji vas moritoringuje, posmatra vas, a nije neuropsihijatar nego obaveštajac. Smeškajte se. Šta vi znate šta je država? Zašto ste napisali ovo kada to ne primenjujete? Što ne pokrenete postupak protiv ovih ljudi koji vrše pritisak? Što ne pokrenete postupak protiv onih ljudi koji zastrašuju svedoke? Što ne pokrenete postupak protiv Nataše Kandić, koja preti svedocima, koja svedoku da ključeve od svog stana – dečko, smiri se, budi tamo dok ti ne organizujem transfer, pa ih vodi u Sarajevo, pa ih vodi u Hag, pa ih vodi u Prištinu, pa organizuje turistička putovanja iz Zvornika do Beograda? Koja vrsta pritisaka se vrši i na pravosuđe i na ovo, a vi unosite ovu odredbu i sada se ovde cinculišete oko jedne reči. Mnogo vam je dobar i amandman, mnogo vam je dobar i član. Šta to vredi i član i amandman se ne primenjuje. Primenjivaće će se na nekog Đoku povodom neke međe koja utiče na komšiju Peru, ali neće kod Homena da se primeni nikako, a on pomalo istrčava sa nekim izjavama kako bi opravdao obezbeđenje oko svoje kuće. I usput kao državna sekretarica u Ministarstvu pravde, pravosnažno okončane predmete na izvršenju, sprovodi neka ukidanja i vraća ponovo u prvostepeni postupak da njegova kancelarija završi i vi mislite da se to ne zna. Pa, zna se sve šta se dešava u Srbiji. Pa nemoguće u Srbiji da neka tajna dugo traje. Pa, neminovno da se međusobno ujedate pa onda se cinkarite se pa se potkazujete, pa dolazite da se kod mene da se žalite jedni na druge. Baš ste našli mesto za sažaljenje. Znate, koliko sam sažaljiv kad se međusobno optužujete, hoću da vam pomognem i jednima i drugima, samo da bude razlika jedan zid između dve ćelije.
Reč ima gospodin Nebojša Ranđelović.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvažena gospođo ministarka, poštovane kolege narodni poslanici, naravno, zamolio bih da vreme koje ću upotrebiti za neka svoja obrazloženja oduzme od vremena ovlašćenog predstavnika, pošto sam ja ovlašćeni predstavnik ispred LDP. Zamolio bih, vratio bih se na sam meritum i vratio bih se na sam član 9. i izneo jednu svoju impresiju, odnosno izneo bih nezadovoljstvo da politiku mešamo u struku. Jeste da je politika sve prisutna u ovom parlamentu ali kada je zakon o krivičnom postupku u pitanju, hajde da prvo pitamo struku i da u našem obrazloženjima bude manje politike, a da malo više primenimo logiku. Imam utisak da su neki amandmani odbijeni zbog toga što se predstavnici Vlade rukovodili logikom, odnosno obraćali pažnju ko je podneo amandmane, a ne kakva je sadržina amandmana jer na taj zaključak me navodi što su svi naši amandmani, odnosno amandmani poslaničke grupe LDP, a i jedan dobar amandman kolege iz DSS odbijeni, a obrazloženja su po meni vrlo prazna, po negde i nesuvisla. Vratio bih se sad na sam član 9. Ovde postoje neki delovi ovog člana koji prkose pravilima logike i ne razumem zbog čega je zakonopisac imao takav odnos prema jednom amandmanu koji je isključivo išao ka tome da se poboljša sadržina ovog člana i da se ono što prkosi pravilima logike jednostavno ispravi. To se tiče naša tri amandmana koja smo mi podneli i koji se upravo tiču arogancije države, odnosno usmereni su ka tome da se jednostavno arogancija države skloni jer njoj u savremenom zakoniku o krivičnom postupku nema mesta. Upravo amandmani sa takvom sadržinom bivaju odbijeni, baš arogancijom zakonopisca. To se tiče i člana 9. koje su kolege iz DSS sasvim korektno, amandman na član 9. koje su kolege sasvim korektno uradile i koji zaista ima funkciju da ono što prkosi pravilima logike, da se vrati u normalu. Zaista, ne znam zbog čega je ovaj amandman, zaista ne znam zbog čega su naši amandmani odbijeni. Zahvaljujem na datoj reči i na pažnji.
Hvala. Na član 9. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Izvolite gospodine Rogoviću.
Zahvaljujem gospodine Novakoviću, gospodine potpredsedniče, gospodine predsedavajući i šta bi bilo gospodine Novakoviću da upotrebim reči koje su upotrebljene ovom cenjenom domu, obraćajući se i komentarišući o kolegi narodnom poslaniku i pri tom šefu poslaničke grupe i ne bih da se zadržavam na tome, ali zaista je neverovatno da vi konstatujete da nije izvršena povreda dostojanstva. Nastavio bih u duhu obrazloženja amandmana na član 9. a moje dostojanstvo mi ne dozvoljava da vam se obraćam na ovakav način ni vama ni nikome, kao što to drugi rade i da podržim ono što su prethodni govornici rekli na predlog amandmana kolega iz DSS na član 9. i takođe, ako se udubite u ono što smo mi kao poslanička grupa SNS predložili a to je bukvalno jasnije definisanje navedenog člana odnosno navedene odredbe i preciznijeg definisanja. Ako gospođo ministre imamo uvid da u članu 2. regulisano je, odnosno istaknuti značenje i pojmovi reči policija i ne bih da se vraćam na njeno značenje u članu 13. i organa postupka u članu 15. Iz predloženog člana 9. nigde se ne vidi koji su to drugi učesnici u postupku? Da li u ovom slučaju drugi učesnici u postupku mogu da budu, odnosno odredbe ovog člana na organe na kojima se vrši ponižavanje, postupa ponižavajuće, preti, prinuđuje, obmanjuje, kako bi se uticalo na slobodnu volju i iznuđivanje priznanja, da li se to odnosi na mučenje tužioca, recimo branioca, policije oštećenih veštaka, svedoka ili samo nekih od njih i sa čije strane? Možda se podrazumeva gospođo ministre, ali u srpskom jeziku ono što se podrazumeva mora da se stavi, pogotovu ovako važan krivični zakonik i zbog toga smo mišljenja da ovaj član 9. sa svime onime što ste vi predvideli treba da doživi i deo izmena prihvaćenih kroz amandmane koje smo podneli. Zahvaljujem.
Reč ima ministar, gospođa Malović. Izvolite.
Zahvaljujem se narodnim poslanicima koji su diskutovali povodom ovog amandmana. Sami ste svesni toga da smo imali veoma kratko vreme za analizu svih amandmana koji su podneti, ali duboko sam uverena da u ovoj današnjoj raspravi, povodom svih amandmana imamo priliko da razmenimo mišljenja i ovom prilikom želim da kažem da su poslanici DSS uvereni da treba da prihvatimo ovaj amandman i prihvatam ga.
Zahvaljujem gospođo ministre. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Delić. Reč ima gospodin Delić.
Uvaženi predsedavajući, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 10. govori o ograničavanju sloboda i prava okrivljenog u postupku. Srpska radikalna stranka je i kroz amandman na član 7, pa i kroz amandman na ovaj član iznela svoj stav da smo mi inače protiv ograničenja sloboda i prava okrivljenog u postupku. To zbog toga što smatramo da tim raznim ograničenjima na kraju krajeva može biti povređen i član 32. Ustava, a to je pravo okrivljenog na pravično suđenje član 33. koji govori o posebnim pravima okrivljenog i član 34. koji garantuje pravnu sigurnost u kaznenom pravu. Mi smatramo da svaki okrivljeni ima pravo da mu se obezbedi dovoljno vremena, da mu se obezbede pravni zastupnici kako bi on mogao da iznese na adekvatan način svoju odbranu. Zbog toga smo u ovom članu 10. stavu 3. predložili da se tačka 2. briše. Ona inače glasi – određivanje glavnog pretresa ili ročišta za izricanje krivičnih sankcija u skraćenom postupku. Upravo zbog toga što je naš stav da treba da se izbegava skraćeni postupak. Mogli ste, takođe, da vidite da, što se tiče tačke 1. i tačke 3. da mi tu nismo predložili amandmane i smatramo da, kada su takve situacije u pitanju, to može da se sprovede i da se reguliše. Hvala.
Hvala vama. Na naslov iznad člana 11. i na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Da li neko želi reč? (Da.) Gospodin Stojanović. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, poštovana ministar, na osnovu člana 161. Poslovnika skupštine Narodne Republike Srbije, podneo sam u ime SRS amandman na Predlog zakona o krivičnom postupku. U naslovu iznad člana 11. reč "postupku", zamenjuje se rečima: "organima postupka", a u članu 11. stav 1. reč "postupku", zamenjuje se rečima "organima postupka". Bilo bi bolje, ako bi postupak prethodila reč "krivični", jer bi tako bilo jasnije. Ističem da se pravo na usmeni i pismeni prevod primenjuje i na lica koja su slepa, gluva ili nema. Član 32. stav 2. Ustava Republike Srbije. I ovim licima je potrebno obezbediti pravo za pravilno sporazumevanje, u protivnom, za navedena lica obezbeđena su prava iz Ustava Republike Srbije i međunarodnih pravnih akata i ugovora koje je naša država ratifikovala. Iz iznetog, smatram da je ovaj amandman delotvoran i da ga treba prihvatiti. Hvala
Zahvaljujem, gospodine Stojanoviću. Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Reč ima gospodin Varga Laslo.
Gospodine potpredsedniče, gospođo ministarka, unapred se izvinjavam pošto će moja diskusija biti delimično diskusija u načelu, ali smatram potrebnim kako bih mogao stići i do obrazloženja zašto i dalje mislimo da su naši amandmani vredni pažnje i vredni podrške. Pre svega, želim još jednom da izrazim naše nezadovoljstvo zbog načina kako se i ovaj zakon, odnosno zakoni, a i Zakon o parničnom postupku donosi. Mislim da je ova hitna procedura i sve ovo kako se ova dva izuzetno bitna zakona donose, da je neprihvatljiva i mi smo malopre konstatovali da ni samo Ministarstvo nije imalo vremena za analizu amandmana, upravo zbog problema sa vremenom i jednostavno, ne možemo razumeti zašto se ovo ovako radi, kada znamo da je ovaj zakon tri godine pisan. Ostavljajući ovo na stranu, prešao bih delimično na naše amandmane, u tom smislu da, ukoliko ne bismo bili dobronamerni, mogli bismo imati osećaj da je odbijanje ova dva naša amandmana, rezultat nekog revanša da učestvujemo u glasanju o zakonu o železnici, i ja želim da verujem da nije tako, nadam se da ćete nas na kraju ubediti. Sa druge strane, ako to nije tako, onda najmanje što sigurno stoji, jeste jedno nerazumevanje, odnosno kao što je rečeno nepoznavanje okolnosti koje bi radna grupa morala da poznaje kada piše određene predloge zakona. To se odnosi na Zakonik o krivičnom postupku, odnosi se na neke druge zakone, i sada ću malu digresiju da napravim, u odnosu na Zakon o rehabilitaciji. Na prvi pogled, nikakve veze ova dva zakona nemaju, ali mi mislimo da postoji neka veza. Ta veza postoji zbog jednog principa koji je u Zakonu, odnosno u Predlogu zakona o rehabilitaciji postojao, a taj princip je bio princip kolektivne odgovornosti, a postoje najmanje tri načela koja sadrže, sa jedne strane Zakonik…
Uvažavajući vašu napomenu da ćete pričati više načelno, ja vas molim ipak o ovom zakoniku koji je na dnevnom redu. Zahvaljujem na razumevanju.
Da, samo je potrebno, da bih na kraju uspeo da objasnim celu situaciju. Dakle, na prvi pogled ne postoji veza, ali vidite kako postoji, naime, taj predlog zakona o čemu sam govorio sadrži taj princip. Sa druge strane Zakonik o krivičnom postupku, odnosno Krivični zakonik sadrži u sebi suprotna tri principa, pre svega princip prema kojem nema krivičnog dela bez zakona, a sa druge strane nema kazne bez zakona, a sa treće strane princip prema kojem nema kazne bez krivice. To su izuzetno bitni principi i to je iz oblasti krivičnog zakonodavstva. Ti principi govore o individualnoj odgovornosti. Zašto sve ovo govorim? Zato što i onaj drugi predlog zakona o kojem sam govorio je sadržao upravo suprotan princip, princip kolektivne odgovornosti. Zašto je sve ovo bitno? Zato što i dalje u pravnom sistemu Srbije egzistiraju neke odluke sa kraja Drugog svetskog rata, one su na snazi i one su zasnovane na principu kolektivne odgovornosti. Posle mog izlaganja, predaću vama dve takve odluke zato što bih želeo ili bismo želeli pomoći Ministarstvu da kada nov predlog zakona o rehabilitaciji, odnosno razmatranje amandmana o Predlogu zakona o restituciji, budu na dnevnom redu, da biste imali poznavanje kompletnih okolnosti gde se svi ovi zakoni donose i da ne donosimo neke druge zakone koji su u suprotnosti sa Zakonom o krivičnom postupku ili sa Krivičnim zakonom. To je bio razlog, ovaj dug uvod, zato što sam hteo samo da dokažem jednu činjenicu, odnosno okolnost, a ona je u tome, da kada postoji nerazumevanje određene situacije, onda je izuzetno teško razumeti i u ovom slučaju, neke amandmane. Sada bih prešao konkretno na amandmane. Dakle, što se tiče konkretnog amandmana na član 11. Predloga zakona, želim da kažem sledeće. Mi smo predložili amandman koji je potpuno identičan rešenju koje sadrži ZPP, prepisali smo tu odredbu. Jednostavno, ne možemo da razumemo situaciju da se donose dva procesna zakona, a da ne sadrže identična rešenja, a regulišu istu materiju, dakle, korišćenje jezika u ovom slučaju, a odnosi se na to pitanje. Vi ste u obrazloženju naveli da stav 2. ovog člana sadrži ono što smo mi tražili u našem amandmanu. Stav 2. člana 11. Predloga zakonika o krivičnom postupku kaže da se – postupak vodi na jeziku i pismu koji je u službenoj upotrebi u organu postupka, i to u skladu sa zakonom. Priznaćete da ova formulacija nije identična onoj koju sadrži ZPP i koju smo mi predložili, prema kojoj se u sudovima, na čijim područjima žive pripadnici nacionalnih manjina, u službenoj upotrebi su njihovi jezici i pisma. Ako je to tako, ako ovo nije identično, onda niste mogli u obrazloženju napisati da su ove dve stvari identične. Iz obrazloženja to proizilazi. Postoji, nažalost, tu je ključno nerazumevanje, razlika između jezika koji se koristi u postupku, a to može biti japanski, nemački, bilo koji jezik, i, sa druge strane, jezika postupka, a to može biti samo jezik koji je u službenoj upotrebi. To je, naravno, srpski, sa jedne strane, a sa druge strane, u određenim situacijama, jezici nacionalnih manjina. Mislim da je tu ključno nerazumevanje i iz tog razloga sam imao potrebu za onaj dug uvod, da objasnim šta je posledica kada postoji jedno nerazumevanje okolnosti u kojima se određeni zakon donosi. To se odnosi i na naš drugi amandman, koji je odbijen, a on se odnosi na član 438. Taj član reguliše bitnu povredu pravila postupka. Isto je obrazloženje za odbijanje amandmana, da ono što mi tražimo je već napisano u zakonu. Nažalost, to nije tako. U zakonu je napisano da je bitna povreda procesnih prava ukoliko je uskraćeno da na glavnom pretresu pripadnik manjine upotrebljava svoj jezik i da na svom jeziku prati tok glavnog pretresa. To je napisano u zakonu. Ali, mi nismo tražili to. Mi smo tražili dopunu u smislu da ukoliko krivični postupak nije vođen na službenom jeziku nacionalne manjine, i ako su bile ispunjene zakonske pretpostavke, da i to predstavlja bitnu povredu pravila postupka. Objasniću vam iz prakse zašto je ovo bitno. Kada imate jedan postupak i imate okrivljenog, pripadnika nacionalne manjine i on na sudu izrazi svoj zahtev da želi da se taj postupak vodi na njegovom jeziku i ako se tome javni tužilac ne suprotstavi, onda je sudija obavezan da taj postupak vodi na tom jeziku. A šta se u praksi dešava? U praksi se dešava da u tom slučaju sudija ili veće obezbeđuje prevodioca koji stoji pored okrivljenog i sve vreme njemu pomaže i prevodi ono što se na ročištu dešava. Dakle, to nije službena upotreba jezika i pisma ako se obezbeđuje tumač i ako se ono što se u parnici dešava prevodi. Iz tog razloga ne stoji vaše obrazloženje da je ova situacija koju smo mi predložili već predviđena Predlogom zakona. U praksi, u ovom slučaju, ako okrivljeni bude osuđen i ako on izjavi žalbu i poziva se na bitnu povredu procesnih prava, u praksi se dešava da ta njegova žalba u tom smislu uvek bude odbijena, zato što je jednostavno praksa takva da ukoliko je njemu obezbeđen tumač, onda se to praktično posmatra na način da je taj postupak vođen na njegovom jeziku. Koristiću vreme i poslaničke grupe. (Predsedavajući: Iskoristili ste vreme poslaničke grupe, a ovlašćeni predstavnik je gospodin Balint Pastor.) Imate pismeno ovlašćenje, podneto. Sve ovo znači, u ovom konkretnom slučaju, da pripadnici manjina u krivičnom postupku imaju jedno pravo koje ne mogu koristiti, odnosno, mogu koristiti ali ne postoje sankcije ukoliko sudija korišćenje ovog prava ne omogući. Iz tog razloga smo predložili ovaj amandman. Možda je onaj prvi amandman manje bitan, ali, ovaj drugi amandman je izuzetno bitan i praktično identičan amandman smo podneli i na Zakon o parničnom postupku. Ja bih zaista apelovao na vas da još jednom razmotrite ove argumente, a sa druge strane, i time bih završio, da kada budete razmatrali amandmane na Predlog zakona o restituciji, da imate na umu sve ono što sam vam rekao u vezi kolektivne krivice. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka, gospođa Malović.
Pokušaću da vam objasnim šta je bila naša namera i takođe želim da istaknem da je između vas i Ministarstva pravde uvek postojala saradnja i da nema razloga da i ubuduće ne bude tako, nevezano za to da li se oko svih stvari slažemo ili ne, ali, svakako da saradnja postoji. Takođe, želim da istaknem da prihvatanje ili neprihvatanje amandmana na ovaj zakon zaista nema veze ni sa jednim drugim zakonom, niti sa bilo kakvom drugom činjenicom već isključivo sa tim da li on može da utiče da ovaj predlog zakona bude još bolji. Što se tiče vašeg prvog amandmana koji se odnosi na član 11, koji glasi: "U sudovima na čijem područjima žive pripadnici nacionalnih manjina u službenoj upotrebi su njihovi jezici i pisma, u skladu sa Ustavom i zakonom", jeste različito od parničnog postupka zato što u Zakonu o parničnom postupku i uopšte u parničnom postupku imamo samo jedan organ – sud. Ovo nismo prihvatili iz tog razloga što pod organom postupka u smislu zakonika o krivičnom postupku se podrazumeva, pored suda i tužilaštvo i policija. A u vašem amandmanu je obuhvaćen samo sud. Znači, iz tog razloga ovaj prvi amandman nije prihvaćen. U vezi ovog drugog amandmana, koji se odnosi na član 438, do kraja dana ćemo ga još razmotriti.
Hvala. Reč ima gospodin Mirko Čikiriz.
Samo sam hteo da kažem da i kod jednog i kod drugog zakona, odnosno jednog zakonika i drugog zakona, treba voditi računa o jedinstvenoj metodologiji. Ali, budući da zaista imamo različite organe u postupku, mislim da su prava nacionalnih manjina ne samo u pogledu prava na upotrebu jezika i pisma, nego i u pogledu svih drugih ljudskih prava, u Srbiji na zavidnom nivou i to je činjenica koju vidimo svakodnevno svi i što je nesporno. Što se tiče ovog dela vezanog za rehabilitaciju, znam da nije tema, ali, mi verujemo da će zaista kada dođe taj zakon, one vrednosti kojima težimo – poštovanju ljudskih prava u EU, da ćemo te vrednosti primeniti u Srbiji, ne samo za budućnost već i za prošlost i da ćemo sve ono čime su naši očevi i dedovi eventualno bili opterećeni, da ova generacija političara neće biti opterećena i da ćemo sva prava koja priznamo i golootočanima i Partizanima itd, bez obzira na ideološki predznak, priznati i pripadnicima Ravnogorskog pokreta. Hvala.
Gospodine Varga, izvolite.
Samo kratka replika, koja u formalnom smislu i nije replika, ali sam imao potrebu samo dve stvari da kažem. S jedne strane, zahvaljujem se na otvorenosti da još jednom razmotrite onaj drugi amandman koji ste odbili možda ne razumejući ono što je pisac hteo da kaže. Što se ovog drugog amandmana tiče, mislim da ne postoji nijedan razlog, ukoliko postoji problem tehničke prirode, da je izostavljen jedan organ iz ove rečenice ili dva organa, da damo ispravku, tako da to ništa ne bi menjalo u suštini. Ali, ukoliko postoji spremnost, onda bi u tom slučaju mogao ovaj amandman da sa jednom tom tehničkom ispravkom bude prihvatljiv. Hvala.
Zahvaljujem. Na naslov iznad člana 12. i član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Milica Radović, Miroslav Petković i Jovan Palalić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođo Radović, izvolite. Izvinjavam se, malo pre čitava diskusija koju je vodio narodni poslanik gospodin Laslo Varga, gospodin Mirko Čikiriz i ministarka Malović, naravno, odnosila se na amandman na član 11.
Ovo je tipičan primer nepotrebnog definisanja kojim se samo doprinosi prenormiranosti teksta Predloga zakona. Naime, u članu 12. se kaže da krivičnu sankciju učiniocu krivičnog dela može izreći samo nadležni sud u krivičnom postupku koji je pokrenut i sproveden u skladu sa ovim zakonom. Pa, to se podrazumeva. Stvarno ne vidim razlog zašto bi ovakav tekst opterećivao tekst zakona. Jednostavno, to je jasno, jedino ako na umu predlagač zakona nije imao možda nešto drugo, da u Srbiji postoje preki sudovi ili neko ko nije nadležan za izricanje kazne u normalnom krivičnom postupku, tako da ovakvih mesta u zakonu ima mnogo. Ovo nije tipičan primer, jedini primer, gde se polazi za nepotrebnim definisanjem, takvih primera je bilo i u članu 2, a ima ih i kasnije i kroz tekst celog zakona. Moj kolega Miroslav Petković, obrazlažući član 2. je rekao, takođe, da je nepotrebno da u tačkama 33, 34, bude definisano to šta je organizovani kriminal, odnosno organizovana kriminalna grupa, jer to je materija nekog drugog zakona. Smatramo da ovakvu odredbu jednostavno treba brisati sa ciljem da tekst zakona ne bude opterećen. Hvala.
Hvala gospođo Radović. Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Palalić, Miloš Aligrudić, Milica Radović i Miroslav Petković. Reč ima prvo gospodin Palalić, pa gospođa Radović.
Ovo je zaista vrlo važan član u samom tekstu zakona i naš amandman je upravo imao za cilj da našu ključnu primedbu koja se odnosi na zakonik o krivičnom postupku ovde otkloni. I u načelnoj raspravi smo istakli osnovni problem koji se uvodi ovim predlogom zakona, a to je pasivna uloga suda i faktički izjednačavanje čitavog krivičnog postupka, govorim o delu koji se odnosi na glavni pretres, na parnični postupak. Jednostavno, mi kada se sagleda uloga suda i u parnično-krivičnom postupku apsolutno ne postoji razlika. Ali, značajna je razlika u samoj prirodi ta dva postupka. Naravno da je država zainteresovana da u krivičnom postupku otkrije krivično delo i utvrdi ko je počinilac krivičnog dela i nadasve da utvrdi istinu i na osnovu istine utvrđene kroz činjenično stanje donese pravilno presudu. Ne može se uloga suda svesti na pukog posmatrača borbe između tužioca iza koga stoji ceo državni aparat i optuženog. Ne može se krivični postupak koji je u svakoj državi važan posmatrati kao borba između dve stranke za ostvarivanje međusobnih interesa. Ovde je mnogo pretežniji interes države i država mora biti angažovana ne samo kroz ulogu tužioca, jer ispada da je jedini interes države krivični progon. Državi je samo bitno da se pokrene krivični postupak, a mislimo da je važnija i značajnija upravo uloga suda. Mi želimo da sud po službenoj dužnosti učestvuje u krivičnom postupku, predlaže dokaze i sprovodi ceo dokazni postupak. Vi u obrazloženju odbijanja ovog amandmana govorite da se to navodi u stavu 4, ali tu je data fakultativna mogućnost sudu da može. I opet se svodi na isto. Gospođo Malović, molim vas da ozbiljno izanalizirate ovaj naš amandman. On je suštinski, ključan. Ne možemo na ovaj način posmatrati krivični postupak. Derogira se čitava naša pravna tradicija i nadasve izvrće se priroda krivičnog postupka. Hvala.
Reč ima gospođa Radović.
Podneli smo, rekla bih, ključni amandman na član 15, kojim smo tražili da se izbriše ovo rešenje u predlogu, gde se kaže da sud izvodi dokaze na predlog stranaka. Mi smo smatrali da treba da stoji da sud izvodi dokaze po službenoj dužnosti ukoliko je istina ona ideja vodilja koja vodi sud i ukoliko je istina nešto čemu se teži u krivičnom postupku i naravno, ukoliko je cilj pravično presuđenje. Izvinjavam se, nisam rekla da ću koristiti vreme od ovlašćenog predstavnika. Ovo je ključni amandman koji ukazuje na potpuno pogrešnu koncepciju postavljenu u Predlogu zakonika o krivičnom postupku. Ne gajimo nikakvu ideju da će on da bude prihvaćen, jer se on u mnogome razlikuje od onoga što predstavlja osnovni koncept samog Predloga zakona. Ali, ovim amandmanom imali smo cilj da ukažemo još jednom na to koliko istina u krivičnom postupku, na način kako je to ovde definisano, uopšte više nije bitna. Ona više ne predstavlja nikakav imperativ u krivičnom postupku. Odredbom da sud izvodi dokaze na predlog stranaka krivični postupak se pretvara u parnični postupak, gde sud odlučuje samo u granicama zahteva koji je postavljen u samom postupku. Sud više nije vezan niti istinom, niti je to u bilo kom slučaju njegova obaveza. To je nešto što neće sigurno dovesti do zadovoljenja pravde i upravo taj princip eliminacije, odnosno da kažem to pravilo koje je predlagač zakona uveo, a koje se svodi na eliminaciju istine iz krivičnog postupka, jer upravo naša ključna zamerka kada je u pitanju Predlog zakonika o krivičnom postupku. Pored te ključne zamerke, tu je takođe i dokazna pasivnost suda koja svodi sud isključivo samo na nadgledanje kontrole ispravnosti dokaznog postupka. Iz svega toga proizilazi i potpuna neravnopravnost stranaka u postupku, kao što sam u načelnoj raspravi rekla, sa jedne strane imate javnog tužioca koji je deo državnog aparata i koji može računati u svakom trenutku na apsolutnu pomoć tog istog državnog aparata, a sa druge strane imate potpuno obezglavljenog okrivljenog. Koliko će on biti u mogućnosti da dokaže svoju odbranu, odnosno koliko će biti u mogućnosti da izvede na čistac one dokaze koji njemu idu u prilog zavisi od toga koliko će imati para. Koliko je siromašan on neće moći da angažuje adekvatnu odbranu, odnosno kvalitetnog branioca. Ukoliko je bogat on će to moći da uradi. To je princip kako se stranke ne dovode u ravnopravan položaj. Da li će sada sa druge strane uopšte istraga koju vodi tužilac biti objektivna, da li će ona biti nepristrasna? Naravno da neće. Javni tužilac neće biti u obavezi da obraća bilo kakvu pažnju na dokaze koji idu u prilog okrivljenom. Pored tužilačke istrage koja će definitivno postojati i protiv koje, u načelnoj raspravi sam rekla, mi nemamo ništa ukoliko je jasno definisana, ali ona ovde nije dobro definisana, znači, pored tužilačke istrage postojaće još i paralelna istraga koju sa druge strane vodi okrivljeni i njegov branilac. Sada se postavlja pitanje – kakve su šanse da oni samostalno obezbede dokaze u postupku? Mislim da su njihove šanse i te kako male, prvenstveno ako pođemo od člana 301. i 302. koji upravo definišu prikupljanje dokaza i materijala u korist okrivljenog. Ovde se kaže da okrivljeni i njegov branilac mogu da prikupljaju dokaze, primera radi saslušanjem stranke, ukoliko lice da svoj pristanak za tako nešto. Oni mogu takođe da ulaze u privatne prostorije ili prostorije koje nisu otvorene za javnost ukoliko postoji pristanak onoga koji drži te prostorije. Takođe, oni mogu od fizičkih ili pravnih lica da preduzmu predmete i isprave ukoliko oni daju saglasnost za tako nešto. Znači, oni nisu dovedeni u ravnopravnu poziciju. To je ogroman problem ovog zakonika. Ako kasnije krenemo i pođemo od analize člana 302, tu tek dolazimo do zaključka koliko su oni neravnopravni. Ako osumnjičeni i njegov branilac smatraju da je potrebno da neku radnju preduzme, ako smatra da je potrebno, određenu dokaznu radnju, on će predložiti javnom tužiocu da to uradi. Sada javni tužilac nema nikakvu obavezu da izvede tu dokaznu radnju. On može to da odbije, taj predlog. U toj situaciji okrivljeni i njegov branilac se obraćaju sudiji za prethodni postupak, a sudije za prethodni postupak u ovom predlogu člana 302. ima samo obavezu, odnosno samo je predviđeno da on može to da usvoji. Šta ako se odbije? To će postati praksa. Šta se u toj situaciji dešava sa onom dokaznom radnjom koju treba da preduzme javni tužilac? Čak ako krenemo od toga da javni tužilac i preuzme radnju koju od njega zahteva okrivljeni i njegov branilac, da li će on tu dokaznu radnju izvesti nepristrasno, korektno i onako kako to nalaže krivični postupak, odnosno ovaj koji je sada na snazi? Naravno da neće. Sada, ukoliko idemo dalje, situacija na glavnom pretresu je još drastičnija. Sud može dati nalog stanci da prikupi dopunske dokaze, a samo izuzetno može da odredi da se ti dokazi izvedu. To nije njegovo redovno ovlašćenje, to je samo propisni izuzetak, da može samo da odredi izuzetno da se takva dokazna radnja izvede. Koliko su stranke neravnopravne u ovom krivičnom postupku, najbolje pokazuje i primer da dokazi koje javni tužilac prikupio u toku istrage, mogu da se koriste u toku celokupnog krivičnog postupka. To je rešenje koje je preuzeto iz važećeg zakona. Tu treba praviti ogromnu razliku, zato što dokazi koje prikuplja sudija u sudskoj istrazi je nešto što je potpuno drugačije od dokaza koje prikuplja državni tužilac u tužilačkoj istrazi, jer je tužilac stranka u postupku. Ne možemo podvoditi i dovoditi u istu ravan dokaze koje prikuplja sud i dokaze koje prikuplja javni tužilac. Dalje, koliko su neravnopravne stranke pokazuje i to, čini mi se da je to član 287, ali to sada nije ni bitno jer je važna suština. Dokazi koje policija prikuplja se takođe mogu koristiti u toku celokupnog krivičnog postupka. Nemam ništa protiv toga da se određeni dokazi koje prikuplja policija mogu koristiti u toku krivičnog postupka. To je, konkretno, potvrda o oduzetim predmetima, kada se od okrivljenog oduzima, primera radi, pištolj, meci ili bilo koji drugi predmet. Taj dokaz i činjenica se i danas koristi kao dokaz u krivičnom postupku. Ali, način na koji ste vi predvideli da dokazi koje policija prikuplja u predistražnom postupku mogu da budu korišćeni u toku celokupnog postupka je nešto što apsolutno daje mnogo velika ovlašćenja policiji. Nadam se da predlagač zakona nije pošao od onih mera koje su bile ranije primenjene u našoj državi, kada su bile na snazi pojedine policijske akcije, "Sablja", gde su mnoga ljudska prava bila flagrantno kršena i zbog čega Srbija, a to je činjenica, morati da plati cenu. Znam da predlagač zakona, bar se nadam i pretpostavljam, nije pošao od ovakvih odredaba. Šta je u stvari zaključak mog izlaganja? Ako ste tužiocima dali nadležnost da vodi istragu, to je sasvim opravdano. Onda, nakonzavršene istrage, glavnu ulogu u kompletnom postupku u daljem krivičnom postupku mora da ima sud, ukoliko je cilj istina i ukoliko je cilj pravično presuđenje. Ovde se pošlo od potpuno pogrešne pretpostavke, da tužilačka istraga nužno mora da podrazumeva taj adverzijalni, odnosno stranački postupak, što apsolutno nije tačno, ukoliko pođete od uporednog prava, odnosno od primera u uporednom pravu, videćete da tako nešto ne postoji u mnogim zemljama. Recimo, ukoliko želite da uzmemo analizu, određenu zemlju koja je tipičan predstavnik kontinentalnog prava, Nemačku, tačno, tu imate tužilačku istragu ali je sud glavni i ima glavnu ulogu, odmah nakon završene istrage u toku celokupnog postupka. Sa druge strane, ako uzmemo tipičan adverzijalni primer, odnosno stranački postupak u SAD, tu ne postoji uopšte istraga u formalnom smislu, već postoji policijska istraga. Vrlo je diskutabilno koji uopšte dokazi koje pribavi policija mogu kasnije da imaju dokaznu snagu u postupku. Naravno, ne treba zaboraviti da u američkom sistemu postoji porota, koja vredno prati i ceni dokaze koje izvode i jedna i druga strana, i na kraju daje svoj zaključak. Zbog toga, prosto analizirajući uporednu praksu i uopšte ovo što ste napisali u današnjem predlogu zakona o kojem raspravljamo u pojedinostia, mislim da je neophodno da se on doradi, prvenstveno u ovom smislu o kome sam sada govorila.
Zahvaljujem. Ima više prijavljenih narodnih poslanika, pa ću pročitati redosled kako su prijavljeni. Prvo će reč dobiti gospodin Martinović, pa gospodin Krasić, pa gospodin Čikiriz, pa gospodin Petković, pa gospodin Aligrudić. Više nema mesta. Gospodine Martinoviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega gospodine Novakoviću dopustite da obavestim narodne poslanike i građane Republike Srbije da je ambasador Ruske Federacije, gospodin Konuzin, napustio ovaj famozni forum za bezbednost koji se održava u Beogradu, sa objašnjenjem da EU i NATO pakt rade otvoreno protiv interesa Republike Srbije i srpskog naroda. Jasno je podvukao zvaničnicima režima Borisa Tadića da Rusija u tome ne želi da daje legitimitet. Što se tiče amandmana koje su podnele kolege iz DSS, hteo bih da dam jednu ocenu i analizu koja ima veze sa Predlogom zakonika o krivičnom postupku, ali istovremeno, osvetljava jedan bolan period u istoriji srpskog naroda, a to je rat u BiH koji je vođen od 1992. do 1995. godine. O čemu se radi? Gospođa Snežana Malović kao ministarka pravde je verovatno sa time upoznata. Dejtonska BiH je uvela tužilačku istragu onog momenta kada je jedan deo međunarodne zajednice izvršio pritisak na nju da se rasvetle sve činjenice i okolnosti vezane za zločine nad Srbima u Sarajevu, naročito tokom 1992. i početka 1993. godine. Međutim, jednim lukavim vođenjem kadrovske politike u tužilaštvu BiH, praktično tužioci u BiH su zloupotrebili pravo na vođenje istrage u krivičnom postupku. Umesto da rasvetle i da pomognu u rasvetljavanju svih činjenica i okolnosti vezanih za masovna ubistva Srba u Sarajevu tokom 1992. i 1993. godine, oni su potpuno sprečili da javnost u BiH, da javnost u Srbiji, da uopšte evropska i svetska javnost budu obavešteni na pravi način o tome šta se dešavalo tih ratnih dana i ratnih godina u Sarajevu kojim je upravljala vlast Alije Izetbegovića. Iskoristiću priliku da obavestim gospođu ministarku koja ima prilike da učestvuje u pregovorima sa organima BiH i da potpisuje sporazume o međunarodnoj pravnoj pomoći sa BiH, na nekoliko vrlo bolnih činjenica. Sarajevski list "Slobodna Bosna" je 11. maja 2006. godine, gospođo Malović, objavio jedno potresno pismo jednog mladog čoveka koji je te 1992. godine, kada mu je ubijen otac u Sarajevu, bio dečak. Danas je to jedan uspešan mlad čovek. Zato što ga lično poznajem i zato što je moj prijatelj, namerno neću da kažem njegovo ime. U pitanju je jedan mladi naučnik, koji je, između ostalog, napisao pismo u kome stoji sledeća rečenica –obraćam se glavnom uredniku lista "Slobodna Bosna": "Dragi, čika Senade, molim vas kao tatinog druga, da pitate Amora Mašovića gdi je tijelo mogaoca?" U pitanju je Slobodan Samardžić koji je ubijen na jedan veoma mučan način, klanjem, 14. maja 1992. godine. Ovde imam i fotografije sa uviđaja… (Predsedavajući: Gospodine Martinoviću, molim vas o amandmanu na član 15. Nema veze 2006. godina, ni 1992. godina) Gospodine Novakoviću, ima veze. Ima veze sa amandmanom i videćete o čemu se radi. Ima veze, gospodine Novakoviću i sa amandmanom. Boga mi, ima veze i sa pokušajem jednog dela međunarodne zajednice, oličenog u EU i NATO paktu, kome je danas lekciju održao upravo gospodin Konuzin, da su navodno Srbi i Srbija odgovorni za sve ratne zločine koji su se desili u BiH i u Sarajevu. Stvorena je potpuno lažna predstava, da se rat u BiH sveo na to, da su zli i pokvareni Srbi sa planina oko Sarajeva, bombardovali jadne i nenaoružane muslimane. Sada hoću da vas ubedim da to nije tako i da su se u Sarajevu tokom 1992. i 1993. godine, ali i kasnije, dešavali monstruozni zločini nad pripadnicima srpskog naroda, ali istini za volju, i nad svim onim muslimanima koji nisu prihvatali fundamentalistički režim Alije Izetbegovića. Evo, kao što možete da vidite, ovo je fotografija, gospodine Novakoviću, uviđajna fotografija, sa lica mesta, gde se vidi potpuno iskasapljeno i unakaženo telo Slobodana Samardžića, nađeno, zamislite, u Miljacki, u sred centra Sarajeva. (Predsedavajući: Drugi put vas upozoravam.) Zašto vam sve ovo govorim, gospodine Novakoviću? (Predsedavajući: To čekamo da čujemo.) Vi ste dobar pravnik i vi ste dobar advokat. Dakle, tužilačka istraga, gospođo Malović, koju vi u Predlogu zakona najavljujete kao jednu veoma važnu novinu u našem procesnom zakonodavstvu, može da bude u praksi veoma, veoma zloupotrebljena i veoma opasna. Potpuno su u pravu kolege iz DSS kada kažu da vi krivični postupak ovim predlogom zakona potpuno sravnjujete sa parničnim postupkom. Sudu se oduzima ono važno, istražno načelo, koje je uvek bilo prisutno u našem krivičnom postupku, oduzima mu se ta inicijativa u prikupljanju dokaza i on se svodi na pukog posmatrača onoga što se dešava između dve formalno ravnopravne, ali suštinski nejednake stranke, okrivljenog, fizičkog lica, i tužioca, koji je ne samo tužilac, nego je i subjekt koji u krivičnom postupku sprovodi istragu. Ta akumulacija dve procesne funkcije, organa gonjenja i organa koji prikuplja dokaze, u praksi može da izazove zaista štetne posledice kada su u pitanju ljudska prava i slobode, sa jedne strane, a sa druge strane, može da dovede do onoga do čega je to dovelo u BiH. Da kada to odgovara postojećem režimu neka veoma teška krivična dela bivaju zabašurena i javnost za njih ne zna ili ne zna dovoljno zato što je praktično kompletan istražni postupak u rukama, ne objektivnog i nepristrasnog suda, nego tužioca koji je praktično produžena ruka izvršne vlasti. Sve ovo što sam govorio, gospodine Novakoviću, u vezi sa BiH, naravno nisam govorio da bih sada vređao Poslovnik ili vas lično ili uvaženu gospođu ministarku, nego prosto da bih vam na jednom vrlo bolnom primeru pokazao do koje mere tužilačka istraga, koja se u Predlogu zakona najavljuje kao jedna veoma važna novina, može da bude zloupotrebljena. Istovremeno, gospođo Malović, apelujem na vas. Zaista apelujem, ne samo kao narodni poslanik SRS, kao građanin Republike Srbije, kao Srbin, da imate u vidu ove potresne reči iz ovog pisma ovog mladog čoveka, upućenog glavnom uredniku "Slobodne Bosne", gde on moli jednog muslimana, da taj jedan musliman zamoli drugog muslimana da se sazna, kako se kaže u pismu, gde je telo njegovog ubijenog oca. Pitajte i vi zvanične predstavnike BiH, posebno muslimanskog dela BiH, šta je sa više od četiri hiljade ubijenih Srba u Sarajevu u vreme rata od 1992. do 1995. godine? Time ćete učiniti veliki doprinos, da se makar na duhovnom, na emotivnom planu umanje boli i patnje porodica ubijenih Srba, ali ćete učiniti i jedno veliko delo za Republiku Srbiju i za srpski narod u celini, a to je da razvejete jednu opasnu zabludu, jednu opasnu laž, da se rat u BiH svodi na to da su zli, pokvareni, agresivni, do zuba naoružani Srbi ubijali jadne, nenaoružane i mirotvorački raspoložene muslimane. To je jako važno i za Srbe kojima se danas sudi u Haškom tribunalu, koji su prepušteni na milost i nemilost međunarodnoj nepravdi i to naoružanoj nepravdi, u rukama SAD i NATO pakta. Time ćete pomoći i njima kao građanima Srbije. Time ćete, na kraju krajeva, popraviti i međunarodni položaj sopstvene Vlade, jer ćete skinuti sa leđa države Srbije i njenih građana tu opasnu hipoteku, koju nam iz dana u dan nabijaju na nos i Hrvati i muslimani i Amerikanci i Englezi i Nemci i Francuzi i mnogi drugi, da smo mi Srbi odgovorni za raspad bivše Jugoslavije i za sve zločine i za sve užase koji su se desili na prostorima bivše Jugoslavije. Ako ništa drugo, neka vas ove potresne reči ovog mladog čoveka ponukaju da se zainteresujete i vi lično i vaša vlada, a posebno da postavite pitanje šta je sa ubijenim Srbima u Sarajevu, ali i u mnogim drugim gradovima BiH, koje je držao u svojim rukama režim Alije Izetbegovića?
Reč ima gospodin Krasić.
Svi amandmani koji se tiču člana 15. s pravom su podneti. Osvrnuću se samo na ove amandmane poslaničke grupe DSS. Član 15. reguliše nešto što je dokazivanje, član 15. u prvoj glavi, gde su mu osnovne odredbe. Po logici stvari prva glava treba da sadrži nešto što su načela i nešto što mora da bude poštovano u svim pojedinačnim odredbama ovog zakona. Kada se u ovom članu pod naslovom "Dokazivanje" stavi sve i svašta u vezi dokaza, i pri tom pođe od neke premise da je istraga u rukama tužilaštva, a pri tom se ne da odgovor na pitanje ko je odgovoran za fer i pravično suđenje, onda imate ovakav miks gde se ne zna ni šta je dokazivanje, navodi se šta je teret dokazivanja, insinuira se redosled izvođenja dokaza, jednostavno pravi se papazjanija koja za osnovu ima neka postojeća rešenja iz sada važećeg zakonika i nešto što je loše prevedeno, a neko je zaključio – sve to možemo da strpamo u jedan član i pokrili smo sve to kao neko načelo. Da ne širim dalje, dokazivanje je najvažnija faza pretresa. Ko je odgovoran za fer i pravično suđenje? Sudije. Ako ste postavili javnog tužioca kao službenika pravde Republike Srbije, onda on sa istom snagom, sa istim kapacitetima treba da obezbeđuje kako dokaze koji mogu da posluže za optuživanje, tako i dokaze koji treba da omoguće odbranu. Toga nema u ovom predlogu zakona. Ima tamo kod tužioca jedna odredba – ako kojim slučajem javni tužilac nabasa na neki papir, pa zaključi da bi moglo da bude u funkciji odbrane, dužan je da kaže da tako nešto postoji. Kada već ovde pričate o redosledu izvođenja dokaza, pa po logici stvari prvo se valjda izvode dokazi koje koristi tužilaštvo da bi nekoga optužilo i osudilo, pa onda se valjda izvode dokazi odbrane. Onda, ako smatra tužilac da ima nekih novih dodatnih dokaza, onda njegovi dokazi. Ukoliko odbrana smatra da ima neke dodatne dokaze za odbranu, onda idu ti dokazi. Tek na kraju idu dokazi suda. Ovde u ovoj logici – da li na predlog stranke, da li po službenoj dužnosti, nepotrebno se skreće pažnja. Zašto nepotrebno? Jer ovo ne može da se ispravi, jer je ovo neuspeli miks. To je glavni problem ovog člana 15. i ovog koncepta. Ovo niko živi ne može da ispravi. Koliko ima argumenata da je dobro da se nešto radi po službenoj dužnosti, toliko je argumenata da je to loše. Imali smo mi te istrage po službenoj dužnostikoje radi sud, pa navodno tužilac nešto obezbeđuje, pa onda konstatujemo u nekom predmetu – istražni tužilac je prihvatio sve što mu je tužilac dostavio, predložio. Onda se to lepo pročita tamo u sudu i onda sudije, isto i naši kažu, kao i oni tamo, na nameštenim suđenjima i završi se posao. Ima i situacija, ako se ceo postupak dokazivanja prepusti strankama u postupku, tužiocu i odbrani, da oni ne poseduju jednaka oružja. Evo jednog klasičnog primera. Javni tužilac može da obezbedi i svi su dužni da mu daju dokaze, informacije i podatke. Odbrana ode preko puta i kaže gospodinu nekome – izvinite, molim vas, vi imate neku vašu internu kameru, dajte mi da pregledam vašu kameru povodom nekog događaja koji se desio preko puta vas. Koji propis može da naredi tom n.n. građaninu da nekom advokatu, koji je odbrana, dostavi dokaze? Da li postoji? Ne postoji. Vidite kako su Amerikanci to majstorski smislili, dali su 100 miliona evra da se transformiše sudstvo. Znate kako je ono: "plati pa klati". Ko plaća, on je gazda. Možete vi da se pućkate do mile volje, Amerikanci kažu da su vam dali pare. Što se stidite od dolara? Pazite, ovo ne može da se ispravi, ovo samo treba da se vrati i da se definitivno kaže šta hoćemo i da se da projektni zadatak kako da se napravi zakon. Nemaju oni hrabrosti to da urade. Supervizor iz Amerike je rekao: "good". Vidite da je jadnica progovorila engleski, kao Vuk Drašković, samo da bi opravdala 100 miliona. Mi samo džabe trošimo vremepričajući ovde o ovom predlogu zakona. Od ovoga neće ništa da bude. Čist voluntarizam ima da bude. Pazite, vi meni možda i ne verujete, ali evo šta kaže gospodin Konuzin: "Ima li Srba u ovoj publici, brinete li za sudbinu svojih sunarodnika?" To pita Konuzin u centru Beograda. Da li vide ljudi, aman, peta kolona cveta. Šta vam je još rekao Konuzin: "NATO i članice EU će biti protiv vaših nacionalnih interesa, ali imam utisak da je vas baš briga". Jeste, gospodine Konuzin, njih je baš briga. (Predsedavajući: Gospodine Krasiću, nije gospodin Konuzin upoznat sa amandmanom na član 15. Molim vas da se vratite na temu.) Gospodine Novakoviću, stvarno sam tretirao da ste mnogo inteligentniji. Gospodin Konuzin živi ovde, vidi i on se hvata za glavu – zar postoji ova vrsta mazohizma? Ne postoji taj mazohizam u narodu, postoji peta kolona koja vodi narod.
Po Poslovniku, gospođica Jovanović.
Gospodine Novakoviću, na osnovu člana 27. i člana 32. pošto je moja i obaveza gospodina generala Božidara Delića da vam pomažemo u vršenju funkcije predsedavajućeg, mislim da ste povredili Poslovnik malo pre, na kraju ovog brilijantnog izlaganja prekinuli kolegu Krasića, a o tome je govorio i zamenik šefa naše poslaničke grupe. Mene stvarno začuđuje, gospodine Novakoviću, pošto se ovde govori da se vi o članu 27. starate o primeni Poslovnika i o nesmetanom radu Skupštine, kako vi mislite da mi možemo nesmetano da radimo posle ovakve izjave ruskog zvaničnika u sred Beograda i situacije u kojoj će se sutra naći na tzv. administrativnim prelazima srpski narod. Ako vi mislite da krckate ovo vreme večera do osam ili devet sati, ne znamo ni do koliko ćemo da radimo, ako vi niste uznemireni zbog činjenice da predstavnik i ambasador koji je prijatelj svih nas, našeg naroda, kao i njegova država, sa ovakvom zabrinutošću i, kako je agencija "Tanjug" prenela, demonstrativno je napustio tzv. skup bezbednosti u Beogradu, koji je jutros otvorio Boris Tadić, onda stvarno više ne znam šta vama da kažem, niti kako da vam pomognem u načinu da vi predsedavate. Nije predsedavanje Skupštinom samo da vi čitate taj sinopsis – član je podneo taj i taj, da okrećete listove, nego da razmišljate malo, jer sada vršite funkciju predsedavajućeg, na čelu ste najvišeg zakonodavnog tela. Da je ovakva situacija u Ruskoj Federaciji, istog trenutka bi se prekinulo skupštinsko zasedanje, da ne sedi tamo predsednik Ruske državne Dume nego bilo koji od njegovih zamenika, sazvali bi se šefovi poslaničkih grupa i videlo bi se kako Skupština da zauzme stav prema onome što će se sutra desiti našem jadnom narodu na KiM. Ali, vas baš briga. Lepo je Konuzin rekao – baš vas briga.
Ako već imate nameru ili želju da mi pomognete u vođenju Skupštine, onda to možete da učinite striktnim pridržavanjem odredaba Poslovnika. Dakle, nisam učinio povredu Poslovnika upozoravajući govornika da govori o dnevnom redu i tački koja je na dnevnom redu. Sve ostalo, za sada, u ovoj Skupštini teško da možemo, primili smo k znanju i drugih komentara nemam, niti mi je ovaj položaj uopšte omogućava da to komentarišem. Ako niste zadovoljni …
Ne vredi, gospodine Novakoviću, sve ste rekli time što niste zabrinuti za tu situaciju.
Hvala. Reč ima gospodin Aligrudić.
Da se vratimo na član 15. Kao što jedan od mojih prethodnika reče, nema tu popravke. Ako bi probali da izmenimo član 15. u tom smislu da teret obaveze dokazivanja bude na sudu, pre svega, da sud izvodi dokaze, onda bi se to sukobilo sa intencijom predlagača da u jednom suštinskom smislu promeni krivično procesno pravo kod nas. Meni je razumljivo, kao što su i prethodnici govorili, zbog čega vi nećete prihvatiti ovaj amandman, ali na nama je obaveza da kažemo da smo duboko uvereni da grešite, da vam je koncepte pogrešan, da to što ste pisali ne valja. Vi ste se opredelili za jednu vrstu mešovitog sistema između onoga kakav je srednjeevropski ili do skora bio naš, ličio je na taj srednjeevropski, i onoga što je američki sistem. Između američkog i evropskog, tj. domaćeg sistema, vi ste napravili jedan vrlo neuspešan hibrid. Dokazaće se u praksi, u godinama koje dolaze, ako ovaj propis ovakav ostane, da postoji ozbiljna potreba da se on menja. Razumeo bih da ste se vi opredelili za čist američki model. U američkom modelu imate suđenje od strane građana, a to je porota. Uloga porote u našem zakonu je svedena na minimum. Imate sudiju pojedinca koji je dobio mnogo šira ovlašćenja nego što je to do sada imao. Sam sudija gleda bitku između tužioca i odbrane i kao sudija na fudbalskoj utakmici ima zviždaljku ili za jednu ili za drugu stranu. Verujte mi da, kada su timovi ravnopravni i po istim pravilima igre učestvuju na utakmici, to ima nekog smisla. Ako timovi nisu ravnopravni, ako je tužiocu sve moguće da uradi, jer čitav aparat stoji iza njega, a odbrani nije moguće mnogo toga da učini ili mu je samo pro forme dato, a suštinski nema ništa od toga, pištaljka tog sudije, bez prisustva porote kao u američkom sistemu, apsolutno je na štetu branjenika i na štetu materijalne istine, jer je u pitanju ko će bolje i na jednostavniji način prezentovati sudu dokaze koje je prikupio prema moći koju poseduje. Tužilac poseduje mnogo više moći. Čemu ovakav hibrid? Da zaključim, razmišljali smo o tome šta može biti razlog zbog čega ste ovo učinili, osim nekih razloga koje su kolege iz SRS navele, ali to ne bih dalje komentarisao, mada mislim da i ti razlozi stoje. Razlog je, praktično, u političkoj dominaciji. Krivični propisi u državi, počev od ustavnih normi vezanih za krivične zakone, do samih krivičnih propisa, su u funkciji ljudskih prava. Ako su u funkciji zaštite ljudskih prava, onda tu nije problem. Ako su u funciji napada na ljudska prava ili oštećenja ljudskih prava, onda je stvar ozbiljna. Dakle, ova neravnopravnost u postupku, na koju smo vam ukazali, koji smo pokušali da ispravimo amandmanom, što je za vas neprihvatljivo, jer vam ruši koncept, jer suština je u tome da postoji politička pozadina ove igre. Daću vam jedan primer. Jedan poslanik u parlamentu, koji se zove Dragoljub Mićunović, je relativno skoro u novinama dao intervju u kome je rekao, na određeno pitanje novinara, da što se tiče Kneževića iz Zrenjanina, da je to čovek kome je tovareno. Dakle, ovo što izgovaramo za skupštinskom govornicom piše u novinama. Čovek je skoro godinu dana proveo u pritvoru. Ako bi se taj slučaj analizirao sa aspekta krivične prakse, to lice je najmanje šest meseci bez ikakvih razloga provelo u pritvoru. Po sadašnjem sistemu, koji sadrži koliku – toliku ravnopravnost učesnika u postupku, zamislite šta je sve moguće izvesti po sistemu koji vi predlažete. On je u svojoj biti osmišljen za političku kulturu. Kada se pojave politički neistomišljenici, njima će se "tovariti". To je ono što vi mislite da radite, možda ne vi lično nego ko stoji iza ovoga. Verujte mi, ta stvar će pasti sama po sebi. Ona je na duži rok neodrživa. Vi se niste opredelili za sistem koji je koherentan nego ste se opredelili miksturu, koja ima određenu političku pozadinu i određene namere. To je više nego jasno kada se ovaj predloga zakona čita.
Gospodine Čikiriz, izvolite.
Bez namere, da budem potparol ministarstva, zaista sam uživao u svemu ovome što je izrečeno sa aspekta struke i posebno što je sada rekao gospodin Aligrudić. Ali, ću reći i moj način razmišljanja i ne bih dozvolio da se vrlo precizno i jasna pravna norma, preširoko tumači i da na kraju svog tumačenja dobije jedan drugi oblik i da se stvori atmosfera da mi želimo jedan da usvojimo jedan krivini zakonik u kome je sud totalno nezainteresovan spava. Zainteresovan je samo za formalnu istinu za sudsku istinu na osnovu prikupljenih dokaza, a ne za materijalnu istinu. Sada reći nekoliko argumenata, koji idu u prilog utvrđivanju materijalne istine. Naravno, da je koncept u kome je sud prikupljao, po službenoj dužnosti i dokaze koji idu u prilog potkrepljivanja optužnice i u prilog odbrane. Koncept u kome je sud imao sasvim drugačiju ulogu. Naravno, da je sada teret dokazivanja dominantno na strankama jer i sud i stranke, a posebno stranke i posebno okrivljeni su zainteresovani da se utvrdi materijalna istina. Međutim, uopšte se ne sužava ovo pravo izvođenja dokaza po službenoj dužnosti ako je deo dokaza tužilaštva i odbrane, ukazuje da je činjenično stanje nesporno utvrđeno, nema potrebe izvoditi dalje dokaze po službenoj dužnosti ali se ovde u stavu 4. ostavlja mogućnost da ako su izvedeni dokazi protivrečni ili nejasni, a to je bilo neophodno da bi se predmet dokazivanja svestrano raspravio onda sud može odrediti da se ti dokazi izvedu baš u cilju utvrđivanja materijalne istine kao što sud može takođe, u stavu 4. dati nalog stranci. Znači, i tužiocu i okrivljenom i njegovom braniocu, da predlože dopunske dokaze. Maltene da im pruži pravnu pomoć, da signalizira da su ti dokazi neophodni da bi se materijalna istina utvrdila. Tako da ne bi podlegao ovoj vrsti atmosfere jer ovde je rečeno da je tužiocu sve dozvoljeno, a odbrani nije. Član 19. kaže: "svi državni organi su dužni da javnom tužiocu, sudu ili drugom organu postupka koji je okrivljenom i njegovom braniocu na njihov zahtev pruže potrebnu pomoć u cilju prikupljanju dokaza", znači ne samo tužilaštvu. Naravno, da strah od svih vrsta zloupotreba je prisutan jer smo mi društvo u kome još uvek nismo izgradili potrebnu pravnu sigurnost, još uvek sudovi nisu posle višedecenijskog iskustva u kome su, pre svega u jednom partijskom sistemu, nisu sudili, naravno po načelu materijalne istine, sudili su po načelu partije, komunističke. To je period najtežeg kršenja ljudskog prava koji mnogi sada zaista žele da rehabilituju i stvara se atmosfera da je u Titovo vreme sve funkcionisalo, pa i između ostalog i nezavisno pravosuđe, što u opšte nije tačno. Relikti načina mišljenja iz tog sistema, naravno da su prisutni, prisutna je i inercija i ona dolazi sa svih strana, upravo zbog straha od zloupotrebe. Naravno, da i policijska istraga krije svoje opasnosti u pogledu kršenja ljudskih prava ali recimo za vreme "akcije Sablja" neko je pomenuo teška kršenja ljudska prava bilo ih je sigurno. Mnoge optužnice nisu dokazane i država je isplatila ogromne štete licima neosnovano lišene slobode. Međutim, da su policijski dokazi po tadašnjem zakonu imali dokaznu snagu u krivičnom postupku mnogi bi, koji su za vreme "akcije Sablja" bili uhapšeni, bili i pravosnažno osuđeni. To je upravo posledica nedostatka validnosti dokaza koje je prikupila policija da se upotrebljavaju u krivičnom postupku. Ne zaboravite, hteli mi to ili ne da priznamo, "akcija Sablja" je pokazala da se organizovani kriminal sa kriminalom može razračunati u veoma kratkom periodu i ne bih sada, evo gospođa Čomić, predsedava, ne bih u ovu raspravu vezivao za sve ovo o čemu pričamo ni ambasadora Konuzina, ni Rusku Federaciju, ni njihovu ulogu u zaštiti srpskih nacionalnih interesa. Da li su nekada kada su bili u prilici da nam pomognu, pomogli? Da li bi nam oni ponovo u nekoj situaciji pomogli itd. jer mi imamo tu vrstu iskustva. Hvala.
Pet minuta i 20 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Miroslav Petković ima reč. izvolite.
Gospođo Malović ovo je zaista suštinska primedba koju ima DSS i nije čudno što su se kolege iz opozicije iz vlasti uključile da govore o ovom amandmanu, ovo je upravo ona koncepcijska razlika o kojoj smo govorili u načelu. Kolega Aligrudić je jasno obrazložio da mi ne očekujemo da prihvatite ovaj amandman ali mi prosto moramo da ukažemo da će ovo stvoriti mnoge probleme u budućnosti, da će ovo biti ne primenjivo u praksi, da je činjenica da je devalvirana istina u sudskom postupku. Da je smanjena uloga suda, da stranke nisu ravnopravne, da u evropskom, kontinentalnom, pravnom sistemu sud je gospodara dokaznog postupka. Vi napuštate načelo evropskog prava ovim što radite. I zaista, pravite neki miks, uzeli ste nešto malo iz Amerike a nešto malo zadržavate iz naše dosadašnje prakse. Da ne dužim, u stavu vi se pozivate u obrazloženju na stav 4. gde se navodi da sud može predložiti, izvođenje pojedinih dokaza ili ukoliko su pogrešno utvrđene neke činjenice. Sud nema potrebe time da se bavi, njegov posao prema ovakvom ZKP nije da utvrdi istinu, njegova uloga,ljude koje ste birali u ovom reizboru, sad će biti kao članovi žirija i oni će bodovati šta je rekao tužilac, a šta je rekao okrivljeni. Ne mogu se uporediti okrivljeni sa svojim mogućnostima nasuprot tužioca sa logistikom čitavog državnog aparata koji ima iza sebe. To je apsolutno ne ravnopravan odnos između njih. Ponavljam pitanje, objasnite mi molim vas, kakva je uloga žalbe zbog pogrešne i nepotpuno činjeničnog stanja. Stranke su te koje moraju da dokazuju i predlažu određene činjenice. Da bi žalbu pobijali upravo one činjenice koje su predložili ukoliko su pogrešno i nepravilno utvrđene. Kako će doći do kvalitetnog presuđenja. Nije samo brzina najvažniji element krivičnog procesnog postupka. Daleko od toga, mislim da je to i ravnopravnost stranka i pravičnost postupka i kvalitetna odluka. Neko od mojih kolega je pominjao da u Americi građani sude. Siguran sam da u Srbiji građani očekuju da presuda krivičnog suda bude bazirana na istini, a ne na tome što je sud vršio ocenu stranačkog izvođenja dokaza od strane tužioca i od strane okrivljenog, sa druge strane i zbog toga jednostavno moramo da iznesemo ovu primedbu, svesti da nećete usvojiti ovaj amandman ali mislim da ćemo se u jednom trenutku ozbiljno pozabaviti ovim problemom i mora ćemo na neki način da ga rešimo jer će u praksi izazvati niz posledica štetnih i za same stranke a i za funkcionisanje pravosuđa.
Dva minuta i 45 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Pre nego što pitam da li još neko želi reč ili na pređemo na amandman. Na osnovu člana 90. obaveštava narodne poslanike da ćemo današnji dan završiti između 19.00 i 19.30 u zavisnosti od toga kakav tempo rasprave bude, neće naravno niko biti prekinut ili se neće prekidati eventualni krug replika, ali dalje od 19.30 nećemo raditi, a rad ćemo onda nastaviti sutra pretresom u pojedinostima na preostale amandmane nakon završetka današnjeg rada. Da li još neko želi reč? Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Petar Jojić.
Treba postaviti pitanje, kada je u pitanju reforma zakonodavstva u Srbiji, da li je Srbija odlučila da njeno postojeće kazneno zakonodavstvo naruši ustavno uređenje. Ovo je direktan udar na Ustav i ustavno uređenje, gospođo ministre, hoćete da Srbiju pretvorite u despotiju kao što je to bilo u tursko doba. Sve tri vlasti i zakonodavna i izvršna i sudska bile su koncentrisane u rukama sultana. A kod nas je zakonodavna, izvršna i sudska vlast objedinjena u rukama Vlade, tj. izvršnog organa. Kada je u pitanju amandman na član 15. kolege iz DSS su o tome govorile, govorio je i narodni poslanik gospodin Krasić, Srbija preuzima angloameričko zakonodavstvo što nije uobičajeno i nije tradicionalno za Srbiju. Amerika ima nešto više od 200 godina svog postojanja i državnosti, a u mom selu Kućani, zaseok Grbići ima brvnara, crkva koja je starija od američke države. Od sedmog veka, gospođo ministre, počinje zakonodavna i sudska vlast, a posebno od 12, 14 i 15 veka u Srbiji, tako mi nismo početnici u pogledu primene zakonodavstva i našeg sudstva. Da li je moguće da se u članu 15. predvidi da sud može dati nalog stranci da priloži dopunske dokaze, evo primera, optuženi u pritvoru, a sud kaže, uzmite izjavu od svedoka. Optuženi iz pritvora piše pismo svedoku da ga predloži u svrhu dokaza, on ne dolazi, a da li između ostalog treba da ima i ovlašćenje još da položi zakletvu pred optuženim, svedok, a on kaže, neću. Šta ćemo onda? Vidite, ovo je katastrofa, ovo je gubljenje vremena, ovo dobar početak za izradu jednog dobrog Zakonika o krivičnom postupku. Vi ukidati osnovno načelo u ZKP, istina, sud je dužan, ne samo da sud može da predloži strankama da one prilože nove dokaze. Sud je dužan, dok ne kažete u zakonu dužan, on može i ne mora i ne možete mu ništa. Šta ćemo ako je neophodno da sud dođe do dokaza od određenih državnih organa, da zatraži izveštaje ili podatke, a to neće državni organi da daju optuženom na ruke. To jedino može da se da sudu. Napoleon prvi je rekao, sudija je Bog, drugog Boga nema. Kod nas, sudije sada treba da budu oslobođene, pa ćemo sada imati sledeću situaciju, imaćemo višak sudija, jer oni jedva čekaju da budu oslobođeni odgovornosti utvrđivanja istine. Imaćemo manjak tužilaca. Šta ćemo sada da radimo? Gde je tu izbalansiranost optužbe i gde je tu odbrana, gde je tu branilac, gde je to pravo čoveka da se može braniti. Vi ste zaobišli osnovno načelo, utvrđivanje istine i zato vam ovaj zakon ne valja, nije dobar, njega treba, pre svega prihvati, a ja sam vam rekao da je ovo samo Zakonik o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku. Ja sam rekao da su oni prepisani. Šta je radila ta komisija? Ako su prepisane odredbe iz ZKP iz 2001. godine, ako ste prihvatili sistematiku iz ZKP iz 2006. godine i preuzeli iz tog zakona određeni broj normi, šta je onda novo? Samo nam je nova istraga Amerike, američka istraga. Da, ali Amerika ima 200 godina kako primenjuje adverzivni sistem. tamo je porota, a tamo samo porota proglašava ko je pobednik, a vi ovde sada treba u našoj državi da presadite nešto. To vam je kao kada bi gajili pomorandže u Sibiru. Pravite ogromnu grešku. Trebalo, je kao što smo mi radili da angažujete Institut za uporedno pravo, da vam uradi Institut studiju iz koje ćete da vidite, evo zakonik koji je obuhvatio brojna demokratska načela i evropska zajednica dala pozitivnu ocenu na zakonik što smo radili u saveznoj Vladi 2000. godine. Možete pogledati, evo te studije, obuhvaćena Amerika, Francuska, Engleska, Belgija, Holandija, Italija i Vels. Niste smeli zaobići Institut i zato sada Jovan Ćirić iz Instituta, on opominje i stavlja kritike u pogledu reizbora sudija i u pogledu reforme zakonodavstva i ona je broj onih akademika, profesora itd. Molim vas, ova studija je mogla da vam posluži da vidite bez dovoljne sudske prakse, u Engleskoj kažu, i u Nemačkoj, bez sudske prakse, bez angažovanja stručnjaka i timova, bez Instituta i duge primene, nema zakona. Zbog toga, gospodo ministre mislim da ste napravili veliku grešku. Vi kažete da je tri godine radila ta komisija, a koliko je ona koštala? Da li ćete izaći u javnost, ukoliko je ona uzela, da li je OEBS dao pare ili nije? Ako nije, nije, u redu, oni su džabe radili, ali tri godine da prepišu 30 ili 40 članova, to nema smisla, a ono preuzimate iz drugih zakona. Mislim da je dobro da ovaj predlog, da se izmeni i menja i dopuni, jer je vrlo delotvoran. Vi od istine nemojte odustajati. To načelo je, pre svega, ustavno. To kaže i Ustav. Zašto je čovek ili grupa ta koja je radila taj Zakonik o krivičnom postupku, koja po meni ima skromno stručno znanje. Nema sudsku praksu, da ima 20 ili 30 godina sudske prakse, da je sedeo u sudnici i sudio, delio pravdu, i te kako bih ja njemu poverovao, ali onoga ko je bio docent na fakultetu, vi njega angažujete i kažete, sada će taj nama da napiše dobar zakon. Nema ni govora od toga, od tog posla nema ništa i ovo je gubljenje vremena. Znam da nećete da prihvatate amandmane SRS, mrzite nas i to je nesporno i apsolutno ja neću da patim za tim, ali ja imam legitimaciju da vam skrenem pažnju i da vam kažem, molim vas dozovite se pameti i dajte, prihvatajte da se poboljša tekst zakona, ili povucite ovaj tekst zakona i angažujte institute, stručnjake, i neka pripreme nov zakon i vi ćete biti zadovoljni i zadovoljna stručna javnost. Stručna javnost nije zadovoljna sa ovim, iako vi kažete da ste ponosni, a ja bih sa ovim sramotio, a ne bih se ponosio. Vi imate pravo, to je vaša stvar, ali vas molim, uvažite narodne poslanike, uvažite stručnu javnost. Hvala.
Iskorišćeno je šest minuta i 40 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo je drugi amandman na član 15. koji u naslovu ima dokazivanje. Gospodin Jojić je tražio u amandmanu da se dopuni ovaj član sa dva nova stava i dao je nešto što ima dodirnih tačaka sa dokazivanjem. Međutim, da ja sada ne bih gubio vreme čitajući šta se predlaže amandmanom. Ovo što je karakteristično za ovako unakaženo postavljanje principa dokazivanja ili načela dokazivanja, moram samo da vam skrenem pažnju da, tužilačka istraga je u mnogim državama. Da vas samo podsetim, pred SE pre nekoliko godina bio je veliki problem, da li postoje lica koja su lišena slobode i koja se drže u pritvoru u nekim državama, koje su potpisnice Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava i sloboda i da jednostavno tih lica nema u evidencijama. Znate koga je Savet Evrope odredio da bude istražitelj? Dika Martija. On je istraživao da li je bilo torture, da li je bilo mučenja i tokom te svoje istrage, uz opstrukciju od strane vlada država koje su članice Saveta Evrope, došao je do dokaza da nelegalni pritvor postoji u Poljskoj i postoji u BiH. Kada su predstavnici BiH morali da odgovore na to pitanje kako je to moguće, rekli su – pa Amerikanci, šta da radimo. Oni uzeli zatvor, doterali navodno neke pripadnike Al Kaide, drže ih tu. Znači, ne postoji u evidenciji da se vodi postupak. To je moguće ukoliko dobar deo krivičnog postupka se nalazi u rukama tužioca. Onda tu ne pomaže član 19. Predloga zakona, da su svi državni organi i svi drugi dužni da pružaju pravnu pomoć, između ostalog, i odbrane. Kada bi to tako bilo, onda Rodoljub Šabić ne bi bio potreban Srbiji. Rodoljub Šabić samo za informacije od javnog značaja mora da lije krokodilske suze, da podseća državne organe, da vodi medijsku borbu jer mu neko iz Ministarstva ili neka državna sekretarica kaže – ma ne interesuje me, ko si ti, neću da ti dam. Znači, to što piše u članu 19. je obična parola u praksi. Ako neko misli parolama da može da brani neka osnovna načela, onda se grdno vara. Mnogo se vara. Evo vam nekoliko primera. Evo vam primera iz Haškog tribunala. Po logici Tribunala, sve što ima tužilac mora da imaju sudije i mora da ima odbrana. Tako je napisano. To je vrhunac međunarodne pravde. A šta je u praksi? U praksi se to ne dešava. U praksi tužilaštvo obelodanjuje u pretresu neke materijale koje je obezbedilo pre sedam godina i nije dostavilo odbrani, a kada odbrana obezbedi to na neki drugi način, pa saopšti da to postoji, e onda tužilac, pošto se seti, pa obelodanjuje materijal. Zašto ga nije dostavilo? Zato što je po svojoj prirodi oslobađajući materijal. A šta radi tužilaštvo? To je taj tip tužilaštva koji vi želite da napravite u ovom poslu. Po nekom tamo pravilu 68. i 66. oni dostave oslobađajući materijal na hiljade strana, šest i po kubika i tu se nalazi uputstvo za peglu, ljubavna pisma vojnika itd. itd. zatrpavanje. I to je vrhunski krivični postupak, što bi neko rekao – pa eto tu ćete da dokažete vašu nevinost. To vi radite ovde. Vi tribunalizujete naš krivični postupak. Zato su vas vodili i u Hag i u SAD i ovamo i onamo. Lepe priče sudijama, lepe priče ljudima iz ministarstva, tekovine evropskog suda za ljudska prava, razmenjuju se neka iskustva itd. Ima jedan mali problem, izgubila se istina o krivičnom događaju, izgubio se pojedinac. Ovde se moliš Bogu da ne budeš optužen. Ako si optužen, ti si gotov. Takav krivični postupak nama nije potreban. Srbija ne želi takav krivični postupak. Ako ovim zakonikom želite da otklonite sve propuste iz vremena "Sablje", niste uspeli, odmah vam skrećem pažnju. Džabe ste krečili. Ova reforma je krenula pre nego što je gospođa Malović postala izabrana za ministra pravde. Ona je finansirana još od one strategije kada je Zoran Stojković bio ministar, sećate se. Iz tog perioda je ta strategija. U odnosu na ono što je napisano, i tada je bilo loše, nekoliko ključnih stvari je promenjeno da budu još gore, tako da kada mi kritikujemo, mi kritikujemo uopšte taj proevropski i pronato pogled i u okviru toga se svi vi strpajte koji jeste i koji niste. Molim vas, neko pravi neke nesnosne aluzije, neprimerene ovom trenutku. Poziva se na neka suđenja od pre 40, 50, 20 ili 10 godina itd. Govori se da su bila partijska, komunistička itd. Verovatno ima i takvih elemenata, ali ko je kriv, šta tražite u koaliciji sa Ivicom Dačićem? Pa, imate i Goricu Gajević. To je vaš koalicioni partner. Sednite lepo na nivou koalicije, pa se dogovorite, a ne ovde da se prepucavate međusobno. Dolazim u situaciju da treba da vas branim, da vas podsećam da ste koalicija, kao što sam Lasla malopre upozoravao – Laslo, zaboravio si, ti si na vlasti.
Narodni poslaniče, zaboravili ste na odrede Poslovnika Narodne skupštine. Molim vas, o temi dnevnog reda. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč želi ministarka pravde, Snežana Malović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam saslušala sve diskusije povodom člana 15. i rekla bih da su diskusije bile više usmerene na to da li se narodni poslanici zalažu za koncept koji je potpuno nov koncept krivične procedure ili ne. Želim da vas podsetim na nešto što sam ukazala i u raspravi u načelu, da nismo olako krenuli u promenu našeg krivičnog procesnog zakonodavstva, da je to još uređeno kada je 2005. godine u Skupštini usvojen nov zakonik o krivičnom postupku koji je predviđao u velikoj meri, sa tim bih se složila sa poslanikom Jojićem, institute koje predviđa i ovaj predlog zakona, ali po našoj oceni nisu bili dovoljno konzistentni i ne samo prema oceni Ministarstva pravde već i prema oceni ljudi koji primenjuju taj zakon i u policiji i u sudstvu i u tužilaštvu, da on jednostavno ne bi mogao da doprinese efikasnijem sudskom postupku i pitanje je da li bi uopšte mogao da se primeni a da ne nanese još veću štetu. Godine 2007. na pravnom fakultetu je održan skup na kome su prisustvovali svi profesori pravnog fakulteta u Srbiji koji se bave krivično-procesnim zakonodavstvom i koji su imali priliku da kažu svoje mišljenje o tome da li je Srbijipotreban nov koncept ili treba zadržati postojeći pored toga bili su predstavnici i advokature i javnog tužilaštva i suda i gotovo svi su se složili sa time da je potrebno da idemo jednim novim savremenim tendencijama u razvoju krivično-procesnog zakonodavstva. Naravno da je odluka bila na Ministarstvu pravde, na koji način će biti osmišljene odredbe koje predviđaju ovaj nov koncept. To sam poverila radnoj grupi. Gotovo u celosti u celosti sam prihvatila sve ono što je radna grupa predložila. Prisustvovala sam koliko god su mi obaveze dozvoljavale, ali gotovo svim sastancima sam prisustvovala i ne bih se složila sa tim da su ove odredbe osmislili laici. Naprotiv, osmislili su ih ljudi koji svakodnevno primenjuju u praksi krivično-procesno zakonodavstvo i u policiji i u tužilaštvu i u sudu. Njihova imena nisu tajna. O nekima sam govorila tokom rasprave u načelu. Ima sve to i na veb sajtu kako Ministarstva pravde tako i drugih organa. Ne bih se sa nipodaštavanjemizražavala o njima. Prosto, njihov rad govori o njima samima. Želela bih još i da ukažem na činjenicu da smo do sada imali inkvizitorski sistem sa sistemom istrage koja je bila na nivou suda. Ovo jeste predlog zakona koji je adverzijalni i koji je to možda u svom čistom obliku, za razliku od zakona koji smo stavili van snage i, kao što sam rekla, odredbe ovog predloga zakona su pisali ljudi koji svakodnevno primenjuju to u praksi i sigurna sam da su na jedan dobar način osmislili, a kada se bude primenio ovaj zakon onda ćete i vi moći da se uverite u to. Sada da se vratim na ono što je predmet oba amandmana na član 15. koji se tiče tereta dokazivanja. Želim zbog građana Srbije da ukažem na činjenicu da i sadašnji zakon, koji se primenjuje ne predviđa obavezu da sud po službenoj dužnosti izvodi dokaz. Da bih to i potvrdila, pročitaću vam odredbu člana 17. važećeg Zakonika krivičnom postupku, koji u stavu 1. predviđa ovako: "Sud i državni organi koji učestvuju u krivičnom postupku dužni su da istinito i potpuno utvrde činjenice koje su važne za donošenje zakonite odluke". To je u onim opštim odredbama. Što se tiče onih pojedinačnih odredbi, u delu glave 7. koja se odnosi na dokazni postupak, u članu 326. u stavu 5. kaže ovako: "Veće može odlučiti da se izvedu dokazi koji nisu predloženi ili od kojih je predlagač odustao". Znači, i prema sadašnjem važećem konceptu mi nemamo obavezu da sud po službenoj dužnosti utvrđuje dokaze. Naravno da nismo mogli da ovaj amandman prihvatimo, jer bi on u celosti narušio suštinu i koncepciju novog postupka. Ne bih imala toliko sumnje na rad državnih organa koji je ovde iznet i u odnosu na policiju i u odnosu na tužilaštvo, i u odnosu na sud, naročito u odnosu na tužilaštvo. To sam i u raspravi u načelu obrazlagala, da treba imati u vidu potpuno nov koncept koji smo mi predvideli reformom pravosuđa i u odnosu na proceduru, u ovom slučaju krivičnu proceduru, ali i u odnosu na organizaciju rada. Podsetiću vas da pravosudnim zakonima, Zakonom o sudijama i Zakonom o javnom tužilaštvu, je sada uveden princip disciplinske odgovornosti. Znači, onaj ko ne radi dobro može biti sankcionisan za svoj nerad. Ne mislim tu isključivo na postupak razrešenja. Mislim i na manje disciplinske sankcije koje se mogu izreći od strane Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca. U ovom predlogu zakona je predviđeno da je tužilac u obavezi da pribavlja dokaze i koji su na teret okrivljenog, ali i koji su u korist okrivljenog. Ne bih pri tome rekla da tužilaštvo nije zainteresovano da utvrđuje dokaze koji su u korist okrivljenog, iz prostog razloga što nije logično da on želi da izađe sa nekom negativnom odlukom po njega na kraju krivičnog postupka. U krajnjem slučaju, to mu se beleži u rezultate rada. Ukoliko druga strana, okrivljeni ili njegov branilac, smatraju da je tužilac nepravedno odbio određene dokaze, predviđena je u ovom predlogu zakona procedura po kojoj on ima pravo da postupa da bi ostvario to svoje pravo. Zahvaljujem se.
Narodni poslanik Petar Jojić želi reč. Izvolite.
Gospođo Malović, saslušao sam vas pažljivo. Vi poredite odredbe člana 15. stav 4. sa odredbama člana 17. važećeg zakona, ali vi zaobilazite ovde istinu. Vidite šta piše u članu 17. važećeg zakona: "Sud i državni organi koji učestvuju u krivičnom postupku dužni su da istinito…", to nam je sporno, tu se mi ne slažemo. Sve ono tamo vam je, gospođo Malović, može, a ne mora. Pa, šta mislite vi kad bi, recimo, sudija rekao optuženom – ideš u policiju da prikupiš podatke te i te, preko policije prikupi, da li su svedoci ti i ti bili na licu mesta ili događaja, da li ima svedok koji će da potvrdi činjenice vezane za optužbu? Znate li koliko je policija zainteresovana i motivisana? Motivisana je nemate pojma, do neba, da pomogne optuženom protiv koga je podnela krivičnu prijavu. To neće nikad policija uraditi. Drugo, što niste kaznili u mnogim odredbama tužioca, a predviđate da budu kažnjene stranke, ali ne kažete i tužilac? Nego može biti svedok, može biti odstranjen branilac, ali nema. Sankcionišite sudiju, sankcionišite tužioca. Ako hoćete efikasnost u postupku, kada predviđate sankciju da nije hteo da zakaže raspravu recimo šest meseci ili recimo dve godine nije napisao presudu, primeniće se Zakon o sudijama Republike Srbije u odnosu na disciplinske mere. Prema tome, to nije isto. Može ili je dužan. To dužan i može, to je velika razlika. Zato vi i ja u tome ne možemo da se složimo.
Iskorišćeno je dva minuta od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naziv odeljka 1. iznad člana 21. i naslov iznad člana 21. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Krasić.
Podneli smo amandman samo da bi prikazali pravu suštinu ovog člana. Ne sporimo da može i ovakav naziv – sastav suda, sastav sudskih veća. Mi tražimo da to bude – brojni sastav suda, brojni sastav sudskih veća. Svodi se na isto. Samo smo hteli da skrenemo pažnju. Mada, cela ova glava 2. koja govori o sudskoj nadležnosti, mada pitanje nadležnosti je veliko pitanje, da ne ulazim u to, ova glava ima: pod jedan, sastav suda, pod dva, mesna nadležnost, pod tri, spajanje i razdvajanje krivičnog postupka. Mislim da ste pod tri trebali da stavite prenošenje mesne nadležnosti, a to je pod brojem četiri. Onda, ovo što je kod vas pod brojem pet – ocena i sukob nadležnosti da bude četiri, pa tek na kraju spajanje postupaka. Ali, da ne ulazim u te detalje. To ne menja mnogo ovu suštinu. Samo smo hteli da skrenemo pažnju da sastav suda treba da se zameni sa ovim – brojni sastav suda, da se zna koliko sudija, veliko veće, malo veće sudija, pojedinac, sudija porotnici itd. Međutim, nije velika šteta i ako prihvatite i ako odbijete amandman, to moram da vam kažem. Ali moram da napravim vezu sa ovim. Vidite, u članu 16. Predloga zakona kada ste govorili o oceni dokaza, da li je tako, ocena dokaza i utvrđivanje činjenica, vi ste prihvatili fudbalski žargon, kaže – sudije ocenjuju po slobodnom sudijskom uverenju. Zbog slobodnog sudijskog uverenja FIFA je uvela pet sudija i šestog onog pored kornera, odnosno pored auta, zato što slobodno sudijsko uverenje u fudbalu je pogrešivo. Vi ovde tu fudbalsku terminologiju, što niste uzeli novu terminologiju, van razumne sumnje? Što niste dali neku fleksibilnost za relevantnost i dokaznu vrednost? Niste, zato što resavska škola nije dobra u ovim oblastima. Da li ste tenderom ustupili ovaj posao pisanja zakona? Morali ste tenderom, pošto je to usluga. I na Ministarstvo se primenjuje Zakon o javnim nabavkama. Kada naručite uslugu pisanja nekog propisa, vi morate da raspišete tender i da se tenderska dokumentacija dostavi, da učestvuju zainteresovani i ko pobedi da dobije posao da radi. Javio bih se na taj tender pisanja zakona, mada je pitanje da li Skupštini uopšte treba neko drugi da piše zakone, jer je to obaveza Skupštine. Bez tendera kažete tri godine ste radili itd. Došli ste do ovog epohalnog teksta, gde ima više odredbi o nekim navodno standardima EU, a malo imate standarda koji su pod okriljem UN. Ima i tamo standarda, ima i smernica. Pod okriljem UN data je definicija saizvršilaštva. Nisu UN imune na krivično-procesno, dali su veliki doprinos. To su standardi koji se primenjuju u celom civilizovanom svetu, a vi ste nas suzili na nešto što se primenjuje samo u EU i pitanje je šta se primenjuje u EU. Čuvaju neke države ljubomorno svoje krivične postupke, pogotovo Italijani i Nemci. Ne dozvoljavaju novotarije. Jeste li videli koliko ima sudija u Haškom tribunalu? Nemci ne prihvataju udruženi zločinački poduhvat, a neke sudije izdvajaju mišljenje kada su u pitanju dokazi i kada je u pitanju dokazni postupak. Ali, to vas ne interesuje, vi morate da ispunite nalog. Uzeli ste pare, morate da opravdate te pare.
Iskorišćeno je dva minuta od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na naslov iznad člana 22. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Gospođo ministre, obratite pažnju na prethodni amandman, koji je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Prešlo se preko njega. To samo iz razloga što je u pitanju ustavna odredba. Naime, u članu 35. u naslovu glasi: "Pravo na rehabilitaciju i naknadu štete". Molim vas, razmislite da li ovaj amandman treba prihvatiti ili ne, da li je on smislen ili besmislen. Ali, predlagač zakona mora uvažavati pre svega ustavne odredbe i mora zakon prilagoditi odredbama Ustava. Jer, član 35. Ustava, stav 1. propisuje ko je bez osnova ili nezakonito lišen slobode, pritvoren ili osuđen za kažnjivo delo. I kaže se da ima pravo na rehabilitaciju, naknadu štete od Republike Srbije i druga prava utvrđena zakonom. Mislim da je ovo aktuelno i sada u našoj državi, gde se o tome vode polemike. Ako je ustavopisac predvideo normu, nemojte je vi zaobilaziti. Morate uskladiti normu koju predlažete upravo sa Ustavom. Što se tiče amandmana koji je podnet na član 21, brojni sastav suda o kome je govorio gospodin Krasić, nije bitno da li ćete ga usvojiti ili ne, ali mi smatramo da je pravilnije da se on menja i da glasi: "Brojni sastav veća", bolje nego: "sudije", kako je to predviđeno. Sudije su jedan opšti pojam. Može da ih bude pet, mogu da budu dva, tri. Ali, kada se kaže: "Brojni sastav veća", onda se automatski misli da li će suditi pojedinac, jer, ako sudi pojedinac, za koja krivična dela, kolika je njegova nadležnost da izrekne kaznu, ako sudi veće, da li će veće da sudi u trojnom sastavu ili sastavljeno od petorice sudija. Prema tome, mislim da je ovo pravilnije i bolje, a na vama je da li ćete prihvatiti ili ne. Ovo je naše mišljenje, jer smatramo da tekst zakona treba da se poboljša i da on u stručnoj javnosti bude prihvaćen i razumljiv.
Iskorišćeno je 35 sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na naslov iznad člana 23. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, naslov iznad člana 23. glasi: "Mesto izvršenja krivičnog dela". Mi smo podneli amandman kojim predlažemo da taj naslov glasi: "Nadležnost po mestu izvršenja krivičnog dela". Vlada je, naravno, odbila ovaj amandman, uz obrazloženje da Vlada ne prihvata predloženi amandman budući da se i kod drugih kriterijuma ne koristi reč: "nadležnost". Ovo objašnjenje samo po sebi ne znači ništa. Nije suština da li se reč: "nadležnost" koristi ili ne koristi, nego je suština da li se ona koristi tamo gde treba da se koristi ili se ne koristi. Dalje Vlada kaže: "Naime, nadležnost podrazumeva ovlašćenje organa za postupanje, dok je mesto izvršenja terminologija koja proizilazi iz materijalno-krivičnog prava i podobnija je za pravnu situaciju koja se normom uređuje". Po ovom slobodnom tumačenju, Vlada ovim obrazloženjem praktično priznaje da je rešenje koje mi predlažemo amandmanom pravno podobnije za, kako Vlada kaže, pravnu situaciju koja se normom uređuje, a jezički ispravnije od rešenja koje sama predlaže. U prilog prihvatanja amandmana govori i sadržaj člana 23. na koji se ovaj amandman odnosi. U stavu 1. kaže se: "Mesno nadležan je po pravilu sud na čijem području je krivično delo izvršeno ili pokušano". O čemu je ovde reč? Znači, nije reč o mestu izvršenja, nego je reč o mesnoj nadležnosti. Stav 3: "Ako je krivično delo izvršeno ili pokušano na područjima raznih sudova, ili na granici tih područja, ili je neizvesno na kojem je području izvršeno ili pokušano, nadležan je sud na čijem području je prvo pokrenut krivični postupak". I u ovom stavu se sve vrti oko mesne nadležnosti. Iz svega što sam pročitao, prosto izbija da suština člana 23. nije mesto zločina, već nadležnost po mestu zločina. A pošto naslov iznad teksta uvek treba da održava suštinu teksta, naslov koji sam predložio u svakom slučaju više odgovara sadržaju člana 23. Zato predlažem da prihvatite ovaj amandman.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz želi reč. Izvolite.
U materijalno-pravnom smislu sve ove činjenice – mesto izvršenja krivičnog dela, prebivalište, mesto rođenja itd, krivično delo izvršeno na brodu, vazduhoplovu i da ne nabrajam dalje, opredeljuju i nadležnost suda i mislim da je zakonski predlog dobro urađen. Ako dozvolite, što se tiče člana 18. i uvaženog kolege Petra Jojića, on je tražio da se tu doda: "i rehabilitacija". Ovaj član pruža najširi osnov upravo i za rehabilitaciju. Jer, ako je neko oslobođen optužbe ili se konstatuje oslobađajućom sudskom presudom da je neosnovano bio u pritvoru, odnosno u postupku za naknadu štete mu se priznaje i materijalna i nematerijalna šteta, onda je to potpuna rehabilitacija, i sudska i moralna i rehabilitacija u pogledu naknade, materijalne i nematerijalne štete, što još uvek, nažalost, važeći Zakon o rehabilitaciji ne omogućava. On omogućava samo sudsku i moralnu rehabilitaciju lica koja su po razno-raznim osnovama proglašavana državnim neprijateljima itd. Sada ona u sudskom postupku dobijaju samo sudsku presudu kojom se konstatuje, ili njihovi naslednici, da oni nisu državni neprijatelji itd. Tek novi zakon koji je do skoro bio u proceduri je pružao mogućnost, i nadamo se da će u budućnosti pružiti mogućnost koju pruža i ovaj zakon, da se pruži potpuna rehabilitacija, i materijalna i nematerijalna.
Iskorišćeno je minut i 40 sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na naslov iznad člana 24. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Slađan Mijaljević.
Podneo sam amandman da se član 24. menja i glasi: "Nadležnost po prebivalištu ili boravištu okrivljenog". Prebivalište ili boravište okrivljenog kao pojmovi uređeni su u upravnom pravu, a kako se radi o Predlogu zakonika o krivičnom postupku, smatram da je amandmansko rešenje preciznije. Naravno, cilj amandmana je poboljšanje teksta zakona. Sve ove amandmane koje mi podnosimo, imamo zaista više nego dobru nameru da poboljšamo ove predloge zakona koje vi nama dostavljate ovde. Međutim, vremenom uviđamo da je to zaista više nego Sizifovski posao. Kada krenemo da pratimo intenciju šta ste hteli da kažete kojim članom, na kraju shvatimo da smo došli na put koji vodi u zemlju nedođiju. Jer, zaista ne možete da nas ubedite vašim vizuelnim tehnikama, psihološkim radionicama, političkim smicalicama, da udarac čekićem u glavu ne boli. Nas su gađali tomahavcima tako da znamo koliko to može da boli, a oni koji su vam dali novac da reformišete sudstvo, da menjate sudije i da reformišete ove zakone, ne mogu da nam otmu utisak da pravite represivnu državu. Znači, ni slučajno. Možete da kažete šta god hoćete, ali vi ćete uskoro od policije da napravite miliciju, odnosno organizaciju koja će štititi režim koji je trenutno na vlasti, a to nije dobro. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na naslov iznad člana 32. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Iskoristiću vreme kao ovlašćeni predstavnik. Gospođo Malović, mi smo tradicionalno, istorijski imali u našem kaznenom zakonodavstvu upravo ovu definiciju naslova. Mi smatramo da prenošenje mesne nadležnosti, zbog sprečenosti, treba pre svega menjati kako ste ga vi predložili. Podsetiću vas nešto. Stidljivo ste, ne znam iz kojih razloga, obišli možda, smatrali ste da nije potrebno, nešto što vam je po mišljenju pripremila Direkcija za saradnju u okviru Generalne direkcije za ljudska prava i pravna pitanja, na osnovu stručnog mišljenja, a vezano za Zakonik o krivičnom postupku. Džermija Mekbrajt, predsednika Naučnog komiteta Agencije za osnovna ljudska prava Evropske unije. Da li je tako? Možda grešim, da li ste vi o tome obavešteni? Do tog mišljenja sam došao, a bogami toliko je primedbi i predloga na taj nacrt zakona bilo da ispada da su ovi vama preporučili da napišete zakon kako su vam oni upravo ukazali. Evo šta kaže u odnosu na ovu odredbu, da je potrebno da se u prvom redu, ako hoćemo da pitanje prenosa nadležnosti rešimo, preporuka je ove komisije da se prvo mora saslušati lice na koje se odnosi odredba, radi prenošenja nadležnosti. Vidite koliko ljudi sa tradicijom vode računa da nikako ne povrede prava optuženog ili okrivljenog. Dakle, i on mora da se pita, a ne samo sud da donese odluku – prenosimo nadležnosti. Prenećemo nadležnost iz Zrenjanina na Pančevo, ali mora da se pita, kako se upućuje ova primedba i mišljenje, mora da se pita i okrivljeni, odnosno optuženi. Hvala.
Iskorišćeno je dva minuta i 35 sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 37. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 39. amandman je podnela narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 40. amandman je podnela narodna poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 43. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Mirko Munjić.
U članu 43. Predloga zakona o krivičnom postupku, u tačkama 1) do 8) vi regulišete prava i dužnosti javnog tužioca za krivična dela koja se gone po službenoj dužnosti. Ovim amandmanom sam tražio brisanje tačaka 3) i 4), jer se u stvari ovim predlogom zakona daju neke ingerencije, daju neka prava i dužnosti javnom tužiocu koje on do sada nije imao. Između ostalog, to je i uvođenje takozvane tužilačke istrage. Moje kolege su pre mene dosta pričale o ovoj temi i o pasivnosti suda u ovom slučaju, kao i o svim onim drugim stvarima koje u stvari govore u prilog tvrdnje da je Srpska radikalna stranka izričito protiv uvođenja tužilačke istrage. Dakle, postavlja se pitanje koji je krajnji cilj jednog krivičnog postupka? Nadam se da ćete se složiti sa mnom da je to utvrđivanje materijalne istine. Sada, hajdemo kratko da kažemo nešto o, u stvari da analiziramo ulogu javnog tužioca i njegov cilj u tom krivičnom postupku. Koji je krajnji cilj svakog javnog tužioca? Prvo da optužnica stane na pravnu snagu, da po sprovedenom postupku on dobije osuđujuću presudu i da ta presuda u krajnjem cilju bude potvrđena od strane drugostepenog suda. To je cilj svakog javnog tužioca. Dakle, od tih stvari, normalno, zavisi karijera javnog tužioca, zavisi i ona lista kako će javni tužilac da vrši svoju funkciju, kako će biti ocenjen itd. Pa kako onda možete vi zamisliti da javni tužilac može revnosno sakupljati i predlagati dokaze koji idu u prilog osumnjičenog, odnosno okrivljenog? Dakle, vi ovde u ruke javnog tužioca jednostavno stavljate benzin da bi on gasio vatru, da bi gasio vatru kojom je zahvaćen okrivljeni. Baš njega briga šta će da bude sa okrivljenim. Baš njega briga da on skupi dokaze koji idu u prilog okrivljenog. Ovde u stvari vi govorite o principu jednakih oružja. Nema šanse da je princip jednakih oružja u pravom smislu ovde uspostavljen i zbog toga zaista smatramo da tužilačka istraga nikako ne može da bude uspostavljena u našem pravnom sistemu. Hvala.
Iskorišćeno je 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 51. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Srđan Spasojević. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, u članu 51. stav 2. amandmanom smo predložili da se reči: "oštećeni ima pravo da podnese prigovor u roku od osam dana od dana kada je primio obaveštenje i pouku iz stava 1. ovog člana", kao i reči: "ako oštećeni nije obavešten može da podnese prigovor u roku od tri meseca od dana kada je javni tužilac odbacio prijavu, obustavio istragu ili odustao od krivičnog gonjenja", da se te reči brišu. Dakle, rečenica čije je brisanje ovim amandmanom predloženo je u direktnoj koliziji sa eksplicitno propisanom obavezom javnog tužioca iz stava 1. istog člana Predloga zakona. Naime, sa jedne strane izričito se nalaže javnom tužiocu da u roku od osam dana obavesti oštećenog o obustavljanju istrage ili o odustanku od krivičnog gonjenja, a sa druge strane se ipak predviđa mogućnost da tužilac prenebregne svoju zakonsku obavezu i propisuju rokovi za oštećenu stranu. Rokove za prigovor ne treba propisivati, treba da važe opšti rokovi zastarelosti koji viši javni tužilac ceni u svakom konkretnom slučaju. Za nesavesne javne tužioce, koji postupaju suprotno odredbi člana 51. stav 1. ovog predloga zakona, treba propisati oštre zakonske, odnosno disciplinske mere. Dakle, danas smo mnogo govorili uopšte o novim ili većim ovlašćenjima tužilaca, ukazivali na sve moguće posledice nekih previda u ovom zakonu, pa smo mislili da bi bilo dobro da uvažite i ovaj amandman. Hvala lepo.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 68. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Koliko god se mogu načelno složiti sa delom vašeg obrazloženja zbog čega odbijate ovaj amandman, a to je što ste rekli da se naša ideja, da se osigura okrivljenom pravo, da mu se da dovoljno vremena i mogućnosti za pripremanje odbrane, mi smo rekli u toku celog postupka, a vi ste rekli da se to podrazumeva, to je za diskusiju. Mi smo hteli da tu budemo prosto afirmativni, da se u jednoj načelnoj odredbi okrivljenom i braniocu, jer su to zapravo načelne odredbe, to su uvodne odredbe, koje objašnjavaju pojmove i strukturu, da se tu ugradi i taj termin "ceo postupak", jer je jako važno da to pravo bude obezbeđeno zaista u celom toku postupka. Vi znate koji su sve organi postupka, to nije samo sud, i kako postupak teče. Znači, hteli smo u tom smislu da obezbedimo onoga koji se brani, odnosno okrivljeni. Međutim, u daljem delu amandmana mi smo rekli posle reči: "razmatra", misli se na spise i pravo na kopiranje. Pravo na kopiranje jeste direktno određeno članom 250. zakona, ali ako je to već tako stilski, ne vidimo razloga zbog čega se pravo na kopiranje spisa, koje se detaljno reguliše, ko odobrava, na koji način itd, zašto se to ne navede i u ovoj načelnoj odredbi člana 68. Znači, neću da kažem da je ovo neka velika stvar, ali u svakom slučaju mislili smo da je korektnije da se određena prava preciziraju u načelnoj odredbi, pogotovo što, kada je o krivičnom postupku reč, kao što smo rekli i ranije, reč je o sadržini ljudskih prava i jako je važno da te stvari budu podcrtane.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 69. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Narodi poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, podneo sam amandman na član 69. koji se nalazi u glavi 6, gde se definišu prava okrivljenog i branioca. E, sada kada govorite o pravima okrivljenog, u članu 68. definišete sva njegova prava, ukupno 12 i onda u članu 69. govorite o pravima uhapšenog. Moj predlog je da se umesto: "uhapšenog" upotrebi termin koji ste vi upotrebili u pojmovniku u članu 2. stav 1. tačka 23), gde ste rekli: "lišenje slobode". Znači, lica koja su lišena slobode i onda ste rekli koja su to lica lišena sloboda, ona koja su uhapšena, ona koja su zadržana, ona kojima je zabranjeno napuštanje stana, ona koja su u pritvoru, itd. Ako se logički tumači odredba iz člana 2. prava koja su predviđena za uhapšene, onda pripadaju i sva prava koja ste naveli za lica lišenih slobode i onih koji su zadržani u pritvoru i onih koju su u pritvoru i onih kojima je zabranjeno napuštanje stana. Vi ste u obrazloženju, u mišljenju Vlade, odnosno po vašem mišljenju, rekli da se ne prihvata ovaj amandman itd. i rekli ste da to pravo pripada samo uhapšenom, što je nelogično. Gledajte, kako ovo pravo pripada okrivljenom, ta prava koja ste definisali? Pripada i svim onim Srbima iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske koji se nalaze na tzv. hrvatskim listama ratnih zločinaca. Da li Srbi iz Republike Srpske, Republike Hrvatske znaju za šta su okrivljeni? Ne znaju. Zbog čega ne znaju? Zbog toga što im to vi onemogućavate. Učestvovali ste 2008. godine pa do današnjeg dana u pregovorima sa hrvatskim pravosudnim organima i šta ste napravili? Povećali ste broj, povećali ste tu listu. Sa negde 1.534 prošle godine, ove godine je to 1.549. Za negde 60-ak lica, neki su skinuti, neki su ubačeni. Znate šta je problematično? Problematična je tužba Hrvatske za genocid i naša kontra tužba za genocid. Vi u kontra tužbi za genocid kažete da je Hrvatska država počinila genocid. Ko je to konkretno počinio? Vi morate na temelju ovog prava, na temelju međunarodnog prava, jasno reći ko je počinio genocid. Na to vas obavezuje Konvencija o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida. Da li imamo i jedno lice protiv koga je pokrenut postupak za genocid? Ne. A zašto to ne činite? Zašto ste licemerni? To je licemerstvo. Ako je genocid, onda se zna koji su elementi pojavni oblici genocida. Vi ste digli ruku na Vladi kada ste usvajali odluku o kontratužbi. U toj kontratužbi je rečeno da je počinjen genocid. Pa zar niste mislili, kao što su Hrvati rekli, da su genocid počinili Srbi? Zar nisu po tome kako ste vi sada rekli, ne činite ništa aktivno da radimo da utvrdite ko je počinio genocid nad Srbima iz Republike Srpske Krajine, Republike Hrvatske i provedete postupak i utvrdite ko je stvarno to učinio? Da li imamo i jedno lice za koje znamo da je počinilo genocid? Imate na stotine prijava. Za etničko čišćenje i za genocid, međutim, nema ni jedne radnje. Vaše ministarstvo, ova vlada ne čini ništa da utvrdite počinioce genocida. To je licemerno, to je žalosno i to je tragično po srpski nacionalno interes. Hvala.
Dva minuta i 25 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 69. stav 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Evo o čemu je ovde reč. kad neko bude uhapšen, on ima pravo da zahteva da se o njegovom hapšenju, bez odlaganja, obavesti član njegove porodice ili, kako vi ovde kažete, neko drugo njemu blisko lice. Kada ste odbili ovaj amandman, ili niste razumeli šta smo mi napisali, mislim da je reč o nerazumevanju, jer ne mogu drugačije da shvatim odbijanje. Mi smo rekli da umesto: "njemu drugo blisko lice" treba da stoji: "drugo lice koje odredi". Ko? Pa, uhapšeni. On određuje ko će se obavestiti. To je jedan vrlo širok krug lica. Šta znači: "njemu blisko lice". U redu je član porodice, što ste definisali to, ali koja je to njemu drugo blisko lice? Pa, bilo koje lice koje on odredi. Da li znate šta mene čudi? Zašto onda ovde niste, doslednosti radi, u formulaciji stavili onu drugu trajnu zajednicu života? Zašto to nije lice koje je sanjim u nekoj drugoj trajnoj zajednici života? Šta ćemo ako tu postoje samo dva lica, jer drugu trajnu zajednicu života čine samo dva lica, po vama, verovatno istopolna, to je valjda bio smisao, šta ćemo u tom slučaju da radimo, ako jedno od tih lica ode na pijacu i nije tu? Šta ćemo sa trećim licem koje živi u istoj zajednici, kuva ručak, sprema i spava u tom stanu? On ne može da bude obavešten. Dajte da proširimo krug lica. Šta vas briga koga će uhapšeni da zove? Neka zove koga god hoće, samo nek kaže koga želi da pozove i ima da ga pozovu i da obaveste o njegovom hapšenju. Budite jednostavni, nemojte da komplikujemo stvari i život sebi i drugima.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 71. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović ima reč. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 71. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Ovo je vrlo jednostavno. Neću preterivati sa obrazloženjem. Ovde smo hteli da se doda reč: "kopira" i da se posle reči: "spisi" dodaju reči: "i zapisnike o izvedenim radnjama". Zašto je ovo sa zapisnicima važno? Moram da vam kažem da je iznenada stigao papir sudu danas, prema mojim kolegama advokatima koji su mi to javili, danas su odjednom sudovi imali papir da daju zapisnike mojim kolegama. Obično tog papira nema, obično se sa tim škrtari i obično ljudi ne mogu da dobiju zapisnike iz postupka. Najlepše vas molim, dajte da to zakonski jednom regulišemo na jednom istom mestu, u uvodnim odredbama koje se tiču pravila postupka, da postoje prava i na zapisnik, da postoji pravo i na kopiranje. Manite se samo člana 250.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 72. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Ako tokom postupka okrivljeni odbija dalju odbranu branioca koji mu je postavljen po službenoj dužnosti, onda mu se ima postaviti drugi branilac. To je smisao. U razumnom roku branilac koji je postavljen po službenoj dužnosti ima pravo da odbije odbranu. Gospođo ministar, stavite samo sebe u poziciju advokata koji je na spisku advokata koji brane po službenoj dužnosti lice u krivičnom postupku, budete određeni i kao savestan advokat, savestan član Advokatske komore, pojavite se i zastupate interes svog branjenika koji od prvog sekunda neće ni da vas vidi, ni da vas čuje, ni da razgovarasa vama i javno, gestom, rečima, na bilo koji način odbija da ga vi branite. Zar nije i vaše pravo, bez obzira što ste bili na redosledu ili na spisku, što vas je sud pozvao, da u tom slučaju kažete – izvini, ne mogu svoju dužnost da obavim kako valja, nisam neko ko je u stanju čoveka ili ženu, svejedno, koji ne želi da sarađuje sa mnom, uspešno branim. Nakon svega toga meni će se u neuspeh pripisati sve ono što se događa na sudu, a pogotovo ako uzmemo u obzir vaš sistem koji ste napisali u ovom zakonu, da su odbrana i tužilaštvo dve potpuno neravnopravne strane.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 157. i 161. Poslovnika Narodne skupštine Odbor za pravosuđe i upravu je podneo amandman na član 73. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 73. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Ovako, u članu 73. se govori o tome ko može biti branilac u postupku. Naravno, može biti samo advokat. U stavu 2. se kaže sledeće: "U postupku za krivično delo za koje je propisana kazna zatvora do 10 godina ili teža kazna, branilac može biti samo advokat (slušajte me pažljivo) može biti samo advokat sa najmanje pet godina advokatske prakse, odnosno advokat koji je najmanje pet godina nosio funkciju sudije, javnog tužioca ili zamenika javnog tužioca." Gledajte šta je ovde problem. Vi pretpostavljate da neko ko je stekao sve uslove da se bavi adovakturom nema prema kvalifikaciji znanje da brani određenu kategoriju ljudi pred sudom. To je apsolutno skandalozno, to je totalna diskriminacija, to ne smete da radite bez obzira što možda nekome može da zvuči opravdano. Navodno neko ima iskustva pa će bolje da brani one koji su okrivljeni za teža krivična dela. To je potpuna glupost jer vi u ovom članu niste uopšte rekli da je u pitanju lice u advokaturi koje se bavi krivičnim pravom. To samo znači sledeće, neko ko nije bio advokat, nego je dve, tri godine bio pripravnik kod advokata krivičara i savršeno ispekao zanat, već u prvoj ili drugoj godini može savršeno da se nosi sa slučajem. Neko ko je 15 godina advokat, radio je parnice, vi njemu 'ladno dopuštate da mrtav 'ladan uzme da brani nekog kome je zaprećena kazna 20 godina zatvora. To definitivno nije u redu. U stavu 3. mi smo predložili da brišete ovu čuvenu "trajnu zajednicu života". Pobogu, o čemu vi ovde pričate? Vi hoćete da kažete da branilac ne može biti neko ko je sa nekim u trajnoj zajednici života, nekoj drugoj, ne bilo kojoj, drugoj trajnoj zajednici života. To jedno jedino drugo lice, verovatno istog pola, to što kuva, jede, spava sa njim itd.
Reč ima ministarka pravde Snežana Malović. Izvolite.
Želim da kažem da se u velikoj meri slažem sa vašom diskusijom po pitanju branioca i sposobnosti da se bude branilac i to nije bila ovakva odredba u radnoj verziji zakona, koja je upućena na mišljenje Saveta Evrope i zbog toga želim da vam kažem zbog čega je izmenjeno i zbog čega se ovakva odredba našla u Predlogu zakona, zbog toga što je mišljenje Saveta Evrope bilo ovakvo, pročitaću vam vezano za ovaj član. "Ne deluje verovatno da bi advokatski pripravnik mogao biti smatran kompetentnim za to da se obezbedi efikasnu odbranu u smislu člana 6. Evropske konvencije o ljudskim pravima kada postoji rizik od izricanja kazne zatvora".
Narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
U potpunosti sam vas razumeo i potpuno sam shvatio to što ste pročitali i čak se sa tim što ste pročitali potpuno slažem, ali mi ovde uopšte ne govorimo o pripravnicima. Mi ovde govorimo o advokatima koji su položili zakletvu, koji su članovi Komore i o diskatanci koja stoji između činjenice da neko radi privredno pravo i parnični postupak da se može u roku od tri meseca, zahvaljujući svojim kolegama naći na spisku advokata koji brane po službenoj dužnosti i koji može dobiti slučaj u kome će da brani nekoga ko je optužen za krivično delo za koje se može izreći kazna od 15, 20 ili 30 godina zatvora. Dok s druge strane, neko ko je bio pripravnik postaje advokat, šest meseci je u krivičnom pravu, kao pripravnik ispekao zanat, on je verujte, definitivno sposoban nakon šest meseci da zastupa takve slučajeve. To je toliko razumno. Ako imate problem sa amandmanom ili ne želite da izbrišete onu "trajnu zajednicu života", što verovatno nećete, jer vam je jako stalo do ta dva lica koja imaju neke specijalne odnose ako su istog pola. Dakle, onda makar zamolite odbor nadležnih da izbriše redakciju i usvojite samo ovaj prvi deo amandmana koji se odnosi na advokaturu i spremnost advokata da brani.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
U raspravi u načelu rekao sam da imam dilemu, kakvu ima i gospodin Aligrudić vezano za ovaj član i da li je u pitanju diskriminacija bez toga da prejudiciram da je u pitanju i loša namera. Naime, svi mi koji imamo veliko iskustvo u raznim postupcima i postupanju pred sudovima možemo da iznesemo i niz kontraargumentacija. U potpunosti se slažem da neko ko je upisan u Advokatsku komoru, položio pravosudni ispit, sada po novom zakonu i advokatski ispit, mlad je pun dokazivanja, nema dovoljno predmeta, može mnogo kvalitetnije pružiti odbranu jer mnogo više vremena može posvetiti predmetu i odbrani, a željan je dokazivanja, mlad je i svež je. Neću vam pominjati koliko postoji advokatskih imena, advokata koji su 20, 30 ili 40 godina advokati, poznati su, a u predmetima jako loše zastupaju interese svojih stanaka zbog toga što nisu zainteresovani za dokazivanje, nisu zainteresovani da steknu bogatstvo ili veliku naknadu u predmetu jer su obezbedili i sebe i svoje potomstvo. Mi imamo jednog kolegu koji dnevno ima u pranicama i krivicama po 15, 20 rasprava pretresa itd. Verujte mi da se i on sam šali na svoj račun, on uđe u sudnicu i kaže, ako zastupam tužioca ostajem u svemu kao tuženi u tužbenom zahtevu, a ako zastupam tuženog osporavam tužbeni zahtev i tražim da se on odbije. Prema tome, sama činjenica da neko ima pet godina iskustva ne znači i prednost, ne znači kvalitetnu odbranu, uverio sam se na stotinama primera lošeg postupanja? Recimo, jedan primer, advokat koji je specijalista baš za odbranu u krivičnim predmetima, napravio je neverovatan propust na glavnom pretresu. Radilo se o prinudi i razbojništvu i posle toga posledično silovanje. Onda je napravio propust da osoba nad kojom je prvo izvršeno razbojništvo jer je taj koji je izvršilac razbojništva ima nož je pobegao u obližnju radnju, tražila telefon da pozove policiju, pa joj navodno nisu dali telefon, onda je tražila navodno pomoć, navodno su ljudi koji su tu radili odbili pomoć i ona se zbog toga što nisu imali telefon i nisu hteli da joj pruže pomoć, vraćena na ulicu u zagrljaj razbojniku koji je posle toga silovao. Znači, verujte mi da je praksa zaista pokazala i dolazi jedno novo vreme kada se i mladi ljudi koji se sada upisuju u advokatske komore, puni dokazivanja, imaju novih znanja, imaju želju da osvoje advokatsko tržište i mislim da ovakva odredba samo ide u prilog možda nekom lobiju koji je dugo u nekim organima advokatskih komora, da bi eventualno oni imali više posle. Ne vidim razlog da se ovakav amandman ne prihvati.
Tri minuta i 45 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 73. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Narodni poslanik Zoran Anitić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, SNS je prepoznala jedan krupan previd, rekao bih, ne bih želeo da kažem da je loša namera predlagača kada je u pitanju član 3. ko može da bude branilac. Znači, jasno se definiše, tačnije, ko ne može da bude branilac - okrivljeni, oštećeni, bračni drug, eventualno kada su u pitanju oštećeni ili tužilac i sa njima živi u vanbračnoj zajednici, u srodstvu s njima, ali u potpunosti propustila postupajućeg sudiju. Mi razumemo da okrivljeni treba da bude zaštićen na neki način, ali i oštećeni treba isto tako da bude zaštićen. Postupajući sudija uz tužioca mora da se nađe u ovom članu zakona, rekao bih i u ovom stavu i mi smo u tom smislu reagovali i vi sami u ovoj raspravi nekoliko puta ste naglasili da sudija nije u potpunosti neutralan, da može da uzme i aktivno učešće u samom procesu i sasvim je nelogično da ste postupajućeg sudiju u ovom slučaju propustili i to bi praktično moglo da znači da branilac i postupajući sudija mogu da budu u bračnoj ili vanbračnoj vezi, da budu u srodstvu i nema potrebe da vas podsećam kakve su sve zloupotrebe moguće s tim u vezi, koliko to u suštini može da kompromituje sudstvo, da smo u reformi pravosuđa koja je još uvek u toku, kako vi kažete, imali jedan broj sudija koje su označene kao nedostojne, baš zato što su imali bračne drugove koji su bili advokati i da je bilo čak i rasprave s tim u vezi, da li sudija može da za bračnog druga ima advokata, koliko to šteti ugledu sudstva. Smatramo da je taj propust neophodno ispraviti. Nije nam jasno zbog čega niste našli razumevanje za ovaj amandman, jer u potpunosti stoji i u cilju je znatnog poboljšanja i izbegavanja svakih nejasnoća i, rekao bih, čak i korupcije u sudstvu u narednom periodu. Hvala vam.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 74. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Srđan Spasojević. Narodna poslanica Zlata Đerić ima reč.
Dakle, podneli smo amandman na član 74. tačka 2) kojim smo tražili da se posle reči: " za koju je propisana kazna zatvora" reči:"od osam godina ili teža kazna" menjaju rečima: "preko osam godina". U obrazloženju smo naveli - u Krivičnom zakoniku Republike Srbije za mnoga krivična dela su propisane vremenske kazne u veoma širokom rasponu, od najniže do maksimalne. Recimo, od tri do osam ili od pet do deset godina zatvora. Ovo često dovodi do nedoumica u sudskoj praksi, prilikom opredeljivanja nadležnosti za suđenje sudija pojedinac ili sudsko veće i sl. Zato smatramo da je prilikom definisanja zakonskih uslova za dodeljivanje branioca po službenoj dužnosti potrebno preciznije definisati uslov koji se tiče zaprećene kazne za konkretno krivično delo i stoga rešenje predloženo ovim amandmanom smatramo sasvim primerenim.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 75. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Pazite ovako, ovaj član govori da branioca može ili punomoćje može ovlastiti za branioca sam okrivljeni, ali može i neko drugi za njega. To su navedena lica ko to može sve da učini za okrivljenog. I tu piše, sada ćemo da čitamo, ovo je zabavno. Dakle, može on to učiniti sam, ovlastiti branioca u postupku, može njegov zakonski zastupnik, a zakonski zastupnik je, da ne ulazimo sada u definicije, kažete, bračni drug. Gde ste našli taj termin? Da li se to našli u 1973, 1974, 1968. godini, u SFRJ? Kakav bračni drug, radi se o supružniku. Pročitajte, ako se već pozivate na Porodični zakon, kada ste mi davali objašnjenja za član 2, radi se o supružniku, nađite da tamo piše supružnik, kakav bračni drug. Gde to nađoste? To je socijalistička terminologija, komunistička terminologija, bračni drug. Kaže sada dalje, srodnik u krvi po pravoj liniji, a to znači sin, ćerka, otac, majka itd, usvojitelj, svi znaju šta je to, brat, sestra, hranitelj, kažete i slušajte dalje – lice sa kojim okrivljeni živi u vanbračnoj ili kakvoj drugoj trajnoj zajednici života. Sada dolazi do poente, ako nam od početka nije bilo jasno šta je ta druga trajna zajednica života, evo razjašnjenja u članu 75. Tu se sve razjašnjava. Kada sam vas u članu 2. pitao šta vam znači terminologija – druga trajna zajednica života, vi ste meni tada objasnili da je u pitanju termin iz porodičnog prava, a ja sam vas onda pitao, dobro, ako je termin iz porodičnog prava što dvočlana? Kako to da je to dvočlana zajednica i kako to da ovde vežete za vanbračnu zajednicu? Vanbračna zajednica je zajednica koja se u svemu može upodobiti bračnom, a u pitanju je odnos dvaju licarazličitog pola. Ako je ovde u pitanju druga trajna zajednica života koja je dvočlana, znate šta znači dvočlana, dva člana ima, očigledno istog pola, a kontrario, jel tako? Pazite, čime se vi bavite, krivičnim zakonikom pokušavate da instalirate gej brakove u pravni sistem Srbije. Kako nije, šta pravite face? Kako nije kada piše, sve sam vam lepo povezao i u celoj popodnevnoj raspravi, imate stenogram, pa gledajte. Pogledajte šta radite. Pazite kakav skandal vi činite, a zaboravljate osnovnu stvar, a to je da okrivljeni ima pravo da sam angažuje branioca ili da to neko umesto njega učini. Ako smo se složili da to neko umesto njega može da učini, gospođo Malović, pustite da to učini bilo ko, ali bilo ko, nemojte ograničavati to na bračnog druga, vanbračnog druga, hranitelja, srodnike po pravoj liniji i sl. stvari. Nemojmo to činiti, jer to je potpuna besmislica, šta ako svih tih lica nema, šta ako je neko uhapšen i optužen, protiv njega se sprovodi postupak, a ovih lica nema? Ima li taj pravo da okrene kolegu sa posla telefonom i da mu kaže, angažuj mi nekog branioca, ne mogu da se setim, ti si na slobodi, lako ćeš naći. Nemojte to da radite. Ovo ide protiv interesa branjenika u postupku, namerno ga zovem branjenika, iako vi nemate termin. Ako već preuzimate anglosaksonsko pravo, preuzmite anglosaksonsku terminologiju, kako oni kažu defendet, to je branjenik, ali ne, on je vama i dalje okrivljeni, što podrazumeva krivicu. Vi sada, umesto da jednom normalnom normom koja treba da bude napredna za naše društvo omogućite nekome ko je u poziciji da se brani pred sudom ili pred krivičnim postupkom, da ga bilo ko zastupa, odnosno da bilo ko umesto njega angažuje advokata, vi ograničavate taj krug lica i u tom ograničenom krugu lica izmišljate nekakvu drugu trajnu zajednicu života, koja u našem pravnom sistemu ne postoji. Ja stvarno vas ne razumem, šta vi hoćete od svih nas, šta hoćete od građana ove države? Kakav vi ovde hibrid pravite, kakvu sprdnju pravite sa pravnim sistemom. Hajde, budite hrabri, ako ste toliko hrabri, da hoćete da napravite ovakav hibrid, ovakvu novotariju, pa učinite nešto što ide u prilog i u interes odbrane ljudskih prava. Pustite čoveka, ženu, ko god da je uhapšen ili je pod krivičnim postupkom, da bilo ko umesto njega ovde angažuje branioca, pa ako se njemu taj branilac ne sviđa, on će to reći, neće pristati na to, i u tom smislu je naš amandman. Tako smo ga napisali. Meni zaista nije jasno šta vi zapravo ovde pokušavate da uradite?
Iskorišćeno je tri minuta i 20 sekundi od vremena poslaničke grupe. Na član 75. amandman je podnela narodni poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Da.)
Tražim reč i pokušaću da objasnim, pored ovog našeg amandmana, mi smo se rukovodili i mišljenjem o nacrtu ZKP Republike Srbije, 26. maj 2011. godine, i svi svetski priznati eksperti Džeremija Mekbrajda, predsednik Naučnog komiteta Agencije za osnovna ljudska prava EU, advokat, advokatska kancelarija, Monktom, Petera Pavlina, sekretar šefa Odeljenja za krivično pravo i zaštitu ljudskih prava, Direkcije za zakonodavstvo u pravosudnom sistemu, Ministarstvo pravde Republike Slovenije, Pitar – Hajna Krenersa, glavni javni tužilac u penziji u apelacionom sudu, rezervni sudija na određeno vreme u apelacionom sudu, Holandija, svetski priznati stručnjaci. Ja da nisam pročitao, niko živi ne bi znao za ove sekretarice iz nekih ministarstava, za ove penzionere koji traže da obezbede apanažu. Oni su pročitali ovaj vaš nacrt i evo na strani 44, ne znam zašto se Aligrudić pravi naivan da ne zna, pa se kaže, treba da se primenjuje na homoseksualne i heteroseksualne zajednice. Rekli stranci, Aligrudiću, šta se ti praviš da ne znaš, čitaj šta piše ovde i oni slepo moraju to da rade. Međutim, ono što sam siguran da vam nisu rekli, a vi ste ugradili, to je ono što je obuhvaćeno ovim amandmanom. Znači, branioca po službenoj dužnosti, ako ga ne izabere, odrediće javni tužilac. Kada je to u istoriji pravosuđa bilo da javni tužilac određuje branioca po službenoj dužnosti, ovo da patentirate. Javni tužilac i odbrana su suprotstavljene strane u postupku. Kako javni tužilac može da odredi branioca. Ako istragu date tužiocu, a sve što radi branilac u istrazi svi troškovi to su troškovi istražnog postupka, nadoknađuju se kod tužioca, ne u sudu. Šta je, nešto ste prezibili ovde. Nemoguće je ovo. Kaže predsednik suda postavlja branioca po službenoj dužnosti. Ceo institut branioca po službenoj dužnosti je problematičan. Niti je ovo vaše rešenje da branioca po službenoj dužnosti se određuje prema redosledu advokata, to se zloupotrebljava, i zato su neki advokati izuzetno bogati jer nezavisno od redosleda samo oni dobijaju, kad je recimo u pitanju predkrivični postupak. Taj jedan, čuveni ćelavi Ćirić iz Niša, Boško mu nabacuje te poslove. On je uvek angažovan za branioca po službenoj dužnosti. Moguće, to da znate da je moguće. Ako bi to radila Advokatska komora, da ona odredi branioca po službenoj dužnosti, opet bi bila zloupotreba. Branioca po službenoj dužnosti treba određivati, stvarno, u vrlo specifičnim i izuzetnim slučajevima. Zašto? Prvo je nastao okrivljeni. Prvo su nastala krivična dela, pa onda advokati. Izvorno pravo svakog čoveka je da se sam brani. Ako traži pomoć i ako mu je potrebna pomoć, on neka izabere branioca, ne može niko drugi da mu izabere branioca. Slažem se u onim perifernim slučajevima, kada može dovesti se u pitanje fer i pravično suđenje zbog nedostatka kvalitetne odbrane. To su izuzeci, izuzeci, izuzeci. Vi ste od izuzetka, izuzetka napravili pravilo. Javni tužilac određuje branioca po službenoj dužnosti. To obavezno da patentirate i da mi kažete koji su stručnjaci sa fakulteta pisali tekst ovog predloga zakona kako bi pokrenuo postupak pred nastavnim naučnim većem da im se oduzme sve moguće titule akademske koje su stekli na nekom fakultetu, jer ovo što su napisali, ovo je zločin, a vi ćete da dignete ruku za ovo i vi što reklamirate svoje advokatske kancelarije kao poslanici pozicije. Da li ste pročitali ovaj član? Epohalno, evropsko. Pita Rita smislila.
Iskorišćeno je dva minuta i 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministarka pravde, Snežana Malović.
Radi objektivnog informisanja, želim da vam ukažem na činjenicu da mišljenje koje ste pročitali, prvi put čujem. Ono nije bilo predmet razmatranja radne grupe koja je sačinila ovaj predlog zakona niti Ministarstva pravde. Ne ulazim u to ni ko ga je naručio ni ko ga je uradio. Svakako želim da ukažem na činjenicu da ono nije bilo predmet razmatranja tokom izrade ovog zakona. Zahvaljujem sem.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Gospodine Krasiću, nije u redu da se obraćam direktno, ali to je stilski. Gospodine Krasiću, zaista nisam čitao to mišljenje koje ste naveli i nema razloga da se pravim lud. Da sam nešto pročitao i da to krijem, ja bih se pravio lud, međutim, ko se ovde pravi lud to će zaključiti gledaoci na osnovu rasprave, iako se ovo dešava u sitne sate za one koji budu gledali odloženi prenos. Dakle, nije suština u tome da li to piše u mišljenju ili ne piše. Da neki pritisak postoji, postoji, ali kada imate formulaciju – druga trajna zajednica života i graničite je na dva člana i uvek je vezujete uz vanbračnu zajednicu koja je očigledno heteroseksualna, pa potpuna priroda stvari navodi na to da kada govorimo o drugoj trajnoj zajednici života, da je u pitanju homoseksualna, ali sve vreme, od samog početka tumačenja odredaba zakona se trudim, gospodine Krasiću, da navedem ministarki Malović da na neki način to prizna, ali ona to ne želi. Zašto se toga stidi, zbog čega se brani od toga, zbog čega je to njoj strano? Mi smo joj dali u amandmanima koje smo predložili gipke formulacije koje će izbeći petljanje u ovo kao što je činjenica da smo prethodnim amandmanom predložili da se ovlasti bilo ko zakonom da u ime okrivljenog angažuje branioca, bilo ko ko okrivljenom odgovara, ali to očigledno ne odgovara ministarstvu i Vladi.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Tu je o braniocu po službenoj dužnosti. U stavu 2. člana 76. ste rekli ovo – Advokatska komora je dužna da u spisku iz stava 1. ovog člana, to je spisak advokata koji će zastupati po službenoj dužnosti, navede datum upisa advokata u imenik advokata i da navede datum upisa. Kaže – dužno je da prilikom sastavljanja spiska vodi računa o tome da praktični i stručni rad advokata u oblasti krivičnog prava daje osnova za pretpostavku da će odbrana biti delotvorna. Vi sada uvodite obavezu da se upiše datum upisa da bi obezbedili onu raniju normu o kojoj smo pričali kada smo rekli da razlikujete advokate po stažu za određeni kvalitet odbrane i onda još kažete da moraju da vode računa o praktičnom i stručnom radu u oblasti krivičnog prava. Zašto se toga ne manete? Zar nije dovoljno što ste izvršili šikanu nad Advokatskom komorom u Zakonu o advokaturi, nego se još time bavite i u Zakoniku o krivičnom postupku. To je prosto neverovatna stvar zbog čega to radite. Dakle, jednu profesiju koja je nezavisna, jednu komoru koja zastupa poslanike nezavisne profesije, šikanirate zakonskom normom i određujete šta i kako treba da rade. To je već dovoljno rečeno u matičnom zakonu. Nemojte raditi nešto nije neophodno u pravnom sistemu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 76. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Srđan Spasojević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Ovaj član 76. je uneo zaista jednu ozbiljnu zebnju u pravnoj javnosti Srbije i mislim da bi trebalo da ga preispitate, prepakujete i, uvažavajući sve ono što je rekao gospodin Zoran Krasić u okviru svog amandmana, podržava apsolutno njegov amandman. Mi imamo amandman koji se u istom tom članu odnosi na stav 2. gde smo rekli da se tačka na kraju briše, dodaje zapeta i reči: "kao i da se sa spiska izostavi advokate koji se izričito izjasne da ne žele da postupaju kao branioci po službenoj dužnosti". Govori se o spisku advokata koji se određuje po službenoj dužnosti, o kome je gospodin Aligrudić malo pre govorio i takođe dao jednu suvislu kvalifikaciju koja je prihvatljiva i mi smo u svom obrazloženju rekli ovako – upravo u cilju obezbeđivanja kvalitetne odbrane okrivljenog, u situaciji kada mu se dodeljuje branilac po službenoj dužnosti, mišljenja smo da je potrebno zakonom predvideti mogućnost da se advokati koji ne žele da postupaju kao branioci po službenoj dužnosti na vreme na svoj izričit zahtev izostave sa predmetnog spiska. Poznato je da u našoj praksi mnogi advokati iz najrazličitih razloga ne praktikuju bavljenje krivicom i da su u potpunosti fokusirani na parnice, privredne sporove i slično. Zato smatramo da je radi zaštite integriteta advokatske profesije i obezbeđenja kvalitetne odbrane, pragmatično ostaviti mogućnost da se oni advokati koji to izričito naglase izostave sa predmetnog spiska. Svakako moramo poštovati i praksu i iskustvo da advokati koji ne žele da budu advokati po službenoj dužnosti to sigurno neće raditi iz mnogih motiva kvalitetno, pogotovo kvalitetno po branjenika i smatramo da je ovaj amandman potpuno prihvatljiv i da bi ovaj član zakona, koji je inače problematičan, iz ova tri prethodna amandmana ste videli, da se preispita i da se usvoje.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 77. amandman je podneo narodni poslanik Vitomir Plužarević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 78. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Srđan Spasojević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, izražavam zadovoljstvo što je od pet prihvaćenih amandmana na Predlog zakona koji su podneti, tri amandmana prihvaćeno od strane Nove Srbije. Verujte da je imalo prostora još da se prihvati amandmana. U članu 78. stav 2. posle reči "ili da svako od njih izabere drugog branioca" rečenica "ako u slučaju obavezne odbrane to ne učine, postaviće im se branilac po službenoj dužnosti" briše se. Obrazloženje – neprikosnoveno pravo svakog okrivljenog da se u toku krivičnog postupka brani na način za koji smatra da je za njega najbolji, koliko god to možda neutralnom posmatraču sa aspekta pravne i opšte logike ne delovalo logično i u slučaju obavezne odbrane ne treba derogirati to pravo okrivljenog odnosno okrivljenih i ne treba nametati branioca po službenoj dužnosti. Smatramo da ovu odredbu treba obrisati iz teksta Predloga zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 80. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Srđan Spasojević. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Srđan Spasojević. Izvolite.
Ovaj amandman je povezan za članom 78. U članu 80. stav 1. tačka 5) briše se. Kako smo se rešenjem predloženim u amandmanu iz člana 78. stav 2. Predloga zakonika založili za neprikosnovenost prava svakog okrivljenog da se brani onako kako on smatra da je u njegovom najboljem interesu i predložili brisanje odredbe, koja to pravo u neku ruku derogira, to radi konzistentnosti teksta zakonika predlažemo brisanje odredbe člana 80. stav 1. tačka 5) kao jednog od razloga za razrešenje izabranog branioca.
Na član 81. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da.)
Gospođo ministre, gospodin Krasić, a nagovestio sam vam prethodno da postoji jedno mišljenje eksperata, sada bih pozvao, kada je u pitanju ocena i usklađenost sa evropskim propisima i zakonima kakvo su mišljenje dali predstavnici EU na ovaj nacrt prethodno, odnosno Zakon o krivičnom postupku koji se predlaže. U uvodnom delu, šta oni kažu? Ne bih ponavljao one eksperte koje je govorio gospodin Krasić, kaže – u ovom mišljenju se ispituje usklađenost Nacrta zakona, zakonika o krivičnom postupku iz 2011. godine čije se usvajanje trenutno razmatra i primprema u Republici Srbiji, sa evropskim standardima, a naročito Evropskom konvencijom o ljudskim pravima i njenim protokolima. Mišljenje su pripremili Pit Hajm Kremens, Piter Palvin i Džermin Makebi, eksperti Saveta Evrope. Ministre, shodno zahtevu Ministarstva pravde Republike Srbije od 1. aprila 2011. godine. Da li ste vi bili ministar od 1. aprila 2011. godine? Bili ste. Otkuda se oni pozivaju na Ministarstvo pravde? Ne znam da li je mogao ovo neko mimo vas, neću da tvrdim, ali čisto sumnjam da bi bez vašeg znanja i odobrenja i vašeg potpisa neko mogao da podnese zahtev da mu se izradi elaborat primedbi. Još nešto, pregledao sam primedbe i mišljenja ovih eksperata na ovaj predlog zakonika i video sam da su mnoge odredbe što su oni na zadnjim stranicama naveli, a ima ih više stotina, upravo su iz nacrta izbačene, a ubačene njihove u ovaj predlog. Pa, upućuje na zaključak da je ipak radna grupa ovo radno mišljenje imala i koristila. Ako ne verujete, sutra ću da vam fotokopiram, pa vi ispitajte. Sa svoje strane ću ispitati da li je ovo istina ili nije, da li su eksperti zaista ovo podneli kao falsifika, kao nešto što nije bilo zahtevano od Ministarstva. Zbunjuje činjenica da sve što se upravo ispravlja iz nacrta u predlog, mnoge odredbe se poklapaju sa datim primedbama i mišljenjima. Što se tiče amandmana, predložio sam da se u članu 81. stav 4. shodno odredbi člana 36. Ustava Republike Srbiji dozvoli pravo žalbe, kako to Ustav propisuje u članu 36. Zamislite, izuzme se branilac, nije dozvoljena žalba, rešenje ne zadržava izvršenje. Zamislite sada, javni tužilac ili sudija ima svog branioca i to je u praksi, vi ste imali posla sa takvima, korumpiranim ljudima. Šta onda? Šta se dešava ako ima sudija poslovnu saradnju, pod znakom navoda, sa advokatom? Šta ćemo onda i još da mu se ne dozvoli, recimo, branilac koji je postavljen po službenoj dužnosti, njega razrešava, ali postavlja svog prijatelja koji treba da uzme honorar i još protiv toga da nema pravo žalbe? A član 36. Ustava Republike Srbije propisuje u stavu 2. – svako ima pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke državnog organa kojim se vređaju njegova prava ili njegovi interesi. Što zaobilazite Ustav? Pridržavajte se Ustava. Mi smo u obavezi da se pridržavamo Ustava. Žalba je pravno sredstvo protiv svake odluke, kojom se vređaju prava i interesi određenog lica. Nisam ovo izmislio, ovo je izmislio ustavopisac. Hvala.
Iskorišćeno je tri minuta od vremena predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 92. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 93. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Spasojević. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 93. amandman je podneo narodna poslanica Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 94. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Jovan Palalić i Miroslav Petković. Narodni poslanik Miloš Aligrudić ima reč.
Ovde je reč o oslobođenju dužnosti svedočenja. Ko ima pravo da se oslobodi dužnosti svedočenja? Takva norma je i do sada postojala, jer zaista postoji krug lica za koje je praktično ne humano od njih očekivati da svedoče protiv okrivljenog, npr. majka, rođeni brat, sestra, otac, dete. To su nenormalne stvari. Naravno, prirodno je da se u zakoniku o krivičnom postupku takva odredba nađe. Međutim, vi ovde u stavu 1. tački 1) kažete da je pored ostalih lice koje je oslobođeno dužnosti svedočenja između ostalog lice koje živi u braku, u vanbračnoj ili, kažete, drugoj trajnoj zajednici života. Podsetiću vas na član 2. ovog dičnog Predloga zakona u kome se tvrdi da je to dvočlana zajednica. Pošto je navedeno uz bračnu i vanbračnu, da li to znači da je to neka koja nije ni bračna, ni vanbračna, a dvočlana je, trajna je i ima obeležje porodičnog života? Ako nisam bio u pravu da je striktno tumačenje ove trajne zajednice života u smislu ovog zakona zapravo gej brak, ako nisam bio u pravu, gospođo Malović, onda sam možda u pravu sada kada kažem ovo, pa ako mi negirate ovo obrazloženje, onda znači da sam bio u pravu. Ako je to trajna zajednica života koja se može upodobiti porodičnim odnosima, a dvočlana je, to znači da to mogu biti dva lica koja su jedan prema drugome kao brat i sestra ili dve sestre ili dva brata. To znači, gospođo Malović, da se tu bilo kakav seksualni odnos između njih ne podrazumeva. Ako je to tačno, to onda znači da dva lica koja neodređeno dugo vremena žive u istom stanu kao cimeri, dele istu kuhinju, dele zajednički životni prostor, hrane se za istom trpezom, koji ne moraju biti u međusobno bliskim odnosima, ispunjavaju vaše uslove da su u trajnoj zajednici života. Ako je to tačno, onda treće lice koje sa njima živi kao cimer nije. Onda oni valjda izvlače slamku da utvrde ko je taj koji otpada. Onaj koji nije otpao, po vama ima pravo da se pozove u smislu člana 94. na oslobođenje dužnosti svedočenja? Je li tako ili nije? Kažite, da li je tako ili nije? Ako nije, onda sam od početka u pravu da je trajna zajednica života na drugi način shvaćena, kako vi to kažete u članu 2. zapravo legalizovanje homoseksualnog braka, u smislu krivičnog zakona. Nema trećeg tumačenja, gospođo Malović. Ovde sam vas čekao na članu 94. Ne postoji treće tumačenje. Ili je to u smislu ovog zakona zapravo homoseksualni brak, koji vi legalizujete na ovaj način, uvodite ga na mala vrata. Ili ako to nije u pitanju, ondato otvara strahovite mogućnosti i zloupotrebe kada je reč o oslobođenju dužnosti svedočenja, zato što vam, ponavljam, u tom slučaju i cimer može osloboditi dužnosti svedočenja. Srodnik pobočne linije petog stepena koji živi sa nekim u kući, prosto nema drugi stan, ovaj je tu njega prihvatio, žive kao jedna porodica, on se oslobađa dužnosti svedočenja, jer se poziva na ovo. Ako takva dva postoje u tom stanu ili kući, jedan od njih otpada, zato što ste vi ovde naveli da je u pitanju dvočlana zajednica. A zašto taj treći otpada? Zašto ih nema četvoro, petoro, šestoro? Zašto? Koga vi ovde pravite ludim, a meni Krasić ovde postavlja pitanje, kao ja se pravim lud, pa ne znam o čemu je reč, a naravno da znam o čemu je reč. Jedini ko se ovde pravi lud, to je aktuelna vlast koja je dala ovakav Predlog zakona i na mala vrata gura nekakvu direktivu, koja treba da nam se slomi o kičmu. Zar nije interes ovog društva da napreduje? Zar nije interes ovog društva da očuva određene vrednosti koje će mu obezbediti napredak? Što mi moramo da radimo sve ono što nekom drugom padne napamet i od nas traži da bi mi dobili zeleno svetlo pitaj Boga zašta. Jedino zeleno svetlo koje će ovde na ovim prostorima da dobije za nešto i to ne nizašta dobio, to je Tači na Kosovu. Niko od nas neće to dobiti. Ni vi lično, ni vlada gospodina Cvetkovića, ni Boris Tadić. Pogledajte šta ste uradili u članu 94. Da li su vam sada jasni naši amandmani? Da li vam je sada jasno šta hoćemo? Oni čak nisu ni bili zlonamerni, da ste ih prihvatili i ovu idiotsku formulaciju izbacili "drugu trajnu zajednicu života" i prihvatili naše predloge kako da rešimo pojedine situacije iz zakona, ne bi ni bilo ove rasprave. Sa ovim ćemo se još sprdati i sprdaće se i građani Srbije, jer ste vi to zaslužili.
Tri minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 96. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Sreto Perić.
Gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, član 96. govori o zakletvi svedoka. Inače, predlog zakonika o krivičnom postupku reguliše sa devet članova svedoke. Institut svedoka i zakletve svedoka nije nešto što se uvodi prvi put ovim predlogom zakonika, niti je to prvi put uvedeno u Srbiji. Sećate se one narodne – dva bez duše, jedan bez glave. Da ne bi bilo toga u preteranoj meri, onda je već odavno počeo da se razvija institut zakletve svedoka. U principu, svaka osoba, svedok i lice za koje se veruje da će dati obaveštenje o krivičnom delu, učiniocu ili drugim činjenicama koje se utvrđuju u postupku. Svako je obavezan da se odazove pozivu da bi dao izjavu, odnosno da bi svedočio. Naravno, u ovom predlogu zakonika je predviđeno kada jedno lice može biti oslobođeno i to je nešto što je i ranije postojalo i tu nema nikakve novine. Ovim amandmanom smo predložili da se u članu 96. stav 3, tekst zakletve menja i glasi, a ono sada u Predlogu zakona stoji – zaklinjem se svojom čašću da ću o svemu što budem pitan, govoriti samo istinu i da ništa od onoga što mi je poznatu neću prećutati. Naš predlog je da umesto "zaklinjem" stoje reči "kunem se". Zaklinjanje vrši organ pred kojim se kune. Ko zaklinje predsednika Republike prilikom primanja dužnosti? Odnosno, praktično po Ustavu njegov mandat počinje da teče od momenta polaganja zakletve, zaklinje Narodna skupština. Pred kime se zaklinje svedok? Zaklinje se pred organima koji vode postupak, odnosno pred sudijom, kune se. Ništa se ovde suštinski ne menja. Ali, slušajući ovu raspravu u pojedinostima, i kada sam video koje amandmane sve niste ozbiljno uzeli, ne radi se sada o tome da li prihvatate ili ne, nego ih čak niste ni komentarisali. Mene uopšte neće iznenaditi ukoliko ne prihvatite i ovaj amandman. Mislim da bi bio ispravniji i bolji. Vi ste naveli dva razloga zbog kojih se ovaj amandman ne prihvata. Već u nekim drugim zakonima je prihvaćena ova formulacija i to je jedan razlog zbog čega niste prihvatili ovaj amandman. Drugi razloge je navodno zbog toga što se ova reč vrlo često i svakodnevno više puta ponavlja, pa zato nije mogla biti prihvaćena, odnosno promenjena. To nema nikakve veze. Kod vas nije postojala dobra volja da se delimično popravi, precizira i ništa drugo.
Četrdeset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Na član 98. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 101. i član 101. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 102. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Delić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Božidar Delić.
Gospođo ministarka, ovde se radi o članu 102. gde je predviđena zaštita svedoka. Pročitaću stav 2. – učesnika u postupku ili drugo lice koje je pred organom postupka vređa oštećenog ili svedoka, preti mu ili ugrožava njegovu bezbednosti, javni tužilac ili sud će opomenuti, a sud ga može novčano kazniti do 150.000 dinara. Suština našeg amandmana je u tome da ova cifra 150.000 dinara bude zamenjena sa cifrom do 50.000 dinara. Kada smo se odlučili za ovaj amandman, vodili smo računa i o tome, da kroz ovu Skupštinu, što vi svakako znate, različiti drugi zakoni koji imaju kaznene odredbe, bilo da su to privredni subjekti ili fizička lica, takođe su predviđene određene kazne. I u ovom zakonu, u nekom drugom delu gde se govori o veštaku i o obavezama veštaka, koji u svakom slučaju treba da ima daleko veću odgovornost prema sudu, vi ste predvideli u jednoj situaciji kaznu od 100.000 dinara, a u drugoj od 150.000 dinara, i to ukoliko odbije veštačenje. Smatramo, a to smo na kraju krajeva i kroz član 101. kod kažnjavanja svedoka i predložili. Takođe je nešto slično. Smatramo da trebate prihvatiti ovaj amandman i da je ovaj iznos od 50.000 dinara apsolutno primeren tome. Svakako da podržavamo ovaj stav koji je ovde iznet, da ni jedno lice koje se nalazi u postupku, ne može vređati oštećenog ili svedoka, pretiti mu ili ugrožavati bezbednost.
Na član 103. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Mirko Munjić.
Gospođo ministre, u toku dosadašnjih rasprava, rekao sam da smo imali dosta dobrih amandman i jako kvalitetnih obrazloženja tih amandmana. Stiče se utisak, uprkos neprihvatanju od strane Vlade ovih amandmana, da na neki način oni, bar ono što će sigurno i stručna javnost zaključiti slušajući sve ovo, u mnogome devalviraju ovaj vaš predlog zakona. Neću čitati ko je sve napisao da treba uvesti institut posebno osetljivog svedoka, ali evo ovog instituta u predlogu člana 103, gde je u stvari ovaj institut uveden kao jedan hibridni institut koji se ogleda i koji može da posluži kao nešto što se već videlo u uporednom pravu, a posebno u Haškom sudu. Ovaj član 103. daje nesagledive mogućnosti za zaštitu lažnih svedoka. Pravdate uvođenje instituta posebno osetljivog svedoka sa nekim prihvaćenim međunarodnim standardima. Gospođo ministre, upravo su ti međunarodni standardi oličeni u praksi Haškog suda pokazali kako se ovim institutom mogu štititi lažni svedoci. Nemate bolji primer za to nego što je taj kvazi Haški sud. Morate li vi da uvodite baš sve ono što je najgoreiz uporednog prava? Vi u obrazloženju pominjete samo maloletna lica i samo osobe sa invaliditetom, kao lica koja mogu da budu posebno osetljivi svedoci. Šta je sa onima za koje u članu 103. kažete da usled prirode izvršenja krivičnog dela, da usled načina izvršenja krivičnog dela, da usled posledica izvršenja krivičnog dela i drugih okolnosti, pazite, sve te široke pojmove, čine ovog svedoka posebno osetljivim? Šta je sa njima? Njih ne nabrajate u obrazloženju, a upravo je tu mogućnost za zloupotrebu. Na primer, po načinu izvršenja krivičnog dela učinilac može da bude neko ko je učinio jako brutalno krivično delo i zbog toga što je njegov kompanjon, na primer, svedok, vi mu dajete status posebno osetljivog svedoka i upravo je tu mogućnost za zloupotrebu. Upravo se tu otvara velika mogućnost za zloupotrebu ovog člana i ne samo kod načina, rekao sam, i kod prirode i kod posledica izvršenja i kod, kaže, drugih okolnosti. Zaista širok spektar u kojima možete vi vaspostaviti ovog posebno osetljivog svedoka. Zato se mi protivimo, upravo principijelno, samom institutu, dakle, uspostavljanju instituta posebno osetljivog svedoka. Hvala.
Iskorišćen je minut i 50 sekundi od vremena poslaničke grupe. Na član 104. amandman je podnela narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 105. amandman je podnela narodna poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 106. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 106. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Aligrudić, Milica Radović, Miroslav Petković i Jovan Palalić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodna poslanica Milica Radović ima reč.
Ovaj amandman se tiče mera posebne zaštite, odnosno zaštićenog svedoka. Ako je sud podatke o istovetnosti zaštićenog svedoka uskratio braniocu i okrivljenom, zbog toga što je našao da bi njihovim otkrivanjem bilo dovedeno u pitanje život, sloboda, pravo nekog drugog lica, nezaštićenog svedoka ili njemu bliskog lica, onda se postavlja pitanje zašto se uopšte istovetnost zaštićenog svedoka otkriva, a posebno zašto se otkriva 15 dana pre samog glavnog pretresa i kako je predlagač zakona došao do saznanja da ta opasnost više neće postojati? Eto, to je pitanje koje mi upućujemo. Možda ja prihvatam da ovo nisam najbolje razumela, ali iz obrazlaganja ovog amandmana mi baš apsolutno ništa nije jasno, tako da stvarno ne vidim razlog zašto bi se na taj način, ako bi ostalo rešenje kako je predviđeno u Predlogu zakona, samim tim zašto bi se dovodila u pitanje ova prava koja zaštićeni svedok ima. Znači, ne radi se o običnim pravima, radi se o onim najvažnijim pravima, pravo na život, na slobodu, na zdravlje, na sva druga prava koja su zagarantovana.
Na član 107. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 108. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Sreto Perić.
Amandman se odnosi na član 108. gde mi predlažemo da se član 108. briše. Član 108. reguliše odlučivanje o određivanju statusa zaštićenog svedoka. Ukoliko se proceni da bi neko, ko se može eventualno pojaviti kao svedok, bio ugrožen fizički, on, njegova porodica ili njemu neko blisko lice, njemu se može dodeliti status zaštićenog svedoka. Zaštićeni svedok je jedna kategorija koju Ustav Srbije ne poznaje. U ranijem periodu kada je bilo mnogo manje krivičnih dela nije ga poznavalo ni krivično-procesno zakonodavstvo. Gospođo ministar, da li ste vi pravili neku analizu od kako postoji zaštićeni svedok, da li se povećava broj izvršenja krivičnih dela ili ne? Zaista, ako se napravi analiza, videće se da je mnogo više izvršenih krivičnih dela od uvođenja zaštićenog svedoka, nego što je to bilopre toga. Mnogo je više kriminala, mnogo je više korupcije, mnogo više lakih i teških telesnih povreda, ubistava, svega je sada mnogo više nego što je bilo pre uvođenja zaštićenog svedoka. U slučaju da imamo zaštićenog svedoka, da li ste možda razmišljali da bi trebalo da se uvede i zaštićeni sudija, a potom i zaštićeni tužilac? Znači, svi oni koji učestvuju u procesnom postupku trebali bi da budu zaštićeni, ako ovo nešto znači. Najbolji primer, srpska javnost je mogla da vidi šta i koliko znače zaštićeni svedoci i koliko je to opasno, jeste Haški tribunal. Mi izražavamo ozbiljnu sumnju da ste vi prilikom izrade ovog predloga zakonika u najvećoj meri prihvatili procesne radnje iz Haškog tribunala. To ni u kom slučaju niste smeli da uradite. Videli ste da to nije sud, to je anti sud, to je nešto potpuno suprotno od toga. Valjda ste se mogli na tom primeru naučiti da ovi instituti koje vi sada uvodite zasigurno neće smanjiti ni sprečiti izvršenje krivičnih dela koja su bila do sad, niti će, pretpostavljam, postupak učiniti efikasnijim i korektnijim.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz ima reč.
Mislim opet da je zarad javnosti potrebno reći da su upravo zahvaljujući nekim zaštićenim svedocima razotkrivena mnoga krivična dela, odnosno uspostavljanjem instituta svedoka saradnika pred Specijalni sud. Na dan ubistva bivšeg premijera, Zorana Đinđića, jedan svedok je u Ulici admirala Geprata video onog koji je ubio premijera i drugo lice koje je bilo sa njima u pratnji. Taj svedok je danas mrtav. Posle atentata na Ibarskoj magistrali, takođe, jedan bitan svedok je, takođe, mrtav i oba ubistva do dana današnjeg nisu rasvetljena i nije teško pogoditi šta se sa njima desilo ili sa Zoranom Vukovićem, zvanim Vukom, pripadnikom zemunskog klana, koji je bio svedok saradnik. Prema tome, ovaj institut u toj meri ima veliko opravdanje. Treba li, recimo, pričati o mnogim svedocima Albancima, koji su trebali da svedoče u procesu protiv kosovskih Albanaca za zločine počinjene nad srpskim stanovništvom? Maltene svi od reda su mrtvi, retko ko je mogao da se pojavi pred Haškim tribunalom. Da su i oni imali ovaj institut, sigurno je da bi to pomoglo rasvetljavanju mnogih krivičnih dela. Što se tiče bezbednosti sudija, to se reguliše drugom materijom. Hvala.
Iskorišćeno je minut i 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Na član 109. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Petar Jojić.
Hvala, gospođo potpredsedniče. Vidite, ovaj član je jako problematičan. Ovo su lažovi koje mi uvodimo u naše zakonodavstvo. Lažov ne može veći biti no zaštićen svedok, za pare će sve učiniti. Mi u sudskoj praksi lažnih svedoka imali smo na pretek, a ima ih na obilje u Haškom tribunalu. Šta se dogodilo? Lažni svedoci su neki pred tim sudovima, posebno pred jednim sudom, u prethodnim proverama i razgovorima sa ovlašćenim nekim licima davali izjave i optuživali druge. Da bi u kontradiktornom postupku na suđenju izjavili drugo, jer im je onaj što im je obećao mito malo dao, a očekivali su mnogo. Kada je došao, što bi se reklo, pred Miloša, pred sudiju, sudija ga treba da ispita, osumnjičeni, optuženi, odnosno okrivljeni, koji se nazivaju, imaju pravo da se sa njim suoče. Što se beži suočiti sa takvim lažovima i prevarantima? Što to izbacujemo? Nije Srbija kriminalna država da svi moramo da kažemo – nama trebaju sada zaštićeni svedoci. Sada će država morati da ima poseban budžet za lažove. Nemojte to, molim vas. Srbija je postojala, naše pravosuđe i zakonodavstvo je funkcionisalo, ali ovaj institut nije poznat i on je veoma opasan i štetan. Šta vam on treba? On je višak ovde, štetan višak.
Na član 110. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima Mirko Munjić.
Ovaj član 110. Predloga zakona reguliše pitanje kako se čuvaju podaci o zaštićenom svedoku. Mi nismo reagovali jednostavno ni na to kako se čuvaju, ni da li se čuvaju, ni na koji način, jer, jednostavno, tražili smo brisanje ovog člana Predloga zakona iz razloga što smo, kao što sam i malo čas rekao i kao što su i moje kolege kazale, protiv uvođenja u naš pravni sistem institucije zaštićenog svedoka. To jednostavno ni naša tradicija ne poznaje, niti naš Ustav i to ne treba nikako ubacivati u naš pravni sistem. Vi kažete da uvođenjem institucije zaštićenog svedoka u stvari se štite svedoci koji svojim iskazom mogu navodno ugroziti život, zatim svedoci koji mogu ugroziti zdravlje, koji mogu ugroziti slobodu i koji mogu ugroziti imovinu većeg obima. Ja mislim da je to apsolutno demagoška priča, da je to jedna šuplja priča. Zašto? Otkad je sveta i veka, gospođo ministre, siguran sam da i vi to znate, postojali su svedoci koji su u postupku svedočili da su, na primer, bili svedoci masovnog ubistva. Na pitanje sudije – da li vi u ovoj sudnici vidite i prepoznajete lice koje je izvršilo taj masovni zločin, svedok kaže – da, to je taj okrivljeni. Dakle, obraća se sudu da prepoznaje to lice, jednostavno, suočava se u sudnici sa tim licem. Zašto sada vi uvodite tu kategoriju zaštićenog svedoka? Ovo je bilo od kada je sveta i veka. I onda su valjda svedoci mogli da budu zaštićeni, a nisu bili zaštićeni. Sad ste se vi našli da ih uvodite, neko vam je to rekao i vi to radite. Zbog čega vam treba zaštićeni svedok nego samo da bi mogao da obavi prljave poslove. To je praksa pokazala i jednostavno to je tako. Mi se protivimo uvođenju institucije zaštićenog svedoka i mislimo da je ovo apsolutno nepotrebno u našem pravnom sistemu.
Iskorišćeno je 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Na član 111. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 112. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Slično je obrazloženje kao i kod mojih prethodnika, s tim što član 12. proširuje krug lica koja treba da dobiju status adekvatan statusu zaštićenog svedoka. Predlog zakona u članu 112. kaže sledeće: "Odredbe člana 105. do 111. ovog zakonika shodno se primenjuju na zaštitu prikrivenog islednika, veštaka, stručnog savetnika i stručno lice". Ja sam zatražio da se briše odredba člana 112. jer nam je praksa jako loša. Kakva nam je praksa? Lica koja su dobila status zaštićenog svedoka štite se celi dan, odnosno određeni krug lica brine o njihovoj bezbednosti 24 časa. Šta imamo u praksi? U Novom Sadu gotovo svakodnevno gledam situaciju – najbolja kola i verovatno najstručniji ljudi rade na tim poslovima. Ali, šta rade ti ljudi? Voze zaštićenog svedoka, njegovu suprugu, njegovu decu, rođake, prijatelje, itd. To je najbolje da proverite u kafiću gde ti ljudi obitavaju, jer ne mogu u vozilu provesti 24 sata. Jel znate šta rade u kafiću? Mi znamo zašto se ide tamo. Ali, da li štitimo time i dete, time što ga vozikamo, dete, supruga, pa pijaca, pa deca u školu, itd. To građani vide, ali vi to ne vidite, vi to ne čujete. Vi samo čujete nalog – zaštićeni svedok, međunarodni evropski standard, on se mora uvesti. Sada predlažete da se u krug lica, pored zaštićenog svedoka, uključe i sledeća lica: prikriveni islednik, veštak, stručni savetnik i stručno lice. Dokle? Koliko tu ljudi treba? Koliko treba vozila? Nemamo vozila ni za normalno funkcionisanje državnih organa a sada ćemo ovde proširiti krug lica na desetine i na stotine i na hiljade. Odakle? Iz kojih sredstava da to isfinansiramo? To je štetno i nepotrebno, a praksa nam je katastrofalna. Ministre, vi ste odgovorni za to. Koga god sam pitao, bilo koja rečenica o zaštićenom svedoku, to je smešno. Narod se ruga svemu ovome. Jer, vidi praksu da je neko ko je počinio toliko krivičnih dela zaštićen, uz ogromnu pratnju, uz najbolja kola, itd. To je ismejavanje zakona, pravde, istine, itd. U svemu tome vi učestvujete. Hvala.
Iskorišćeno je jedan minut i 15 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministarka pravde Snežana Malović. Narodni poslaniče, vaša poslanička kartica nije u elektronskom sistemu. Dobacujete sa mesta i smatrate da svim tim uopšte ne kršite odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Ministarka pravde Snežana Malović je tražila reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, prosto imam obavezu da vam ukažem na razliku između posebno osetljivog svedoka, zaštićenog svedoka, svedoka saradnika ili, prema ovom novom predlogu zakona, kako se zove – okrivljeni svedok. Znači, o tome o čemu ste vi do sada pričali se odnosi na svedoka saradnika. Ove odredbe na koje ste podneli amandmane se odnose na zaštićenog svedoka, znači, svedoka koji je u krivičnom postupku, najredovnijeg svedoka, koji nije bio član određene organizacije nego ima saznanja koja mogu da pomognu rasvetljavanju. Toj osobi su potrebne određene mere koje se predviđaju ovim zakonom i nekim drugim zakonima i, naravno, predviđa se postupak u pogledu njegovog ispitivanja. Znači, sve ono o čemu ste vi govorili se odnosi na svedoka saradnika a ne na zaštićenog svedoka.
Objašnjenjem ministarke pravde, Snežane Malović, za danas završavamo rad. Rad ćemo nastaviti sutra u 10,00 časova, nastavkom pretresa u pojedinostima, odnosno raspravom po amandmanima. Amandman koji je na redu za pretres sutra, u petak, 16. septembra u 10,00 časova, je amandman na član 113. koji je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 76 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja broja narodnih poslanika čije su identifikacione kartice ubačene u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje, molim vas da poštujući odredbe Poslovnika ubacite svoje identifikacione kartice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je elektronskom sistemu prisutno 87 identifikacionih kartica, kao i da je u sali prisutan još jedan određeni broj narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Miloš Radulović, narodni poslanik Momo Čolaković i narodni poslanik Zoran Bortić. Obaveštavam vas da je saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da današnjoj sednici pored predstavnice predlagača Snežane Malović, ministarke pravde, prisustvuju i Jovan Ćosić, šef odseka u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, rukovodilac grupe u Ministarstvu pravde. Nastavljamo pretres u pojedinostima 1. tačke dnevnog reda: PREDLOGA ZAKONA O KRIVIČNOM POSTUPKU Podsećam narodne poslanike, da smo završivši juče, u četvrtak 15. septembra rad u 19,15, zastali pretresom u pojedinostima i da je na redu amandman na član 13. koji je podneo narodni poslanik Petar Jojić i pre nego što pitam da li neko želi reč, podsećam narodne poslanike o vremenu koje je na raspolaganju kako predstavnicima ili ovlašćenim predsednicima poslaničkih grupa tako i poslaničkim grupama. Partija ujedinjenih penzionera - PUPS ima na raspolaganju ukupno vreme i za predstavnika i za grupu; poslanička grupa Manjina ima na raspolaganju 11 minuta za predsednika poslaničke grupe; poslanička grupa Nova Srbija ima ukupno vreme na raspolaganju i za predstavnika i za grupu; poslanička grupa LDP, ovlašćeni predstavnik ima na raspolaganju 12 minuta i poslanička grupa ima ukupno vreme; poslanička grupa SPS - JS ima na raspolaganju ukupno vreme i za predstavnika i za grupu; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica, predstavnica poslaničke grupe ima na raspolaganju dva minuta i 15 sekundi, a poslanička grupa ukupno tri minuta; poslanička grupa Napred Srbijo, ovlašćena predstavnica ima ukupno vreme a poslanička grupa 23 minuta; poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije ima na raspolaganju ukupno vreme i za predstavnika i za grupu; poslanička grupa SRS, ovlašćeni predstavnik ima na raspolaganju 12 minuta i 30 sekundi, a poslanička grupa 13 minuta i poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima na raspolaganju ukupno vreme za predstavnika poslaničke grupe i 80 minuta na raspolaganju kao poslanička grupa. Na osnovu člana 90. dajem i sledeće obaveštenje o toku rada današnje sednice. Kada završimo pretres u pojedinostima Predloga Zakonika o krivičnom postupku biće određena uobičajena pauza od sat vremena u toku rada. Ukoliko se steknu Poslovnikom određeni uslovi i stigne nam Mišljenje Vlade na amandmane o Predlogu zakona o parničnom postupku, onda će pretres u pojedinostima početi nakon pauze koja je određena, a današnji rad završićemo, koliko to bilo neuobičajeno da se o tome obaveštavamo, po Poslovniku utvrđenom vremenu u 18,00 časova. Na član 113. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Da.)