Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Bojan Milovanović. Narodni poslanik Radovan Radovanović nije tu. Reč ima narodni poslanik Bojan Milovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Lazić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo, kolege narodni poslanici, Socijalistička partija Srbije je pokušala da na pravi način objasni ono što je očigledno, prilikom pravljenja ove liste diskutanata za sednicu, po principu - ko je za, ko je protiv, ostalo nedorečeno. Ono što je vrlo bitno naglasiti, Predlog zakona o azilu je jedan od zakona koji predstavlja, takoreći, uvod u ono što se zove EU i SPS tu načelno nema nikakvih prigovora, čak će dati konstruktivan doprinos da kroz amandmane doprinese da ovaj zakon bude bolji. Ono što je zanimljivo, SPS nikako ne može Predlog zakona o azilu po temi, po suštini ove značajne materije, odvojiti od onoga što je stvarnost danas u Srbiji, a to su izbeglice i interno raseljena lica. Možda je ovaj termin "interno raseljena lica" suviše uopšten; svi oni ljudi koji su imali prilike da se suoče sa velikim problemom na nivou lokalne samouprave videli su da to ni u kom slučaju nisu interno raseljena lica, nego na najgrublji način, u 21. veku, prognani sa svojih ognjišta, a uslovi u kojima danas žive na teritoriji Srbije nisu ravni ni srednjem veku, da ne pričam o 21. veku. Ukratko ću se osvrnuti na osnovne stvari koje danas tište lokalne samouprave, jer podsećam da Vlada Republike Srbije i UNHCR ni u kom slučaju ne pridaju značaj ovim ljudima, tako da je ovo jedna blaga analiza ili suštinska analiza ovih problema, šta se to dogodilo sa izbeglim licima sa prostora bivših republika SFRJ i šta je danas sudbina interno raseljenih lica. Podsetiću da UNHCR ima dva osnovna i suštinska zadatka na ovom prostoru, a to su: pre svega, prvi zadatak je povratak i drugi zadatak, takođe značajan i važan, jeste pokušaj integracije izbeglih i interno raseljenih lica u ekonomski, politički i svakako socijalni sistem Republike Srbije u ovom momentu. Što se tiče analize, samo ću navoditi podatke, da budem iskren, koji nisu možda relevantni, u nekom delu se razlikuju od naših podataka, ali neka budu takvi podaci. Ako se malo dublje analiziraju, videće se da podaci o izbeglim licima danas na prostoru Republike Srbije i povratku izbeglih lica umnogome prevazilaze ono što se u suštini dogodilo sa interno raseljenim licima. Tako da od 1996. godine, od kada UNHCR sprovodi ovaj projekat povratka, taj broj od 600.000-700.000 izbeglica uspeo je da se svede u neke granice od 90.000 izbeglih iz BiH i Republike Hrvatske. Ako se posmatra ono što se dogodilo sa interno raseljenim licima sa prostora Kosova i Metohije, rezultati su poražavajući. Od 1999. godine do danas uspelo je da se vrati jedva 1% srpskog življa i oni danas pod jednim projektom koji se zove integracija u sistem države Srbije ni u kom slučaju ne daju pravu sliku i odnos države prema svemu onome što se događalo. Podsetiću da je jedna aktivnost koja se zove gašenje kolektivnih centara i integracija u život samo neki pokušaj na papiru. Međutim, sudbina tih ljudi u sredinama u kojima danas žive je izuzetno teška, tako da su lokalne samouprave, koje brinu brigu danas o prognanim sa prostora Kosova i Metohije, suočene sa mnogim problemima. Pre svega, ti problemi se ogledaju u iznalaženju mogućnosti da se na pravi način integrišu. To je velika obaveza, da se obezbedi posao, da se zdravstveno zbrinu, da se obezbedi školovanje. Moram reći da, uz sve ono što se zove obaveza države, u ovom momentu lokalne samouprave daju mnogo više značaja tome, nego što to finansijski podržava Vlada Republike Srbije. Ne sumnjam da je predlagač predlažući ovaj nacrt zakona o azilu, kao što to uvek radimo kad se radi o ovim proevropskim zakonima, postigao najveće standarde, tako da ćemo i kroz amandmane pokušati da ovaj zakon još više usavršimo. To SPS jasno stavlja do znanja i konstatuje da je mnogo važnije bilo da smo deo skupštinskih rasprava, a mnogo više sredstava, potrošili na integraciju i povratak Srba na prostor Kosova i Metohije, i postigli bismo značajnije rezultate. Samo par napomena, pošto sam hteo da iniciram jednu ovakvu raspravu u Skupštini posvećenu našim suštinskim problemima; želim da kažem šta bi to bilo moguće promeniti u ovom zakonu o azilu. Konkretno, što se tiče načela poverljivosti, SPS može predložiti nekoliko stvari. Član 18. kaže da podaci o licu koje traži azil, do kojih se dođe tokom postupka azila, predstavljaju službenu tajnu. Postavlja se pitanje te službene tajne; prvo, ko su ovlašćena lica, to se jasno odlukama i zakonom mora definisati i, ono što je takođe značajno, način čuvanja takvih podataka, do kog vremena, na koji način. Jer, zakoni iz ove oblasti u Evropi ukazuju na jednu stvar – da je vrlo bitno, zato što se radi o vrlo značajnoj temi, konkretno o sudbini tih azilanata, određene podatke nakon izvesnog roka i uništavati. Još jedna napomena: član 21. govori o centru za azil, i samo funkcionisanje i rad centra za azil podrazumeva određene materijalne troškove koji su isključivo vezani za budžetsku potrošnju. Podsećam da lica koja traže azil mogu sutra, teoretski razmatrano, u sklopu podnošenja zahteva za azil izneti i svoje određene probleme koji ih stavljaju u red onih koji ne mogu živeti u tim centrima za azil. Tu se konkretno radi o bolesnim licima, starim licima ili licima koja su imala probleme sa trgovinom ljudima itd. To podrazumeva da ovakav zakon treba svakako da predvidi i mogućnost zahteva takvih lica koja po samoj svojoj sudbini i zahtevu moraju imati smeštaj na nekom drugom prostoru. U svakom slučaju, to i potencira ovaj drugi momenat koji je za Srbiju i te kako važan, a to je budžet i budžetska sredstva koja sutra treba na adekvatannačin da stanu iza ovoga. Podsećam još jednom, Socijalistička partija Srbije ni u kom slučaju neće potceniti ovu značajnu temu, ali će, iako bude konstruktivno kritikovala ovakve stvari, davati do znanja da ovaj visoki dom i ova skupština ne može davati prioritet donošenju po hitnom postupku ovih proevropskih zakona, a da pri tom na sudbinu i na život svojih interno raseljenih lica i izbeglica uspeva i te kako ovih godina da zaboravi. Na samom kraju, pošto nemam više vremena za diskusiju, da podsetim, i danas su ti podaci o povratku interno raseljenih lica sa prostora Kosova i Metohije više mrtvo slovo na papiru nego jedna sudbina kojom su se pozabavili i predstavnici UNHCR-a i predstavnici Vlade Republike Srbije. Podsetiću da stariji od 65 godina danas na prostoru Kosova i Metohije ostvaruju mogućnost penzije od 45 evra, tako da se događaju situacije da se pojedini interno raseljeni fiktivno odjavljuju sa teritorije Srbije i prijavljuju na Kosovu i Metohiji, kako bi obezbedili ova mala materijalna davanja. Da to ne bi predstavljalo lažnu sliku povratka Srba tokom prethodnih nekoliko godina, podsećam da bi Vlada trebalo da ima malo više sluha i da bar ova najskromnija materijalna davanja ovim ljudima omogući i obezbedi. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić, a zatim narodni poslanik Milorad Buha.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, iskoristio bih ovu priliku da na početku čestitam slavu Sveti Vrači Kozma i Damjan svim lekarima i drugima koji ovu slavu slave. Svakako, rasprava o ovom zakonu je vrlo značajna jer se ovim putem u domaće zakonodavstvo ugrađuju norme koje regulišu pitanja azila, i to je u okviru šireg konteksta uređenja kompletne oblasti politike upravljanja migracijama. Činjenica je da pitanja azila u Srbiji nije bilo rešeno posebnim zakonom, već određenim odredbama Zakona o kretanju i boravku stranaca, po čemu smo trenutno jedina država u regionu. Zapravo, Ustavna povelja i Zakon o azilu prethodne države Srbije i Crne Gore su podrazumevali da se posebnim zakonskim rešenjima reguliše postupak, organi, kao i obim prava koja se daju azilantima. Usvajanjem ponuđenog zakona naše zakonodavstvo usaglašava se sa Ustavom Srbije, kao i sa nizom međunarodnih akata, kao što su Univerzalna deklaracija o ljudskim pravima Ujedinjenih nacija, Konvencija protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih postupaka, Konvencija Ujedinjenih nacija o statusu izbeglica, pravima deteta, kao i druge evropske i konvencije Ujedinjenih nacija. Naša zemlja Srbija, kao država koja svojim vrednostima i svojom tradicijom u velikom delu svoje istorije, a i danas, pridaje visok značaj poštovanju i negovanju ljudskih prava, o čemu svedoči i činjenica da je skoro jedna trećina modernog Ustava Srbije posvećena ljudskim pravima, često je bila utočište i sklonište prognanicima i ugroženima. O pravu na utočište govori i član 57. aktuelnog Ustava Srbije. Takođe, kako napreduju reforme u našoj državi, kao i evropske integracije, Srbija će u budućnosti biti sve atraktivnija za potencijalne azilante. Treba imati u vidu da termin izbeglištvo, za koji se vezuje masovnost, i azil, koji je pretežno individualna odrednica, od slučaja do slučaja predstavljaju dve različite kategorije, iako se vrlo često preklapaju. Prethodnih godina Srbija i Crna Gora je bila među prvima po broju svojih državljana koji su tražili azil u zemljama Evropske unije, od kojih je većina registrovana kao azilanti sa područja Kosova i Metohije. Kao ilustracija, nemačka savezna kancelarija za migraciju izbeglica objavila je tokom 2005. godine da od 5.222 azilanta sa našeg područja 39,5% čine Romi, 37,5% Albanci i nešto više od 1% čine Srbi. To je zanimljivo uporediti sa nedavnim slučajem sedmočlane kosovsko-albanske porodice Zogaj, kojoj su austrijske vlasti uskratile mogućnost azila, jer je od strane misije UN u pokrajini procenjeno da su oni došli u Frankenburg radi boljih uslova života, a ne zbog politike, kako se kaže u njihovoj kvalifikaciji. Generalno, broj azilanata u zemljama Evropske unije opada, i to uglavnom zbog restriktivnije politike azila u tim državama. Ponuđeni zakon, o kome raspravljamo i danas, tragao je za modelom koji će usaglasiti potrebu za poštovanjem univerzalnih normi sa praktično dokazanim rešenjima iz ove oblasti. Dakle, nužno je definisati i proceduru, i rokove i kriterijume za dobijanje azila, kao i standard za tretman azilanata, način edukacije ljudi koji će se neposredno baviti ovom problematikom itd. U praksi, usled odsustva adekvatnog zakonodavstva, pitanjem azila bavio se Visoki komesarijat Ujedinjenih nacija za izbeglice, a oni kojima bi ovim putem bio priznat status nisu do sada imali nikakva socijalna ili ekonomska prava, dakle, bili su potpuno neintegrisani u pravni sistem i strukturu društva. Zadatak ovog zakona jeste da tretira ovu problematiku na human način, omogući integraciju, zaštitu, pravo na spajanje porodice, obrazovanje i boravak stvarno ugroženima, kao i da spreči zloupotrebe prava na azil, pogotovu ekonomske, posebno u trenucima kada naša zemlja bude došla na šengensku listu i kada reforme budu dale još značajnije rezultate. Iako se ovo pitanje može posmatrati u kontekstu obaveza preuzetih članstvom u Savetu Evrope, kao i evrointegracija, važno je napomenuti da se u okviru Evropske unije planira da tek 2010. godine bude usaglašena politika azila. O tome se zapravo i u Evropskoj uniji vodi vrlo glasna rasprava, s obzirom na to da sve članice Evropske unije ne trpe isti pritisak potencijalnih azilanata. Ilustracije radi, u Švedskoj je od 70-ih godina pa do današnjih dana odobreno preko 100.000 prava na azil, samo iz Iraka. Primena zakona o azilu bavi se i pitanjem privremene zaštite lica u slučaju masovnog priliva izbeglica, naravno, u skladu sa mogućnostima države i odlukama državnih organa. Drugim rečima, kada se svaki slučaj zbog brojnosti, odnosno talasa izbeglih ne može pojedinačno razmotriti i obrađivati, Vlada donosi odluku o merama privremene zaštite, odnosno o njihovom boravku na našoj teritoriji, vodeći računa o kapacitetima i interesima države, kao i, naravno, o humanitarnom aspektu, jer ovo pitanje je ipak par ekselans pitanje poštovanja ljudskih prava. Ono što je značajna novina, to je da se obezbeđuje poseban upravni postupak za priznavanje statusa izbeglica prilagođen posebnom položaju tražilaca azila, kao i potrebi države da se zaštiti od masovnih zloupotreba prava na azil. Tri tela će učestvovati u postupku azila: kancelarija za azil, za prvostepeni postupak koji vode posebno edukovani službenici Ministarstva unutrašnjih poslova, komisija za azil, koja predstavlja nezavisno stručno telo koje obrazuje Vlada i koje vodi drugostepeni postupak, kao i centar za azil, koji je u sastavu Komesarijata za izbeglice i koji obezbeđuje elementarne potrebe poput ishrane, smeštaja itd. Ovo je prvi korak, koji treba da slede prateće institucije, odgovarajuća infrastruktura, stručne službe, edukacija itd., tako da, dok se sve to obezbedi, zakon će biti primenjivan od aprila sledeće godine. Ovaj zakon će omogućiti princip subsidijarne zaštite, što je u skladu sa normama humanog društva kome težimo, a u zakon će biti ugrađena najbolja evropska i svetska praksa ovog sistema zaštite. Zakon je dobar i poslanička grupa DSS će ga svakako podržati. Na kraju, citirao bih poznatog francuskog pisca i nobelovca Andre Žida, koji je rekao – sve dok živimo među ljudima, negujemo humanost. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, a zatim narodni poslanik Bojana Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, materija o kojoj danas razgovaramo je regulisana sa desetak međunarodnih konvencija koje se odnose na azilante i na izbeglice. U našem pravnom sistemu imamo tri zakona koja regulišu ovu oblast, i to: jedan iz 1980. godine a to je Zakon o boravku i kretanju stranaca, zatim imamo Zakon o izbeglicama iz 1992. godine i treći je Zakon o azilu iz 2005. godine. Zakonodavac se opredelio, predlagač, za inoviranje ovog Zakona o azilu kojim će se obuhvatiti kako kategorija lica koja možemo nazvati azilantima, tako i izbeglička populacija, koja obuhvata i prognane, mislim pre svega na prognane sa Kosova i Metohije. Ono što je bitno u ovom predlogu, mislim da je predlagač zakona nedovoljno razradio kategoriju azilanta. Evropsko zakonodavstvo, a recimo, i zakonodavstvo Slovenije poznaje nekoliko kategorija. Starije evropsko zakonodavstvo i novije slovenačko poznaje nekoliko kategorija azilanata. Dobro bi bilo da je predlagač zakona ugradio u zakon određene kategorije azilanata koje se u praksi javljaju. U evropskom zakonodavstvu razlikuju: političkog azilanta, ekonomskog azilanta, azilanta koji dolazi iz humanitarnih razloga i azilanta koji dolazi iz socijalnih razloga. Možda ovog trenutka kod nas nije bitno da li razgraničiti ove kategorije, ali za tri, pet ili više godina bilo bi vrlo bitno razgraničiti azilante po ovim kategorijama koje sam spomenuo. Ono što je bitno napomenuti za sam zakon o azilu, to je da je predlagač ušao u definisanje azila kao kategorije, azilanta kao potencijalnog lica koje treba da dobije azil u državi i definisanje izbeglica. Međutim, definicija o izbeglicama je data u Zakonu o izbeglicama. Ja ću sada pročitati definiciju iz Zakona o izbeglicama iz 1992. godine; tu se spominje kategorija Srba i ostalih narodnosti, koji su usled progona hrvatske vlasti ili vlasti u drugim republikama, pretnje genocidom, kao i progona, diskriminacije i tako dalje... Ova definicija iz 1992. godine odgovarala je vremenu kada je donet ovaj zakon. Međutim, predlagač ovog zakona nudi nam drugu definiciju izbeglica, gde kaže: "Izbeglica je lice koje se, zbog opravdanog straha od progona zbog svoje rase, pola, jezika, veroispovesti, nacionalne pripadnosti ili pripadnosti nekoj grupi ili zbog svojih političkih uverenja, ne nalazi u državi svog porekla i nije u mogućnosti ili zbog tog straha ne želi da se stavi pod zaštitu te države, kao i lice bez državljanstva koje se nalazi izvan države svog prethodnog stalnog boravka i koje ne može ili zbog tog straha ne želi da se vrati u tu državu." Znači, u pravnom sistemu, ako usvojimo ovakav Predlog zakona, imaćemo dve definicije izbeglica. U prelaznim i završnim odredbama po pravilu se predlagač opredeli za brisanje određenih zakonskih propisa koji određenim članovima definišu određene pojave ili situacije, međutim, u završnim i prelaznim odredbama ovog zakona ne nalazimo nijedno brisanje Zakona o izbeglicama. Mislim da je to pravni promašaj, koji zaslužuje određenu pažnju. Ja ću i u amandmanima predložiti da se izvrši određena korekcija, jer ne možemo u pravnom sistemu imati jedan te isti pojam definisan na dva različita načina. Sa druge strane, da sam u pravu govori i međunarodna Konvencija o statusu izbeglica iz 1951. godine, koja mi daje za pravo, i mislim da je predlagač zakona morao ući u definisanje ovog pojma prema odredbama međunarodne Konvencije o statusu izbeglica, zato što je ona verodostojnija. Kada govorimo o azilantima i izbeglicama, moramo krenuti od nesrećnih devedesetih godina kada je na prostore Srbije iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske, BiH, a kasnije i sa Kosova i Metohije, došlo preko milion izbeglica. Crna je sudbina srpskog naroda od devedesetih godina. Nažalost, progon srpskog življa iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske nastavlja se i danas. Slična je situacija i na Kosovu i Metohiji. Ja ću ovde sa nekoliko ilustrativnih primera, kroz broj izbeglica, pokazati koja je nesreća zadesila srpski narod koji je napuštao svoja ognjišta i tražio mogućnost da preživi u Republici Srbiji. Dakle: 1992. godine oko 150.000 prijavljenih izbeglica, 1996. oko 650.000, 1998. godine 715.000, i to je najveći broj izbeglica koji je registrovan u Komesarijatu za izbeglice i MUP-u, 2001. godine 450.000, 2005. godine 107.000, 2007. godine 97.000. Znači, trenutno stanje je oko 97.000. Međutim, kada kažem za 2005. i 2007. da se kreće oko 100.000, moramo reći da je taj broj daleko veći. Izbeglice se ne mogu vratiti u Hrvatsku. Ustaški režim ne dozvoljava povratak izbeglica. To možemo videti i po izveštajima Komesarijata za izbeglice, možemo videti iz raznih studija koje rade određene organizacije, udruženja Krajišnika koja to prate. Mi u Vladi Republike Srpske Krajine imamo tačne pokazatelje o tome koliko se izbeglica stvarno vratilo u Republiku Srpsku Krajinu i Republiku Hrvatsku. Vratilo se svega oko 55.000, a čak i od tog broja 10.000 ne živi stalno u Hrvatskoj, znači 45.000 se vratilo u Hrvatsku; od tog broja preko 15.000 ljudi je već umrlo u Hrvatskoj. Znači, između 500.000 i 800.000 Srba je proterano iz Republike Srpske Krajine, Republike Hrvatske, vratilo se 55.000, stvarno živi 45.000, a od 1997. i 1998. godine, kada je intenziviran povratak, ali uglavnom staračkih domaćinstava koja nisu mogla živeti na ovim prostorima, s obzirom na to da su odrasli i živeli u onim krajevima, nisu mogli umreti ovde, vraćaju se tamo i tamo umiru, dakle, preko 15.000 tih ljudi koji su izbegli vratilo se tamo i oni su otišli na onaj svet. Zla je sudbina tog naroda. Vlada Republike Srpske Krajine, putem apela upućenih međunarodnoj zajednici, aktuelnoj vlasti, nevladinim organizacijama, traži, insistira da se pomogne ovom narodu. Preko 450.000 ljudi iz Republike Srpske Krajine, Republike Hrvatske je došlo ovde, bez imovine, bez perspektive. Istrpeli su ovih 10-12 godina. Oni koji se vrate tamo doživljavaju ogromne neugodnosti; česta su ubistva, bacanje bombi, zastrašivanja, maltretiranja i tako dalje. To je nastavak genocida koji je doživeo taj narod. Kada govorimo o tome zašto se izbeglo stanovništvo ne vraća u Hrvatsku moramo reći da je to zbog straha od ubistava i ovoga o čemu sam pričao, i od tajnih spiskova. Svi oni koji sada imaju 40 ili 50 godina, koji su učestvovali u oružanim sukobima, plaše se otići tamo, jer smo preko sredstava informisanja svakodnevno informisani o tome da je danas uhapšen jedan... Juče, odnosno pre nekoliko dana smo mogli videti da je na prelasku između kanadske i američke granice uhapšen jedan Srbin, pre nekoliko dana u Nemačkoj, i tako svakodnevno. Isto to nas čeka u Hrvatskoj kada se vrate Srbi: odu jednom, drugi put, treći put su uhapšeni, privedeni, maltretirani, šikanirani, zatvarani i tako dalje, i nema povratka. To je odgovornost, pre svega, ove države, zato što je ona potpisala više bilateralnih sporazuma sa Republikom Hrvatskom i ništa ne čini da se ti bilateralni sporazumi sa obe strane izvršavaju. Spomenuću nekoliko sporazuma koji se odnose ne samo na regulisanje statusa, nego i imovinskih, socijalnih i ostalih pitanja. To je Ugovor o normalizaciji odnosa iz 1996. godine, koji su potpisale tadašnja SRJ i Republika Hrvatska, a ja ću vam pročitati član 7. On kaže: "Strane ugovornice obezbediće potpunu bezbednost izbeglicama i raseljenim licima koja se vrate. Strane ugovornice pomoći će onim licima u obezbeđivanju nužnih uslova za normalan i bezbedan život. Strane ugovornice će propisati opštu amnestiju za sva dela učinjena u vezi sa oružanim sukobima, osim za najteže povrede humanitarnog prava koje imaju karakter ratnog zločina". Hrvatska je donela Zakon o oprostu, odnosno o amnestiji, ali se ona toga ne pridržava. Na spiskovima hrvatske vlasti, tajnim i javnim, nalazi se preko 30.000 ili 40.000 Krajišnika. To je opasnost za bezbednost, ne samo bezbednost Srba Krajišnika, za opštu bezbednost srpskog naroda koji bitiše na ovim prostorima, koji je proteran. Ovde nam kaže ova odredba – strane ugovornice će osigurati bezbedan i siguran povratak. Sigurnog povratka nema. Ko to ne dozvoljava? Ne dozvoljava hrvatska vlast. Ko je odgovoran? Odgovorna je srpska vlast, koja ne dozvoljava povratak i izvršenje ovog sporazuma koji insistira i traži da se povratak vrši u normalnim i bezbednim uslovima. S druge strane, ista odredba člana 7. kaže: "Strane ugovornice će obezbediti uslove za bezbedan i slobodan povratak izbeglica i raseljenih lica u njihova prebivališta ili u druga mesta koja slobodno izaberu. Strane ugovornice će obezbediti tim licima vraćanje u posed njihove imovine, odnosno pravičnu naknadu." Niti ima bezbednog povratka, niti ima naknade, obnove kuća koje su zapaljene u toku poznatih vojno-bezbednosnih aktivnosti hrvatske vojske "Bljesak" i "Oluja"; i mesec dana posle toga bilo je paljevina po Krajini, samo zato da se Srbi ne bi vratili. O kakvoj pravičnoj naknadi Srbi Krajišnici da razgovaraju? Da li imamo i jedan dinar pravične naknade izdvojene za zapaljenu, uništenu, devastiranu i pokradenu srpsku imovinu, pokretnu i nepokretnu? Niti jedan dinar. Hrvatska vlast ne čini ništa da oživotvori ovaj sporazum. Imamo sporazum o socijalnim pitanjima, koji reguliše pitanje penzija, zdravstvenog osiguranja, penzijskog osiguranja itd. Šta su Hrvati učinili? U periodu 1991-1995. godine nisu isplaćivali Srbima penzije. Oni koji su ostvarili penziju u Republici Srpskoj Krajini posle preuzimanja, reintegracije i prelaska na hrvatsku vlast, svi oni koji su ostvarili pravo u Republici Srpskoj Krajini dobili su privremene penzije i dan-danas dobijaju privremene penzije. Te penzije su manje za 30-40 posto u odnosu na redovne penzije. Pred penzionim fondom Srbije i Hrvatske trenutno ima 24.000 predmeta u upravnom postupku koji se vodi za dobijanje penzija. Ti predmeti traju čak do deset godina. Kada će ti penzioneri dobiti penzije? Ako je prirodni odliv 10 do 12 posto, ljudi umru, ti ljudi koji su ostavili godine i godine radnog staža, stvorili bogatstvo u Hrvatskoj, nikada neće ostvariti i dobiti penziju, nikakvu naknadu, a da ne govorimo o socijalnim davanjima koja Hrvatska ne isplaćuje Srbima. Vlada Republike Srpske Krajine u progonstvu svakodnevno upozorava aktuelnu vlast, upozoravamo ministarstva (i ja sam iskoristio ovde prisustvo ministra i njegovih saradnika), što se tiče dokumenata. Stravično je tražiti od Krajišnika, koji ne smeju da idu tamo, da idu da se tamo odjavljuju, odjavljuju prebivalište, a oni 10 ili 12 godina žive ovde. Pojedini vojni organi traže odjavu u vojnim ustanovama u Hrvatskoj da bi se mogli prijaviti ovde. Pojedini zdravstveni organi i institucije traže takođe odjavu tamo da bi ovde mogao dobiti knjižicu i određena prava iz zdravstvenog osiguranja. Tragično. Put i odlazak tamo, naknade koje Srbi izdvajaju Hrvatima prihod su hrvatske države. Zbog čega to? Zbog čega taj nesrećni narod, koji je genocidom oteran sa svog ognjišta, oduzeto mu je sve, terati još u Hrvatsku da uzme određena dokumenta? Zar nije dovoljno sve ono što smo doneli sa sobom, sva dokumenta, da sasvim normalno u upravnom postupku možemo to ostvariti? Imamo Sporazum o sukcesiji bivših jugoslovenskih republika, potpisan 2001. godine, koji obavezuje sve ugovornice, odnosno sve bivše republike, da regulišu pitanje stanova u društvenom vlasništvu i stanarskih prava. Stanarska prava su rešena Srbima i u Sloveniji, i u BiH, i u Makedoniji, jedino u Hrvatskoj nisu. Radi se o 50.000 stanova, koji i dan-danas stoje nerešeni. Razni apeli međunarodne zajednice bili su upućeni Hrvatskoj; tražili su da ona reguliše te odnose sa bivšim nosiocima stanarskih prava. Niti jedan stan u društvenom vlasništvu nije Srbima vraćen. To je diskriminacija prema tom narodu. Ova vlast zna za taj problem. Ima potpisan sporazum, a to je aneks G, član 6, koji jasno daje obavezu svim bivšim državama SFRJ da regulišu pitanje stanarskih prava. Jedino Hrvatska to nije vratila. Radi se o 50.000. Zamislite koja je to novčana vrednost. Najnoviji sporazum iz 2005. godine - Sarajevska deklaracija, koju su potpisale Republika Srbija, Republika Hrvatska, BiH, nalaže i traži da se ubrzano reši, između ostalog, i pitanje stanarskih prava. Hrvati do dana današnjeg još nijedan nisu i neće ni vratiti. Nema ko da ih povija i da ih pritisne. To je još jedan zločin prema srpskom narodu. Ukupna vrednost imovine koju su Srbi ostavili u Hrvatskoj, i imovinska prava, iznosi oko 30 milijardi. Ako tome dodamo i nemogućnost korišćenja te imovine, naše njive, naše pašnjake, naše šume ne koriste Srbi, koriste Hrvati, to je izgubljena dobit koju Srbi moraju da zaračunaju na onih 30. To je, mi računamo, Vlada Republike Srpske Krajine, oko 20 milijardi, a 50 milijardi evra je ukupna vrednost imovine, imovinskih prava koje su Srbi ostavili u Hrvatskoj. Ko brine o tome? Gde su sada nevladine organizacije da stanu u zaštitu srpskog naroda? Nema ih nigde. Gde je aktuelna vlast? Nema je nigde. Gde je međunarodna zajednica? Nema je nigde. Kada govorimo o tome zašto Krajišnici glasaju za radikale, pa to je baš zbog toga. Jedino SRS je istrajna, od trenutka kada se desila nesreća krajiškom narodu, i aktivno se zalaže za oživotvorenje i povratak prava Krajišnika. Jedino Srpska radikalna stranka. Ako mislite da nisam u pravu, izađite pa me ubedite. Kada je bilo koja druga politička stranka, socijalisti pomalo, izašla i rekla - ljudi, hajde da vidimo zašto to Hrvatska nema, koji su razlozi? To je nastavak genocidne politike prema krajiškom narodu, a i vi ste saučesnici takve politike.
Reč ima narodni poslanik Bojana Aleksić, a zatim narodni poslanik Srboljub Živanović.
Još 2003. godine državna zajednica Srbija i Crna Gora obavezala se da će doneti zakon o azilu u skladu sa međunarodnim propisima i međunarodnom legislativom, zbog toga što mi do tada sličan zakon nismo imali. Naime, i moji prethodnici su rekli da je važio Zakon o kretanju i boravku stranaca iz 1980. godine. Zakonom treba da se predvidi na koji način se može doći do azila, procedura, način dobijanja azila, ko su ta lica koja mogu da dobiju azil. Drugim rečima, bilo je potrebno da se zakonom istovremeno zaštiti i lice koje azil traži, ali i država koja taj azil treba da da, jer postoji u takvim situacijama mogućnost da tražilac azila to svoje pravo zloupotrebi, da se radi o licu koje je negde krivično gonjeno, koje može da predstavlja pretnju za ovu državu i u takvim situacijama takvo lice mora biti vraćeno, a pravo na azil uskraćeno. Ovaj zakon koji danas imamo pred nama konačno reguliše sva ta pitanja: definiše upravni postupak, definiše na koji način tražilac azila može da ostvari ta svoja prava i definiše organe koji će biti zaduženi da se ta prava tražioca azila ostvare. To su: kancelarija za azil, koja u prvom stepenu odlučuje o tome da li će se nekom licu pravo na azil odobriti ili ne; zatim, komisija za azil, koja je drugostepena i kojoj podnosilac zahteva za azil koji je odbijen može podneti žalbu; najzad, tu su centri za azilante, prihvatni centri u kojima će se regulisati smeštaj azilanata. Mislim da u svemu tome nema ničeg spornog. Sva bojazan koju su pojedini poslanici opozicije izrazili povodom ovog zakona više je vezana za pitanje njegovog sprovođenja, nego za njegovu suštinu. Samom zakonu, koliko sam pratila ovu diskusiju, a pratila sam je veoma pažljivo, niko od poslanika, osim nekih tehničkih zamerki, nije imao šta da prigovori. Moj utisak je da postoji jedan visok stepen saglasnosti kada je reč o usvajanju ovog zakona, i to je nešto što je dobro i što bi trebalo da postane praksa i kada je reč o drugim zakonima koji će biti donošeni. Najzad, da pokušam da se nadovežem na diskusiju kolege Buhe, koji je govorio o pripadnicima našeg, srpskog naroda koji su devedesetih godina izbegli sa prostora bivše Jugoslavije, iz Republike Hrvatske i proterani, pa izbegli tokom nesrećnih događaja devedesetih godina. Koliko je meni poznato, pitanja izbeglica u to vreme regulisana su Zakonom o izbeglicama. Skoro smo imali prilike da u ovoj skupštini, prošlog meseca, donesemo Zakon o državljanstvu. Kako ja doživljavam ovaj zakon, zakon o azilantima se naravno može primeniti i na naše izbeglice, ali se pre svega odnosi na državljane nekih drugih zemalja koje sa nama nemaju tako bliske veze, dok pripadnici srpskog naroda koji su izbegli iz Hrvatske, Bosne i Hercegovine sada imaju mogućnost da na drugi način regulišu svoja prava, mnogo bolji način. Oni su pripadnici našeg naroda, oni su Srbi, oni danas žive u Srbiji. Donet je Zakon o državljanstvu, po kome svi Srbi imaju pravo na državljanstvo, bez obzira na to u kojoj su državi rođeni, u kojoj državi žive, i kao punopravni državljani Srbije oni imaju svakako daleko veće mogućnosti da se uključe u normalan život Republike Srbije, da budu u potpunosti integrisani, nego lica koja će po ovom zakonu o azilu doći u našu zemlju i tražiti azil. U nekim drugim zemljama, koje imaju slične zakone, praksa je da državljani nekih drugih zemalja, kojih po pravilu nije veliki broj, iz razloga nekog progona, imali smo takve slučajeve i u nekim zemljama u kojima nema demokratije, u kojima su na snazi tiranski režimi, da su zbog političkog progona prinuđeni da beže i traže azil, i to su pojedinačni slučajevi. Mislim da ono što se nama dešavalo, ono što se dešavalo Srbima u Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini ne može direktno da se poveže sa ovim zakonom. Nije tačno da je Srpska radikalna stranka jedina koja vodi računa o Srbima u Bosni i u Hrvatskoj. Dobro je poznato da je i prošla vlada i ova vlada i te kako vodila računa o njima, da je postojao Komesarijat za izbeglice, da je na čelu tog komesarijata bila u to vreme potpredsednik DSS-a gospođa Sanda Rašković-Ivić, koja upravo i sama dolazi iz tih krajeva i ćerka je doktora Jovana Raškovića koji je na najbolji način štitio interese Srba u Republici Srpskoj Krajini. Nemojte da se na nesreći naših sunarodnika, naše braće, do kojih nam je svima stalo, takmičimo u patriotizmu jeftinom retorikom.
Replika, po članu 101. Poslovnika, narodni poslanik Milorad Buha.
Izgleda da nisam dobro shvaćen, a radi se o pravoj nameri da se ne shvatim na pravi način. Gledajte, kad govorimo o izbeglicama, zar ima išta prirodnije nego vratiti izbeglicu tamo odakle je proteran? Ova vlast ne čini ništa da se vrate; hrvatska vlast ne čini ništa, ni međunarodna zajednica ne čini ništa. To je osnova. Dvanaest godina... Izbeglice su krenule devedesetih godina, najveći egzodus je bio 1995, posle "Oluje" i "Bljeska"; znači, od 1995. do 2007, to je 12 godina, dakle, 12 godina 90% populacije ne može da se vrati tamo. Zar to nije diskriminacija? Da je bilo suprotno, da su Hrvati proterani, ceo svet bi bio dignut na noge, ali sa Srbima se može ponašati ovako kako se ponaša i aktuelna vlast, i ona u Hrvatskoj i međunarodna zajednica. Nevladine organizacije se bore za lipicanere. Evo, danas čitam u "Dnevniku" za ovce... Gledajte, tamo je ostala imovina u vrednosti od 30 milijardi, a ova vlast je izašla u susret zahtevima Ministarstva poljoprivrede Hrvatske, vratila lipicanere. Znate li koliko je srpskih konja, krava itd. ostalo? Ko brine o tome? Koga to interesuje? Trideset i pet hiljada stambeno-poslovnih i industrijskih objekata je u toku same "Oluje" i mesec dana posle toga zapaljeno, uništeno, devastirano, pre toga opljačkano. Koga to brine? Samo vrednost te imovine je pet-šest milijardi. Ko govori o akcijama Srba? Nijedan dinar od privatizacije društvenog i državnog kapitala u Hrvatskoj nije pripao Srbima. Koga to brine? Vrednost imovine, vrednost kapitala po godišnjaku iz 1991. godine je u Hrvatskoj bila 126 milijardi tadašnjih maraka, da kažemo da je to vrednost u evrima danas; ako dodamo da je Srba bilo 12,5%, to je 16 milijardi evra, ono što pripada Srbima. Hrvatska je privatizovala i društvena preduzeća i državna preduzeća privatizuje. Nijedan dinar ovom jadnom napaćenom narodu ne pripada. Koga to brine?
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Hvala, gospodine Albijaniću. Želeo bih u ime SPS-a da kažem, bez namere da učestvujem u nadgornjavanju ko je pomogao više ili manje, da je kolega Buha apsolutno u pravu kada govori o ovim stvarima, jer je činjenica da država Srbija ne čini ono što se očekuje da čini da bi pomogla ljudima iz nekadašnje Republike Hrvatske, sad države Hrvatske, koji su proterani, znači nisu otišli svojom voljom, nego su proterani, ne čini dovoljno da taj problem prvo otvori a posle i da ga reši. Mi njima možemo najviše da pomognemo ako govorimo istinu o onim stvarima koje su se dešavale devedesetih godina. Činjenica je da je bilo etničko čišćenje, da je 250 hiljada ljudi proterano sa svojih ognjišta. Na kraju krajeva, nije to nešto što smo mi izmislili ili mislimo da je tako bilo, i profesor Svetozar Livada je u Hrvatskoj objavio jednu knjigu gde crno na belo govori o tome da su Hrvati, odnosno Tuđmanov režim, počinili etničko čišćenje. I, iznosi dokumente u kojima se tvrdi (znači, dokumenti, nije to stvar bilo koje poslaničke grupe ili pojedinca) da se Tuđman zalagao za radikalno rešenje srpskog pitanja u Hrvatskoj, da se smanji broj Srba u Hrvatskoj, gde više nikada ne bi činili kritičnu masu koja može, po nekom rasističkom načinurasuđivanja, dovesti u pitanje samostalnost i smisao postojanja hrvatske države. Ali, činjenica je da država, Republika Srbija, posle 2000. godine, bar po mišljenju nas socijalista, ne čini dovoljno da tim ljudima pomogne, jer jedna je stvar rešiti njihov status ovde, naći zakonske načine da se njihov položaj učini što boljim, a drugi je pomoći da se vrate na svoja ognjišta. Mi svi znamo, godinama unatrag, da proces povratka, a kamoli integracije proteranih Srba u hrvatsko društvo, ne ide željenim tempom, znamo da ono malo ljudi što pođe biva izloženo raznim vrstama šikaniranja. Bilo bi logično da država reaguje na takve stvari, a kamoli da vrši pritisak i prema hrvatskoj vladi i prema međunarodnim organizacijama koje se navodno bave tim pitanjima, da ukaže na položaj Srba u Hrvatskoj. Činjenica je da to ostaje, da kažem, na jednom daleko nižem nivou, verovatno iz razloga da bi se uspostavila mera poverenja; ali, znate, jadna je ta mera poverenja kad država Srbija ne poklanja pažnju onim pitanjima kojima treba, a nekim pitanjima koja nemaju svoju suštinu daje se značaj koji objektivno nemaju. Prema tome, mi socijalisti smatramo da bi država apsolutno trebalo da bude odlučnija, eksplicitnija, vezano za pitanje povratka proteranih Srba na njihova ognjišta, a da ne pominjem pitanje imovine. Ne samo da je u pitanju imovina pojedinačno, nego i imovina koju preduzeća iz Srbije imaju u Hrvatskoj. Evo, primera radi, naš kolega Milan Nikolić je predsednik Upravnog odbora "Simpa". "Simpo" ima ogromnu imovinu u Hrvatskoj. Zato što država neće da brani imovinu "Simpa" tamo i ne uzima tu imovinu, kao deo bilansa "Simpa", ovde preti opasnost da se "Simpo" ugasi zbog obaveza, zbog potraživanja države prema "Simpu". Ovo navodim kao primer, kao slučaj koji nije izolovan, ima toga mnogo, a država može mnogo toga da uradi ako hoće, ali ne vidimo još uvek da to hoće. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine Albijaniću, ako pogledate član 136. našeg poslovnika videćete da je ovaj predlog zakona morao da se sastavi na drugačiji način i da bi predstavnik Vlade po ovom predlogu zakona morao da bude u sali mnogo aktivniji u raspravi. O čemu se, u stvari, radi? Nama nije potreban ministar Jočić koji bi ovde sedeo i pozirao da ga slikaju ove kamere, nego da nam objašnjava šta su oni to hteli da urade kada su ovaj predlog zakona stavili u proceduru. Pošto su ovi njegovi iz DSS-a napokon progovorili, moram samo da vam skrenem pažnju da se osnov za donošenje ovog zakona nalazi u članu 57. stav 2. Znači, oni koji su pisali i donosili Ustav rekli su i naložili su da možemo da donesemo zakon kojim će da se uredi postupak za sticanje utočišta. Ovaj zakon ne reguliše to. Ovaj zakon reguliše druga pitanja i mora da nam se objasni zašto reguliše druga pitanja, šta to ova vlada priprema u budućnosti da reši ovim zakonom, a nas ne obaveštava blagovremeno, nego nas primorava da između redova tumačimo visoke misli ovih što su palili Narodnu skupštinu. Zato je potreban aktivni član Vlade Republike Srbije, pa bez obzira koga da odrede, koji će ovde posle svakog govornika da izađe i da obrazloži o čemu se radi. Gospodin Jočić može danas biti opravdano odsutan samo ukoliko raščišćava sa organizovanim kriminalom, na čijem čelu su Boris Tadić, Duško Petrović i ovi drugi.
Molim vas, gospodine Krasiću, vodite računa u kakav kontekst stavljate vaše rečenice. Molim vas, vodite računa.
Gospodine Albijaniću, nisam vas dobro čuo, šta ste rekli?
Koncentrišite se na svoje izlaganje.
Gospodine Albijaniću, je l' vi čitate novine? Kupite ovaj "Alo", pročitajte šta piše tamo - da Borisa Tadića vole i muškarci i žene.
Molim vas, gospodine Krasiću, uozbiljite se.
Gospodine Albijaniću, ukazujem na veliki problem koji se nadvio nad državom. Znam zašto on mrzi Srpsku pravoslavnu crkvu - zato što ga je napustila žena, ali to je njegov problem, mene to ne interesuje. Ja sam vam samo rekao, gospodine Albijaniću, gospodin Jočić bi bio opravdano odsutan samo ukoliko raščišćava sa organizovanim kriminalom u VladiRepublike Srbije.
Gospodine Krasiću, isteklo vam je vreme. Ni na koji način nisam isprovocirao reči gospodina Krasića. Upozorio sam ga da vodi računa. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da je gospodinu Albijaniću pala koncentracija, ali, gospodine Albijaniću, to nije razlog da trpe poslanici. Dakle, gospodin Krasić je imao tri minuta vremena, vi ste njega... Upozoravam vas da ste prekršili član 100, koji u stavu 2. kaže da je narodni poslanik dužan da navede koja je odredba Poslovnika, po njegovom mišljenju, povređena, da je citira i obrazloži u čemu se sastoji povreda, s tim što može govoriti najduže tri minuta, pri čemu se vreme potrebno za citat ne računa. Dakle, vi ste, gospodine Albijaniću, morali postupati u skladu sa članom 27. prvo, pa tek onda u skladu sa ovim ostalim članovima. Vi ne možete od dana do dana, od sata do sata i od minuta do minuta, kako vam se u kom trenutku učini da je pogodno, odlučivati, pa nekad dopuštati jedan način razgovora, drugi put drugi i prekidati govornika kada vam padne na pamet. Postoje tačno određeni slučajevi u kojima predsednik Narodne skupštine, odnosno predsedavajući, može prekinuti govornika, a ovo, gospodine Albijaniću, nije bio nijedan od tih. Evo zašto nije bio. Nije bio zato što da je bio, onda ste vi u skladu sa Poslovnikom to morali da uradite, ne da uradite ovako kako ste vi to uradili, kao da se raspravljate sa nekim na pijaci, nego ste morali reći - molim vas, gospodine Krasiću, prekidam vas, u skladu sa članom tim i tim, zato što ste po mom mišljenju napravili taj i taj prekršaj; pa, ukoliko mislite da je to situacija na koju se pozivate, da uputite opomenu ili bilo šta drugo. Vi niste uradili ništa od toga. Vi ste prekinuli gospodina Krasića zato što vam se nije sviđalo to što je on govorio, ali to je vaš politički stav. Dakle, on nije uvredio nikoga, nije bio nekorektan, nikakvu povredu nije napravio. Na kraju ste mu oduzeli mogućnost da kaže to što je želeo zato što su istekla tri minuta, ali vi u ta tri minuta niste, a bili ste dužni, uračunali ono vreme koje ste mu oteli kada ste ga prekidali. Dakle, gospodine Albijaniću, nema potrebe da sada pravimo veći problem nego što jeste, priznajte lepo svoju grešku, dajte gospodinu Krasiću ponovo reč i da nastavimo raspravu po Poslovniku. Hvala.
Hvala, gospodine Šaroviću. Naravno da ću dati gospodinu Krasiću ponovo reč, ali po članu 104. narodni poslanici dužni su da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine, da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem i nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica. Upozorio sam gospodina Krasića, naravno, kada je isteklo vreme koje je tri minuta po Poslovniku za javljanje. Ni na koji način nisam iznosio, niti iznosim politički stav dok predsedavam sednicama Narodne skupštine. Zaista se trudim da to radim jednako za sve poslanike. Narodni poslanik Zoran Krasić, po Poslovniku.
Samo bih molio poslanike i javnost da shvate da nemam nikakve veze sa ovim što je rekao gospodin Albijanić. On je mene upozorio zato što sam, navodno, iznosio lične podatke o nekome. Ništa lično nisam iznosio. Ako je lični podatak osnovana sumnja da se radi o organizovanoj grupi kriminalaca, onda ste vi rekli da je predsednik Republike kriminalac, a ne ja. Vi morate malo da uključite i onaj logički deo mozga koji bi mogao da se upotrebi za razumevanje reči, a ne samo matematike, brojeva ili cifara. Da se vratim na ono zbog čega sam se, u stvari, javio. Javio sam se zbog toga što postoji veliki problem kako da glasamo za ovaj predlog zakona. Mi smo ovlašćeni zakonom da uredimo samo postupak. Tadići su opisani i u enciklopediji Narodnooslobodilačke borbe. Ako to budem citirao, onda ću da dobijem i doživotnu robiju. Videćete šta je tamo napisano o toj porodici za vreme rata, ali nema veze. Zašto je bitno da nam se ovo razjasni, da li je utočište sinonim za reč azil ili nije? Zašto se zakon zove o azilu, a ne o utočištu? Zašto ste imali potrebe da definišete šta je izbeglica? Zašto ste imali potrebe da u predlog zakona ubacujete supsidijarnu zaštitu, utočište, izbeglice, stranca, postupak azila, azil? Šta se krije iza ovoga? Na kraju, ortodoksne laži. Srbija i Crna Gora su 2003. godine primljene u Savet Evrope, za vreme vanrednog stanja. Nijedna država se ne prima ukoliko ne poštuje Evropsku konvenciju o ljudskim pravima, a vi izlazite i ovde demonstrirate apsolutno neznanje, pa kažete – zahvaljujući ovom predlogu zakona, mi ispunjavamo uslove, ispunjavamo obavezu koju imamo prema univerzalnoj deklaraciji, povelji itd. To je sve inkorporirano u naš pravni sistem odavno, nema ničeg epohalnog. Šta je epohalno? Ono što je između redova i između slova. To što je između, treba Jočić da dođe i da nam kaže šta je između. Da me ovaj ne bi prekidao, prijavljen sam za ovu diskusiju, pa ću pokušati da vam objasnim o kakvim se sve podvalama radi. Gospodine Obradoviću, Tuđman nije preduzeo radikalne mere, nego demokratske, kada je isterivao Srbe.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, držaću se upravo cilja i sadržaja teme koja je danas na dnevnom redu. Pre svega, samo bih vas informisao i ukazao na neke negativne pojave, pre svega povrede prema civilnom stanovništvu, koje su izvršene na teritoriji Hrvatske prema srpskom stanovništvu, a u pitanju je i azil, ili utočište, u pitanju je milion pripadnika srpskog naroda koji je živeo u Republici Srpskoj Krajini, Republici Srpskoj, Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini. Evo zbog čega su Srbi morali da beže ispod ustaškog noža: Joško Jurić, na primer, zarobljeni pripadnik Zbora narodne garde iz Vukovara, u svom kazivanju izjavljuje da u Hrvatskoj može ostati samo ono što je hrvatsko i da za Srbe nema mesta na hrvatskoj zemlji. U to ime, da bi dokazao vernost hrvatskoj stvari, Jurić je zaklao svoju trudnu suprugu, koja je bila srpske nacionalnosti, nožem joj je rasporio stomak i iz utrobe izvukao sedmomesečni plod. Nakon što je i dete masakrirao, oboje je ekserom zakovao za stablo kruške u naselju Mitnica. Ovo govori o tome da mi ne možemo da ćutimo i Vlada Srbije ne može da ćuti, ona mora da se oglasi, ona mora da zahteva da se Srbima pruži zaštita i da se vrate u Republiku Srpsku Krajinu, svoju državu, da sevrate u Republiku Hrvatsku, da se vrate u BiH i da se vrate na sve teritorije odakle su ih proterali neprijatelji srpskog naroda, uz pomoć Amerike, Nemačke i drugih neprijatelja srpskog naroda; da zaštiti sunarodnike, Srbe, koji vekovima i vekovima žive tu i koji su odbranili teritoriju Hrvatske, koja bi i danas bila pod Austrougarskom ili pod Turskom da nije bilo Srba koji su štitili te teritorije i oslobodili ih od neprijatelja. Prema tome, to su razlozi zbog kojih sam želeo da se javim, neka zna javnost. Dame i gospodo, treba da znate, u prvom redu narodni poslanici, jer odgovarate pred biračima i pred građanima Srbije, a tim pre i naša vlada, koja mudro ćuti, ništa ne preduzima da se milion stanovnika srpske nacionalnosti vrati na svoju teritoriju i u svoju državu, odnosno na svoju teritoriju i u svoju republiku. Želeo bih da ipak javnost bude obaveštena, a i da budu upoznati narodni poslanici. Ovo što sam govorio pročitao sam iz knjige dr Miodraga Starčevića i Nikole Petkovića ''Nasiljem i zločinom protiv prava''. Zbog toga je Srpska radikalna stranka smatrala i smatra da se moraju preduzeti hitne i energične mere. Nemojte da služimo neprijateljima srpskog naroda, zaštitimo Srbe i sve građane Srbije od svakog progona i od svakog zločina.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, po Poslovniku, pa narodni poslanik Vladan Batić, narodni poslanik Nemanja Šarović, pa narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, duboko sam potresen ovim što je gospodin Jojić pročitao. Od 6. novembra 1991. godine do kraja marta 1992. godine bio sam, kao rezervista JNA, upravo u Vukovaru i delu oko Vukovara. Znam za ovaj događaj. U to vreme smo pokretali ''Srpske vukovarske novine''. Ja sam pisao članak upravo o ovom događaju. To je bila sudbina Srba u ustaškom okruženju. To je bila sudbina svakog Srbina koga su se ustaše dokopale. To je bila sudbina, nažalost i ostala do današnjeg dana, svakog Srbina na teritoriji nekadašnje AVNOJ-evske Hrvatske u administrativnim granicama, a sada države, zahvaljujućiupravo Vatikanu. Vatikan nije osudio ni ovaj, ni njemu slične zločine. Sedmomesečno, nerođeno dete je zakovao zločinac, zlotvor, ne znam, nemam reči. Svoje rođeno dete je zaklao i zakovao ekserom za šljivu, a ne za krušku, gospodine Jojiću.
Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, po Poslovniku.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, član 200. Još pre 10 dana postavio sam pitanje ministru pravde vezano za kolaps u saobraćaju. On se nastavlja, on poprima još veće razmere. Jedna grana vlasti u Srbiji danas ne funkcioniše. Kuća gori, a baba se češlja. Kao da to nikom ne smeta. Ljudi traže svoja elementarna prava, ljudi koji su pretvoreni u građane drugog reda i onda im se zamazuju oči nekakvim ponudama koje nemaju nikakve veze sa realnošću. Dakle, moramo imati odgovor na pitanje hoće li se izaći iz ove agonije u kojoj se nalazi pravosuđe Srbije. Rekao sam da, kao poslanik DHSS-a, apelujem na sudije, tužioce, stručne saradnike, pripravnike da se solidarišu sa zaposlenima u pravosuđu, jer ti ljudi pošteno i odgovorno rade svoj posao. Nema ih previše, ima ih malo, nedovoljno. To je zamena teza. A direktori javnih preduzeća imaju po 30-40 puta veće plate nego oni. Da li je to priča o humanom društvu, o solidarnosti, o odgovornosti? Zahtevam da se oglasi predsednica Vrhovnog suda, da se oglasi republički tužilac. Oni su na vrhu piramide pravosuđa, na vrhu sudijske i tužilačke organizacije i oni ćute. Ne sme se ćutati. Ministar pravde je preduzeo neke korake da se razreše neke sudije i videćemo kakvi će efekti toga biti. Šta ćemo sa Vrhovnim sudom? Šta ćemo sa sudom koji je presudio po tužbi "Delte" u upravnom sporu protiv Komisije za zaštitu konkurencije? Te sudije treba da budu predmet razrešenja. Zašto? Zato što se u presudi, u obrazloženju pozivaju na nešto što je nezabeleženo u analima pravosuđa, na studiju o pravnim aspektima koncentracije, primer "C market", Pravnog fakulteta u Beogradu. Osećam sramotu, osećam nelagodnost, jer sam na tom fakultetu diplomirao, magistrirao i doktorirao. Sramota me je što su ovu studiju potpisali neki ljudi za koje sam verovao da su se zajedno sa mnom borili za jednu drugačiju, evropsku i demokratsku Srbiju. Pošto mi vreme izmiče, javiću se ponovo za reč, da dovršim ovu priču, gospodine Albijaniću. Hvala.
Hvala, gospodine Batiću. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, po Poslovniku, zatim narodni poslanik Milorad Buha, Nataša Jovanović, Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se zato što je prekršen član 104. stav 1, koji kaže: "Narodni poslanici dužni su da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine." U prvom redu ova odredba se odnosi na predsednika Skupštine i na predsedavajućeg; oni imaju čak i veću obavezu baš zato što zauzimaju te funkcije, imaju veću obavezu nego svi drugi poslanici. Ova obaveza ne odnosi se samo na to šta će predsedavajući ili bilo ko od poslanika izgovoriti, nego i na to kako će se ponašati. Dok je govorio jedan od poslanika prethodno, gospodin Albijanić ponašao se krajnje nekorektno, hvatao se za glavu, mahao, kretao da ga prekine, pa odustajao i sve zbog toga što mu nije prijalo, iz ovog ili onog razloga, to što je gospodin Petar Jojić govorio. Podaci koje je izneo Petar Jojić su apsolutno tačni i to je ono što je najvažnije. Zašto to vama nije prijalo, ne znam, bili ste dužni, kao predsedavajući Narodne skupštine, da tu potresnu priču saslušate uzdignute glave, a ne da se ponašate tako kako ste se ponašali. Vama ne prija i vi očigledno ne možete da slušate, ni vi, ni predstavnici vaše koalicije, kada se priča o zločinima nad Srbima. Kada govore kako smo mi genocidan narod, to možete da slušate neograničeno. To vam nikada neće zaparati uši. Kada se Boris Tadić izvinjava, to vam ne smeta, to vam ne para uši. Kada se govori o zločinima nad Srbima, onda se vi hvatate za glavu, onda ne možete da slušate, onda hoćete da prekinete narodnog poslanika. Boris Tadić, predsednik Srbije (nažalost, predsednik Srbije), zauzeo se za 30 hrvatskih lipicanera i tu smo torturu bili dužni da slušamo; lično se, kaže, predsednik zauzeo za 30 hrvatskih lipicanera. Sram ga bilo i njega i sve koji ga podržavaju. Zašto se nije za jednu porodicu srpsku zauzeo da se vrati? Kako može Srbija da vraća lipicanere ako je 1.780.000 grla krupne stoke, imovine Srba, ostalo u Republici Srpskoj Krajini? S kojim pravom su vraćeni? Nisu smeli da vrate ni vrapca, a ne konje, dok prvo ne obezbede da se vrate sve srpske izbeglice na svoja ognjišta, pa tek onda da vidimo čiji su konji i da se vraćaju konji. Još jednu stvar, s obzirom na činjenicu da je jasno da su Srbi progonjeni ne samo u Republici Srpskoj ili Republici Srpskoj Krajini nego i po celom svetu, da hrvatska država ima ogroman broj podignutih Interpolovih poternica i da je to još jedan od načina na koji se osigurava da genocid koji je izvršen bude trajne prirode i da niko ne sme da se vrati i da ne bude siguran da li će završiti u zatvoru, postavljam poslaničko pitanje ministru pravde – koliko Interpolovih poternica postoji za izvršene zločine protiv Srba? Dakle, koliko Interpolovih poternica, podignutih po zahtevu Republike Srbije, postoji prema zločincima iz Republike Srpske, Republike Srpske Krajine i sa Kosova i Metohije? Hvala.
Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, u kojoj je apsurdnoj situaciji aktuelna vlast, a posebno Vlada Republike Srbije, najbolje govori podatak o tome da su obezbeđena sredstva za odlazak Srba Krajišnika na parlamentarne izbore u Hrvatsku koji će biti održani 25. novembra ove godine. Autobusi su i karte povratne... Znači, Srbi mogu otići da glasaju i vratiti se nazad. Apsurdno je. Apsurdno je izbeglice posle 12 godina voziti tamo i vraćati nazad, povratna karta. To nije prvi put. Sve izbore u Hrvatskoj ova vlast aktuelno podržava. Nad Srbima je učinjen genocid i etničko čišćenje. Ova vlast ne čini ništa da ti autobusi budu u jednom pravcu, onako kako nam nalažu međunarodni standardi, pravila i pravda, da te ljude koji su proterani vratimo tamo. Ne, karte su povratne i vraćate se nazad. Još apsurdnije je sledeće – sve aktivnosti idu preko Komesarijata za izbeglice. Gledajte šta on radi: Komesarijat za izbeglice, umesto da obezbedi autobuse, daje pare udruženjima Krajišnika i onda oni angažuju autobuse. Evo vam podataka za 2006. godinu: Demokratska inicijativa Knin dobila je 3.920.000, Zajednica Srba Hrvatske i BiH 980.000, Udruženje Srba iz Hrvatske 818.000 itd. Ukupno 10.500.000, prevoz u jednom i drugom pravcu. Tako se peru pare. Tako se vrši diskriminacija među udruženjima. Znači, imamo određena udruženja koja slepo rade u interesu aktuelne vlasti koja će oprati određena sredstva. To će se desiti i sada. Sada samo tri udruženja aktivno rade sa Vladom Republike Srbije i sa Komesarijatom za izbeglice. Obećano im je, imamo informaciju u Vladi Republike Srpske Krajine u progonstvu, oko četiri miliona. Zašto taj posao, kad se već ide tamo, ne radi Komesarijat za izbeglice? Zašto oni ne angažuju autobuse i odrade taj posao? Zašto to mora ići preko udruženja Krajišnika? To je vid pranja para. Imam ovde kod sebe, pročitaću to kad budemo govorili o amandmanima, nekoliko pritužbi udruženja Krajišnika koji kažu da su diskriminisani, da neka udruženja imaju sredstava koliko oni hoće, na ovaj način, a druga udruženja nemaju ništa. Opet je u pitanju aktuelna vlast koja čini diskriminaciju i prema Krajišnicima i prema državi.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku, a onda narodni poslanik Vladan Batić.
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se na osnovu člana 1. Poslovnika koji reguliše prava i obaveze narodnih poslanika. Sve ovo o čemu govori kolega Buha, koji je nažalost, predsednik Vlade Republike Srpske Krajine, prognan sa svog vekovnog ognjišta, kao i milion Srba koji su morali da napuste vekovnu srpsku zemlju, dovoljno govori u prilog činjenici da je predsednik naše stranke prof. dr Vojislav Šešelj kada je započeo proces obračuna i potpunog uništenja antisrpskog haškog kazamata pre nekoliko dana objasnio i našim političkim neistomišljenicima i čitavoj javnosti Srbije kako je zapravo srpski narod počeo da strada u obnovljenoj ustaškoj hrvatskoj državi pod rukovodstvom Franje Tuđmana. Ako ste sinoć pratili svedočenje onoga koji je predvodio vojsku u tom periodu, o čemu je govorio naš predsednik u Haškom tribunalu onomad na Mitrovdan, videćete da ni oni koji su tako nesrećno i nespremno rukovodili vojskom, JNA ne mogu, poput generala Kadijevića i ostalih, da tvrde suprotno od onoga što je brilijantno, učeći pre svega sudije u sudskom veću haškog kazamata... O onoj nesrećnoj Kristini da ne govorim, nju niko ništa ne može da nauči, jer je ta optužnica sklepana i ona je preuzela od monstruma Karle del Ponte, pod rukovodstvom DOS-ovskog režima i Zorana Đinđića kao premijera u to vreme. Koliko je ubitačna istina koju dr Vojislav Šešelj iznosi... Ako možete, gospodine Milivojeviću, ja ću da vam objasnim šta sve piše u toj knjizi pre nego što krenete da je čitate, ili je kupite, verujem da hoćete, kao i mnoge naše kolege i celokupna javnost. Javila sam se, što je moja obaveza, jer telefon SRS, i u našem poslaničkom klubu i kod mene u kabinetu, neprestano zvoni, kao i na Trgu pobede 3 u Zemunu, građani pitaju gde mogu da kupe knjigu "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". To je najnovija knjiga predsednika prof. dr Vojislava Šešelja, koja svedoči o tim događajima o kojima smo započeli priču i po ovim tačkama dnevnog reda i o ulozi ove nesrećnice koja je samo poreklom, nažalost, sa prostora Šumadije. Možete misliti da se takva izdajnička duša nađe u srcu Srbije, u Šumadiji, ova nesrećnica Nataša Kandić. Profesor dr Vojislav Šešelj, u saradnji sa svojim stručnim timom, pripremajući se da potpuno raskrinka lažnu optužnicu haškog kazamata, u ovoj knjizi, završavam gospodine Džudževiću, kao i u celokupnom svom svedočenju govori o tome da su atmosferu straha, napetosti i tenzija na području Vojvodine upravo širili Nataša Kandić i njoj slični, oni koji su produkt komunističkog režima i oni koji su radili za neprijatelje srpskog naroda, Ameriku i zapadne sile, kojima nikada nije stalo do toga da se Republika Srpska Krajina očuva ili da se izvrši, kako je to govorio predsednik naše stranke, amputacija onog dela AVNOJ-evske Hrvatske koji je vekovima pripadao srpskom narodu. Nije samo on to zagovarao, nego vas je podsetio u svom svedočenju, još kralj Aleksandar Karađorđević 1920. godine... Ili, da se vratim na period pre ujedinjenja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, kada je rodonačelnik tadašnje Radikalne stranke Nikola Pašić, velikan naše istorije, govorio – vaše visočanstvo, ... (Predsedavajući: Zahvaljujem.) ... mi treba da se omeđimo i da znamo šta je naše. Oni kao što su Nataša Kandić i ostali izdajnici srpskog naroda, pre svega neprijatelji Srba, doveli su dotle da gospodin Buha sada ovde u Srbiji mora da štiti prava naših prognanih sunarodnika, da mi sa skupštinske govornice moramo stalno da vas podsećamo na zločine koje su ustaše izvršile nad našim narodom. A, što se tiče nesrećnice Nataše Kandić i njoj sličnih, završiće kao najmračnija ili najtamnija strana nekoga ko može da se pojavi i da je poreklom sa ovih prostora, a dr Vojislav Šešelj će svojom istinom i, pre svega, iskrenošću da pobedi haški kazamat. Završiću ovom rečenicom svetog vladike Nikolaja Velimirovića ... (Predsedavajući: Molim vas, završite.) ... koju je uvodničar u ovoj knjizi, kolega Nemanja Šarović, citirao: "Istina ne zavisi od vremena i nije ni nova ni stara, nego upravo Istina, juče, danas, sutra." I juče i danas i sutra, uvek, svuda i na svakom mestu, dr Vojislav Šešelj je govorio samo istinu, ona je neumoljiva, njegova istina će pobediti, a ja vam najsrdačnije preporučujem da kupite ovu knjigu "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić" i saznate još nešto što možda niste znali, a što će vam pomoći da razumete na bolji način i gospodina Buhu i svakog našeg sunarodnika koji je proteran iz Republike Srpske Krajine, iz Republike Srpske, svakoga ko se danas muči pod DOS-ovskom vlašću ovde u Srbiji, koja nema sluha i odgovornosti za te ljude. Hvala.
Po Poslovniku, narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mi iz DHSS-a zalažemo se za poštovanje, jačanje i afirmaciju onih institucija koje predstavljaju tekovinu moderne evropske civilizacije i modernih evropskih država, a između ostalih to su one koje bi, pre svega, trebalo da poštuje, ceni, čuva, pazi, bodri, snaži Vlada Republike Srbije, kao i Savet za borbu protiv korupcije, Savet za sprečavanje sukoba interesa i antimonopolska komisija, odnosno Komisija za zaštitu konkurencije. Molim za malo pažnje, 10. jula 2006. godine Komisija za zaštitu konkurencije donosi rešenje kojim se odbija zahtev za izdavanje odobrenja za sprovođenje koncentracije između "Primera C" i "C marketa". Znate da je tome prethodio onaj čuveni sastanak Milana Beka, Slobodana Radulovića i Miroslava Miškovića, pod pokroviteljstvom premijera Koštunice, što je bio razlog za hajku i histeriju, koji je tim povodom Savet za borbu protiv korupcije u svom izveštaju dao i analizirao, a meta je predsednica Saveta gospođa Verica Barać. To je jedna priča i o njoj ne bih sad polemisao. Nadam se da će biti formiran anketni odbor i da će se o tome raspravljati. Međutim, da bi bilo izvršeno spajanje ili koncentracija, neophodno je bilo odobrenje Komisije za zaštitu konkurencije ili antimonopolske komisije. Taj zahtev je odbijen. To je prva ravan. Kompanija „Delta“ obraća se, i to je ono što je mene frapiralo, pošto podnosi tužbu kojom pokreće upravni spor pred Vrhovnim sudom Srbije, Pravnom fakultetu. Jedna privatna kompanija obraća se Pravnom fakultetu! Pravni fakultet, postupajući po zahtevu jedne privatne kompanije, što je nesvakidašnji presedan, pravi studiju o pravnim aspektima te koncentracije. Pazite, to ne bi bilo strašno, ali se ta studija prilaže uz tužbu Vrhovnom sudu. Dakle, nije Vrhovni sud u postupku eventualnog veštačenja angažovao Pravni fakultet, niti može Vrhovni sud da angažuje bilo koga da mu daje pravno tumačenje, pravničko veštačenje. To je nezabeleženo u analima sudske prakse. Ta tužba, sa ovim prilogom, studijom Pravnog fakulteta i još jednom analizom koju je na volšeban način napravila Privredna komora Srbije, ne dostavlja se drugoj strani, tuženoj komisiji za sprečavanje konkurencije, a onda Vrhovni sud, koji usvaja tu tužbu „Delte“, u obrazloženju presude pominje i tu analizu i ovu pravnu studiju. Ovo je nepravnastudija. Ovo je bruka i sramota. Ovo je poniženje jedne institucije koja ima izuzetno veliki ugled na ovim prostorima (evo, završavam), Pravnog fakulteta. Bilo kako bilo, na sednici Odbora za trgovinu, održanoj juče, pitao sam, tu su kolege koje su prisustvovale toj sednici, predsednicu Komisije za sprečavanje konkurencije (pardon, opet za sprečavanje, jer Vlada želi da sprečava, a ne da bodri konkurenciju) gospođu Dijanu Bajalović da li je uprkos postojanju ovog rešenja o odbijanju, odnosno uprkos nepostojanju saglasnosti da se izvrši koncentracija kapitala ona izvršena. Odgovor je – da, čak se stavljaju nove firme na prodavnice „C marketa“. To znači nepoštovanje institucija, to znači da postoji neko ko je iznad zakona i iznad prava ... (Predsedavajući: Kolega Batiću, završite.) Završavam. Protiv toga se borimo, i želimo da to svi saznaju, mi iz Demohrišćanske stranke Srbije. Hvala vam.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Nemanja Šarović, a nakon njega Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se da vam kažem nekoliko reči, naravno, po Poslovniku, u vezi sa ovom prethodnom raspravom o izbeglicama iz Republike Srpske Krajine. S tim u vezi, preporučio bih svima da pročitaju najnoviju knjigu prof. dr Vojislava Šešelja, koja se zove „Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić“. Razumem i to da Vesna Pešić izlazi u ovom trenutku iz sale i da ne može da sluša ovo, jer je upravo Vesna Pešić jedna od onih koji su odlazili u Hrtkovce i obmanjivali građane hrvatske nacionalnosti da se njihova imena nalaze na spiskovima za proterivanje. Jedna od najvećih medijskih laži je bila ta da je Vojislav Šešelj pročitao nekakav spisak sa imenima lica koja su morala da odu iz Hrtkovaca. To su bili najugledniji građani Hrtkovca: direktor pilane, seoski lekar itd. Dakle, najugledniji i najobrazovaniji. Nikakav spisak dr Vojislav Šešelj na mitingu u Hrtkovcima 6. maja nije pročitao. Mi imamo svedočenja meštana Hrtkovaca, Hrvata, koji kažu – prvi put sam čuo kada je došla delegacija sa Vesnom Pešić da se i moje ime nalazi na spisku za proterivanje. U čije ime ste vi, gospođo Pešić, radili, da biste kasnije seirili, tobože, nad sudbinom tih ljudi, ja to ne znam. Istina o tim događajima, istina o razlozima zbog kojih su srpske izbeglice dolazile i istina o događajima u samim Hrtkovcima objavljena je u knjizi „Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić“. Prve izbeglice i prvi talasi izbeglica nisu došli iz Republike Srpske Krajine, nisu to bili poludivlji ljudi, kako neki kažu, nego su, i po svedočenju Hrvata, dolazili najpre iz Zagreba, Šibenika, Splita, Rijeke, dakle, iz mesta u kojima su srpske kuće najviše vredele i u kojima su Srbi bili manjina. Prve izbeglice krenule su već 1991. godine i 1992. godine. Tek 1995. godine je talas izbeglica krenuo iz Republike Srpske Krajine. Mnogi misle da će uspeti da ućutkaju nas srpske radikale, misle da će uspeti da zatru istinu o ovim događajima, ali mi vam kažemo da neće. Govorićemo, evo završavam, govorićemo sve glasnije i održaćemo promociju ove knjige u svakoj opštini u Srbiji. Potrudićemo se da što veći broj građana u Srbiji pročita ovu knjigu i sazna pravu istinu o događajima tokom devedesetih godina. Hvala vam.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Milorad Buha, pa potom gospođica Nataša Jovanović, pa gospođa Vesna Pešić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, uvaženi Krajišnici, moramo ovde spomenuti određene poteze aktuelne vlasti koja poziva građane, odnosno prognana lica sa Kosova i Metohije, da ne izlaze na izbore koje održava vlast na Kosovu i Metohiji. Pozivamo građane svoje države da u svojoj državi ne idu na izbore. Koji je razlog? Aktuelna vlast kaže da je u pitanju nepriznavanje legitimiteta vlasti koja je na Kosovu i Metohiji. S druge strane, ista ta vlast poziva građane, izbeglice iz Republike Srpske Krajine i Hrvatske da idu na izbore i potvrde još jednom legitimitet te vlasti. To je licemerstvo. Sve državljane poziva u vlastitoj zemlji da ne izlaze i ne priznaju legitimitet, a sa druge strane, državljane, i one i ove, jer imamo uglavnom jedno i drugo državljanstvo, da idu tamo i da priznaju legitimitet Republike Hrvatske. Kada govorimo o ovim odnosima, onda moramo reći da ista ta vlast troši ogromna sredstva; rekli smo, obezbediće autobuse, obezbeđuje marketinški pristup; svima onima iz Republike Hrvatske koji dolaze ovde plaćaju se ogromna sredstva da u medijima pozivaju građane tamo. Šta su građani, odnosno šta su izbeglice iz Republike Srpske Krajine i Hrvatske dobile za ovih 15 godina? Za ovih 15 godina nisu dobili ništa. Licemerno je pozivati te ljude. Da li će se ovim izborima u Hrvatskoj dobiti nešto više nego što su dobili sada u participaciji vlasti? Ništa više. Po hrvatskom ustavnom zakonu, Srbima pripadaju, kao nacionalnoj manjini, samo tri zastupnika u Saboru. Eventualno postoji mogućnost za još jednog zastupnika. Šta će značiti tri ili četiri zastupnika među 152? I, genocidnu politiku koju sprovodi hrvatska vlast. Ništa. S druge strane, ti isti koji odlaze tamo, odlaze na zgarišta i zaokružiće onoga koga nađu na listama. Ko su to? To su Srbi koji su ostali tamo, koji imaju privilegije od hrvatske vlasti. To je samo promil Srba koji je ostao u službama i koji ima političku mogućnost prikazivanja. Vlada Republike Srpske Krajine, u progonstvu, zajedno sa desetak udruženja Krajišnika, poziva sve Krajišnike da ne idu tamo. Nemojte potvrđivati legitimitet one vlasti. Sa druge strane, ako već odete tamo, obiđite zgarišta, svoja ognjišta, kuće i okućnice, ali nemojte glasati. Hvala.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, bila je potrebna nova norma, u zakonskom obliku, MUP-u da reguliše oblast azila ili utočišta, ako je to sinonim, a u pravu je kolega Krasić za ono što se naziva azil. Međutim, videli ste i sami, a kasnije ćemo još da govorimo o tome, da je to jedan, u pravom smislu reči, tehnički zakon, ali suština ovim zakonom nije obuhvaćena, a to je sve ono o čemu priča kolega Buha i svi mi, pre svega predsednik naše stranke prof. dr Vojislav Šešelj. Mene od uvaženog kolege Šarovića, koji je jedan od onih iz ekspertskog tima koji su radili na ovoj knjizi i pomažu predsedniku Šešelju u pripremi odbrane, mada znate da je njegova odbrana čvrsto utemeljena ideologijom SRS... Dakle, knjiga "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić" je samo jedan deo onoga o čemu će on da govori u narednim mesecima i pobediće Haški tribunal. Kada ste već, kolega Šaroviću, pomenuli koleginicu Vesnu Pešić, moram da vam kažem da je predsednik to u jednoj rečenici (u stvari,vi to znate, da vas podsetim) lepo objasnio čitavoj javnosti. Naime, vidite koliko je nebulozna... Ne govorim vama, jer vi ste jedan od pravnih eksperata koji pomaže predsedniku u odbrani, govorim javnosti. Koliko je nebulozna ta optužnica (ne znam da li su ovi tamo uspeli sudiji Antoanetiju da prevedu reč "nebuloza" sa srpskog na engleski) govori i to da su oni napisali u biografiji našeg predsednika prof. dr Vojislava Šešelja da je on bio disident komunističkog vremena osamdesetih godina, da se okupljao i da je održavao sastanke sa srpskim nacionalistima, kao što su Ljubomir Tadić, to je otac Borisa Tadića, gospođa Vesna Pešić i ostali, da ih ne nabrajam. Zamislite, Vesna Pešić srpski nacionalista! Žena praksisovac, iz jednog komunističkog vremena koje je toliko zla učinilo, otpadak sa Osme sednice, ne znam već šta je, krenula da govori i da širi neistinu, kao što je slučaj Hrtkovci, protiv predsednika naše stranke i zato politički propala... (Predsedavajući: Gospođice Jovanović...) ... bila na grbači Vuka Draškovića. Evo, završiću sa vama, kolega Džudževiću, jer vi zaslužujete to poštovanje. Dakle, mi koristimo skupštinsku govornicu i svako mesto u Srbiji ćemo obići, a u Kragujevcu je promocija ove knjige već 1. decembra, da govorimo o onima, poput Nataše Kandić, koji su izdajnici srpskog naroda, koji su poreklom Srbi, ali koji su činili mnoga zla da nam se to upravo desi i koji su bili ili nisu bili svesni toga da sinhronizovano rade za račun ustaškog Tuđmanovog režima. Kolega Džudževiću, ja sam u Srpskoj radikalnoj stranci, među mojim kolegama i među mojim prijateljima u privatnom životu poznata kao osoba koja dragim osobama, ljudima koje ceni najradije poklanja knjige prof. dr Vojislava Šešelja. Dozvolite mi, uz dužno poštovanje prema vama, pošto je predsednik i o tome govorio u Hagu pre nekoliko dana, pozivao na bratstvo i jedinstvo muslimana, Srba katolika, Srba muslimana i Srba pravoslavaca, 1991. i 1992. godine, da vam iz poštovanja prema vama i zbog istorijskih činjenica poklonim ovu knjigu, sa posvetom, a imam ovlašćenje predsednika stranke da se potpisujem na njegovim knjigama. Evo, izvolite.
Kada budete priznali bošnjački nacionalni korpus, onda ću prihvatiti tu knjigu. Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Vesna Pešić.
Obično ne raspravljam sa gospodom radikalima, zaista, to mi nije pasija da se sa vama raspravljam. Gospodine Šaroviću, šta je vama? Prvo ste kršili Poslovnik da reklamirate knjigu... Vi se bavite udvaranjem svom šefu da biste napredovali u karijeri; vi ćete izaći za ovu govornicu u nadi da će vas neko čuti, da će mu to neko dojaviti i da ćete na osnovu toga napredovati u stranci, dobiti neki viši položaj. Ali, ako pominjete moje ime – možete proveriti, vi ste uvek bliski službama, mogu oni da vam provere, ako ne možete sami – ja nikada u životu u Hrtkovcima nisam bila. Vi izgleda brkate neke osobe. Ne znam, možda je bila neka druga osoba, a ja u životu nogom nisam kročila u selo kao što je mesto koje se zove Hrtkovci. To je onaj običaj da vi ovde sa ove govornice, ali ne samo vi, mnoge vaše kolege, izađete i onako iz pika kažete laž, pa ako prođe, prošlo je, kao ono kuče što je ogrebalo auto, tako ja bila u Hrtkovcima. To je vaš stil. Znači, laž je vaš stil. Prvo, lagali ste to. Molim vas, dokažite na bilo koji način da sam ja ikada u životu komentarisala, bila u Hrtkovcima, nikakve veze moje ime sa tim nema. Znači, možda ćete neko drugo ime naći, ali moje ime nikada u vezi sa Hrtkovcima nećete naći. Drugo, povodom ovoga što je govorila gospođica Nataša Jovanović, molim vas, ja sam veoma dobro pratila suđenje u Hagu gospodinu Vojislavu Šešelju. Uopšte nije tačno to što je on rekao, to što je vaša interpretacija, da je gospodin Šešelj rekao kako se u Beogradu družio sa nacionalistima... Ne, čekajte, ovako je bilo: u biografiji Vojislava Šešelja piše da je osamdesetih godina došao u Beograd i da se uključio u grupu nacionalista. On je negirao da se uključio u grupu nacionalista u Beogradu, pa je pomenuo, navodeći kakav je nacionalista prof. Ljubomir Tadić, kakav je nacionalista Boris Tadić, koga je poznavao, Veselinka Zastavniković, koja je bila uhapšena u Knez Miletinoj u to vreme, kada je držao predavanje Milovan Đilas, pošto sam ja isto u to doba bila aktivna i znam sve te podatke, ne možete ništa lagati na tu temu, pomenuo je koji su to nacionalisti bili – bila je i Vesna Pešić, i Nebojša Popov. Molim vas, ne znate ništa o meni; kao što je gospodin Šarović lagao da sam ja bilo kada bila u Hrtkovcima, tako i vi ne znate da ja nikada nisam bila praksisovac. Nikada nikakve veze nisam imala sa "Praksisom", niti sam ikada objavljivala članke, niti bilo šta. Nije rekao to... Znate šta, gospođice Nataša, ja sada moram da vam kažem, da li biste mogli da donesete transkript toga što je rečeno. U tom delu uopšte nisu pomenuti praksisovci, a ja nikada nisam bila praksisovac, niti je tada za vreme te prethodne odbrane pomenuto to da sam ja bila praksisovac. Donesite tekst, pa da vidimo. Ja sam samo htela da skrenem pažnju javnosti da kada govore radikali budete veoma oprezni, jer će dok kažete "britva" izgovoriti laž. Kao što je laž da sam ja bila u Hrtkovcima, isto tako je laž to što je rekla gospođica Nataša Jovanović da je Vojislav Šešelj mene pomenuo kao praksisovku, zato što on dobro zna da ja nisam nikada bila u grupi praksis filozofije. Znači, sve izmišljaju. Ubuduće, kada god to čujete, znajte da kada god otvore usta u 95% slučajeva će izgovoriti laž.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nemanja Šarović, a onda narodni poslanik Srboljub Živanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Vesna Pešić, mislim da ste vi, naravno ne znajući, konačno učinili nešto dobro za Srbiju. Naime, gospođo Pešić, ja nisam lagao. Pročitaću vam sada deo iz knjige prof. dr Vojislava Šešelja koja se zove "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". (Vesna Pešić, sa mesta: Po kom članu?) Pobogu, gospođo Pešić, vi ste ipak u godinama u kojima bi trebalo da budete malo smireniji. Sačekajte, imajte malo strpljenja, ja ću vam pročitati, pa će vam mnoge stvari biti jasne. Dakle, po svedočenju Hrvata iz Hrtkovaca, ovo nije nešto što sam izmislio ja ili što je izmislio bilo ko iz tima za odbranu, ja ću vam citirati, kaže: "Radi jasnoće, moram reći da meni lično niko nije pretio. Ljudi koji su mi dolazili u kuću bili su pristojni, pitali su me da li želim da zamenim svoju kuću za njihovu kuću u Hrvatskoj." Dakle, sam gospodin kaže da njemu nikada niko nije pretio. Onda kaže dalje: "Nisam prisustvovao Šešeljevom govoru u Hrtkovcima, ali oni koji jesu rekli su mi da je Hrvatima bolje da odmah idu i zamene svoje kuće sa Srbima, nego da idu u planine samo sa plastičnim kesama. Ne taj put, već kasnije, kada je u Hrtkovce došla delegacija iz Beograda, u kojoj je bila Vesna Pešić, doznao sam da se moje ime nalazi na spisku ljudi koji treba da idu. Nikada nisam čuo da su me prozvali, niti sam video spisak sa imenima." Prema tome, gospođo Pešić, ukoliko neko laže, onda lažu haški svedoci, ali to je onda ponovo problem za vas, jer vi ste jedna od tih borkinja tzv. za ljudska prava, koja pripada i ponosi se time što pripada haškom lobiju. Ja, gospođo Pešić, pripadam antihaškom lobiju, takođe sam ponosan na to, ali, za razliku od vas i zbog ovog doma i zbog građana koji su me birali, neću se onakvim vulgarnim rečima obratiti vama kakvim ste se vi obratili meni.
Po Poslovniku, narodna poslanica Vesna Pešić.
Gospodine Šaroviću, izvinite ako sam se obratila vulgarnim rečima, ali, molim vas, mogli ste citirati te vulgarne reči. Vi neki put uzimate zdravo za gotovo ono što piše u knjigama Vojislava Šešelja. Jednostavno, to što ste sada pročitali... Ja bih bila ponosna, nemam nikakvog razloga da vas lažem, da sam bila u delegaciji Beograda koja je bila u Hrtkovcima u to vreme kada su proterani ljudi odande. Nikada nisam krila ništa iz svoje karijere i zašto bih se sada trudila da sakrijem to da sam bila u nekakvoj delegaciji koja je bila u Hrtkovcima. Zaista, ta informacija, da li je to svedok, nisam to čitala, ne znam iz koje knjige je... (Dragan Todorović, sa mesta: Kupite knjigu.) Neću da bacam pare. Samo sam pomenula da za govornicom olako izričete pojedine ocene o određenim ljudima, a ja vam kažem da u životu nisam u tom mestu bila. Prema tome, sve što ste tu našli nije tačno, proverite, imate mogućnost da to proverite. Ničim nisam vređala, nikakve uvrede nisam izgovarala i nikakve vulgarne reči nisam koristila. Jednostavno, tvrdnja da sam ja bila u Hrtkovcima, kao deo nekakve delegacije, nije tačna. To što se vi sada ovde za govornicom bavite ponavljanjem odbrane vašega šefa, to je ugled vašeg poslaničkog kluba, vaše stranke.
Po Poslovniku, narodna poslanica Milena Stanković, a zatim narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine Džudževiću, reklamiram povredu Poslovnika, člana 104: "Narodni poslanici su dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine. Narodni poslanici su dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem. Nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica." Potpredsednica Nataša Jovanović ima jedan manir u svom ponašanju, a to je da konstantno zloupotrebljava mesto potpredsednice parlamenta. To se manifestuje tako što sa mesta potpredsednice parlamenta ulazi u debatu sa poslanicima, što vređa, što dobacuje. Nedavno smo imali priliku da čujemo gospođicu Jovanović kako je poslaniku SPS-a gospodinu Obradoviću rekla, sa mesta potpredsednice parlamenta, da ne lupeta. Ja razumem da vi kao potpredsednik i kao kolega gospođice Jovanović tolerišete njeno ponašanje, ali mi poslanici ovog parlamenta zaista od vas tražimo da se ponašate u skladu sa ovlašćenjima koja vam ovaj poslovnik daje. Gospođica Jovanović, inače, ima jedan dobar manir da izađe i kada želi nešto da kaže ona to kaže za ovom govornicom, ali je povremeno ponesu strasti, pa i sa mesta potpredsednice iznosi svoje stavove. Ja bih ovom prilikom zamolila gospođicu Jovanović da obrati pažnju na svoje ponašanje. Neću tražiti da se parlament izjasni o povredi Poslovnika, ali zaista skrećem pažnju da je ona na mesto potpredsednice ovog parlamenta došla glasovima svih poslanika ovog parlamenta i da to treba da poštuje.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničke grupe SRS.
Samo bih da reagujem, baš kao i prethodna koleginica, da zamolim gospođu Vesnu Pešić da bira reči. Najpre, izrekli ste jednu strašnu optužbu – da je u Hrtkovcima bilo proterivanja. Vi to presudiste, gospođo Pešić, bez ikakvog suđenja. Na vašu reč se te presude izriču tamo gde se izriču, na reč vašu i takvih kao što ste vi. To je bila vaša uloga i to je i dan-danas vaša uloga – optužiti što više ljudi u Srbiji da su počinili teške ratne zločine, kako bi Srbija, u kojoj vi niste mogli da budete na vlasti, pa čak ni parlamentarni, bila optužena za zločine koje je navodno počinila. Šta će nama Tribunal u Hagu kada mi imamo ovde vas koji se, kao slobodno misleći ljudi, predstavljate i kao tužioci i kao sudije? Gospođo Vesna Pešić, daj Bože da su mene tako proterali iz Kragujevca, da su mi dali ogromnu vilu u Zadru ili neki hotel, ili u Zagrebu na najboljem mestu, a da sam ja njima dao rodnu kuću svog oca koja vredi pet ili šest evra. Daj Bože da me tako neko protera, pa još sada da proda tu imovinu u Hrvatskoj i da se vrati u Hrtkovce sa novih nekoliko miliona evra. Druga stvar, gospođo Pešić, i vi iz te divne poslaničke grupe, smerne, umerene i evropske, kada vi nekome kažete da laže sa govornice to nije uvreda, to su divne reči, to su evropske reči ljubavi, a kada vama neko kaže da lupetate, to je već govor mržnje. Gde ste vi to izbalansirali šta je teža reč, šta je opasnije, šta je povreda Poslovnika - reći nekome da laže? Ne, to nije povreda Poslovnika, pošto se radi o radikalima, čim zinu, oni slažu. Klimajte vi glavom. A kada mi vama kažemo da lupetate, mi vas strahovito povredimo, vaš moral i vaše dostojanstvo. Dakle, vi ste svoj moral odavno i povredili i ugrozili. Vaša snaga na izborima je jasan znak koliko ste jaki, moralni i uporni. Zato vas molim, ne ugledajte se na ove starije poslanike iz vaše poslaničke grupe, jer neki od njih, a direktno mogu da ih prozovem, primaju apanažu svakog meseca od nekih ljudi, čak se bune kada ne stigne na vreme. Vi sve radite za apanažu. Takva vam je poslanička grupa, tako ste konstituisani, tako ste zamišljeni. Vi radite za apanažu. Zbog toga vas molim, mi se ne obaziremo na to što vi nama izgovorite, uopšte nas ne vređate, ali nemojte da kmečite ko onaj što tuče čoveka i plače. Dakle, stoički, hrabro zadajte udarac, primite ga. Ovo su najbolji mogući udarci u Srbiji izrečeni sa govornice. Daj Bože da svi ovako razmenjujemo udarce, vi iznesete istinu o nama, mi o vama, narod prosuđuje. Zbog toga, sve što piše u knjigama Vojislava Šešelja, to su iskazi svedoka. Ovo je istina, ovo su činjenice; ovo nisu komentari Vojislava Šešelja, ovo je izjava svedoka tužilaštva, gospođo Pešić. Naravno da je to sakupio Vojislav Šešelj, to mu je dragoceno u odbrani, pa to mu je najdragoceniji deo odbrane. Zato ta knjiga neće biti prevedena i neće biti upotrebljena na sudu. To je najvažniji dokument odbrane. Hrvati govore kako su odlazili iz Hrtkovaca. Hrvatski sveštenik govori kako je proveravao da li je svaki Hrvat namiren barem u meri za imovinu koju ... Ne znam šta vam se to dešava, vi ste ionako na putu prema izlasku iz Skupštine, gospodine potpredsedniče, nemojte mi svirkati iza leđa. (Predsedavajući: Isteklo vam je vreme, gospodine Nikoliću.) Čuo sam da napuštate parlament, pošto je on nedemokratski, slikani ste čak kako napuštate parlament. Dakle, pustite, gospođo Pešić, da se gospodin Šešelj odbrani snagom argumenata, što nikada u Srbiji nije mogao da radi. Pustite da ti njegovi navodni zločini, o kojima ste naširoko govorili, budu obelodanjeni i dokazani. Pustite nas da vodimo tu bitku za Srbiju, to je bitka za Srbiju i vi to jako dobro znate. Izmaklo vam se da bude osuđen Slobodan Milošević, ne da vam sa da budu osuđeni Radovan Karadžić i Ratko Mladić, a nama će se dati da odbranimo i Srbiju i Vojislava Šešelja samo snagom argumenata, vi znate da mi ništa drugo u Hagu nemamo. Vama preporučujem, sedite, pišite neku knjigu iz svoje nauke, ovo nije vaša nauka.
Po Poslovniku, narodni poslanik Vladan Batić. Daje prednost gospođi Vesni Pešić.
Gospodine Nikoliću, moram da vam veoma kratko odgovorim. Meni, iskreno rečeno, na pamet nije palo da se bavim, optužujem ili bilo šta u javnosti i u Skupštini radim u vezi sa procesom koji se odvija u Haškom tribunalu. Znate kako je došlo do ove situacije? Krenula sam da izađem, jer sam imala dogovor; čula sam na vratima da me neko iz SRS-a pominje i vratim se da čujem šta to o meni govore. Sad vi meni kažete, zbog navodne apanaže koju ja primam i čime se bavim, gde ste me naravno uvredili, da ja nešto radim zato što su to neki ljudi koji su plaćenici, po vama, pa primam apanažu i čekam svakog meseca. Kad ja kažem da to što je ovde izrečeno... Verujte mi, ja nisam znala čak ni odakle se to vadi, taj podatak o meni, samo sam čula svoje ime. Prema tome, ušla sam, vratila sam se da reagujem, da kažem da nikad nisam bila u Hrtkovcima, da jednostavno ni sa kakvim takvim izveštajem nemam veze, a ne znam ni ko je to izgovorio jer sam zaista bila na vratima. Nije mi ni bila namera da se bavim suđenjem, niti da ovde u Skupštini koristim govornicu. Bila sam izazvana nečim što sam čula i što je potpuno netačno. Kako to da neko može da bude u Hrtkovcima kad tamo nikad nije bio? Zato sam se vratila da to kažem. Posle je gospođica Jovanović takođe izrekla jednu neistinu. Veoma sam dobro slušala šta je govorio Vojislav Šešelj u Hagu. Niti je mene pomenuo kao praksisovca... Znam tačno kako me je pomenuo, a ne ovako kako ona kaže. Ne znam zašto se vi bavite time. Zašto vi sad koristite ... Znate šta, niti ja kmečim, niti sam izašla da kmečim, nikad nisam kmečala, a najmanje ću kmečati pred vama i pred radikalima. Nemojte, molim vas, niti sam ja kmečala... Znala sam dobro Vojislava Šešelja, možda je on malo kmečao kad je dolazio kod mene da ga branim kao predsednica Sociološkog društva, da kažem da su te knjige koje piše nauka. Možda je on dolazio da kmeči, ali ja da kmečim, ma kakvi da kmečim.
Narodni poslanik Vladan Batić, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da se diskusija otela kontroli bez razloga. Mislim da je gospođa Pešić isprovocirana nekim neistinitim navodima, jer nije rečeno samo to što je pročitano iz knjige kao iskaz svedoka o Hrtkovcima, nego je ona pominjana kao komunistički otpad, saradnik i izdajnik, zajedno sa Vukom Draškovićem, itd. Nije korektno prema dami, ženi, kolegi poslaniku. Svi mi vremenom, dozvolićete, menjamo svoje stavove. Ako ja vama kažem sada da je na izborima devedesetih Vojislav Šešelj podržavao moju kandidaturu za narodnog poslanika, to će zvučati kao neverovatno, ali tako je bilo, to je istina. Ako kažem da sam govorio na protestnim večerima kad je bez razloga bio uhapšen Vojislav Šešelj, to možda nekom ne odgovara, ali to je istina. Setite se, gospodine Nikoliću, da sam se ovde borio protiv vandalskog pokušaja nekakvih paravojnih formacija da iznesu fizički Tomislava Nikolića iz Skupštine. To je istina, bez obzira na razlike u stavovima. Neki ljudi su bili mnogo prisniji, čak rodbinski povezani, sa Vukom Draškovićem, nego Vesna Pešić koja je, kao predsednica Građanskog saveza, bila u Koaliciji "Zajedno" itd. Nije ona bila član Saveza komunista, neki drugi jesu bili članovi Saveza komunista. Nije ona govorila za Miloševića da je najveći kriminalac i izdajnik, neki su drugi govorili da je najveći kriminalac i izdajnik. Nije ona organizovala demonstracije ispred američke ambasade za skupljanje dobrovoljaca, nego neki drugi, za borbu protiv iračke gamadi itd. Znači, hoću samo da kažem, kroz vreme ljudi menjaju svoje stavove, svoja opredeljenja, svoja ubeđenja. To nije razlog da se sa toliko žuči, bez razloga... Imamo zajedničkog protivnika, nadam se da bi trebalo da ga imamo, a to je aktuelna vlast, ne treba se sad prisećati i etiketirati bez razloga nekog ko je celog života bio borac za slobodu i demokratiju, a to je gospođa Vesna Pešić.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Gospođo Pešić, nije tačno da se javno ne mešate u suđenje u Hagu. Vi ste ovde sa govornice izrekli, presudili da je u Hrtkovcima bilo proterivanja. To je osnov jednog dela optužbe protiv Vojislava Šešelja, da je podsticao, podstrekivao, ohrabrivao svojim govorima proterivanje Hrvata iz Hrtkovaca. Ova knjiga dokazuje da taj deo optužbe treba odmah odbaciti. Naravno, uz prvi uslov – da u Hrtkovcima nikada nije bilo ratnih sukoba, pa ne može da bude ni ratnog zločina. Ali, ako već tužilaštvo izmišlja ratne zločine u zemljama u kojima nikada nije bilo rata, mi smo pripremili čitavu knjigu dokaza da u Hrtkovcima nije bilo proterivanja. Vi nećete tu knjigu, kažete da nećete da bacate ... Znam da volite knjigu i da ne računate da je novac dat za knjigu bačen novac, jedino imate nešto protiv knjiga na kojima piše Vojislav Šešelj, to vam je bacanje novca. Drage volje ću vam pokloniti tu knjigu da pročitate ta svedočenja pa da onda ne kažete sa govornice da je bilo proterivanja, jer mogu da vas ubedim da je tu bilo razmene. Ne zaboravite, nepunih godinu dana potom, ili možda malo manje, Dobrica Ćosić i Franjo Tuđman su sklopili međudržavni ugovor o humanom preseljenju stanovništva, kojim je sve što se desilo u Hrtkovcima, Kukujevcima, Golubincima, Petrovaradinu stavljeno u zakonski okvir između dve države. Spreman sam, gospođo Pešić, da u saradnji sa gospodinom Šarovićem, nemojte baš da vas previše razdvaja diskusija sa govornice, krenite od kuće do kuće, da mi nađete vi Hrvata koji je oštećen tom razmenom, a da pokušate da nađete bar jednog Srbina koji je više dobio nego što je izgubio. Najlakše je sada, petnaest godina posle tih događaja, govoriti o njima. To je bilo strašno teško vreme. Vlast Slobodana Miloševića se nije slagala sa razmenom stanovništva. Oni su hteli da čuvaju te Hrvate u Hrtkovcima, da pokažu kako je naša država spremna da obezbedi miran, dobar život čak i za one čiji su članovi porodice otišli da se bore u hrvatskim snagama, čak i za one koji su u kući držali priznanice od stotina hiljada maraka datih za finansiranje HDZ-a. Ali, bio je rat. Srbe su proterivali, 200.000 Srba se pojavilo u Srbiji, i nisu imali gde da žive. Naravno da su Hrvati živeli u strahu i da im je dobro došlo da razmene imovinu. Dobro došlo, nijedan nije proteran, što je laž u optužnici, nijedan nije kamionom, autobusom, prevozom odvezen u Hrvatsku, ni jedan jedini, nijednom dlaka s glave nije falila, nije bilo nikakvih ubistava. Jedno ubistvo, ali kao krivično delo koje je razjašnjeno, desilo se u Hrtkovcima. Nemojte vi, kao narodni poslanik Skupštine Srbije, da radite posao za koji su zaduženi Haški tribunal, hrvatska država i ostali. Bar malo dostojanstva treba da imate prema državi u kojoj živite. Ovo je sad vaša država, u kojoj ste vi bili na vlasti. Gospođo Pešić, bili ste na vlasti. Jeste ambasadorsko mesto politička penzija, ali vi ste to svesno prihvatili, vi ste hteli tu političku penziju. Možda vam nije odgovaralo društvo u DOS-u, kako je drugima odgovaralo da zapuše nos pa da glasaju za DOS, ali ja vas molim, ne brukajte se sada. U ono vreme euforije moglo je svašta da se kaže protiv Srbije, sada nemojte. Srbija ne može da bude na lošem glasu da je proterivala ljude, tim pre što niko nije osuđen zbog toga. Ne može zbog vas. Čeka nas rešavanje sudbine Kosova i Metohije, a vi ovde širite priču sa govornice da smo mi proterivali ljude. Znači, slobodno proterajte Srbe sa Kosova i Metohije, i Srbi su proterivali Hrvate, nemojte... (Vesna Pešić, sa mesta: Nismo mi.) Ma, nije niko, ne "nismo mi", nije niko. Ne znam što vašu grupu izdvajate u "mi". Ja vas drage volje hoću da prigrlim u ceo korpus i da kažem - niko nije proterivao; čak iako ste vi, gospođo Pešić, hrabrili nekog da ode, ja kažem - nije gospođa Pešić. Evo, neki Hrvat je izjavio da ste bili u Hrtkovcima, ja kažem - nije bila gospođa Pešić. Nije niko išao tamo da podstiče na bilo koji način. Evo, ja vas branim. Nemojte mi samo reći da niste obrazovani i da ne znate šta činite sa ove govornice. Obrazovani ste, ja to cenim, ali je tim gore, vaš greh veći. Neko od nas možda može i da kaže da je tamo bilo proterivanja, ali kada vi, kao bivši predsednik Sociološkog društva, kažete da je tamo bilo proterivanja, iza vas stoji neka nauka. Molim vas da bar nama donesete knjige koje ste napisali o proterivanju, iz kojih ste zaključili da je bilo proterivanja; ja ću da platim vašu knjigu, za mene neće to da bude bacanje novca.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Vesna Pešić, vi ste možda sada shvatili o čemu se zapravo radi i zašto sam vam rekao da ste možda po prvi put, naravno, ne svojom voljom, učinili nešto dobro za Srbiju. A šta ste uradili? Demantovali ste iskaz jednog od haških svedoka, svedoka tužilaštva protiv profesora doktora Vojislava Šešelja. Dakle, nisam ja vas optužio da ste to radili, nego vas je optužio svedok haškog tužilaštva. Dobro je što ste vi tri puta izašli za ovu govornicu, jer će i ovaj stenogram otići u Haški tribunal kao dokazni materijal, gde gospođa Vesna Pešić, na koju se tako rado pozivaju u izjavama svedoci haškog tužilaštva, kaže da oni svi listom lažu i da ona nikada svojom nogom nije kročila u Hrtkovce, niti bilo šta o tome zna. Ali, gospođo Vesna Pešić, postavio bih vam neko drugo pitanje. Očigledno je da ste ovu malu korist napravili greškom, ali štetu koju pokušavate da napravite, i koja je velika, očigledno sa namerom pravite. Ukoliko nikada, gospođo Vesna Pešić, niste bili u Hrtkovcima, kako znate onda da je tamo neko proterivan? Ko je to proterivan iz Hrtkovaca? Imate li jedno ime koje znate, da možete sada da kažete - evo, proteran je taj i taj? Ima ih dosta na spisku koji su navodno proterani, ali ajde, recite vi jedno ime, da znate vi da je proteran. Kažete da nikada niste bili, a znate da je bilo proterivanja. To pokazuje, gospođo Pešić, vašu pravu prirodu. Dakle, vi unapred, bez obzira što ne znate ništa o tome, ali znate da ste protiv Srbije, znate da ste protiv doktora Vojislava Šešelja i vama je to dovoljno, ali ovoga puta ste pogrešili. Zbog toga vam moram na neki način zahvaliti. Ima stotine i hiljade svedočenja, neka izađe slobodno i koleginica vaša, neka vas odbrani, jedva čekam da čujem i te argumente. Ona, pretpostavljam, nikada nije bila u Hrtkovcima, ali siguran sam da raspolaže sa dosta argumenata, pa će nam i ona možda reći nešto što ćemo moći da iskoristimo. Evo, pročitaću vam svega nekoliko rečenica, kako su Srbi u Hrvatskoj prolazili, i to od 1989. godine pa naovamo. Jedna gospođa, neću čitati njeno ime i prezime, ali u knjizi je objavljeno, kaže: "Radila sam u prosveti, predavala sam, ali već 1989. godine potpisivane su peticije protiv Srba prosvetnih radnika, Srbi ne mogu predavati. Ja sam 1989. godine pozvana u kancelariju i meni direktor kaže - Nado, pisana je peticija da Srbi ne mogu predavati. Pitali su me - Nado, hoćeš li reći šta si po nacionalnosti? Rekoh, izvinite, zbog čega to treba da kažem, kakve su to sada gluposti? Kažu, pišemo nacionalnu pripadnost u školama. Rekoh, kad je tako, piši Srpkinja. Pita me - tebi da pišem Srpkinja? Kažem - pa što, da mi nećeš pisati da sam Mađarica kada nisam Mađarica, ja sam Srpkinja i to piši. U dokumentima je to pisalo. Moj otac, otkad zna za sebe, pisao je ćirilicom. I napišu mi, ja dođem na sednicu i automatski dobijem otkaz." Posle je uspela da nađe drugi posao, ali kaže: "1991. godine dobijam na sto papir na kome je pisalo, otprilike, da sam lojalna, da osuđujem četnike u Kamenskoj i u Zvečevu, a to je moj kraj i moj narod, da se odričem srpstva, da dajem pare za zenge od moje plate. Ja kažem njima - ja to potpisati neću. Nisu mi mogli dati u šestom mesecu otkaz, ali su mi dali u osmom mesecu." Ne bih dalje dužio, ovo je samo jedno od brojnih svedočenja Srba proteranih iz Republike Srpske Krajine, iz Hrvatske, koje je objavljeno u najnovijoj knjizi profesora doktora Vojislava Šešelja "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". Hvala.
Po Poslovniku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je koleginica Nataša Jovanović izašla da objavi na neki način javnosti Srbije da je ovih dana izašla knjiga doktora Vojislava Šešelja "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić" nismo očekivali da će biti ovakve reakcije. Najpre, ne razumem zašto se uopšte reaguje na naslov knjige kad imamo danas u izlozima knjižara knjige sa različitim naslovima, sa rečima koje su manje u upotrebi od ove koja ovde nekome smeta, koja je u naslovu ove knjige. Valjda to u demokratskom svetu, u svetu gde nema cenzure, ne treba da predstavlja nikakav problem. Ja ću da vam kažem da smo mi na sajtu Vojislava Šešelja dobili poruku, pre dva dana otprilike, jednog građanina koji nam je rekao da poručimo Vojislavu Šešelju da mu zamera zato što je Natašu Kandić nazvao kurvom, jer, kaže čovek, to je najstarije zanimanje, mnoge žene su bile prinuđene da se tim zanimanjem bave da bi prehranile porodicu, a Nataša Kandić to radi iz potpuno drugačijih razloga. Dakle, ne vidim zašto je gospođa Vesna Pešić reagovala kada je, između ostalog, rekla da ona nikada nije bila u Hrtkovcima, možda neki drugi jesu. Razumela sam kao da se ona slaže sa tim da je u aferu Hrtkovci umešana ustaška kurva Nataša Kandić, jer u istom onom delu koji je Nemanja Šarović čitao pominje se i Vesna Pešić i Nataša Kandić i ostala bratija. Znači, Vesna Pešić kaže da ona nije bila sigurno. Samo mogu da kažem da je takva njena izjava, pošto je i kolega Šarović rekao da ćemo mi iz tima koji pomažemo pripremu odbrane Vojislava Šešelja, da ćemo mu svakako dostaviti ovaj stenogram i da će izjava gospođe Vesne Pešić biti dragocena u dokaznom postupku, naravno, u oslobađajućem delu, kada je gospođa Pešić izjavila da nikada nogom nije kročila u Hrtkovce. Znači, još jedan od dokaza za ono što smo mi objašnjavali i što je Vojislav Šešelj objavio u prethodnoj knjizi o instrumentalizaciji haških svedoka, evo i sa ove govornice, od Vesne Pešić, za koju kaže gospodin Batić da se borila za ljudska prava od kada zna za sebe. Ona je ovde javno, jasno i glasno rekla da su svedoci protiv Vojislava Šešelja u Hagu lažni svedoci. To i mi tvrdimo, to tvrdi i Vojislav Šešelj. Mi potpuno razumemo ovu reakciju ove male poslaničke grupe, jer je izjava optuženog – tako se zove ona izjava Vojislava Šešelja od četiri sata, koja je odloženo preneta na drugom programu RTS-a – zaista izazvala buru pozitivnih osećanja među građanima Srbije. Veliki broj građana Srbije, da ne govorim u procentima, oduševljen je izjavom Vojislava Šešelja, odbranom Vojislava Šešelja. Znam da vama ne odgovara to što je upravo te noći Vojislav Šešelj ponovo probudio patriotizam u Srbiji. Vama je to smetalo od samog početka, ali to je vaša stvar. Mi smo ponosni, uvek smo bili ponosni što smo srpski radikali, ali posle onakvog početka odbrane Vojislava Šešelja mi smo toliko ponosni što smo srpski radikali, što nam je Vojislav Šešelj predsednik, a pogotovo što nam i vi odajete priznanje da smo u ovoj knjizi prikupili istinit materijal koji je prof. dr Vojislav Šešelj objavio u knjizi ''Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić''.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Mićić.
Gospodine predsedavajući, reklamiram povredu člana 100. Poslovnika Narodne skupštine, koji govori o tome da narodni poslanici koji reklamiraju povredu Poslovnika moraju da navedu i koja odredba je povređena. Gospodine predsedavajući, nekoliko poslanika SRS niti je navelo član Poslovnika, niti bilo kakve veze ima sa procedurom. Nisam izašla da branim gospođu Vesnu Pešić, jer apsolutno nema potrebe da bilo ko nju brani. Druga stvar, apsolutno me ne interesuju knjige Vojislava Šešelja. To što ste vi frustrirani i hteli biste sa ovog mesta da branite Vojislava Šešelja, a da sudite Vesni Pešić, to je vaša stvar. U znak protesta, zbog kršenja procedure, poslanička grupa LDP će napustiti sednicu.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Javljam se po članu 104, da bih naučio gospođu Mićić. Ona je povredila Poslovnik, jer kada je izašla za govornicu nije rekla po kom se članu ona javlja, samo je rekla koji su član prekršili poslanici koji se javljaju. Gospođo Mićić, trebalo bi da Poslovnik poznajete u potpunosti. Nije ovde u pitanju suđenje bilo kome i nije u pitanju bilo čija frustracija. Ja bih na mestu gospođe Mićić bio frustriran kada bi mi jedan od ministara rekao da je sa njom bio na privatnoj terevenki u nekom lovištu, Morović ili kako se već zove. To bi za mene bila veoma velika frustracija. Gospođo Mićić, budite vi frustrirani najpre zbog svog privatnog života, koji očigledno nije u skladu sa vašim poslaničkim zvanjem. Budite frustrirani zbog poslaničke grupe u kojoj se nalazite i koja je samo zbog Vojislava Koštunice i njegove medijske kampanje uspela da uđe u parlament, pa se sada vi Koštuničini češite po leđima šta vam se dešava, a mi ćemo nastaviti ovako da radimo. Toliko smo frustrirani da jedva čekamo izbore da vam pokažemo kako frustrirani ljudi pobeđuju na izborima. Nismo srećniji mnogo od ostalih građana Srbije. Frustracije građana Srbije počele su poodavno, ali su došle do maksimalnog izražaja kada je Nataša Mićić došla na vlast. Kada smo vas posle 5. oktobra upozoravali da je poplava izbacila najveći šljam na površinu niste nam možda previše verovali. Sada kada se sleže voda, kada se bistri voda, kada je snaga SRS na površini, sada tek vidite, kad tonu ovi koji su do tada bili na vlasti, kakav je to šljam izbacila poplava. Zato vas molim, kada bi došao ovaj Ivan Dulić, zvani Oliver Dulić, zamolio bih ga da ode negde i da se raspita hoćemo li mi imati te izbore, da jednom rešimo ovu agoniju i Narodne skupštine i političke situacije u zemlji. U ime Srpske radikalne stranke tražim raspisivanje izbora odmah. Imamo vremena da održimo izbore. Za sve to vreme mi ćemo pomagati onima koji su sada na vlasti da odbrane Kosovo i Metohiju. Vama nikakva druga pomoć nije potrebna. Drugu pomoć i ne zaslužujete. Jednom da rešimo kome je u interesu da se izbori održe pre rešavanja statusa Kosova i Metohije, kome je u interesu da to bude posle statusa; ko zna kakav će status Kosova i Metohije biti, pa želi odmah izbore, ko zna kakav će biti, pa ne želi odmah izbore. Pozovite te svoje glavešine, vi Tadića i vi Koštunicu, neka dođu pred Narodnu skupštinu da nam konačno kažu šta svako od njih pojedinačno zna o situaciji u vezi sa Kosovom i Metohijom, da odlučimo šta ćemo i kako ćemo. Nemojte da ova skupština uđe u takvu agoniju i da u takvoj agoniji sačeka rešavanje statusa Kosova i Metohije. Nemojte, mnogo toga se valja. Ovi vaši koji putuju na različite međunarodne skupove, kao što je bio i ovaj na kome smo pre neki dan bili, mogu jasno da osete atmosferu, da osete tu nezavisnost koja visi u vazduhu. Nemojte da se pravite da se ništa ne dešava. Nemojte, kao mlada, da stavljate krpu na glavu. Hoćemo li da održimo jednu sednicu na kojoj ćemo da ustanovimo dokle idemo u odbrani Kosova i Metohije, kako se ponašamo ako dođe do samoproglašenja, kako ako dođe do priznanja pojedinih svetskih sila, da znamo šta nam je činiti. Posle ćemo lako da donosimo zakone i o funkcijama, i o pravima, o penzijama i o čemu god hoćete. Ovako, sve je besmisleno. Ove naše svađe su plod teške, haotične političke situacije u zemlji. Sada, kada nam je najviše potrebno jedinstvo, neko nas ovde gura u poslaničke sukobe. Vidim kako se to komeša, i stranke manjina, i DS i DSS, svi sada idemo u neke sukobe i u neka koškanja. Tačno se vidi da neko seje ovo seme zla po Srbiji samo da bismo nespremni dočekali rešavanje sudbine Kosova i Metohije. Videli ste snimke sinoć, Šiptari prave vojsku. Mi vojsku razbijamo. Kako to može da sačuva Kosovo i Metohiju? Hajde da svi ovde izađu i da podnesu izveštaj i da snose odgovornost za ono što su uradili svih ovih godina. Evo, ja za 55 godina života želim da podnesem odgovornost, ali hoću da i ministri, bar za ovih sedam-osam meseci, koliko su ministri, kažu šta su u međuvremenu uradili. Da li smo sada u boljoj situaciji nego što smo bili pre šest meseci? Da li sada vojska ima više hleba nego što je imala? Da li policija ima bolje plate i bolju opremu? A da ne pričamo o zaposlenima. Ovako iskreno, od srca, baš me briga, hoću da sa vama polemišem po ceo dan, ima nas, dao bog, narod nam dao mnogo mandata, možemo sa vama da raspravljamo dan i noć, ali ako hoćete ozbiljno, dajte da razgovaramo ozbiljno. Ako nećete ozbiljno, nije ni nama interes da se sa ovim malim strankama ovde svađamo. Prozivam DS i DSS da o ovim pitanjima i o bilo kojim ovde otvorimo raspravu. Nemojte da se pravite da to uopšte nije bilo. Nemojte da vas nema u sali. Nemojte da vas nema u javnosti. Nemojte da vas nema na TV duelima i da podelite mišljenje sa radikalima. Da li vi shvatate kako situacija u zemlji gori? Kako to mali požari počinju da plamte i na drugim stranama; kako se stranci sve više interesuju za ugrožena prava ovog, onog, trećeg, četvrtog? Da li vi vidite koliko se to kuva? Samo nam širite ovde, bezmalo, mržnju među poslanicima. Zašto bismo se mi mrzeli? Svako je od nas deo naroda, a narod ne sme da se mrzi. Hajde da lepo ustanovimo šta su nam prioriteti i da razgovaramo o prioritetima. Što se nas tiče, evo nas, tu smo. Ne smete da nas stavite u delegacije koje raspravljaju o sudbini zemlje, ne morate. Čekamo vas ovde. Dali smo vam blagoslov za pregovore. Kako vas ne interesuje zašto nam niko ne podnosi izveštaj? Kako to vama nije zanimljivo? Pretvaraju nas u Kineze, nude neki hongkonški model. Kako to vama nije zanimljivo da pitate nekog – je li, kada to, ko to smisli, ko to odobri? Da li vi, poslanici većine, znate šta se na tim pregovorima dešava? Da li znate ishod tih pregovora? Da li ste spremni za bilo koji ishod? Neka vam bude jasno, u Srbiji će biti nemira ako dođe do nezavisnosti Kosova i Metohije. Biće demonstracija. Ili ćete da ih predvodite zajedno sa nama, jer će biti uperene protiv onoga ko prizna nezavisnost, ili će biti uperene i protiv vas ako se sa tim budete složili. Demonstracije građana ogorčenih zbog Kosova i Metohije ne bih voleo da trpim kao onaj koji im je suprotstavljen. Nemojte da mislite da će jedan policajac da se suprotstavi ljudima koji su ogorčeni zbog sudbine Kosova i Metohije. Na vreme vas upozoravam.
Konačno se vraćamo dnevnom redu. Reč ima narodni poslanik Srboljub Živanović, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, juče i danas čuli smo istoriografiju azila. To je dobro objasnio gospodin Petar Jojić. Ali, niko se nije zapitao ko će, u stvari, u ovoj zemlji Srbiji tražiti azil, u zemlji u kojoj vlada politička, ekonomska i privredna nestabilnost. Već sedam godina, dame i gospodo, politička nestabilnost u ovoj zemlji Srbiji postoji, od kako je ova dosmanlijska vlast došla na vlast 2001. godine, ili još od 2000. godine, 6. oktobra. Dame i gospodo, danas u svetu ne postoji ni u jednoj zemlji ovakav slučaj kao što je u Srbiji, gde jedna poslanička grupa, SRS, koja je osvojila najveći broj poslaničkih mandata, nije deo ili ne vlada danas Srbijom. Vladate vi koji ste ispod tog cenzusa, onog broja koji je poslanička grupa SRS osvojila. Ako pogledate tu ekonomsku nestabilnost, videćete koliko se Srbija zadužila i koliko je zadužena, možda je među najviše zaduženim zemljama u Evropi. To je dobro u svojim govorima umela da kaže stranačka koleginica Jorgovanka Tabaković. Svaki treći građanin je danas zadužen. Kada pogledate po gradovima širom Srbije, mnogo je banaka otvoreno, a ja mogu da govorim o gradu Šapcu, gde ih ima preko 25, gde su se građani zadužili. Vi govorite kako se danas u Srbiji lepo živi, odnosno kako građani preživljavaju. Preživljavaju zahvaljujući tome što su uložili pod hipoteku svu svoju imovinu da bi uzeli kredite i da mogu svoje porodice da prehrane. Što se tiče privredne nestabilnosti, dame i gospodo, vidite, ovde nema čoveka koji je uništio srpsku privredu. To je bivši ministar za privatizaciju Aleksandar Vlahović, koji je koristeći svoju brokersku kuću uzimao reket od pojedinaca koji je trebalo da se nađu na tenderu. Verovatno ne sme da dođe u ovaj parlament zato što zna da je milion građana ostalo bez posla. Sada vi kažete – evo, dolazi zakon o azilu, doći će neko u ovu teško napaćenu zemlju. Dame i gospodo, plašim se, kao što reče moj stranački kolega Nikola, da ovo ne bude jedan zaštitni pojas Evrope, u kome će se verovatno naći, stecište, pojedinci... Ili, kao što vi kažete, to su nekakve kancelarije koje će ispitivati (kasnije ću pričati o određenom članu u ovom zakonu) ko su ti koji treba da budu azilanti. Plašim se, jer kako iz dana u dan vi objavljujete u medijima o vama, vašem radu, kriminalu, lopovluku, da i to ne bude jedna vrsta kriminala, korupcije, lopovluka, baš po tim kancelarijama za azil. Dame i gospodo, u ovoj državi postoje i postojale su razne, od stečajne mafije, pa da ne nabrajam sve; vi dobro znate da je u svim porama života Srbije prisutna mafija. Plašim se da ne bude i ovde sada pranja novca i da ne bude velike zloupotrebe sa trgovinom belog roblja. Pojedinci su juče rekli za ovom govornicom kako je ovaj zakon o azilu počeo da funkcioniše u Crnoj Gori. On je počeo da funkcioniše u Crnoj Gori... Znate onu aferu sa Moldavijom i onim građanima iz Moldavije, u koju su bili uključeni visoki funkcioneri Crne Gore. Čini mi se da je ovo put, a rekli su to dobro govornici Srpske radikalne stranke, za zatvaranje izbegličkih kampova. Vi sami u pojedinim emisijama na TV prikazujete izbegličke kampove u kojima danas borave ljudi bolesni, stari, nemoćni da privređuju za svoj život. Dakle, digli ste ruke od takvih ljudi ili im dajete minornu pomoć, pa ne mogu osnovne potrepštine za život da obezbede od tog novca. Čini mi se da hoćete te izbegličke kampove da zatvorite, pa da ih proglasite azilantima, pojedince čak i da proterate ili na bilo koji način da se suprotstavite ili da činite nedela takvim ljudima. Ono što je takođe vrlo bitno napomenuti, pogledajte, dame i gospodo, kako žive danas raseljena lica sa Kosova i Metohije, kako žive danas građani, Srbi sa Kosova i Metohije – bez struje, bez vode, bez slobode, pa i bez osnovnih životnih namirnica. Kako ste mogli da pređete preko jedne izjave koja je prikazana na televiziji o tome kako se ljudi na Kosovu i Metohiji greju? Videli ste da zagrevaju vodu; ali, kako je zagrevaju kad nema struje, nema vode? U zatvorima gde borave ima i struje i vode i hrane, samo nema slobode. Danas najveći egzodus Srba... Najveći zatvor u Evropi, ali bez elementarnih stvari za život, jeste baš na Kosovu i Metohiji. Izgleda da se oni koji danas vode pregovore o Kosovu i Metohiji na to ne obaziru, njima je lepo, imaju dobre dnevnice, imaju sve što im je potrebno u životu, verovatno su obezbedili i azil u nekoj drugoj zemlji, jer ovaj zakon zbog toga i funkcioniše. Znajte sigurno, mnogo sam razmišljao zbog čega ste vi ovaj zakon stavili u proceduru. Stavili ste ga jer očekujete pobedu SRS i mnogi od vas treba da nađu azil u zemljama, vašim bratskim, onim koje su bili sponzori, koje su bili nalogodavci vašeg dela. Pitam vas, dame i gospodo, gde su te donacije koje su stizale? U ovom zakonu vidim da 41 milion treba da se izdvoji da bi ova kancelarija funkcionisala, da ne spominjem određenu infrastrukturu koju je potrebno izgraditi, pa i sve ostalo. Vi ovde kažete - potrebno je to izdvojiti iz budžeta Srbije. Na kraju kažete - to je zbog toga da bismo mogli da uđemo u EU. Sve što treba da činite u ovoj zemlji, sve vam je prioritet da biste mogli da uđete u EU. Vi se ne obazirete, a sigurno sedam-osam miliona stanovnika Srbije ste doveli do ivice bede, baš zbog političke, ekonomske i privredne krize u koju ste ovu državu uveli. Dame i gospodo, pitam se da li su ova tela koja treba da funkcionišu, vezano za davanje određene saglasnosti, sposobna bez veće institucije, kao što je to juče rekao kolega Petar Jojić, bez institucije kao što je Skupština? Napustiću ovu govornicu da mogu i moje stranačke kolege još nešto reći, ali smatram da vi za ovako nešto još niste zreli. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, država Srbija ima najmanje četiri problema vezana za temu o kojoj je ovaj zakon. Prvi problem su izbeglice i raseljena lica sa teritorije bivše Jugoslavije, problem koji traje već 17 godina i država Srbija ga ne rešava na adekvatan način, a u mnogim slučajevima ga uopšte ne rešava. Nije rešeno pitanje samo smestiti izbeglo lice, obezbediti mu krevet, šporet i porciju hrane. Pitanje imovine je gospodin Buha, predsednik Vlade Republike Srpske Krajine u izbeglištvu, danas elaborirao do kraja. Vidi se koliko ste vi, gospodo, ovih sedam godina, otkad ovo traje, malo pažnje posvećivali upravo tom problemu i pitanju. Drugi problem je problem tzv. raseljenih lica sa Kosova i Metohije. Pitanje je, ukoliko se ovo zlo koje se priprema na Kosovu i Metohiji desi, koliko će još ljudi, Srba, morati da dođe u državu Srbiju. Sa ovim prethodno nerešenim problemom, sa nerešenim problemom od 1999. godine i sa raseljenim licima i sa tim novim problemom, pitanje je kako će država Srbija moći da izađe na kraj. Treći problem je problem onih koji su odavde otišli. Nedavno smo raspravljali o zakonu kojim vas vaše gazde primoravaju da primite sva lica koja su ikad sa ove teritorije otišla. Pri tom ne mislim samo na građane Srbije, nego mislim i na one kojima je Srbija bila tranzit, koji su prošli kroz Srbiju, ubeležili se i tamo je ubeleženo da su potražili azil, a otišli iz Srbije. Drugi deo tog problema su oni koji su tajnim kanalima prošli kroz Srbiju i tamo izjavili da su došli iz Srbije – i njih će Srbija morati ovde da primi. Četvrti problem koji će ova država morati da reši jeste problem azilanata koji će se sutradan pojavljivati, jer po Predlogu zakona političko i ekonomsko pitanje zbog kojih oni traže azil otvara mogućnost da ovde dođu teroristi i da potraže politički azil i da sa ovakvim zakonom budete primorani da ih primite. Pitanje je koliko će još njih proći, jer će ovde biti sistem spojenih sudova, propusna moć, dolaziti i tražiti azil u Srbiji. Ima li Srbija ekonomsku moć? Ima li Srbija dovoljno ekonomske snage da, pored svoje sirotinje, pored svog izbeglog naroda sa teritorija Republike Hrvatske, Republike Srpske Krajine, Bosne i Hercegovine, sa prostora Kosova, sutradan kad nagrnu raznorazni belosvetski da ih primi i ugosti? Ovim zakonom predviđate neka prava koja nemaju ni građani Srbije. Recimo, besplatno osmogodišnje i srednjoškolsko obrazovanje. Koliko ćete sredstava morati da odvojite za to? Pitam vas iz vladajuće koalicije. Da li je ovo jedan od zakona na koje vas vaši šefovi primoravaju ne bi li onaj paraf ostao još koji dan, jer parafiranje nije i potpisivanje, a i EU nije ono što vi mislite. Ne daj bože da uspete da nas dovedete ovim tempom u Evropu, iz nje će svi da izađu i ostaćemo tamo opet sami. Problemi koje je ova država imala sada se pojavljuju po domino sistemu. Belgija će se, ako bog da, uskoro podeliti na Flamance i Valonce. Predlažem da im Ahtisarija pošaljemo, on je stručnjak za te stvari. Hoćete li Flamance i Valonce primati u ovom azilu, kada sutradan krenu sa tog terena ovamo? Dame i gospodo, gospodin Buha je rekao, nekoliko desetina milijardi evra srpske imovine danas eksploatiše Hrvatska. Srpska sirotinja koja je to stvarala i čije je to vlasništvo još uvek živi po izbegličkim kampovima i sa uglavnom nerešenim elementarnim potrebama. Jedino gde su mogli da reše elementarne potrebe da se skuće, to je opština Zemun. Imamo tri izbeglička naselja; za jedno od tih jedanaest godina vaši eminentni stručnjaci nisu dali dozvolu da se priključi električna energija. Toliko o tome koliko brinete o svojim građanima, o svojim državljanima, o svojim sunarodnicima. Kada vam se budu pojavili teroristi i tražili politički, a tražiće politički azil, jer je politika u pitanju i ne daju mu tamo da baca bombe, ako ovaj zakon ovakav usvojite, bićete primorani da ih primite. Srpska radikalna stranka je podnela skoro 31 amandman. Amandmani mogu popraviti ovaj loš zakonski predlog. Ukoliko ne budu usvojeni amandmani, Srpska radikalna stranka neće glasati za ovaj zakon, jer neće tovariti još jednu bedu na vrat ionako osiromašenoj Srbiji.
Zahvaljujem. Po redosledu javljanja, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada smo dobili Predlog zakona o azilu mislili smo da ovakav zakon, zakon o azilu, treba da postoji u Srbiji, kao i u svakoj drugoj zemlji. Kada sam pročitala u obrazloženju da donošenje ovog zakona predstavlja jedan od uslova za pridruživanje Evropskoj uniji, odmah mi je postalo jasno da namere predlagača nisu bile čiste. Zapravo, da predlagač nije imao nameru da kroz ovaj zakon pomogne pre svega onima koji su proterani, izbegli iz svojih kuća, sa svojih vekovnih ognjišta iz Hrvatske, odnosno Republike Srpske Krajine, koja je trenutno okupirana od strane hrvatske ustaške države, iz Bosne i Hercegovine, sa Kosova i Metohije. Da je ta moja pretpostavka tačna govori činjenica da vi u ovom zakonu niste predvideli poseban deo koji se odnosi na izbeglice i prognana lica, Srbe pre svega. Mi smo vam u tom smislu i podneli jedan od amandmana. Ovde sam od koleginice koja predstavlja Demokratsku stranku Srbije i koja je ovde govorila... Upravo kroz ovaj zakon i svaki put kada imamo predlog Vlade Republike Srbije na dnevnom redu potpuno nam je jasno, kroz ovu listu poslanika koji se javljaju da govore o predlogu, koji feudalni deo Vlade, odnosno koja Vlada je zainteresovana za ovaj zakon. U ovom slučaju to je Vlada Vojislava Koštunice, Demokratske stranke Srbije. Očigledno, jer Vlada Božidara Đelića i Vlada Mlađana Dinkića ne učestvuju u ovoj raspravi i niko od poslanika iz tih poslaničkih grupa se nije javio. To je vrlo loše rešenje i to je veliko zlo za Srbiju, što funkcionišemo sa više vlada. Koleginica iz Demokratske stranke Srbije koja je govorila rekla je da je zadovoljna zato što nema velikih primedaba na zakon od strane poslanika SRS, jer jedino smo mi i neko iz SPS-a govorili o Predlogu ovog zakona. Tačno je da mi nemamo nekih drastičnih primedaba na ovaj zakon, sve primedbe koje smo imali smo izložili kroz 30-ak amandmana koje smo podneli, ali imamo velike primedbe na odnos države Srbije prema Srbima koji su proterani, prognani sa svojih vekovnih ognjišta. Čuli ste ovde zaista mnogo podataka od predsednika Vlade Republike Srpske Krajine gospodina Milorada Buhe. Čuli ste u kakvom položaju se nalaze Srbi kojima bi trebalo da je, kako vi ovde pišete, sigurna država porekla, a oni nemaju sigurnu državu porekla, jer ustaška Hrvatska nije sigurna država porekla za Srbe iz Republike Srpske Krajine. Nama to nije nešto čudno i sporno, jer mi to znamo i mi smo to znali. Problem je u tome što država Srbija i nadležni organi države Srbije ne preduzimaju ništa da se Srbima iz Republike Srpske Krajine i iz dela Bosne i Hercegovine omogući da se vrate na svoja vekovna ognjišta. Mi se ne zalažemo da se kroz ovakve ili bilo kakve druge zakone nastavi etničko čišćenje. Naprotiv, mi se zalažemo za to da se država Srbija založi za primenu svih onih bilateralnih sporazuma koji su zaključeni između Hrvatske i Bosne i Hercegovine, odnosno Hrvatske i Srbije i Bosne i Hercegovine, a ne samo da to budu formalno potpisani sporazumi i da to bude povod Borisu Tadiću da se izvinjava zato što suSrbi proterani u akcijama „Bljesak“ i „Oluja“. Mislimo da država Srbija treba tim ljudima, koji su morali da napuste svoje kuće, omogući normalne uslove za život ovde, u Srbiji, a paralelno da čini kao država sve da im omogući da u svoje kuće i na svoja imanja mogu da se vrate i da im ova država bude garant da će ti sporazumi koje potpisuju biti zaista i poštovani. Svaki dan čitamo u novinama, a i ne trebaju nam novine, znamo, većina narodnih poslanika i većina ljudi u Srbiji ima prijatelje, kumove, rođake, članove bliže ili šire porodice koji su došli onih ratnih godina u Srbiju, na koji način su ti Srbi ovde dočekani. Ovo što reče kolega Momir Marković, da su sve opštine u Srbiji uradile ono što je uradila opština Zemun u vreme kada je predsednik bio dr Vojislav Šešelj, ne bismo više imali onih zajedničkih smeštaja koji su užas i strahota. Pričala sam više puta sa ovog mesta kakvi su ti kolektivni smeštaji i u kakvim uslovima taj narod živi. Taj narod, dame i gospodo, želi da se vrati svojim kućama. Niko ne želi da bude... Tačno je, Srbija je majka svim Srbima izvan Srbije i većina Srba je uvek tako doživljavala i doživljava, ali očekuju od te svoje "majke" i da im obezbedi u njihovim mestima i mestima njihovog rođenja, tamo gde su uvek bili većinski narod, konstitutivni narod, da imaju sva prava i da se ne plaše tajnih i javnih spiskova. Vi znate dobro da više nijedan Srbin koji je nosio pušku u ovim ratovima, makar bio redovan vojnik, dobrovoljac, u kom god svojstvu da je bio, teritorijalac, ne sme da pređe granicu preko Drine i Dunava, zato što ne zna na kojoj granici čeka nekakav tajni spisak i gde će sa kog voza i iz kog autobusa da ga pokupe i uhapse. Takvu sigurnost, dame i gospodo, ovaj narod ne očekuje od vas. Očekujemo i očekuju zaista mnogo više i konkretnije. Vidite šta se sada dešava. U Hrvatskoj je u toku izborna kampanja za parlamentarne izbore. Podsećam vas da su na Kosovu i Metohiji takođe kvaziizbori u toku i da isto lice, to je ono izdajničko đubre Milorad Pupovac koji u hrvatskom Saboru predstavlja samog sebe, poziva Srbe koji su poreklom iz Republike Srpske Krajine da glasaju na tim izborima, da bi sebi obezbedio legitimitet. Taj isti Pupovac poziva Srbe sa Kosova i Metohije da idu da glasaju na Kosovo da bi dali legitimitet tzv. kosovskoj vladi i ostalim njihovim paradržavnim organima. Doduše, to isto je radio i Boris Tadić na pretposlednjim takvim izborima, pa to i nije tako veliko čudo. Podsećam vas takođe da je taj Pupovac jedan od onih, zajedno sa Dragoljubom Mićunovićem i sa predstavnicima G17 i DPS, koji nisu potpisali predlog deklaracije, koju je SRS u Strazburu podnela 2005. godine, o položaju srpskog naroda u Republici Srpskoj Krajini pod kontrolom Ujedinjenih nacija. Šta se dalje dešava, vezano za pozivanja na ove izbore? Republički komesar za izbeglice, izvesni gospodin Dabetić, čini mi se da mu je tako prezime, vrlo često pravi nekakve seminare za opštinske poverenike za izbeglice, tako se zovu ta radna mesta, ubeđuje ih da učine sve što je u njihovoj moći da što više Srba obezbede da idu da glasaju ili na biračkim mestima koja su obezbeđena u Srbiji ili da im se obezbedi odlazak u Hrvatsku i da tamo glasaju i obećava tim poverenicima za izbeglice da će biti posebno materijalno nagrađeni. Pitam ga sada, čijim parama; ako ima neke pare, ako je dobio od nekoga za obezbeđivanje tih izbora, zašto to ne da izbeglicama i kada je poslednji put dao neku pomoć izbeglim licima? Toga ne mogu ni da se sete. Onda se isto poverenicima po opštinama javlja neka nevladina organizacija; ne predstavljaju se, samo kažu da su nevladina organizacija, a vrlo je moguće da je to fond ove ustaške kurve Nataše Kandić, ne tvrdim, ali je moguće. Oni pozivaju poverenike za izbeglice i kažu – koliko ljudi obezbedite da idu da glasaju u Hrvatsku, mi ćemo na osnovu tog broja da vam obezbedimo novčanu naknadu, a tu novčanu naknadu, kažu iz te nevladine organizacije, obezbeđuje Milorad Pupovac. Sve opštine u Srbiji su dobile takve pozive. Kakav će biti odziv? Recimo, imamo podatke iz Zemuna, gde je oko 10.000 izbeglica iz Republike Srpske Krajine, prijavilo se da će da glasa na ovim izborima 143, a 27 čak će da putuje u Hrvatsku da glasa. Dakle, ovo su teme, gospodo iz vladajuće koalicije, o kojima bi trebalo ovde ozbiljno da govorimo. Bilo bi dobro da je danas ministar Jočić sa nama, jer bi možda mogao da nam odgovori i na pitanje odakle ovom Dabetiću pare i sa kojim pravom nudi pare da bi se obezbedio što veći broj Srba da idu tamo da glasaju. I, možda bi mogao da nam objasni koja je to nevladina organizacija koju Milorad Pupovac šalje da uznemirava zaposlene po opštinama u Srbiji i da im nudi pare po broju glava koje će otići u Hrvatsku da glasaju. Gospodin ministar je valjda pretpostavio da će ova tema biti malo lakša za njega, zato što nije predvideo da u zakonu o azilu uopšte govori o izbeglim i prognanim licima, ali se nadam da će biti prisutan kada budemo govorili o pojedinostima, jer je jedan od ključnih amandmana SRS upravo amandman koji govori o tome. Dakle, mi nemamo ništa protiv da se donese i ovaj zakon, ali naravno, insistiramo da se usvoje amandmani SRS. Znamo šta je preče, pre nego što ponudimo i obezbedimo azil bilo kome, u obavezi smo, drage moje kolege, da obezbedimo siguran povratak Srbima u Republiku Srpsku Krajinu, u BiH i, naravno, na Kosovo i Metohiju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, po Poslovniku, a zatim narodni poslanik Aleksandra Jerkov, pa narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, zgodna je prilika da se ispravi određena istorijska nepravda prema onim ljudima koji su vršili razmenu pokretne i nepokretne imovine, pre svega mislim na Srbe, a i Hrvate koji su izgubili u toj razmeni. Imamo uporište u brojnim međunarodnim konvencijama. Možemo spomenuti i Univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima iz 1948. godine, imamo Evropsku konvenciju o zaštiti osnovnih ljudskih prava i sloboda i, što je najvažnije, imamo uporište u Sporazumu o sukcesiji iz 2001. godine koji u odeljku g), koji govori o privatnoj imovini i stečenim pravima, u članu 2. stav 2. kaže da je ništavan svaki ugovor, odnosno prenos pokretne i nepokretne imovine, sačinjen posle 31. 12. 1990. godine, zaključen pod pritiskom ili pod pretnjom sile. Idealna je prilika da se ta nepravda i prema Hrvatima i prema Srbima otkloni. Imam konkretan predlog: u ime Vlade Republike Srpske Krajine u progonstvu, uputiću zahtev ovoj skupštini, a ova skupština neka to učini prema Saboru Republike Hrvatske, neka se formiraju opštinske komisije u onim opštinama gde je bilo takvih razmena, neka se svaki ugovor preispita i neka se nađe način kako će se prebiti to između država, ali nijedan pojedinac koji je oštećen u ovim razmenama ne sme da bude oštećen. Očekujte to ovih dana, neka ova skupština donese adekvatan zahtev, obaveže Republiku Hrvatsku. Imamo međunarodni akt o tome da je svaki prenos koji je izvršen posle 31. 12. 1990. godine ništavan, ako je učinjen pod pritiskom, a pritisak na Srbe je bio vršen kroz razne vidove. Ta istorijska nepravda na ovaj način će biti otklonjena. Hvala.
Po Poslovniku, narodna poslanica Aleksandra Jerkov.
Dame i gospodo narodni poslanici, narodne poslanice (hvala, gospodine Ristiću, na usamljenom aplauzu, koji dolazi iz redova DS-a), današnja rasprava vređa dostojanstvo svakog pristojnog čoveka u ovoj zemlji. Ova skupština predstavlja predstavničko telo svih građana ove zemlje i nijedna stranka, pa makar ona imala toliko poslanika koliko ima SRS, nema pravo da sprovodi diskriminaciju i da maltretira jednu ženu, bez obzira ko je ona, i na taj način progoni i jednog građanina ove zemlje, jer ovaj dom je predstavnički dom svih građana, a ne ljudi koji su glasali za SRS, ne Vojislava Šešelja, koji zbog toga što mu se sudi za najteže ratne zločine ne može da bude poslanik u ovom parlamentu. Ukoliko želite da organizujete promociju ove knjige, znam da to po Srbiji radite, pokušajte da zakupite neku salu, organizujte promocije širom Srbije. U Skupštini Republike Srbije nemojte promovisati knjige svog stranačkog predsednika. Promocija knjige je jedna stvar... Verujem da vi ne posećujete baš mnogo takve kulturne događaje kao što su promocije knjiga, ali, prosto, one izgledaju malo drugačije. Dosta je bilo govora mržnje, dosta ste širili mržnju u ovoj zemlji, huškali građane jedne na druge. Nemojte više to raditi, došli su neki drugi ljudi koji drugačije misle, koji ne mrze nikoga, koji misle da su svi građani ravnopravni. Prosto, takvoj raspravi u ovoj skupštini nije mesto. Sramota je što poslanička većina ćuti, što gledate kako se ovo dešava i što ne reagujete. Ukoliko gospodin Dulić ima pametnija posla nego da sedi ovde i predsedava ovom skupštinom, a u Skupštini se nalazi danas, neka podnese ostavku, a ako nema vremena da se bavi Skupštinom, neka pusti da to rade ljudi koji imaju vremena. Ja sam glasala za gospodina Dulića prilikom izbora za predsednika ove skupštine, mene je sramota što sam to uradila. On je, kada je biran za predsednika ove skupštine, rekao da će mu osnovni zadatak biti da podigne ugled ove institucije. Ova institucija je danas pala na najniže grane ikada i zato, gospodine Duliću, sram vas bilo. Prema obavezi, zapravo preporuka Radiodifuzne agencije Srbije, koja je opšteobavezujuća prema Zakonu o radiodifuziji... Dokument se zove Opšte obavezujuće uputstvo o ponašanju emitera i podrazumeva obavezu emitovanja određenih sadržaja samo u doba kada deca i omladina ne bi trebalo da prate program. Dame i gospodo radikali, imenica kojom opisujete Natašu Kandić u naslovu ove knjige je ružna reč. Ja sam lingvista, imenica je u pitanju, "ustaška" nije imenica, to je pridev, ova druga reč je imenica, a mene je sramota da je za govornicom izgovorim. Za razliku od vas, imam malo pristojnosti u svom životu, tako da... To je ružna reč, to je prostakluk, i deca, ne znam da li to znate, ne bi trebalo da prate takve sadržaje u prepodnevnom programu. Ukoliko već nikoga u ovoj skupštini ne brine to što se na ovakav način vrši hajka na jednu osobu, onda neka RTS reaguje i neka prekine prenos.
Po Poslovniku, narodni poslanik Boško Ristić, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se da reklamiram povredu Poslovnika, jer smatram da je određenim aktima ovde narušeno dostojanstvo Narodne skupštine Republike Srbije. (Nemanja Šarović, sa mesta: Koji član?) Član 101. Pošto ima primedaba na to da nisam odredio tačan član Poslovnika, ja ću predsedavajućem pokloniti Poslovnik da on nađe član po kome treba da reaguje kada se ovakva situacija desi u parlamentu. Pre svega, nemam ništa protiv bilo čijeg iznošenja stava, mišljenja i nemam ništa protiv bilo koje knjige, međutim, upotreba uvredljivih izraza i reklamiranje uvredljivih izraza za ovom govornicom zaista ne priliči ni parlamentu, ni jednom otvorenom građanskom društvu koje se zalaže za određene vrednosti koje Srbiju treba da izvedu na put razvoja i put zaštite osnovnih ljudskih prava. Poslovnik i osnovne norme regularnog ponašanja sprečavaju i zabranjuju da se o licima koja nisu prisutna ovde izjašnjavamo na ružan način, na način koji može da šteti njihovom ugledu i časti. Pre svega, ja bih za ovom govornicom reklamirao knjigu koja se zove "Regionalni razvojni prioritet", koju je izdao Republički zavod za razvoj. Ovde možete da vidite kakav je indeks razvojne ugroženosti lica koja žive na jugu i na istoku Srbije. Ove tamne oblasti na karti Republike Srbije govore o tome da ljudi nemaju ni struju, ni vodu, ni pijaću vodu, ni telefon, ni puteve, ni prugu, ni škole i da su to oblasti demografskog pražnjenja, da tamo nema ljudi, da je prosek starosti stanovništva preko 65 godina. Imam razumevanje za sve one koji su zbog loše politike ostali bez domova, koji su prognani mimo svoje volje, čija je imovina ugrožena tako što su morali da pod prinudom i pritiscima potpisuju ugovore i napuštaju svoju imovinu. Takođe se zalažem da se primeni odredba zakona koja potvrđuje Sporazum o sukcesiji, aneks G Sporazuma. Smatram da je Srbija dužna da učini sve da se građani koji su ostali bez svojih ognjišta zaštite, da se vrate na svoja ognjišta. Tražim od Vlade Republike Srbije da njena komisija za međudržavne odnose i primenu Sporazuma o sukcesiji, koja je konstituisana 12. oktobra, zaista uradi efikasno svoj posao i vrati ljude na svoja ognjišta. Isto tako, tražim od Vlade Republike Srbije da ne vrši pritiske na pravosudne organe kada građani drugih država koji su pod istim uslovima izgubili svoju imovinu traže zaštitu pred našim sudovima, da se ne utiče da takvi postupci zastanu i da se ne rešavaju. U mnogim predmetima stoje procesi, i pred Trgovinskim sudom i pred opštinskim sudovima, gde se traži primena aneksa G Sporazuma o sukcesiji. Moram da vam kažem da zbog neprimene zakona koji potvrđuje Sporazum o sukcesiji trpe pre svega građani Srbije iz ratom zahvaćenih područja bivše Jugoslavije, jer je mnogo više ugroženih Srba koji su ostali bez imovine po bivšim republikama. Zarad pojedinaca i pojedinih interesa moćnika ti postupci se prekidaju, ti pojedinci koji su moćni u ovoj državi tokom proteklog perioda atakuju na imovinu takve vrste i na taj način ugrožavaju hiljade naših građana, koji se zbog reciprociteta dovode u istu neravnopravnu poziciju pred zakonom, pred organima bivših republika, sada novih država. Dakle, podržavam sve zahteve da se po principu reciprociteta sudovi aktivno uključe i rešavaju te sporove, u skladu sa Zakonom o sukcesiji. To će biti dobro za sve izbegle Srbe. Mnogo je više ugroženih Srba, nego što ima pojedinih firmi iz tih drugih država koje ovde imaju nešto malo imovine. Ne treba da zarad te imovine i tajkuna ugrozimo 50 ili 100 hiljada Srba koji su ostali ugroženi i bez svog ognjišta.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ima jedna lepa ptica - kanarinac, ali kada vam se ukaki na glavu nepodnošljivo je, pa makar da je i od kanarinca. Tako je i gospođica Jerkov, koju zaista ne bih voleo ni za snajku da mi neko predloži. Da se uđe u moju kuću, gospođice Jerkov, čovek mora mnogo više kvaliteta da ima, nego što ih vi ovde pokazujete. Istina da se te tesne farmerke trude da vam pokažu neke kvalitete koji uopšte nisu bitni za narodnog poslanika, ali dok sam ja bio predsednik Administrativnog odbora vi u tim farmerkama ne biste mogli da uđete na sednicu Narodne skupštine, a sada razmislite da li je u redu ili nije. (Predsedavajući: Kolega Nikoliću, uskladite svoj rečnik sa Poslovnikom.) Znate, gospodine potpredsedniče, gospođica je dva puta uvredila i mene, a i poslaničku grupu SRS, a vi niste reagovali. Najpre je rekla da je, za razliku od mene, ona pristojna osoba. Da vi kažete za mene da sam nepristojna osoba, tu je potrebno zaista da ne mislite ni o čemu, da u toj glavi nemate baš ništa pa da tako nešto izjavite. Dalje, rekli ste da je Vojislav Šešelj optužen za najteže ratne zločine, pa zbog toga ne može da bude poslanik. Ne znate vi ništa o životu, gospođice. Vojislav Šešelj je prvi na našoj poslaničkoj listi potvrđen od Republičke izborne komisije, i samo to što je u Hagu ga je nateralo da podnese ostavku i da neko drugi od naših poslanika bude izabran. Mnogo volim vas koji umete sve lepo da kažete, pa kad vam se odgovori izađete iz sale. Dakle, gospođa Jerkov nije htela za mene da kaže da sam ja neka ptica koja može da joj se ukaki na glavu, ali je to rekla drugim rečima. E, sad, izvinite, ja sam srpski radikal, ja govorim otvoreno i konkretno, i svako ko me uvredi dobiće od mene odgovor onako kako ja umem, a to kako ja umem, to se vidi na broju glasova, i kako umeju drugi poslanici SRS. Da vi nas ovde vređate, da vi kažete da mi ne idemo na promocije umetničkih dela, da smo mi nepristojni, da smo mi polusvet i da mi to sve vama oćutimo da vi ne biste izašli iz sale... Baš me briga da li ćete da budete u sali ili nećete. Mislim da je atmosfera sada prijatnija, ne znam zbog čega, ali očigledno da je atmosfera barem delimično prijatnija. Dakle, kad god vređate narodne poslanike Srpske radikalne stranke mislite na to da smo mi svima koji su bili na vlasti ovde umeli da odgovorimo. Zaista se nikoga nismo bojali, ni zatvora, ni progona, ni gubljenja posla, ni progona dece, ni obaranja dece u školama i na ispitima, što vas nikada nije dotaklo, vi ste bili fina opozicija. Vi ste i Miloševiću bili fina opozicija, da vas slučajno ne udari neki pendrek ili da vas negde neki policajac ne pogleda mrko, a mi smo bili ona opozicija koja trpi batine, koja je hapšena, zatvarana, da bi se došlo do 5. oktobra, na kome je fina opozicija postala gruba vlast. Zato se mi u opoziciji predstavljamo građanima Srbije onakvima kakvi jesmo. Evo, mi smo ovakvi, građani Srbije, hoćete li nas ili nećete, ali da vas lažemo nećemo. Ovakvi smo, imamo problem sa svakom vlašću, ali Srbija i sama priznaje da do sad nije imala dobru vlast. Slušao sam žalopojke gospodina Ristića nad jugom Srbije, a na vlasti je barem osam godina. Hajde da se kladimo da je za tih osam godina još više domaćinstava ugašeno na jugu Srbije, da još više ljudi nema novaca da plati električnu energiju, da je još više dece otišlo u inostranstvo. Kome se sad žalite, gospodine Ristiću? Meni? Hajde da vam pomognem, dajte predlog ovde, ali nemojte da mi predlažete da bude - autonomna pokrajina niška oblast. Ja sam protiv toga. Mi radikali ćutke podnosimo i novi Ustav, glasali smo za njega, u kome je i Vojvodina pokrajina. Znamo da je to izvor nestabilnosti, to vidite i sami sada, ali šta? Trebao nam je Ustav. A da nam vi sad pravite neke nove pokrajine, izvinite, molim vas, zalažite se u Vladi, imate uticaj; možda nemate zbog brljotina koje ste pravili ovde kao predsednik Administrativnog odbora, možda vas vaša stranka ne ceni previše, ali zalažite se da se svaki kraj Srbije ravnomerno razvija, da zastane malo Beograd da bi se razvio jug Srbije. Imaćete našu podršku. Da se ne radi Nemanjina ulica svake treće godine i da ode 700 miliona dinara za Nemanjinu ulicu, nego da se 50 sela za to vreme dovede u uslove koji su pristojni za život. Imaćete podršku SRS-a, ali nećete imati podršku DS-a. Onda dolazite u sukob sami sa sobom, ili ćete svoje, ili ćete one koji bi o tome brinuli kao i vi, a da ovako sedite na svojoj stolici mirno, fino i da za ovom govornicom optužujete Vladu što nešto ne radi, to je u najmanju ruku nečasno.
Zahvaljujem. Gospodine Nikoliću, deo vaše terminologije nije bio u skladu sa Poslovnikom o radu Narodne skupštine. Nastavak sednice je u 15.05 časova.
Dame i gospodo poslanici, nastavljamo rad. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini Republike Srbije, za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj Republičke izborne komisije o izboru narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Nenadu Milenkoviću, izabranom sa izborne liste DS - Boris Tadić. Na osnovu izveštaja RIK-a i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Nenadu Milenkoviću. Ujedno mu u ime svih vas čestitam izbor. Nadam se da će doprineti konstruktivnom radu Skupštine. Administrativni odbor Narodne skupštine Republike Srbije je, na osnovu člana 162. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložio da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red ove sednice tačka - Predlog odluke o odobravanju određivanja pritvora Palamar Senadu, zameniku Okružnog javnog tužioca u Novom Pazaru. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 140, protiv i uzdržanih nije bilo, nije glasalo 10, od ukupno 150 narodni poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na 4a tačku dnevnog reda: – PREDLOG ODLUKE O ODOBRAVANjU ODREĐIVANjA PRITVORA PALAMAR SENADU, ZAMENIKU OKRUŽNOG JAVNOG TUŽIOCA U NOVOM PAZARU Za ovu tačku dnevnog reda primili ste Predlog odluke o odobravanju određivanja pritvora Palamar Senadu, zameniku Okružnog javnog tužioca u Novom Pazaru, koji je podneo Administrativni odbor. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, prema vremenu koje vam je poznato. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Hvala. Saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Da li se gospodin Dragan Todorović, kao predstavnik predlagača, javlja za reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa nema prijavljenih, zaključujem jedinstveni pretres ove odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres o Predlogu odluke, saglasno članu 162. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, zakazujem 14. novembar 2007. godine kao dan za glasanje o Predlogu odluke. To je sada, u 15.11 časova. Glasanju ćemo pristupiti odmah. Pošto je Narodna skupština obavila jedinstveni pretres o Predlogu odluke, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog odluke o odobravanju određivanja pritvora Palamar Senadu, zameniku Okružnog javnog tužioca u Novom Pazaru. Za 157, nije glasalo pet, od ukupno 162 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog odluke o odobravanju određivanja pritvora Palamar Senadu, zameniku Okružnog javnog tužioca u Novom Pazaru. Pre nastavka rada po dnevnom redu, dajem reč potpredsedniku Narodne skupštine Nataši Jovanović, koja se javila po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Duliću, juče su se novinari pojavili sa informacijom koju smo svi mogli da čujemo putem elektronskih medija, danas su o tome pisale sve dnevne novine, a govorio je i gospodin Tomislav Nikolić, o potencijalnoj opasnosti za naše sunarodnike na Kosovu i Metohiji i činjenici koja nam je predočena i na sednicama Odbora za odbranu i bezbednost, da se teroristička šiptarska organizacija pod nazivom ANA do zuba naoružava i da je to ponovo velika pretnja za preostale Srbe koji žive na vekovnoj srpskoj zemlji. Samo da vas podsetim, za proteklih sedam godina 312 etnički čistih srpskih naselja potpuno je uništeno i Srbi su proterani i nemaju mogućnost da se tamo vrate. Naši sunarodnici, starci, žene, deca, koji se bore i koji žive u izuzetno teškim uslovima, sa zebnjom čekaju 10. decembar; i ne samo to, nego i tzv. dan albanske zastave i sve ono što šiptarski teroristi najavljuju, a naročito 10. decembar, kao rok za podnošenje izveštaja Pregovaračke trojke o statusu Kosova i Metohije. Gospodine predsedniče, u petak 9. novembra, pred kraj radnog vremena, verujem baš kao i vi, ali i ostali potpredsednici Narodne skupštine, dobila sam jedan koverat. Kada sam otvorila, videla sam da je naslovljeno na moje ime i prezime kao potpredsednika Skupštine. Zbog toga protestujem i zapanjena sam takvim ponašanjem Ministarstva za Kosovo i Metohiju. O tome sam obavestila gospodina Tomislava Nikolića, jer on kao predsednik naše poslaničke grupe, kao zamenik predsednika naše stranke, o tome ništa nije znao, verujem i druge kolege koji su predsednici poslaničkih klubova, a nisu potpredsednici Narodne skupštine. Naime, Ministarstvo za Kosovo i Metohiju nas je u jednom dopisu, koji sadrži opštu situaciju na Kosovu i Metohiji, retrospektivu onoga šta se dešavalo u proteklih sedam godina od dolaska KFOR-a i UNMIK-a, o stradanju i o besomučnom ubistvu naših sunarodnika, između ostalog, obavestilo o trenutnoj aktuelnoj situaciji. To je bilo, navodno, sa namerom da nam se daju instrukcije kako da se ponašamo u međunarodnim kontaktima. Kao da mi potpredsednici Narodne skupštine imamo ekskluzivno pravo, a to pravo nema, recimo, gospodin Šami ili gospodin Milivojević ili bilo koji poslanik, a da nije potpredsednik Narodne skupštine, da ne govorim o svim drugim poslanicima, srpskim radikalima. Zašto se tako ponaša Ministarstvo za Kosovo i Metohiju? Javljam se po članu 31. i 226. Poslovnika, gospodine Duliću, tražim da odmah stupite sa njima u kontakt i da im kažete da ono što su u vidu svojevrsnog izveštaja dostavili meni, baš kao i vama i ostalim potpredsednicima Narodne skupštine, donesu pred poslanike Narodne skupštine. Mi ne radimo ništa u tajnosti i mi nismo ljudi koji imamo neki ekskluzivitet, nego smo jednaki po pravima i obavezama kao i drugi narodni poslanici. Ti izveštaji sadrže, dakle, opet ću da ponovim, trenutnu situaciju, sa naznakama ovih opasnosti o kojima pišu svetski mediji, agencije, o čemu sam, između ostalog, i ja govorila proteklih dana i danas gospodin Nikolić. Znači, o načinu rešavanja svih problema. Mislim da je u ovoj situaciji, kada raspravljamo o jednom, rekla bih, krajnje tehničkom zakonu, kao što je zakon o azilu, poslednji trenutak, gospodine Duliću, da pozovete srpski pregovarački tim i predstavnike Ministarstva za Kosovo i Metohiju da dođu odmah u Narodnu skupštinu i podnesu nam izveštaj o svom dosadašnjem radu.
Zahvaljujem. Predlažem da se taj dokument umnoži i podeli narodnim poslanicima, jer ne postoji nijedan razlog da narodni poslanici ne budu obavešteni o sadržaju tog teksta. Nastavljamo rad dalje. (4. tačka) Reč ima narodni poslanik prof. dr Mileta Poskurica, a neka se pripremi narodni poslanik Amdžad Migati.
Dame i gospodo narodni poslanici, staviću knjigu ponovo ovde, a da ne rizikujem da je vi bacate na pod, tamo gde knjizi nije mesto, ja ću je ponovo poneti sa sobom, zato što se, pre svega, ponosimo sadržajem knjige, a u vezi sa tačkom o kojoj govorimo, i fakti u knjizi mogu biti takvi da će ako usvojimo zakon, bez nekih izmena koje smo predložili, možda i neke nužne zle posledice da pogode naš srpski živalj, naš narod koji se u izbegličkim kampovima još uvek nalazi i kome je predloženo, ponuđeno zakonsko rešenje, gde će biti puna garancija za povraćaj njihovih prava, baš kada je reč o ovom zakonu, članovi 44. i 45. i 46. Ne bih krenuo od detalja, krenuo bih od nekakve načelne priče o ovom zakonu, kao što se i rasprava o ovom segmentu odnosi na takve delove. Naime, ako se pažljivije pogledaju nekakvi uporedni zakoni u nekim susednim državama, a mislim da jedna susedna država ima zakon veoma sličan ovome, vidi se da je dosta nevešta kompilacija napravljena. Ako se već gledao model i mustra, za koju se misli, verovatno, da je dovoljno evropejska, nalogodavna i prihvatljiva za one koji validnost ovog zakona budu procenjivali, onda se u nekim elementima pri pisanju ovog zakona do kraja nisu stvari prepisale i, da kažem, ispoštovale. Nama radikalima nije iznenađenje da imamo pred sobom još jedan od zakona koje moramo usvojiti da bismo se tamo pokazali kao ljudi koji revnosno, gotovo vazalno sprovode politiku, sve u nadi da će se jednog dana naći u društvu gde nam odista jeste mesto i gde jesmo i bili. Mnogi su zakoni tako prošli pored nas i o mnogima su se posle donošenja i preglasavanja, u kojem radikali nisu učestvovali, stvarali hvalospevi i slavopojke; konačno, i o Zakonu o viznim olakšicama koji bi trebalo da bude znak da idemo na "beli šengen". Naravno, niko nikada nije otvoreno rekao da je i za zemlje koje jesu članice EU, koje su sa statusa "belog šengena" prešle na regularnu komunikaciju, jasna poruka iz EU da pet godina nema tranzita radne snage, da se njihovo korišćenje viza... U svekoliko materijalno lošem stanju žive, bar Rumunija i Bugarska, po svim pokazateljima gore nego što se živi u Srbiji, ništa te vize od koristi neće biti. Jedan od načina kojima se naša javnost često zamajava i posebno mladež vrbuje da veruje u to kako donosite demokratske i za Srbiju korisne zakone pada u vodu. Samo 10% građana Srbije možda ima pasoš, možda samo 10% povremeno koristi. Kako je bila toliko velika vera i nada u boljitak koji nam donosi, sem nužne potrebe da se donošenjem takvog zakona pokažete kao neko ko je usvojio još jedan od naloga i udario još jednu crtu na zidu kao vojnici koji odbrojavaju svoje dane u služenju vojnog roka. Naravno, ni toga više nema, više nema brojanja dana, broje se dani u nedelji i to, naravno, dva dana, dva dana se ide na vikend da bi se jelo i okupalo. Zašto je to u vezi sa ovim zakonom? Zato što i ovo kada donesete, biće to, ako u obrazloženju zakona stoji 50 - 100 potencijalnih azilanata godišnje, samo jedna investicija, koja će biti velika. Ali, biće rizika šta će se zapravo i ko će se moći podvući pod azilanta u ovoj državi. Šta to može da prođe, a šta to neće moći da prođe? Kakav će ostati status izbeglica, koji mi nismo uspeli da rešimo i da te ljude u dogovoru, reciprocitetu, uprkos svim izvinjenjima, uprkos svim stavovima koje je naša pokajnička, generacijski pokajnička vlada, kako se od 2000. godine krila pa nadalje, išla i nudila sebe uslužno ustaškoj demokratiji, ako je tako zovete i pokazala servilnost krajnje vrste... Nismo uspeli da pitanje naših izbeglica rešimo na pravi način. Konačno, da li ćemo im sada kao azilantima omogućiti asimilaciju? Da li nas čeka neka druga zamka, da oni koji su otišli svojevremeno iz Hrtkovaca, o čemu govori ova knjiga koja zaista ima imenicu i pridev kojih se ne stidim i mislim da to kurvanje Nataše Kandić jeste političko kurvanje. Ono jeste i najcrnje i najteže i ono jeste nesreća za Srbiju. Ako bi to bila karakterna osobina, to bi bio njen problem i o tome ne bismo raspravljali, jer svako ima pravo na privatnost, ali ovo što se radi u ime države, što se radi u ime onoga za šta mislimo da će naneti političku štetu Srbiji, njenim izjavama, postupcima, sa benevolentnim odnosom prema ustaškom režimu, jeste svakako nesreća za Srbiju, posebno u trenutku očiglednih nastojanja Vojislava Šešelja i ostalih srpskih heroja, koji zaista pokušavaju da govoreći o faktima iz tog vremena, kvaziformulisano kroz optužnicu i kroz tzv. odbranu koju iznose, govore o ispravnosti postupaka Srbije, građana Srbije i srpskih institucija. Sada idem i na detalje u ovom zakonu. Ako je već u ovom zakonu data definicija osnovnih pojmova, izostavljeno je, recimo, da izbeglica nije stranac. Kad se pažljivije čitaju ostala objašnjenja koja su u tekstu data proizilazi da zapravo izbeglica jeste stranac koji se ovde nalazi. Druga stvar, ono što u ovom zakonu nije do kraja precizno definisano jeste i pitanje - ko to može potraživati azil i ko ga ne može potraživati. Ostaje indirektni način zaključivanja po tome kome će se azil odbiti kao neosnovan, neopravdan itd. Moglo se naći rešenje pa da stoji stavka po kojem bi potencijalni azilant mogao biti osoba, lice za koje se smatra da postoji mogućnost da je izloženo nekom osnovanom strahu od proganjanja, recimo, koji može biti različite prirode, političke, verske itd. Ovde se ekonomski razlozi brišu, i to je prihvatljivo, jer ekonomski azilanti, praktično, to ne ide kao uslov ni u evropskom zakonodavstvu, to je emigracija ekonomske prirode. Međutim, to ovde nije pobrojano, jer da bi se našao osnovani strah od proganjanja, postojanje tog straha i njegova osnovanost, moralo bi se razmisliti šta bi to bilo, kakvi bi parametri bili. Zašto je to bitno staviti u zakon? Zato što će u prvom susretu sa azilantom razgovarati kancelarija, a to je služba unutrašnjih poslova. Bez obzira na to što mi precizno u zakonu ne definišemo koji će taj činovnik koga Ministarstvo imenuje biti, osoba koja će razgovarati sa azilantom bi morala da ima nekakve osnovne pretpostavke da pre nego što donese odluku, kao primarnu, prethodnu, inicijalnu odluku, zna, tako da ne bi bilo zgorega da je tu napisano da, recimo, dela proganjanja zbog kojih osoba oseća opravdani strah i ne želi da se vrati u svoju prethodnu zemlju u kojoj je boravio ili iz koje je došao u našu, može biti fizičko, mentalno, seksualno uznemiravanje, može biti politički delikt, može biti loša primena zakona ili zakoni koji stvaraju diskriminaciju po pitanju rasne ili polne pripadnosti, može biti mnogo toga. To je trebalo pobrojati, tim pre što se u susretu činovnika u kancelariji zaista srećete, po pravilu, sa azilantom koji ima malo materijala kod sebe. Zatim, kad Vlada sastavlja listu sigurnih zemalja ili sigurnih trećih zemalja, opet je nedefinisan kriterijum šta to Vlada koristi. Moguće je da Vlada ima pravo nekakve svoje posebne odluke, posebnih svojih prava i izvora informacija koje ima, ali zašto to ne staviti u zakon. To mora biti sigurno izveštaj i UNHCR-a, i EU i tumačenje pravnih normi zemalja na koje se takva lista odnosi; da li njihove pravne norme imaju isti ovakav zakon o azilu, da li oni doista poštuju konvencije o ukidanju torture, o izbeglicama itd., sve ono što je inače normalno i na šta se poziva zakonopredlagač kada je ovaj zakon i pisao. Mi ostavljamo diskrecionu mogućnost Vladi da neku zemlju stavi na listu sigurnih zemalja ili sigurnih trećih zemalja. To može biti, ako je Vlada demokratski orijentisana, nacionalno orijentisana, funkcioniše ispravno, onda neće dozvoliti sebi da na takvu listu, recimo, stavi državu Hrvatsku, u koju bi mogle osobe koje se ovde nalaze da budu vraćene, saglasno članu 54. stav 3 (u stavu 3. se nešto menja i briše), i da se kaže – evo, prestali su uslovi zbog čega izbeglice mogu da imaju neprijatan osećaj, osećaj straha, teskobe, nepravde, osećaj približavanja velikog zla i svega onoga. Nejasno je, zato što je u stavu 54. stav 3. stavljeno da to ne važi za tačku 5, jer je nemoguće u tom članu tačku 5. napisati, a onda u sledećem pasusu negirati njen sadržaj. Da bih bio jasniji, odmah ću reći. Dakle, član 54. tačka 5. u stavu 1 – ako lice više ne može da odbije zaštitu svoje države porekla, jer su prestale okolnosti u vezi sa kojima mu je dodeljena zaštita, tada mu se ukida status stranca i on se tada vraća kao strani državljanin. U narednom stavu stoji – može da se pozove na osnovu iskustava koja je imao. Nisu to samo iskustva. Onda ova tačka nije ni bila potrebna, jer će verovatno svako ko je izbegao i pretrpeo torturu reći – tamo me vraćate, kancelarija, komisija, ministar. Sigurno da normalan ministar to ne bi uradio. Ne treba opteretiti zakon nečim što po automatizmu u sledećem stavu ga briše i negira. To sam, otprilike, hteo da vam kažem što se tiče ovoga. Mislio sam još nešto da vam kažem o razlozima za uskraćivanje azila. I ovo je prepisano iz tog hrvatskog zakona u priličnoj meri, ali nedovoljno tačno. Ne mogu da hvalim njihove zakone, ali vi ste u tački 2. kao razlog za ukidanje azila naveli – da je lice, potencijalni azilant, učinilo težak zločin koji nije političkog karaktera. Pazite zamku, moglo je da se kaže – krivično delo, kažnjivo delo i bilo šta, ali zločin koji nije politički, znači, primićemo zločince koji su počinili politička nedela, zločine političkog karaktera. Po ovome bismo pola Al kaide mogli da primimo. Je l' to nama u interesu? Dakle, ima izvesnih nejasnoća. Mislim da je našim amandmanom predviđeno da ovo brišemo, da se ovo ispravi. Zašto kazati – zločin? Teška je to reč za zakon, da uđe "zločin". Znači, ako je politički zločin, može da prođe. Ako nije politički, ne možete dobiti azil. Malo je to rogobatno sročeno i mislim da bi tu trebalo obratiti pažnju i videti da li takve nepreciznosti možda mogu da imaju kobnije posledice po situaciju u kojoj ćemo se naći kad ovaj zakon bude stupio na snagu. Iako je procena da 50 - 100 potencijalnih azilanata možda može da se nađe pred našim legalnim institucijama i da traži pravo na azil, pitanje je, jer u obrazloženju zakonopredlagač kaže da se ne zna na kakve se okolnosti ubuduće može računati, te da možda taj broj bude i veći, da li je to tako napisano samo da bi se eventualno podigla finansijska sredstva, mi to ne znamo. Postavlja se pitanje, zašto tako brojna komisija, brojno članstvo komisije, koja sadrži sedam plus jedan članova. Zašto nije preciznije definisan predsednik komisije, koje su njegove nadležnosti, obaveze itd. Kada je reč o nekim pravima koja se daju azilantima, dakle, onima koji čekaju da dobiju azil, bivaju smešteni u tzv. sigurne kuće, da ne kažem u nekom drugom smislu, prihvatne centre gde su izbeglice, ili ove druge centre, ne znam tačan termin, svejedno, kakav se nivo zaštite pruža? Ako je to nivo zaštite stranaca, koju primaju stranci, pitanje je da li je to za nekakve masovne pojave azila suviše veliki nivo; možda to treba ograničiti, pa pružiti elemente hitne pomoći, elemente neodložne pomoći za lečenje, elemente pomoći kod posebnih vrsta tortura. Nije samo izmeriti pritisak, pregledati i lečiti pneumoniju; ako je neko bio zlostavljan seksualno, treba psihijatrijska pomoć; ako je politički zlostavljan, treba i neka druga vrsta pomoći. Možda treba preciznije nivelisati. Inače, stranci imaju gotovo po pravilu potpuni dijapazon lečenja i nisam siguran da bi ovakav zdravstveni sistem, koji ni našim građanima ne pruža sve što je potrebno, mogao sve da pruži i da se na osnovu toga neko pozove da kompletno može da uradi baj-pas i može da uradi sve, kada ustanovite da ima sve. Dakle, da mi vidimo zašto se i ta stavka, to nije mala stavka, ne definiše preciznije. Dakle, zakon ima određenih nepreciznosti i jasna nam je namera zašto mora da se donese. Ako se amandmani usvoje, možemo razmišljati o tome kakav ćemo stav o ovom zakonu zauzeti u danu za glasanje. Hvala.
Zahvaljujem se profesoru. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Jovan Damjanović. Imate 26.
Ja ću da nastavim. Pre podne sam se javljao da ukažem šta sve ne valja u ovom predlogu zakona, a kako ga više čitam, stičem utisak da vi ovo treba da povučete skroz. Prvo da, radi javnosti, otklonim neke nedoumice. Usvajanje ovog zakona, kako ste vi ovde rekli da je on uslov za pridruživanje Evropskoj uniji, to zaboravite. To možete da kažete Tanji Miščević. Ona će da se obraduje. Možete da kažete ovoj gospođi ovde, što je njeno ime zapisano, Nataši Kandić. To možete onom Podunavcu sa Fakulteta političkih nauka, to možete ovim istraživačima javnog mnjenja. Ni oni ne veruju, ali oni moraju javno da lažu. Oni moraju čak i da se oduševljavaju ovakvim idejama. Srpska radikalna stranka ne mora da deli oduševljenje povodom evropske perspektive koja nam se nudi. Ovaj zakon nema blage veze sa Evropskom unijom i sa nekim našim uslovima. Druga stvar, sve ove konvencije, akti, protokoli, to je ugrađeno u naš pravni sistem. Radi vas mladih koji radite u Ministarstvu unutrašnjih poslova, samo da vam skrenem pažnju – socijalistička samoupravna Jugoslavija nije bila član Saveta Evrope i nije imala neki bolji status u Evropskoj ekonomskoj zajednici samo zbog dve stvari: zato što nije imala višestranački sistem i zato što je imala policijski pritvor od tri dana. Za sve drugo smo ispunjavali sve moguće standarde. To morate da znate, da ne hvatate sve onako, što je u vazduhu, jer može i gorko da naiđe. Dalje, u novom Ustavu nema reči „azil“. Pošto nema reči „azil“, neko ko je pisao Ustav je našao reč „utočište“, bezbednost i zaštita. Morali biste prvo da promenite naslov zakona, prva stvar. Druga stvar, nijedan uslov nije ispunjen da mi donesemo ovaj zakon, mislim na one suštinske materijalne uslove. Po pravilu, azil je politička zaštita nekog čoveka koji je došao da se sakrije i da se zaštiti u nekoj zemlji, zadržavajući status stranca. Ali, kada mu se da azil, on se ne proteruje i ne isporučuje u inostranstvo, nego u dobrom delu uživa korpus prava koja uživaju državljani Republike Srbije. Čak ga i država štiti. Pre 20 i nešto godina, bili su obezbeđeni neki azilanti itd. Sada, danas, kada se građani Republike Srbije malo zamisle, kome bi Srbija mogla da pruži politički azil? Hajde da krenemo od podele po stranama sveta. Zbog progona na istoku neko zatraži azil u Srbiji, ali imamo marionetsku vladu prozapadnih sila i za nju bi politička šteta bila da pruži azil nekome sa istoka. Dođe neko sa zapada i traži politički azil. Zašto? Tamo je veliki antiglobalista i traži politički azil u Srbiji. Kako da mu ovaj dvojac bez kormila da azil, kada odmah mora da ga isporučuje zapadu? Još nisam došao, ti si posebna tema, nemoj da se sekiraš. Znači, donosimo nešto bez veze. Nešto bez veze. Mi smo imali jednog ovde, a sada ga nema i ne vidim ga sada; 1992. godine pobeže u Nemačku i kaže – ja sam politički proganjan i meni je ugrožen život, a niko nije obraćao pažnju na njega, i dobio je azil u Nemačkoj. Da li je tako bilo? Jeste. Onda je sa azilom iz Nemačke mogao da pljuje do mile volje po Srbiji i svemu srpskom ovde. Kažite mi koju zaštitu vi pružate nekome kome uspostavite azil. Idemo dalje. Obratite pažnju. Ja se posebno plašim ove odredbe Ustava 57. stav 1. Kaže se – stranac koji osnovano strahuje, i računamo da je strah osnovan, od progona zbog svoje rase, pola... Šta ako, recimo, Bugari počnu da proteruju ove homoseksualce iz Bugarske, da li ćete vi njima da date azil u Srbiji i da se uklope u ove demokratske tokove? Možeš da budeš homoseksualac, narkoman, ali zabranjeno pušenje u Srbiji, ne sme cigareta da se puši. Kako ja mogu da raspravljam o ovom zakonu, ako ne pogledam vaš sistem vrednosti? Vi nemate sistem vrednosti. Po kom osnovu biste vi pružili azil? Objasnite mi po kom osnovu biste vi pružili nekome azil. U čemu se vi politički razlikujete od Zapada? Vi ispunjavate sve što traži Zapad, NATO i drugi. Kome? Benazir Buto? I da joj pružite azil ovde, pošto je tamo proganjana, gde smete? Kako smete da joj pružite azil? Odmah će da vam prorade neke Al kaide ovde. Zašto donosite ovakav zakon? Onda ubacujete i utočište i neke druge pojmove i pravite neosnovane asocijacije na temu izbeglištva. Sada ću da vam kažem zbog čega se ovo donosi. Vrlo je teško Evropskoj uniji i Komesarijatu za izbeglice Ujedinjenih nacija da 16 godina priznaje kao činjenicu da u Srbiji postoje izbeglice, jer se ne uklapa u priču da je Srbija izvršila agresiju, da su Srbi narod koji vrši etničko čišćenje. Pošto to ne može nikako da se dokaže, akti govore koliko je stotina hiljada ljudi, Srba, sa nekih drugih teritorija u Srbiji, onda idemo na prekrštavanje – nisu izbeglice, nisu prognanici, nisu proterani. Šta su? Evropi deluje mnogo bolje kada se kaže – azilant. Srbin iz Knina koji 12, 15 godina živi u Beogradu, on je azilant, pa nešto što ne prihvati državljanstvo, dvojno ili ovako, onda će biti azilant. Kome biste vi drugome pružili zaštitu, kažite, u čemu se vi politički razlikujete? Pravo azila je naročito eskaliralo kada je bio bipolaran svet, kada su postojale jasne granice između dve globalne politike, pa je protivnik jedne politike koja se vodi u njegovoj zemlji, da bi se zaštitio od progona i svega drugoga, prelazio na onu drugu stranu. Gde je sada ta druga strana? Gde se ona nalazi? Samo da vas podsetim šta ste naveli kao razlog zbog čega se neko proganja: rasa, pol, jezik, veroispovest, nacionalna pripadnost ili pripadnost nekoj grupi, ili zbog svojih političkih uverenja itd. Po kom osnovu vi možete da obezbedite azilanta u Srbiji? Vi pod ovo možete da podvedete sve, ali najčešće što ćete da podvedete to je kriminal. Dakle, pružićete azil nekom kriminalcu iz inostranstva prepunom para i vodićete računa da niko ne zna, jer ako oni sa zapada saznaju, obrali ste bostan. Samo da vas podsetim, BiH je priznala da je na svojoj teritoriji držala, u nekim svojim zatvorima, neke ljude koje je Amerika dovela, čini mi se da beše i Poljska, još jedna treća zemlja ovde. Nema ovih naših koji su u Savetu Evrope, koji su prisustvovali kada je doneta deklaracija na tu temu. Bivši javni tužilac iz Švajcarske je vodio ovaj postupak. BiH je priznala da je njihova teritorija korišćena za torturu, mučenje. Da li ćete preko ovog zakona vi da saučestvujete sa nekim u nekim stvarima? Dalje, prema članu 57. stav 2. mi treba da regulišemo samo postupak sticanja, kako rekoste, utočišta, zaštita i bezbednost. Vi odoste u pojmove, ko je izbeglica, pa šta je utočište, pa šta je azil, pa šta je azilant, pa šta je postupak, pa ovo, pa ono. Samo da vas podsetim, član 39. reguliše ulazak stranaca i boravak i kaže se pod kojim uslovima stranac može biti proteran. Ovo sa azilom treba da bude izuzetak od tog pravila. Stranac pod određenim režimom ulazi kod nas, boravi na ovoj našoj teritoriji i pod određenim uslovima se proteruje sa naše teritorije, a ovaj zakon treba da isključi primenu tog zakona o ulasku i boravku stranaca. Zašto? Neki razlog mora da postoji. Zato što je taj stranac proganjan. Danas postoji progon samo po osnovu toga što je neko globalista ili antiglobalista. Ko proganja? Proganjaju globalisti. Zašto? Zato što antiglobalisti smetaju njihovim planetarnim idejama kako da osvoje svet. Globalisti se hvale kako granice više nisu prepreka, pa ima ona čuvena rečenica - nije prepreka za slobodan protok ljudi, rada, kapitala, ideja, informacija, i teraj šta sve padne na pamet. Koga bismo mi zaštitili azilom? Evo nagradnog pitanja za celu Srbiju: ko bi tražio azil u Srbiji? Da bi se neko obratio nama za azil, on treba da ima elementarno uverenje da je vlast u Srbiji sposobna da lupi rukom o sto nekome, a kome će ovi jadnici da lupe rukom u sto, kome, ovaj neobavešteni jadnik, ima da umre kao neobavešteni, a ovaj se samo slika, pozira, ovaj Boris "bezemljaš". Ko će od njih da traži zaštitu? Gde vam je vojska, gde vam je policija? Da li vi znate da nemate pograničnu policiju, da li znate to? Tri meseca vam patrole nisu prošle preko granica, a ovde demonstrirate neku silu, država, vlast, organizovani kriminal. Nema Jočića, ali moraće da dođe. Imamo mi dosta amandmana. Mi smo amandmane pisali da bismo pričali, da znate. Zakon vam ništa ne valja. To se mi malo sa vama igramo pa kažemo – podneli smo amandmane, pa ako glasate za naše amandmane, mi ćemo da glasamo za ovaj zakon. Ništa vam ne valja zakon. Ništa vam ne valja, od prve reči do poslednje reči, katastrofa od zakona. Nogama da je neko napisao, napisao bi bolji zakon. Kada prepisujete, ne znate da prepišete. Hoćemo u diskusiji da vas prikažemo kako izgledate goli, kako ste jadni, kako ste politički jadni, kako nema ništa od vas. Vi ne možete da pružite zaštitu običnom građaninu. Mi imamo ovog ministra, ovog ministra pravde, što ima facijalis zbog tvrde stolice, nema ga. On zavodi red po sudovima. Zamislite, suspendovali su jednog predsednika suda zato što mu je tetka simpatizer SRS, a pre nekoliko dana je bio kod tetke na kafi, a svake desete godine ide kod tetke na kafu. To je njihov demokratski kriterijum. On komentariše pravosnažne sudske presude, pa ne zna ni da prokomentariše. Ne zna ni kakva je presuda po zahtevu zaštite zakonitosti, a u novinama se hvali kako će on da razreši sudiju, najboljeg sudiju u Nišu hoće da razreši. Nema nijedne greške, najbolji sudija. Šta on zna, godinu dana je bio advokatski pripravnik, šta zna o pravu? On se u pravo razume kao Marica u svilu. Nema Boška Ristića ovde. Ni vojsku nije služio, jadnik, pobegao u Holandiju kada je bilo 1992. godine... Ali, nije problem da Boško Ristić na ime oca ima dva stana, na ime majke dva stana, na ime žene dva stana, na svoje ime dva stana, na taštino ime dva stana, na tastovo ime dva stana, od Herceg Novog do Niša. Takav je vaš Boško Ristić, on hoće dominaciju. Nema to veze sa vašom ideologijom, jer vi nemate ideologiju, drp sistem. Evo nagradnog pitanja: kome bi Srbija mogla da pruži azil? Azil je politička kategorija. Kažite, kome da pruži azil? Nema tog na kugli zemaljskoj. Ako je nekome stalo zbog ekonomije, zbog ekonomskog stanja, on beži u zapadnu Evropu, tamo su bogati. Srbija nije bogata. Ako je neko politički proganjan, on ide u neku zemlju koja je velesila, koja može da mu pruži zaštitu. Kakvu će zaštitu da pruže ovi naši? Karla del Ponte je pre 15 dana organizovala ručak u jednom hotelu, naravno, ja sam sve podmetnuo tamo da snimam šta se radi i snimio sam šta se radi, samo se vi smejte, snimio sam. Samo da vas podsetim, pre dva meseca ste napali mog Vučića da govori laži povodom Vekarića i ovog tužilaštva za ratne zločine. Nije laž u pitanju. Imamo pismene dokaze. Tužilaštvo, na čelu sa Vladimirom Vukčevićem, vrši progon u Srbiji, plaši ljude, kako bi sada obezbedili svedoke za Karlu del Ponte, sada, na kraju 2007. godine. Da li nama treba takvo tužilaštvo? Zamislite koliko je taj Vukčević pokvaren, podmetnuo Veselina Mrdaka da se on potpiše na poziv, a prošli put je onog Branka Stankovića podmetnuo. Vladimir Vukčević nije izabran u skladu sa zakonom, da znate. Njega je predložila Vlada, a kasnije je taj zakon proglašen neustavnim. Tako se uništava Srbija, šest-sedam godina konstantno, po svim šavovima. Za šta god se dohvate demokrate, računajte da je uništeno. Zapamtite, ko god je bio u bilo kakvom dogovoru sa Demokratskom strankom, stradao je. Napravite retrospektivu za sedam godina pa kažite ko je profitirao. Svi su stradali. Sećate se Vidovdana 2001. godine, isporučili Slobodana Miloševića, a posle dva dana kod Patrijarha Pavla za oprost. Veronauka na brzinu uđe da se iskaju gresi. Ne mogu da se iskaju gresi nikako. Moraju da se svode računi. I suviše ste dugo na vlasti, i suviše temeljno ste uništili Srbiju. Moramo da spasavamo. Povucite... (Srđan Milivojević, sa mesta: Tema.) Gospodine Milivojeviću, vi nikada nećete biti tema Narodne skupštine. Nemojte da me dovodite u neprijatnu situaciju da prema građanima treba da budem nepristojan. Za takve slučajeve su druge institucije. Ovde je samo sreća što poslanici nemaju lekarsko uverenje kada se biraju, pa neko promakne. Samo da vam kažem, još mi Vojislav Koštunica nije odgovorio na pitanje o zdravstvenom stanju pojedinih ministara. Za jednog mi je odgovorio, ali između redova vidim da je potvrdio moje... Ali, bilo bi mi vrlo drago da vidim uverenje o Dušanu Petroviću, ili to uverenje ili uverenje sa fakulteta, jer on blage veze nema. Vi sudije, što ne dajete podršku sudskoj upravi, zapamtite, vi ste sledeći. Tako radi DS. Vi ste sledeći, sad se smeškajte, trljajte, ne dotiče vas, zapamtite, vi ste sledeći. Neće on da se smiri, sa Boškom Ristićem, dok ne završi ceo posao. U pravosuđu moraju da budu samo ljudi odani Demokratskoj stranci, odnosno pojedincima iz Demokratske stranke. Vi drugi vodite računa kako ćete da skinete pritisak.
Reč ima narodni poslanik Amdžad Migati. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Jovan Damjanović, a neka se pripremi narodni poslanik Radovan Radovanović. Preostalo vreme je šest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, svaka država ima svoj ustav i zakon, pa i u našoj državi postoji Ustav i zakon. Smatram da po Ustavu i zakonu imamo pravo, svi građani, i da ne možemo deliti građane tako da se pripadnicima nacionalne manjine ne daje pravo i omogući ono što iziskuju Ustav i zakoni. Ustav je jemstvo naše države i garantuje, garant je da se sprovodi Ustav i zakoni podjednako prema svim narodima i nacionalnim manjinama koje žive u našoj državi. Mi smo imali prošle godine zakazanu skupštinu Nacionalnog saveta Roma i za tu elektorsku skupštinu listiće je predao samo gospodin Šajn. Kada smo mi došli da predamo, rekli su da više ne primaju do daljnjeg. Bez obzira što je bila zakazana, ona se odložila. Već godinu dana nije zakazana ta navodno vanredna elektorska skupština; to je bila tada vanredna elektorska skupština, a s obzirom na to da je Nacionalnom savetu Roma prošao mandat pre četiri-pet meseci i da je Nacionalni savet sada bez mandata, znači, trebalo bi da se uvede v.d. stanje, da se izaberu novi ljudi i da se zakaže nova skupština Nacionalnog saveta Roma, gde bi se na demokratski način izabrali ljudi kojima narod bude dao poverenje. Zašto ja sada ovo kažem? Poslao sam zahtev gospodinu Milanu Markoviću, ministru za državnu upravu i lokalnu samoupravu, evo, danas je mesec dana. Verujte mi, ako ja, kao narodni poslanik, ne mogu da dođem do ministra, da li zato što sam Rom, a mislim da je zato, ili zato što pripadam političkoj stranci SRS, to je strašno. Imam prava, koliko god je ovo država srpskog naroda, i naša je, država manjinskog naroda. Mi našu državu poštujemo i sprovodimo sve naše obaveze u našoj državi. Zašto se ne sprovode prava i obaveze prema nacionalnim manjinama, a osobito prema romskoj zajednici? Strašno je, Nacionalni savet je bio razbijen po političkoj osnovi, što nije smelo da se uradi. Nacionalni savet je bio zadužen za obrazovanje Roma, zdravstvo, socijalna pitanja i stambeno pitanje Roma. Nacionalni savet je savetodavno telo određenih državnih resora. Međutim, mene ministar ne prima, obećao je da će da me primi, ja sam 16 puta zvao, javio se njegov šef kabineta i zamislite šta mi je rekao - ne može, zakazano je, mi smo kontaktirali ombudsmana i donesena je takva odluka. Čekajte, da li ombudsman treba da pozove i narod koga se tiče ta problematika da razgovara, da pozove i nas da diskutujemo, da damo doprinos za tu elektorsku skupštinu? Zašto bi se sada održala skupština Nacionalnog saveta Roma? Ako je u razradi Ustav, koji je mnogo više povoljan ne samo za romsku nacionalnu manjinu, nego za sve nacionalne manjine, zašto mi ne sačekamo to? Sve što je pozitivno po Ustavu i zakonu u našoj državi je za taj narod i za građane ono što je povoljno i to se primenjuje. Zašto se primenjuje sada nešto što nije u interesu romskog naroda? Pazite ovako, kako se elektorska skupština zloupotrebljava? Mi smo imali neke ljude u Šapcu... Ona je radila u ministarstvu za upravu prihoda finansija i skinula je ime, prezime i srednje slovo, i to je donela, to se prihvatilo, i to su bili potpisnici elektori za neke elektore. Ja sam bio isto tada sa dosta elektora, a moje biografije i mog predmeta nigde nema, čak su rekli da Damjanović ne može da učestvuje, ni da bude izabran na elektorskoj skupštini. Šta sam ja u ovoj državi, neprijatelj? Ja sam mnogo izgubio zbog ove naše države Srbije; bio sam na listi da me odstrane zato što sam Ciganin i što sam Srbin i što nisam potpisao za HDZ, jer sam branio interese naše države, naših građana. Zar se na ovakav način meni to sad vraća? Pitam se, ako mi dozvolite, gospodine predsedavajući, pošto smatram da je vrlo značajno da ovo rešimo, zašto se sada ponovo manipuliše Romima? Molim vas, gospodo, nije u redu, ako smo mi narod koji je najslabiji, i ekonomski, i socijalno i obrazovno, zašto nam ne pomognete? A, vi ste obrazovali Albance po posebnom, hitnom postupku, pa ste ih obrazovali, pa ste im dali državu, predsednika i sada oni uzimaju državu i ubijaju vas i moje Rome, i Srbe i sve druge koji nisu Albanci. Šta ovo radite od romskog naroda? Ovo je sramota. Samo hoću da vas opomenem. Znam metodiku demokratije kako treba da branim svoj narod koji me je izabrao i da radim u interesu naroda. Ja sam i predsednik Saveza društava Roma Srbije, sem što sam član SRS i ovde narodni poslanik.
Predlažem vam, pošto govorite o temi koja je važna da, kao i uvek, na kraju dana ostavimo ta pitanja, a svakako će biti ministar tu. Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović.
Gospodine predsedniče, koleginice i kolege narodni poslanici, predstavnici Ministarstva, kao što je navedeno u samom obrazloženju Predloga zakona, ovaj zakon o azilu bi trebalo da uskladi naše zakonodavstvo sa međunarodnim obavezama i aktuelnim opštim standardima, a posebno u oblasti zaštite ljudskih prava osoba koje ne mogu ili su u strahu da se vrate u svoju zemlju, ili ako su bez državljanstva zemlje u kojoj su imali boravište. Zato je od izuzetnog značaja da ovaj zakon bude u skladu sa najvišim međunarodnim standardima. Osnove za davanje azila naš Ustav je preuzeo iz Konvencije o statusu izbeglica, međutim, postoji neslaganje koje je kao takvo preneto i u Predlog ovog zakona. Kao osnove za davanje azila Konvencija predviđa da lice koje osnovano strahuje od progona zbog svoje rase, pola, jezika, veroispovesti i nacionalne pripadnosti ili pripadnosti društvenoj grupi... Ovaj poslednji osnov "pripadnost društvenoj grupi" nije kao takav preuzet, već u Ustavu i u članu 2. Predloga zakona stoji "pripadnost nekoj grupi", dok u članu 6. stav 1. Predloga zakona stoji "pripadnost nekoj društvenoj grupi". Ovaj osnov je za sada u praksi u mnogim zemljama najproblematičniji, a ovakvim rešenjem mi ćemo ga učiniti još nejasnijim kod nas. Zato u članu 2. treba dodati, po nama, novi stav 16, koji se odnosi na definiciju azila; treba dodati i definiciju društvene grupe, tako da društvena grupa podrazumeva sve pojedince koji se mogu okarakterisati kao pripadnici grupe, bez obzira da li ona formalno postoji, koja je karakteristična po tome što lica koja je čine imaju urođene osobine ili osobine koje pojedinac ne želi da menja, niti je umesno tražiti da ih promeni. U Predlogu zakona vidimo da u članu 2. i u članu 6. postoji razlikovanje poslednjeg osnova za davanje azila. U članu 2. stav 7. prihvaćen je jezik iz Ustava - "na osnovu pripadnosti nekoj grupi", a u članu 6. stav 1. iz Konvencije - "na osnovu pripadništva društvenoj grupi". Postavlja se pitanje šta je društvena grupa, kako se definiše pripadništvo nekoj grupi i šta je uopšte onaj ko je pisao Predlog ovog zakona hteo da kaže. Više je nego očigledno da predlagači zakona nisu ni svesni da ovakva praznina u zakonu može da dovede do neujednačene prakse i velikih poteškoća za ljude čiji su životi ugroženi i koji su tražioci azila. Ovakvim tumačenjem društvene grupe kakvo mi predlažemo omogućićemo da se sve kategorije koje sada dobijaju azil na osnovu pripadništva društvenoj grupi i kod nas mogu da traže utočište, a to su posebno žene žrtve porodičnog nasilja, seksualne manjine, manje verske zajednice i ostali koji su u sličnoj situaciji. Jedino će se na ovaj način istinski raditi na implementaciji međunarodnih obaveza preuzetih iz Konvencije. Drugi problem jeste što se u Predlogu zakona ne spominju nevladine organizacije koje se bave zaštitom ljudskih prava i prava tražioca azila. One su u zemljama u svetu i u regionu, poput Slovenije i Hrvatske, odigrale ključnu partnersku ulogu sa državnim organima nadležnim za kontrolu granica i davanja azila. Neophodno je od samog početka početi sa ovom saradnjom, jer će predstavnici civilnog sektora biti ključni partneri države kada se kancelarija UNHCR u Republici Srbiji zatvori. Obaveštenje tražioca azila o podacima nevladinih organizacija koje se bave pružanjem besplatne pravne pomoći osiguraće demokratsku i fer proceduru čitavog procesa. Tako da u članu 25. stav 2. treba dodati – pre podnošenja zahteva za azil stranac će se poučiti o njegovim pravima i obavezama, a posebno o pravu na boravak, besplatnog prevodioca, pravnu pomoć i pravo na pristup UNHCR-u ili nevladinoj organizaciji koja se bavi zaštitom ljudskih prava i prava lica koja traže azil. Sledeći problem sa kojim se suočavamo kada pogledamo ovaj predlog zakona jeste da postoji mogućnost da zbog tzv. ćutanja uprave lice ne dobije azil, tako da je potrebno uvesti posebnu odredbu koja predviđa da ukoliko kancelarija za azil ne donese odluku u roku propisanom Zakonom o opštem upravnom postupku, neće se primenjivati odredba člana 208. stav 2. Zakona o opštem upravnom postupku, već će se prvostepeni postupak nastaviti do donošenja pravosnažnog rešenja. Opšti režim ćutanja administracije koji predviđa član 208. stav 2. Zakona o opštem upravnom postupku ne sme se primenjivati na proceduru utvrđivanja izbegličkog statusa. Ovde se odlučuje o pitanjima koja nekada mogu značiti granicu između života i smrti. Zbog toga se nedonošenje rešenja ne može smatrati negativnom odlukom i tražilac azila ne sme snositi posledice moguće neažurnosti administracije. U članu 31. naslov treba promeniti tako da glasi - Razlozi za uskraćivanje utočišta, a ne azila. Takođe, u članu 31. u stavu 2. treba promeniti reč "azil" u "utočište": pravo na utočište neće se priznati licu koje uživa zaštitu ili pomoć neke od ustanova ili agencija UN, osim UNHCR-a. Isto se odnosi i na stav 3, u kome takođe treba promeniti reč "azil" u "utočište", a sve to treba zbog usklađivanja odredaba Predloga zakona o azilu sa Ustavom Republike Srbije, gde je uveden pojam "utočište", koji odgovara izbegličkom statusu, dok pojam "azil" obuhvata nešto drugo. Razlozi za uskraćivanje navedeni su u članu 31, odnose se na razloge za uskraćivanje izbegličke zaštite, odnosno utočišta po ustavnoj terminologiji. Koncept izbegličke zaštite je uži od koncepta zaštite ljudskih prava. Izbeglička zaštita, odnosno utočište podrazumeva viši standard prava. Zbog toga je i u Konvenciji o statusu izbeglica iz 1951. godine uvedeno pravilo da neki tu zaštitu ne zaslužuju, što je dosledno navedeno i u predloženom članu. Ove stvari nisam predlagao amandmanom, jer stekao sam utisak da sve ono što sam do sad predlagao amandmanom predlagači nisu ni čitali. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Milena Stanković, ispred poslaničkog kluba LDP. Izvolite, imate 20 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine Duliću, žao mi je što ministar nije ovde da čuje naše izlaganje, ali šta da se radi. Konvencija o statusu izbeglica UN kao svoj osnovni princip ima pravo na zaštitu od progona. Ovaj parlament je stavljajući na dnevni red zakon o azilu zapravo želeo da, to je bar stav LDP-a, stvori uslove da Srbija postane država u kojoj se, bez obzira na različitosti, poštuju ljudska prava i pruža zaštita ljudima koji u svojim zemljama ne žive životom dostojnim čoveka. Upravo je to bio razlog zašto je poslanički klub LDP doneo odluku da pruži podršku ovom zakonu. Republika Srbija je država ugovornica Konvencije UN o statusu izbeglica iz 1951. godine i dodatnog protokola koji ide uz ovu konvenciju iz 1967. godine, što nas obavezuje na implementaciju ovih ugovora u naš pravni sistem. Državna zajednica Srbija i Crna Gora, čiji je Srbija pravni sukcesor, prilikom prijema u Savet Evrope obavezala se da će doneti ovaj zakon i stvoriti uslove da se ovo zakonodavstvo implementira u našem pravnom sistemu. U tom smislu su odmah i učinjeni prvi koraci, tako da smo mi 2005. godine dobili jedan zakon koji je samo načelno regulisao ovu materiju, ali tada je dogovor bio da republike članice državne zajednice, znači Srbija i Crna Gora, svaka za sebe donesu zakone kojima će se ova materija konkretno regulisati, u smislu procedure za dobijanje azila, u smislu obima prava i obaveza azilanata. Praktično, dobili smo zakon, ali taj zakon nismo mogli da primenjujemo zato što je on bio takav, načelni i principski. Crna Gora je donela zakon o azilu pre godinu i po dana, Srbija ga donosi tek sada i mi mislimo da to nije dobro. Mislimo da ovaj zakon dobijamo sa zakašnjenjem, ali smatramo da je jako važno da ga dobijemo u ovom trenutku, ako ne pre. Ono što LDP želi da napomene ovom prilikom jeste da se na taj način, usvajanjem zakona, stvaraju samo formalni uslovi za implementaciju međunarodnog zakonodavstva koje se bavi problemom izbeglica, ali je mnogo važnije da se obezbedi materijalna potpora. Materijalna potpora za implementaciju ovog zakona se obezbeđuje iz budžeta. Nije dovoljno samo doneti zakon, nego je potrebno da se donesu i različiti podzakonski akti, potrebno je da se izgradi infrastruktura. Dobra stvar je da imamo centar za azilante koji je nedavno renoviran, doduše, sredstvima UNHCR, ali je to dobro. Ono što je jako važno, moramo da formiramo kompetentne organe, moramo da obučimo stručne kadrove koji će raditi u tim organima, moramo napraviti različite obrasce, stručne službe. I, ono što moramo da napomenemo ovom prilikom jeste da to puno košta. To znači da mi u budžetu Republike Srbije moramo da obezbedimo sredstva kojima ćemo omogućiti da ovaj zakon ne ostane mrtvo slovo na papiru, odnosno da on zaživi. Ako znamo kojim sredstvima u budžetu raspolažemo, ako znamo da je Republika Srbija zemlja u kojoj npr. penzioneri imaju prosečnu penziju u iznosu od 200 evra... To koliko smo mi siromašni ilustruje i situacija da, recimo, u Srbiji sada imamo epidemiju žutice, koja je inače bolest sirotinje, siromašnog sveta. To samo pokazuje koliko mi, zapravo, u našoj zemlji imamo mogućnosti da omogućimo našim građanima pristojan život; kako onda da pomognemo drugim ljudima koji su progonjeni u svojim zemljama? Informacije radi, Srbija je zemlja u koju dolazi mali broj ljudi. Dakle, mali broj ljudi u svetu Srbiju prepoznaje kao zemlju u kojoj mogu da nađu utočište i da se osećaju sigurno. S druge strane, Srbija je jedna od zemalja iz koje najveći broj ljudi želi da ode. Rađena je nedavno jedna anketa koja je pokazala da 70 procenata mladih ljudi svoju budućnost vidi van granica naše zemlje. To je poražavajuće i to je nešto što zabrinjava poslaničku grupu LDP. Dajući podršku ovom zakonu mi u stvari potvrđujemo ono što smo sebi postavili kao primarni cilj kada smo ušli u ovaj parlament, a to je da budemo konstruktivna opozicija. Mi smo svesni činjenice da ovaj zakon spada u kategoriju zakona koji moraju da budu doneti da bi se pregovori o pridruživanju Srbije EU nastavili. To su, uostalom, rekli i eksperti EU. Ovim potvrđujemo tu svoju proevropsku orijentaciju i želju da zaista Srbija bude deo EU što pre. Ono što takođe mi poslanici u ovom parlamentu moramo da radimo svakoga dana jeste da razvijamo duh tolerancije, koji u našoj državi, nažalost, ne postoji, da stvaramo takvu klimu da se svako ko dođe u naše društvo oseća ovde sigurno i željeno. Jer, znate, mi smo imali veliki priliv izbeglica u prethodnom periodu, i danas se o tome govorilo, i vrlo dobro znate kako su se ljudi u čije su gradove dolazile izbeglice ponašali prema njima. Njih su doživljavali kao ljude koji ih ugrožavaju, kao ljude koji žele da dobiju njihove poslove, njihova radna mesta i u svoj toj bedi u kojoj smo živeli krivili su te nesrećne ljude za sve to što im se dešavalo. Dakle, moramo da promovišemo duh tolerancije, moramo da se borimo protiv ksenofobije, koja je takođe jako izražena u našem društvu, i moramo da budemo svesni toga da odgovornost za to što je naše društvo takvo, ksenofobično, delom snosi upravo i ovaj parlament govoreći da su svi protiv nas, a da smo mi najbolji na svetu. To je ono što svakoga dana možemo da čujemo u ovom parlamentu. Moja uvažena koleginica gospođa Vesna Pešić juče je u diskusiji predočila da postoje u zakonu određene pravne praznine, tako da postoji potreba da se na ovom zakonu još radi. Poslanička grupa LDP smatra da posle donošenja ovog zakona mora da usledi donošenje niza podzakonskih akata koji će konkretnije rešiti određene nedoumice koje u vezi sa ovim zakonom postoje. Ovom prilikom bih kao manji propust istakla nepostojanje kriterijuma pod kojim nevladine organizacije mogu pružati pravnu pomoć podnosiocima zahteva. Mi svi vrlo dobro znamo da su nevladine organizacije, kada govorimo o položaju izbeglica i o poboljšavanju njihovog položaja u Srbiji, uložile velike napore, tako da je to nešto na šta bih skrenula pažnju, tim pre što ne postoji zakon o pravnoj pomoći, a svaka nedorečenost ostavlja veću mogućnost diskrecione ocene izvršne vlasti. Zakonski utvrđenim kriterijumima bi se nevladine organizacije stavile u isti položaj, jer bi se tako formirali jasni kriterijumi pod kojima one mogu da pružaju pravnu pomoć. Mi smatramo da ovaj nedostatak može da bude rešen podzakonskim aktima. Dakle, u želji da stvorimo Srbiju u kojoj se poštuju ljudska prava, da Srbija bude zemlja utočište u kojoj će se progonjeni osećati sigurno, da Srbija ne bude zemlja iz koje ljudi odlaze, već zemlja u koju ljudi dolaze, i da vrednosti u Srbiji bar malo, pa makar i formalno, približimo evropskim vrednostima, mi poslanici LDP-a ćemo podržati ovaj zakon. Hvala svima na pažnji.
Zahvaljujem. Zaključujem načelni pretres. Pre prelaska na sledeću tačku dnevnog reda, zahvaljujem se gospodi iz Ministarstva, određujem pauzu od 10 minuta da se narodni poslanici samo upoznaju sa stavom Vlade o amandmanima. Nastavljamo rad za 10 minuta. Hvala puno. [[Posle pauze – 16.30]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOZI ODLUKA O IZMENAMA ODLUKE O IZBORU ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE (predlagači Nada Kolundžija i Miloš Aligrudić, predsednici poslaničkih grupa DS i DSS - NS) Primili ste predloge odluka o izmenama Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koje su podneli predsednici poslaničkih grupa DS i DSS - NS - dr Vojislav Koštunica. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3. a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o predlozima odluka. Da li predlagači ovih odluka žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Da li neko od narodnih poslanika želi reč po ovoj tački dnevnog reda? (Ne.) Zaključujem jedinstveni pretres o predlozima odluka. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima ovih odluka. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O USTAVNOM SUDU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Nataša Jovanović, Veljko Kovačević, Zoran Krasić, Aleksandar Martinović, Momir Marković, Vjerica Radeta, Paja Momčilov, Goran Cvetanović, Sreto Perić, Nemanja Šarović, Jorgovanka Tabaković, Zdravko Topalović, Sulejman Spaho, Petar Jojić, Božidar Koprivica, Milovan Radovanović, Nikola Savić, Veroljub Arsić, Dejan Mirović, Marina Raguš, Elena Božić-Talijan, Amdžad Migati, zajedno Laslo Varga, Balint Pastor i Elvira Kovač, zajedno Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović, zajedno Milena Stanković, Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović, Milena Stanković, zajedno Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović, zajedno Milena Stankovići Nebojša Ranđelović, zajedno Nataša Mićić i Nebojša Ranđelović, Slobodan Maraš, Miletić Mihajlović, Rajko Baralić, Milisav Petronijević, Željko Vasiljević, Vidoje Jovanović i Ninoslav Dimitrijević. Narodni poslanik Žarko Obradović, pisanim putem, povukao je amandman na član 16, a narodni poslanici Slobodan Maraš, Nebojša Ranđelović i Milena Stanković amandmane koje su zajedno podneli na članove 45, 49. i 110. Predloga zakona. Primili ste mišljenje Vlade i izveštaj Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milena Stanković.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine Duliću, gospodine ministre, u članu 3. stav 5. se menja i glasi, po našem predlogu: ''Sudija ne može javno iznositi svoje mišljenje o pitanju koje je predmet ili može biti predmet spora pred Ustavnim sudom.'' Rešenje koje postoji u Predlogu zakona o Ustavnom sudu kaže da sudija ne može javno iznositi svoje mišljenje o pitanju koje je predmet spora pred Ustavnim sudom. Dakle, mi smo dodali: ''ili može biti predmet spora pred Ustavnim sudom''. Naš cilj je ovom prilikom bio, kada smo predlagali ovaj amandman, da tako obezbedimo nezavisnost rada Ustavnog suda i njegovo efikasno odlučivanje, jer bismo uvođenjem ove izmene zapravo sprečili mogućnost eventualnog pritiska na sudiju koji je prethodno obznanio svoj stav o nekom pravnom pitanju. Hvala.
Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? Da, narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovaj amandman nije loš, moram da vam kažem. Moguće je da je on obuhvaćen postojećim članom, ali da bismo obezbedili ceo kompleks nečega što se zove samostalnost i nezavisnost, onda moramo da suzbijemo sudije, portparole, naročito ministre pravde, da o tekućim predmetima ćute. Jezik za zube. Ne sme ministar ništa da komentariše o tekućim predmetima. On mora da ćuti, da guta knedle sam u svom kabinetu zato što mu se nešto ne sviđa. To se isto odnosi i na sudije Ustavnog suda. Znači, nema komentara. Ako sudija nije zadovoljan odlukom koju je donela većina sudija, on ima pravo da izdvoji svoje mišljenje. Eventualno, posle nekoliko godina, u svojim memoarima ili nekoj stručnoj literaturi, sudija može da obrazloži svoj stav, ali kada je tekući predmet, svi moraju da ćute; moraju i mediji da ćute, moraju da se uzdrže i neki ovde, da sa ove govornice ne komentarišu. Čak je zabranjeno da se komentariše i pravosnažna sudska odluka, jer pravosnažnost obavezuje. Gospodine ministre, vi sada zavodite neki red u sudovima. Ne kažem da je baš sve u redu u sudovima. Ima tamo puno brloga od 2001, naročito kad su dolazili advokatski pripravnici, sekretari zadruga. Sećate se, vi ovde čoveka pre podne izaberete za sudiju, posle podne ga izaberete za predsednika suda. Jedno dve ili tri godine jedva smo raspravili šta se sve dešavalo. Sećam se Valjeva, da ne pričam dalje. Žarko to bolje zna, on ima preciznu evidenciju gde su bile sve te brljotine po sudovima. Naš gospodin ministar se osilio. On će da kaže sudijama kako treba da rade. Usput, baš i nema nekog iskustva iz suda, ali je našao za shodno da diriguje. Lako mu je da diriguje zato što Vrhovni sud treba da preraste u nešto novo, zato što su nekom greškom u Ustavnom zakonu ubačena dva člana (ili jedan, nije bitno), gde sve sudije idu na ponovni izbor. Sada sudije moraju da se poprilično dobro kotiraju kod ministra, jer u ovoj raspodeli Demokratska stranka je dobila pravosuđe, tako da ministar komentariše pravosnažne sudske presude, ministar može da uslovi predsednika Vrhovnog suda, zato što kada se birao taj predsednik Vrhovnog suda ministar i njegova stranka su bili protiv tog kandidata. Taj kandidat, da bi opstao tamo, mora da se povinuje zahtevima ministra. Ministar gura neki zahtev za zaštitu zakonitosti, pa onda ne zna da protumači presudu po zahtevu za zaštitu zakonitosti. U zahtevu za zaštitu zakonitosti navedeno je sedam razloga. Vrhovni sud je razmatrao to. Jedan, i to ona tačka 11, oko obrazloženja, stavlja se na teret prvostepenom sudu. Tri razloga tužioca su odbačena, a tri razloga se tiču prvostepenog suda. Ali, to nije razlog da ministar demonstrira svoju silu. Na kome? Nad najboljim sudijom. Najbolji sudija u Nišu će da strada zbog ovog ministra, i to trudnica. Zbog Boška, znamo mi zbog čega. Sada će on da isteruje pravdu. Gospodine ministre, šta je sa mojim predmetom koji je zastareo u niškom Opštinskom sudu? Šta je sa predsednikom suda u to vreme i sa sudijom koji je sudio, i šta je sa sudijama Okružnog suda, koji su i te kako doprineli zastarelosti? Šta je, gospodine ministre, sa svim sudovima u Srbiji od 2001. godine naovamo, gde su zastareli predmeti u sudu? Da li hoćete da pokrenete postupak da se sve te sudije razreše? Hajde da krenemo hronološki i da vidimo šta je to zastarelo 2001. godine, kod kog sudije, pa kada raščistimo sa 2001. da pređemo na 2002, pa 2003, 2004, 2005, i da dođemo do 2007. godine. Čije vi interese sprovodite, gospodine Petroviću? Ko je vas ovlastio da komentarišete presudu? Na osnovu kog zakona? Kog člana? Ko je vama dao pravo da komentarišete? Da li znate šta će da se desi ako počnem ja na isti način kao i vi da radim i ja da komentarišem presude? Da li hoćete da ja počnem svakodnevno da komentarišem ovde presude ili da uzmem ovu novu, što još nije dostavljena, za ubistvo Zorana Đinđića? Da li hoćete da komentarišem te presude? Da vam svakodnevno izlazim i da čitam po dve stranice gde je sudija Nata pogrešila? Da se i ja pozovem na onaj član 368. stav 1. tačka 11)? I da obrazloženje ne odgovara zapisniku i šta je ko rekao. Ako hoćete, kažite, ja sam spreman. Ne samo ja, ima ih puno koji će da komentarišu sve presude. Da li hoćete da donesemo presude svih predmeta koje su zastarele ili da pozovem sa ove govornice sve advokate kojima su u sudskom postupku, u sudu, u kancelariji i u fioci sudije zastareli predmeti? Da li vi znate, gospodine Petroviću, od koga je dobio stan predsednik ovog veća koje je sudilo, Novica Peković? Od Dafine. Nije vam gadno? Kupio od Dafine. Da li znate da je bio tri puta u Vranju da urgira za taj predmet? Ne znate? Zar je moguće da od mene saznajete neke stvari? Od mene saznajete? Nije valjda da se u osnovi svega nalazi to što se Borisu Tadiću gadi Srpska pravoslavna crkva; kažu, napustila ga žena i morala da se zamonaši, pa sada se sveti SPC. Imali smo jednog sudiju koji je stalno komentarisao odluke Ustavnog suda, Slobodana Vučetića. Evo ga sada, i on komentariše nešto honorarno, ekspert, G17 plus, plus, plus. Stalno komentariše nešto. Kako bi bilo da sudija koji sudi u Ustavnom sudu, pre nego što izrazi svoj stav, da neko svoje mišljenje nekim medijima? Ima puno medija koji jure, evo, mene neko sreo juče pa me pitao za nešto i ja sam rekao, pravosnažna je presuda, koliko mi se čini, nije, i ne bih imao šta da komentarišem, a i da je pravosnažna ne bih je komentarisao. Uvek hoću da komentarišem šta dolazi sa strane i šta napada sud i šta izjeda sud. To hoću da komentarišem. Žao mu je što nema dokaza, inače bi on mnogo više osudio i težom kaznom osudio. Sećate se ovog Mrdaka? Niko ga nije branio ovde kada nije prošao za tužioca, sećate se, niko nije hteo da ga brani, čak ni ovi iz DSS-a koji su ga predložili, a to je bilo pre tri godine. Nije mu smetalo da se prihvati nečasnog posla kod Vukčevića. Da li znate, gospodine Petroviću, da imate tužioca za ratne zločine koji je nezakonito izabran? Izabran je na osnovu zakona za koji je kasnije utvrđeno da je neustavan. Da li je tako, gospodine Batiću? Ustavni sud je rekao da su one odredbe neustavne. Kako nezakonito izabrani tužilac može da vuče legitimne i legalne poteze? Može, ako ispred i iza njega stoji Karla del Ponte. Ova tri dana su tamo u Hagu, on i ovaj Mrdak. Sutra i prekosutra saslušavaju ljude, prete, oni silnici. Mnogo ste se osilili nešto. Vi ste silnici bez pokrića. Na čemu zasnivate svoju silu? Na kojoj argumentaciji? Na kojim instrumentima? Na kojim polugama? Imate samo jaku volju i ništa više. Ta volja vam se kruni od 2001. godine naovamo. Da li se sećate, 2001. godine niste hteli ni sa kim da razgovarate, a 2003. godine, za vreme vanrednog stanja, ovde sam vas ladio da ne umrete od straha i muke. Sve se opustilo, aman ljudi. Da li vi mislite da neko može celog života da pravi greške na račun iluzija i imaginarnih razmišljanja? Ne može. Gospodine Petroviću, kažite kako mislite da radite kao ministar. Ako budete još jedanput komentarisali ili budete vodili progon, kao što ste počeli već, negde se neki predsednik suda za čas suspenduje. Zašto? Zato što je njegova tetka simpatizer SRS, a bio je da popije kafu kod tetke i svake 16. godine je kod tetke. To je kriterijum koji oni primenjuju. Koštunica je sve to dozvolio. On kaže, ja držim to pod kontrolom; imam ove bezbednosne, imam policiju, neće oni ništa da naprave. Ne zna on kakvi su oni. Opet će oni njega da izbacuju iz Skupštine, kako ja vidim. Amandman nije loš, malo pomaže da se shvati koja je prava uloga sudija Ustavnog suda, a nadam se da će još neki amandman da se usvoji, gospodine Petroviću, jer malo ste amandmana usvojili.
Hvala. Reč ima ministar pravde gospodin Dušan Petrović. Izvolite.
Naravno da je jedno od najvažnijih pitanja u ovom zakonu pitanje nezavisnosti Ustavnog suda i uspostavljanje instrumenata i instituta da bi ta nezavisnost bila stvarna i da bi bila što jača. Potpuno delim mišljenje koje je izneto u pogledu ove zakonske odredbe da je namera predlagača bila takva. Ono što je problem sa stanovišta predlagača zakona i sa mog stanovišta, kao zastupnika Vlade ovde danas, jeste što ovakva odredba, nažalost, nije dovoljno određena i stvorila bi velike probleme u primeni. Sa ovako izmenjenim članom otvara se mogućnost vrlo različitih tumačenja šta bi to sve moglo da bude predmet ocene ustavnosti i zakonitosti. To je, dakle, razlog zbog čega Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Što se tiče ovog o čemu je gospodin Krasić govorio, dakle, nisam komentarisao pravosnažne sudske odluke, niti ću to činiti ubuduće. Ministar pravde, po našem Zakonu o ministarstvima, po Ustavu, po Zakonu o sudovima, po Zakonu o sudijama, ima obavezu da vrši nadzor u jednom vrlo jasno definisanom opsegu. Dakle, dužan sam da se staram o tome da li nosioci pravosudnih funkcija savesno obavljaju svoju dužnost. Bavim se poslom koji mi je zakonom i Ustavom poveren. Mogu da kažem ovde da svaki slučaj gde budem utvrdio da nije postojalo dovoljno savesnosti u radu nosilaca pravosudnih funkcija, i to jedino na način koji zakon propisuje, a to je tako što Ministarstvo pravde obavi uvid u sve spise i u sve ono što je dopušteno da bude kontrolisano od strane Ministarstva pravde... Dakle, kada posle takvih nadzornih procedura, koje su propisane zakonom i predviđene Ustavom i koje ne vređaju niti diraju nezavisnost pravosuđa, budem utvrdio da postoji nesavesnost i smatram da treba da bude razrešen nosilac pravosudne funkcije, tražiću da to bude učinjeno od strane onog ko je Ustavom i zakonom za to nadležan. Nadležno je Veliko personalno veće Vrhovnog suda, koje utvrđuje da li postoje ili ne postoje razlozi za razrešenje, da li postoji ili ne postoji odgovornost sudija, tužilaca, zamenika tužilaca. Ukoliko Veliko personalno veće u nekom od ovih slučajeva bude pronašlo da postoje razlozi za razrešenje, ono će doneti takvu odluku, pa će tu odluku uputiti Narodnoj skupštini Republike Srbije da se o njoj raspravlja i da ovde bude doneta konačna odluka. Učinio sam to u dva slučaja. U jednom slučaju sam tražio razrešenje troje sudija, odnosno, da budem precizan, dvoje sudija Opštinskog suda u Novom Sadu i jednog sudije Okružnog suda u Novom Sadu koji su postupali u jednom predmetu koji je zastareo, i takođe, predsednika tog suda. Tražio sam razrešenje trojice sudija Vrhovnog suda. Veliko personalno veće će doneti odluku i kada ta odluka bude saopštena, ja ću, kao i vi, saznati kako je odlučilo. Tražio sam, isto tako, u jednom slučaju koji je... Odnosno, za dva slučaja, a jedan sudija je u pitanju, niškog suda, zbog toga što je nadzor Ministarstva pravde utvrdio da postupak nije vođen savesno, da je, prema tom nalazu, usled te nesavesnosti nastupila zastarelost. Bez ikakve želje, volje i prava da se mešam u suštinu presuda, jer to niti sam činio, niti ću činiti, niti imam pravo da činim, tamo gde postoji nesavesnost, koja se sastoji u nedovoljnom broju zakazanih pretresa, u nedonošenju odluka iako su za to prema nalazima nadzornih organa Ministarstva pravde postojali uslovi, dužan sam da učinim ono što radim. Ja ne donosim odluku, već samo tražim da ta odluka bude doneta. Gospodin Krasić to zna, pretpostavljam da zna i veliki broj poslanika ovde. U suštinu sudskih predmeta, pravosnažnih i nepravosnažnih, u ovoj zemlji ima pravo da se meša samo Nadzorni odbor Vrhovnog suda Srbije, a u redovnim postupcima, po redovnim pravnim lekovima, u odluke prvostepenih sudova mogu da se po žalbama mešaju drugostepeni sudovi, po vanrednim pravnim lekovima - Vrhovni sud. To je tako i za to ću se boriti. Svi zajedno smo izglasali novi Ustav i po tom Ustavu, a za to je glasao i gospodin Krasić, ustanovljen je Vrhovni kasacioni sud i ustanovljeni su apelacioni sudovi. Uveren sam da ćemo vrlo brzo svi zajedno biti u prilici da o tim zakonima raspravljamo, o zakonu koji treba da konstituiše visoki savet sudstva, državno veće tužilaca, zakon, novi, o sudijama, zakon o sudovima, i da ćemo svi zajedno u ovom parlamentu vrlo brzo doneti potrebne opšte pravne akte kojima će biti konstituisan pravosudni sistem u Srbiji u skladu sa novim Ustavom Republike Srbije.
Zahvaljujem ministru Dušanu Petroviću. Repliku je tražio narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodin Petrović je izneo lepu priču, koja potpuno odudara od istine. Gospodine Petroviću, imam presudu Vrhovnog suda po zahtevu zaštite zakonitosti. Zastarelost je nastupila u Opštinskom sudu u Vranju, a ne u Nišu, i vi to dobro znate. Prva stvar. Druga stvar, gospodine Petroviću, vaša vrsta nadzora iz Ministarstva lokalizovana je samo na nešto što se zove sudska uprava i ne može dalje da ide; da li je predmet lepo zaveden, da li su pretresi, ročišta zakazivani u skladu sa zakonom, i tu je kraj. Ali, to nije konstatovano ovde, gospodine Petroviću. Nije konstatovano. Predmet je upravo zbog tih nedostataka koje ste vi naveli preseljen iz Vranja u Niš i dodeljen najboljem sudiji da najbolje odluči, u skladu sa zakonom, ali vi niste zadovoljni. Nema Boška Ristića... Jer, ta gospođa sudija njega je ujela u jednom predmetu i on se sad sveti celom niškom sudstvu. On je vas zloupotrebio, a onda ste vi to sve okrenuli pa digli na talambase, "Blic" - serija članaka. I, to je konstatovano kao povreda, i okrivljenog i oštećenog. Je l' imate vi presudu? Je l' vam piše u presudi koja povreda kog člana, koju su mediji napravili, greška u presudi. Eto, sad ministar zna da je greška u presudi. (Dušan Petrović, sa mesta: Grešite.) Ja grešim? Kad sam ja pogrešio, gospodine Petroviću? Kad sam ja to pogrešio, gospodine Petroviću, objasnite molim vas. Jedno je nadzorni odbor, koji je formirao Zoran Stojković, naravno, u skladu sa zakonom, kada DSS nije znao kako da se zaustave primedbe građana zbog neefikasnosti suda, zbog nezakazivanja ročišta, zbog falš odluka i tako dalje. Ovde je izmišljen Nadzorni odbor Vrhovnog suda, pa je dat jedan sudija, jadnik, koji treba sa milionima predmeta da izađe na kraj. A nadzor koji je u Ministarstvu zasniva se samo na kontroli sudske uprave. Gospodine Petroviću, jeste li bili u Nišu, u kasnim satima, u šest sati uveče, što niste uzeli moj predmet koji je zastareo? Vi to znate, pošto kontrolišete sudsku upravu, zašto mene pitate kad. Poslali ste vaše čauše iz Ministarstva u pet sati uveče, do sedam, i došli, uzeli tačno određeni predmet. Zašto moj predmet niste uzeli, pa da vidimo koji sudija je omogućio da zastari moj krivični predmet protiv novinara? Ja više ne tužim novinare. Zašto? DS ih čuva. Kako? Zastari predmet, neću više da se brukam, neću više nikog da tužim. Moji predmeti su svi zastareli. Moj predmet je, recimo, bio pre toga; što taj predmet niste uzeli, pa da pitate sudiju kako je zastareo predmet, koliko je držan u Okružnom sudu, šta je radio predsednik Okružnog suda, to je ona penzionerka Boškova, koliko je držano u Opštinskom sudu, to je ona pijanica Boškova? Što to niste raspravili kada ste toliko objektivni?
Zahvaljujem, gospodine Krasiću. Reč ima ministar pravde u Vladi Republike Srbije gospodin Dušan Petrović.
Gospodine Krasiću, očigledno da imamo nesporazum o činjenicama. Ovde ste pokazali, pretpostavljam, odluku Vrhovnog suda Srbije koja je doneta po Zakonu o zaštiti zakonitosti koji je podneo republički tužilac gospodin Radovanović. Po zakonu je on za to ovlašćen. Ta odluka se odnosi na jednu ili dve, ne znam tačno ni koliko odluka u slučaju Pahomije, i te odluke su pravosnažno presuđene i tu ste vi potpuno u pravu. Niti sam rekao reč, niti ću reći reč o toj stvari. Nadzor Ministarstva pravde se bavio sa druga dva predmeta, gde je takođe vladika Pahomije okrivljeni. Ta druga dva predmeta su zastarela. Time se bavilo odeljenje Ministarstva pravde koje je izvršilo nadzor. Dakle, po zakonu Ministarstvo pravde utvrđuje da li je povređen sudski poslovnik ili ne. Ukoliko se ročišta u krivičnim, građanskim stvarima, dakle u parničnom postupku, vanparničnom, izvršnom itd, da vas ne opterećujem tim, ne zakazuju dovoljno čestoili ukoliko postoje bilo kakve druge činjenice koje ukazuju na povredu sudskog poslovnika, ukoliko iz toga proizađu posledice za građane Srbije koji imaju pravo da dobiju adekvatnu sudsku zaštitu, onda može da se desi da postoji sumnja da su se stekli uslovi za utvrđivanje odgovornosti sudija, tužilaca ili zamenika tužilaca. Dakle, gospodine Krasiću, ni najmanje, niti u bilo kom obliku, ovo o čemu vi govorite nije bilo predmet sudskog nadzora, niti to može da bude. Da li će se time baviti Nadzorni odbor Vrhovnog suda ili se neće baviti, ja ne znam, niti mogu da znam, niti koga pitam, niti je to moj posao, ali evo, ovde ću vam reći još jednom, tražio sam da se utvrdi koliko je zastarelih predmeta od 1. januara 2002. godine do 1. jula 2007. godine, jer sam tada izdao nalog da se to uradi. Morao sam da nađem neki trenutak u vremenu. Mislio sam da je pet godina relevantno vreme. Sad mislim da sam pogrešio, trebalo je, zbog ovih vaših predmeta, da tražim od 1. januara 2001. godine, ali dobro, tražiću i to da se utvrdi. U ovoj zemlji je oko 4000 krivičnih predmeta zastarelo u ovom periodu. To je sramota za jednu državu, to je sramota države Srbije, sramota za svakog ko se bavi javnim poslom, i to je nedopustivo. To sam rekao, to kažem sad, to je moj stav i protiv toga ću se boriti. Mogu da imam podršku i mogu da imam protivnike. Spreman sam da sa protivnicima razgovaram argumentovano, ali je nedopustivo da u jednoj civilizovanoj zemlji, u zemlji koja ima državnu tradiciju, ima pravnu tradiciju, pravosudnu tradiciju, ovoliki broj krivičnih predmeta zastari, nedopustivo je jer je to rušenje interesa građana ove zemlje. Dakle, i tu ste potpuno u pravu, gospodine Krasiću, imam nameru da se, u okviru svojih nadležnosti koje su utvrđene Ustavom i zakonom, borim protiv ovoga. Pozivam sve vas, jer verujem da je to naš zajednički interes, da u toj borbi učestvujemo, jer mi možemo i moramo da imamo efikasnije pravosuđe nego što ga imamo danas. Hvala.
Zahvaljujem ministru Petroviću. Repliku je ponovo tražio narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite, Zorane.
Sada javnost može najbolje da shvati ko govori istinu, a ko ne govori istinu. Gospodine Petroviću, zahtev za zaštitu zakonitosti nije podneo Slobodan Radovanović, podnela je njegov zamenik Gordana Stojanović-Milošević. U zahtevu za zaštitu zakonitosti na 20 mesta nije znala da napiše - Opštinski sud u Vranju, nego - u Valjevu. Odluka je bila pravosnažna prošle godine. Aprila ove godine, kada su došli na vlast, napravili su zahtev za zaštitu zakonitosti, a podneli ga 17. septembra. Za 12. oktobar su zakazali sednicu, a jedanaestog je odluku izdiktirala RTV Bosne i Hercegovine. Gospodine Petroviću, siguran sam da kad ste čitali nije bilo teško da se shvati. Po odluci Vrhovnog suda, aprila 2005. godine je preseljen predmet; bio je na Odboru za pravosuđe, je l' tako, gospodine Obradoviću, jer je bio veliki spor, zato što su mediji presudili već. Ta dva predmeta o kojima vi pričate u Vranju su zastarela, a ne u Nišu.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Zoranu Krasiću. Po amandmanu reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, pa potom narodni poslanik Vladan Batić, pa narodni poslanik Petar Cvetković.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je amandman koji je predložen dobar i da bi trebalo ponovo razmisliti i prihvatiti ovaj amandman, bez obzira na to što može da izgleda da je nedefinisan i da definicija "ili može biti predmet spora pred Ustavnim sudom" naoko govori da manje-više ne možete da odredite šta može biti spor pred Ustavnim sudom. Međutim, ako uzmete Ustav, onda vam je potpuno jasno da je Ustavom određena nadležnost Ustavnog suda i kad se kaže "ili može biti predmet spora pred Ustavnim sudom" misli se na ono što je Ustavom određeno. Zbog čega ovo treba prihvatiti? Zato što je praksa da mišljenje sudija Ustavnog suda nije više stručno mišljenje, nego političko mišljenje, nego zloupotreba sudija koji su došli na mesto sudije Ustavnog suda iz političkih razloga, političkom trgovinom itd. i izvršavaju naloge onih koji su ih tamo postavili. Nažalost, mi vam ovo govorimo zbog prakse, zbog onoga što nam se dešavalo. Uopšte ne sumnjam unapred u nameru i ne mogu da kažem da ste vi unapred želeli da Ustavni sud bude zavisan. Verujem da ste želeli da bude nezavisan, ali sve što ste uradili, između ostalog, to je rasprava u Skupštini Srbije već pokazala, na osnovu predloga predsednika Republike Srbije, predsednika Skupštine, tek čekamo da vidimo kako ćete da glasate o predloženim kandidatima koje je predložila Skupština, govori da ćemo mi dobiti zavisan sud, sud koji će zavisiti od onih koji su ih predložili. To je problem. Setite se samo bivšeg predsednika Ustavnog suda. On se nije skidao sa televizije, novina, tumačeći sve i svašta. On je sudija koji je zakazao sednicu i suspendovao Zakon o pomoći porodicama haških optuženika, a on nije ni stupio na snagu. To su stvari koje navode i SRS da vi preispitate, eventualno, da se usvoji ovaj amandman, jer je Ustavom precizirano šta može biti predmet Ustavnog suda i onda sudije Ustavnog suda o tome nemaju pravo da se izjašnjavaju. Oni nisu političke ličnosti. Nisu arbitri u javnom životu da određuju. Pazite, nadležnost Ustavnog suda - Ustavni sud odlučuje o zabrani rada političke stranke, sindikalnih organizacija itd. Povede se kampanja, eventualno, o zabrani neke političke stranke; da bi se našlo uporište konsultuju se sudije Ustavnog suda i oni počinju da komentarišu. Iz kojih razloga? Čak i teoretskih razloga. Ali, na neki način mogu da se već određuju ili usklađuju sa mišljenjima onih koji ih već navode da bi trebalo da donesu neku odluku ukoliko se taj predmet pojavi pred Ustavnim sudom. Zbog čega to? Zato da bi se formiralo javno mnjenje. To vam je poznato. Znači, idete prvo da formirate javno mnjenje, kreće kampanja u medijima, onda se ona dopunjuje mišljenjima sudija, raznoraznih eksperata, kako je već uobičajeno, završava se mišljenjem sudija Ustavnog suda koji to komentarišu, onda se predlaže, odnosno šalje se predmet u Ustavni sud i već sudije imaju formirano mišljenje o tome. Zato bi trebalo usvojiti ovaj amandman i zabraniti sudijama da se izjašnjavaju o predmetima koji mogu biti pred Ustavnim sudom, jer Ustav određuje šta sve može da bude.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Cvetković. Izvolite, gospodine Batiću.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da je amandman veoma dobro argumentovan, već je dovoljno reči rečeno o sadržaju amandmana i ne vidim razlog zašto jedan racionalan, celishodan amandman nije prihvaćen. Samo par amandmana je prihvaćeno, tamo gde je Vlada trebalo kapom i šakom da prihvati dobru nameru poslanika, od kojih su mnogi veći pravni eksperti od onih koji su pisali ovaj jako loš tekst zakona o Ustavnom sudu. Međutim, taj inat koji preovladava u svima očito je uzeo danak i ovde kada je reč o zakonu o Ustavnom sudu. Gospodine predsedavajući, niste me razumeli, javio sam se po Poslovniku, ali svejedno, imamo još sedam-osam minuta pa ću iskoristiti ovo vreme, jer je maločas ministar pomenuo argumente koji ga rukovode pri podnošenju predloga, inicijativa za razrešenje pojedinih sudija. Hvala bogu da u današnje vreme ministar ima to ovlašćenje. Kada sam po nekadašnjem zakonu, kao tadašnji ministar pravde u onoj prvoj Vladi Zorana Đinđića 2001. godine, imao samo mogućnost pokretanja inicijative, tada je bilo drvlje i kamenje da je to mešanje u rad nezavisnog pravosuđa, pa je moja inicijativa za razrešenje oko 220 sudija, koji su učestvovali u izbornim krađama, u montiranim političkim procesima, u korupcionaškim aferama ili čiji rezultati rada su bili tragično loši, naravno, brže-bolje odbačena. Ali, pošto je ministar pomenuo da se mora voditi računa, između ostalog, i o povredi interesa građana Srbije, evo, gospodine ministre, jedne presude Vrhovnog suda koja flagrantno utiče na kršenje interesa građana Srbije. Posledice jedne ovakve presude su da su osnovne životne namirnice u Srbiji najskuplje u jugoistočnoj Evropi. Sad ćete postaviti pitanje - kakve veze imaju životne namirnice sa ovom presudom? Imaju, jer ova presuda legalizuje monopol u Srbiji, a pošto je legalizovan monopol u Srbiji, onda su i životne namirnice u Srbiji, za koju se nekad pričalo da može da hrani pola Evrope, najskuplje u ovom delu Evrope. O čemu se ovde radi, gospodine ministre? Komisija za zaštitu konkurencije donela je rešenje o zabrani koncentracije „Primera C“ i „C marketa“, da bi sprečila stvaranje monopola. Kompanija „Delta“ podnosi tužbu Vrhovnom sudu i pokreće upravni spor. To je, samo po sebi, normalno. Ali, nije normalno, gospodine ministre, ono što je uradio, na našu sramotu, Pravni fakultet u Beogradu. Postupajući po zahtevu, ne znam da li ste to u svojoj praksi videli, kompanije „Delta“, Pravni fakultet izradio je studiju o pravnim aspektima. Dakle, Pravni fakultet u Beogradu... Znam, gospodo iz vladajuće koalicije, ovo vas ne interesuje, jer ste juče izglasali da nije bilo pritisaka na Komisiju za zaštitu konkurencije, a predsednica Komisije samo što nije plakala i kukala naglas. Dobro, ne morate ni da slušate. Mogli ste možda nešto više da naučite, ali očito, neko oseća zadovoljstvo i u neznanju. Dakle, Pravni fakultet obavlja pravničko veštačenje. Znate da postoji jedan sudija kome su se svi smejali, poznati, a čak i sada advokat, koji je svojevremeno kao istražni sudija naložio pravničko veštačenje. Dakle, Pravni fakultet, na našu bruku i sramotu, nas koji smo diplomirali, magistrirali i doktorirali na tom fakultetu, na zahtev jedne firme pravi studiju. To bi bilo moguće da se ne koristi u sudskom postupku, ali se Pravni fakultet ovde bavi, i vređa Komisiju za zaštitu konkurencije, bavi se predmetom, a to nije uradio sud, tražeći da se veštači, čak i tako potpuno virtuelno pravničko veštačenje, nego jedna privatna firma. Žao mi je i stid me je što su neki naši saborci za evropsku i demokratsku Srbiju i neke naše bivše kolege potpisali ovu studiju, ali dolazimo do onoga što je tema za vas, gospodine ministre. Tu studiju, koja nije ni dostavljena u službu u kojoj se pokreće upravni spor, drugoj strani, u ovom slučaju tuženoj Komisiji za zaštitu konkurencije, valorizovao je Vrhovni sud. Vrhovni sud u svojoj presudi uvažava tužbu, a krunski argument je pravničko tumačenje Pravnog fakulteta. Sada zamislite u kakvoj zemlji mi živimo, kada sudije Vrhovnog suda urade ovako nešto. Nema tu ni suda, ni prava, ni pravde, ali zato ima monopola i zato ima povrede najvitalnijih i najegzistencijalnijih interesa građana ove zemlje. Ja vas zato, gospodine ministre, molim da razmislite može li se protiv takvih koji postupaju po naručenim presudama pokrenuti postupak za razrešenje. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vladanu Batiću. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, molim poslanike za malo tišine, zatim narodni poslanik dr Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, i pored dobacivanja, gospodine ministre, ograničiću se na predloženi amandman na član 3, stav 5. U Predlogu zakona je predviđeno da sudija ne može javno iznositi svoje mišljenje u pitanju koje je predmet, a amandmanom se dodaje - ili može biti predmet spora pred Ustavnim sudom. Ovaj amandman ne da ne treba prihvatiti, nego je izuzetno opasno ako dođe do njegovog usvajanja. Upravo, suština cele funkcije Ustavnog suda i celog zakona se dovodi do apsurda. Evo zašto: upravo zato što se (i tu je ispravno stanovište Vlade) unapred ne može znati koja će pravna situacija ili koje će pitanje biti predmet spora pred Ustavnim sudom. Kao što znate, spor pred Ustavnim sudom se pokreće aktom koji može podneti lice koje smatra da mu je neko pravo povređeno; može pokrenuti spor, a može i ne pokrenuti. Kako će sudija u svom javnom nastupu znati i koji je to organ koji će proceniti da li eventualno neka pravna situacija ili stav može biti predmet spora? Potencijalno, bilo koja pravna situacija može biti predmet rasprave pred Ustavnim sudom. Time se i sudije Ustavnog suda stavljaju u izuzetno težak položaj. Usvajanje ovog amandmana praktično bi dovelo sudije Ustavnog suda u položaj da ne smeju nikakve javne izjave da daju, ni o čemu. Bolje zabraniti javne istupe, ali onda kažite to i dajte takav amandman koji bi glasio – sudiji Ustavnog suda se zabranjuje javni nastup. Stoga, s obzirom na to da je ipak bilo mnogo više diskusije o drugom, a ne o amandmanu, ja sam nastojao da vrlo kratko kažem da iz ovih razloga, što je i mišljenje Vlade, nikako ne treba prihvati ovaj amandman. Hvala vam.
Zahvaljujem Petru Cvetkoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, gospodine Obradoviću.
Gospodine predsedavajući, moram reći da poslanička grupa SPS smatra da ovaj amandman ima smisla. Ima smisla zato što smo ono što jesmo, država čuda. Da nismo doživeli (i preživeli, hvala bogu) ovo što se dešavalo od 2001. godine, mi poslanici SPS-a rekli bismo da ovakav amandman ne bi trebalo prihvatiti i da možda nema smisla. Nažalost, sve što smo doživeli od 2001. godine pa naovamo pokazuje da ovaj amandman ima smisla. Razumemo predlagača i podržavamo amandman, jer se pokazalo sijaset puta da kada god je neko od lica koja su imala nameru da podnesu žalbu Ustavnom sudu to najavio, odmah se dešavalo da isto veče u centralnom dnevniku sudija Ustavnog suda kaže – e, ne može, to je to i tako i tako. Dešavalo se da sudije Ustavnog suda komentarišu odluke o mandatima poslanika mesecima pre nego što... Ma kakvi mesecima, godinu i četiri meseca je trajala, čini mi se, ta priča o mandatu narodnih poslanika i o tome da li je narodni poslanik vlasnik mandata ili to pravo pripada poslaničkoj grupi, odnosno političkoj stranci sa čije liste je poslanik izabran. Dešavalo se po ko zna koliko puta da sudije Ustavnog suda izađu da daju svoje komentare, naravno u razgovorima jedan na jedan, gde samo on priča a drugi slušaju, i gde niko ne može oponirati tom stavu. A, centralna televizija ima svoju ulogu, ne zove se slučajno nacionalna, i tada se u javnosti stvara određena vrsta javnog mnjenja. Videli smo da su neke sudije zloupotrebile položaj sudije Ustavnog suda i tumačile stavove ili predmete kako je odgovaralo interesima stranke. To je bila praksa rada Ustavnog suda. Pošto Ustav Republike Srbije utvrđuje šta može biti predmet Ustavnog suda... Pa naravno da neće komentarisati nešto, odnosno da on može komentarisati ono što nema veze sa Ustavnim sudom, ovde je poenta da se ne javlja pre nego što Ustavni sud o tome bude raspravljao, a i praksa je pokazala da ima svega, i da jednostavno ne bude u situaciji da bude tumač predmeta, odnosno tumač unapred sudske odluke. Mislim da su kolege narodni poslanici koji su govorili u prilog tome da treba prihvatiti ovaj amandman i pomenuli nekoliko slučajeva. Mislim da nema potrebe da ja to ističem, ali vam kažem još jednom, ono što smo videli u ovim godinama demokratije uverilo nas je da su pojedine sudije radile, nažalost, nečasno svoj posao i stavile se u službu određene politike. Dakle, i pre podnošenja, pre nego što je predmet bio u raspravi pred Ustavnim sudom, u toku rada Ustavnog suda, a da ne pričam posle, ne samo da su davali komentare, nego su bili tumači stavova političke većine, vezano za predmet pred Ustavnim sudom. Da li se ovakvim rešenjem u Ustavu može stati na put tome? Nadam se, ali videćemo kako će to u praksi izgledati. Poučeni onim lošim što je bilo, a nažalost, neubeđeni da tako nešto ne može da se desi, mi mislimo da ovaj amandman ima smisla.
Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Vladan Batić, a zatim narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, vrlo ću kratko, propustio sam malopre, kada sam se javio za reč, ovaj član 200. Postavio sam pitanje pre nekoliko dana, nije u vašoj direktnoj nadležnosti, ali jeste vezano i za temu i za ovaj amandman. Tiče se pitanja da li je tačno da bivši predsednik Ustavnog suda i dalje prima platu predsednika Ustavnog suda od skoro 230.000 dinara, u vreme kada zaposleni u pravosuđu štrajkuju zbog bednih i mizernih plata. Znači, ništa ne tvrdim, samo pitam da li je to tačno ili nije, a vezano je i za ovaj amandman, jer je bivši predsednik Ustavnog suda, i dok je bio predsednik i sada, neprestano komentarisao sve što se može komentarisati. Možda ovi naknadni komentari idu u nekakav naknadni staž, zbog čega i dalje prima naknadno tu astronomsku platu od 230.000 dinara. Da nije tužno, bilo bi smešno. Druga stvar, gospodine ministre, neće biti razrešen nijedan od sudija čije ste razrešenje predložili. Evo, ja vam sad unapred dajem tu informaciju. Jer, lažna solidarnost na nivou suda, pogotovu na nivou Vrhovnog suda, uticaće na to da će reći - ne može se razrešiti sudija koji je čak i napravio grešku u pojedinačnom predmetu ili u pojedinačnom slučaju, to treba da bude serija grešaka u više predmeta i više situacija. Sve će se završiti opomenom. Živi bili, pa videli. Gospodine ministre, takva će biti odluka Velikog personalnog veća, ali moj apel je da se brzo krene u reizbor sudija u Srbiji, jer je to jedini način da se odvoji žito od kukolja, a vezano je i za ono što sam prethodno izneo za ovom govornicom. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, takođe po Poslovniku.
Javljam se na osnovu člana 101. i komentarišem mišljenje Vlade Republike Srbije zašto ne može da prihvati ovaj amandman. Vlada kaže – amandman se ne prihvata iz razloga što Ustavni sud odlučuje u vezi sa predmetom spora tek nakon pokretanja postupka, tako da sudija Ustavnog suda ne može znati unapred šta sve može biti predmet spora pred Ustavnim sudom, pa smo zato mišljenja da predloženi amandman ne treba prihvatiti. Ovo obrazloženje, u najmanju ruku, vređa inteligenciju svih pismenih ljudi u ovoj zemlji, a pogotovo pravnika. Ovo jednostavno nije tačno, jer članom 167. Ustava Republike Srbije tačno su određene nadležnosti Ustavnog suda i sudije Ustavnog suda tačno znaju šta može biti predmet spora pred Ustavnim sudom i svaka od ovih nadležnosti... Kroz Ustav ili kroz zakone usklađene sa Ustavom (još nisu neki, ali biće valjda) tačno se određuje rok u kojem se pred Ustavnim sudom pokreće odgovarajući postupak. To je taj rok u kojem sudija Ustavnog suda ne može i ne sme da komentariše. Mi smo imali ovih dana vrlo aktuelnu situaciju - raspisivanje izbora u Beogradu. Dakle, da smo imali Ustavni sud, mi bismo podneli Ustavnom sudu odavno zahtev za preispitivanje odluke predsednika parlamenta Olivera Dulića zašto nije raspisao izbore u gradu Beogradu, a bio je u obavezi. To je bila jedna situacija koju iznosim kao primer gde bi svaki sudija Ustavnog suda, da smo imali Ustavni sud, znao da će to biti tema na Ustavnom sudu i da o tome ne bi smeo da govori. Pravna praksa, na neki način, tiče se upravo odluka Ustavnog suda. Ono što presudi Ustavni sud obavezuje svakoga i to postaje na izvestan način pravna praksa. Dakle, nema potrebe... Neko je ovde rekao - sudije Ustavnog suda ne smeju ništa da komentarišu. Faktički i ne, nemaju oni šta da komentarišu. Oni dobiju zahtev, reše po zahtevu. Odluka Ustavnog suda se objavljuje, objavljuje se i obrazloženje i nema oni sada nama šta da pričaju zašto su odlučili baš ovako, a nisu ovako, čak ni nakon donete odluke, a kamoli pre toga. Kada sam se već javila, gospodine ministre, evo za vas jednog pitanja, pošto ste rekli da ste podneli zahtev za razrešenje dvoje sudija ili troje-četvoro sudija u dva predmeta, zbog nesavesnog rada. Ja vas pitam, da li možete da se zakunete da su to jedina dva predmeta u našem pravosuđu gde su sudije nesavesno postupale? Ako jesu, podržavamo vas u takvoj odluci. Ako nisu, ako nećete sada, jednog dana ćete morati da objasnite zašto baš ta dva predmeta.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, takođe po Poslovniku. Da li je to ono što smo se dogovorili? Dakle, dogovorili smo se da poslanička pitanja idu na kraju.
Zamolio bih ministra da nam objasni jednu stvar. U poslednjem stavu člana 3. piše, govorim o Predlogu zakona koji vi sada ovde zastupate: "Sudija ne može javno iznositi svoje mišljenje po pitanju koje je predmet spora pred Ustavnim sudom". Šta to znači? Dakle, da li po okončanju postupka pred Ustavnim sudom sudije mogu u javnosti da govore ili ne? Potrebno mi je da mi prvo odgovorite na to pitanje i da mi date tumačenje, da bismo onda kvalitetno mogli da nastavimo raspravu, zato što postoje različita tumačenja, vezano i za ovo o čemu vi govorite i za nešto drugo. Samo bih to hteo, da ne bi posle tumačila Skupština, jer očigledno formulacija nije sto posto precizna. Neko može da kaže ovako: pitanje koje je predmet spora pred Ustavnim sudom, kada je okončan postupak, više nije predmet spora pred Ustavnim sudom, jer postoji o njemu konačna odluka, ovakva ili onakva. Interesuje me samo tumačenje, da li smatrate da je predmet spora pred Ustavnim sudom do okončanja postupka ili i posle okončanja postupka, određenim rešenjem koje je obrazloženo ili odlukom, da li se i posle toga smatra ili ne, da bismo mogli kasnije da govorimo i o mom amandmanu i o ovom o čemu je kolega pričao.
Da li još neko želi reč? Izvolite. Reč ima ministar u Vladi Srbije gospodin Dušan Petrović.
Smisao ovog člana je da odstrani iz našeg javnog života jedan, kako je to zakon ovde i rekao, način koji ubuduće ne bi trebalo da bude dopustiv. Oni koji imaju veliku moć u svojim rukama, a to će biti sudije Ustavnog suda, veliku moć zbog toga što imaju pravo i obavezu da ocenjuju ustavnost, zakonitost i da odlučuju o svim drugim pitanjima koja su im stavljena u nadležnost, tu svoju moć iskazuju i iscrpljuju kroz donošenje ovih odluka. Te odluke se, u najvećem broju slučajeva, uvek kada se radi o ustavnosti i zakonitosti zakona, sa jedne strane, podzakonskih akata, objavljuju, i tu se završava mogućnost koju sudija Ustavnog suda ima, jer on svojom presudom i odlukom iskazuje svoj definitivan stav. Iskazuje sud, sudije mogu da glasaju različito, i to se poslovnikom uređuje šta se i na koji način radi. Dakle, sudijama, ukoliko ovaj zakon stupi na snagu, neće biti dozvoljeno da svoja stanovišta iznose u javnost. Kada sam već izašao i, naravno, neću više o ovoj stvari polemisati, uvek je problem kada jedna norma nije dovoljno određena, zbog toga što sudije Ustavnog suda po definiciji treba da budu ljudi koji su sposobni da doprinesu, u različitim situacijama, razrešavanju određenih društvenih dilema i određenih tema koje se pojave na dnevnom redu. Ukoliko bismo usvojili ovaj amandman koji se odnosi na svako pitanje koje može da bude bilo kada, u bilo kom trenutku predmet ocenjivanja, naravno u skladu sa Ustavom, to su zakoni, to su podzakonski akti, to znači da bismo sudijama Ustavnog suda onemogućili da učestvuju u javnim raspravama, što može da bude politički stav. Vlada smatra da to nije celishodno, da je dobro da kada se donose suštinski važni zakoni sudije Ustavnog suda imaju mogućnost da kažu o tome svoje mišljenje, jer to doprinosi kvalitetu takvih zakonskih projekata. Ovo je jedna od tema gde mogu da postoje sasvim legitimno različite pozicije. Vlada Republike Srbije je svoju poziciju zauzela predlogom koji je stavila. Zaista želim da uverim i javnost i, pre svega, narodne poslanike da daleko od toga da se radi o bilo kakvom inatu, ovo je jedno stanovište koje drži da je pronašlo pravu meru da bismo zakonom onemogućili da se određene pojave koje smo do sada imali dalje dešavaju, a da otvorimo mogućnost da učesnici u ovako važnim procedurama, kao što su procedure pred Ustavnim sudom, u određenim situacijama mogu da iskažu svoja stanovišta.
Reč ima poslanik Dragan Todorović.
Član 101. Ministre, čini mi se da pogrešno tumačite naše primedbe koje smo izneli. Ovde se radi o praksi koja se odomaćila do sada i koja ne da pomaže, nego šteti situaciji u kojoj se mi nalazimo. Evo, da izvršite običnu anketu među građanima Srbije, verujem, od njih 10 koje biste pitali da li je Slobodan Vučetić još uvek sudija Ustavnog suda bar devet bi reklo da jeste. Zbog čega? Zato što on komentariše sve, od Guče do "Egzita". Nema teme za koju on nije ekspert i koju ne komentariše. Mi smo pri stavu da sudije Ustavnog suda treba da se bave isključivo predmetima koji dođu u Ustavni sud. Mogu da se bave teorijom, mogu da učestvuju u stručnim raspravama, ali kada su u pitanju aktuelne političke dileme, onda sudije Ustavnog suda apsolutno ne bi trebalo nijednog momenta da iznose svoje stavove. Izneli smo vam problem koji je još uvek aktuelan. To je grad Beograd. Ne samo raspisivanje izbora za gradonačelnika, jer ovde je osnovni razlog zbog čega izbori nisu raspisani uverenje i celishodnost da ne treba da budu raspisani, zato što će biti raspisani u roku manjem od šest meseci. Kao što je i izbor predsednika skupštine, potpredsednika skupštine i onog čuvenog v.d. gradonačelnika. To su problemi koji bi eventualno... Oni su već krenuli u javnost i sada samo treba da se pojavi neki sudija Ustavnog suda... Recimo, da je Slobodan Vučetić još uvek predsednik tog suda, pa mi ne bismo živi ostali od njegovog tumačenja i branjenja stavova onoga ko ga je tamo poslao. Zbog toga mislimo da sudije Ustavnog suda ne smeju da se izjašnjavaju o predmetima koji mogu da budu predmet rešavanja na Ustavnom sudu.
Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite.
Samo da iznesem par argumenata u tom pravcu da ipak ovaj član 3. nije dovoljno dobro definisan. Prihvatam određene stavove Vlade da možda treba da ga definišemo preciznije u tom pravcu na koji način govore sudije Ustavnog suda, da ne bile političke ličnosti posle donošenja konačne odluke, međutim, neprihvatljiv je stav da sudije Ustavnog suda posle donesene konačne odluke na bilo koji način jednostavno o tome više ne mogu da govore. Sledeće argumente ću da iznesem u prilog tome. Zamislite sudije Ustavnog suda koje napišu jednu knjigu, a to su radile u istoriji i sudije ustavnog suda Amerike, bivše Srbije i SFRJ. Javno iznošenje stava jeste i pisanje u knjigama. Ukoliko ta knjiga bude prodata u više od 15 ili 20 primeraka, kao što je to u nekim zemljama u praksi, šta to znači - iznošenje mišljenja u javnosti, onda je to odmah javno i mi tog sudiju Ustavnog suda moramo da kaznimo, jer on postupa suprotno ovom zakonu. Zamislimo drugu situaciju, dali smo mogućnost sudijama Ustavnog suda da govore na pravnom fakultetu, da predaju studentima i sada zamislite jednog studenta koji će da pita sudiju Ustavnog suda koji je profesor - kakvo je vaše mišljenje, a on ne sme ni da iznese svoje mišljenje, niti da obrazlaže presudu Ustavnog suda, jer to je u suprotnosti sa zakonom. Zamislite treću situaciju... Sudije Ustavnog suda donose vrlo važne odluke, koje nisu samo odluke koje se tiču pojedinca; Ustavni sud donosi odluke koje se tiču svih građana Srbije. Zamislite situaciju kada predsednik Ustavnog suda ne može u duhu obrazloženja, ne govorim o nekakvim političkim situacijama, da prezentira odluku Ustavnog suda. Šta je alternativa? Alternativa je iskorišćavanje Ustavnog suda u političke svrhe, jer svi ostali političari mogu da komentarišu odluke Ustavnog suda, a sam Ustavni sud ne može, odnosno predsednik Ustavnog suda. Alternativa jeste tutorstvo, jer predsednik Ustavnog suda, koji je najpozvaniji da govori o toj odluci (govorim sada u pozitivnom smislu te reči, ne govorim sada o tome da on iznosi), da govori u duhu obrazloženja, to ne može da uradi. Jer, ako sam ja dobro shvatio ovaj prethodni stav... Ja sam u tom smislu i ponudio ministru da zajedno, eventualno na sednici Odbora, dogovorimo i da se redefiniše ovaj amandman koji sam predložio. Prihvatam da ga redefinišemo u smislu da sudije Ustavnog suda, nakon što se donese konačna odluka, mogu da govore isključivo u smislu obrazloženja kojim je definisana odluka Ustavnog suda. Međutim, ovako oni ne mogu da govore o tome, ako sam ja vaše prethodno izlaganje dobro razumeo; ukoliko nisam, ja se onda izvinjavam. To nema nikakve veze sa javnošću u radu. Javnost rada se ne definiše na taj način - sad će da nas snimaju kamere ili će neko javno da prenese to i to, tačka. Javnost rada je pitanje stalnosti. Ako mi dozvoli predsedavajući još 30 sekundi, samo da završim. Dajte da mi postavimo pitanje na koji način shvatamo javnost rada, na koji način se plašimo loše političke prakse u Srbiji. Ne možemo mi na osnovu loše političke prakse da se oslobodimo nekakvih dobrih rešenja. Moramo da pođemo od ove osnove da je Ustavni sud nezavisan, da su sudije Ustavnog suda lica koja nisu politički opredeljena. Ne želim da ulazim uopšte u to da li jesu ili nisu. Ukoliko to ne priznamo i zadržimo ovu poziciju, onda priznajmo da Ustavni sud nije nezavisan, da su sudije Ustavnog suda članovi političkih partija i onda se to kosi jedno sa drugim. Mislim da moramo da prihvatimo polazište Ustava da je Ustavni sud nezavisan, da su sudije Ustavnog suda nezavisne i da će sa tih pozicija oni da govore po donošenju konačnog rešenja. Hvala.
Zahvaljujem Srđanu Šajnu. Reč ima ministar gospodin Dušan Petrović, pa potom, po amandmanu, gospodin Žarko Obradović.
Dakle, kao što sam rekao, moguće je zastupati vrlo različita stanovišta o ovom pitanju i to je sasvim prirodno, jer se radi o važnoj stvari i o važnom pitanju. Ne samo zbog iskustva koje smo imali, i to ne u poslednjih nekoliko godina, znamo već decenijama unazad, zato što to zaista jeste bitna stvar, mera stvari mora da bude pronađena. Ta mera se na nekoj tački kristalizuje i ona se iskaže kroz zakonsku normu. Neću ponavljati ono što sam već rekao. Odluke Ustavnog suda su obrazložene. Ukoliko postoji potreba da se iznose nekakvi drugi razlozi, znači da to obrazloženje nije dobro, a onda imamo problem svi zajedno. Dakle, Ustavni sud, sudije Ustavnog suda svoju reč kazuju onog trenutka kada donose odluku, kada za tu odluku daju razloge, dakle kada je obrazlažu. Ta odluka u najvećem broju slučajeva se objavljuje u državnim novinama, dakle u "Službenom glasniku", i ona je svima poznata. Sudije Ustavnog suda, još jednom da kažem, jesu lica koja imaju veliku moć, koju crpe iz Ustava, iz ovog zakona, i njihovo javno pojavljivanje ima jednu sasvim posebnu i specifičnu težinu. Ono što sam malopre govorio odnosi se na njihovu mogućnost da govore o načelnim stvarima. Te načelne stvari u nekom trenutku mogu da prerastu u nekakve predmete u Ustavnom sudu i ja ostajem pri stanovištu koje sam rekao: posle završenog postupka nema potrebe i nije dobro da se oni pojavljuju u javnosti kao osobe koje brane određena stanovišta.
Zahvaljujem gospodinu ministru Dušanu Petroviću. Reč ima narodni poslanik dr Žarko Obradović. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovane kolege narodni poslanici, nama u poslaničkoj grupi SPS čini se da je ovaj amandman kolege Šajna apsolutno logičan i da ima puno smisla. Neću ulaziti u to što govori ministar, ali čini mi se da potvrđuje ovu tezu koju je rekao ranije gospodin Cvetković, mi ćemo stvarno imati zaštićenu vrstu, bez uvrede po bilo koga od njih. Sad, znači, Vlada daje obrazloženje, molim vas, obratite pažnju, Vlada daje obrazloženje da se amandman ne može prihvatiti, citiram – nije jasno o čemu bi sudije Ustavnog suda iznosile mišljenje posle donete odluke Ustavnog suda, jer je sve sadržano u obrazloženju. Čini mi se da je ovo što je kolega Šajn predložio vrlo korektno: dok je spor, nema javnog pojavljivanja, a posle, izvolite, gospodine sudijo Ustavnog suda, izađite pa odbranite svoj stav. Zašto ovo pričam? Čuli ste koliko su kolege narodni poslanici diskutovali o kandidatima za sudije Ustavnog suda. Vidite šta piše u njihovim biografijama. Pričam o živim ljudima. Oni će, njih 10, koje odredi predsednik i Narodna skupština Republike Srbije, biti... Znamo, što se kaže, od A do Š, bar prema ovim papirima, šta su radili i šta rade. Nisam uveren, bez namere da bilo koga pojedinačno opominjem, da bi svi mogli izdržati pritisak javnog pojavljivanja i obrazlaganja svoje odluke. Nisam siguran, na osnovu onoga što ovde piše. Nisam ubeđen da bi mogli izdržati snagu sučeljavanja sa nekim ko drugačije misli od sudije Ustavnog suda. Ako ministar ceni da će obrazloženje odluke Ustavnog suda biti mera za sve i da se time priča završava, mislim da to nije jak argument. Zašto? Isti ovaj Predlog zakona o Ustavnom sudu, u čl. od 37. do 40 i nešto, govori o javnoj raspravi. Znači, biće javna rasprava, sudije će moći da učestvuju u tome, zainteresovana lica, treća lica itd. Meni se čini da je ovaj deo zakona dobar zato što daje mogućnost javnosti da bude upoznata sa onim što Ustavni sud radi po određenom predmetu. Sada se postavlja jedno logično pitanje - ako će ljudi moći da učestvuju u radu sednica Ustavnog suda, raspravljaju o vrlo konkretnim pitanjima... Molim vas, kolege narodni poslanici, pogledajte članove 37, 38, 39, 40, koji govore o javnoj raspravi Ustavnog suda. Stvarno ne vidim, bar ja, meni se čini da ne vidim, logičan razlog da, pošto se donese odluka Ustavnog suda, neki sudija koji je učestvovao u tome ne izađe (naravno, ako je predmet takvog karaktera da, da tako kažem, izaziva pažnju javnosti) da kaže koji su to argumenti. Zašto? Zato što je pitanje na koji će način biti napisano ovo obrazloženje odluke Ustavnog suda. Da li će biti napisano na način da ga šira javnost može razumeti ili će samo biti deo ekspertskog mišljenja, koje je sigurno utemeljeno u zakonu, ali objektivno ostaje logično obrazloženo samo jednom užem krugu ljudi koji se razumeju u pitanje. Ne treba zaboraviti, Ustavni sud ima mnogo toga što je deo njegove nadležnosti i o čemu će odlučivati. Ovaj amandman koji je podneo kolega Srđan Šajn se nama iz SPS-a čini potpuno logičnim. U redu, dok je predmet, dok Ustavni sud ne donese odluku, ćuti se i ne priča se, i to je dobro, pošto smo do sada imali, nažalost, drugačiju praksu, da sudije Ustavnog suda unapred kažu šta je njihov stav i formiraju javno mnjenje a propo buduće odluke. Ali, ne vidimo razlog zašto, kad se donesu odluke Ustavnog suda, ne bi rekao još nešto vezano za predmet koji će biti pred Ustavnim sudom. Ako to ne uradi, onda potvrđuje reči kolege Cvetkovića da sudija Ustavnog suda ne sme ništa da kaže posle odluke i da će moći to da saopšti on ili neko drugi, eventualno, ako se bavi profesurom na pravnom fakultetu, pa kad bude obrazlagao neke slučajeve iz sadržaja rada Ustavnog suda. Ovo što je kolega Šajn predložio čini mi se potpuno logičnim. Znam da Vlada ima drugi koncept i čini mi se da je taj koncept bio u suprotnosti sa odredbama članova 37, 38, 39, gde govori o javnoj raspravi. Ako je moguće da tada javnost bude upoznata sa ovim i, naravno, sa obrazloženjem koje sudija izvestilac bude iznosio pred kolegama i pred ostalim zainteresovanim o nekom sporu, onda nema razloga da posle presude, odnosno posle donete odluke on ne bude deo onoga što se zove rasprava o tom pitanju. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Žarku Obradoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Petar Cvetković.
Biću vrlo kratak. Ipak se radi o drugom amandmanu, gospodine Obradoviću. Po prethodnom amandmanu smo razmatrali situaciju kada je amandmanom zahtevano da se spreči iznošenje stavova o pitanju koje bi moglo biti predmet spora pred Ustavnim sudom. Tamo sam istakao svoj stav da bi to praktično značilo zabraniti istupanje sudijama Ustavnog suda, da bi bolje bilo da amandman glasi – zabranjuje se istupanje javno. Međutim, obrazloženje amandmana gospodina Šajna je potpuno u redu i tu nemam mnogo zamerki, ali nema mnogo dodirnih tačaka sa članom na koji se amandman podnosi. Podsećam, ovo što je gospodin Šajn rekao je u redu, i to sve prihvatamo, ali sa stavom 5. člana 3. Predloga zakona nema mnogo veze, upravo zbog toga što je stavom 5. predviđeno: ''Sudija ne može javno iznositi svoje mišljenje o pitanju koje je predmet spora pred Ustavnim sudom''. Amandmanom se traži da se posle tačke unosi tekst: ''pre konačno donete odluke''. Upravo ovaj deo unosi zabunu, iz nekoliko razloga. Prvo, to upućuje na to da bi na odluku Ustavnog suda mogla da se upućuje žalba. Konačno se završava spor pred Ustavnim sudom upravo tom odlukom. Zašto ponovo unositi ovo ''pre konačno donete odluke'', kada je to već rečeno u tekstu Predloga zakona? Znači, ove reči su višak, upravo stvaraju zabunu. Argumenti koje ste vi dali potpuno su prihvatljivi, kao i argumenti gospodina Šajna, ali nije ovom amandmanu mesto ovde, jer je stav 5. člana 3. u potpunosti jasan i precizan. Usvajanjem amandmana bismo stvorili određene zabune. Nastojim da budem vrlo kratak, pa zbog toga možda i preskočim neke reči. Kao što znate, odluke Ustavnog suda su konačne. Uvodite nove termine upravo iz nekih drugih procesnih zakona, gde su moguće žalbe na prvostepenu odluku ili dalji postupak po žalbi.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, obrazloženje koje je dala Vlada, vezano za predlog narodnog poslanika gospodina Srđana Šajna, glasi ovako: ''Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je mišljenja da se razlozi za donošenje odluke Ustavnog suda nalaze u obrazloženju odluke, tako da nije jasno o čemu bi sudija Ustavnog suda iznosio mišljenje posle donete odluke Ustavnog suda.'' Što se tiče SRS, mi mislimo da je to u redu. Kada se donese odluka, sve piše u donetoj odluci i posle toga nema više komentarisanja, ko je bio za, ko je bio protiv, sve je to završeno kada se donese odluka. Ima jedna stvar oko koje nema diskusije: svaka profesija donosi određene prednosti i donosi neke stvari kojih čovek mora da se odrekne. Neko se odluči za oficirski i policijski poziv i zna da mora da nosi uniformu. Nema dileme. Hoće-neće, mora. To što se sada prešlo na civilno služenje vojnog roka, zato se nose pelene na pranje itd. Sudija Ustavnog suda ovde ne postaje po sili zakona i ne tera se na to. On daje svoju saglasnost i on unapred treba da zna šta ne može. Onaj ko nije spreman da prihvati ta ograničenja, jednostavno, ne treba da bude sudija Ustavnog suda. Šta je naš imperativ? Da dobijemo nezavisan Ustavni sud. Ljudi, vidite da je zemlja zbog toga u haosu. Nije bilo bolje ni do 2000. godine, da se razumemo, ne mnogo bolje, ali kroz određen vremenski period neke stvari su se, na neki način, formirale kao standard i nije bilo ovako drastičnog kršenja Ustava i prihvatanja od strane Ustavnog suda da je to potpuno normalna stvar. Setite se samo šta je vama uradio Slobodan Vučetić kada je rekao da mandati pripadaju listi sa koje su poslanici izabrani. Nije kriv Boško Ristić što je bio u pravnoj zabludi, njega je u pravnu zabludu doveo Slobodan Vučetić, sudija Ustavnog suda. Mi smo u jednom momentu imali ovde 346 poslanika, koliko smo imali. To je ono što je problem i mi pokušavamo da na ovakav način sprečimo sudije Ustavnog suda da na bilo koji način učestvuju u politici i da formiraju javno mnjenje, da se opredeljuju, ne na osnovu struke, tu već ne bi bilo problema. Znate, struka podrazumeva određene norme, pravila i mogu stručnjaci da se o tome spore, ali ovde se radi o ljudima koji bi svoje mišljenje donosili na osnovu političkih zahteva i politički ih bojili. To je za nas najveći problem. Pa, zbog čega trošimo ovoliko vremena povodom ovih amandmana? Baš zbog toga. Ako vam je stvarno namera, kao što ste rekli, da Ustavni sud bude nezavisan, onda na neki način ova ograničenja unapred pretpostavljaju da će biti ne nezavisni, ali bar da neće moći preko određene granice da utiču na donošenje određenih odluka, odnosno formiranje javnog mnjenja. Ovo bi svakom sudiji Ustavnog suda unapred stavilo do znanja da on o predmetima koji mogu biti na Ustavnom sudu nema šta javno da komentariše, nema šta da se izražava. Razlozi zbog kojih ste vi odbili amandman Srđana Šajna potpuno se uklapaju da prihvatite ovaj predlog, znači, i za predmete koji mogu biti predmet rasprave na Ustavnom sudu. Nemojte da zamagljujemo, vrlo je jasno i precizno u Ustavu rečeno šta je nadležnost Ustavnog suda. Za sve se znaju rokovi i oni su vrlo kratki. Gospodine ministre, vi to treba da znate. Znači, u tako kratkom roku, kada se nešto desi, trče novinari po zadatku i pitaju sudiju Ustavnog suda - šta vi mislite o tom i tom slučaju? Onda krene obrazloženje, pa ćete doći u situaciju da će one sudije koje su izabrane na predlog DS-a imati jedno mišljenje, oni koji su izabrani na listi DSS-a će imati drugo mišljenje, oni koji su iz neke treće stranke... Postoji tu i jedna rezerva koja podrazumeva da, eventualno, treba, za svaki slučaj, neke stvari držati u rezervi, tako da nikada ne bih rekao da neće... Šta mi sada dobijamo? Da li mi dobijamo stvarno nezavisan Ustavni sud? Da li stvarno dobijamo odluku koja će se temeljiti na pravu? Ne, dobijamo odluku koja će se temeljiti, prvo, na političkim odlukama i drugo, na većini u tom samom Ustavnom sudu. Onaj ko ima više kandidata ili više sudija, takva će odluka i biti. Zbog toga nije ništa tragično, niti problem da se na bilo koji način ograničavaju sudije Ustavnog suda. Jednostavno, ovim amandmanom, govorim o prethodnom amandmanu, vi biste na neki način unapred onemogućili sudije da donose političke odluke zato što ih je neko izabrao na mesto sudija Ustavnog suda. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Izvolite, gospodine Šajn. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Iz sale: Nema prenosa.) Samo bih hteo da završimo. Izvolite.
Ovo nije bitno, u vezi sa prenosom, hoću samo ministru nešto da kažem. Gospodine ministre, vi nemate ustavnog prava i niko nema ustavno pravo da ograniči ljudske slobode. Niko nema pravo da ograničava slobodu govora. Vi ovim najdirektnije ograničavate slobodu govora sudijama Ustavnog suda. Predsednik države može da govori, predsednik Skupštine može da govori, narodni poslanici mogu da govore, sve sudije mogu da govore. Odakle vam ustavno pravo da ograničavate sudijama Ustavnog suda pravo da oni o nečemu govore u javnosti? Jedno je pitanje sukoba interesa. Sukob interesa je ako ja za nešto dobijem pare, imam javna ovlašćenja, i ne mogu da se bavim nečim drugim da ne zloupotrebim svoju funkciju. Ali, donošenjem konačne odluke ja više ne mogu da utičem na tu odluku, jer odluka je doneta; znači, posle toga više nije u pitanju jedno ili drugo, u pitanju je moja lična sloboda, u pitanju je sloboda sudija Ustavnog suda. Morate da im date slobodu da oni, kao građani Srbije, mogu da govore o onome o čemu hoće, onog momenta kada više nisu u sukobu interesa. (Predsedavajući: Gospodine Šajn, ne vredi sada, dajte da prekinemo sednicu, poslanici radikalne stranke su...) Izvinite, mislio sam da ste mi dali reč. (Predsedavajući: Dao sam ja reč, nego ne vredi, isteklo vreme. To sam hteo da kažem.) Oprostite.
Sutra ćemo ta dva pitanja. Zahvaljujem poslanicima na strpljenju i zahvaljujem ministru Petroviću. Nastavak sednice je sutra u 10.00 sati.