Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 94 narodna poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštenje o odsutnosti narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Zoran Mićović, Goran Knežević, Aleksandar Lazarević, Išpanović Ištvan, Goran Jakšić, Miroslav Markićević, Velimir Stanojević, Vladan Vučićević, Dušan Mrvoš i Dejan Rajčić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG REZOLUCIJE O ZABRANI POVLAČENjA ILI ODUSTAJANjA OD TUŽBE KOJU JE SAVEZNA REPUBLIKA JUGOSLAVIJA PODNELA MEĐUNARODNOM SUDU PRAVDE U HAGU PROTIV DRŽAVA ČLANICA NATO PAKTA ZA NAKNADU ŠTETE KOJA JE POČINjENA TOKOM BOMBARDOVANjA 1999. GODINE (nastavak jedinstvenog pretresa) Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele su sve poslaničke grupe. Dajem reč narodnom poslaniku Borisu Karaičiću, a neka se pripremi narodni poslanik Branče Stojanović.
Uvažene kolege, tema je zaista veoma ozbiljna i nećemo, sem ako Ustav ne bude bio uskoro tema, imati težu temu za raspravu, temu sa više emocija i verujem teških sećanja koja naviru, kada se govori o mnogim stvarima. Pre nego što se upustimo u razmatranje ove teme, moram da kažem da sam zaista veoma nezadovoljan načinom na koji je rasprava juče vođena. Bilo je mnogo prozivki i rasprava je vođena na način koji je i suviše ličio na način komunikacije od pre pet godina. Siguran sam u jednu stvar, da ovde u ovoj sali nema nijednog izdajnika. Možda ima boljih i loših ljudi, boljih i loših političara, poštenih i manje poštenih, ali sigurno nema izdajnika. Mislim da nam takva komunikacija otežava vođenje rasprave i otežava da dođemo do rešenja koje će biti najbolje za ovu zemlju. Pre nego što kažem nešto više, hoću da vas podsetim da je argument – da je do rezolucije koja je na dnevnom redu došlo zbog Vuka Draškovića i njegove izjave, zapravo delom tačan. Tačno je da su neke od tih osam zemalja, koje smo tužili, tražile od nas da se izjasnimo o ovom pitanju. Tražile su to, naravno, od čoveka koji je za to, na neki način, ovlašćen. Slažem se sa tim da je njegova izjava netačna i nespretna. Nije dobro da ministar spoljnih poslova sebi uzima za pravo, ma kako se on zvao, da tumači stav ove zemlje o ovako važnom pitanju. Ali, te zemlje su tražile naš stav i pitale – da li vi ostajete pri tužbi ili je povlačite. Mi se zbog toga, kao parlament, moramo izjasniti. Nisam sreo nijednu osobu za ovih pet godina, kao i vi verovatno, koja je koristila drugu reč, sem agresija, od akademika pa do srednjoškolaca. Svi su se složili u tome da je reč o agresiji. Ako je to već tako, onda državi koja je trpela pod agresijom i koja je napadnuta ne preostaje ništa drugo nego da, u pomanjkanju sile, koristi pravo i pravosuđe, kao kada nasilnik na ulici napadne slabijeg, dete, ženu ili muškarca, tom napadnutom ne preostaje ništa drugo nego da ga tuži sudu. Tako ni nama nije bilo drugog načina da postupimo nego da tih osam zemalja tužimo. Ne ulazim u to da li je ishod već poznat ili nije, ali mislim da je ovo potpuno jasno. Ako je to već tako, onda moramo o ovoj rezoluciji razgovarati na dva načina. Prvo, da ova skupština jeste nadležna da o tome raspravlja. Nije nadležna da odluči. Zaista je nadležan samo Savet ministara, pogotovo oni koji podržavaju zajednicu država to treba da imaju na umu. Naravno, niko ne može da negira stav ove skupštine i da negira stav Srbije. Neće niko imati toliko hrabrosti i nemorala da drugačije postupi ako ova skupština, sa velikom većinom glasova ili jednoglasno, ako može, kaže – ne, mi smo protiv povlačenja ove tužbe. Ali, jedno je biti protiv povlačenja tužbe, a drugo je zabranjivati narednom sazivu, bilo kom sazivu parlamenta, da povuče ovu tužbu. Taj termin, ta reč zaista predstavlja problem. Zbog toga nas tri poslanika NDS ne možemo da glasamo za ovu rezoluciju. Bićemo uzdržani. Znači, zabranjivati povlačenje tužbe znači da ovaj saziv parlamenta, ako bi tako odlučio, prejudicira državne interese u narednih 10, 20 ili 50 godina. Možda za dve godine državni interes bude da povučemo tu tužbu. Možda će biti takve okolnosti da će dobitak za ovu zemlju biti veći od gubitka. Kako mi to možemo da znamo? Doveli bismo naredni saziv parlamenta ili naredni sastav Saveta ministara u situaciju da mora da krši rezoluciju ili da menja odlukom skupštine današnju odluku, da bi to uradio. Ponavljam, termin – zabrana nije najsrećniji termin i bilo bi dobro da se nađe rešenje koje izbegava ovu formulaciju. Naravno, kada sam rekao da je Skupština Srbije nadležna da razgovara o ovome, ona zaista jeste nadležna u onom smislu koji je politički, a to je da je Srbija najviše štete pretrpela tokom tih napada. Prvi vojnik koji je, nažalost, izgubio život u Crnoj Gori bio je iz Beograda. Svi oni ljudi koji su na neki način trpeli štetu, neposredno ili posredno, velikim delom su bili vezani za Srbiju. Zbog toga ova skupština ima pravo, ima zapravo i obavezu da priča o tome. Ali, odluka može biti samo u vidu preporuke, odnosno stava koji treba da obaveže Savet ministara kako treba da odluči. Za tih 78 dana nije bilo većeg jedinstva među strankama i partijama, makar ga ja ne pamtim. Bilo je delom lažno jedinstvo iz straha od tadašnje vlasti, a bilo je velikim delom iskreno. Pozivam vas da takvo jedinstvo ponovo postignemo, makar po ovom pitanju, zbog toga što će to biti veoma jasna poruka. Pozivam vas da zajedno razmislimo da li ćemo, ma kako odlučili, imati dovoljno dobrog razumevanja da budemo predmet rasprave za nekoliko meseci, kada budemo razgovarali o prijemu u Partnerstvo za mir, ako se budemo ponašali kao pre pet godina. Danas treba da se zapitamo zbog čega smo pre pet godina bili izolovani, sami, zbog čega smo doživeli da NATO na nama prvi put vežba svoje oružje? Nismo bili sami u Evropi, pogotovo ne u svetu.
Gospodine Karaičiću, vodite računa o vremenu.
Izvinjavam se, govoriću još samo oko pola minuta. U Grčkoj, u svim većim gradovima: u Atini, Solunu, Pataji i tako dalje, održavane su demonstracije sa po 20.000 ljudi, mnogo više čak nego što ih je bilo i u Beogradu. Ljudi su vrlo, vrlo trezveno, oštro, blagonaklono i prijateljski podržavali i naš narod, i ovu zemlju, a ne bilo koju vlast. U Solunu je jedna žena svoj mercedes izvela pred tenk da taj tenk ne bi kročio na našu teritoriju. Pitam vas ko bi to od nas učinio za svoju, a da ne govorim o nekoj drugoj zemlji. Ovom prilikom se, kao poslanik, zahvaljujem tim ljudima. Nama neka ostane za nauk da više ni jedna politika ne bude takva da ceo svet okrene protiv nas, nego naprotiv da se ponašamo tako da mi ne budemo ti koji će biti izloženi napadima velikih sila. Zahvaljujem. [[Aplauz nekolicine poslanika.]]
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, kao predlagač.
Narodni poslanici, razumem da govornik može da bude čak i kontradiktoran povodom ove tačke, jer je zaista teško reći: "Protiv sam povlačenja tužbe, ali sam protiv ove rezolucije". Ipak, da je pre pet godina Srbija, njena vlast, bilo ko zaslužio takve sankcije i bombardovanje, građani Grčke nas ne bi branili. To je evidentno. Oni su nas branili jer mi tu ništa nismo bili krivi. To što smo mi imali sankcije ne znači da smo ih i zaslužili. Nije tačno da je NATO nas prvi put bombardovao. Pre toga je sedam - osam godina NATO bombardovao Irak. Nije tačno da su prvi put na nama isprobali to oružje, čak je apsolutno netačno. Dobro je ovo što se svi izjašnjavate protiv povlačenja tužbe, bez obzira na to kako glasate. O ovome je javnost obaveštena. Ako i to ostane, posle ove sednice, i to je dovoljno. Netačno je da ovim obavezujemo za sva vremena Srbiju. U vezi sa tim, morate da pročitate malo i knjiga. Kapacitet ove skupštine je da naredi onima koje je izabrala, inače će da ih smeni. Ovaj saziv Skupštine ne može da kaže, da naredi šta će naredni saziv Skupštine da radi. Skupština uvek predstavlja narod. Desilo se, otkada ste vi došli na vlast, da jedna Skupština poništi odluke prethodnog saziva Skupštine i da kaže da to nije bila Narodna skupština, to što su birali neke sudije, što su neke sudije razrešili, poništavamo. To je nezamislivo. Ne može ova skupština, donošenjem rezolucije, ako je bude izglasala, da obaveže sledeći saziv Skupštine. Tada ćemo imati neku novu raspodelu. Želim da u ovom mandatu Narodne skupštine Republike Srbije, pri ovako izraženom stavu - ne odustajemo od tužbe, da se na to usudi iko od činovnika koje smo mi izabrali, jer je vlast u našim rukama. Mi odlučujemo o tome hoće li neko biti ministar ili neće. Ako ministar ne sledi naše stavove, ne može da bude ministar. Baš me briga za vaše kalkulacije, koliko vas je u Vladi, ko podržava Vladu a ko je ne podržava. Razumem kada se ne saglasite o ekonomskim pitanjima, kada podelite zabrane pa svako seče svoje. Tu već možete da imate Vladu i da se različito ponašate. Ali, ovo je nacionalno pitanje. Pitanje tužbe protiv osam država NATO je nacionalno pitanje i nijedna članica Vlade, nijedan član Vlade, ne sme da ima različit stav od stava koji zauzme Narodna skupština Republike Srbije. Govorilo je dovoljno govornika o tome da protiv NATO ne smemo da povučemo tužbu. Sada da vidim tog majčinog sina koji bi je povukao. Ovde nema političkih poena. Svi izvlačite poene. Ovo je rasprava za svakoga ko se bavi politikom. Ako imate stav svoje političke partije i priliku da ga iznesete, zašto optužujete nas da je ovo prilika za nas? Svako ovde iznosi stav svoje stranke. Vi imate još jednu izjavu ministra spoljnih poslova - da Srbi treba da izađu na izbore na Kosovu i Metohiji. Hoćemo li mi svakih mesec dana po jednu sednicu Skupštine održavati da bismo sprečili neku brljotinu koju može da napravi neki ministar koji sedi u Savetu ministara? Imate li vi dovoljno snage da onome ko je sa vama u koaliciji, a tu mislim na sve vas koji činite tu Vladu, kažete da ćuti ili da bude kažnjen kada progovori nešto što nije stav Vlade? Možda je stav Vlade Republike Srbije da Srbi na Kosovu i Metohiji izađu na izbore? Ne može da bude stav jednog koalicionog partnera, oko tako važnog pitanja, toliko različit od stava Vlade, jer onda nema te Vlade. Juče sam predložio da, vidim da je i prethodni govornik to napomenuo, to malo preformulišemo. Nemojte da kažete da zbog jedne reči ne možete da glasate protiv ovoga. Hajdete da brišemo tu reč. Nije ovde u pitanju reč, ovde je u pitanju da li hoćemo da dozvolimo povlačenje tužbe ili ne. Formulišite vi to. Sada sam predložio održavanje sednice šefova poslaničkih grupa. Hajdete da za pola sata napravimo nove formulacije. Očigledno je da smo svi protiv povlačenja tužbe, izuzev nekih, koji su izašli za govornicu i rekli da su protiv toga. To je legitiman stav, nije dobar, liči na nešto potpuno drugo a ne na odbranu nacionalnih interesa, ipak, to je stav. Ako svi želimo da tužba ne bude povučena, hajde da na to obavežemo one koje smo izabrali ili koje su izabrali oni koje smo mi izabrali. Član Saveta ministar je posebno biran, njega čak nije birala ni ova skupština, nego je ova skupština izabrala neke koji će da izaberu njega. To je tako slaba funkcija, a može da nanese veliku štetu. Neprihvatljivo mi je da svi iznosite argumente protiv povlačenja tužbe, a da mi ne usvojimo nešto što će obavezati da tužbu ne povlačimo. Tu nema mesta za dvoličnost. Nema mesta za diskusiju protiv povlačenja tužbe, jer onda nema ni objašnjenja pitanja zašto ste protiv da to izglasamo. Spremni smo mi, srpski radikali, da menjamo tekst rezolucije. Vlada predloži zakon, pa je spremna da prihvati amandmane. Spremni smo na to, ali pokažite da hoćemo to da radimo. Nemojte samo da govorite: "Ne valja vam tekst rezolucije. Mi smo protiv povlačenja tužbe, ali vam ne valja tekst rezolucije i nećemo da glasamo". Imajte malo više poverenja u mudrost građana koji gledaju ovaj prenos. [[Aplauz poslanika u sali.]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branče Stojanović, neka se pripremi narodni poslanik Slobodan Živkucin.
Uvaženo predsedništvo, koleginice i kolege poslanici, stav Socijalističke partije, vezan za usvajanje rezolucije, juče je jasno i glasno saopšten. Mi pri tom svom stavu ostajemo. Prihvatamo i predlog gospodina Nikolića, ukoliko se iskaže spremnost da se bilo šta u tekstu izmeni, da radimo na tome i da to prihvatimo. Mislimo da bi bilo dobro da rezoluciju, u ovakvom ili u onakvom obliku, danas ovde usvojimo, s tim da nastavimo da radimo kao Skupština koja je uvek iskazivala svoj stav, koji je uvek bio jedinstven kada je u pitanju stradanje srpskog naroda i ne samo srpskog naroda nego i ostalog nealbanskog življa u južnoj pokrajini Srbije. Sve je poznato, sve je jasno iskazano ko je žrtva i do koje mere ide neviđeno u Evropi, na početku 21. veka, divljaštvo Albanaca, koji ubijaju, pale, progone sve što nije albansko, pa čak i one retke Albance koji su samo neku reč rekli da bi živeli u slozi sa drugima. Naravno, to ceo svet zna. Šta taj svet preduzima? Prošlo je više od pet godina od okupacije Kosova i Metohije od strane međunarodnih snaga, čiji je zadatak da zaštite stanovništvo i uspostave mir. Kako taj mir danas izgleda? Stotine hiljada prognanih Srba, ubijenih i onih koji se vode kao nestali, popaljene kuće i crkve, preorana groblja, uzurpirana imovina, nema sigurnosti za slobodno kretanje, a ni za život. Nijedan od hiljade zločina nije rasvetljen i počinioci kažnjeni. Umesto da bude razoružana, OVK je dodatno naoružana i pod kontrolom instruktora NATO organizovana kao sadejstvo za vojnu formaciju. Posle eksalacije divljaštva i zločina u martu ove godine, osim verbalnih osuda, malo šta je učinjeno na zaštiti Srba i kažnjavanju počinioca zločina i sankcionisanju izazivača. Sve više se istina o ovome probija u svetu, ali to nažalost ne uznemirava svetske centre moći, gde traje nepromenjena šematizovana slika da su u svakom slučaju jedini krivci Srbi. Čak kad ih na svojoj predačkoj zemlji skoro više i nema. Za velike moćnike daleko je lakše da nađu "iglu u kosmosu" i tragove nove energije na Marsu, nego ubice dečaka u Goraždevcu i Gračanici. To je slika ili samo kroki multientičkog, multikonfesionalnog, multikulturalnog mira na Kosovu i Metohiji. Ovakva situacija, dame i gospodo, nastala je posle divljačkog bombardovanja naše zemlje od strane zemalja NATO-a. To je, zapravo, direktna posledica tog vandalskog čina. Upitajmo, ponovo i jasno, da li postoji odluka Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija za bombardovanje Jugoslavije, koja nije izvršila agresiju ni na jednu drugu zemlju? Ko je i na osnovu čega utvrdio činjenice o tzv. humanitarnoj katastrofi? Kako izgleda puna istinao Račku, u svetlu svih i tada poznatih činjenica? Ko je odgovarao za laži ko je su poslužile kao izgovor za agresiju na Jugoslaviju? Sa kojim i kakvim pravom su ubijani ljudi, vojnici i civili, rušeni objekti? Ko je određivao legitimne ciljeve, ulice i trgove, bolnice, škole, zabavišta, kuće i stambene četvrti, staračke domove, mostove i puteve, fabrike i pruge, energetska postrojenja, sisteme vodosnabdevanja, pijace i vašarišta, televizije, izbegličke kolone, groblja, putničke vozove i radničke autobuse? Ko je kasetnim bombama ubijao stanovništvo u dvorištima kuća i ostavio zauvek našim, a i mladim generacijama uranijumska zračenja? Milosrdni anđeo, u liku veštice i pratećih đavola, uništio je u Srbiji ono što su generacije stvarale sofisticirano, iz nebeskih visina, precizno, smrtonosno. Ostale su trajne, još nedovoljno sagledane posledice za naš život i život generacija koje dolaze. Mi danas to treba da zaboravimo, da oprostimo. Ne možemo, a možda moramo. Moramo, a opet ne smemo. Moramo, a opet treba ozbiljno da promislimo. Mislim da moramo da pitamo narod. Zato ova Narodna skupština treba da donese Rezoluciju, ne smemo tek tako da idemo i svašta da govorimo i obećavamo po belom svetu, kao što to radi aktuelni ministar inostranih poslova, gospodin Vuk Drašković. Zato još jednom kažem - dokument, koji se zove Rezolucija, u ovom ili u nekom drugom tekstu, to je nešto što treba da Narodna skupština izglasa, da donese i da bude obavezujuće za sve ljude koji na ovakav ili onakav način predstavljaju našu zemlju svuda po Evropi i svetu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Živkucin. Neka se pripremi Gordana Pop-Lazić. Izvolite.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, mi iz Srpskog pokreta obnove i Nove Srbije smo u toku jučerašnjeg dana i danas u prilici da slušamo mnoge stvari koje smo imali, nažalost, prilike da slušamo u periodu od 1990. do 2000. godine. U situaciji smo da nam se u život vraćaju stvari, za koje smo verovali da se više nakon 2000. godine neće ponavljati. Od 1990. do 2000. godine, dakle čitavu deceniju, imali smo priliku da na vlasti budu oni koji su, ispostavilo se nažalost, kreatori naše nacionalne nesreće i tragedije i tvorci sunovrata naše države. Ispostavilo se, nažalost, da se u proteklih deset godina, dakle od 1990. do 2000. godine, stalno događalo nešto u šta mi nismo želeli da verujemo. Kad god smo sami sebi postavili pitanje - da li je moguće da će se ovo dogoditi i da li je moguće da će vlast učiniti to na štetu nacije i države, i kada smo god zaključili da to verovatno nije moguće, upravo se to događalo i upravo je nakon tih odluka, političkih poteza, i nacija i država gurane u sve veći sunovrat i provaliju. Mi smo, podsetiću vas, zahvaljujući doslednom mirotvornom političkom angažovanju, i kakvom god političkom angažovanju, raznih fraza u periodu od 1990. do 2000. godine, podsetiću vas, uvlačeni u ratove u kojima nismo učestvovali, koje smo redovno gubili. Mi smo, kao vrhunac svega, zahvaljujući toj doslednoj mirotvornoj i kakvoj god drugoj politici Slobodana Miloševića, njegove supruge i njihovih patriotskih saveznika, dovučeni do 1999. godine, do te tako tragične godine za naciju i državu. Bio je Rambuje u februaru, bio je prvi predlog, onda je, zahvaljujući toj maločas pomenutoj mudroj i nadasve doslednoj mirotvornoj i kakvoj god drugoj politici Slobodana Miloševića, taj prvi dokument iz Rambujea odbijen, iako je Srpski pokret obnove tvrdio da ga treba prihvatiti, da ga treba odmah zgrabiti i da treba sprečiti katastrofu i nesreću koja se nadvisila nad nama. Šta se događalo dalje? Kao kazna, stigao je drugi dokument iz Rambujea. Zahvaljujući već onoj politici, mudroj i svakojakoj drugoj politici Slobodana Miloševića i njegovih saveznika, taj dokument je, takođe, odbijen. Onda je došlo do nečega što je, naravno, tragedija - došlo je 24. marta 1999. godine do agresije na Srbiju i Crnu Goru, tadašnju Saveznu Republiku Jugoslaviju. To je agresija, to jeste tragedija i zločin. Došlo je do ubijanja civila, rušenja objekata i mi smo, Srpski pokret obnove, bezrezervno, svako u skladu sa svojim mogućnostima, stali u odbranu zemlje, u odbranu nacije. Niko nije pobegao van zemlje. Niko nije ispustio šansu da doprinese koliko god je to moguće da stane u odbranu nacije i države, jer smo tvrdili, to je juče citirano, a i danas tvrdimo da to jeste bila agresija, da jeste to bio čin koji niko normalan i niko dobronameran ne može da odobrava, a još manje da opravdava. Naopako, ko je taj ko može da kaže da je agresija 1999. godine nešto dobro, nešto što je bilo potrebno ili nešto što je za opravdavanje. Ne, ali mi sada imamo sledeću situaciju – danas mi razgovaramo o posledicama agresije 1999. godine koja, kao što vam je poznato, jeste posledica one mudre mirotvorne, nadasve pametne i nepogrešive politike Slobodana Miloševića, njegove supruge i njihovih tadašnjih patriotskih saveznika. Dakle, te patriote su tom svojom mudrom politikom izazvale posledicu, a posledica je bombardovanje naše zemlje, ubijanje civila, ubijanje dece. Sada, onaj ko nas je 10 godina uvodio u ratove, ko nas je 10 godina upropaštavao, i naciju i državu, bio je dovoljno pametan i za period te vladavine je rekao – dobro, sada ću da podnesem ovu tužbu. Podneta je tužba. Tužba egzistira već pet godina, podneta je 29. aprila 1999. godine. Mi danas raspravljamo u Skupštini Srbije o tome šta nam je činiti kao naciji, šta nam je činiti kao državi. Nije sporno da nam se dogodilo to što nam se dogodilo, nije sporno da su ti podaci takvi kakvi jesu, jer smo čuli mnogo puta do sada o tragičnom bilansu bombardovanja, o tragičnom bilansu kada je reč o broju poginulih, o broju srušenih objekata i o katastrofi koja nas je zadesila. Nije to sporno i nije to nešto pred čim treba zatvarati oči. Ali, političari koji sede u ovoj skupštini, političari koji treba da gledaju unapred, valjda moraju da predvide šta je sada u ovom trenutku, u ovom odnosu snaga dobro učiniti za svoj narod i svoju državu. Političari koji sede ovde, u koje građani, pretpostavljam, imaju poverenja da će mudro i promišljeno odlučivati, ne mogu i ne smeju da sa digitronom u ruci kalkulišu koliko će im ova ili ona izjava podići rejting sopstvene stranke i koliko će sutra, umesto sadašnjeg broja, u Skupštini Srbije imati poslanika, zanemarujući činjenicu da su tim svojim delovanjem naneli štetu naciji i državi. U periodu od 1990. do 2000. godine mi smo se naslušali raznoraznih milozvučnih, kvazipatriotskih parola koje su mnogim građanima lepo zvučale i bile prijatne za uši. Ali, kad god su te kvazipatriotske parole bile milozvučne, prijale ušima, tako smo ih odmah, vrlo brzo osetili po leđima i kao nacija i kao država. Bilo je sve dublje sunovraćanje u provaliju i nacije i države, zahvaljujući tome što se neko "dobro" dosetio da plasira ono što će obezbediti trenutnu podršku birača, što će se dopasti ljudima, bez obzira što će već sutra to i naciji i državi naneti ogromnu štetu. Nije se o tome vodilo računa, uvek su ti stranački interesi i ta politička kalkulacija stavljani iznad državnog i iznad nacionalnog. Šta imamo kao posledicu? Kao posledicu imamo da nam je država u ovakvom stanju u kakvom jeste, da smo mi sada u krajnje podređenoj i ponižavajućoj situaciji na međunarodnom planu, da smo u situaciji da nam se može dogoditi šta god međunarodna zajednica proceni i šta god proceni da nam treba učiniti. Dovedeni smo u nezavidan položaj i danas razgovaramo o ovoj rezoluciji kojom se traži zabrana povlačenja tužbe. Mi prihvatamo da postoji i takav politički stav. Prihvatamo da neko zaista tako misli i zaista u to veruje. Ali, podsetiću vas da se u obrazloženju ove rezolucije, kao razlog za hitan postupak, navodi da nedonošenje ove rezolucije, dakle ako se kojim slučajem usudimo da ne donesemo ovu rezoluciju, a ja verujem da se s obzirom na novostvorenu većinu u Skupštini Srbije ta rezolucija neće doneti... Nažalost, ta rezolucija će ipak biti donesena. Ali - nedonošenje ove rezolucije može da prouzrokuje nesagledive i neotklonjive štetne posledice za život, zdravlje, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Molim vas, kakvo obrazloženje! Sjajno obrazloženje, dovoljno obrazloženje da odmah shvatimo da će ako ne donesemo ovu rezoluciju biti nesagledivih posledica po zdravlje, život, funkcionisanje i sve ostalo što možemo da smislimo. To je zaista veoma ubedljiv argument i normalan čovek bi odmah pomislio - daj da glasam za ovo, ako će stvarno nedonošenje ove rezolucije to da proizvede, daj da to izglasamo i da tih posledica ne bude. Za svaki slučaj ljudi su se dosetili i kažu – onaj ko preduzima radnje suprotne ovoj rezoluciji, taj je izdajnik, ali nedostaju i reči "strani plaćenik", tako da bi to verovatno ovde trebalo aneksirati. Šalu na stranu, da nije tužno bilo bi veoma smešno. Moram da kažem da nas ovaj predlog rezolucije upućuje da ne treba ni po koju cenu povući tužbu i da to može doneti ove posledice koje su ovde napisane. Pitam vas, šta je to argument koji treba da nas ubedi da ne treba da povučemo tužbu? Koji je to ozbiljan argument? Šta je to argument? Šta nam nepovlačenje tužbe donosi? Juče je ovde gospodin Toma Nikolić rekao – sudbina tužbe određuje sudbinu Srbije. Ako je to tako, ja ću da se složim sa gospodinom Nikolićem da sudbina tužbe određuje sudbinu Srbije. Ko je taj ko će da preuzme političku odgovornost ako ne povučemo tužbu i ako tužba bude odbačena u oktobru i ko je taj ko će u slučaju da se Srbija ponovo dovede u veoma tešku, gotovo bezizlaznu situaciju, reći – da, ja sam predlagao, mi smo predlagali da se tužba ne povuče, mi snosimo političku odgovornost. U poslednjoj deceniji proteklog veka bez ikakve političke odgovornosti se činilo sve i svašta i nanosila šteta naciji i državi. Onaj ko predlaže da se tužba ne povuče, podsetiću vas, ubeđivao nas je te 1999. godine da je potrebno samo još malo da izdržimo pod bombama, samo još par nedelja da nas bombarduju i uništavaju, da nas ubijaju još samo nekoliko nedelja i onda će se, kada mi to izdržimo, raspasti NATO pakt, raspašće se Amerika; onda će i Amerika i Engleska biti "zemlja proleterska", ali samo to oni još nisu znali, mi bismo hteli to da im saopštimo, da oni to saznaju. Taj koji nam je to objašnjavao, koji je ubeđivao narod da treba izdržati bombardovanje, da treba uporno trpeti bombe i prolongirati bombardovanje, jer će se NATO pakt raspasti, taj nas je takođe ubeđivao, podsetiću vas, da smo mi pobedili NATO. Evo, imamo prilike da se podsećamo na to, nije to tako davno bilo, i mnogi političari iz tadašnje vladajuće garniture i generali su rekli - mi smo pobedili NATO pakt. Oni su ubeđivali narod u jednu takvu besmislicu, očekujući da narod u to veruje. Nažalost, deo našeg narodaje u to i poverovao. Sada ti isti koji su tvrdili da treba izdržati još malo pa će se NATO pakt i Amerika raspasti, koji su nas ubeđivali da smo mi pobedili NATO pakt, kažu - nemojmo povlačiti tužbu, idimo do kraja u konfrontaciju sa međunarodnom zajednicom, ostanimo pri tome, bez obzira na posledice. Rečeno je juče, upamtio sam, da treba da imamo neki znak države, neki znak dostojanstva. Kakav je to znak dostojanstva i kakav znak državnosti? Dakle, pretpostavljam da ti koji kažu nemojmo povući tužbu protiv NATO pakta, verovatno da je Međunarodni sud pravde u Hagu prihvatio nadležnost i da će prihvatiti tužbu, očekuju da će Međunarodni sud pravde u Hagu, kada prihvati tužbu protiv osam zemalja članica NATO pakta, doneti odluku kojom će Srbija i Crna Gora dobiti spor protiv tuženih zemalja članica NATO pakta. Podsećam vas na činjenicu da je ova rezolucija ipak falsifikat, jer se rezolucija odnosi na povlačenje tužbe za ratnu odštetu. Ne, tužba je podneta za genocid. Dakle, onaj ko insistira da se tužba bezuslovno i bezrezervno podnese i da se ne povuče duboko veruje da će sud pravde u Hagu doneti presudu kojom će reći da su Nemačka, Engleska, Francuska, Italija, Holandija, Belgija, Portugal i Kanada genocidne zemlje. To su genocidne nacije. Kada Međunarodni sud pravde, po ovima koji zagovaraju opstanak ove tužbe, donese takvu presudu da su ove zemlje genocidne, onda će, pretpostavljam, ako u to verujete, sud doneti presudu da se 100 milijardi dolara lepo uplati na račun Srbije i Crne Gore i da će to tako biti. Pitam vas, da li je zaista moguće da neko veruje u ovakav rasplet događaja? Da li je zaista moguće da neko pokušava to svoje verovanje da nametne građanima, da nametne svima nama ovde? Da li vi zaista verujete da će sud doneti ovakvu presudu, da će sud uvažiti ovo o čemu vi pričate? S druge strane, ukoliko mi povučemo tužbu... A odmah da vam kažem, mi znamo da danas neće biti donesena odluka kojom se odustaje od tužbe, znamo da će se doneti, većinom, suprotna odluka. Mi predlažemo da se razmisli šta mi dobijamo, da se donese pametna odluka. Predsednik poslaničke grupe DSS juče je konstatovao da povlačenje tužbe ne može doprineti poboljšanju naših odnosa sa međunarodnom zajednicom. Iz toga izvodim zaključak: tuženje i opstanak tužbe može doprineti poboljšanju naših odnosa sa međunarodnom zajednicom. Ako neko veruje da ćemo mi naše buduće odnose sa međunarodnom zajednicom, sa Evropskom unijom i Vašingtonom, koji treba da budu građeni na uzajamnom poverenju, na povezivanju u evroatlantskim integracijama, zasnivati na ovoj i sličnim tužbama i ako ćemo verovati u to da ćemo ući u Partnerstvo za mir, u Evropsku uniju, u sve te evroatlantske integracije i da ćemo privući strane partnere tako što ćemo se stalno konfrontirati sa njima i insistirati na nečemu za šta ne možemo da se izborimo, onda verujem da smo u ozbiljnom problemu. Dakle, šta bismo dobili ako ovu tužbu povučemo, a vidim da to neće biti moguće. Dobili bismo tog momenta uvažavanje međunarodne zajednice i shvatanje da smo raskinuli sa kontinuitetom politike Slobodana Miloševića, da više ne stojimo na braniku te katastrofalne anacionalne, anticivilizacijske politike Slobodana Miloševića. Šta bismo dobili - dobili bismo širom otvorena vrata u evroatlantskim integracijama i širom otvorena vrata Evropske unije. Šta bismo još dobili? Dobili bismo pritisak na Bosnu i Hercegovinu i na Hrvatsku, zato što smo mi uradili taj akt dobre volje, da oni pod pritiskom Vašingtona i drugih jakih međunarodnih faktora povuku svoju tužbu. Nismo čuli šta dobijamo ukoliko tužba ostane. Ozbiljan argument ovde nismo čuli. Zbog toga je ovo pitanje jako važno, da se kaže - da, mi jesmo za to da ostane ova tužba, mi snosimo političku odgovornost za posledice konfrontacije ako ova tužba ostane na snazi, kao što mi kažemo - mi snosimo političku odgovornost za ovaj naš hrabar politički potez, i da kažemo, ljudi moji, s obzirom da je ishod isti, s obzirom da će verovatno tužba biti odbačena, nažalost, onda mi snosimo političku odgovornost, jer smo pogrešno procenili i mi ne treba više time da se bavimo. Toga ovde nema. Politička neodgovornost, politička nepromišljenost ovde se promoviše u najviši nacionalni i državni interes, bez pravog i valjanog obrazloženja. Dakle, apelujem na poslanike da se dozovemo pameti i da razmislimo o tome šta je to u interesu nacije, šta je zaista u interesu države, a šta je u interesu političkih stranaka, šta je u pojedinačnom političkom interesu. Budite sigurni da niko dobronameran neće prihvatiti našu ruku i naš zahtev za uključenje u evroatlantske integracije ukoliko ostanemo pri ovome. Imamo šansu da aktom dobre volje, aktom povlačenja tužbe poentiramo na međunarodnom planu, samo dotle dok Međunarodni sud pravde u Hagu ne odbaci tu našu tužbu. Posle toga, sve ono što budemo radili nema nikakve veze. Uvažavajući činjenicu da se sud već proglasio, 8. aprila 1993. godine privremeno, a 11. jula 1996. godine definitivno, nadležnim za tužbe BiH i Hrvatske protiv SRJ, mi smo u rukama međunarodnih snaga, odnosno međunarodne zajednice, onda zapravo nemamo nijedan argument da se borimo za interes nacije i države. Zato sam siguran da treba da se dozovemo pameti, da kažemo da li je patriotizam briga o rejtingu sopstvene stranke i povećanju broja poslanika ili je patriotizam briga o interesima nacije i države. Verujući da je u pitanju ovo drugo, izneo sam naš predlog koji ovde većinom neće biti usvojen, ali želimo da se zna ko je govorio jedno, ko je govorio drugo i želimo nakon oktobra meseca da sednemo ovde i da kažemo šta su posledice onoga što će se dogoditi, ko je za te posledice odgovoran, šta je predlagano i ko je predlagao to što će se dogoditi. Hvala.
Hvala. Replika, narodni poslanik Zoran Anđelković, pa gospodin Proroković.
Gospodin je više govorio o prethodnih 10 godina nego o suštini rezolucije koja se predlaže. Ovde je na dnevnom redu 78 dana bombardovanja, a ne 10 godina. To što vi imate patološki odnos prema Slobodanu Miloševiću, to se ne leči ovde, to se leči u drugim institucijama i molim da to tamo nastavite da lečite. To je vaš problem. Ali, taj servilan odnos koji vi pokazujete je potpuno dvostruki. Rešite pitanje vašeg položaja. Ko je prvi u ovoj zemlji formirao tzv. paravojne formacije "belih orlova"? Vi, gospodo, i Vuk Drašković. Ko se prvi u ovoj zemlji i na koji način odnosio servilno prema onima koji su nas bombardovali? Nije ovde reč o patriotizmu, nego o odgovornosti. Da li bi bila odgovornost kad izađete ovde za govornicu pa kažete da je neko nekoga ubio; jeste ga ubio, ali zbog pravde, zbog odnosa prema tom komšiji, zbog odnosa prema toj porodici, mi ne treba da tužimo toga i ne treba taj da odgovara. O tome je ovde reč. Ovde je reč o odgovornosti prema 330.000 ljudi koji su proterani, o odgovornosti prema 1.200 onih koji su nestali, ovde je reč o onih 50.000 kuća koje su zapaljene, reč je o odgovornosti prema onih 200 crkava i manastira koji su uništeni i zapaljeni na Kosovu i Metohiji. Vaš odnos pokazuje da biste vi i posle 17. i 18. marta 2004. godine, kad bi nas bombardovali, rekli - Srbi su krivi što su proterivani... (Predsednik: Gospodine Anđelkoviću, upozoravam vas, član 100. stav 2 - narodni poslanici dužni su da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem. Ovo je uvredljivo. Budite ljubazni, nastavite da govorite sa uvažavanjem. Odnosi se na sve poslanike.) Gospodine predsedniče, lično sam povređen zato što sam u vreme bombardovanja bio u Prištini, dok je on bio na nekom drugom mestu. Verovatno bi to trebalo gospodin da objasni svom predsedniku opštine u Varvarinu, svom članu, čija je ćerka Sanja Milenković poginula na mostu, da on povuče tužbu pred nemačkim pravosuđem protiv onih koji su taj most srušili pored toliko hiljada ljudi, gde je poginulo 15 ljudi, gde je poginula i Sanja Milenković, da njen otac treba da povuče tužbu protiv Nemačke gde se još uvek vodi spor. Onda bismo mogli da govorimo o korektnom međusobnom odnosu, o tome šta se dešavalo tih 78 dana i šta se dešavalo sve vreme bombardovanja. Ovde nije reč o genocidu, nije reč o tužbi za genocid, to je samo jedna tačka, ovde je reč o isterivanju pravde. Kada je reč o odnosu sa međunarodnom zajednicom, ovde se ne uništava odnos sa međunarodnom zajednicom, niti se prekida, jer po toj logici mi ne bismo sarađivali sa Bosnom i Hrvatskom. Ko nas sprečava da potpisujemo ovoliko sporazuma sa Bosnom i Hrvatskom? I treba. Treba i sa međunarodnom zajednicom, ali je pravda nešto drugo. Isterajmo pravdu. Ako drugi kaže da nije nadležan, to je druga stvar, ali mora da se zna šta je istina i da li neko ima pravo neku zemlju i neki narod da bombarduje, bez odluke Saveta bezbednosti i onih nadležnih institucija koje na to imaju pravo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković, replika.
Hvala. Gospodine Živkucin, ovde imam stenogram sa jučerašnjeg zasedanja i ceo govor predsednika poslaničkog kluba DSS gospodina Miloša Aligrudića, nigde nisam našao tvrdnju koju ste izrekli. Gospodin Aligrudić je rekao nešto što je stav DSS-a i što ću ponoviti, a to je da tužba opterećuje naše odnose svakako, ali ne presudno. Podsetiću vas da su u Partnerstvo za mir primljeni i Azerbejdžan, i Tadžikistan i Belorusija. Nemojte mi reći da su tamo demokratski sistemi, gde su Nazurbajev, pokojni Alijev, Lukašenko, a da u Srbiji nije, pa oni mogu da budu primljeni, a mi ne možemo da budemo primljeni. Podsetiću vas da je EU primila u punopravno članstvo Republiku Sloveniju, a da je u istoj toj Sloveniji referendumom odbijeno da se pravi džamija u Ljubljani. Koje je to kršenje ljudskih prava? Ne postoji politička volja ili nije preovlađujuća politička volja da se Srbija i Crna Gora primi u Partnerstvo za mir. To nije isključivo zbog tužbe. To je i zbog odnosa sa Hagom i zbog odnosa koji vladaju na Kosovu i Metohiji, te stvari će se ubuduće rešavati. A, ukoliko mi povučemo sada tužbu, šta će se desiti? Desiće se da će tužbe protiv SRJ, odnosno Srbije i Crne Gore kao sukcesora SRJ, podnete od strane BiH i Republike Hrvatske, ostati na snazi i da ćemo mi ratnu štetu morati da platimo. Hvala.
Gospodin Živkucin je ovlašćeni predstavnik. Samo još jedno obaveštenje. Primili ste ostavku Milka Štimca na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ove ostavke, sa predlogom da Narodna skupština, na osnovu člana 88. stav 1. tačka 2) i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata narodnog poslanika Milka Štimca danom podnošenja ostavke. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku Milku Štimcu, izabranom sa izborne liste G17 plus - Miroljub Labus. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Po Poslovniku, gospodin Živkucin.
Bila je povreda Poslovnika, član 100, jer u članu 100. se govori da se poslanici obraćaju drugim poslanicima u Skupštini Srbije sa uvažavanjem. To gospodin Anđelković nije uradio. Obratio se nama sa neuvažavanjem i zbog toga moram da reagujem, jer gospodin Anđelković se uzbudio i govorio je o tome da ovde nije reč o patriotizmu, nego o odgovornosti. Dakle, govorio sam upravo o tome da u poslednjoj deceniji proteklog veka nije bilo reči o patriotizmu, već o neodgovornosti. Da je bilo reči o patriotizmu, pravom patriotizmu, a ne kvazipatriotizmu, onda se nama sve te tragične, ružne stvari, kada je reč o naciji i državi, ne bi događale. Da je bilo reči o odgovornosti, onda nam se takođe te ružne stvari ne bi događale. Međutim, to nije bio slučaj, na sceni su bili ljudi koji su imali prilike da budu na vlasti i da rade stvari koje su bile katastrofalne i po naciju i po državu. Dakle, nema nikakvog razloga da se neko uzbuđuje i da gubi nerve zbog toga što govorimo istinu. Ovom narodu konačno neko treba da saopšti istinu, da bude dovoljno hrabar i da kaže – slušajte, nije prijatno to što moramo da čujemo, nije prijatno to što moramo sada da uradimo, jer smo dovedeni dotle da to moramo da slušamo i da to moramo da uradimo, ali zarad budućnosti mi moramo tako činiti. Gospodine Prorokoviću, što se tiče govora gospodina Aligrudića, ja sam zapisao. Gospodin Aligrudić je, proverite u stenogramu, rekao da povlačenje tužbe ne može poboljšati položaj naše zemlje. To je rekao. Ja sam to zapisao. Iz toga sam izveo zaključak da opstanak tužbe može poboljšati položaj naše zemlje. Logičan je zaključak. Ako u to poverujemo, onda ćemo, verovatno, imati problem.
Molim sve narodne poslanike, ovo više neću dozvoliti. Ako je poziv na Poslovnik na osnovu člana na koji je predsednik već upozorio govornika, ne može se koristiti povreda Poslovnika za replike i ubuduće ću oduzimati reč. Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, neka se pripremi narodni poslanik Vladimir Homan.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka je prilikom podnošenja ove rezolucije bila ubeđena u to da će ovaj parlament jedinstveno prihvatiti ovu rezoluciju. Nažalost, očigledno je da se to neće desiti i da sem jedne poslaničke grupe, koja je potpuno otvorena u tome da podržava stav svog predsednika stranke i, nažalost, ministra inostranih poslova, sve ostale poslaničke grupe nemaju hrabrosti da izreknu to isto, iako mislim da zastupaju potpuno identičan stav. Dakle, nismo za povlačenje tužbe – kažu svi oni koji ne bi da prihvate ovu rezoluciju, a vrlo dobro znaju da je gospodin Boris Tadić u Americi dobio naređenje da to mora da se uradi i da je Robertson prilikom posete Beogradu rekao – morate da odustanete od tužbe. To, naravno, ne znači da BiH i Hrvatska moraju da odustanu od tužbe. To je balkansko pitanje, to nas ne interesuje. Te dve stvari nisu povezane. Naravno, i mi mislimo da nisu povezane, ali to je stav tog Robertsona, koga je, između ostalog, ministarstvo vojno odlikovalo visokim odličjem. Ako to nije poniženje za ovu državu i za ovaj narod, ja onda ne znam šta je poniženje. Izvinjavam se, ali nakon izlaganja mog prethodnika iz poslaničke grupe SPO neću moći da svoje izlaganje izvedem onako kako sam zamislila, kao profesionalni političar, bez pokazivanja emocija. Moram da priznam da sam veoma dirnuta svim onim što vidim da se dešava u ovoj zemlji i što će se desiti, jer smatram da je ovo trenutno najkrupnije državno pitanje, oko koga očigledno nećemo moći da postignemo saglasnost. Ja ću vas vratiti malo u istoriju, 60 godina unazad. Šta se dešavalo posle Drugog svetskog rata? To ću učiniti ne bih li vas ubedila da je scenario potpuno isti i da su posledice potpuno iste. Pripremajući se za ovu sednicu, pročitala sam literaturu. Jedna od tih knjiga je knjiga "Ratne reparacije iz Drugog svetskog rata i Nemačka" dr Ljubomira Jovanovića. Uvaženi profesor dr Milan Pak je recenzent te knjige. Između ostalog, on tu kaže: "Naime, interes pojedinih republika za realizaciju reparacija nije isti, jer ni ratna šteta ni broj žrtava rata nije isti kod svih republika." Ovo kažem zato što je ista situacija i danas, ako poredite zainteresovanost Srbije i Crne Gore za rešavanje ovog pitanja. "Nisu ni male razlike u tim interesima. Naprotiv, one su toliko velike da pojedini funkcioneri koji pripadaju manje pogođenoj republici otežavaju ostvarenje zajedničkog cilja." To je istina. "Sizifovske napore prati slaba organizovanost, neumešnost, neadekvatni putevi i nedovoljno kvalifikovani zastupnici." Ako su savetnici gospodina Vuka Draškovića profesor Stojanović i njemu slični, nije čudo što Vuk Drašković, koji je ionako po prirodi neodgovoran čovek, donosi ovakve odluke i iznosi u javnost ovakve tvrdnje, kao što ih iznosi. "Ređi pojedinci koji su se savesno i stručno angažovali u svemu ovome nisu bili dovoljni da se postignu zadovoljavajući rezultati. Analizirajući višeslojnu problematiku, slabosti pa i nedoslednosti međunarodnog prava, pomenućemo samo Halštajnovu doktrinu, sa prekidom diplomatskih odnosa tada sa Jugoslavijom, zatim Londonski sporazum, koji praktično dalje odlaže realizaciju reparacija, da bi kulminacija bila dostignuta Brionskim sporazumom, čija neodređenost dovodi do teško razumljivog rezultata. Isplata ratne štete na kredit, i to pod nepovoljnim uslovima otplate, sa licemernim zaključkom da će ovi problemi biti rešeni putem daljeg razvoja dvostrane trgovinske saradnje, koja je godinama pre potpisivanja ovog akta pokazala deficit sa jugoslovenske strane." Ista je situacija i sada. Takođe mi je do ruku došla knjiga koja se zove "Završni račun", čiji je predgovor kao redaktor potpisao Mlađan Dinkić, pod datumom 19. juli 1999. godine. Hoću da vas podsetim da je bombardovanje trajalo u periodu od 23. marta do 9. juna 1999. godine, što znači da je napisana deset dana nakon završetka bombardovanja. Zaključak se nameće sam po sebi. Knjiga je pisana u vreme bombardovanja. Urednik knjige je Predrag Marković, aktuelni predsednik Skupštine i funkcioner G17 plus, a izdavačka kuća je njegova kuća "Stubovi kulture". Autori su grupa autora, među kojima su Mirosinka Dinkić, Dragor Hiber, Miroljub Labus, Ljubomir Madžar, Milko Štimac, Milan Kovačević, a konsultanti Radovan Jelašić, Boško Živković itd. Jasno je ko stoji iza koncepta koji je izložen u ovoj knjizi, a koji ću ja dalje obrazložiti. Postavlja se logično pitanje na osnovu čega je ova grupa autora u toj knjizi procenila da je bombardovanjem napravljena ekonomska šteta od 29 milijardi dolara. Kako su i na osnovu kojih podataka, dok je još trajalo bombardovanje, oni pisali ovu knjigu? Predrag Marković sigurno zna da je potrebno bar mesec dana ranije dati knjigu na štampanje da bi ona mogla da izađe, evo, deset dana nakon završetka bombardovanja. Na strani 124 te knjige dat je prilog obračuna ratne štete. Na osnovu toga ne može se nikako doći do zaključka da je ekonomska šteta toliko mala. Postavlja se pitanje otkud još tada u ovoj knjizi ideja povezivanja ratne štete, odnosno mogućnost naplate ratne štete i otpisa spoljnog duga. To nas, bar mene, navodi na zaključak da je sve unapred čvrsto smišljeno i dogovoreno. Zato se, verovatno, po mom dubokom ubeđenju, sve vlade od 2000. godine naovamo ovoliko zadužuju, kako bi ispalo u jednom trenutku da je deo štete već vraćen otpisom dela dugova od strane Londonskog ili Pariskog kluba. O tome nešto malo kasnije. Ali, da se podsetimo kako je merena ratna šteta, kako su je merili državni organi. Sećate se da je formirana savezna komisija, republička komisija, pokrajinska komisija. Na svakom lokalnom nivou je bila komisija koja je evidentirala štetu. Imali smo merljivu, nemerljivu štetu i štetu koja se naziva – odloženi gubici. To je ono što još ne možemo ni da procenimo koliko je. Pre nekoliko dana ste u štampi mogli da pročitate da su pronađeni meci sa osiromašenim uranijumom. Danas u dnevnoj štampi možete da pročitate da je svaki deseti građanin naše države psihički oboleo. Šta mislite zbog čega je to? Onima koji zastupaju tezu da tužbu nije trebalo ni podizati, navela bih samo jedan primer. Šta bi ti uradili da im je neko provalio u kuću? Za mene je moja zemlja moja kuća. Šta bi ti isti uradili, kada im je već neko provalio u kuću, da im je polomio sav nameštaj, da im je izmaltretirao roditelje, da im je ubio dete, znaju ko je to uradio i da se sa njim pogađaju, nakon svega toga, da im plati odštetu, a ne interesuje ih da ih neki sud oglasi krivim? Da li tu situaciju iko od vas može da zamisli? Da li bi se iko od vas pomirio sa takvom situacijom? Čisto sumnjam u to. Svako od vas bih želeo da neko takav bude oglašen krivim. Neko je ovde pitao: kako to mislite da mi te evropske države, sa kojima želimo da sedimo za istim stolom, proglasimo genocidnim narodom, ukoliko bi Međunarodni sud pravde u Hagu odlučio da su oni počinili ratne zločine? Kako to mislite i kako to prihvatate da smo mi genocidni narod, u celom tom svetu, i da nas Bosna i Hercegovina tuži upravo za genocid? To vas uopšte ne boli? To pitam one koji zastupaju tu tezu. Po našem mišljenju, pitanje odustanka od tužbe ima dalekosežne nacionalne, ekonomske i političke posledice, i za sadašnje i za buduće pozicije Srbije u međunarodnim okvirima. Sadašnji Savet ministara nema ingerencije Savezne vlade koja je podnela tužbeni zahtev i ne može se staviti znak jednakosti između Savezne vlade i Saveta ministara. Srpska radikalna stranka smatra da niko nema pravo, pogotovo ne bilo koji pojedinac, lider bilo koje partije, Vuk Drašković ili bilo koji drugi, aktuelna crnogorska vlast, da donese odluku da naša država odustane od tužbe za naplatu ratne štete. Zašto da mi prejudiciramo odluku suda? Zašto mi da vršimo pritisak na sud? Neka sud uradi onako kako misli da treba da uradi. Mi smo tužbu podneli, a sada je na sudu da radi svoj posao. Opravdanje da treba da povučemo tužbu, jer će sud u Hagu doneti odluku o svojoj nenadležnosti je smešno. Postoje drugi načini da se ostvari naš, na međunarodnom pravu zasnovan, zahtev. To neće niko da kaže. U našoj štampi, koja je pod apsolutnom kontrolom raznih moćnika ili partija na vlasti, o tome se ne govori, a ekskluzivno pravo da se o ovome izjašnjava ima profesor Stojanović. Gde su naši zaista priznati eksperti iz oblasti međunarodnog javnog i međunarodnog privatnog prava? Usput budi rečeno, gospodin Stojanović se bavi međunarodnim odnosima, a nama pravnicima je apsolutno jasno da to nema mnogo veze sa međunarodnim javnim i međunarodnim privatnim pravom. Srpska radikalna stranka smatra da namera da se odustane od zahteva predstavlja jedinstveni primer u svetu, jer je nezabeleženo u istoriji čovečanstva da neko uništi infrastrukturu jedne zemlje, ubije toliki broj ljudi, ugrozi budućnost jednog naroda (ako vi niste svesni da je naša budućnost ugrožena, ja sam toga i te kako svesna), a da pojedinci iz istog tog naroda kažu da je to opravdano. Podsetiću vas na to šta je povodom Rambujea izjavljivao taj isti Vuk Drašković, koji svoje mišljenje od danas do sutra menja: "Ne smemo ga ni po koju cenu prihvatiti, jer bi to značilo okupaciju". Ne znam šta se sa tim čovekom dešava? Da li je zaista u pitanju patološka mržnja, nesposobnost ili je ucenjen? To je pitanje za one koji su ga na to mesto postavili. Ali, da nije sposoban da se nađe na toj funkciji, to je svakom građaninu ove zemlje apsolutno jasno. Trebalo bi da ovaj postupak posmatramo i u okviru međunarodne prakse i njenog eventualnog prekrajanja. Ovo bi bio presedan, koji bi služio da opravda agresiju i time sruši sistem na kome počivaju Ujedinjene nacije, jer ako agresor ne bude kažnjen, svako će to u budućnosti moći da ponovi, takav postupak će postati pravilo, što znači i kraj međunarodnog pravnog poretka. Neki tvrde da nije bilo agresije i da je agresija izvršena sa dozvolom Saveta bezbednosti. Hoću da vas podsetim na to da je Savet bezbednosti pre agresije razmatrao pitanje i nameru NATO-a da bombarduje našu zemlju. To Savet bezbednosti nije prihvatio. Mislim da su tri države bile za, a sve ostale su bile protiv. Sećate se da je i tadašnji predsednik Rusije rekao da je to opasnost po svetski mir. Oni koji tvrde da smo Rezolucijom 1244 naknadno odobrili i priznali agresiju govore neistinu jer se ta rezolucija isključivo bavila pitanjem zaustavljanja vojne akcije u funkciji mira na Kosovu i Metohiji. To je politička rezolucija koja uređuje situaciju na samom Kosovu. Rezolucija 1244 nije mirovni sporazum. Podsetiću vas na brojne demonstracije građana onih država čije su vlade prihvatile da učestvuju u agresiji NATO-a. Kažu da je nelegalno i nelogično biti prijatelj sa drugim evropskim narodima, a u isto vreme ostati pri ovoj tužbi. Kako mi to možemo da budemo prijatelji, da uspostavimo diplomatske odnose sa Bosnom i Hercegovinom i sa Hrvatskom a da oni svoje tužbe ne povuku? Dakle, dvojna su merila mnogih predstavnika političkih partija ovde, kada su u pitanju interesi naše zemlje, kada su u pitanju interesi NATO-a. Zbog svega toga, pitam vas za koga mi ovde radimo i koga mi ovde predstavljamo - NATO ili građane Srbije i svoju državu? Ako vam toliko smeta i na podrugljiv način govorite o tome da se ponovo delimo na patriote i na izdajnike, sami ste se prepoznali. Ponavljam ono što vam je gospodin Nikolić juče rekao - mi srpski radikali prihvatamo da budemo izdajnici u vašim očima, ali da ne odustanemo od ove tužbe. Neće naša pregovaračka pozicija biti bolja ako od tužbe odustanemo. Neka sud odluči jesu li krivi ili nisu. Nakon toga ćemo dogovarati kako ćemo biti obeštećeni. Naša pozicija će u tom slučaju biti mnogo bolja. Da nisu sigurni, svi oni koje smo tužili, da naša tužba ima izgleda na uspeh, verujte mi da ne bi vršili ovoliki pritisak na vas da se od tužbe odustane. Na primer, Belgija je kumila i molila da ih ne tužimo, kažu - što nas, mi smo imali samo jedan avion u alijansi i samo jedan naš avion je nadletao i bombardovao Srbiju. Dakle, apsolutno su svesni. Hoću da verujem u taj Međunarodni sud pravde da će doneti odluku zasnovanu na međunarodnom pravu, onako kako im čast, dostojanstvo i ugled nalažu. Ideja da svi odustanemo od svojih zahteva, pre svega mislim na vezivanje ove tužbe za tužbe BiH i Hrvatske, po meni je najzlonamernija ideja. Jer, genocid srpskom narodu niko neće moći da dokaže. Zato oni koji tvrde da u Rezoluciji 1244 ne piše da je postojala agresija i da je izvršen genocid, pa zbog toga ovaj sud tako ne može ni da odluči, neka sebi daju odgovor - a kako to onda nas optužuju za genocid i kako neki ljudi u Hagu odgovaraju za navodni genocid, a u Dejtonskom sporazumu se, takođe, nigde genocid ne spominje. Uzmite i pročitajte, pitajte, informišite se, i pre svega oslušnite šta naš narod o svemu tome misli, jer je on nas ovde poslao da u njegovo ime odlučujemo. Budite na visini istorijskog zadatka, inače smo zaista osuđeni na propast. Neću da vas podsećam na razloge za agresiju i na navodnu humanitarnu katastrofu na Kosovu i Metohiji. Imamo brojna priznanja nakon toga, i međunarodne javnosti i pred međunarodnim organima, da nije bilo humanitarne katastrofe. Ali, ako je vršeno etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji, kako to onda sada Albanaca ima deset puta više na Kosovu i Metohiji, a Srba deset puta manje? Treba li bolji dokaz od toga? Četiri godine u Srbiji se govori samo o nekakvoj milostinji u obliku donacija i ovaj oktobar, koji neko spominje i pretite nam nekim oktobrom, ne znam šta je to, sem možda sastanak Kontakt grupe. Dakle, bojite se izostaće donacije, finansijska pomoć; spominje se Pariski, Londonski klub, umesto da tražimo samo ono što nam pripada, a to je ratna šteta, jer u tom slučaju nećemo zavisiti ni od koga i niko neće moći ničim da nas uslovljava, pre svega isporukom naših državljana Hagu. Hoću da vas podsetim na vreme sankcija: iako to nije dozvoljeno međunarodnim propisima, pripisivali su i kamatu na dug, kamatu na kamatu, pa je onda ovde rečeno - otpisali su nam kamatu ili otpisali su nam kamatu na kamatu. Nešto nam je Londonski klub otpisao, nešto Pariski klub. Ali, ovaj parlament nikada do sada nije dobio izveštaj šta je to što je otpisano, koja je to materijalna supstanca, odnosno koja je to novčana supstanca - da li je to kamata, da li je kamata na kamatu, da li je to osnovni dug. U isto vreme, naše pare su bile u inostranstvu zadržane, a kamate na ta sredstva nisu išle. Sve to morate da imate u vidu kada govorite o šteti koja je nastala secesijom, uvođenjem sankcija, agresijom i ovakvom privatizacijom koja se sada sprovodi, ovakvom pogubnom politikom koju vodite ove četiri godine. Iskreno rečeno, očekivali smo da ćemo imati iole ozbiljnu vlast, bar kada su u pitanju interesi države po ovom pitanju. Nažalost, kao što vidite, nemamo. To nije prikupljanje nikakvih sitnih političkih poena od strane Srpske radikalne stranke. Mi smo za ovih petnaest godina, delujući na političkoj sceni Srbije, prikupili krupne političke poene, koje ne želimo da prokockamo i ostajemo dosledni stavovima koje zastupamo već petnaest godina. Vi, eto, imate priliku da i vi prikupite neki politički poen. Da li ćete to da iskoristite ili ne, to je vaš problem, na to vas ne možemo naterati, ali pokušavamo, naravno, da vas ubedimo. Ubeđena sam da sve ovo što će poslanici Srpske radikalne stranke danas zastupati za ovom govornicom nailazi na odobravanje građana Srbije. Njih ne treba da ubeđujemo u ispravnost svojih stavova, oni i te kako te stavove prihvataju, jer to jesu njihovi stavovi, mi ih samo ovde artikulišemo. Mi se obraćamo ovde isključivo vama, pozivajući vas da se ponašate odgovorno, zbog ozbiljnosti trenutka u kome se ova država nalazi. Još jednom vas upozoravam da nemamo pravo da odustanemo od ove tužbe; nemate pravo u moje ime, nemate pravo u ime Srpske radikalne stranke, nemate pravo u ime onih majki koje su izgubile svoju decu, nemate pravo u ime majke Sanje Milenković niti Milice Rakić. Nije samo u pitanju politička odgovornost koju će neko od nas ovde snositi,u pitanju je zaista budućnost ovog naroda koji je osuđen na još teže uslove življenja, na još goru međunarodnu poziciju nego što je ona u kojoj se sada nalazi. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Ksenija Milivojević.
Pre svega, moram da se zahvalim na ovom pominjanju G17 plus u prethodnom izlaganju, jer mislim da je jako dobro da se podsetimo da se 1999. godine, nakon bombardovanja Srbije, u moru katastrofalnih poteza tadašnjeg rukovodstva i demagogije, koju smo imali prilike da slušamo ne samo tada nego i cele decenije, pojavila grupa ljudi koja je iznela jedan vrlo razuman predlog. Ta grupa ljudi koja je bila jedna od retkih koja se ozbiljno pozabavila kako pitanjem ratne štete koja je nastupila NATO bombardovanjem, tako i mogućim načinima za ono o čemu najviše ovde pričamo, a to je postizanje odštete odnosno onakvog aranžmana koji će Srbiji omogućiti finansijska sredstva da ono što je bilo porušeno, oštećeno na najbolji mogući način nadoknadi. Nažalost, nije bilo tada razumevanja za jedan takav potez. Hvala Bogu, takvo rukovodstvo u ovoj zemlji više nemamo, te možemo, umesto raznoraznih teorija zavere i podela na patriote i izdajnike, koje konstantno slušamo u ovoj skupštini, da se pozabavimo i ozbiljnim problemima, kao što su na primer Pariski i Londonski klub. Kada je reč o Pariskom i Londonskom klubu i onim dugovima koje je naša zemlja pred tim klubovima imala, oni su u najvećem delu otpisani. To se posebno odnosi na prethodni period, odnosno otpis 67% duga pred Londonskim klubom, koji je i ratifikovan u ovoj skupštini nedavno, i to glasovima dve trećine narodnih poslanika, a zahvaljujući, pre svega, angažovanju čelnika G17 plus, na čelu sa gospodinom Labusom, i njihovom angažovanju u Vladi Republike Srbije. Toliko o ozbiljnosti i o pristupanju problemima kako zaduživanja Srbije, tako i same ratne štete koja je nastala bombardovanjem NATO-a.
Izvolite. Pravo na repliku ima narodni poslanik Slobodan Živkucin, predstavnik poslaničke grupe Srpski pokret obnove - Nova Srbija.
Ovde je pomenuto da je gospodin Vuk Drašković neodgovoran političar. Pominjane su neke medicinske kvalifikacije. Da je zaista Vuk Drašković neodgovoran političar, onda bi vas on ovde ubeđivao kako je dobro da ostane tužba protiv NATO pakta i kako bi to nama moglo dati dobre šanse da budemo u evroatlantskim integracijama, u međunarodnoj zajednici. Onda bi vas on ovde danas ubeđivao kako je zaista benefit i za naciju i za državu da budemo u konfrontaciji sa celim svetom i da istrajavamo na toj konfrontaciji, verujući da će nam to doneti dobro. Da je on neodgovoran političar, onda bi, što je veoma jednostavno i lako, brzo shvatio šta ljudi vole da čuju, šta prija njihovim ušima i to im servirao i govorio bez ikakve odgovornosti i osećanja kakve to posledice proizvodi. Ali, s obzirom da je on dovoljno odgovoran, onda je saopštio nešto što nije prijatno čuti, što je teško prihvatiti, ali što će, verujemo, na kraju ipak morati da se prihvati. Dakle, odgovornost političara nije samo kada on saopštava ono što većina očekuje i što želi da čuje. Odgovornost političara je pre svega onda kada je u stanju da predvidi šta će se dogoditi i kada je u stanju da narodu kaže - ne, ovo je možda prijatno za uši, ali nije dobro za naciju, nije dobro za državu. To je odgovornost političara. Odgovornost i hrabrost političara je kada to saopštava javno, znajući da to može imati posledica po rejting njegove stranke. To je i odgovornost i hrabrost. To je spremnost da se stranački, uskostranački interesi podrede nečemu mnogo važnijem, a to je nacionalni i državni interes. Ovde je rečeno da je Vuk Drašković rekao da je sporazum iz Rambujea kapitulacija, da je to poraz, da je to loše. Jeste rekao za onaj drugi dokument iz Rambujea. Za prvi je predlagao i insistirao da se prihvati, ali s obzirom da prvi nije prihvaćen, drugi je stigao kao kazna i nakon te druge verzije, nakon te kazne stigla je još gora kazna - agresija, kao posledica sveukupne "mudre i odgovorne" politike. Hvala.
Reč ima gospodin Tomislav Nikolić, narodni poslanik, u ime predlagača.
Postoji nešto što je neodbranjivo i što niko ne može da odbrani. Vuka Draškovića vi ne možete da odbranite danas nijednom svojom pričom. Vrlo lako može da se ustanovi da on čovek i ne odgovara za ono što radi. Meni je samo žao što mi odgovaramo zbog njegovih postupaka, u tome je stvar. Vi ste prepustili spoljne poslove u ruke neodgovornom čoveku. Da vas podsetim, kada se raspadala bivša Jugoslavija, trojica su se pitala šta će biti: jedan je bio Slobodan Milošević, drugi je bio Vuk Drašković, a treći je bio Vojislav Šešelj. Četvrte političke ličnosti koju bi narod slušao tada nije bilo. Šta je rekao Slobodan Milošević? Hrvati mogu da idu, ne mogu da izvedu Srbe i ne mogu da iznesu srpske teritorije. Šta je rekao Vojislav Šešelj? Ako se razdvajamo, Srbija je do linije Londonskog sporazuma, do linije Karlobag - Ogulin - Karlovac - Virovitica. Šta je rekao Vuk Drašković? Srbija je do poslednjeg srpskog manastira na zapadu, do Jasenovca, najvećeg srpskog grada pod zemljom, i ako se razdvajamo da svako iznese miraz koji je u taj brak uneo. Šta su učinili kada je došlo do rata? Milošević je voljom naroda bio na vlasti. Imao je u rukama moć. Drašković i Šešelj nisu imali u rukama državnu moć, oružanu silu, ali su pristupili prikupljanju dobrovoljaca. Vojislav Šešelj je prikupljao dobrovoljce i slao ih pod komandu jedinica teritorijalne odbrane i Jugoslovenske narodne armije. Vuk Drašković je okupljao dobrovoljce i slao ih kao jedinice na front. Srpska garda je otišla na front kao samostalna jedinica Vuka Draškovića i Srpskog pokreta obnove. Tamo su izginuli mnogi ljudi, kojih ste se vi odrekli odmah posle toga. Šta se desilo kada je počeo NATO da komanduje po Srbiji? Slobodan Milošević je sa kesom na glavi izručen u Hag. Protiv Vojislava Šešelja u Beogradu je napisana optužnica za to prikupljanje dobrovoljaca i Vojislav Šešelj je dobrovoljno otišao u Hag. Šta je sa Vukom Draškovićem? Kako to da niko ne pominje Vuka Draškovića kao organizatora paravojnih formacija koji ih je slao na front? Da li ovo sada vraća Vuk Drašković Karli del Ponte – mi tebe nećemo da diramo, a ti rovari i harači po Srbiji. Čuo sam da pričate o nekakvoj novoj koaliciji. U Srbiji nema nove koalicije. Vi ste u Vladi Srbije. Vi zauzimate ministarska mesta, vi haračite po Srbiji. Nema tu nove koalicije. Ovde kako ko glasa, tako glasa, ali vi vozite ministarska kola. Ne pričajte o novim koalicijama. Još jednom vas pitam, čime je Vuk Drašković zaslužio da nije na haškoj listi? Ne želim nijednom građaninu da bude u Hagu, ali u čemu je razlika? Kako to da je za vas Vojislav Šešelj zlikovac i zločinac, a Vuk Drašković nije? Zato se vi "pokrijte ušima". Ovaj pokušaj nije žrtvovanje Srpskog pokreta obnove. Nemate vi više šta ni da žrtvujete. Ovo je pokušaj da privučete glasove onih drugih. Vi više glasova među srpskim nacionalistima nemate. Vi se sada pretvarate u neku novu stranku. Mislim da će vama šef uskoro biti Karić. To je vaša sudbina. Zato vi tako brzo menjate politiku. Imate pravo na to. Nemam ništa protiv vas, borite se vi za 5%, ali imaćete očajničku, strašnu borbu, zato ćete morati u zagrljaj kod bogataša. Ja samo tražim da se Narodna skupština Republike Srbije izjasni – može li jedan neodgovoran pojedinac da vodi našu državu ili ne može? Ja mislim da ne može. Mislim da spoljnu politiku, da sudbinu Srbije ne smemo da damo u ruke Vuku Draškoviću. Vi vrlo dobro znate da ne smemo. (Iz sale: Tomi Nikoliću.) Tomi Nikoliću možete, za njega glasa milion i 500 hiljada građana Srbije, možete slobodno. Kada vaš kandidat osvoji milion i 500 hiljada glasova, ja ću reći - možete da mu date da vodi Srbiju, ali kada osvoji 150 hiljada glasova, pa se ponaša kao da ima tri miliona, onda nešto nije u redu sa vama. Sunovrat Srpskog pokreta obnove od 1990. godine do danas je strašan. Vas je Vuk Drašković vodio i levo i desno, i gore i dole, lupali ste glavom o zidove, ali ste ga slepo pratili, kao onog Domanovićevog vođu, sve manje vas je bilo, ali ste išli za njim. Sada je kraj, ne može Srbija da ide za vama. Ovo što radi Vuk Drašković, to je izdaja Srbije. Da čovek bude na najvišoj državnoj funkciji i da traži da dve štete načinimo sami sebi, da se dva puta ubijemo, da odustanemo od tužbe protiv NATO-a i da izađemo na izbore na Kosovu i Metohiji. I da mi još kažete da vaša stranka ima šta da očekuje na sledećim izborima. Ali, sledeći izbori su brzo, pa ćete videti kako to izgleda.
Replika, narodni poslanik Slobodan Živkucin, pa narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Nemojte vi, gospodine Nikoliću, da se nervirate i da se uzbuđujete zbog rejtinga Srpskog pokreta obnove i zbog toga što smo mi sledili Vuka Draškovića deset godina, od 1990. do 2000. godine. Dakle, mi jesmo sledili Vuka Draškovića i njegovu borbu protiv Miloševića i protiv vas koji ste uz Miloševića harali Srbijom tokom poslednje decenije proteklog veka. Mi smo sledili Vuka Draškovića, i ne samo mi, nego čitava demokratska opozicija Srbije, čitav demokratski korpus u Srbiji, želeći da se konačno sa grbače naroda i države svali ovaj režim Slobodana Miloševića i Mire Marković kojima ste vi bili siguran potporni stub. Žalosno je to što ste vi sledili politiku Vojislava Šešelja, žalosno je što se obmanjivali građane i što smo, sledeći politiku Miloševića i Šešelja, dovedeni dotle da 1999. godine zemlja bude napadnuta, da za vreme agresije budu ubijani civili i rušeni objekti i uništavano sve što se moglo uništavati. Žalosno je to što i dan-danas, sledeći tu jalovu, anacionalnu politiku, obmanjujete građane trudeći se da podignete rejting sopstvenoj stranci, a znajući da sve to što govorite građanima za posledicu ima proizvodnju bede, tragedije i nesreće. Ko je taj ko je doveo do toga da desetine hiljada ljudi budu ubijeni, ubogaljeni, ko je taj ko je proizveo stotine hiljada izbeglica koje su napustile svoje domove i sa zavežljajem u rukama došle ovde u Srbiju? Ko je odgovoran? Ko je proizveo takvu nacionalnu nesreću i tragediju? Da li ona ko je bio na vlasti, a to su bili Slobodan Milošević, Mira Marković i Vojislav Šešelj, ili onaj ko nije bio na vlasti i borio se protiv tog režima? Samo još nešto da vam kažem, ako već pričamo o Vuku Draškoviću, a vi biste, to znam, voleli da ga vidite u Hagu, jer ovo što iznosite, ove neistine što iznosite, vi biste voleli da ga vidite u Hagu. Podsetiću vas da se upravo na izjavama Vojislava Šešelja delom temelji tužba BiH protiv Srbije i Crne Gore, odnosno SRJ. Dakle, Vojislav Šešelj,... (Predsedavajući: Molim vas, vreme.) ... verovali ili ne, 23. maja 1996. godine novinaru Masimu Naviju u Beogradu dao je sledeći intervju. Na pitanje zašto je Milošević izdajnik, Šešelj je rekao da je Milošević izdajnik (i tu ne možemo da mu oponiramo) zato što je ohrabrivao Srbe da vode rat i da se pobune u Krajini i Bosni; on ih je naoružavao, finansirao, podržavao, a zatim ih napustio, tvrdeći da on sa tim nema nikakve veze i da on doprinosi miru. Tako je on izdao nacionalni interes. Dakle, Šešelj kaže ono što se koristi u tužbi...
Molim vas, prekoračili ste vreme.
...BiH protiv naše države i daje materijal da ta tužba ima čvršće temelje.
Molim vas, završavajte, prekoračili ste vreme.
Dalje, kaže Šešelj - činjenica je da su naređenja dolazila iz Beograda, Mladić i drugi oficiri bosanskih Srba su izvršavali planove koje je pravio Generalštab u Beogradu (23. maj 1996. godine). Znači, čovek koji je bio uz vlast i na vlasti direktno daje osnove, temelje za optužnicu BiH protiv Srbije i Crne Gore. Dalje...
Molim vas, prekoračili ste vreme i privedite kraju.
... ne poričem da je masakra bilo, ne negiram dela koja su svi činili, kažem da nema dokaza protiv mojih ljudi, nema smisla da se optužuje Karadžić, Milošević je pravi krivac. Dakle, čovek je izjavljivao to što je izjavljivao.
Molim vas, prekoračili ste vreme, i to čitava dva minuta.
Danas pokušavate da pravite štetu. Nije to dobro. Dobro je da se malo porazmisli šta je to dobro i za naciju i za državu, a šta nije. U svakom slučaju, ova demagogija, ova neodgovorna politika, ova priča koju smo slušali mnogo puta i koja nas je mnogo puta...
Molim vas, zaista privedite kraju, prekoračili ste vreme.
... vodila u bedu, ne može i ne sme više da bude politika države.
Izvolite, narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege, Vojislav Šešelj apsolutno je bio u pravu i mi i dan-danas mislimo isto tako. Prema tome, ako ste imali neku nameru da nas eventualno dovedete u dilemu da li je ta izjava tada bila adekvatna onome što i dan-danas mislimo, budite sigurni da i dan-danas mislimo isto. Toliko o tome. Javila sam se za repliku jer sam pogrešno protumačena od strane mog prethodnika. Nisam rekla da je Vuk Drašković neodgovoran pojedinac. Rekla sam šta govori Vuk Drašković i rekla sam da ne sme da se dozvoli da Vuk Drašković, kao ministar inostranih poslova, ili neki drugi neodgovorni pojedinac donese takvu odluku ili utiče na stvaranje takve atmosfere koja bi dovela do toga da se donese odluka o odustajanju od tužbe. Umesto da obrazlaže osnovanost odštetnog zahteva, kao ekonomske i međunarodno pravne kategorije, što bi bio njegov zadatak kao ministra inostranih poslova, i da zajedno sa svojim savetnicima na tome radi, on i oni svu energiju koncentrišu na to da ubede javnost da ne treba tražiti odštetu, valjda da se dužnici ne bi naljutili. Pri tome se najčešće koriste dva argumenta, ako to uopšte mogu da budu argumenti. Prvi je da smo dobili ili da ćemo dobiti finansijsku pomoć Zapada (znamo da je nismo dobili, a znamo da je nećemo ni dobiti), bespovratne ili povoljne kredite, te da ne treba insistirati na formalnoj nadoknadi ratne štete. Drugi je da je iluzija da se od SAD i drugih članica NATO-a može ostvariti pravo na ratnu štetu, jer su oni tako jaki i teško ih je na to obavezati. Zato je bolje od svega odustati u interesu dobrih budućih odnosa saradnje i prijateljstva. Tako kaže Vuk Drašković. Međutim, istina je malo drugačija. NATO je svestan da je izvršio agresiju, prekršio Povelju UN, osnovne principe međunarodnog pravnog poretka, Ženevske, Haške konvencije i mnoge druge izvore međunarodnog javnog prava, a takođe, prekršio je i sopstveni osnivački akt. Zemlje učesnice u agresiji su prekršile i svoje sopstvene ustave, pošto su odluke o agresiji doneli pojedini lideri i strukture izvan i najčešće protiv volje njihovih naroda, odnosno nacionalnih parlamenata. To je istina. Otuda je normalno da NATO i njegovi lideri, a posebno lideri SAD i Nemačke koji su igrali ključnu ulogu u preduzimanju agresije protiv SRJ, svesni dalekosežnosti posledica eventualnog prihvatanja naše tužbe i moguće osude od strane Međunarodnog suda pravde, nastoje svim silama da to unapred spreče. Najbolji put videli su u povlačenju tužbe, a najbolje izvršioce u pomenutim pojedincima iz Srbije. NATO je svojim finansijama, propagandom, izjavama, obaveštajnim službama, ugrađenim savetnicima u strukturama vlasti obezbedio da u oktobarskom prevratu 2000. godine i na potonjim slobodnim i demokratskim izborima u Srbiji i Crnoj Gori na najvažnije pozicije vlasti dođu ličnosti za koje je siguran da će nastupati onako kako nastupaju, odnosno... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) ...da će nametati i braniti interese NATO-a i određenih zemalja članica, proglašavajući te interese za interese Srbije i Crne Gore, odnosno Srbije. Pokazalo se da su oni to revnosno učinili i da i dan-danas to čine, tako da su svojom servilnošću našu zemlju umesto partnera zapadu i istoku pretvorili u monetu za potkusurivanje. Pošto su mnogi od vas već pročitani i istrošeni, taj NATO pakt ili taj zapad nam onda servira jednog novog političara, jednog nazoviindustrijalca koji skida lance i katance, a koji u ovoj državi nema ni jednu jedinu fabriku, koji je čak predsednik udruženja industrijalaca, a nikada industrijalac nije bio. Sve ovo što se dešava, na izborima, pre izbora, oko izbora, radi se upravo zbog ove tužbe. Zbog ove tužbe SRS nije vladajuća stranka. Zbog ove tužbe Tomislav Nikolić nije smeo da pobedi na predsedničkim izborima... (Predsedavajući: Dva minuta ste prekoračili vreme.) ... jer je NATO paktu apsolutno jasno da SRS nikad ne bi dozvolila da se ovakva odluka donese.
Reč ima Rajko Baralić, povodom Poslovnika.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, prethodni govornik gospodin Slobodan Živkucin izrekao je za ovom govornicom neistinu koja se u potpunosti poklapa sa jednim elementom optužnice protiv Slobodana Miloševića. Nije istina da je general Ratko Mladić izvršavao naređenja... (Predsedavajući: Koji član je povređen?) Da je narodni poslanik za govornicom dužan da govori istinu. Nije istina da je general Ratko Mladić izvršavao naređenja Generalštaba iz Beograda. U to vreme je postojala vlast na tom delu teritorije koja je imala svoju skupštinu i vladu sa 18 portfelja, postojala je vojska kojom je komandovao Ratko Mladić, postojao je njegov generalštab, postojalo je po pet korpusa sa po tri divizije, postojala je služba unutrašnje bezbednosti i državne bezbednosti, postojala je skupština čiji je predsednik bio Nikola Krajišnik i nije moguće da se za ovom govornicom izrekne takva stvar. Želim da kažem, da to tako i jeste, ne bi se dogodilo da ta skupština ne prihvati Vens - Ovenov plan, iako su tamo bili najviši predstavnici Republike Srbije i ondašnje SRJ, gospoda Slobodan Milošević i Dobrica Ćosić. Nije tačno, gospodine Živkucin, da je general Ratko Mladić izvršavao naređenja Generalštaba iz SRJ, a valjda je potpuno normalno da su sarađivali i da je taj Generalštab iz Beograda pomagao pravednu borbu svog naroda na svojoj teritoriji. Hvala.
Hvala vama. Molio bih vas da ne zloupotrebljavate Poslovnik, jer samo ovlašćeni predstavnici mogu da se javljaju povodom povrede Poslovnika kad se izgovaraju neistine. Imate član 96. gde je to regulisano. Izvolite, replika, Slobodan Živkucin.
Nisam ja, gospodine Baraliću, rekao to što ste vi interpretirali za ovom govornicom maločas. Citirao sam izjavu Vojislava Šešelja od 23. maja 1996. godine novinaru Masimu Naviji. Dakle, to da li je istina ili nije istina, da li je primao Mladić ili Karadžić naređenja od ovoga ili onoga ili nije, ko je šta uradio ili izvršavao, to je druga tema i druga priča. Samo sam citirao ono što je rečeno u intervjuu pre osam godina. To je izrekao predsednik SRS Vojislav Šešelj, to nisu moje reči. Da ste pažljivije slušali, ne biste ovako razgovarali.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, u ime predlagača.
Vi ste ovde počeli da ratujete rečima. Kakve veze ima šta je neki opozicioni poslanik ili političar govorio. Hajde da vas podsetim kako je SPO mogao da izazove bombardovanje kada je Vuk Drašković rekao da će onome ko u Raškoj podigne muslimanski barjak otići i ruka i barjak. Da li je to mogao da bude povod za bombardovanje Srbije? Nije bombardovana, zato što vi imate pogrešnu tezu da neko može da zasluži bombardovanje i tom tezom se vodite u politici. Ko je taj ko može da zasluži bombardovanje? Da li je Milošević zaslužio bombardovanje? Što nisu Miloševića bombardovali? Što su gađali malu Milicu Rakić? Kakva je to ruka koja je bacila bombu na kuću male Milice Rakić? Da bi ubila Miloševića? Nemojte da pričate o stvarima koje su bile pre mnogo godina. O tome se tada odlučuje. Niko se ne služi izjavama od pre deset godina kad želi da komentariše neke događaje. Šta bi bilo da vas neko kroz deset godina prozove za reči izgovorene za govornicom? Ovog časa se rešava kako će ko da reaguje. Takva su bila politička zbivanja. Nikada opozicioni političar Vuk Drašković, Zoran Đinđić, Dragoljub Mićunović, Vojislav Šešelj svojim izjavama [[Glas iz klupe: Tomislav Nikolić.]] Ne vredi, svaki put kad izađem da kažem da ima jedan lud poslanik ovde i svi gledate u njega. Znači, to je aksiom, to više ne utvrđujemo. Onaj ko vodi državu snosi najveću odgovornost. Ako državu neko optuži, optužuje zbog postupaka onoga ko državu vodi, a ne zbog postupaka onoga ko nije na vlasti. Nikada ne krivim Vuka Draškovića da je zbog njega Srbija imala nekih neprijatnosti. Nije odlučivao, nije uticao. Sada je na vlasti, sada zbog njegovih izjava, zbog njegovih postupaka Srbija može da ima neprijatnosti. To je moj stav. Ja danas mogu da kažem šta god hoćete, to mogu da komentarišu svetski mediji, mogu da me optuže za zločin, ali Srbija ne može da bude kažnjena zbog mojih reči. Ali ako izađe ovde predsednik Vlade, ako izađe ministar, čak i ako izađe predsednik poslaničke grupe stranke koja je na vlasti, njegove reči mogu da izazovu posledice za državu. Toliko iz političke teorije. Nikada ne vezujte sudbinu države za ponašanje opozicije, nego uvek za ponašanje vlasti. I kad pričate o tome kad je ko bio na vlasti, kad pričate o tome ko je koliko odgovoran i ko je koliko ozbiljan, gledao sam intervju gospodina Vuka Draškovića, za vreme bombardovanja, na BBC na engleskom jeziku, koji sam čak i ja razumeo. Novinar je napao našu zemlju da smo mi krivi za bombardovanje, a Vuk Drašković na engleskom kaže - but ser, don`t mix grandmothers and frogs. Onaj čovek padne sa stolice na američko dupe, a Vuk Drašković mu prevede - znate, to znači: ne mešajte babe i žabe. Toliko o razumu vašeg predsednika.
Izvolite, Slobodan Živkucin, predstavnik poslaničke grupe SPO - Nova Srbija.
Ovo jeste možda bila mala, simpatična duhovitost koja je neke i nasmejala, vidim, ali ne vidim razlog zbog čega je izazvala smeh, ali razumeću one koji su se smejali. Dakle, gospodin Nikolić je rekao da je razlika između onoga što govore oni koji su na vlasti i oni koji su u opoziciji, ali moramo se podsetiti da su postojali omiljeni opozicionari, najomiljeniji lideri opozicionih stranaka koji su, koje koincidencije, uvek govorili ono što je baš onaj ko je na vlasti želeo i naručivao. Dakle, nije baš bilo bez važnosti šta je govorio Šešelj u to vreme, pogotovo kada je ušao u vlast sa Miloševićem i kada je radio to što je radio. Slažem se da nije jednak teret odgovornosti Vuka Draškovića i Vojislava Šešelja. Veći je teret odgovornosti Vojislava Šešelja nego Vuka Draškovića, jer je direktno svojim političkim angažovanjem u vrhu vlasti sa Miloševićem doveo do čega je doveo 1999. godine. Prema tome, nemojmo da menjamo teze i nemojmo sada da kažemo – nije dobro citirati nešto što se dogodilo pre osam ili deset godina. Znam da to što sam ja pročitao nije lepo vama da čujete i da se nerado toga podsećate. Ali, to se dogodilo, to je rečeno, to se sada upotrebljava kao argument u tužbi BiH protiv naše države. To je šteta koja je načinjena. Vama to može da se dopada ili ne, ali to su činjenice.
U noći kada je usvajan plan Ahtisari-Černomirdin za sutradan je bila zakazana sednica Narodne skupštine Republike Srbije. Taj plan nije razmatrala Vlada Republike Srbije, nikada. Prvi put je zakazana sednica Narodne skupštine na zahtev Vlade, sa dnevnim redom koji je predložila Vlada, a Vlada nije dala mišljenje o tački koja je bila na dnevnom redu. Uveče oko 10 sati pozvan je Vojislav Šešelj u Beli dvor, zato što je tamo ruska delegacija, tamo su Ahtisari i Černomirdin. Išli su Vojislav Šešelj i Stevo Dragišić, a mi smo svi čekali da vidimo ishod. (Glas iz sale: A gde?) Čekali smo u prostorijama stranke. Pili smo kiselu vodu i kafu. Još neka informacija? Na stepenicama su sreli ruske generale, koji su bili u pratnji Černomirdina. Tadašnji ministar odbrane je rekao – ne dajte da ovo prihvate. Kada su ušli u prostoriju, tamo su sedeli Slobodan Milošević, Mira Marković i Vuk Drašković. Pitajte svog predsednika da li lažem. Tada je već bilo dogovoreno da sutradan Skupština usvoji plan Ahtisari-Černomirdin. Kada su razgovarali o tome, Milošević je rekao – pa dobro, to će biti izglasano bez saglasnosti Srpske radikalne stranke. Posle toga, vi ste usvojili manir da stranke iz koalicije mogu da glasaju različito od stava Vlade. Ali, to je bilo prvi put u istoriji višestranačja u Srbiji da se ovde obezbedi jedna odluka bez stranke iz vladajuće koalicije, uz pomoć opozicije. Ti odnosi Mire Marković i Vuka Draškovića bili su izuzetno dobri. Slobodan Milošević je samo sledio te dobre odnose. Bili su tako dobri da je Vuk Drašković dobio kuću u Beogradu, i vi to dobro znate. Ali, recite mu da je puna "bubica", jer od tadašnje vlasti takav poklon bez "bubica" nije mogao da se dobije. Bili su tako dobri da je Savezna uprava carina dala na korišćenje Vuku Draškoviću jedan automobil, ali Mihalj Kertes, koji se sa tim nije slagao, dao mu je najgori mogući automobil. Trošio je 35 litara benzina na 100 kilometara. Ovo su sve činjenice iz vašeg političkog života i delovanja. Ja vam ih sada iznosim. Ti odnosi su bili tako dobri, da ste bili... (Glas iz sale: A džip?) Taj džip da nama vratite. Aligrudiću, tri odluke Vrhovnog suda imate. Taj džip morate da nam vratite. Nema više. Neću da slušam da mi dobacuju za džip. Džip da nam vratite, ako hoćete da razgovaramo. Bili su tako dobri odnosi da ste ušli u Saveznu vladu, zbog čijih postupaka kažete da je bombardovana SRJ. Nemojte da odvojite odgovornost Savezne vlade. Savezna vlada ima istu odgovornost kao i Republika, i veću, zato što je bar u dva navrata, koliko ja znam, bombardovana i Crna Gora. Bombardovani su Murino i Danilovgrad. Ne znam da li je još. Vuk Drašković je najuren iz te vlade zbog ovakvih stavova. Znate kada je najuren? Kada se uplašio da njegovo prisustvo u vladi može da bude povod za odlazak u Hag. Uostalom, koliko vas tu ima koji ste 1999. godine bili uz Vuka Draškovića? Za prethodnika znam da je 1994. godine ušao u SPO. Ono što je bilo čestito u SPO-u, moram da priznam, što sam upoznao u Skupštini, evo ga sada u DSS-u, pa vi sada gledajte.
Narodni poslanik Slobodan Živkucin. Izvinjavam se, moraćete da sačekate. Po Poslovniku ima prednost Rajko Baralić, narodni poslanik.
Gospodine potpredsedniče, Poslovnikom Narodne skupštine, kojim se definišu poslaničke grupe, u članu 38. se kaže: "Poslaničku grupu predstavlja predsednik poslaničke grupe. Poslanička grupa ima zamenika predsednika poslaničke grupe koji ga zamenjuje u slučaju odsutnosti. U toku sednice Narodne skupštine poslanička grupa može ovlastiti jednog svog člana da predstavlja poslaničku grupu po određenoj tački dnevnog reda, o čemu predsednik poslaničke grupe pismeno obaveštava predsednika Narodne skupštine, najkasnije do otvaranja rasprave po toj tački dnevnog reda." Gospodin Veroljub Stevanović je predsednik poslaničke grupe SPO-Nova Srbija. Zamenik ove poslaničke grupe je gospodin Miroslav Markićević. Gospodin Veroljub Stevanović je sinoć, kao ovlašćeni predstavnik, učestvovao u raspravi i koristio 20 minuta. Gospodin Slobodan Živkucin nelegitimno zastupa poslaničku grupu u Narodnoj skupštini danas. On se može javiti samo povodom Poslovnika ili kao diskutant. Povređene su odredbe Poslovnika Narodne skupštine, član 38. stav 3. Tražim da se o tome izjasni Narodna skupština.
U danu za glasanje Narodna skupština će se izjasniti o tome da li je povređen Poslovnik. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Nema pravo da govori.)
Imam pravo da govorim, jer sam ja ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPO-NS. Znam da vi ne biste želeli da ja imam pravo da govorim, ali je to vaš problem, a ne naš. Od Slobodana Miloševića Vuk Drašković nije dobio kuću. Dobio je, nažalost, samo batine i nekoliko atentata, dobio je pokušaj ubistva, dobio je samo smrt u svojoj porodici i u svojoj stranci. Od Slobodana Miloševića i nacija i država su dobili samo najgore što se može dobiti. Od Slobodana Miloševića su, nažalost, mnogi dobili smrt, prebijanje i zatvaranje. Prema tome, to inventarisanje šta je, tobože, Vuk Drašković dobio od Slobodana Miloševića ne samo da nije istina, nego je zaista i gruba kleveta. Takođe, znam da bi Srpska radikalna stranka volela da se plan Ahtisari-Černomirdin još nije usvojio. To bi značilo da još traje bombardovanje. To bi uvećavalo šanse da se što pre raspadne NATO pakt i da se što pre raspadne Amerika i da Amerika i Engleska budu "zemlja proleterska". Onda kada se to dogodi, možda bismo usvojili plan Ahtisari-Černomirdin.
Izvolite, narodni poslanik Tomislav Nikolić, u ime predlagača.
Prvo tražim od vas da nas izvestite da li imate ovlašćenje da gospodin Živkucin bude predstavnik poslaničke grupe SPO-NS. O tome nema šta da se glasa. Ili imate ili nemate. Ako imate, neka nastupa u ime poslaničke grupe, a ako nemate nemojte da nas upućujete na dan za glasanje. Upućujem pitanje sekretaru Skupštine - da li je poslanička grupa dala ovlašćenje za svog predstavnika Živkucina? (Poslanici poslaničke grupe SPO - Nova Srbija iz poslaničkih klupa govore: Da, dao je svoje ovlašćenje.) Ako je dao, sada tek može da govori. Ništa nije sporno, ali treba da radimo sve po propisima. Nemojte da nas optužujete da smo bili za to da bombardovanje traje. Mi smo bili za to da ne prihvatite plan Ahtisari - Černomirdin zato što se danas, četiri godine kasnije, postavlja pitanje da li je taj plan spasao Kosovo i Metohiju u sastavu Srbije ili nije, da li je taj plan omogućio Srbima da ostanu da žive na Kosovu i Metohiji ili ne, da li je taj plan sprečio ubijanje, proterivanje i maltretiranje Srba na Kosovu i Metohiji ili nije. To su osnovna pitanja. Da ste imali vremena, od svojih poslova, da pročitate po neku knjigu posle agresije, da ste čitali knjige koje su pisali nemački i engleski generali koji su učestvovali u napadu, ne biste više izlazili za ovu govornicu, jer su oni u tim svojim knjigama dokazali našu tvrdnju da je trebalo izdržati još dve nedelje. Mi koji smo izdržali tih 78 dana bombardovanja mogli smo da izdržimo još 14 dana, jer je država bila u pitanju, jer je nacija bila u pitanju, jer je Kosovo i Metohija bilo u pitanju. Agresija je bila na izdisaju. Samo su još Engleska i Amerika učestvovale u tom bombardovanju, sve ostale evropske države su jedna po jedna izlazile iz agresije, što piše u njihovim knjigama. Ali, ja ne mogu da vam preporučujem koje ćete vi knjige da čitate. Preporučujem vam da više ne čitate ni "Nož", ni "Sudiju", ni "Kojekude Srbijo", jer se autor odrekao tih knjiga. Slobodno možete te knjige da preštampavate, autor više na njih ne polaže pravo, njegova politika nije politika kojom je pisao te knjige. Nije me sramota da kažem - nacionalizmom su me zadojile knjige Vuka Draškovića, samo što sam ja umeo da razlučim dobro i zlo, a vi ne umete. Molim vas da još jednom pročitate te njegove knjige i pitajte ga da li su knjige ono što je Vuk Drašković ili je Vuk Drašković ono što on danas radi. Pitajte ga kako je "Noć đenerala" menjao poslednje noći, a to može da kaže i ovo kvaziunuče jer i ono o tome dosta zna. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan. Neka se pripremi narodni poslanik Toma Bušetić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, pre svega, želeo bih da zamolim poslanike koji vole da učestvuju u ovim replikama, jer evo već sat vremena čekam da govorim, da imaju u vidu da ovo građani Srbije gledaju i, što je najvažnije, plaćaju to. Što se tiče ratnih razaranja iz 1999. godine, svi znamo da je materijalna šteta, koja je prouzrokovana pre svega Srbiji, ogromna. Što se tiče ljudskih žrtava, takođe znamo da su velike, mada, čini mi se, još uvek ne znamo tačan broj. Jasno je da je Srbija u tih nekoliko meseci pretrpela ogromnu materijalnu štetu i razaranje. To sve, bez razlike, osuđujem. Ovde je tema donošenje rezolucije o zabrani povlačenja tužbe Međunarodnom sudu u Hagu. Držao bih se teme. Kao advokat pre svega moram da se osvrnem na pravno dejstvo ove rezolucije, ukoliko bi ona bila prihvaćena. Neću dugo govoriti o tom pravnom dejstvu, već samo ukratko. Nikakvo pravno dejstvo ova rezolucija ne bi imala. Pre svega, Skupština Srbije je nenadležna da odlučuje o tome da li treba ili ne treba povući tužbu, da li neko može ili ne može da povuče tužbu, a sve to iz jednog jednostavnog razloga - Skupština Srbije nije odlučivala ni o tome da li tužba treba da bude podneta. Što se tiče nekih komentara od juče da Vlada nema stav o ovom pitanju, podsetio bih poslanike da su u prilogu za današnju sednicu dobili mišljenje Vlade. Vlada o tome ima mišljenje. Jasno je da međunarodni subjektivitet trenutno, kako sada stvari stoje, pripada državnoj zajednici Srbija i Crna Gora, da je Srbija svoj međunarodni subjektivitet predala državnoj zajednici Srbija i Crna Gora. Podvlačim još jednom, Skupština Srbije je nenadležna da o ovome raspravlja. Ali, šta je tu je, mi o tome raspravljamo. Želeo bih da kažem ono što je osnovno a to je da stranka G17 plus osuđuje, naravno, bombardovanje i agresiju koja je učinjena 1999. godine. Međutim, kategorično smo protiv donošenja ove rezolucije i to zbog toga što u ovom trenutku sebe ne možemo da ograničimo time da apsolutno zabranjujemo bilo kada da se bilo šta sa ovom tužbom desi - da je povučemo ili da je ne povučemo, a sve to iz jednostavnog razloga što treba imati u vidu da protiv naše zemlje, protiv Srbije takođe postoje dve tužbe za genocid. Naša diplomatija bi trebalo da učini sve da se mi izvučemo iz ove neprijatne situacije na što bolji način, s obzirom na to da postoje dve tužbe protiv nas. Kada budemo znali šta dobijamo povlačenjem tužbe ili šta dobijamo učestvovanjem, participiranjem u tom postupku i koliko naša država od toga ima koristi ili štete, tada bi ova skupština mogla i tada bi trebalo da se izjasni o tome šta dalje po ovom pitanju raditi. Zato mi se čini da danas razgovor o ovome nema smisla, a to mi sve više liči na jedan legendarni izraz iz Titovog Ustava iz 1974. godine, po kome Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija nikada nije mogla da izgubi rat, jer je napisano da niko ne sme da potpiše kapitulaciju; ako potpiše, crno mu se piše. Rezolucija ne znači ama baš ništa, kao što ne znači ni taj izraz da niko ne sme da potpiše kapitulaciju. U stvari, možda ova rezolucija ipak nešto znači. Znači da je neko odlučio da tragediju koja nas je sve zajedno snašla 1999. godine iskoristi u političke svrhe i za predizborni marketing. U svoje lično ime mogu da kažem da je to zaista sramota. To nije patriotizam, već je to udaranje na najbolnija sećanja srpskog naroda. To nije patriotizam, to je politikantstvo. To je i vraćanje na onaj drčni, inadžijski jezik, koji nas je na kraju doveo do bombardovanja, a sada slušamo o tome kako su i na koji tragični način stradala naša deca u tom bombardovanju. Osnovni pokazatelj patriotizma, da podsetim, jeste staranje o interesima građana. Da vidimo šta bi usvajanjem ove rezolucije naši građani dobili. Pošto sam optimista, uvek prvo gledam najpovoljniju situaciju. Usvajanjem ove rezolucije građani ove zemlje ne bi dobili ništa, u najboljem slučaju. U onom gorem slučaju, zabadanjem prsta u oko međunarodnoj zajednici ponovo bismo bili negativna vest, ponovo bi se o Srbiji govorilo u negativnom kontekstu. Drago mi je što su podnosioci ovog predloga i ove rezolucije sada shvatili da je u bombardovanju 1999. godine Srbija stradala. Međutim, onda to nisu znali da će se desiti. Sada, posle rata, svi generali su pametni. Onda je potpredsednik srpske Vlade gospodin Šešelj rekao, u sumrak bombardovanja, da ukoliko se to desi, stradaćemo, ali Albanaca na Kosovu biti neće. Ako se bilo ko u NATO-u do tada dvoumio da li da pokrene agresiju i akciju protiv Savezne Republike Jugoslavije, taj govor ga je ubedio da tako nešto i učini. Tada Srpska radikalna stranka nije bila u opoziciji nego je bila na vlasti. Zato, gospodo patrioti, nemojte više Srbiji pomagati. Dovoljno ste učinili tokom 90-ih godina, to vam Srbija nikada neće zaboraviti. [[Aplauz.]]
Hvala. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić - replika.
Ne znam da li je to Vojislav Šešelj rekao pre nego što vas je istukao Čeda za one mobilne telefone ili posle? Ali, nemojte da izlazite za ovu govornicu i da pričate o stvarima o kojima ništa ne znate. Naravno, stradala su deca 1999. godine, naravno svi su toga bili svesni, naravno da svaka država može da dođe u situaciju da je neko napadne, a o tome se ne ceni posle, nego se ceni tog časa. Da vas podsetim na jednu stvar, sve vas koji pričate ovde o odlukama donetim 1999. godine. Jedini referendum raspisan u Srbiji kojim je jedna Vlada tražila od građana da se izjasne o njenoj politici bio je referendum o tome da li ćemo da dozvolimo da se stranci mešaju u naša unutrašnja pitanja ili ne. Nikada nisam nikoga čuo da je taj referendum bio lažiran ili namešten. Jasna je bila volja građana Srbije da sami rešavamo pitanje Kosova i Metohije; jasno je bila izražena volja građana Srbije, za sve vreme agresije, da Srbiju branimo. Time što sada pljujete na taj otpor agresiji, pljujete na birače, na građane Srbije, na one koji ovu zemlju vole. Pljujete na domaćine. Pitam vas, kada bi vam neko ušao u kuću, da li bi mogao da vršlja? Da li biste pokušali da se branite? Ili biste rekli ženi i deci - nemojte, jači je, može da me izubija. Pa, i ako si kriv, ko je taj da ti uđe u kuću? Zašto si kriv? Zašto je Srbija bila kriva da je bombarduje bar deset evropskih država? Koja je to država zaslužila da je deset država bombarduje? Čime je to zaslužila? Da li borbom protiv terorista? Je li Amerika rekla da je OVK teroristička organizacija? Nećete da se setite svega. Vadite fragmente. Niste ni postojali u političkom životu. Vi ste kao novabanka, nemate stare dugove. Imate, živeli ste u ovoj zemlji. U ovoj se zemlji sve rešavalo i pre vas, rešavaće se i posle vas, naročito posle G17 plus, još malo, uhvatite još što imate. Gledajte kako se seku analize. Vrtoglavo padate. Zato želim štetočine da sprečimo. Ostaće ozbiljne političke stranke. Vreme je da štetočina više nema. Jedan deo štetočina je otišao sa onim DOS-om, drugi deo odlazi sa ovim DOS-om i ostaju ozbiljne i velike političke stranke na političkoj sceni. To je cilj - državotvorne stranke, a ne stranke koje će kad god Srbija bude u situaciji da se brani da kažu - nećemo da se branimo. Ima nešto što morate da uradite. Kao da je bilo lako ljudima da se odazovu da idu u rat, kao da je bilo lako deci da prave igranke i pesme dok padaju bombe. To je osećaj prema državi i prema narodu. Ko ga nema, neka sačeka da ovo bude Evropa bez granica. Ako ta ideja jednoga dana potpuno preuzme Evropu i Srbiju, neka vam je sa srećom. Ali, i u takvu Evropu Nemačka ulazi sa svojim granicama, Francuska sa svojim. Izaći će Nemačka uskoro sa svojim granicama. To je besmislena ideja. Zagovarate nam tu ideju. Mogli ste to da nam pričate pre četiri godine, dok niste došli na vlast. Evo, četiri godine ste na vlasti, sprovodite tu ideju. Da li nam je bolje zbog toga? Da li nam narod bolje živi? Da li su nam plate veće? Gde su oni stanovi koji ste obećali za godinu dana, kola za godinu dana, kuća za dve godine? Gde je to? Partnerstvo za mir, NATO, evropske integracije - ko vam smeta, da li vam smetaju radikali da uđete u evropske integracije? Ko vodi ovu državu - proevropske stranke. Što vas nema u Evropi, da li vam opet mi smetamo? Ili vam mi trebamo na svakim izborima da kažete - ovi neće da nas uvedu u Evropu, a vi hoćete. Recite mi datum, hoćemo li petnaest godina da glasamo za vas zato što stalno pričate da ćete da nas uvedete u Evropu. U koju Evropu? Tri vrste zemalja ima u Evropi: članice Unije, kandidati za članice i Srbija i Crna Gora. Tu ste nas stavili. Neprekidno ćete neke ucene da nam isporučujete, da ispunimo ovo, ono. Kakva partnerstva za mir? Kakav NATO pakt? Šta ćete vi u NATO paktu? Što da nas tamo vodite? Koga da napadamo u NATO paktu? Da idemo protiv Rusije, protiv koga? Da bombardujemo neku državu koja se bude uzjogunila? Čime? Upropastili ste vojsku potpuno, a sada je dodatno upropašćujete. Lepo je pričati - Evropa, Evropa, ali gde je tu Srbija? Valjda ćemo prvo da izgrađujemo Srbiju. Donosite zakon koji hoćete, menjate poreze, akcize, takse, doprinose, radite što god hoćete. Da li nam je bolje? Nije nam bolje. Zašto mi imamo ovoliki uspeh? Nije nama bolje. Da su vaši planovi bili dobri, da su vaši programi bili dobri, da Srbija živi bolje, radikali bi padali, kao što padaju druge stranke i vi. Međutim, sada su građani svesni. Svi smo bili na vlasti. Sada nas znaju. Sada su ovi izbori tačno merilo. Džaba vaši mediji, džaba napadi, džaba sve. Građani Srbije nas poznaju sada sve - i nas koji nećemo u NATO i vas koji hoćete u NATO, a vaš uslov da uđemo u NATO je da ispunimo sve što od nas traže. Nađite mi jednu državu u svetu koja nije vazalna, koja nije banana-republika, koja je suverena, koja će reći - ispunićemo sve što od nas tražite. Neće. Ako mogu vas eksperte u nečemu da sprečim, to je samo u tome da ne doživimo Argentinu. Nastavite li vi ovako, imaćete na ulicama jako brzo Argentinu. Možda ćete vi da pobegnete u države iz kojih ste došli ili u kojima ste spremili sebi odstupnice, jer vaši instituti primaju novac iz inostranstva. Šta će građani Srbije? Šta će seljak, radnik, penzioner, onaj koji je ostao bez posla? Hoćete da vas iznenađujemo još nekim rezolucijama? Moraćemo. Moraćemo mnogo toga da pitamo Skupštinu kakav stav ima, jer vi državu vodite noću, tajno i bez saglasnosti koalicionih partnera. Šta vi hoćete, da eliminišete Skupštinu iz odlučivanja? Ne može, ovde će da se odlučuje. Nemojte da nas optužujete da je ovo politički marketing, video sam i vas za govornicom. Ovo je i vaš marketing. Vi pričate svoj program, mi pričamo svoj, iznosimo stav o ovoj tački. Zašto to unapred znači da će ovo nama da donese poene? Evo vama prilike da i vi dobijete poene. Tačka dnevnog reda je prilika za sve - za 250 poslanika, pa kako je ko iskoristi. Ali, optuživati Srbiju što se branila 1999. godine, to je besmisleno. Srbija se branila, nije se branio Milošević, Šešelj, Drašković. Branila se cela Srbija. Nije tačno to što je neko od vas ovde rekao - zbog straha od vlasti branili su Srbiju. Gde je bila ta represija? Ko je kažnjen zato što se nije odazvao na mobilizaciju, ko je kažnjen za dezerterstvo? Niko. Čak ste došli na vlast, mnogi od vas, koji su prizivali bombardovanje. Jeste, Zoran Đinđić je pozivao da se nastavi sa bombardovanjem, jer - popustiće Milošević. Mislio sam da neki kao što ste vi nikad više u Srbiji ne mogu da dođu na vlast. Došli ste, ali nakratko.
Izvolite. Reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević, povodom Poslovnika.
Malo da raščistimo pojmove. Državotvorne stranke su one stranke koje ne pozivaju na rat i koje se ne ponose politikom huškanja na rat i politikom guranja svog naroda u rat, u kome on čak zvanično i ne učestvuje. To je bar bilo objašnjenje koje smo onda, devedesetih godina, dobili kada su naša deca išla i ginula u ratu u kome nikada nismo učestvovali, i svim ostalim ratovima. Državotvorne stranke su one stranke koje vode računa o svojoj zemlji i koje žele najbolje svojoj zemlji. Ono što se desilo 1999. godine, tragedija srpskog naroda i srpske države koja se desila te godine, bilo je najveće poniženje koje se Srbiji dogodilo u njenoj istoriji. Međutim, sreća je ta što sada, posle toliko godina, možemo ipak određenim tempom da idemo ka Evropi, zato što ta politika, koju smo svi preživljavali, više nije na vlasti i više ne vodi glavnu reč kada je reč o Srbiji. Kada ćemo u Evropu? U Evropu ćemo onda kada budemo uspeli da kompenzujemo sve one nesrećne posledice vladavine koju smo imali od 1990. do 2000. godine, što ponekad izgleda toliko teško da ni pet narednih generacija neće popraviti. Jedina srećna okolnost u toj tragediji je ta što one stranke koje su u toj politici učestvovale, hvala Bogu, više nikada neće biti na vlasti, odnosno nikada neće biti u prilici da još jednom dovedu u zabludu ovaj narod i da na nekim izborima eventualno i pobede. Hvala.
Izvolite, povreda Poslovnika, narodni poslanik Vladimir Homan.
Reklamiram povredu člana 100. Prethodni govornik koji mi je replicirao rekao je da pojma nemam o čemu govorim, a on izgleda pojma nema sa kim razgovara. Ne znam o kakvom se Čedi radi, o kakvim mobilnim telefonima. Možda ste mislili, evo da vam pomognem, na Slobodana Homena. Ja nemam veze sa njim, tako se ne prezivam. Evo, da vas malo uputim i još jednom da poručim velikoj državotvornoj stranci – nemojte, molim vas, više da nas branite, kad god ste nas branili, loše nam je išlo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, a neka se pripremi narodni poslanik Goran Svilanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, Socijalistička partija Srbije glasaće za rezoluciju o zabrani povlačenja tužbe koju je naša zemlja podnela protiv članica NATO-a. Tužbu niko ne sme da povuče, jer niko nema pravo da amnestira NATO od zločina koji su počinjeni tokom tromesečnog bombardovanja. Niko nema pravo da se odrekne ni ratne odštete, koja je u visini od 30 do 100 milijardi dolara. Priča da će se ako mi povučemo tužbu protiv NATO-a istovremeno povući tužbe Bosne i Hercegovine i Hrvatske protiv naše zemlje je jedna prazna priča. Znači, od toga nema ništa. Tu priču često forsiraju, pre svega, Vuk Drašković, Boris Tadić, a i mnogi drugi aktuelni političari u zemlji. Najbolje demantije daje, pre svega, predsednik Predsedništva Bosne i Hercegovine Sulejman Tihić, koji kaže da od povlačenja te tužbe nema ništa. Još je uverljiviji generalni sekretar NATO-a, koji pre nekoliko nedelja reče da ove tužbe nemaju veze jedna sa drugom, odnosno naša tužba sa tužbama Bosne i Hrvatske. Na taj način se najbolje dokazuje teza da međunarodni faktor ne želi da se tužbe Bosne i Hrvatske ukinu, već otprilike te tužbe i podstiče. Ono u čemu se mi slažemo, kada je reč o generalnom sekretaru NATO-a, to je da tužbe nisu iste. Naša tužba protiv NATO-a je utemeljena i osnovana, a tužbe Bosne i Hrvatske su neosnovane. Zašto je naša tužba utemeljena i osnovana? Zbog toga što je NATO bez odluke Saveta bezbednosti 78 dana besomučno bombardovao našu zemlju, ubijao decu, civile, rušio mostove, bolnice, škole, privredne objekte. Mi smo bombardovani – da znaju poslanici SPO-a, koji se najviše zalažu za povlačenje ove tužbe – zbog ugroženih ljudskih prava Šiptara. To je bio glavni razlog. To je i glavno objašnjenje, kao i zbog humanitarne katastrofe. Niti su prava Šiptara bila ugrožena, niti je bila humanitarna katastrofa. Humanitarna katastrofa se desila tek kada je NATO počeo bombardovanje. Sa druge strane, u Bosni i Hrvatskoj je bio građanski rat, podstaknut pre svega spolja, od Nemačke i Vatikana. U tom građanskom ratu mi smo pomagali svoj narod sa mnogo većim pravom nego što su to činili Nemci, Francuzi, Amerikanci, koji su ratovali na strani Hrvata i Muslimana. Znači, mi bismo bili najobičnije hulje da nismo pomagali svoj narod. Zato smo i dobili sankcije. Otuda i kažem da su i jedna i druga tužba, i bosanska i hrvatska, neosnovane. Međutim, ono što čudi i što nas prati, naročito u poslednje četiri godine, to je servilnost ministra spoljnih poslova Vuka Draškovića, predsednika Borisa Tadića, servilnost i poniznost koji su gotovo ponižavajući. Sa druge strane, mi bismo razumeli da iz te servilnosti i poniznosti imamo neka dobra rešenja. Tu se opravdano postavlja pitanje – šta je to urađeno posle 5. oktobra? Da li je ijedno veliko državno pitanje rešeno dolaskom DOS-a i sadašnje vlasti? Nijedno pitanje nije rešeno. Danas je na Kosovu i Metohiji situacija katastrofalna. Imali smo silna obećanja da će posle događaja 17. marta krivci biti pronađeni i kažnjeni. Da li ima nešto od toga? Nema ništa. Rečeno je da će se sanirati porušene crkve i manastiri. Da li ima nešto od toga? Nema ništa. Rečeno je da će se obezbediti povratak proteranih Srba. Da li ima nešto od toga? Nema ništa. Pitamo se – gde je tu autoritet Vuka Draškovića, Borisa Tadića, Koštunice, Labusa, zašto nešto ne preduzmu? Zašto ih međunarodna zajednica ne uvažava; jer je sasvim jasno da se odnos međunarodnog faktora prema ovoj zemlji nije promenio u odnosu na 5. oktobar. Znači, posle 5. oktobra imamo istu situaciju. Oni nas teraju da izađemo na izbore na Kosovu i Metohiji, a istovremeno nijedna reč opomene da Albanci izađu na izbore u Preševu i Bujanovcu. Dvostruki aršini su, znači, svuda i na svakom mestu. Posebno upozorenje za ovu sadašnju vlast je i najavljena rasprava u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope o navodnoj ugroženosti Mađara. Po čemu su Mađari ugroženi? Mađari imaju sva prava u Vojvodini, prava koja su viša i od evropskih standarda. Znači, taj dvostruki aršin se nastavlja i nema ničeg boljeg posle 5. oktobra. Međunarodna zajednica na ovu vlast, DOS-ovsku vlast, pa i sadašnju vlast gleda takoreći istim očima. Tu se postavljaju još neka vrlo važna pitanja koja su pomenuta u jučerašnjoj i današnjoj raspravi, koja su potencirali predstavnici SPO-a i gospođica Ksenija Milivojević. Poslanici SPO-a su govorili o Rambujeu, da je tu moglo da se pronađe rešenje. Rambuje je bio pokušaj dogovora. Nijedan direktan razgovor između dve delegacije nije bio. Rambuje je bio okupacija. Da smo prihvatili Rambuje, imali bismo Makedoniju ili Republiku Srpsku. Šta radi američka administracija u Makedoniji? Deli Makedoniju na dve države. Da li tu ima neke pomoći? Nema. Rezolucija 1244, o kojoj se često govori i kaže se da kapitulacija jednostavno nije kapitulacija, jeste kompromis, ali je problem što se Rezolucija ne sprovodi. OVK nije razoružana, nema bezbednosti za Srbe i postavljam pitanje našim državnim čelnicima gde je njihov autoritet, gde je njihov ugled u međunarodnoj zajednici? Zašto Labus, Koštunica, Vuk Drašković, Boris Tadić ne urade nešto po tom pitanju da se Rezolucija 1244 sprovede? Ništa se drugo ne traži. Ili, ova pitanja o kojima je gospođica Ksenija govorila, da smo mi tokom deset godina vodili politiku koja je ponizila ovaj narod. To nije istina. Mi smo branili svoj narod, učinili smo sve da mu pomognemo. Nismo prodali nijednu fabriku, nismo otpuštali radnike, za razliku od DOS-ovske vlasti, gde je i Ksenija Milivojević; sve su fabrike prodali, otpustili su 500 hiljada radnika, nijedno državno pitanje nisu rešili. Od brojnih obećanja ništa nije učinjeno, osim toga što smo dobili velike poreze, skupu struju i prazna obećanja. Govorili su - biće putovanja, neće biti viza. Nama su danas uveli vize svi, i Rumuni, i Mađari, jedino nas vlast ili ljudi u vlasti, i u onoj prethodnoj i sadašnjoj, upućuju da idemo u Albaniju. Eto, to je taj doprinos. Ili, druga priča o kojoj takođe govori Ksenija Milivojević, da je vođena politika u tuđe ime. U kakvo tuđe ime? Molim vas, Socijalistička partija Srbije je tokom 90-tih godina imala masovnu podršku naroda. Mi smo imali dva miliona birača. Predsednik Milošević je imao tri miliona. Kada je izgubio izbore imao je dva miliona birača iza sebe i svoje politike. Prema tome, politika je vođena u ime tog naroda. Onda se desio septembar ili peti oktobar, pomoć NATO pakta, silni plaćenici, znamo ko je sve dobijao pare, napisane su knjige o tome, i došlo je do promene vlasti. Vidimo gde se Srbija danas nalazi. Zato se mi zalažemo da se ova rezolucija usvoji, jer jednostavno svet mnogo više poštuje one koji imaju dostojanstvo, a ne poštuje one koji su ponizni. Tužba je, s druge strane, i najbolja brana od tužbi Bosne i Hrvatske i zato je treba zadržati, znači, prihvatiti rezoluciju.
Replika, narodni poslanik Ksenija Milivojević. Izvolite.
Sreća je, kako sam rekla malopre, a to ću ponoviti, da te politike više u Srbiji nema i da više nema onih priča i one demagogije koju smo godinama slušali. Jadan je i ponižen je onaj narod koji je sam, izolovan i koji kleči na kolenima i na koga padaju bombe. To je poniženje i to nikada ne može biti odbrana. Hvala. (Toma Bušetić: Nije dobro razumela.)
Izvolite, narodni poslanik Toma Bušetić, povreda Poslovnika
Znate, gospođice Milivojević, mi nikada nismo klečali. Naprotiv, bili smo dostojanstveni. Bombe smo dobili, malopre sam rekao, zbog navodne humanitarne katastrofe Šiptara, a možda i Srba, koja nije ni postojala, a nastala je tek kada je NATO počeo da nas bombarduje. Dobili smo zbog navodno ugroženih prava Šiptara na Kosovu. Ni jedno ni drugo nije stajalo. Očigledno je da smo bombardovanje dobili pre svega zato da ode ta patriotska vlast i da dođu sada neki drugi koji će sve prodati i otpustiti radnike i koji će doneti zakone koji su obespravili i nezaposlene i zaposlene, i radnike i sve u Srbiji, a takvi su zakoni doneti do 2003. godine. Bojim se da će ići u tom pravcu. Ne znam, posle 5. oktobra, od DOS-a do današnjeg dana, šta je to u Srbiji bolje. Recite mi jednu stvar, šta je bolje. Ništa nije bolje, sve je gore. Bojim se da će biti još gore.
Reč ima narodni poslanik Goran Svilanović. Da li je tu? Nije. Reč ima narodni poslanik Nikola Milošević, a neka se pripremi narodni poslanik Svetislav Krstić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani narodni poslanici, da ministar spoljnih poslova gospodin Drašković nije zloupotrebio svoja ovlašćenja, a zloupotreba je prava reč, mi danas ovu raspravu ne bismo ni vodili. Ministar spoljnih poslova dužan je da u svojim javnim istupanjima brani samo stavove sopstvene vlade, a ne svoje lične stavove. Ovako postupajući gospodin Drašković nastavio je "slavnu" tradiciju svog velikog prethodnika Milana St. Protića, koji je, u svojstvu našeg ambasadora u Americi, izjavio da on ne mari ništa za stavove svoje vlade, svog predsednika, a Amerikancima je objasnio da je to najbolji dokaz da smo zakoračili putem demokratije. Amerikancima kod kojih bi ambasador i ministar spoljnih poslova koji tako nešto kaže morao odmah da podnese ostavku. Međutim, želim da skrenem vašu pažnju na jednu drugu zloupotrebu javnih ovlašćenja, koja potiče od profesora Stojanovića, koji je, inače, pravni savetnik Ministarstva spoljnih poslova savezne vlade. Pravni savetnik Ministarstva spoljnih poslova dužan je da obrazlaže samo one stavove svog ministra koji imaju saglasnost njegove vlade. Ako postupa drukčije, on postaje privatni savetnik ministra spoljnih poslova i, razume se, zloupotrebljava svoja ovlašćenja. Želim da skrenem vašu pažnju na pravnu argumentaciju koju mi je predočio uvaženi profesor Stojanović. Jedan profesor pravnog fakulteta, sada već pokojni, znao je da kaže - mi pravnici smo kao krojači, kako nam kažu mi tako skrojimo. Naravno, nisu svi pravnici krojači, ali neki jesu. Evo, da vidimo šta nam je skrojio taj ovlašćeni predstavnik "krojačke radionice" gospodina Draškovića. Njegov prvi argument, koji je dobio najveći publicitet, jeste da naša tužba protiv članica NATO pakta nema nikakvog izgleda, pa je onda bolje da je povučemo. Rečeno je već da kada bi tako stajala stvar ne bi članice NATO pakta postavljale to kao ultimativni uslov da pristupimo Partnerstvu za mir i da uđemo u Evropsku uniju. Ovde nije rečeno, a sebi ću dozvoliti i to da kažem, čega se zapravo kad je u pitanju ta tužba pribojavaju članice NATO pakta. Ne verujem da se boje da će sud presuditi u našu korist. Nemam nikakvih iluzija o toj tzv. međunarodnoj pravdi, haški sud to rečito dokazuje. Plaše se oni nečeg drugog. Ako suđenje počne, pa traje danima i mesecima, onda će svetskoj javnosti biti predočeni mnogi dokazi, uključujući tu i fotografije iz kojih će se videti da taj famozni "milosrdni anđeo" nije imao nikakve milosti prema građanima ove države. Zato se oni plaše te tužbe i zato ultimativno traže da je povučemo. Dozvolite mi sada da nešto kažem o samom obrazloženju pravnog savetnika gospodina Draškovića. On nas uverava da tužba za genocid nema nikakve šanse, a zaboravlja da predoči, a tako radi ministar spoljnih poslova, da tužba ima tri stavke. Genocid je samo jedna od njih. Onaj ko to prikriva od javnosti mora da snosi javnu odgovornost za tako nešto. Druga stavka je tužba za nezakonito, nelegitimno odlučivanje da se napadne Jugoslavija i, razume se, za ratne zločine i kršenje elementarnih normi humanitarnog prava. Obe tužbe vrlo je lako dokazati. Što se one prve tiče, neosporno je da organizacija UN nije dala svoju saglasnost za agresiju na Jugoslaviju. Što se ove druge tiče, ubijanje civila je ratni zločin, a ne kolateralna šteta. Kada je reč o kršenju normi humanitarnog prava, dozvolite da podsetim da je bombardovanje imalo za cilj električna postrojenja i gas, čime se onda svi građani ostavljaju ne samo bez struje nego i bez vode, pa se onda time ugrožava njihovo pravo na elementarni životni opstanak. Bio sam u prilici da u jednoj emisiji CNN-a slušam portparola NATO pakta, koji je na pitanje jednog novinara da li je bombardovanje struje i gasa legitiman vojni cilj izjavio da jeste. Voleo bih da vidim koji bi to međunarodni sud proglasio tako nešto za legitimni vojni cilj. Sada mi dozvolite da nešto kažem o jednom drugom argumentu profesora Stojanovića, koji bi bio uverljiv za decu predškolskog uzrasta (možda sam malo preterao, ali nisam mnogo). Reč je o tome da nas profesor Stojanović i ministar spoljnih poslova uveravaju da bismo povlačenjem tužbe protiv članica NATO pakta uslovili istovremeno povlačenje tužbi BiH i Hrvatske. Želim da se podsetimo: nismo li mi, naravno potpuno nerazumno i sramno, povukli našu tužbu protiv BiH, pa je li to bošnjačku, tamošnju vladu navelo da oni povuku tužbu protiv nas? To je sad za decu predškolskog uzrasta - uveravati ovu javnost da bošnjačka vlada, koja nije htela da povuče svoju tužbu kad smo mi našu povukli, eto hita da povuče svoju tužbu kad mi povučemo tužbu protiv članica NATO pakta. Ozbiljni ljudi, odrasli ljudi tako nešto ne mogu verovati. Razume se da se kad tako nešto tvrdite ne rukovodite pravnom logikom, već logikom nekih prizemnih interesa, i to treba javno reći. Da kažemo i to da onaj ko nas uverava da bi povlačenje tužbe protiv NATO pakta imalo posledice o kojima je upravo i bilo govora, zapravo liči na nekog ko bi rekao za neko vozilo da ima sve uslove da krene osim goriva. Priznajem da je to sjajna zamisao. Ima samo jednu malu manu, ne može se nikako realizovati. Dakle, ako nas neko uverava da je to put kojim možemo da ishodimo povlačenje već pomenute dve tužbe, onda nas on grubo, providno i, rekao bih, neinteligentno obmanjuje. Takođe bih želeo da skrenem vašu pažnju na još jedan argument koji poteže prof. Stojanović, a i njegov ministar spoljnih poslova. To je argument sile. Jako zanimljivo za pravnika koji je takođe bio profesor univerziteta i koji kaže da se mi mali, nejaki, kakvi jesmo, ne možemo pogađati sa onima koji su veliki i moćni. Pretpostavljam da su mnogi studenti profesora Stojanovića sada sudije. Čemu ih on uči? On ih uči, dame i gospodo, da pre nego što presude u nekom sporu procene ko je tu jači. Razume se, da presude u korist onoga ko je jači. To je argument sile, nije argument prava i čovek bi zaista razumeo da to ne dolazi od jednog profesora Pravnog fakulteta kao neka vrsta javnog obrazloženja za povlačenje tužbe protiv članica NATO pakta. Dopustite mi da nešto kažem o tom argumentu sile u jednom drugom ključu. Razumem da jedna mala, privredno urušena i u svetu prokazana država mora da čini ustupke, možda mora i da kleči, ali, dame i gospodo, da li mora da puzi? Mislim da to ne mora, pogotovo ako to neko od te države ne traži. Ovde je već rečeno, i dobro je rečeno, da i kad bismo tu tužbu povukli, ništa to naš položaj u očima velikih sila ne bi poboljšalo, jer se od nas traži da lovimo generala Mladića po nekim gudurama, pri čemu niko ne zna gde se on nalazi, pa ako ga ulovimo, isporučimo Haškom sudu, onda ćemo dobiti neke ustupke koji su nam nagovešteni. Šta mi zapravo dobijamo ako ovu tužbu povučemo? Mi smo od strane pravnog savetnika gospodina Draškovića i samog ministra spoljnih poslova takođe čuli da je to u našem najboljem nacionalnom interesu. Hajde da vidimo koliko košta taj naš nacionalni interes koji se ovako vaga. BiH traže od nas da platimo 200 milijardi dolara, Hrvatska otprilike isto. Ako bi međunarodni sud presudio makar četvrti deo tog zahteva, nas bi ovakva odbrana nacionalnih interesa, za koju se zalažu gospodin Drašković i njegov pravni savetnik, koštala najmanje 100 milijardi dolara. Dame i gospodo, ko će to da plati? To nam je skrojio pravni savetnik gospodina ministra, to nam je skrojio sam gospodin ministar, ali to što su oni skrojili, ovaj narod i građani ove države će da nose. Na kraju ću biti slobodan da vas malo zabavim. Kada su boljševici prvo ubeđivali svoje mužike, onda ih naterali da uđu u kolhoze, jedan boljševički agitator dolazi u neki kolhoz da pridobije mužike za kolhoznu stvar i kaže kako je drug Mičurin pronašao pčele velike ko ovce. Dobro, kaže mužik, kolike su košnice za te pčele? Kaže ovaj - obične. Sad mužik pita - kako toliko velike pčele mogu da uđu u tako male košnice? To je njihov problem - kaže ovaj boljševički agitator. Dakle, dame i gospodo, ova sjajna zamisao koja nam se nudi od pravnog savetnika gospodina Draškovića i ministra lično meni liči na te grdne pčele, velike ko ovce, samo mi za te pčele nemamo košnice. Završiću opet onom mojom slikom - ako moramo da klečimo, ne moramo da puzimo, ne samo zato, dame i gospodo, što je puzanje sramno, ono sramno jeste, nego i zato što je nerazumno.
Jedna zakasnela replika, dobiće reč predsednik Skupštine. Izvolite, Predrag Marković.
Zahvaljujem, gospodine Mihailoviću. Dame i gospodo, prvo bih tražio dozvolu od vas, jer je ovo dobra definicija - zakasnela replika. Morao sam da primim predsednika Skupštine Republike Srpske i nisam bio u prilici da odgovorim. Da li mi dozvoljavate da se obratim? To je replika. Jer, nemam nameru da ni na jedan način raspirujem svađe, to je ono što nam sigurno ne treba, već samo da dam nekoliko činjenica povodom onoga što je izrečeno za ovom govornicom, a ticalo se i mog imena. Strašno je, i duboko verujem da ste svi toga svesni, ali kad prorade strasti, kod svakog od nas se dogodi da zaboravimo činjenice i počnemo da navijamo. Ostavimo mrtve na miru. Oko svih naših glava su padale bombe i tada nije bilo teško znati, 1999. godine, da kada se završi bombardovanje, jednom će biti završeno, neko će pokušati da zloupotrebi tu nesreću odmah, bilo tako što će umanjivati sve ono što je srušeno, bilo što će preterivati. U tome je replika - kako je bilo moguće da se procena ratne štete pojavi 19. juna. Kada je prvi most srušen, ljudi okupljeni oko mene, koji pripadaju različitim strankama, tražili su način kako da pomognu svojoj zemlji, kako da razumne ljude upozore na ono što se dešava. Nastali su Mostovi kulture. Žao mi je što sve ovo moram da kažem. Mislim da se pametni ljudi ne lupaju u grudi za ono što urade za svoju zemlju, nego je svako od nas dužan da radi, ali pošto sam prozvan, moram da kažem. Pozvao sam odmah, u svetu i ovde, ljude koji su stručni da, na osnovu svega što je dostupno, rade procenu ratne štete, da nam se ne bi dogodilo da kasnije neko time manipuliše. Radili su. Isto tako sam pozvao intelektualce iz celog sveta, sa kojima sarađujem, da preduzmu nešto; ne ona okupljanja za jednu televizijsku kameru, i tome svaka čast, već da uradenešto tamo gde se odlučuje. Rezultat su, između ostalog, dve knjige; ne samo akcije koje su išle po svetu. Jedna je stigla kao rezultat prepiske između mene i Đerđa Konrada, i unutra su govori koji su držani u nemačkoj akademiji, i gde su okupljeni potpisi nemačkih akademika protiv bombardovanja. Druga je, da smo mogli 19. juna da izađemo sa procenom ratne štete u kojoj se nalaze podaci; na osnovu čega je pravljena: na osnovu dostupnih podataka, realnih računica i troškova onoga što se zove odloženi gubitak. Na kraju su date tabele tog odloženog gubitka. Ovde je neko rekao da se pominje i ratna šteta u tužbi, da ona iznosi 100 milijardi. Šta mislite, odakle taj podatak? Prva medijska aktivnost, žao mi je što podsećam građane Srbije na to, bila je izjava izvesnog Šeja, koji je izjavio da je ukupna šteta pet milijardi. Zatim, to je bila i izjava jednog M.M., čoveka koji je u tom trenutku bio premijer, koji je tvrdio da su troškovi 200 milijardi. (Predsedavajući: Vreme.) Molim vas za razumevanje. U pitanju su podaci. Mislim da je važno za sve nas. Procena, na osnovu dostupnih troškova, potreba za ratnom odštetom iznosila je u trenutku završetka, bez teritorije Kosova i bez vojnih objekata i vojne tehnike, 29 milijardi. To su sporili i jedni i drugi: i oni koji su hteli da veličaju nesreću i da na njoj profitiraju, jer su tvrdili da smo pobedili; i oni koji su hteli da je umanje, jer su oni sprečili navodnu humanitarnu katastrofu. Ali, to je bila cifra koju su na kraju svi priznali. Cifra od 100 milijardi upravo polazi od te računice, plus odloženi gubitak, po skalama koje postoje. Moram da vam kažem nešto što mnogi zaboravljaju ponekad. Srbija se ne suočava prvi put sa ratnom odštetom. Srbija je posle Prvog svetskog rata bila sila pobednica. Sve međunarodne sile su priznale tačnu veličinu ratne odštete. Znate koliko je isplaćeno: tri posto od svih priznate ratne odštete. Srbija je i u okviru Jugoslavije bila sila pobednica i posle Drugog svetskog rata, i sve međunarodne sile su priznale ratnu odštetu. Ratna odšteta je isplaćivana, možda mnogi od nas ne znaju, do 1993. godine. Znate koliko je isplaćeno: dva promila, dva hiljadita dela. Bili smo sila pobednica. Onaj ko misli da smo mi sila pobednica posle onoga što se desilo, ne optužujem nijednu političku vlast, ali svako ko misli da smo bili sila pobednica posle 1999. godine, pa na osnovu toga računa takvu štetu ili politički profit, taj bi mogao malo da nauči o tome šta se stvarno dešavalo. Pitajte svoje očeve šta se dešavalo posle Drugog svetskog rata i pitajte svoje očeve, majke i dedove šta se dešavalo posle Prvog svetskog rata, da bismo znali. (Glas iz sale: Vreme.) (Predsedavajući: Molim vas da privodite kraju.) Samo jedna molba: govorimo politički ko je odgovoran za jedno i za drugo, jer nam sigurno treba da se mi raspravimo. Znate ko je odgovoran za to što je Srbija deset godina bila podeljena? Ko god danas pokušava da ponovo podeli Srbiju, on je priprema za stranog osvajača. To će valjda svima biti jasno. Dobro je što se to ovde raspravlja, a za to nije bila potrebna ova sednica, mogli smo o tome da popričamo i u klubu, i nadam se da ćemo sada, svi šefovi poslaničkih grupa, popričati u kabinetu u 14,15; mogli smo da sednemo i popričamo, jer smo znali odgovor. Niko ovde nije za to da se bezuslovno povlači tužba. Niko za to nije. Isto tako, niko nema pravo da ponižava Skupštinu, da Skupština zaseda povodom izjave jednog ministra. A na stranu što je posao ministara da nekada i taktiziraju, i nešto ispituju, ali stav ove skupštine i svih stranaka ovde je jasan – bezuslovnog povlačenja tužbe nema; ali, političkog marketinga na tuđoj nesreći nadam se da takođe neće biti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Živkucin, replika.
Uvaženi profesor Milošević je pominjao neku prljavu krojačku radionicu Vuka Draškovića. Dakle, moram da vas informišem, nažalost, da Vuk Drašković nije vlasnik nikakve krojačke radionice, ali i da jeste verovatno ne bi bila prljava i neuredna, nego uredna. To je jedna stvar. Druga stvar, rekli ste da vas neubedljivo, čak i neinteligentno pokušavam ubediti da ćemo dobiti neke benefite od eventualnog povlačenja tužbe. Da, pokušavamo da objasnimo šta je to što ćemo izvući kao dobro nakon povlačenja tužbe. Ali, vi nas niste čak ni neubedljivo, ni neinteligentno pokušali ubediti, niste nas ubedili šta mi to dobijamo, kao nacija i država, insistiranjem na opstanku tužbe. Maločas je gospodin Marković slikovito govorio o tome kako se priznata ratna odšteta naplaćuje. Zar nam i to nije dovoljan argument i dovoljna pouka kada pričamo o ovome. Ukoliko zaista ne verujete u mogućnost da se povlačenjem tužbe dolazi do nekog benefita za naciju i državu, onda mora da verujete duboko u mogućnost da opstanak tužbe proizvodi presudu u našu korist i da proizvodi isplaćivanje ratne odštete u visini od 100 milijardi dolara. Ako zaista to verujete, onda je pošteno da se to kaže i da se preuzme politička odgovornost za tako nešto. Verovati u tako nešto, po našem dubokom uverenju, nije primerno čak ni predškolskom uzrastu, a ne ozbiljnim, odgovornim, odraslim osobama. Dakle, nemojmo se služiti demagogijom i nemojmo ubeđivati ljude u ono u šta ni sami do kraja ne verujemo. Pustimo te priče za neko drugo vreme. Ovo je vreme za ozbiljne stvari i vreme ozbiljne odgovornosti i tako moramo da se ponašamo. Budimo odgovorni i ozbiljni i ništa više od toga.
Narodni poslanik Nikola Milošević, povreda Poslovnika.
Voleo bih da mi gospodin Živkucin posveti onoliko pažnje koliko sam i ja njemu i da bude toliko ljubazan da sasluša ono što ću reći. Gospodin Živkucin nema problema sa sluhom, već ima problema sa uvažavanjem onih koji drukčije misle. Za to spasa nema. Ja ga tome podučavati ne mogu. Teško da to može da nauči tamo odakle je potekao i gde sada jeste. (Sanja Čeković, sa mesta: Da li sada svi mi iz SPO treba da repliciramo? Na šta to liči?) Upozoravam na povredu Poslovnika. Gospođo, na šta vi ličite kada sa mesta, neprijavljeni, ulazite u razgovor sa mnom. Ja pažljivo slušam sve što poslanici govore. Nikome nisam dobacivao sa mesta i nikoga nisam prekidao. Upozoravam vas na to da se civilizovano i demokratski ovde ponašate. (Sanja Čeković, sa mesta: Sve ste nas povredili, jer svi dolazimo iz SPO-a.) (Predsedavajući: Molim vas, pustite govornika da kaže, a vas, gospodine Miloševiću, isto molim da se sa uvažavanjem odnosite prema poslanicima.) Gospodine Mihailoviću, opomenite one koji me prekidaju da se ne odnose sa uvažavanjem prema meni. To je ono što je bitno. Upozoravam na povredu Poslovnika. Ovde sam govorio o gospodinu Draškoviću, isključivo kao o ministru spoljnih poslova, a ne kao predsedniku SPO-a. Nijednom rečju nisam pomenuo SPO. Kada se gospodin Živkucin obraćao meni tako što kaže – vi nama ovo, vi nama ono, ja se, gospodine Živkucin, vašoj stranci nisam obraćao. Sve je rečeno na adresu ministra spoljnih poslova gospodina Draškovića. Razume se i nešto drugo, ako vi mislite da je gospodin Drašković ministar spoljnih poslova Srpskog pokreta obnove, onda povlačim sve što sam rekao. Ali, pošto ja držim da je on ministar spoljnih poslova savezne vlade, onda je ovo grub i otvoren prekršaj Poslovnika.
Izvolite, ovo je povreda Poslovnika, a ovo je replika.
Povreda Poslovnika. Uvaženi akademik Nikola Milošević je uvredio sve nas koji smo potekli iz SPO. Prethodno izlaganje sam počeo tako što sam rekao – uvaženi profesor Nikola Milošević. Tako i mislim. Siguran sam da nisam povredio i uvredio gospodina Miloševića. Ali, akademik Milošević je, čini mi se, malo više nervozan i uzbuđen nego što bi trebalo da bude. Ta nervoza i ta uzbuđenost su proizvele činjenicu da je on, u toj svojoj nervozi, počeo da vređa poslanike i time pokazao da ih ne uvažava, što je ozbiljna povreda Poslovnika. Dakle, ja i dalje mislim da je akademik Nikola Milošević uvaženi član ovog parlamenta, tako mu se i obraćam, a samo mu zameram i skrećem pažnju da više ne radi ovako ružne stvari - da nas ne vređa. Razumeli smo šta je hteo da nam kaže, nije potrebno dalje elaborirati. Apelujem da nam u svakom sledećem obraćanju pristupa sa uvažavanjem.
Imate pravo na repliku, pošto je bila i povreda Poslovnika. Izvolite, gospodine Miloševiću.
Evo prilike da još jednom gospodina Živkucina podsetim na to da nije pristojno da u stojećem položaju sluša ono što ću reći i da nije pristojno da ne sluša ono što imam da kažem. Gospodine Živkucin, ja vas lepo molim da sednete. I ja sam sedeo dok ste vi govorili, pa nemojte da vas podsećam na nešto što je stvar elementarnog domaćeg vaspitanja. Gospodine Živkucin, nisam ovde izrekao ovde ništa na adresu vaše stranke, nego na adresu vaše poslanice koja me je prekinula dok sam govorio sa mesta na kome se sada nalazim. Gospodin Živkucin sada telefonira, upravo drži mobilni telefon na svom uhu, razume se, ne mari za ono što ću ja reći, što govori o gospodinu Živkucinu mnogo. Suvišan je svaki komentar koji bih priključio onome što sam već rekao. Dozvolite mi da zaključim ovako: svako ko prekine nekoga ko je dobio legalno i legitimno ovde reč, ponaša se necivilizovano i nedemokratski, pa neka mi neko dokaže da to nije tako.
Hvala. Pošto je blizu 14,00 sati, određujem pauzu do 15,00 sati.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Molim da pre početka utvrdimo kvorum. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a neka se pripremi narodni poslanik Svetislav Krstić. Izvolite, gospodine Jojiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne verujte natovcima i darove kad vam nose. Pentagon i CIA nisu humanitarne organizacije. Terorizam NATO alijanse... Dame i gospodo, upoznati smo sa naporima međunarodne zajednice na razvoju međunarodnog krivičnog prava i definisanju zločina protiv mira, ratnih zločina i zločina protiv čovečnosti, principa odgovornosti za te zločine i obaveza država da te zločine propišu svojim zakonodavstvom i da gone njihove počinioce. Danas, međutim, u ovo vreme, svi principi i norme međunarodnog humanitarnog, socijalnog i krivičnog prava su pogaženi, pre svega od ekonomski i vojno najmoćnije sile u svetu. Koristeći svoju moć, bez ikakve odgovornosti, norme međunarodnog humanitarnog prava sada su zamenili silom, koja se posebno ispoljava kroz sve oblike specijalnog rata, međunarodni državni terorizam i agresiju. Svi ovi oblici primene sile najočiglednije su ispoljeni prema Saveznoj Republici Jugoslaviji. Da li će se na njoj zaustaviti, to će vreme pokazati. Čime se drugim može objasniti da SAD proglase teritoriju SRJ zonom od nacionalnog interesa, osim hegemonističkih ciljeva? Vodeće zemlje NATO pakta imale su prevashodno cilj da vojno zaposednu teritoriju SRJ i tako ostvare njima znane strateške ciljeve i interese, mimo svih međunarodnih pravila i normi. Savezna Republika Jugoslavija, sa oko deset miliona stanovnika, zemlja je bogate istorijske prošlosti, koja je uvek cenila i branila svoju slobodu i nezavisnost, koja nikada nije pokazivala pretenzije prema teritorijama susednih zemalja. Nikada nije ratovala na tuđoj teritoriji, a uvek je ratom branila svoju slobodu i nezavisnost. Republika Srbija je višenacionalna zajednica građana, u čijoj južnoj pokrajini Kosovo i Metohija živi više nacionalnih zajednica: Srbi, Albanci, Turci, Muslimani, Goranci i Romi. Videći da nezapamćenim sankcijama i izolacijom nisu mogli ostvariti svoje hegemonističke ciljeve, ključne države NATO pakta razradile su zločinački plan za primenu sile i agresiju prema SRJ, pa su u tom cilju preduzele sledeće mere. Koristeći već postojeći separatistički pokret Albanaca na Kosovu i Metohiji, naoružavanjem, obukom i materijalnim sredstvima omogućili su stvaranje i delovanje terorističke organizacije pod nazivom Oslobodilačka vojska Kosova, koja je izvršila neviđene zločine na ovom prostoru prema srpskom življu. Istovremeno, organizovali su takve propagandne centre koji su lažima i poluistinama satanizovali srpski narod do te mere da bi opravdali ono što su planirali da preduzmu. Istovremeno, uspostavljena je takva informativna blokada da nijedna istinita informacija nije mogla da dopre u svet. Po Ustavu SRJ, a i u praksi, sve nacionalne manjine, kao i svi građani zemlje uživaju prava po najvišim svetskim standardima. Međutim, svojom propagandnom mašinerijom plasirali su u svet vesti o navodnoj ugroženosti Albanaca u Jugoslaviji, a obračun snaga bezbednosti sa teroristima prikazali su kao obračun sa albanskom nacionalnom manjinom, režirajući i u svet plasirajući vesti o navodnoj humanitarnoj katastrofi, stvarajući lažni utisak o neophodnosti preduzimanja sile prema SRJ, radi zaštite albanskog življa. Treba napomenuti da na području Republike Srbije živi 26 nacionalnih manjina ili etničkih grupa, koje se ničim ne osećaju ugroženim u svojim pravima. Problem Albanaca nije u njihovim pravima, već u njihovom separatizmu. Organizovali su navodne pregovore predstavnika Republike Srbije sa predstavnicima albanske manjine u Rambujeu, za koje su unapred pripremili tekst navodnog sporazuma, a koji predstavlja ultimatum Srbiji i Jugoslaviji da sa Kosova i Metohije povuku sve specijalne i vojne snage i da dozvole snagama NATO pakta ulazak ne samo na Kosovo i Metohiju već na teritoriju cele zemlje, bez ikakve odgovornosti u periodu od tri godine, kada albanska nacionalna manjina na Kosovu i Metohiji treba da na referendumu odluči o svojoj sudbini. Režiseri navedenih pregovora su znali da navodni sporazum znači dobrovoljnu okupaciju Jugoslavije i saglasnost za otcepljenje Kosova i Metohije i da ga Republika Srbija i Savezna Republika Jugoslavija ne mogu prihvatiti, ali su te pregovore organizovali radi opravdanja planirane agresije. Konačno, 24. marta 1999. godine 19 najrazvijenijih zemalja sveta, svom silom svoje vojne tehnike, sa mora i iz vazduha obrušilo se na jednu malu državu. Za 78 dana, 1.200 aviona, sa 26.280 letova, lansirano je preko 2.900 bombi i projektila i oko 1.000 krstarećih raketa, tako da je na teritoriju SRJ bačeno oko 22.000 tona najrazornijeg eksploziva, od čega 152 kontejnera sa 35.450 kasetnih bombi, zabranjenih međunarodnim konvencijama i međunarodnim pravom. Posledice agresije bile su katastrofalne: ubijeno je preko 2.500, a ranjeno više od 10.000 građana; 30% ubijenih i 40% povređenih čine deca, koja su u najvećem broju žrtve kasetnih bombi sa odloženim aktiviranjem. Uništen je 121 industrijski objekat, zbog čega je preko 600.000 radnika ostalo bez posla, a oko 2.500.000 građana bez sredstava za zadovoljenje osnovnih životnih potreba. Više od 480 škola, fakulteta i objekata za studente, đake i decu je znatno oštećeno ili potpuno uništeno, tako da je blizu milion učenika i studenata prekinulo u to vreme školovanje. Uništeno je 10 domova zdravlja i tri bolnice, dok je znatno oštećeno 77 domova zdravlja, 30 bolnica i dve specijalne ustanove za lečenje bolesnika, sa 16 poginulih bolesnika i zdravstvenih radnika. Uništeno je ili znatno oštećeno preko 7.000 vojnih ustanova i stambenih objekata, osam saveznih i republičkih ministarstava i ustanova u centru Beograda. Uništena je i razorena ambasada NR Kine. Uništenjem rafinerija nafte, toplana, energana i skladišta nafte, hemijskih postrojenja proizvedena je ekološka katastrofa velikih razmera, a samo sticajem okolnosti izbegnuta je opasnost od ekološke katastrofe za čitav evropski kontinent. Uništenjem trafostanica i dalekovoda i oštećenjem termoelektrana, uz upotrebu zabranjenih grafitnih bombi, onemogućeno je snabdevanje stanovništva električnom energijom. Uništeno je ili znatno oštećeno 60 mostova, 19 železničkih saobraćajnica, 34 drumske saobraćajnice i 13 aerodroma, tako da je onemogućen saobraćaj na glavnim saobraćajnicama i zatvoren plovni put preko Dunava. Tokom NATO agresije uništeno je ili oštećeno 365 verskih objekata i kulturnih i istorijskih spomenika, od kojih su neki pod zaštitom UNESKO-a. Radi prikrivanja istine o posledicama agresije uništene su zgrade, sa opremom, RTS-a, kao i svi releji i radio i TV predajnici, a ubijeno je i 16 radnika Radio-televizije Srbije. Preko 1.000 Srba i Crnogoraca je masakrirano, a preko hiljadu je oteto i za njihovu se sudbinu ne zna, za samo mesec dana od dolaska KFOR-a na Kosovo i Metohiju. Preko 40.000 srpskih kuća i stanova je spaljeno, opljačkano ili zaposednuto, a spaljeno je više od 130 manastira i verskih objekata. Preko 300.000 Srba i Crnogoraca proterano je sa Kosova i njihova imovina je opljačkana. Ovo nije falsifikat, dame i gospodo, pogotovo za one koji kažu da je ovaj predlog čist falsifikat. Ako je ovo falsifikat, neka pitaju Kongres SAD i parlamentarce koji su podneli tužbu protiv Bila Klintona i drugih zbog toga što su povredili Zakon o ratu iz 1973. godine. Dame i gospodo, agresija NATO alijanse i SAD protiv Jugoslavije izvršena je mimo i bez saglasnosti UN i Saveta bezbednosti. Ovde se pokušava prikazati, obrazložiti i podmetnuti da su naknadno Skupština UN i Savet bezbednosti to odobrili. To nikada nije bilo odobreno. Agresija na SRJ izvršena je i prekršena je sledeća pravna regulativa u međunarodnim odnosima: Povelja UN, Helsinški dokument iz 1975. godine, Ženevska konvencija iz 1949. godine, Protokol iz 1977. godine. Agresori su prekršili ustave i zakone svojih država. I sopstveni sporazum koji su potpisali 1949. godine takođe su na najgrublji način prekršili. Prva odredba njihovog statuta, pre svega NATO-a, predviđa da Savez treba da bude organizovan i da deluje u skladu sa Poveljom Organizacije UN. Ovde nije bio taj slučaj. Kao svojevrsni arbitar, NATO i SAD su flagrantno prekršili Povelju UN i izvršili zločinačku agresiju na Saveznu Republiku Jugoslaviju. Čak je, kao što sam malopre pomenuo, u američkom Kongresu grupa kongresmena podnela tužbu protiv predsednika SAD zbog toga što je prekršio, kao što sam rekao, Zakon o ratu iz 1973. godine. Tokom agresije u Jugoslaviji je bombardovano na stotine kuća. SAD i NATO su ovaj rat 1999. godine pokrenule protiv Jugoslavije iz istih razloga iz kojih su svojevremeno izvršili invaziju na Kubu, Portoriko i Filipine. Ne brinu oni za život radnih ljudi Jugoslavije više nego što su brinuli za prava radnika i farmera na Kubi, Portoriku ili na Filipinima. Neko će reći – da, ali to je bilo pre 100 godina, ali setimo se bliske prošlosti od Drugog svetskog rata naovamo, Korejskog rata, svrgavanja izabranih vlada Gvatemale, Irana, Čilea, Indonezije, Argentine, ratova u Centralnoj Americi, invazije na Liban, i Palestinaca i Kurda, ubistva Patrisa Lumumbe u Kongu, podrške fašističkom aparthejdu u Južnoj Africi, monstruoznog rata u Indokini u kome su izgubili živote milioni Vijetnamaca i ljudi iz Kambodže. Ovim još nije iscrpljen spisak zločina koje su počinili Pentagon i CIA zajedno sa svojim saučesnicima. Imajući u vidu ove užasne i krvave podatke, zar treba da poverujemo da su bilo predsednik Klinton, bilo Madlen Olbrajt, bilo general Vesli Klark, bilo britanski, odnosno francuski lideri, isto tako krvavih ruku, makar i u retkim prilikama postupali u ime ljudskih prava? Ne, bilo bi smešno i u to niko ne može poverovati, jer se protivi razumu i logici. Kao što sam rekao, poznato vam je, dame i gospodo, svima, morate priznati da NATO, Pentagon i CIA nisu humanitarne organizacije i one nisu imale šta da traže u onom svojstvu u kome su došle na teritoriju Savezne Republike Jugoslavije. Moram vam nešto reći, sveti Petar Cetinjski je poručio Crnogorcima: Crnogorci, vi znate šta radite, ali ne znate, Crnogorci, šta je to što radite. Zato, gospodo, vi koji se protivite ovoj rezoluciji, razmislite šta radite i da li znate to što radite, šta radite? Dame i gospodo, napomenuću da je Pančevo bilo ekološka katastrofa u Evropi, jedini grad na koji se sručilo na hiljade tona bombi, razarajućih projektila, gde je 40.000 Pančevaca moralo da bude evakuisano, od čijih posledica mnogi Pančevci i njihova deca umiru. I danas se osećaju rezultati dejstava NATO-a, a napominjem da Vlada Republike Srbije za četiri godine nije uložila nijednog dinara da poboljša proizvodnju strateških proizvoda u fabrikama od posebnog nacionalnog interesa, kao što su Rafinerija nafte, Petrohemija i Azotara. To su objekti od posebnog državnog značaja, a Vlada Republike Srbije ni dinar ne ulaže da pomogne tim preduzećima koja su razrušena i čija su postrojenja dotrajala, ali Vlada ih tera da proizvode najgore proizvode koji im služe za izvoz, ali filtere i potrebe radnika Petrohemije, Rafinerije i Azotare ne uzimaju u obzir, niti pomažu Pančevcima, a od raka umiru njih na stotine godišnje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić, a posle njega narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Poštovane koleginice i kolege poslanici, hteo sam da pitam našeg predsednika gospodina Markovića, ali ne znam da li ima smisla pošto on nije tu. Jer, on kao pravi gazda, otvorio radnju i otišao, a mi ovde da radimo. Hteo sam da ga pitam – zašto na današnju sednicu, odnosno jučerašnju, nije pozvan neko iz Saveta ministara? Najlogičnije bi bilo da bude pozvan predsednik, da bude pozvan i da prisustvuje ovoj sednici ministar inostranih poslova, da bi mogli da čuju kakav je stav Narodne skupštine Republike Srbije povodom tužbe NATO-a. Mislim da je to logično i nije mi jasno zašto se to nije desilo. No, moram da kažem da mi je prethodni govornik na kraju izlaganja dao šlagvort i stvari koje je izneo su zaista činjenice. Te činjenice su upravo garancija da će tužba koju je naša zemlja podnela protiv NATO-a, ukoliko ima imalo međunarodne pravde, biti rešena u našu korist. Naime, za vreme NATO agresije bio sam rukovodilac za sanaciju i zaštitu u Naftnoj industriji Srbije i ponajbolje znam kako je sve to izgledalo. Naveo bih vam nekoliko činjenica na osnovu kojih se vidi suština te agresije. Ostaću u domenu NIS-a i grada Novog Sada u kome živim. Prvo, ako je neko želeo da Rafineriju Pančevo kao rafineriju koja proizvodi gorivo, između ostalog i za vojne potrebe, izbaci iz upotrebe, onda je bilo dovoljno da se pogodi energana u rafineriji koja snabdeva rafineriju energijom, a to je bilourađeno. U prvom napadu na Rafineriju u Pančevu gađana je energana. Energana je onesposobljena. Nakon toga, rafinerija najmanje šest meseci ne može da proizvodi. Znači, rafinerija je izbačena iz upotrebe. Zašto je onda bilo potrebno da se bombarduje infrastruktura rafinerije, procesna postrojenja, rezervoarski prostor? Isti slučaj je bio i u Rafineriji u Novom Sadu. Gađana su procesna postrojenja, gađan je rezervoarski prostor. Kako je gađan rezervoarski prostor? Samo jedan primer, kada je nakon avionskog naleta pogođen jedan rezervoar i kada se zapalila nafta i počela da ističe; rezervoari imaju takozvane tankvane čiji je zadatak da spreče da nafta ili derivati prodru u zemlju. Pošto je tankvana ostala neoštećena, u drugom naletu posle 10 minuta avion je gađao isti taj rezervoar kako bi pogodio tankvanu i kako bi ta nafta otišla u zemlju. Novi Sad je bio praktično non-stop za tih 78 dana pod permanentnom ekološkom katastrofom. Nekoliko desetina hiljada tona nafte je izgorelo, ali manji deo je izgoreo. Najveći deo je otišao u zemlju, iscureo. I sada, dok ja ovo pričam, polako se kreće i zagađuje slojne vode iz kojih se Novi Sad i okolina snabdevaju pijaćom vodom. Samo za remedijaciju zemljišta u okolini Rafinerije nafte u Novom Sadu treba preko 60 miliona dolara. Kompletna šteta koja je napravljena NIS-u iznosi oko 1.700.000.000 evra. To je, otprilike, petnaestogodišnja plata 19.000 zaposlenih u NIS-u. Još jedan primer koji jasno govori da će tužba koja je podneta protiv zemalja NATO pakta (ponavljam, ako ima imalo međunarodne pravde) biti rešena u našu korist, a to je ono čega se NATO pakt i Amerikanci plaše jer znaju šta su uradili, to je gađanje separatora. U Rafineriji u Novom Sadu postoje tri separatora za vodu koja je iskorišćena u tehnološkom procesu; pre nego što se pusti u kanal, znači, u vodotok, u Dunav ta voda prolazi kroz te separatore. Oni su bili pogođeni. Od tri separatora jedan je uništen potpuno, jedan je teško oštećen, a jedan je promašen. Očigledno je da je cilj bio da se izazove ekološka katastrofa. Posledice agresije i danas traju. Naime, podatak da je u znatnoj meri povećan stepen malignih oboljenja kod dece u Novom Sadu i široj okolini je podatak koji se ne iznosi u javnost, ali to je činjenica i on se može proveriti. Rezultat jeste upravo ekološka katastrofa koja je bila izazvana gorenjem velikih količina nafte. Nafta sadrži nekoliko desetina kancerogenih materija, a pogotovo sirova nafta. Prema tome, cela okolina je bila kontaminirana praktično tri meseca sa ogromnom količinom kancerogenih materija. Posledice toga trajaće još veoma dugo i mi nemamo moralno pravo da takve stvari oprostimo i da budemo naivni i da verujemo da će nam, ako povučemo tužbu, biti nešto mnogo bolje itd. Mogu da kažem, slušajući ovu našu diskusiju u Skupštini u prethodna dva dana, danas i juče, da smo oscilirali između naive i nadrealizma. Naivno je ovo što sam malopre rekao, ako neko misli da će povlačenjem tužbe da se desi nešto dobro za nas. Partnerstvo za mir ima za cilj da nas uvuče kako bi naša vojska i naši momci išli tamo da se bore po gudurama Avganistana, protiv Al kaide i ko zna za čije interese. Šta se dešava? Budimo realni. Zašto je problem oktobar ili zasedanje suda u Hagu oktobra meseca? Zato što su u novembru predsednički izbori u Americi. Amerika ima, i NATO pakt kao produžena ruka Amerike, ozbiljne probleme sa svojim saveznicima u Evropi. Da li ste videli šta je bilo u Španiji? Dovoljno je bilo da se napravi jedan veliki bum i da Španci povuku svoje trupe, iako su članica NATO pakta. Slična je situacija i veliki su pritisci da to urade i druge članice NATO pakta. Kao što znate, neke od članica NATO pakta nisu ni pristale da učestvuju u invaziji na Irak. Amerika ima ozbiljnih problema i njen je zadatak da očuva NATO pakt. Kako će da ga očuva, ako sud pravde presudi da su zemlje NATO pakta krive za agresiju Jugoslavije? To će biti samo dodatna kap da vlade tih zemalja javnost tih zemalja uveri da je NATO pakt njihov problem i da oni kroz NATO pakt u stvari služe politici Amerike. Mislim da je to politička realnost i zato je vrlo stalo Zapadu, a pre svega Americi, da se povuče tužba koju je naša zemlja podnela. Prema tome, moramo imati u vidu sve što se dešavalo i ne možemo da gledamo u budućnost tako što ćemo biti slepi za ono što nam se desilo u neposrednoj prošlosti. Ne možemo da gledamo u budućnost, a da budemo slepi za posledice koje ta prošlost ima. Ovde je bilo dosta priče o prethodnih deset godina itd, a vidi se polarizacija koja postoji u Skupštini. Ovde je većina, koliko sam stekao utisak, za to da se ne povlači ta tužba. Kako onda možemo da tolerišemo da ministar inostranih poslova koji zastupa politiku jedne zemlje javno izjavljuje da tu tužbu treba neodložno povući? Neko je to rekao, a želim da kažem da i mi socijalisti mislimo da je gospodin ministar ucenjen. Klasična metoda kojom se Zapad služi, a to jeste - ti nama sredi da se povuče tužba, a mi tebe nećemo da tužimo. To je ta politika koju smo videli da se često koristi. Mislim da bi bilo pošteno da gospodin ministar kaže - ne mogu da obavljam tu dužnost, ucenjen sam i zato treba da dođe neko koga ne mogu da ucene i ko nije na haškim optužnicama. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović, a posle njega narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, inicijativa poslaničkog kluba SRS da predloži rezoluciju o zabrani povlačenja tužbe SRJ protiv osam zemalja članica NATO izazvana je neodmerenim izjavama ministra inostranih poslova gospodina Vuka Draškovića, koje su u suprotnosti sa mišljenjem, stavovima i odlukama Narodne skupštine Republike Srbije. Njegove izjave da su Srbi vršili etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji, da treba povući tužbu SRJ protiv NATO, kao i da Srbi treba da izađu na parlamentarne izbore na Kosovu i Metohiji jesu izjave koje nanose ogromnu i nesagledivu štetu Srbima i srpskom narodu, izjave koje ni čelnici NATO-a ne žele javno da izgovore. Želim da vas podsetim, Hans Lokvaj, nekadašnji predstavnik OEBS-a na Kosovu i Metohiji, izjavio je - etničko čišćenje, genocid, humanitarna katastrofa i slučaj Račak su samo izgovor za bombardovanje SRJ. Znači, to je jedno od mišljenja, a takvih mišljenja ima mnogo u svetu. Kada je gospodin Vuk Drašković izjavio da su Srbi vršili etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji? Upravo nakon martovskih događaja, kada su Šiptari, šiptarski teroristi i separatisti, na jedan dobro organizovan i jako okrutan način, ubili 29, ranili preko 100, proterali preko 4.000 Srba, uništili i zapalili na stotine srpskih imanja i domaćinstava, zapalili i uništili 29 crkava i manastira, i to sve u prisustvu NATO snaga u velikom broju na Kosovu i Metohiji. Ceo svet je osudio martovske događaje kao etničko čišćenje nad Srbima na Kosovu i Metohiji. Gospodin Gregori Džonson, komandant južnog krila NATO za Evropu, izjavio je da se radi o etničkom čišćenju Srba na Kosovu i Metohiji. Onda kada ceo svet, pa i čelnici NATO-a osuđuju martovske događaje na Kosovu i Metohiji kao etničko čišćenje, kada izjavljuju da su bili nemoćni, zatečeni da spreče takve događaje, ministar inostranih poslova gospodin Vuk Drašković izjavljuje - i Srbi su vršili etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji! Želim da podsetim gospodina Vuka Draškovića da na prostorima Kosova i Metohije nikad nije bio ugrožen šiptarski narod, da Srbi nikad nisu vršili etničko čišćenje, da nikada nije bilo humanitarne katastrofe, da su one kolone Šiptara koje je gledao na BBC samo dobro osmišljene i unapred pripremljene akcije šiptarskih separatista i terorista o navodnoj ugroženosti i humanitarnoj katastrofi šiptarskog naroda na Kosovu i Metohiji. Želim da podsetim gospodina Vuka Draškovića da su žrtve na Kosovu i Metohiji Srbi a ne Šiptari, da su oni svoj napredak doživeli upravo onda kada su tvrdili da su ugnjetavani, maltretirani od strane Srbije. Istina je sasvim suprotna: Srbi su ti koji su maltretirani i ugnjetavani u poslednjih nekoliko decenija na Kosovu i Metohiji. Setimo se izjave Vuka Draškovića u Narodnoj skupštini Republike Srbije kada smo usvajali plan Černomirdin-Ahtisari, kada je hvalio navodnu mirovnu misiju upoređujući ih sa plavim šlemovima, kako će na Kosovu i Metohiji međunarodne snage zavesti red, rad i blagostanje, a dogodilo se suprotno - etničko čišćenje, humanitarna katastrofa, haos, teror i beda od dolaska okupatora na Kosovo i Metohiju, period koji je najstrašniji i najužasniji za Srbe i srpski narod na Kosovu i Metohiji. Kosovo i Metohija je danas crna rupa Evrope, mesto gde se svakodnevno trguje ljudima, drogom i oružjem, raj za kriminal i kriminalce, raj za teroriste, a pakao za sve one koji ne žele kriminal i terorizam, a naročito za Srbe i srpski narod na Kosovu i Metohiji. Izjava ministra inostranih poslova gospodina Vuka Draškovića - treba povući tužbu SRJ protiv NATO-a, i njegovi razlozi i objašnjenja su takođe u suprotnosti i sa mišljenjem i stavom svih relevantnih političkih faktora u Srbiji. "Zlo je zlo zaboraviti" - kaže Mihajlo Lalić. Naš ministar inostranih poslova upravo čini zlo tražeći da se tužba SRJ protiv NATO povuče. Zašto želi da oslobodi odgovornosti članice NATO-a koje su izvršile neviđenu agresiju i bombardovale SRJ 78 dana i noći? Tužba mora da ostane, a sud neka odluči da li je bilo agresije, da li je bilo genocida, da li je bilo grubog kršenja međunarodnih obaveza članica NATO-a, pravila ratovanja, upotrebe zabranjenog oružja. Zašto prejudicirati odluku suda, ostavimo neka sud to u oktobru mesecu reši. Nedavno je Narodna skupština Republike Srbije usvojila Deklaraciju i plan Vlade Republike Srbije o Kosovu i Metohiji. Jednoglasno je u ovoj skupštini doneta odluka. Glasali su i poslanici SPO-a da se na ove izbore na Kosovu i Metohiji ne izlazi dok se ne ispune uslovi iz Deklaracije i prihvati ili realizuje Plan Vlade Republike Srbije za Kosovo i Metohiju. Kada su svi protiv izlaska Srba na izbore na Kosovu i Metohiji, ministar inostranih poslova gospodin Vuk Drašković, suprotno odluci svog poslaničkog kluba u Narodnoj skupštini Republike Srbije, suprotno odluci Vlade Republike Srbije, suprotno odluci Narodne skupštine Republike Srbije, suprotno odluci Skupštine Srbije i Crne Gore, izjavljuje i preporučuje Srbima na Kosovu i Metohiji da izađu na parlamentarne izbore 23. oktobra 2004. godine. Zašto? Jedini razlog je razlog lične prirode, razlog ispunjavanja želje svetskih moćnika, razlog je slepo dodvoravanje svetskim moćnicima. Drugog razloga nema. Ne može se, gospodine ministre, graditi prijateljstvo sa svetskim moćnicima na nesreći Srba sa Kosova i Metohije. Zar ste već zaboravili 17. mart, zločine i ubistva, etničko čišćenje, progon Srba sa njihovih ognjišta? Proterano je preko 4.000 porodica, 4.000 Srba. Kako mislite da se Srbi organizuju da izađu na ove parlamentarne izbore? Zar ste zaboravili da su proterani Srbi iz Obilića, iz Svinjara? Kako oni da odu na svoje glasačko mesto? Sve to vas ne interesuje, vas interesuje samo gluvo izvršavanje želja i naloga svetskih moćnika. Apelujem na ovu skupštinu da usvoji ovu rezoluciju koju je preporučila SRS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marko Krstin, posle njega narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, spadam u one koji smatraju da je opravdano i neophodno da se Narodna skupština izjasni o jednom ovako značajnom pitanju koje u stvari suštinski zadire u suverene, nacionalne interese Republike Srbije. Mislim da je ova rasprava dobro došla da se zaista raspravimo oko toga šta je potrebno uraditi sa tužbom koja se sada nalazi pred Međunarodnim sudom pravde. Kao advokat mislim da ta tužba treba da stoji tako kako stoji; videćemo kako će sud presuditi, mi treba da iskažemo svoje argumente. Mislim da se mi oko ovoga slažemo, da se tu radi o jednoj najbezočnijoj agresiji, o zločinu prema narodu koji živi u Republici Srbiji. Mislim da se oko toga svi slažemo i da to ovog momenta nije sporno. Isto tako se slažemo da ova tužba nije za povlačenje, nego je tužba za procesuiranje. Kao advokat i kao pravnik bih mogao da kažem još jednu stvar. Sa tom tužbom mi možemo i da pregovaramo. Ne treba isključiti mogućnost pregovora. Ali, dakako, ništa u Srbiji ne bi trebalo prejudicirati i nikome ne bi trebalo omogućiti da sam disponira onim što pripada suvereno građanima Republike Srbije. Zato je potrebno da o svakoj odluci povodom ove tužbe bude prethodno obavljeno izjašnjavanje u ovoj skupštini i da mi, saglasno tom izjašnjavanju, dajemo nalog našim predstavnicima u saveznoj skupštini, odnosno u skupštini savezne države kako će se oni izjašnjavati i kako će organi te države da se izjasne. Isto tako smatram da je izjava ministra inostranih poslova zaista preuranjena, da nema osnova u našoj odluci i da se mi na takav način ne možemo izjašnjavati u međunarodnim odnosima. Nažalost, čudio sam se izjavama nekih ranijih ministara inostranih poslova, pri tome bih naročito apostrofirao Vladislava Jovanovića, naročito oko sporne teme. Sećam se veoma dobro, nažalost, njegovih izjava koje su bile u smislu da to nije ništa, da će sankcije trajati tri meseca, da neće biti bombardovanja, to su bile mnogo neodgovornije izjave nego što je ova izjava. Nažalost, nikakvih konsekvenci za to nije bilo, sem što je iz takvih izjava možda proisteklo i nešto što se veoma negativno odrazilo, a to je upravo ono o čemu mi sad pričamo. Dakle, ova rasprava je neophodna i mislim da je pravo vreme i pravo mesto da o tome pričamo. Međutim, pomalo sam bio iznenađen kod najave ove rasprave, da su predlagači koji su predložili rezoluciju, bar su tako novine to interpretirale, odmah izvršili podelu na nekoga ko će da izda i nekog ko je patriota. Ne želim da se delim i ne želim nikoga da etiketiram u ovoj skupštini ni kao patriotu, ni kao izdajnika. Mislim da se slažemo da je ovo ključno pitanje za suvereno, nacionalno i drugo biće Republike Srbije. Ako već govorimo o patriotama i izdajnicima, kao pravnik bih mogao da kažem da za mene tužba postoji, da ima osnova da tužba uspe, da ima osnova da uspe naročito njen zahtev za naknadu štete. Ja bih išao sa tim dok ne vidimo šta će sud odlučiti, u najmanju ruku do onog momenta dok ne odluči o tome da li je on nadležan ili nije za ovu tužbu. Izrazi: "nikad robom", "proklet bio izdajice" i slične floskule za mene nemaju nekog pravnog dejstva i zaista za njih nema mesta u ovoj rezoluciji. Ne mogu da podržim takve izraze, jer nemaju pravno dejstvo i dele građane i dele poslanike u ovoj skupštini. Mislim da u ovoj skupštini nema ni izdajnika ni patriota. Svi smo mi patriote. Mislim da ovakva podela zaista nije bila potrebna i želeo bih da verujem da to nije u funkciji izbora, ali nisam siguran. Zaista bih voleo da nije u funkciji izbora. Nekada mi se čini da pokušavamo da retuširamo neke stvari. Voleo bih da posmatramo Srbiju kao jedan brod koji ima kormilara, posadu i teret koji vozi. Tim brodom je 1999. godine rukovodio kormilar; na čelu je bila SPS; u toj vladi je bila Srpska radikalna stranka. Taj brod je došao gde je došao, ušao u oluju, dobro se izlupao u toj oluji. Mi sada pričamo o posledicama te oluje u koju smo ušli. Mislim da imam prava da pričam o ovome. Nisam te 1999. godine bio ni u jednoj partiji. Bio sam običan građanin. Učestvovao sam u dva rata, u onom 1991. i u ovom drugom ratu. Moram da vam prenesem sopstvene utiske i utiske ljudi koji su bili sa mnom u jedinici. Rat je počeo napadom na Novi Sad, da vas podsetim, u 20 časova 23. marta 1999. godine. Sticajem okolnosti sam bio na balkonu. To je bio strahoviti bljesak. Ljudi su vrištali i padali su dole. To je bilo sto metara vazdušne linije od kasarne "Majevica", gde je pala prva bomba. Uključio sam televizor da vidim da li će Vrhovna komanda da da neko saopštenje, da li je napadnuta Srbija. Vrhovni komandant, u liku Slobodana Miloševića, primao je nekoga negde, smeškao se kao da se ništa ne dešava. U četiri ujutru dobio sam poziv i odazvao sam se na mobilizaciju, i tako 78 dana. Zaista mi je žao i ne mogu predstaviti sebi šta sam video i šta sam doživeo i ne mogu da se otmem utisku da se zaista radi o zločinačkoj agresiji na ovu zemlju. Hteo sam da pitam zašto smo 78 dana bili pod agresijom, zašto nismo bili osam dana pod agresijom? Zamislite koliko bi više ljudi bilo živo da smo bili osam dana pod agresijom. Hteo sam još nešto da vas pitam. Kada kormilar vodi brod, a tim brodom su rukovodili SPS i Srpska radikalna stranka, da li on kada vidi da se približava oluja procenjuje da li da uđe u taj olujni oblak ili da se možda skloni u neku luku, priveže brod i sačeka da to prođe? Kakve ste procene imali kada ste verovali u to da deset "migova 29" može da pobedi hiljade aviona? Kakve ste procene imali kada ste znali da nas gađaju sa 11 hiljada metara ili negde iz Jadrana i više ne znam odakle, a mi imamo protivavionsko oruđe koje može da dobaci tri kilometra i kojim smo pucali besomučno? Kakvu ste procenu imali, zaista ne znam, kada ste znali da rakete koje smo imali mogu da se upotrebe samo ukoliko radar locira objekat, a oni iz aviona puštaju raketu za sedam sekundi? Gledao sam ljude koji su rastrgnuti raketama. Ja sam gledao te ljude. U tim zapisnicima koje ste odneli tamo gde ste odneli nalazi se i moj potpis. Vi to niste procenjivali. Vas je bilo briga za ono što se dešava. Mene samo zanima da mi neko odgovori zašto niste prekinuli to posle osam dana, zašto 78 dana. Pričali ste da je poginulo onoliko ljudi, da je srušeno onoliko objekata. Tačno je. Zašto nismo prekinuli to posle deset dana? Više ljudi bi ostalo u životu. Manje objekata bi bilo srušeno. To vas pitam. Niste imali nikakve procene. Vodio se rat tako kako se vodio. Ginuli su ljudi kako su ginuli. Zašto da prekinemo to? Onda se prekinulo jer se NATO navodno nije raspao. NATO se nije ni do danas raspao, kao što vidim. Postoje zaista činjenice na koje vi ne možete da odgovorite. Zašto je rat trajao toliko dana? Šta ste preduzeli da do rata ne dođe? Kakve su bile procene? Ko je Srbiji bio saveznik da do toga ne dođe? To su sve stvari koje su bile veoma loše. To je dovelo, između ostalog, do te najveće tragedije za srpski narod. Sada ću se malo vratiti na pravni deo stvari. O ovome, naravno, ne bih pričao, da mi deset godina života nije prošlo tako "lepo", u dva rata. Rezolucija koju imamo pred sobom ima nekoliko pravnih defekata. To su prilično veliki pravni defekti. Ja bih to nazvao sklepanim aktom. Rezolucijom ne možete nalagati prava i obaveze bilo kom pojedincu. To je isključivo materija zakona, zato što to uređuje član 12. Ustava Srbije. Nalagati obaveze na ovaj način, kako vi činite, poslanicima, ministrima, itd. a, naravno, ništavost njihovih prava i obaveza ne možete nalagati rezolucijom, jer su njihova prava i obaveze utvrđene Ustavom i zakonom. Rezolucijom se prava i obaveze ne mogu menjati, a zabrana i ništavost takođe. Vi stipulišete novo krivično delo koje nazivate izjava. To je tačka 3. Predložio bih vam da možda napravite izmenu Krivičnog zakona, ali bih vam napomenuo da je članom 115. Krivičnog zakona stipulisano krivično delo priznavanje kapitulacije i okupacije. Kaže se: "Građanin koji učini delo upravljeno na to da dođe do priznavanja kapitulacije i okupacije države ili njenog dela teritorije kazniće se zatvorom najmanje pet godina". Slično sadrži Ustav u članu 51. Hteo sam da vam napomenem da je posledica Kumanovskog sporazuma to što je četvrtina teritorije Srbije pod stranom okupacijom i što je to neko potpisao. Znam da je general Kalafatović potpisao aprilski slom, ali pitam vas da li se sećate kukavnog generala koji je poturen da to potpiše. Za ovo, naravno, niko nije odgovarao, a izdaja bi bila da neko pregovara o nečemu. Dakle, ni to vam u rezoluciji ne valja. Nije dovoljno zaštititi Republiku Srbiju samo od izjava o povlačenju ili izjava o odustajanju od tužbe. Postoji još jedan pravni institut, od koga bi zaista trebalo zaštititi i koji može da da zaista negativne posledice. To bi bio neki konstruktivni doprinos ovoj današnjoj raspravi, pored ovoga do sada. Postupak se može okončati poravnanjem. Mislim da ima i da će biti elemenata za poravnanje. Pošto sam ocenio da je neophodno da se o ovome raspravlja u Skupštini, smatram da sam dužan da predložim i predlog teksta rezolucije, kakav bi ova skupština mogla da usvoji. Ja bih vam pročitao taj tekst. Mislim da zaslužuje vašu pažnju. "Odlučivanje o povlačenju, odustanku ili poravnanju po tužbi državne zajednice Srbija i Crna Gora protiv osam zemalja NATO je od suštinskog nacionalnog interesa za Republiku Srbiju. Narodna skupština Republike Srbije zadužuje predstavnike Republike Srbije u organima državne zajednice Srbija i Crna Gora da pre odlučivanja po pitanju tužbe moraju tražiti i u celini poštovati stav ove skupštine kao najvišeg reprezenta suverenosti Republike Srbije. Bez ovakve odluke Narodne skupštine Republike Srbije ne može se doneti odluka o povlačenju, odustanku ili poravnanju po tužbi državne zajednice Srbija i Crna Gora protiv osam zemalja NATO".
Recite mi samo osnov za repliku. Osnov za repliku – pominjanje stranke.
Kolege narodni poslanici, moram reći da je ovo za mene strašno. Razumem da je svako od nas doživeo agresiju na svoj način i da nosi različite utiske, osećanja. Mogu razumeti da se na različit način tumači sve ono što se dešavalo. Ali sada, 2004. godine, pričati ovakve stvari koje sam čuo od kolege Krstina, stvarno je nekorektno, nemoralno i sramota. Nismo mi bombardovali NATO, nego su oni bombardovali nas. Nismo mi mogli prekinuti agresiju posle tri, dva, pet ili osam dana, nego je prekinuta agresija kada se nešto u rukama moglo imati. O tome nečemu i dan-danas pričamo. To nešto je osnov da eventualno povratimo Kosovo i Metohiju. To nešto je garantovano u Ujedinjenim nacijama. To nešto će biti osnov za pregovore. Stvar je vrlo jednostavna. Moram da kažem da me kolega iznenadio ovom svojom današnjom pričom, jer je kao učen čovek valjda bio u situaciji da pročita da Amerikanci nisu želeli pregovore, da nisu želeli suštinsku autonomiju za Albance na Kosovu i Metohiji. Juče sam pomenuo, ali to moram još jednom da kažem, Bi-Bi-Si je preneo izjave Ričarda Holbruka da se još 1998. godine dogovorio sa OVK da im bude desna ruka na Balkanu. Madlen Olbrajt je rekla da nisu želeli da se u Rambujeu postigne sporazum, koliko god Srbi garantovali suštinsku autonomiju. Oni to neće. Zašto to neće? To morate da pitate njih. Da smo prihvatili Rambuje, imali bismo NATO u Jugoslaviji, imali bismo ga i na Kosovu i Metohiji, a tri godine posle toga imali bismo referendum. Šta mislite kakva bi bila odluka većinskog naroda na Kosovu i Metohiji? Recite pošteno ovoj Srbiji da se ova tužba povuče. Nemojte pokušavati da odbranite neodbranjivo, da izjednačavate Vladislava Jovanovića i Vuka Draškovića. Jedan kolega mi je juče rekao da to nema veze, sve ovo što se priča, da je čovek to rekao pa je rekao i tako dalje. Rekao sam, na primer, ako bi izašao guverner Narodne banke i rekao da je inflacija 30%, videli biste haos na finansijskom tržištu. Znači nije baš da to nema veze. Ima, gospodo, sve ima veze. Ako ste za povlačenje tužbe, izađite i recite to, bolje nego da kažete da vi niste za to ali da ovo nije dobro. Ne možete menjati činjenice. Činjenice su vrlo jednostavne: NATO je odlučio da bombarduje Saveznu Republiku Jugoslaviju, da uspostavi protektorat na Kosovu i Metohiji, NATO je odlučio da da podršku OVK, NATO je bombardovao našu zemlju 78 dana, NATO je načinio materijalnu štetu od sto milijardi dolara. (Predsednik: Vreme.) NATO ima obavezu da to plati. Ako cenite da sami treba da povučemo tužbu, recite to. Onda bismo povukli tužbu i onda nas ne bi bilo. Recite to, nemojte da se skrivate iza različitih formulacija koje nemaju smisla.
Reč ima gospodin Krstin, povodom Poslovnika. Želim da obavestim sve poslanike, jer već mesecima tolerišem prekršaj člana 96. Poslovnika, koji izričito kaže da se povodom Poslovnika može javiti isključivo predsednik ili ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. (Većina prisutnih poslanika glasno negoduje.) Izvinjavam se, to je tekst ranijeg, prethodnog Poslovnika.
Reklamiram povredu člana 100. Poslovnika. Narodni poslanik se uvredljivo izrazio rekavši da sam kazao da je nešto sramota. Za mene je ono što se desilo u tih deset godina najteži deo života. Mogu da kažem da je za većinu građana Novog Sada upravo tako. Izneo sam ne samo svoje utiske, izneo sam utiske ljudi koji su sa mnom bili u jedinici, ljudi sa kojima pričam. Najviše bih voleo da to zaboravim i da se toga više ne sećam. Ipak, gospodo, vi ste otvorili ovde pitanje patriotizma, junaštva. O kome vi govorite? Koga je sramota da to kaže? Mene nije sramota. Ja nisam odlučivao da li ću stati sa Tajsonom u ring. Da me neko pitao da svog sina pustim da stane sa Tajsonom u ring, a ne znam da li biste vi pustili svog sina, ja to ne bih dao. Razmislio bih, klečao bih, da sam predsednik ove zemlje, dok ova zemlja ne bude slobodna od pretnje bombardovanjem. To nije urađeno. Mi smo se inatili. Nije sramota ovo što sam rekao, rekao sam vam šta misle građani Novog Sada.
Reč ima narodni poslanik Milomir Minić, povodom Poslovnika.
Poštovane kolege poslanici, reagujem po Poslovniku, jer mislim da kolega nije rekao istinu. Mislim da je rekao neistinu, a ne bih upotrebio neki jači, teži izraz. (Predsednik: Molim vas, gospodine Miniću, navedite član Poslovnika.) Reklamiram član 97. Poslovnika - poslanik mora da govori istinu. Bio sam na pregovorima i u Parizu i u Rambujeu. Nije bilo pregovora. Poštovane kolege poslanici, tamo pregovora uopšte nije bilo. Istina je ovo što govorim, a to u dokumentima piše. Nismo se inatili sa svetom, nego smo klečali. U svim sporazumima iz Rambujea postojale su samo dve ključne tačke: jedna je da se od Srbije i Savezne Republike Jugoslavije tada tražilo da potpiše da Kosovo nije srpsko nego albansko, a druga tačka je da Srbija i Jugoslavija prihvataju svojim potpisom da NATO, bez ikakvih ograničenja, okupira ovu zemlju. Nismo se inatili. Pustimo političke stranke i pustimo vreme. Tamo smo klekli. Postoji dokument o svemu tome. Molio bih da poslanici parlamenta taj dokument dobiju. Republika Srbija je dala autonomiju Albancima na Kosovu i Metohiju koju ne poznaje savremeni svet. Taj dokument je sakriven, predat je, ali postoji u celoj dokumentaciji o pregovorima u Rambujeu i u Parizu. Uporedimo sve deklaracije, a sada smo u Savetu Evrope, uporedimo sve autonomije koje u svetu postoje, a ovo govorim samo zbog istine, a ne zbog ovakve rasprave koja se ovde upotrebljava, pa ćete videti kakvu su autonomiju Albanci na Kosovu i Metohiji dobili. Narodni poslanici, bez obzira na to što različito mislimo, ali Srbija treba da zna da je Srbija klečala i u Parizu i u Rambujeu i da smo učinili sve da do rata ne dođe. Mogao bih da govorim i o mnogim drugim činjenicama, ali je vreme za ovo reagovanje ograničeno, jer mislim da Srbija ne zna, jer je došla agresija, kakva su to dokumenta, šta u njima piše, ali su ta dokumenta sakrivena. Postoje beleške. Beleške su iznete i nalaze se ovde u arhivi Narodne skupštine. Sve ovo govorim samo iz odgovornosti prema istini. Narodnim poslanicima želim da kažem kako je bilo tamo na tim pregovorima, a što se nije videlo. Doći će vreme, ta dokumentacija će biti izvađena.
Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić, neka se pripremi narodni poslanik Miloš Jevtić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog rezolucije o zabrani povlačenja ili odustajanja od tužbe koju je Savezna Republika Jugoslavija podnela Međunarodnom sudu pravde u Hagu protiv država članica NATO-a za naknadu štete koja je pričinjena tokom bombardovanja 1999. godine našao se na dnevnom redu samo zbog toga što se ministar spoljnih poslova Vuk Drašković već dva meseca bavi pitanjem povlačenja tužbe protiv NATO država. Svakodnevno to čini na televiziji i u štampi. Postavlja se pitanje za čiji interes i za koga radi ovaj ministar? Nedopustivo je i nigde na svetu ne postoji da ministar spoljnih poslova ide po svetu i govori protiv svoje zemlje i svog naroda. Želim da napravim jedno poređenje: šta bi se desilo sa ministrom spoljnih poslova bilo koje zemlje iz NATO-a kada bi davao izjave kao naš ministar. Jasno je nama, a i svim građanima Srbije da NATO vrši neviđeni pritisak, ucene i pretnje na Srbiju i Crnu Goru da odustanu od tužbe. Sasvim je izvesno da tužene države NATO-a znaju da su krive za učinjena dela agresije i na ovaj način vrše neviđeni pritisak da se odustane od tužbe. Nije čudno što oni to rade. Čudno je ono što rade naši funkcioneri iz vrha države. Stav Socijalističke partije Srbije je sledeći: u pogledu odgovornosti položaj NATO država je jasan; izvršili su agresiju, bez ikakvog povoda i bez rezolucije Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, izvršili su teške ratne zločine nad civilnim stanovništvom, izvršili su genocid nad srpskim narodom. Tim bombardovanjem pričinili su ogromne štete, kako državi, tako i pojedincima, preko sto milijardi američkih dolara, a tu štetu u potpunosti treba da nadoknade. Prigovor koji su tužene zemlje NATO-a uputile, da u vreme podnošenja tužbe SRJ nije bila član Ujedinjenih nacija, neosnovan je i netačan. Zašto su SAD pokušale da nas izbace iz Ujedinjenih nacija i oba puta im to nije pošlo za rukom? Zašto su pokušavali da nas izbace, ako nismo bili članovi? Rezolucijom Generalne skupštine Ujedinjenih nacija, broj 47/1 iz 1992. godine, suspendovano je samo pravo glasa, što je kasnije prošireno i na pravo nastupa, ali smo i dalje ostali članica Ujedinjenih nacija, čemu u prilog govore tri krupne činjenice: zadržana misija SRJ pri Ujedinjenim nacijama u Ženevi i Njujorku, koja je redovno radila i u punom sastavu; svake godine je SRJ redovno uplaćivala članarinu Ujedinjenim nacijama, za razliku od SAD, koje duguju dve milijarde dolara. Vrlo je čudno da niko do sada nije upotrebio jedan vrlo jak argument protiv zemalja NATO-a. Svima je odavno jasno da su zemlje članice NATO-a u ratnim operacijama protiv Vojske Jugoslavije upotrebljavale municiju sa osiromašenim uranijumom. Evidentno je da su ekipe za atomsko-biološko-hemijsku odbranu vojske Srbije i Crne Gore i stručni tim Instituta Vinča pronašli na brdu Pljačkovica kraj Vranja metke sa osiromašenim uranijumom. Isti meci pronađeni su i na poluostrvu Luštica na rubu Bokokotorskog zaliva. Da ovi meci imaju pogubno dejstvo po ljudsko zdravlje utvrdio je italijanski sud, dosudivši odštetu jednoj ženi čiji je muž službujući na Kosmetu zaradio rak pluća. Ako svemu ovome dodamo da je u centralnoj Srbiji od 1999. do 2000. godine broj umrlih od raka porastao za 20%, onda je jasno da je počeo da "radi" osiromašeni uranijum. Pitanje je koliko ćemo štete još pretrpeti i koliko godina će to trajati. Zbog svega ovoga smatramo da je šteta još veća nego što je to iskazano u proceni i da nema tih para koje mogu da plate ono što smo mi preživeli. NATO države bi trebalo da plate ratnu štetu, bez velike galame i bez bilo kakvog suđenja. Što se tiče nadoknade ratne štete, to je neotuđivo pravo naše zemlje, koje ne zastareva, i stoga niko nema moralno pravo da odlukama organa vlasti uskrati državi i narodu mogućnost ostvarivanja prava na nadoknadu ratne štete. Konačno, povlačenje tužbe protiv zemalja agresora značilo bi prihvatanje i gubljenje nacionalnog interesa i praktično nametanje stranog protektorata našoj zemlji i našem narodu. To bi istovremeno značilo davanje dozvole unapred svim budućim agresorima da, pod izmišljenim moralnim i humanitarnim izgovorima, silom pokoravaju manje i slabije države i po sopstvenoj volji nameću vlast koja će služiti interesima jedne zemlje ili grupe najmoćnijih zemalja sveta. Nastup Vuka Draškovića govori da je on najverovatnije ucenjen od strane Haga zbog učešća njegovih paravojnih jedinica. Vuk Drašković je zbog toga jedini koji bi trebalo da se nađe u Hagu, a ne svi oni koji se tamo nalaze. (Predsednik: Upozoravam vas, prema Poslovniku, na vreme.) Zbog toga je, kako bi izbegao Hag, prihvatio da radi na tome da se tužba protiv osam zemalja NATO-a povuče. Najverovatnije će se zalagati da se tužba protiv NATO država povuče i svi oni koji su za vreme bombardovanja pobegli iz zemlje i nalazili se u zemljama koje su nam učinile ratnu štetu. Dame i gospodo narodni poslanici, teško je danas za ovom govornicom objasniti da tužbu protiv NATO država treba povući. Oko ovog pitanja se ne vodi državna spoljna politika, već stranačka spoljna politika. Neće valjda samo Vuk odlučivati o povlačenju tužbe? Gde su tu, kada se radi o državi, Koštunica, Tadić ili Vlada Srbije? Zašto smo ih birali, zašto smo potrošili toliko para za njihov izbor, a još nismo isplatili biračke odbore? Nisam siguran da li je Koštunica obavešten, jer stalno stoji da je neobavešten. Da je Vuk Drašković upotrebio diplomatiju i energiju, koliko je upotrebio da se tužba povuče, suprotno - da se šteta naplati, verujem da bi ratna šteta bila naplaćena. Jer, šta je to za NATO zemlje, mnogo ih je, kada to međusobno podele, to je samo po nekoliko milijardi po zemlji, a to nije ništa za razvijene zemlje. To nije problem. Problem je ovde da priznaju da su agresori, da budu osuđeni za ratne zločine. Mogli bismo i u ovom delu da se dogovorimo i bez suda i bez teških reči, ako u ovoj zemlji postoji mudrost i diplomatija, da nam ratnu štetu NATO zemlje nadoknade po proceni koja je urađena. U papirima neka oni krste kako će se zvati ova nadoknada - da li će to biti pomoć za obnovu porušenih objekata, da li će to biti kredit, gde će stajati da se ne vraća, neka oni odluče. To bi danas bilo sve što možemo da učinimo i da ne poremetimo dalje odnose. Ovako kako ste vi zamislili, sa povlačenjem tužbe nećete im mnogo pomoći, samo ćete to odložiti za vreme dok ste vi na vlasti. Siguran sam da će na novim izborima doći neko drugi, ko će tražiti da se to naplati. Jer, đavo ne miruje, on uvek dođe po svoje. Na samom kraju, zamolio bih sve kolege i koleginice da za ovom govornicom ne menjaju teze. Jedna je stvar boriti se sa političkim protivnicima u zemlji, a druga stvar je opravdavati agresiju i bombardovanje naše zemlje. Pojedini od govornika su učili edukovanje po stranim zemljama, pa kada izađu za govornicu pomešaju sve.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Jevtić. Sledeći govornik je, a to će verovatno biti sutra, Milivoje Vuković.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, nesporno je da tema koju danas imamo pred sobom i o kojoj raspravljamo zaslužuje našu pažnju i da o njoj treba raspravljati. Ono što bih želeo da kažem i na šta želim da obratim pažnju je pitanje proceduralne prirode, a to je pre svega nadležnost ovog parlamenta da o ovoj rezoluciji raspravlja. Nedvosmisleno proizilazi iz Ustavne povelje i njenog člana 19. da je za raspravu o ovoj rezoluciji nadležna skupština državne zajednice Srbije i Crne Gore, jer u pomenutom članu jasno se kaže da je ova skupština nadležna da, pre svega, odlučuje o međunarodnom pravu i konvencijama koje utvrđuju obaveze o saradnji Srbije i Crne Gore sa međunarodnim sudovima. U pomenutom stavu člana 19. nigde se ne pominje prethodna saglasnost skupština republika članica, dok se već u narednom stavu, koji govori o proglašenju i ukidanju ratnog stanja, zahteva prethodna saglasnost skupština republika članica. Dakle, nedvosmisleno o ovom pitanju treba da raspravlja parlament državne zajednice, bez obzira na pojedinačne stavove stranaka koje su u ovom parlamentu o državnoj zajednici i potrebi njenog opstanka. Nije neophodno da u ovom trenutku radimo na razgradnji institucija državne zajednice, već da ih jačamo i u najmanju ruku da im prepustimo da raspravljaju o stvarima iz njihove nadležnosti. Ono što je karakteristično, ako neko uputi primedbu o usklađenosti republičkog Ustava sa Ustavnom poveljom, mislim da je u tom slučaju nesporno da se Ustavna povelja mora konsultovati o ovom pitanju zato što Ustavna povelja kao kasnije donet pravni akt u svakom slučaju derogira Ustav Republike Srbije. Da podsetim, rokovi su davno propušteni, jer je taj rok bio šest meseci. Dakle, zaista mi nije jasno zašto je predsedavajući uopšte stavio ovu rezoluciju na dnevni red. Što se tiče same suštine tužbe, ona se svakako može posmatrati iz najmanje dva aspekta – formalno-pravnog i političkog. Kada je u pitanju pravni aspekt, da bi Srbija uopšte došla u situaciju da naplati ratnu štetu za počinjenu agresiju 1999. godine neophodno je da se pred sudom dokaže da su zemlje NATO-a, dakle osam tuženih zemalja, izvršile najteže krivično delo iz međunarodnog prava, genocid, agresiju ili kršenje humanitarnog prava. Da bi se dokazao genocid neophodno je utvrditi subjektivnu nameru ovih pomenutih zemalja da su sistematski želele da unište srpski narod. Još od Nirnberškog procesa jedan od principa koji je utvrđen u međunarodnom pravu jeste da su za najteža krivična dela, odnosno za ratne zločine, a samim tim i genocid, odgovorni pojedinci i individue, a ne neki apstraktni entiteti. Što se tiče samog političkog aspekta ove tužbe, bitno je uzeti u obzir da u ovom trenutku egzistiraju dve tužbe, Bosne i Hercegovine i Hrvatske, protiv naše zemlje i da se za našu zemlju najbolji interes postiže tako što se sve tri tužbe posmatraju u istoj ravni, odnosno tako što se o njima odlučuje u jednom paketu. Ako to ne bismo učinili, ako bismo jednostavno i bezuslovno povukli tužbu prema osam NATO zemalja koje su izvršile agresiju, mogli bismo da sebe stavimo u prilično delikatnu poziciju ukoliko bi bilo presuđeno na štetu naše zemlje i ukoliko bismo, recimo, morali da platimo ratnu štetu Bosni i Hercegovini. To bi našu državu i narod dovelo u ekstremno tešku poziciju. Drugi politički aspekt ove priče jeste da je eventualno povlačenje tužbe protiv osam NATO zemalja svakako jedan od uslova nastavka procesa evropskih integracija, a pre svega ulaska naše zemlje u program Partnerstva za mir. Oko toga postoji visoki stepen konsenzusa među građanima Srbije, a usuđujem se da kažem i među velikim brojem parlamentaraca koji sede u Republičkoj skupštini. Dakle, to je jedan od dva uslova koje moramo ispuniti ukoliko želimo da nastavimo započeti proces evropskih integracija. Naravno, puno je danas priče o nekim emotivnim momentima. Mislim da je potpuno nesporno da je za nas ova tema jako bolna, da sećanja iz 1999. godine nisu izbledela, da se svi jako dobro sećamo tri meseca agresije, nekoliko hiljada civilnih žrtava i masovnog razaranja naše infrastrukture. Niko to nije zaboravio i mislim da je potpuno pogrešno da diskusiju o ovoj rezoluciji usmeravamo na podelu na patriote, manje patriote i izdajnike, jer je to deplasirana priča, svakako relikt prošlosti, jedan način koji Srbiju ne može uvesti u zajednicu evropskih zemalja. Na taj način se ne ulazi u Evropsku uniju. Takođe je nesporno da smo svi mi političari, parlamentarci, pre svega ljudi sa visokim stepenom političke odgovornosti, i kada donosimo odluke i kada raspravljamo o ovakvoj jednoj rezoluciji moramo na prvom mestu imati srpski državni i nacionalni interes. Dakle, prošlo je vreme kada se patriotizam merio glasnom i bučnom retorikom. Došlo je vreme kada se patriotizam meri racionalnim i odgovornim ponašanjem.
Hvala. Kao što smo rekli, ovo je bio poslednji govornik. Dužan sam da vam dam jedno objašnjenje: jasno je zašto nije predsedavajući, već predsednik, poštujući zakon, zakazao termin sednice, a dnevni red su sastavila, kako je Poslovnikom već i predviđeno, 84 poslanika. Zahvaljujem. Nastavljamo sednicu sutra u 10,00 sati. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno više od 84 narodna poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG REZOLUCIJE O ZABRANI POVLAČENjA TUŽBE SRJ PROTIV DRŽAVA NATO ZA NAKNADU ŠTETE PRIČINjENE TOKOM BOMBARDOVANjA 1999. GODINE (nastavak) Reč ima narodni poslanik Milivoje Vuković, a neka se pripremi narodni poslanik Đorđe Mamula.