Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, na osnovu člana 141. Poslovnika Narodne skupštine, u ime SRS, podneo sam amandman na član 7. Predloga zakona o radu. Taj član glasi: "Udruženjem poslodavaca, u smislu ovog zakona, smatra se samostalna, demokratska i nezavisna organizacija u koju poslodavci dobrovoljno stupaju radi predstavljanja, unapređenja i zaštite svojih socijalnih, ekonomskih i drugih interesa". Amandman na član 7. je u potpunosti analogan amandmanu na član 6. ovog zakona. Jedino što se u članu 7. govori o udruženju poslodavaca, a na čelu sa gospodinom Karićem i ostalim novokomponovanim srpskim tajkunima, koji su se preko noći obogatili i sada se udružuju da bi zaštitili svoj nečasno stečeni kapital. Nažalost, za sada su uspeli da uzmu pod svoje i vođe reprezentativnih sindikata, tako da se menja definicija njihovog udruženja, umesto reči "demokratska", stavlja se reč "tajkunska", pa bi dobili pravu definiciju koja glasi: "Udruženje poslodavaca smatra se samostalnom, tajkunskom i nezavisnom organizacijom". Dakle, od koga bi oni trebalo da se zaštite, kada mnogi od njih iskorišćavaju jeftinu radnu snagu i ne prijavljuju radnike za socijalno i penziono osiguranje. Takođe, koriste tešku ekonomsku situaciju i radnike ucenjuju mizerno niskim ličnim dohocima. Zato bih apelovao na gospodina ministra i Vladu Srbije da prihvati veći deo amandmana SRS, jer nam je cilj da smanjimo socijalne razlike i što veću zaštitu pružimo radniku. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, videli ste da je amandman Zlatka Radića, poslanika SRS, gospodine ministre, veoma smislen i, pravo da vam kažem, toliko ga je dobro obrazložio, pa prosto nisam mogla da odolim na izgovaranje imena Bogoljuba Karića i njegovog udruženja, i poslodavaca koje on okuplja. Jer, kao što reče gospodin Zlatko Radić, on ne samo da ne može da bude reprezentativno udruženje poslodavaca, već on zaista predstavlja jednu veliku obmanu za građane Srbije svojom demagoškom pričom. Čovek uljuškan u ogroman kapital, stečen na sumnjiv način, i čovek koji kroz političke i demagoške priče, koje se mogu najmanje nazvati političkim, obmanjuje građane Srbije. Zato je potpuno neprihvatljivo da u Predlogu zakona za nekoga kao što je Bogoljub Karić, koji na način kupovine i otimanja poslanika, odnosno to je njegova namera, ali čujemo da ima možda takvih koji su spremni da prihvate takvu ponudu, želi da stvori sebi političku stranku u ovom sazivu parlamenta, verovatno svestan činjenice da na izborima koji će uslediti, kako stvari stoje u toku ove godine, ne može da zadobije poverenje građana, jer dotle će radikali, poput Zlatka Radića i svih ostalih, da raskrinkaju njegove nečasne namere. Ali nije samo slučaj na nivou Republike Bogoljuba Karića, jer ima takvih primera i u mnogim drugim gradovima i opštinama. Naime, kada je otpočela kampanja za lokalne izbore u gradovima Srbije, ta manja udruženja preduzetnika i poslodavaca su se orijentisala na ovu ili na onu stranu. Takav je slučaj bio i u gradu Kragujevcu i u mnogim drugim gradovima u Srbiji, i u Čačku, i u Nišu, i tojednostavno nije dobro. Oni koji žele da stvore uslove i privredni ambijent, i pre svega zakonske okvire, a odnosi se na poslodavce koji imaju najčasnije namere, moraju toga da se drže i da u skladu sa svojim mogućnostima i sa mogućnostima koje im diktira tržište, a koje su zaista veoma loše zbog opšteg privrednog ambijenta, pruže radnicima nadoknadu za njihov rad, odnosno za kvalifikaciju koju imaju zaposleni u njihovim preduzećima. Da se deklarišu kao demokratska udruženja, pa da im ta odrednica posluži da sutra trče na ovu ili onu stranu, pa da budu mali Karići, koji obmanjuju i radnike i sve birače u Srbiji. To je prosto neprihvatljivo i zato je potrebno da prihvatite amandman poslanika Zlatka Radića, kako bi i ovaj član zakona dobio odgovarajuću formu.
Samo trenutak, gospodine Markoviću. Javio se gospodin Krasić povodom ovog amandmana. Gospodine Krasiću, izvolite, a odnosi se na sve poslanike, molim vas, svi ste svesni, i vi i vaše stranke, koliko je važno da diskutujemo povodom ovog zakona držeći se slova zakona, jer je on presudan upravo za zaposlene i nezaposlene, te vas molim da se držimo teme i da ne skrećemo od toga. Naprosto, da bismo što pre pomogli građanima Srbije, za šta se vi zalažete. Izvolite, gospodine Krasiću.
Očigledno da je u čl. 6. i 7. najspornija reč "demokratska". Jeste, jer uopšte nije jasno u kom smislu je upotrebljena ova reč. Ona ima neko svoje originalno, pa čak i prenosno značenje. Znači sloboda, znači da se pita narod, da narod odlučuje, a neko to tumači i kao termin kojim se ukazuje da postoji neka forma i neka procedura koja se poštuje. Nažalost, za ovih 15-ak godina ta reč nam se poprilično ofucala. Bilo je dovoljno da samo neko kaže - ja sam demokrata, pa verovatno sve što kaže to je demokratski standard. Pa, ako je demokratija procedura i odlučivanje, onda smo pod plaštom demokratije imali glasanje iz Bodruma i Soluna. Ako demokratija to znači, onda imamo udruženje poslodavaca, gde je jedan brat predsednik, drugi brat potpredsednik, treći brat takođe neki funkcioner, pa ne znamo zašto bi to bila demokratska neka organizacija. U kom smislu je upotrebljena reč "demokratski" nije nam poznato, osim što u Predlogu zakona stoji da je to bio zahtev socijalnih partnera. Znači, oni su hteli kao jedna stranka da stave tu reč, kojom bi objasnili da su oni najdemokratskiji. Pošto se nalazimo na terenu člana 7, koji se odnosi na poslodavca i na njihovu neku organizaciju, onda ta reč "demokratski" treba da bude u nekom uzročno-posledičnom odnosu sa rečima koje takođe stoje u toj rečenici, a to je dobrovoljna organizacija, da su članovi dobrovoljno pristupili. Onda već imamo Privrednu komoru Srbije gde nema dobrovoljnosti. Postoji obaveznost. Znači, ona ne bi mogla da bude u smislu člana 7. ovog predloga zakona, ta asocijacija poslodavaca. Šta je karakteristično za takvu jednu organizaciju? Da verovatno poslodavci nalaze interes da se organizuju radi zaštite svojih interesa. Koji je njihov interes? Verovatno neki profesionalni interes i verovatno van toga nije potrebno ništa drugo. Oni su kao grupa ljudi u mogućnosti da izraze, opredele i opišu svoj interes i ono šta im treba da se dobrovoljno ujedine, udruže, poprime neku organizacionu formu i na taj način dokažu da su sposobni da ispunjavaju obaveze, gde se asocijacija javlja kao neko ko ispunjava obaveze. Ako je to tako, onda ova reč "demokratski" štrči, nije joj mesto ovde, jer se odmah postavlja pitanja - a šta je garancija da će ta organizacija biti demokratska. Da li je garancija statut, da li su garancija pravila, a ako se kaže "demokratski", onda verovatno svi treba da učestvuju u nekom izboru u odlučivanju. Ma koliko da bila neka organizacija dobrovoljna, nije poznata situacija da svi učestvuju u odlučivanju. Da ne bih sada pravio neke šire elaboracije na temu šta bi to sve moglo da znači u ovom kontekstu kada se napiše "demokratska", mi smo amandmanom tražili da se i u članu 6. i 7. izbrišu ove reči, jer samo mogu da stvore zabranu. Mogu da stvore zabunu poput one koja se dešava kada dete od tri godine nacrta konja, pa pošto to niko ne može da prepozna, on napiše ispod dole "ovo je konj", da bi se to prepoznalo. Tako je i sa nekim strankama. Niti imaju ideologiju, niti bilo šta, ali oni stave ono "demokratsko" da se zna. Dovoljno je da se upotrebi ta reč i sve je jasno. Sada ako idemo tom logikom i tim manirom, što mene to i ne bi iznenadilo, s obzirom da ekonomski savetnik predsednika Republike je na čelu te komore, bivši ministar, ima tamo poprilično bivših, tu je jazbina da se pritaji malo dok se još nešto ne desi,ponovo će da se vrate u igru zato što je dosta investirano u njih, školovani su u inostranstvu, pripremani za ovo. Potrebno je, znači, da se ovo izbaci, jer u ovom kontekstu apsolutno ništa ne znači, osim što može da znači suprotnost.
Zahvaljujem što poštujete demokratsku proceduru. Izvolite, ministar Lalović.
Imam potrebu da objasnim, pošto se raspravlja o čl. 6. i 7. i pojmu "demokratska" u ovom kontekstu. Dve stvari. Kada je u pitanju Privredna komora Srbije, ona ne može biti u funkciji socijalnog dijaloga, jednostavno zbog ove reči "dobrovoljno". Juče sam objašnjavao da u socijalnom dijalogu mogu učestvovati samo udruženja poslodavaca koja su nastala na principu dobrovoljnosti. Pošto Privredna komora Srbije nije nastala i ne postoji na tom principu, ona samim tim ne može ni učestvovati u socijalnom dijalogu, što znači da se ovo uopšte na nju ne odnosi. Prosto da to sklonimo u stranu da bude jasno. Što se tiče samog korišćenja termina "demokratski", njegova svrha i funkcija, kratko da objasnim. Ima dve. Znači, osnovna je stvar postavljanje uslova da ta organizacija bude dobrovoljna, kako ovde kaže, i da bude demokratska. Izraz znači sledeće: da njeno funkcionisanje unutrašnje bude na demokratskim principima. Koji su to demokratski principi? To su neki opšti standardi i ovde su kolege iz Radikalne stranke deo toga pominjali. Na primer, pravo da svaki član bira i da bude biran, da se odlučuje na demokratskim principima, većinom i slično tome. Znači, ovde se pojam "demokratski" odnosi na unutrašnje odnose u tim organizacijama, i u sindikatima i udruženjima poslodavaca. To je prosto zahtev države da te organizacije funkcionišu na demokratskim principima. Zašto je to važno? Zato što ako gledate celinu zakona, da bi neko udruženje bilo reprezentativno i da bi time ušlo u suštini u funkciju države, celog sistema, država postavlja uslove. Jedno je onaj broj tamo što imamo, a drugi uslovi su da bude na principu dobrovoljnosti, da su unutrašnji odnosi zasnovani na demokratskim procedurama. Prosto to su javni zahtevi od strane države i u tom smislu je upotrebljena reč "demokratska" i ona je potpuno na mestu, jer to je prosto zahtev države da unutrašnji odnosi moraju biti na demokratskim principima. Imao sam potrebu da to objasnim. Još jedna samo napomena. Pošto je pomenuto u određenom kontekstu određeno udruženje poslodavaca, ne ulazeći u elaboraciju određenih razmišljanja, do ovog trenutka svojstvo reprezentativnosti, kada su u pitanju udruženja poslodavaca, stekla je samo Unija poslodavaca Srbije. Informacija za vas, nijedno do danas drugo udruženje nije steklo svojstvo reprezentativnosti.
Zahvaljujem. Replika, gospodin Krasić.
Predsedniče, morao sam da se javim, jer pričamo očigledno o različitim stvarima. Uopšte nisam pričao o reprezentativnosti neke asocijacije koja pretenduje da bude asocijacija poslodavaca. O reprezentativnosti postoje odredbe pri kraju ovog zakona, ono što ministar nije shvatio u ovom amandmanu SRS, a gde mi insistiramo da se ovo izbaci, jer ništa ne znači. Naravno da se podrazumeva da svaka organizacija ima neku svoju organizacionu strukturu. Ona može biti manje ili više demokratska po nekim našim kriterijumima, i to po svakom od nas pojedinačno. Nemojte da pravite fetiš od nečega. Na vrlo konkretnim primerima ću vam reći. Imamo stranku koja slovi da je demokratska stranka i prilikom izbora u toj stranci ...
Gospodine Krasiću, nemojte se ljutiti, molim vas, rekli smo sinoć, sve stranke koje se nalaze u ovoj skupštini jesu demokratske stranke, inače ne bi mogle ovde da budu zastupljene. To je potpuno jasno i nemamo razloga da pravimo razlike među strankama na taj način. Budite ljubazni.
Predsedniče, vi se nepotrebno pribojavate toga da će ovo što budem rekao da izazove bilo kakvu repliku. Samo pričam ...
Samo vodim računa o članu 100. Izvolite.
Govorim samo o golim činjenicama, ne navodim ime nijedne stranke. Ako vam je to garancija. Imali smo situaciju da se u stranci sprovedu izbori, i očigledno su falsifikovani izbori, i posle toga bivši predsednik napusti stranku, pa posle nekoliko godina taj isti predsednik, odnosno taj koji je tada izabran, navodno falsifikovan za predsednika, obezbedi ponovo falsifikat, i drugi čovek napusti stranku i napravi novu stranku. U javnosti to sve slovi kao da je to demokratija, da je to demokratsko. Neću da pominjem imena zato što su prepoznatljiva, ali molim vas mi sve stavljamo u koš demokratskog. Nije sve demokratsko. Ljudi, nije dovoljno da se napiše da je demokratsko. Šta je garancija da su demokratski izbori u sindikatu? Šta je garancija da su oni demokratski došli do neke odluke? Oni su došli do svoje odluke i preko svojih organa i zašto moramo da ubacimo demokratsko. Da li na taj način želimo da pojačamo njihove stavove, njihove odluke, da su oni navodno do tih odluka došli demokratski. Kako može neka asocijacija privrednika, poslodavaca, da dođe demokratski do neke odluke, kada najbliža rodbina rukovodi svim i svačim. Ne znam kakve veze izma demokratija sa socijalnim interesima poslodavaca. Oni nemaju socijalni interes. To je posebna socijalna grupa, mikrosfera, razmišlja o novcu, profitu, a drugo je ne interesuje. Kao što ste u prethodnom članu ubacili, kulturni interesi zaposlenih. Kakvi crni kulturni interesi, oni ljudi gledaju kako da dobiju tu minimalnu cenu i da mogu da prežive. Nije sve za zakon, a nečemu nije mesto u određenoj odredbi člana zakona. Demokratija štrči kao pojam u ova dva člana.
Hvala vam. Da li još neko želi o amandmanu? Po amandmanu? Na član 7? Izvolite.
Poslanik sam ispred SRS, Vojislav Milajić. Što se tiče tvrdnje ministra da je država postavila zahtev u smislu da udruženja poslodavaca i sindikalne organizacije moraju po svom unutrašnjem ustrojstvu da budu demokratske, nije tačno nego je obrnuto. U obrazloženju Vlade zbog čega se odbija amandman na čl. 6. i 7. piše doslovno sledeće: "Pojam udruženja poslodavaca u Predlogu zakona utvrđen je u skladu sa zahtevima socijalnih partnera, odnosno predstavnika udruženja poslodavaca koji su učestvovali u pripremi ovog zakona i koji su zahtevali da se udruženje poslodavaca definiše i kao demokratska organizacija." Znači, potpuno je obrnuta stvar. Nije država postavila zahtev udruženjima poslodavaca i sindikatima da moraju po unutrašnjem ustrojstvu da budu demokratski organizovani, nego obrnuto, udruženja poslodavaca su postavila ultimativno ministarstvu i državi zahtev da u čl. 6. i 7, a ovde konkretno pošto se odnosi na uniju poslodavaca, stoji da su oni demokratska organizacija. Stvari su potpuno obrnute. Što se tiče reprezentativnosti, reprezentativnost sindikata i udruženja poslodavaca se utvrđivala tako što je obezbeđenju naloženo ko može da uđe u ministarstvo, a ko ne. Oni koji su određeni za to da budu reprezentativni sindikati ili predstavnici poslodavaca, koji su prošli obezbeđenje, oni su utvrđeni kao reprezentativni predstavnici, a oni koji nisu mogli da prođu obezbeđenje, oni nisu mogli da budu reprezentativni predstavnici. To je samo radi istine kako se utvrđivala reprezentativnost tih poslodavaca i sindikata.
Hvala vam, gospodine Milajiću, izvinite što vas nisam video odmah kada ste se javili za reč i što sam zaboravio prezime u trenutku kada sam vas najavljivao. Izvolite, gospodine ministre.
Samo jedna rečenica, istine radi. Dakle, reprezentativnost nije utvrđivana u prostorijama ministarstva ni u jednom trenutku. Trebalo bi da znate da je reprezentativnost utvrđivana u prostorijama sindikata, jednog, drugog, trećeg. Prema tome, zamolio bih da poštujemo činjenice i ništa više. Hvala.
Hvala vam, koristim priliku da pozdravim predsednike sindikata koji prate rad ove sednice. Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Bojan Kekić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić.
Poštovani predsedniče, kolege poslanici, uvaženi ministre, suština amandmana 9. je obezbeđivanje određene minimalne zaštite za radnike, odnosno da sve što je predviđeno ovim zakonom ne bi drugim aktima moglo ili bilo kojim kolektivnim ugovorom da se promeni. Suština amandmana je da se ubaci ugovor o radu, a što bi značilo da zaposleni ne mogu imati nikako manja prava nego što su predviđena ovim zakonom. Iz razloga celishodnosti i pravne sigurnosti zaposlenih, a i određene preciznosti u zaštiti zaposlenih, predlažem da se usvoji ovaj amandman. On ne menja suštinu zakona, a brisanje stava 2. daje lakše tumačenje, odnosno daje predispozicije da se ovaj zakon i bolje i lakše razume. Suština je u normativi, više nego u obuhvaćenosti ostalih odredbi. Hvala.
Reč ima gospodin Bušetić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, suština našeg amandmana se odnosi na preciziranje. Bez obzira na objašnjenje koje je dao predlagač, smatramo da smo mi u pravu. U samom članu se kaže: "Ako opšti akt i pojedine odredbe utvrđuju nepovoljnije uslove rada od uslova utvrđenih zakonom, primenjuju se odredbe zakona." Onda ovaj drugi stav koji se odnosi na ugovor o radu i odredbe ugovora o radu. Predložili smo sledeće rešenje: "Ako opšti akt ili ugovor o radu, odnosno pojedine njihove odredbe, utvrđuju nepovoljnije uslove rada od uslova utvrđenih zakonom, primenjuju se odredbe zakona." Smatramo da se amandmanom utvrđuje obaveza primene odredaba zakona u slučajevima kada opšti akt ili ugovor o radu utvrđuju nepovoljnije uslove rada. Brisanje stava 2. predlaže se zbog toga što se stavom 1. ovog člana jasno definiše ništavost pojedinih odredbi opšteg akta ili ugovora o radu ukoliko su prava, odnosno uslovi rada nepovoljniji u odnosu na uslove i prava propisana zakonom. Znači, smatramo da smo u amandmanu jasno i precizno definisali odnos opšteg akta, znači i pravilnika o radu i kolektivnog ugovora i ugovora o radu, sa zakonom. Ukoliko neke odredbe ugovora o radu utvrđuju nepovoljnije uslove rada od uslova utvrđenih zakonom one su ništave i ne primenjuju se. Obrazloženje je da ovo sve služi da bi se imao osnov za tužbu. Mi smatramo da ovo sve treba rešiti precizno, jasno i da treba da bude jasan odnos između zakona, opštih akata i pojedinačnog akta. To je neko naše mišljenje, da bismo ovim rešenjem unapredili ovaj tekst.
Još neko o istom amandmanu? Ne, hvala. Na član 9. amandman je podneo Aleksandar Đorđević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, gospodine Đorđeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani, Predlog zakona o radu je jedan od najvažnijih zakona koje je Vlada podnela Narodnoj skupštini. Skupština bi trebalo o ovom predlogu zakona da se izjasni. SRS je podnela niz amandmana na Predlog zakona o radu, imajući u vidu da zakon, po mišljenju poslaničke grupe SRS, nije dobar. Ovim amandmanima koje smo podneli imamo cilj da taj zakon prilagodimo, pre svega, uslovima u kojima živimo danas i da ovaj zakon ima cilj da zaštiti interese građana Srbije i radnika. Na Predlog zakona o radu podneo sam amandman, u ime poslaničke grupe SRS, na član 9. stav 2, da se taj stav menja i glasi: "Ako ugovor o radu sadrži pojedine odredbe kojima su utvrđeni nepovoljniji uslovi rada od uslova utvrđenih zakonom i opštim aktom, odnosno koja se zasnivaju na netačnom obaveštenju od strane poslodavca o pojedinim pravima, obavezama i odgovornostima zaposlenog, primenjuju se odredbe zakona i opšteg akta". Obrazloženje: "Da bi se utvrdila ništavost ugovora o radu treba provesti postupak za utvrđivanje ništavosti, to zahteva određeno vreme. Zato treba direktno primeniti odredbe zakona, odnosno opšteg akta. U oblasti radnih odnosa treba izbegavati postupke pred nadležnim organima". Član 9, koji je u okviru ovog predloga zakona, u stvarnosti, zbog neažurnog sudstva i maratonske dužine sporova, postaje besmislen bez rokova, tako da njime zaposleni nisu dobili praktično ništa, a i poslodavcu pravi probleme zbog nastanka nedefinisane situacije. Dakle, kao što je gospodin ministar objašnjavao u svom uvodnom izlaganju, pa je trebalo da mi ovde možda mislimo da smo na času kvantne fizike, da je ovaj zakon jedno uravnoteženje stanja, da je to kao neko klatno koje ide iz levog u desni ugaoitd. Mogli ste mnogo plastičnije reči da nađete kada ste davali obrazloženje za ovaj zakon. Imaćete prilike, pošto juče niste bili prisutni dok smo izlagali sve naše razloge zbog kojih ćemo glasati protiv, da čujete i o svakom članu ovog predloga zakona na koji smo podneli amandmane u ime poslaničke grupe SRS. Ovaj zakon je važan za sve građane Srbije. Smatramo da nije dobro sastavljen i da samo delimično rešava probleme, a mi želimo zakon da u potpunosti rešava probleme u socijalnoj sferi. To je cilj i zašto mi treba da donosimo u Narodnoj skupštini, pre svega, kvalitetne zakone.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste čuli, u ime poslaničke grupe SRS, amandman na član 9. podneo je narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Ovim amandmanom predviđa se menjanje 2. stava ovog člana, kod radnika koji potpiše pojedinačan ugovor o radu, a ukoliko su tim ugovorom o radu utvrđeni nepovoljniji uslovi rada od onih koje garantuje zakon, odnosno opšti akt, SRS smatra da tada direktno treba da se primenjuju odredbe zakona, odnosno opšteg akta. Rešenje koje je ponudilo Ministarstvo, odnosno Vlada Republike Srbije, jeste da su, u tom slučaju, odredbe ugovora o radu ništave. Ako se ima u vidu da je radnik, kao pojedinac, uvek ekonomski slabija strana, da zakon o radu treba da štiti radnika i da se on nikada ne može izjednačiti sa poslodavcem, postavlja se pitanje zašto Vlada želi da radnika ugura u utvrđivanje ništavosti pojedinih odredbi ugovora o radu. To nije dobro iz više razloga. Kao prvo, nije dobro zbog toga što radnici, odnosno dobar deo radnika nije u stanju da to uradi, iz više razloga. Dobar deo njih nema dovoljna pravna znanja. Još veći deo njih nema ekonomskih mogućnosti za tako nešto. Svako ko se bavio sudstvom, svako ko zna koliko traju radni sporovi, iako su oni definisani kao hitni, zna da to može da se razvuče i na tri-četiri godine. Svako od njih zna da za to vreme treba plaćati advokate, da su ti iznosi za obične radnike izuzetno veliki i da, jednostavno, neko treba, da bi došao do tih svojih prava, praktično, da kreditira državu, da plaća advokate, da plaća sudske takse tri četiri ili pet godina, i da ti troškovi postupka više puta prevazilaze možda onu visinu zarade ili neko drugo pravo koje radnik kroz ovaj postupak želi da zaštiti. Umesto toga, SRS predviđa da se u takvim slučajevima direktno primenjuje zakon, odnosno opšti akt. Onda je potpuno nejasno ovo obrazloženje Vlade gde kaže da se amandman ne prihvata zato što je rešenje u Predlogu zakona povoljnije za zaposlenog. Kako je moguće da je povoljnije za zaposlenog da kroz tri ili četiri godine i kroz sudski postupak utvrđuje da su odredbe ugovora o radu ništave, umesto da se – samim tim što nisu ispunjeni oni uslovi koje propisuje zakon o radu i opšti akt, koji bi trebalo sami po sebi da budu skup nekih minimalnih prava kojima država štiti radnika – direktno, u tom slučaju, primenjuje zakon, odnosno opšti akt. Ovo je zanimljivo tumačenje ministarstva. Mislim da bi ovaj amandman ipak trebalo da prihvatite.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
I u ovom članu se vidi odsustvo jednog stabilnog pogleda na prava građana koja su regulisana Ustavom Republike Srbije. Vi ste u obrazloženju naveli kao ustavni osnov samo jedan član. Međutim, mnogo bi bilo bolje da ste imali u vidu i odredbu čl. 35. i 38. Ustava Republike Srbije, gde se propisuju ta prava koja imaju zaposleni. Mi, ustvari, ovim zakonom samo uređujemo način ostvarivanja tog prava. U članu 9. stav 1. vi govorite o nepovoljnijim uslovima rada, ali u drugim članovima istog ovog predloga zakona obavezno, pored uslova rada, navodite i prava zaposlenih. Mogu ove uslove rada da protumačim kao i prava, ali onda budite isti kada o istoj materiji rešavate, propisujete. Ubacite i ta prava, da se ne bi tumačenjem došlo do toga da su uslovi i neka prava koja zaposleni imaju. Međutim, stav 2. ovog člana, na koji se pretežno odnosi ovaj amandman, krajnje je problematičan. Zbog čega? Ovde se kao posledica propisuje ništavost ugovora o radu. Moram da vam saopštim da se ugovor o radu i njegova pravna priroda reguliše samo ovim zakonom, ali Zakon o obligacionim odnosima propisuje pravne posledice ništavosti bilo kog ugovora, odredbe članova 103-110, i morali ste prilikom utvrđivanja teksta ovog člana da imate u vidu posledice ništavosti - restitucija u pređašnje stanje, pravo na naknadu štete itd, da vidite da li je to moguće u sistemu radnih odnosa. Ako je moguće, u kom periodu može da se ostvari i kakva je efektivna zaštita prava zaposlenog. Ako samo ova dva elementa uzmete u obzir, onda ćete da primetite da je ovo rešenje besmisleno i da nije u funkciji zaštite onog prava koje je Ustavom garantovano, već pre svega u funkciji mogućih zloupotreba, odugovlačenja i nerešavanja pitanja do kraja. Moram da vam skrenem pažnju da i onaj radnik koji bi pokrenuo postupak za utvrđivanje ništavosti, u našim uslovima teško da bi mogao da ostane u toj firmi da radi, kod tog poslodavca. Mi smo ovim amandmanom pokušali da vam skrenemo pažnju na drugu koncepciju, da ovim zakonom mi imamo pravo i obavezu da uredimo način ostvarivanja prava zaposlenih po osnovu rada [[Glasovi iz klupe: Ne radi mikrofon.]]
Očigledno imamo problem sa tehnikom. Odredićemo pauzu tri minuta dok ne dođe gospodin iz službe. [[Pauza.]] Molim narodne poslanike da zauzmu svoja mesta, nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Kolega Krasiću, uvažićemo vam ovaj gubitak koji ste imali.
Znači, ovim amandmanom mi samo potenciramo da minimum prava koji je propisan ovim zakono uvek postoji i da on ne zavisi od toga da li će neki ugovor o radu biti proglašen, odnosno da li će u sudskom postupku biti utvrđeno da je on ništav. Zbog čega je ovo bitno? Kada se zakonom uređuje način ostvarivanja nekog prava ili neke slobode, onda je zakonodavni organ ovlašćen često da utvrđuje limite, minimum, maksimum, moguća je druga tehnika da utvrđuje minimum ispod koga ne može da se ide, moguća je i treća varijanta, da utvrđuje neki maksimum preko koga ne može da se ide. Očigledno da je u ovom predlogu zakona zauzet koncept da je ovo skup minimalnih prava i ta minimalna prava, odnosno ostvarivanje tih prava garantuje država preko inspekcije rada, preko ministarstva, preko suda, država garantuje ostvarivanje tog minimuma prava. Zbog toga, zbog ništavosti, ove odredbe su potpuno besmislene, jer u tim odredbama se gubi osnovni cilj i zamisao ovog zakona, a to je zaštita onog minimuma koji je zakonom propisan. U tom smislu treba tumačiti naš amandman, kao sredstvo kojim se poboljšava ne samo zaštita, nego pruža garancija obaveznosti ovog zakona.
Hvala, kolega Krasiću. Narodni poslanik Momir Marković, a zatim narodni poslanik Jovan Palalić.
Prvo ću da zamolim predsedavajućeg da ne dira onu dugmad tamo, jer će i meni isključiti mikrofon. Žao mi je što ministar nije tu, jer sam mislio da iz prethodnog amandmana reč - demokratija, koja je pretvorena u demokraturu, odnosno u demonokratiju, hteo sam ministru da objasnim dokle je stigla transformacija reči demokratija. Zato ću se zadržati na amandmanu koji je podneo narodni poslanik SRS Aleksandar Đorđević, tačnije na obrazloženju koje je dala Vlada. Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom gospodina Aleksandra Đorđevića SRS je tražio direktnu primenu akta koji je iznad ovog. Treba poštovati supremaciju akata. Prema tome, ukoliko se u ugovoru o radu, u bilo kom dokumentu koji se daje zaposlenom, nalaze klauzule koje nisu u saglasnosti sa zakonom, onda se direktno primenjuju viši pravni akt. U slučaju koji je predviđen zakonom, tačnije o ništavosti ovog dela, zaposleni se upućuje da pred sudom dokazuje ništavost tog dela dokumenta koji je dobio, tog dela ugovora ili rešenja koje je dobio. Znate poslovičnu brzinu naših sudova, pogotovu kada su radni sporovi u pitanju. To će trajati dve-tri godine i normalno je da će dokazati ili neće dokazati posle tri godine ništavost tog dela. Osnovno je pitanje, ukoliko se radi o radnom odnosu, ili o primanjima, o prinadležnostima koje prima zaposleni, osnovno je pitanje od čega da živi taj čovek dve-tri godine, dok traje sudski spor; da li će to posle dve-tri godine, i kada dokaže ništavost tog dela, imati bilo kakve svrhe. Prema tome, amandman gospodina Aleksandra Đorđevića je vrlo smislen i mislim da će bar malo poboljšati iovako loš zakonski predlog. Predlažem da u danu za glasanje narodni poslanici koji pripadaju vladajućoj strukturi pritisnu zeleno dugme i usvoje ovaj amandman. Verujte, mnoge ćemo sporove izbeći, samo usvajanjem ovog amandmana.
Reč ima poslanik Jovan Palalić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, nisam siguran da bismo usvajanjem ovog amandmana izbegli nove radne sporove. Naime, u toku diskusije poslanika koji su branili ovaj amandman i predlagali da se on usvoji, kao jedan od najvažnijih razloga da se ovaj amandman usvoji, istaknuta je činjenica da bi se izbegli mnogobrojni radni sporovi, gde bi zaposleni osporavali pojedine odredbe ugovora o radu kao ništave. Ukoliko bi, kako se kaže u stavu 2. člana 9, došlo do definisanja pojedinih odredbi koje su suprotne zakonu ili utvrđuju manja prava nego što to utvrđuje zakon, opšti akti ili su zasnovane na netačnom obaveštavanju od strane poslodavca, krajnji ishod tih radnih sporova, ukoliko bi ovi akti bili osporeni od strane zaposlenog, bila njihova ništavost. Šta dobijamo ukoliko usvojimo ovaj amandman, gde se kaže da se primenjuju odredbe zakona i opšteg akta? Da li bi se usvajanjem ovog amandmana obezbedila takva efikasna zaštita i da li bi došlo do uklanjanja iz ugovora o radu upravo ovakvih odredaba tj. ko bi naterao i obavezao poslodavca da primeni odredbe opšteg akta i zakona. Spomenuto je da je zaposleni ekonomski slabija strana, i nema sumnje da on ulazi u ovaj ugovorni odnos kao takva strana, i da poslodavac kao vlasnik kapitala ima dominantniju poziciju. Pitanje je kod rasprave i tumačenja toga da li su uskraćena pojedina prava i da li je poslodavac doveo u zabludu zaposlenog kod zaključivanja ugovora o pojedinim pravima, da li bi došlo do eventualnog sporazuma da se te pojedine odredbe otklone ili bi jednostavno poslodavac ucenio zaposlenog i rekao - ja sam u pravu, ovako kako piše jeste po zakonu, ti nemaš pravo da vodiš spor, ti nemaš pravo da ovo osporavaš. Nema sumnje da bi prihvatanjem ovog amandmana mogle da se ugrade odredbe koje su nepovoljnije po zaposlenog, ali zaposleni ne bi imao prava da te odredbe osporava. Kao što sam rekao, nema mehanizama koji bi naterali poslodavca da primeni odredbe i nema mehanizama preko kojih bi se utvrdilo da je on pravilno tumačio zakon i da su sva prava zaposlenog ovde zaštićena. U tom smislu odredbe predložene u zakonu su jasnije, jer one omogućavaju zaposlenom da vodi spor i osporava pred sudom pojedine odredbe ugovora. Ovako kako je predviđeno ovim amandmanom, takva prava zaposleni nema i jednostavno pitanje je kako bi na kraju cela ta rasprava između poslodavca i zaposlenog oko pojedinih odredaba završila. Možda bi na kraju poslodavac dao otkaz, pozivajući se na neke od odredaba koje su predviđene u zakonu. U tom smislu efektnije zaštićuje prava odredba koja je u predloženom zakonu, tačnije u stavu 2. člana 9.
Za repliku se javio narodni poslanik Momir Marković.
Izvinjavam se narodnom poslaniku gospodinu Palaliću, izgleda da me nije dobro razumeo. Ovde je suština u sledećem, ukoliko bismo usvojili ovaj amandman, onda je država obavezna da sprovede i ugovor. Ukoliko ne bismo usvojili ovaj amandman ostalo bi dokazivanje na radniku. Prvo, kako će se sprovesti. Vrlo jednostavno, inspekcija kao državni organ, tog trenutka kada se zaposleni požali da nije u skladu sa višim pravnim aktom rešenje koje je on dobio, dolazi i nalaže svojim rešenjem poslodavcu da obustavi sprovođenje takve odluke i da upodobi sa zakonom sledeću odluku. U ovom drugom slučaju upućujemo zaposlenog na sud da sudom dokazuje i tri godine da dokazuje. Tužba i rešenje suda i u ovom slučaju, ukoliko usvojimo amandman gospodina Aleksandra Đorđevića, ostaje kao opcija ukoliko je radnik nezadovoljan, a u ovom slučaju isključivo direktno ga teramo na sud i sudskim procesom da dokazuje. Sa druge strane, ukoliko bismo ovaj amandman usvojili, odluka suda bi bila samo dekorativna.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Hranislav Perić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Socijalističke partije Srbije kolega Hranislav Perić i ja podneli smo amandman da se briše član 10. U tom članu se kaže da se posebnim kolektivnim ugovorom ne mogu utvrditi manja prava i nepovoljniji uslovi rada zaposlenom od prava i uslova utvrđenih opštim kolektivnim ugovorom. Te iste odredbe važe i kada je reč o odnosu između pojedinačnog i posebnog kolektivnog ugovora. Na neki način predlagač u ovom članu utvrđuje hijerarhiju akata kolektivnih ugovora, da je opšti kolektivni ugovor najznačajniji, pa onda posebni i pojedinačni. Mi smatramo da je ovo suvišno, da se jednostavno podrazumeva hijerarhija akata i kada je reč o kolektivnim ugovorima, da posebni kolektivni ugovor ne može da bude u suprotnosti sa opštim i pojedinačnim. Međutim, mogli bismo da povučemo ovaj amandman ako bi predlagač, odnosno ministar prihvatio da je ovo uradio iz posebnih razloga. Mi smo imali tokom 2001, 2002. i 2003. godine bezbrojno kršenje Ustava. Imali smo situaciju 2001. godine da je uredba bila iznad Ustava. To se desilo prilikom izručenja predsednika Slobodana Miloševića. Znači, uredba je bila iznad Ustava, pa je možda ministar hteo da ovde jasno kaže da se ne može u pojedinačnom i kolektivnom ugovoru utvrditi nepovoljniji uslovi rada, manja prava zaposlenog nego u posebnom ili kada je reč o odnosima između posebnog i opšteg kolektivnog ugovora. Ako je reč o tome da se jasno precizira, jer imamo jedno loše iskustvo, onda bismo prihvatili da ovaj amandman povučemo. Sa druge strane, ne radi se samo o ovom članu. Globalno smatramo da je ovaj zakon o radu preširok, glomazan, a ni jedan zakon koji je toliko širok i glomazan, sa velikim brojem članova, nije garant da je dobar zakon. Primera radi, Zakon o radnim odnosima, koji je bio na snazi do decembra 2001. godine, bio je jasan, koncizan, precizan, izuzimajući sva prava koja je garantovao zaposlenim ljudima, ali taj zakon je, primera radi, imao 141 član. Čak i ovaj zakon o radu, važeći, ima 181 član, a ovaj zakon ima 285 članova. Mislim da je glomazan i da nije neka dobra preporuka niti garant da ako je glomazan i veliki da on sada pruža najšira objašnjenja i garantuje najveća prava. Naprotiv. Smatramo da je član 10. suvišan.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 11. i ovaj amandman direktno je povezan sa amandmanom na član 9. stav 2, kojim je tražena direktna primena zakona o radu, odnosno opšteg akta, u slučaju da su pojedinačnim ugovorom o radu predviđena manja prava za radnike od onog minimuma kako zakon i opšti akt garantuju. Član 11. ima dva stava. Prvi stav kaže da se ništavost odredaba ugovora o radu utvrđuje pred nadležnim sudom. Kao što ste već čuli, stav SRS je da ti postupci traju predugo, da radnici nemaju dovoljno ekonomskih mogućnosti da se u takve sporove upuštaju, da bi bilo mnogo bolje rešenje da se direktno primenjuje zakon, odnosno opšti akt, a da to kontroliše inspekcija rada ili ukoliko, znači, radnik to želi, on svakako ima zakonsku mogućnost da se upusti u sudski postupak i da neko od svojih prava ostvaruje. Drugi stav, čije se takođe brisanje traži mojim amandmanom, kaže da pravo da se zahteva utvrđivanje ništavosti ne zastareva. Pravno gledano, ovo je potpuno besmisleno, jer šta znači da pravo da se zahteva utvrđivanje ništavosti ne zastareva. Da li radnik ima neki poseban interes da utvrdi da su odredbe ugovora o radu ništave i da to uradi, na primer, pošto kažete da ne zastareva. A ne znam da li ste predvideli da možda i njegovi univerzalni sukcesori imaju pravo da zahtevaju ništavost ugovora o radu, da li će to neko uraditi posle 20, 30 ili 50 godina i koja je tu uopšte suština. Suština prava radnika je da on ostvari svoje pravo, odnosno neko potraživanje. Znači, ukoliko mu je ugovorom o radu uskraćeno pravo na godišnji odmor, ukoliko mu se određuje da radi veći broj radnih časova u toku dana nego što po zakonu sme, ukoliko mu se određuje manja plata od one koja je zakonski propisana kao minimum, on ima interes da ostvari neko svoje potraživanje, znači, da ostvari razliku u zaradi, pravo na godišnji odmor. Utvrđivanje ništavosti, samo po sebi, 10 ili 20 godina naknadno, ne znači ništa. Takođe, svi vrlo dobro znamo da postoje u Zakonu o obligacionim odnosima opšte odredbe o zastarelosti. Da li se možda ovim odredbama, koje sada predviđate, derogiraju te odredbe o zastarelosti potraživanja. Naravno da ne. Ako imamo na umu da ste od 2000. godine ostavili milion ljudi bez posla, da ste najveći broj tih ljudi "usrećili" kojekakvim socijalnim programima i otpremninama, da je najveći broj tih ljudi sa 20 ili 30 godina radnog staža iza sebe, sa 50 godina života, da su otpremnine odavno potrošene, da je ubedljivo najteže za takve ljude da sada dođu do posla, da li zaista mislite da će neko od tih ljudi, kada se nekim čudom zaposle, tužiti svog poslodavca posle mesec, dva ili tri zbog toga što odredbe ugovora o radu ne poštuju onaj minimum koji im zakon, odnosno opšti pravni akt garantuje. Da li mislite da će se neko upustiti u takvu avanturu i da li mislite da ta avantura u bilo kom slučaju može da se završi pozitivno po radnika? Radnici, upravo zbog toga što nemaju mogućnosti da dođu do radnog mesta, prihvataju da ne budu uopšte prijavljeni, da im se ne plaća ni socijalno ni penzijsko, prihvataju neuporedivo lošije uslove rada i lošija mesta od onih koja odgovaraju njihovoj stručnoj spremni i znanjima. Oni nikada i ni u kom trenutku neće moći na osnovu odredaba ovog zakona da tuže svog poslodavca i da ostvaruju svoja prava. Ukoliko ovaj član već ništa ne znači, a jasno je da pravno ništa ne znači, čuli smo već i da je zakon preobiman, onda vas pozivam da ovaj član izbrišete. Učinićete s jedne strane dobru uslugu radnicima, a s druge strane poboljšaćete malo i skratiti ovaj zakon. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, lepo je što je predsednik Skupštine na početku današnjeg rada pozdravio prisutne predstavnike sindikata koji prate naš rad, ali mi se čini da bi mnogo više učinio i njima i radnicima koje oni predstavljaju da se založi da se prihvate amandmani SRS, zato što su svi naši amandmani koncipirani tako da pokušavamo kroz ovaj zakon da zaštitimo zaposlene, da se ne ponovi ono što je proizveo zakon koji će biti van snage kada ovaj današnji zakon stupi na snagu. Naravno, mi srpski radikali želimo da štitimo i poslodavce, ali imamo vrlo loša iskustva u poslednje četiri godine sa industrijalcima bez industrije, npr. koji se bave unosnim poslovima u okviru uslužnih delatnosti i koji svojim zaposlenima neredovno isplaćuju zarade, koji svojim zaposlenim ne uplaćuju doprinose za penziono osiguranje i zato mislimo da je u ovom momentu zaista prioritetno da ovim zakonom zaštitimo zaposlene u Srbiji. Mnogo je bilo govora u toku ovog saziva Skupštine koliko je loš zakon koji je danas na snazi, mnogo je bilo najava kako ćemo dobiti revolucionarni zakon od ove sadašnje vlade, ali bogami ništa ovde revolucionarno nije u odnosu na zaposlene. Predsednik Skupštine nije ovde, ali stvarno ne mogu da mu ostanem dužna, rekao je juče kroz neku opomenu poslaniku SRS da su sve stranke koje su izabrane u ovom parlamentu demokratske i da ne možemo da se delimo na demokratske i nedemokratske, i to je apsolutno tačno, i mi to pričamo odavno, ali ne znam zašto predsednik Skupštine nije opomenuo juče ministra, koji je rekao da će, ne znam, prethodna demokratska vlada, ova demokratska vlada i sve buduće vlade, ako budu demokratske da, ne znam, vode računa o zaposlenima itd. Ne znam samo kakva bi to bila vlada, ministre, a da nije demokratska. Kada je u pitanju član 11, koji kaže da se ništavost odredaba ugovora o radu utvrđuje pred nadležnim sudom i pravo da se zahteva utvrđivanje ništavosti ne zastareva. Ovo je potpuno nepotrebna odredba u ovom zakonu.Mislimo da bi trebalo, i imamo amandman koji govori o nadležnostima inspekcije rada, zaista da više nadležnosti damo inspekciji rada, a ono što je sada inspekcija rada, oni samo formalno postoje. Nikome ne mogu da pomognu, nijednom zaposlenom, oni mogu nešto da napišu, neku preporuku, neko ko dobije otkaz mora da se obrati inspekciji rada da bi tužio. Naravno, oni treba da postoje, ali ono što sada rade, posao im se svodi na neke formalnosti, koje apsolutno nemaju nikakvu suštinsku sadržinu i ne mogu ništa da pomognu zaposlenima koji dođu u bilo kakav problem sa poslodavcima. Imamo, sa jedne strane, da tržišni inspektor može da zatvori prodavnicu zato što nema fiskalnu kasu, ne postoji fiskalna kasa u prodavnici, ali zato inspektor rada ne može da zatvori nekog privatnika, bilo čime da se bavi, zato što ustanovi da se on grubo ogrešio o Zakon o radu u odnosu na svog zaposlenog. Mi tu moramo da napravimo jedan iskorak i tu moramo nešto da promenimo. Zaista, vi sa ove strane se uvek javno izjašnjavate i zaklinjete u zaštitu institucija sistema. Nisu samo institucije sistema Vlada Srbije, koju vi naravno štitite, i štitite je, nemam ništa protiv. Postoji mnogo institucija od čijeg funkcionisanja zavise životi zaposlenih. Ako neko danas ostane bez posla, drage moje kolege, tome se život dovodi u pitanje, jer sa platom ovakvom kakva je i ne može da preživi, a kamoli kada ostane bez posla, ne daj bože ni da pomislimo šta ga onda čeka. Vidim da je vreme po ovom amandmanu isteklo, nastaviću po nekom od narednih amandmana, ali vam preporučujem da usvojite ovaj amandman, jer je zaista član 11. u Predlogu ovog zakona sa pravnog stanovišta potpuno nepotreban.
Reč ima Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani, amandman koji je podnela poslanička grupa SRS na član 11, koji je obrazlagao gospodin Nemanja Šarović, analogan je onome na član 9. Predloga zakona i mislim da smo o tome polemisali, ali ministar nije bio u sali tada. To je suština razlike koncepcije SRS i Vlade Republike Srbije oko ovog predloga zakona. Ovo je član na koji su i predstavnici sindikata dali svoje mišljenje i u stvarnosti kada bi pogledali smatramo da je besmislen, bez rokova, tako da njime zaposleni u ovom slučaju nisu dobili praktično ništa. Samo poslodavcu pravi probleme. Znači, član 9. i član 11. analogno su povezani jedan sa drugim. Amandmane koje smo podneli na te članove da se brišu, u obrazloženju koje su dale moje kolege i ja, mislim da je jasno da bi Vlada trebalo da prihvati ovo naše obrazloženje, ukoliko želi da ovaj predlog zakona bude koncipiran u interesu svih radnih ljudi i građana Srbije. Jer, svima nam je ovde u Narodnoj skupštini interes da donosimo zakone koji su kvalitetni i koji će zaštiti prava, kako radnika, tako i poslodavca. U krajnjem cilju, i zakon koji će u svakom slučaju biti precizan i jasan, to je osnovni cilj Narodne skupštine, a to treba da bude i osnovni cilj i Vlade Republike Srbije. Mi smo ovde u Skupštini predstavnici građana i glasača koji su glasali sa ciljem da donosimo kvalitetne zakone. Smatramo da povodom ovih članova 11. i 9. bi trebalo da Vlada pokaže svoju želju kada pravi zakone da budu precizni i jasni, da ne pravi polovična rešenja, delimična, koja na kraju krajeva neće doneti ništa dobro. Ovaj zakon je primenjiv samo na radnike koji rade u javnim preduzećima. Šta ćemo za one koji rade u privatnom sektoru? I to je suština naše koncepcije koju smo izlagali i koju ćemo izlagati povodom amandmana koje smo podneli u ime poslaničke grupe SRS.
Reč ima poslanik Vojislav Milajić.
Prilikom usvajanja Zakona o parničnom postupku ovde je govoreno, u Skupštini Srbije, da će se parnični postupak ubrzati, da će se sudski postupak ubrzati, pa je i u jednom poglavlju Zakona o parničnom postupku predviđen kao poseban postupak iz radnih odnosa. Odmah zatim je na skupštinskom zasedanju bio i Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova, sa obrazloženjem da traju dugo sudski postupci, koji štite prava vezana za radne odnose. Znači, Vlada je samim tim priznala da nije dobar Zakon o parničnom postupku koji je usvojila pre toga, samim tim što je donela poseban Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Što se tiče ništavosti ugovora, tu treba voditi računa o uzrocima ništavosti i posledicama koje one proizvode. Zašto bi unapred dozvoljavali da nastanu sporne situacije, da nastanu ništave odredbe ugovora, koje će prouzrokovati određene štetne posledice. Potrebno je da inspekcija rada ima više ovlašćenja u tom smislu, pre svega u postupku nadzora, što je jedna od osnovnih funkcija koju vrši inspekcija rada, da bi se predupredile štetne posledice ništavih ugovora. Ukoliko dozvolimo da odredbe ništavog ugovora proizvode određeno vreme pravna dejstva, one će samim tim napraviti i određenu štetu. To sve treba dokazivati na sudu, da li su odredbe ugovora ništave, i ako jesu, koju su štetu proizvele pre svega za radnike. I ovaj zakon o radu pre svega je namenjen radnim ljudima i onim ljudima koji žive od svog rada, a nije namenjen vlasnicima kapitala. Njegova prevashodna funkcija treba da zaštiti ljude koji žive od svog rada, a ne one koji žive od kapitala.
Reč ima poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, potrebno je da prihvatite amandman koji je podneo na član 11. kolega Nemanja Šarović, zbog toga što i prvi i drugi stav je konstatacija, priča za sebe, pravo da se zahteva utvrđivanje ništavosti ne zastareva. Ali, šta ako se to desi? U pravu su kolege koje su govorile pre mene kada kažu da prvi stav zapravo podstiče poslodavca da ne poštuje ugovor. To je danas najveći problem u Srbiji. U svim gradovima u Srbiji, gde se vode radni sporovi između zaposlenog i poslodavca, tema je nepoštovanje ugovora, s tim što su priče za sebe nepoštovanje ugovora, odnosno odredbi posle procesa privatizacije, onakve pljačkaške kakva je ona u Srbiji bila, zbog nepoštovanja socijalnog ugovora i onoga što su poslodavci obećali. Da biste bar nekako bili ovim predlogom zakona melem na ranu radnicima, koji izuzetno danas u Srbiji i stradaju i pate zbog neimanja posla, jer oni koji rade stalno su u strahu šta će se desiti sa njihovim zaposlenjem, da li će opstati ta firma, da li će oni moći da rade, prihvatite amandman Nemanje Šarovića, time će da se poboljša ovakav tekst zakona i da se stvori mogućnost da ljudi koji su radno angažovani budu bolje zaštićeni. Mi smo potencirali inspekciju rada, njeno delovanje i veću prisutnost, koju mi zapravo tražimo i kroz brisanje ovog člana i kroz raspravu u načelu. Ali, imajući u vidu stepen angažovanja inspekcije rada, koja je prisutna u okruzima, odnosno gradovima, u opštinama, kroz ovakav dosadašnji angažman inspekcije rada neće biti moguć, zato što nema dovoljno inspektora rada, a i oni obično ne stignu na vreme i ne urade svoj posao kako treba. Onda me to asocira na odgovor Mlađana Dinkića, kada je u pitanju budžetska inspekcija. Mi mu kažemo da su veliki problemi u opštinama i gradovima gde su radikali preuzeli vlast, velike su indicije da su predstavnici uglavnom DS-a izvršili zloupotrebu službenog položaja, opljačkali tu opštinu, odnosno taj grad, i predsednici novi, izabrani, pozvali inspektora da dođe, a onda nam on kaže - nemam ih dovoljno, a i oni su slabo plaćeni, pa nisu motivisani da rade taj posao. Dakle, resorno ministarstvo, Vlada i država treba mnogo više da učine da bi se radnička prava zaštitila. A opet vam ponavljam, ovaj prvi stav ovako predloženog člana 11. prosto motiviše poslodavca da krši ugovor koji je potpisao sa zaposlenim.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić, a predložio je da se u ovom i svim drugim članovima reč "zdravlje" zameni rečima "zaštita života i zdravlja" u odgovarajućem padežu. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Izvolite.
Predsedavajući je u pravu, ovaj amandman se proteže verovatno na još 20 članova, u kojima je manifestovano nešto što bi moglo da se kaže neustavnost, odnosno nesaglasnost sa ustavnom normom. Ustav Republike Srbije, ovakav kakav je, u članu 38. stav 2, za ovo što je ovde pokušano da se napiše kao bezbednost i zdravlje, upotrebljava termin zaštita na radu. Ustav nalaže da se ne prave te gimnastike sa lošim prevodima tekstova koji dolaze iz Brisela. To tamo rade ipak neki administrativni radnici, zbrda-zdola daju neki predlog i prevedu možda nešto sa francuskog, sa italijanskog, pogledaju da li je to u skladu sa njihovim direktivama, šibnu ovde ministarstvu i ovde uhvati naš prevodilac i doda mu još neki značaj. Tek kada dođu na Skupštinu, onda vidimo da termin koji je upotrebljen ne odražava ono što postoji kao termin u našem Ustavu. Čujte ovo obrazloženje, razlog zašto je to tako je što će u budućnosti da se promeni još jedan zakon o zaštiti na radu, pa će imati naziv zakon o bezbednosti itd. Verovatno je ovo poznato i nema potrebe detaljnije da se obrazlaže. Međutim, mi smo ovim amandmanom hteli da skrenemo pažnju i na drugu stranu. Ne dotiče se direktno amandman, ali sama priča o članu 12. daje mogućnost da ukažemo i na ostale nepravilnosti, nepreciznosti koje se javljaju u članu 12. U članu 12. napravljen je neki pokušaj da se taksativno navedu prava po osnovu rada, prava iz radnog odnosa. Naravno, tu dolazi zarada kao pravo, a u našoj verziji dolazi još i pravo na zaštitu na radu. Onda ste naveli, kaže - zdravstvenu zaštitu, i malo kasnije kaže i druga prava u slučaju bolesti. Ona su već obuhvaćena pravom na zdravstvenu zaštitu. Cela oblast zdravstva nam je regulisana Zakonom o zdravstvenom osiguranju, i kada su u pitanju zaposleni imamo obavezno zdravstveno osiguranje, a zdravstvena zaštita mnogo više se odnosi na rad i na organizaciju u zdravstvu, te ne bi moglo da se prihvati da to ima neke direktne veze sa pravima zaposlenih po osnovu rada, za slučaj bolesti itd. Ono što opet odražava nešto što nema mesta da bude u ovom članu, to je zaštita ličnog integriteta. Tu nije jasno u kom kontekstu je navedeno ovo. Zaštita ličnog integriteta je obezbeđena tzv. opštim propisima, pa sada pokušavamo da nabrojimo šta bi to moglo da bude osim života, zdravlja, slobode itd, a tu su čast, dostojanstvo, pravo ličnosti najšire posmatrano. Za to već postoji zaštita. Ona postoji u materijalnim odredbama, materijalnim zakonima, postoji u Zakonu o obligacionim odnosima, a to su čl. 199. i 200, a za koje moram da kažem da se nažalost vrlo loše primenjuje u sudskoj praksi. Ličnost je zaštićena i njen integritet je zaštićen, zaštićena je privatnost, zaštićeni su podaci o ličnosti i svim drugim propisima. Odakle ta želja da se sve zbrda-zdola gurne ovde, a što može da prouzrokuje zabunu kod onoga ko treba da primeni ovaj zakon. Kakvu polarizaciju imamo u pogledu interesa zaposlenih i poslodavaca, pa ne bi me čudilo da se organizuje okrugli sto i šta bi to moglo da se podvede sve pod zaštitu ličnog integriteta. Tako nešto ne sme da se radi kada se piše zakon, jer to nije u funkciji konciznosti, jasnoće, nego u funkciji parola, deklaracija, koje mogu da se tumače od slučaja do slučaja na različite načine i po pravilu dolazi se do tumačenja u zavisnosti od volje onoga ko je nadmoćan da svoje tumačenje nametne. Sigurno je da je potrebno da se efektivno pruži zaštita integritetu ličnosti u radnom odnosu, ali ona se ne pruža u ovakvim odredbama i nečemu što nema konkretno značenje, već pre svega opštim zakonodavstvom i krivičnim, materijalnim i procesnim odredbama, i svim drugim materijalnim propisima gde se štite prava ličnosti.
Zahvaljujem. Još neko o istom amandmanu? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, izašao sam samo da ne bi bilo neke dileme u pogledu našeg stava o tome da li treba da postoji ta mogućnost ili ne, a predviđena je mogućnost da se odlukom poslodavca može utvrditi učešće zaposlenog u dobiti. Mi se potpuno slažemo sa tim da to jeste tako i samo smo hteli da ukažemo da to ne mora da bude zakonodavna materija, i ne treba da bude zakonodavna materija, i u tom smislu opterećuje već dosta obiman zakonski tekst. Naravno, to je slobodna volja, u krajnjem slučaju, poslodavca i zaposlenog. Može se dešavati na drugi način, a to je odnos inter partes. Ne bi bilo potrebno da se stavlja u ovaj zakon. Potpuno smo za suštinski smisao takvog rešenja i ostajemo pri našem amandmanu iz čisto pravno-tehničkih razloga. Hvala.
Još neko o istom amandmanu? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo poslanik Marko Krstin. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 15. amandman je podnela poslanik Gordana Pop-Lazić. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, zakon o radu koji je danas na snazi ostavio je oko 800.000 zaposlenih tada bez posla, a primena ovog zakona, najavljuje nam ministar i ostali članovi Vlade, proizvešće još 300.000 nezaposlenih. To znači još preko milion gladnih u Srbiji. Mi, srpski radikali, mislimo da to ne sme da bude suština zakona, već upravo suprotno, da moramo da stvaramo uslove za zapošljavanje novih ljudi, za vraćanje na posao onih koji su već dobili otkaze, a ne da najavljujemo nove otkaze, primenjujući određene odredbe ovog zakona. Ovo što se predviđa zaista je previše, čak i ako je od "demokratske vlade", kako reče ministar juče. U članu 15. stav 1. tačka 2) predvideli ste: "Zaposleni je dužan: 2) da poštuje organizaciju rada i poslovanja kod poslodavca, kao i zahteve i pravila poslodavca u vezi sa ispunjavanjem ugovornih i drugih obaveza iz radnog odnosa". Ovo "zahteve" zaista je, u kontekstu ovog, toliko rogobatno, pogotovo ako znamo šta se sve dešava zaposlenima kod raznoraznih poslodavaca, tzv. industrijalaca, onih bez industrije. Zato smo mislili da bi bilo dobro da se ova reč "zahteve" zameni rečju "uslove", jer poslodavac postavlja uslove za ispunjavanje ugovornih i drugih obaveza iz radnog odnosa, a nikako ne može da postavlja zahteve. Zašto Vlada nije prihvatila ovaj amandman? "Iz razloga što su ugovorom o radu već utvrđeni uslovi rada i obaveze iz radnog odnosa, dok se ovom odredbom utvrđuje obaveza zaposlenog da poštuje zahteve poslodavca u cilju ispunjavanja ugovorenih obaveza". Ovo obrazloženje ništa ne znači, jer zaposleni ne treba da poštuje nikakve posebne zahteve, nego da ispunjava uslove iz ugovora o radu. S jedne strane potpisao poslodavac, sa druge strane zaposleni. Obavezu da poštuje taj ugovor ima i poslodavac, ima i zaposleni. U tom smislu je i ovaj amandman, koji je podnela gospođa Gordana Pop-Lazić, koja je, inače, predsednik opštine Zemun, a reći ću vam zašto ovo naglašavam. Zato što je, po onom prethodnom zakonu, početkom 2001. godine u opštini Zemun i u Javnom preduzeću "Poslovni prostor" opštine Zemun tadašnja tzv. demokratska vlast otpustila preko 100 zaposlenih. Sada da se vratim na one članove 9. i 11. o kojima smo govorili kroz prethodne amandmane, kroz vaše predviđanje ništavosti i utvrđivanje na sudu da li je ugovor ništav ili nije ništav. Svi ti tada zaposleni, a otpušteni izisključivo političkih razloga početkom 2001. godine, dočekali su kao nezaposleni novu radikalsku vlast u Zemunu, zato što vode postupke pred nadležnim sudovima, ali nadležni sudovi četiri godine ne završavaju svoje obaveze, ne donose presude koje bi trebalo da donesu po hitnom postupku, jer je predviđeno da su sudski sporovi iz radnih odnosa prioritetni i da moraju da se završavaju po hitnom postupku. Sve ovo što mi vama govorimo, poštovane i drage kolege, jeste iz iskustva. Svi vi dobro znate da to jeste tako i svi vi dobro znate, više puta sam govorila da je moja rođena sestra u opštini Zemun dobila otkaz, da joj je tadašnji sekretar opštine, demokrata, rekao: "Vi morate da odete odavde zato što vaše radikalsko prisustvo ugrožava novu demokratsku vlast". To je obrazloženje sa kojim je ona dobila otkaz i do danas nije vraćena na posao zato što još uvek traje sudski spor. Te i takve stvari mi srpski radikali hoćemo da sprečimo. Za sada, to kao opozicija možemo samo podnošenjem amandmana na vaše zakone, u kojima se, kada se čitaju među redovima, kriju ponovo takve stvari, dame i gospodo. Zato vam preporučujemo da prihvatite ovaj i ostale amandmane SRS. Na taj način, ako prihvatite naše amandmane, moći ćete da stanete i pred ovu gospodu iz sindikata i pred radnike koje oni zastupaju i da kažete - gospodo, mi sada ispunjavamo naša predizborna obećanja. Za razliku od vas, srpski radikali ispunjavaju svoja predizborna obećanja i borimo se, kao opozicija, na ovaj način. Prihvatajte naše amandmane, ako želite dobro građanima Srbije.
Gospodin Krasić, povodom istog amandmana.
Ja ću na nekoliko primera da vam ukažem, bez navođenja imena, jer imena nisu potrebna, pošto su to opštepoznate stvari, da je sa novom demokratijom sve prethodno loše. U članu 15. su navedene dužnosti zaposlenih. Mi amandmanom tražimo intervenciju u tački 2), gde reč "zahteve" treba zameniti rečju "uslove". Zašto? Znači: "Zaposleni je dužan da poštuje organizaciju rada i poslovanje kod poslodavca..." Organizaciju rada i način poslovanja utvrđuje poslodavac, da li preko upravnog odbora, da li preko direktora, ali u svakom slučaju, to izražava u svom statutu, pravilniku o sistematizaciji radnih mesta. Što se tiče tehničkih normativa, to je verovatno ovo što je navedeno u tački 1). Onda vi kažete dalje: "... kao i zahteve i pravila poslodavca". Pravila poslodavca nalaze se u nečemu što možemo generalno nazvati opštim aktom. To je neki pravilnik, to je neka odluka opšteg karaktera kojom se nešto propisuje: pravilo ponašanja, pravilo rada, unutrašnja organizacija, komunikacija itd. Ali, ovde štrči ova reč "zahteve". Daću vam jedan primer. Imate privatnika koji je uspeo od 1985. godine do danas da napravi dobru firmu, po nekim objektivnim kriterijumima, i ima zaposlene, a firma mu se nalazi u istom dvorištu gde mu se nalazi i kuća. On zaposlenog tera da ide da mu čisti kuću, tera da vodi dete u školu, da sprema ručak za njegovu porodicu. To je zahtev koji je poslodavac ispostavio zaposlenom, šta on od njega očekuje i šta on treba da uradi. Problem je taj što taj zaposleni, ukoliko ima zaključen ugovor o radu, nije primljen da bude pomoćnica, niti da bude neko osoblje koje vodi računa, već je zasnovao radni odnos ili faktički počeo da radi na nekoj mašini koja pakuje sokove, bombone, sortira keramičke pločice u velikoprodaji, ali on mora da poštuje zahtev. Ovde se zahtev poslodavca javlja kao njegov lični ćef, kao njegova lična volja. Ukoliko se prihvati naš amandman, pa se kaže "uslove", onda govorimo o onome što je esencija radnog odnosa. Znači, prava i obaveze zaposlenog ne mogu da zavise od ličnog ćefa poslodavca, pa da li se on javlja u vidu čoveka sa imenom i prezimenom, direktora ili upravnog odbora itd. Ne može zahtev, jer zahtev sadrži nešto što je jednostrana volja, što je dispozicija pojedinca. Zato treba da se stavi "uslov", kao nešto što bi bilo objektivno. Prema tim objektivnim kriterijumima neko ulazi u sistem radnog odnosa. To je ono na šta smo mi vama hteli da skrenemo pažnju, da vam ukažemo, jer kada pročita ovaj zakon neko ko ima 20 zaposlenih može da kaže - ljudi, ja sam gazda. Ne zna on šta je radni odnos, šta su prava, on kaže - ja sam gazda, rekao sam ti da to treba da uradiš i ukoliko ne uradiš, ideš napolje. Ove priče da li je to propisano ugovorom o radu, znate i sami koliko nema ugovora o radu. Ovaj zakon ne pruža taj minimum, opet potenciram, minimum prava građana Republike Srbije koji su došli u poziciju da su u radnom odnosu.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospode narodni poslanici, gospodine Laloviću, politička stranka kojoj vi pripadate do sada je najviše ukazivala na zloupotrebu od strane poslodavca kada je u pitanju odnos poslodavca muškog pola u odnosu na neku devojku ili ženu koja radi u tom preduzeću. Ali, vidim da vi niste skloni, s obzirom na sva obrazloženja koja su druge prirode, da prihvatite ovaj amandman gospođe Pop-Lazić, jer da ste imali tu volju, vi biste nam rekli kao ovlašćeni predlagač u obrazloženju koje ste dali. Zato apelujem na kolege narodne poslanike, bez obzira na to kojoj političkoj stranci pripadaju, da u danu za glasanje prihvate ovaj amandman. Reč - zahtevi je metod najveće i najšire zloupotrebe kada su u pitanju mlade devojke i žene koje rade u, pre svega, privatnim preduzećima ili bilo kojim firmama gde je poslodavac taj koji može bar da zloupotrebi i ovu odredbu zakona. I nisu retka, već veoma česta pojava napisi u štampi i u dnevnim i nedeljnim novinama kada su u pitanju ispovesti takvih pripadnica, uslovno rečeno, nežnijeg pola, odnosno dama, odnosa njihovih poslodavaca prema njima. U Skupštini Srbije imamo formiran Odbor za ravnopravnost polova, čiji sam, između ostalih članova SRS, i ja član. Nije danas gospođa koja je predsednik Odbora tu, a ukazivali smo joj i kada je u pitanju taj segment koji tretira Odbor za ravnopravnost polova na mogućnost te vrste zloupotrebe kada je ovaj član zakona u pitanju, na koji je amandman podnela gospođa Pop-Lazić. Uz sve ovo drugo što je naveo kao primer gospodin Krasić, što može poslodavac da traži, odnosno da zahteva, izričito se kaže zahteva, bolje reći - naredi nekom ko radi kod njega da ispunjava, a taj neko se podvodi pod ono što je obavezan da uradi po ugovoru o radu potpisanom sa poslodavcem. Najčešći problemi koji se javljaju kod zaposlenih, stresne situacije kod onih koji rade u zemlji, da ne govorim o onih milion koji nemaju posao, koji su u teškom zdravstvenom i pre svega psihičkom stanju zbog toga, ali kod ovih koji rade je zloupotreba od strane poslodavaca. Bilo bi degutantno da kažemo - većina poslodavaca su takvi, ali ne možemo da licitiramo koliko je potencijalno takvih koji će sve ove odredbe iz zakona, kao što su član 9. i član 11, a naročito član 15. tačka 2), da zloupotrebljavaju. I zato, uz ovaj široki spektar primera iz različitih oblasti koje su se desile, prihvatite, gospodine Laloviću, ako ne, onda narodni poslanici obratite pažnjuu danu za glasanje i prihvatite amandman koji je podnela koleginica, gospođa Pop-Lazić. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 16. amandman je poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvažene kolege poslanici, gospodine ministre, podnela sam amandman na član 16. Predloga zakona, koji se tiče obaveze poslodavaca i u kome se navodi da je poslodavac dužan, molim da se obrati pažnja na redosled, jer to je u suštini krucijalna zamerka, dakle, 1) poslodavac je dužan da zaposlenom za obavljeni rad isplati zaradu, pa tek onda ide 2) da je dužan da zaposlenom obezbedi uslove rada i organizuje rad bezbednost, potom 3) navodi se da mu je obaveza da pruži obaveštenje o uslovima rada, organizaciji rada itd, zatim 4) da zaposlenom obezbedi obavljanje poslova utvrđenih ugovorom o radu i 5) da zatraži mišljenje sindikata. Smatram da redosled obaveza poslodavaca, kako je to ovde navedeno u članu 16, nije logičan, jer kada se neko od građana zapošljava u firmi, logično je da poslodavac nastupa tako da prvo objasni tom ko se zapošljava šta će biti uslov i organizacija rada, zatim da obezbedi bezbedan rad, da obezbedi svakodnevno obavljanje posla, pa tek onda da se za taj rad zaposlenom plati. Predloženim amandmanom se menja redosled obaveza tako da bude logičan. Vlada kaže u svom obrazloženju zbog čega je odbila amandman, zbog toga što je upravo pravo na zaradu jedno od osnovnih ljudskih prava. Naravno da se slažem da je to tako, ali i ostala prava navedena članom 16. predstavljaju pravo. Možda najvažnije pravo jeste da se organizuje bezbedan rad, pogotovo u Srbiji u kojoj se često dešavaju kobne nesreće na poslu, a poslodavci nisu obavezni da vode računa o uslovima rada, kako bi se sačuvalo najosnovnije pravo, a to je pravo na život. Smatram da je ovaj amandman logičan i da ga treba prihvatiti.
Hvala. Po istom amandmanu, izvolite, narodni poslanik Branče Stojanović.
Poštovani predsedniče, uvažene koleginice i kolege poslanici, predstavnici sindikata, gospodine ministre, ovo je amandman koji će poslanici SPS podržati. Mislimo da je logičan i mislimo da je važno ovo što je koleginica Nestorović rekla, posebno u situacijama u kakvim rade i posluju firme, gde je zaista radnicima, nažalost, prioritetan stav, ovako kako je rečeno, da prime platu. Mnogo puta se ne vodi računa i poslodavac često i nije ni pitan mnogo za nešto drugo, ako se isplaćuju plate. Prema tome, mislim da je amandman dobar i da bar kroz taj redosled na neki način obavežemo poslodavca da vodi računa o nečemu što je takođe mnogo važno, osim plate koja je u teškim uslovima prioritetna za radnike, da vodimo računa i o njegovom zdravlju. Iz tih razloga SPS će podržati ovaj amandman. Hvala.
Hvala. Izvolite, još neko? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo poslanik Marko Krstin. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 23. amandman je podneo poslanik Marko Krstin. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite gospodine Živkoviću.
Kolega Marko Krstin podneo je amandman na član 23. stav 2. kojim je predložio da se stav 2. briše. Ovim stavom 2. je predviđeno da je na tuženom poslodavcu teret dokazivanja činjenica da nije prekršio zabranu diskriminacije. Juče sam, govoreći u načelu, rekao da se ovo proteže kroz celokupan naš pravni sistem, gde je osnovna pravna stavka da onaj što tvrdi to i dokazuje, tako da mislim da bi se ovim stavom narušio čitav pravni sistem, tako da ostajemo pri amandmanu, posebno zbog činjenice da dokazivanje negativnih činjenica nije moguće ni po Zakonu o parničnom postupku, ni prema nekim drugim zakonima.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 23. amandman je podneo poslanik Milan Nikolić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Nikolić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da poglavlje - zabrana diskriminacije u predloženom zakonu o radu pruža šansu da se mnoge nepravilnosti i zloupotrebe u oblasti radnih odnosa, počev od zapošljavanja, pa i u procesu rada, izbegnu, zaustave. Lično u potpunosti pozdravljam sve članove od 18 do 21, koji u tom poglavlju govore o zabrani diskriminacije. Međutim, za mene je drugi stav člana 23. sporan zato što se predviđa da teret dokazivanja činjenica pada na tuženog. Mislim da je to u suprotnosti sa svim važećim zakonodavstvom kod nas, posebno u suprotnosti sa Zakonom o parničnom postupku. Ima pravo da se svako ljuti i tuži, pa makar i objektivno ne bio u pravu, ako ne bude primljen u radni odnos ili ako smatra da su mu radna prava poremećena. Mislim da se bespotrebno stvaraju problemi, troškovi, vreme i sudski procesi, i to nije u skladu sa važećim zakonskim propisima kod nas. Molim da narodni poslanici ovaj amandman razmotre i u danu za glasanje da glasaju onako kako sam predložio.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji smo čuli na stav 2. člana 23. ima nekog smisla zato što teret dokazivanja uvek u pravu treba da bude na tužiocu. Jeste cilj ovog zakona da se zaštite radnici, ali isto tako ne bi trebalo dozvoliti ni da se preko ovog zakona dovede do zloupotrebe nekih prava i do prebacivanja prevelikog tereta na tužene, odnosno u ovom slučaju na poslodavce. Ukoliko bismo prihvatili ovakvo rešenje kakvo nam je predviđeno ovim zakonom mi bismo naterali poslodavca, odnosno tuženog da dokazuje negativnu činjenicu, da dokazuje da nešto nije učinio, i to je u pravu jednostavno besmisleno. Kako dokazati da se nešto nije desilo? Vi možete dokazivati da se nešto desilo, ali dokazivati da se nešto nije desilo, to je izuzetno teško. Problem je to što bi prihvatanjem ovog amandmana došli u malo besmislenu situaciju, jer bi onda ovaj drugi stav glasio da teret dokazivanja činjenica, na kojima se zasnivaju tvrdnje tuženog da nije prekršio zabranu diskriminacije, pada na tužioca. Onda bi tužilac, odnosno u ovom slučaju neko ko je npr. seksualno uznemiravan, morao da dokazuje činjenicu da poslodavac, odnosno tuženi nije izvršio seksualno uznemiravanje. Zbog toga, da bismo izašli iz ovog ćorsokaka, predlažem da se ovaj amandman ipak prihvati, a da se zatim sastane Zakonodavni odbor i da izvrši pravnu redakciju ovog teksta, pa da se u prvom delu rečenice kaže da teret dokazivanja činjenica, na kojima se zasnivaju tvrdnje tužioca da nije prekršio zabranu diskriminacije u smislu odredaba člana 18. do 21. ovog zakona, pada na tužioca. Na taj način, pravno bi potpuno sredili tekst ovog zakona i mislim da bi ovo bilo nešto što odgovara evropskim normama, što bi svakako odgovaralo i našem zakonodavstvu.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 24. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić i Hranislav Perić. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u članu 24. predviđeno je ko od poslodavaca donosi pravilnik o organizaciji i sistematizaciji poslova. Pravilnikom se utvrđuje vrsta poslova, vrsta i stepen stručne spreme i drugi posebni uslovi za rad na tim poslovima. Pravilnik o organizaciji i sistematizaciji imaju obavezu da donose poslodavci koji upošljavaju više od 10 radnika. U malim preduzećima, do 10 radnika, poslodavac neće imati obavezu da ima pravilnik. Kakva je razlika da pravilnik mora da ima poslodavac koji upošljava 11 i 12 radnika, a ne mora da ima onaj poslodavac koji zapošljava 10 radnika? To znači da će biti mnogo malih preduzeća, na hiljade, koja neće donositi pravilnik o organizaciji, što znači da će 10.000 radnika biti oštećeno, a to znači da 10.000 radnika poslodavac može da tera da rade šta god on hoće. Mi smo amandmanom predložili da poslodavac koji upošljava pet i više radnika mora da ima pravilnik o organizaciji i sistematizaciji poslova u svom preduzeću. Ako poslodavac zapošljava i pet radnika, i oni bi morali da imaju pravilnik o organizaciji jer će to poslodavac da zloupotrebljava. Zatim, ovaj član će uticati na zapošljavanje jer će poslodavac zbog pravilnika izbegavati da zapošljava veći broj od 10 radnika. Zbog toga predlažemo u članu 24. stav 4. da se broj 10 zameni brojem pet.
Reč ima narodni poslanik Branče Stojanović, po istom amandmanu.
Dame i gospodo, gospodin Hranislav Perić je dao obrazloženje. Mi u Socijalističkoj partiji mislimo da je ovo važno, i posebno ono što je gospodin ministar rekao u uvodnom ekspozeu, da se ovim zakonom želi da klatno koje je prethodnim zakonom bilo malo, odnosno malo više na strani poslodavca, da se želi da se ta, uslovno rečeno, nepravda ispravi i da se ono malo pomeri prema radnicima. Gospodin Perić je pomenuo broj radnika koji su uhlebljenje našli u preduzećima koja su mala. Obzirom da postoji opšti konsenzus oko daljeg restrukturiranja velikih sistema i rada na tome da se stvaraju mala i srednja preduzeća, mislimo da nikakvo veliko opterećenje nije za poslodavca da se u članu 24, poslednji stav – gde stoji da poslodavac koji ima 10 i manje zaposlenih ne donosi pravilnik o organizaciji i sistematizaciji poslova – prihvati predlog da bude pet i manje zaposlenih. Na taj način mislimo da jednu značajnu grupaciju radnika štitimo, ovako kako je gospodin Perić rekao, pa molim i gospodina ministra, mislim da se suštinski ništa ne remeti u zakonu, a dosta, obzirom da je ovo radnički zakon, pomažemo radnicima u ovome.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo još nekoliko rečenica u prilog odluke ministra da prihvati ovaj amandman. Ja sam iz sveta privrede, mislim da bi ova odredba čak koristila poslodavcima i dobro bi bilo da svi oni koji imaju više od pet zaposlenih te unutrašnje odnose i sistematizaciju urede upravo pravilnikom.Čak i po teoriji funkcionisanja sistema teško da jedan čovek može da koordinira posao više od četiri izvršioca. Kada imamo situaciju da ima preko pet izvršilaca, onda se po prirodi stvari po pravilu nametne potreba da se uredi pravilnik o sistematizaciji, da bi mogli poslovi precizno da budu obavljeni, a onda i odgovornost izvršilaca za vršenje tih poslova. Drugo, pošli smo od pretpostavke, predlažući ovaj amandman, da ne bi trebalo da važi u malim porodičnim firmama, koje po pravilu imaju do pet zaposlenih. Tu u principu svi rade sve, pošto nije moguće organizovati tako posao da imamo strogu podelu rada, a i odnosi onih koji su vlasnici takvih preduzeća po pravilu su familijarni i tu nije neophodno, čak se retko dešava da dođe do eventualnih sporova o tome da li je neko obavezan ili nije obavezan da izvršava određene poslove koji su uređeni tim pravilnikom. Osim u nekim izuzetnim situacijama, mislim da upravo ta odredba koristi poslodavcima i da ništa nećemo pokvariti od suštine ovog zakona, ukoliko ministar ili većina poslanika u Skupštini prihvati amandman SPS-a.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo poslanik Božidar Koprivica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 24. stav 1. zakona o radu, tako što sam predložio da se posle reči "života" stavi zapeta i da se dodaju reči "opštu zdravstvenu sposobnost". Mišljenja sam da se radni odnos može zasnovati samo ako se odredi minimum godina života, i neka to bude 15, ali mora postojati i opšta zdravstvena sposobnost.Dakle, minimum godina i opšta zdravstvena sposobnost su dva osnovna uslova ili bi to trebalo da budu za zasnivanje radnog odnosa. Mislim da je ovo rešenje realno, racionalno i pozivam sve, i apelujem da prihvatite ovaj amandman.
Reč ima poslanik Vjerica Radeta.
Član 24, na koji se odnosi amandman kolege Koprivice, govori o uslovima za zasnivanje radnog odnosa i, između ostalog, kaže da radni odnos može da se zasnuje sa licem koje ima najmanje 15 godina života i ispunjava druge uslove za rad na određenim poslovima utvrđenim zakonom, odnosno pravilnikom o organizaciji i sistematizaciji itd. Mi u SRS mislimo da mora da, dakle, pored ovoga što stoji 15 godina života, da ispunjava druge uslove, ali jedan od uslova koji mora da ispunjava maloletno lice da bi zasnovalo radni odnos je i opšta zdravstvena sposobnost. Kaže nama Vlada u odgovoru zašto ne prihvata ovo, da se amandmanne prihvata iz razloga što je Nacrt zakona o radu dostavljen na mišljenje MOR-u, pa su nam oni rekli da je kandidat obavezan da pre zaključenja ugovora o radu obavesti poslodavca o svom zdravstvenom stanju samo ako ono bitno utiče na obavljanje poslova za koje zasniva radni odnos. Dalje kaže, međutim, poslodavac ne može od kandidata da zahteva dostavljanje podataka koji nisu od neposrednog značaja za rad koji zaposleni obavlja. Znači da onda ne sme ni da mu traži izvod iz knjige rođenih, ne zna da li ima četrnaest i po ili 15 godina života. Ovo je prosto neprihvatljivo, ovakvo obrazloženje od koga god da je došlo, pa makar i od te MOR-a. Jer ovde se radi o maloletnom licu, specifičnim uslovima, može da zasnuje radni odnos, ima samo 15 godina i zaista je neophodno da bude i opšte zdravstveno sposobno za obavljanje bilo kog posla na koji se eventualno zapošljava. Sada, drage moje kolege, hoću da vam kažem još nešto, upravo je jedna gospođa zvala poslanički klub SRS i zamolila nas da iznesemo, radi javnosti Srbije, podatak kako se to država kao poslodavac ophodi prema svojim građanima kao zaposlenima. Radi se o Narodnoj lutriji i gospođa priča o Mlađanu Dinkić. A ovih dana, odnosno ovih nedelja, svi smo svedoci da su pune novine podataka koliko građana čeka ispred šaltera Narodne lutrije, zato što se obećavaju neki silni milioni za sedmicu koja nikako ne može da se izvuče, a naravno o tome da je to prevara, neću ni da govorim, nego o onome što je gospođa ispričala, koja je rekla svoje ime i prezime, ali se ne usuđujem da pročitam njeno ime i prezime iz straha da ne dobije otkaz posle ovoga što nam je javila. Dakle, ona kaže da u Narodnoj lutriji uglavnom rade žene, i to nije sporno, ali je sporno to što rade sedam radnih dana od 8,00 do 20,00 časova, ne dozvoljava im se da prime još ljudi da bi mogli da rade u smenama, da bi mogli da imaju ono što zakon predviđa, i pauzu u toku rada, i pauzu u toku dva radna dana. Znači, rade od 8,00 do 20,00 časova, rade sedam radnih dana, i apeluje gospođa koja se javila, kaže da se ona javlja u ime zaposlenih u celom jednom regionu, i moli narodne poslanike da upozore ministra Dinkića da ne može ovako da zloupotrebljava svoju ministarsku funkciju, i da mora te zaposlene da tretira onako kako zaslužuju, kao ljude, pre svega, a onda naravno i u skladu sa zakonom. Hvala.
Sve sam vas video, sačekajte malo, prvo ministar Lalović, nemojte da se uzbuđujete, naročito za kocku. Ko se kocka, njegov problem.
Ovde je bilo nekoliko stvari rečeno, za koje mislim da zaslužuju komentar, da bi se razjasnile. Počeću od kraja, pošto je to najsvežije u sećanju. Znači, rečeno je malopre kada je diskutovano o amandmanu oko opšteg zdravstvenog stanja i tom prilikom je stavljena primedba da to znači da se ni za maloletna lica njihovo zdravstveno stanje ne utvrđuje itd. Dve stvari želim da kažem. Prvo, da je ovim zakonom u članu 25, i mislim da je dobro inače, to sam i ranije sugerisao kada se neki amandman stavlja i kada se o nečemu diskutuje, da se pogleda ceo zakon, pa da se onda da neka primedba, jer tako ima smisla. Naime, član 25. istog Predloga zakona definiše, kada su u pitanju maloletna lica, obavezu utvrđivanja zdravstvene sposobnosti i stanja, tako da ta vrsta primedbe ne stoji na sam tekst zakona. Što se tiče ovog drugog dela, dakle, kada su u pitanju lica od 18 godina i starija od 18 godina, zaista je to tako, ali ne zato što je to tako navedeno ovde, piše možda MOR ili neko, nego jednostavno, ovo je odredba koja je u potpunosti logična i ona je u interesu zaposlenog, ali isto tako ne remeti poziciju poslodavca, jer on ako predvidi određene zdravstvene uslove, može zahtevati proveru zdravstvene sposobnosti. Znači, ovde bi se inače radilo generalno, čak bi bilo i nepotrebnog maltretiranja, traženja papira o opštoj zdravstvenoj sposobnosti. Potpuno je drugi kontekst. Dakle, ta vrsta primedbi jednostavno nije u redu. Kada se radi o ovom drugom što je najviše zbunilo narodne poslanike, i potpuno je razumljivo da je zbunilo, jer je nov pristup, to je oko tereta dokazivanja, ovo što je izazvalo kontraverze. Teret dokazivanja je, znači, na tuženom, a u ovom smislu na poslodavcu, kada je u pitanju oko diskriminacije. Nekoliko stvari je ovde bitno. Prvo, teret dokazivanja, kada je u pitanju diskriminacija, jeste na tuženom i to je tako u svim zemljama gde se ove odredbe primenjuju. Dakle, radi se, s jedne strane, o direktivi koja je ovde navedena i u svim zemljama teret dokazivanja je na tuženom. Ukoliko hoćemo da budemo jedinstveni, mimo svih drugih, možemo i drugačije odlučiti, ali jednostavno mislim da ta stvar nije dobra. Dakle, radi se o jednoj specifičnoj stvari. Kada je u pitanju diskriminacija zaposlenih po bilo kom osnovu, pa i ovom o kome se ovde govori, onda je logično, prvo, što zaposleni kada tako nešto prijavi, on treba da učini tu stvari i to ponašanje verovatnim, i on će izneti određene činjenice koje ukazuju da postoji tako nešto. Logično je da onda teret dokazivanja, da se poštuje jednakost, da nema diskriminacije, jeste na onome koji je ustvari najodgovorniji da nema diskriminacije po bilo kom osnovu, a to je zapravo poslodavac. Ovde se ne razume ta fina razlika kada se dovodi u pitanje potreba da je teret dokazivanja na poslodavcu, a ne na zaposlenom. Prosto bih zamolio narodne poslanike da razumeju da tu postoji ta razlika i da jednostavnu tu stvar prihvate. Sledeće što je ovde rečeno, jedna kao sitna stvar, ali hoću da ukažem na potrebu kada se stavljaju amandmani i kada se razgovara o jednoj važnoj stvari, kao što je zakon o radu, zamolio bih da se uvek ceo tekst pročita. Kada nešto istrgnemo, možemo sve dokazati. Hoću da ukažem na ovu jednu relativnu malu stvar, nije previše bitna, ali mehanizam koji ne treba da držimo, a to je u pitanju amandman, gde se traži da se reč "zahtevi" promeni rečju "uslovi", o čemu smo dosta slušali. Ukazao bih narodnim poslanicima, a naravno i građanima Srbije, o čemu se radi. Potpuno jasno se u tom članu kaže da zahtevi moraju biti u vezi sa ispunjavanjem ugovorenih i drugih radnih obaveza. Znači, očigledno je da je to nešto što mora biti ugovor o radu, da su to obaveze vezane za radni odnos i radne obaveze, a ne obaveze vezane za ono što je rečeno ovde kao primer. Da su narodni poslanici koji su stavili ovaj amandman pročitali celu rečenicu, mislim da bi onda bila drugačija diskusija i prosto bih pozvao, koliko je to moguće, da kada se stavljaju amandmani da se celina pročita i da se ceo zakon pročita. Uštedeli bi s jedne strane vreme, da ne gubimo na manje bitnim stvarima, a da možda neke suštinske stvari iz ovog zakona raspravimo ovde, iznesemo argumentaciju. Hoću da navedem jedan primer koji se ponavlja, takođe zbog građana Srbije. To je pitanje ličnog integriteta, koje je pomenuto. Kada smo juče razgovarali takođe o ovim stvarima rečeno je da po opštim propisima postoji zaštita itd. Naravno da postoji, ali naravno da je različita krivično-pravna odgovornost, različita je radno-pravna odgovornost. Kada ne bi tako bilo, onda mi uopšte ne bi trebalo da sankcionišemo krađu u radnom odnosu. Postoji krivično delo, odgovaraće čovek jednog dana. Prosto ukazujem na ponavljanje određene argumentacije, gde malo gubimo vreme, i mislim da bi trebalo u tom smislu da malo odgovornije diskutujemo. Naime, naravno, kada je u pitanju lični integritet, prava čoveka na dostojanstvo, logično je, svi narodni poslanici žele da radniku bude zaštićen njegov lični integritet u radnom odnosu, u odnosu na poslodavca. Ima li nekoga u ovoj sali da je protiv toga? Verujem da nema. Imajte u vidu da su to neke elementarne stvari, da ne bi ponavljali. Sledeće što sam hteo da pomenem, govoreno je o inspekciji rada. Radi se o jednoj službi koja funkcioniše u okviru ovog ministarstva, ove vlade, i do sada i ubuduće. Inspekcija rada, koja je sada u fazi promena, reformi, osposobljavanja, da o tome vas ne gnjavim, ali je suština da inspekcija rada u narednom periodu, imajući u vidu i ovaj zakon o bezbednosti koji će biti uskoro na radu ovde, i zakon o inspekciji koji će biti uskoro ovde, da inspekcija rada u skladu sa ovlašćenjima iz zakona o radu, ovome o kome danas razgovaramo, ima izuzetno ozbiljne i velike nadležnosti, veliku mogućnost da utiče i da obezbedi primenu odredaba zakona o radu, odnosno poštovanje. Mi u Srbiji imamo oko 400 inspektora rada. Može biti neki pristup, hajde da umesto 400 imamo 4.000 ili 40.000. To ne vredi, to hoću vama da kažem i, zbog javnosti Srbije, građanima Srbije. U SAD-u, gde ima 130 miliona zaposlenih, imaju 990 inspektora rada. O čemu se zapravo radi? U normalnim zemljama 99% poslodavaca i građana poštuju zakone. U zemljama u kojima polovina ili više od polovine ne poštuje zakone, nemamo rešenje u tom pravcu. Možemo pored svakog poslodavca staviti po jednog policajca, nećemo rešiti problem. Ono što mi radimo i što hoćemo da radimo je dvostruko. Jedno je da inspektori rada svoj posao rade kako treba, da raspolažu kaznama od milion dinara, kako je ovim predlogom zakona predviđeno za povredu zakona. Zato oni koji neće podržati ovaj zakon neće da podrže zapravo taj deo, a to je da poslodavac za kršenje zakona ima da plati milion dinara, a ne kao do sada, svako pojedinačno, pa će da razmisli pet puta šta radi. To je jedan deo priče. Drugi deo priče, istine radi, jeste da mi radimo sa poslodavcima. Jedno od bitnih delovanja ovog ministarstva i ove vlade biće razgovori sa poslodavcima, kao u svakoj normalnoj zemlji, da poštuju zakone. Kada dođemo do toga da se objasnimo i ubedimo da poslodavci poštuju zakone većinom, onda tih 400 inspektora rada biće sasvim dovoljno i jednostavno treba da razumemo taj deo priče. U vezi toga još jedna stvar. Prema zakonu o radu, u ovom predlogu koji imate ovde, može da se zabrani vršenje delatnosti poslodavcu od strane prekršajnog sudije. Znači, hoću da kažem na osnovu zahteva od inspektora rada postoji mehanizam i zabrane vršenja delatnosti, a to je inače najnepopularnije, jer to pogađa i radnike. Prosto, mora se biti pametan kada se takva odluka donosi. Ali, govorim da taj mehanizam ovde postoji. Još jedna stvar koja je ovde rečena oko ništavosti ugovora, što smo malo izgubili na priču oko toga. Ono što hoću da vam kažem, naime, predviđanjem da su ne ugovor kao takav, nego pojedine odredbe ugovora o radu ništave, ako to i to, šta mi zapravo radimo? Kada bi ceo ugovor bio ništav, onda bi mi radni odnos ukinuli. Znači, zahtevi su potpuno na pogrešnom putu. Mi kažemo - pojedine odredbe. Šta su posledice ništavosti? Zašto to stoji tu? Zato što onda te odredbe nema u pravnom dejstvu od momenta nastanka kada je ugovor zaključen. Drugo, zato što to ne zastareva. Kada bismo ovo izbrisali, kao što postoje ovde zahtevi, i ostavili predloge koji su dati, mi bi zapravo time direktno oštetili i udarili na prava zaposlenih. Takođe bih zamolio da se ove stvari ozbiljno razmotre pre nego što se ovde iznesu, nezavisno od pretpostavljene političke koristi kod građana. Dajte da budemo malo odgovorniji, obazriviji, kada su u pitanju ove stvari koje pogađaju stotine hiljada ili milion, ili dva, ili tri miliona ljudi, koji treba da po ovom zakonu funkcionišu. Još samo jedna stvar i poslednja, ne spada direktno u zakon. Stalno se ponavlja da sam rekao da će primenom ovog zakona ostati još nekih 300.000 ljudi bez posla. Koristi se jedna formulacija koja je iz dva razloga nekorektna. Prvo, što naravno da nijedan zakon ove vrste, sistemski, sam po sebi niti donosi, niti odnosi. On nešto drugo uređuje. Da ne bi ljudi bili u zabludi, ali ima jedna druga mnogo važnija stvar i još jednom ću da je ponovim, izgleda da treba svaki put ponoviti. Znači, radna mesta u Srbiji su gubljena i izgubljena u prethodnih 20 i više godina. Ono što mi sada radimo i što svako mora da radi jeste da konstatuje istinu, da bismo mogli da uopšte pomognemo tim ljudima. Ima drugi pristup, zabijemo glavu u pesak, kao noj. Pričamo priče koje se sviđaju, pa neće biti 300, biće tri miliona. To je ono što mi nećemo više i mislim da ta tema o zapošljavanju, ako je otvorimo posle podne, imaću prilike do kraja da pojasnim o čemu se radi.
Zahvaljujem se ministru Laloviću. I bilo bi dobro, ne bi bilo polemike oko ovoga da ministar dostavi poslanicima koliko je zaposlenih bilo pre 20, pre 10, pre 5 godina, kako bi poslanici imali, da ne bi različite informacije saopštavali. Posle pauze Nataša Jovanović, pa Aleksandar Đorđević. Pauza do 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Molim, pošto imamo prijavljeno službeno prisustvo 143 narodna poslanika, da utvrdimo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Hvala. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da je u sali prisutno dovoljno poslanika za rad. Da, vi imate reč, a prvo da pročitam, poslanici su izgubili vezu, dakle, na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Tu smo stali. Izvolite, po ovom amandmanu reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Pročitali ste kako je napisano, tačno je, amandman na član 24. stav 1. Predloga zakona, uvaženog kolege Božidara Koprivice. Tražiću od vas, gospodine Markoviću, da intervenišete kada bilo koji ministar iz Vlade Republike Srbije dođe i u odgovoru na postavljena pitanja od strane poslanika koristi ton koji može nama da zvuči kao omalovažavanje. Naime, gospodin Anđelković je predsedavao kada nam se obratio ministar Lalović i, govorivši o amandmanima koje su poslanici, ne samo SRS, nego pretpostavljam da je na sve mislio, podneli na Predlog zakona, rekao da bi poslanici ubuduće trebalo da vode računa u koju formu stavljaju amandmane i na koji način ih podnose, kao da je to posao ministra i kao da je Slobodan Lalović taj spasilac koji treba posle toliko godina da dođe i nekima od nas, koji smo u Skupštini po 10 i više godina, da govori na koji način da podnosimo amandmane. To ne samo da nije korektno, nego nije ni posao ministra, kojeg, da podsetim, Narodna skupština bira, odnosno vi ste ga kao takvog izabrali, kao i sve druge. Što se tiče amandmana, ministar je sam sebi, što bi se reklo, uskočio u usta i kada je potencirao obrazloženje za neprihvatanje amandmana gospodina Božidara Koprivice, pozvao se na mišljenje Međunarodne organizacije rada i rekao da se to odnosi na lica preko 18 godina. A mi ovde govorimo, da to ponovim i zbog vas i zbog građana koji sada prate prenos Skupštine, gospodin Koprivica u amandmanu na član 24. zakona zahteva da se za maloletnu decu, koja kreću sa radnim odnosom od 15 do 18 godina, doda da je potrebno da se utvrdi opšta zdravstvena sposobnost. Kada smo govorili o amandmanu gospodina Koprivice, izašla je koleginica Radeta sa neverovatnim podatkom na koji način se zloupotrebljava radno vreme zaposlenih u Lutriji Srbije. Ono što je žalosno danas u Srbiji, zbog potpuno urušene privrede, mnogo su veći redovi za loto nego na mestima gde bi ljudi trebalo da nađu posao. Verovatno da u magičnoj sedmici ljudi vide svoju dobitnu kombinaciju i neko rešenje ili nadu da mogu da reše životni problem. Ali, još tragičnije je to što veliki broj dece od 15 do 18 godina, onih koji jesu ili nisu završili osnovnu školu, traže zaposlenje da bi pomogli svojim roditeljima, onima koji su ostali u najboljim godinama svog života bez posla, ili oni koji su bez roditeljskog staranja, a moraju sebi da obezbede egzistenciju i mogućnost da nešto zarade. Kako je onda za vas, gospodine Laloviću, neprihvatljivo da, kao što je to kolega Koprivica predložio, u član zakona dodate ove tri reči koje on tražio, da je potrebno da se utvrdi opšta zdravstvena sposobnost. Zamislite kakav je to posao i šta može da radi nekvalifikovani mladić od 15 do 18 godina, to su obično teški ili fizički poslovi ili, u svakom slučaju, neki koji zahtevaju da se utvrdi opšta zdravstvena sposobnost te veoma mlade populacije koja mora da traži zaposlenje. Uostalom, moram da vas podsetim i na to da i po članu 28. stav 2. Ustava posebnu zaštitu imaju maloletnici o kojima se roditelji ne staraju, kao i lica koja nisu u mogućnosti da sama brinu o sebi i zaštiti svojih prava i interesa. Ako Ustav kroz ovaj član vodi računa o maloletnim licima, a rekla sam vam da su uglavnom to oni koji pomažu svojim roditeljima ili moraju da rade zato što nemaju drugu mogućnost da se izdržavaju i sami brinu o sebi, prihvatite ovaj amandman gospodina Koprivice – naravno, uz praktično obrazloženje, ovde ga očigledno nema, zašto nećete da ga prihvatite – kao i korektniji način obraćanja prema narodnim predstavnicima, koji su ovde između ostalog da vas kritikuju i da vas kontrolišu kako radite, a ne vi njih, i da im na takav način dajete pouke u koju formi treba i kako da stave svoj amandman. Hvala.
Hvala. Prvo reč ima ministar, izvolite gospodine Laloviću. Samo jedno obaveštenje, nisam bio prisutan, proveriću ako je došlo do povrede Poslovnika. To se odnosi na sve iz onoga što ste vi citirali, shvatio sam da je naprosto to bio poziv na međusobno razumevanje i kolegijalnost. Istovremeno, molim sve poslanike da ne koriste ovu govornicu za reklamu lutrijskih organizacija. Izvolite, gospodine Laloviću.
Prvo, želim da prokomentarišem ovaj amandman, koji je još uvek aktuelan. Ono što sam hteo da kažem i dalje želim da kažem, svakako nije bilo da omalovažim bilo kog poslanika. To mi nije ni na kraj pameti. Ono što sam ja hteo da kažem i dalje hoću da kažem da je moja molba, kada se neki amandman radi, da treba pogledati zakon u celini. To je bila moja molba. Zašto? Odmah konkretno da kažem; znači, nešto je propušteno sa vaše strane. Ovde se govori o poziciji maloletnih lica od 15 do 18 godina. Zbog građana Srbije, da bi bilo jasno, u članu 25. Predloga zakona, koji je pred vama, u stavu 2. se kaže da lice mlađe od 18 godina života može da zasnuje radni odnos samo na osnovu nalaza nadležnog zdravstvenog organa, kojim se utvrđuje da je sposobno za obavljanje poslova. Znači, u članu 25. stav 2. za njih važi poseban režim, mlađih od 18, starijih od 15 godina. Dakle, ova primedba u tom delu ne stoji kao komentar. U članu 84. istog predloga zakona je izričito zabranjeno da zaposleni mlađi od 18 godina života radi na poslovima na kojima se obavlja naročito težak fizički rad, rad pod zemljom, pod vodom ili na velikoj visini, koji uključuju izlaganje štetnom zračenju ili sredstvima koja su otrovna, kancerogena, ili ako prouzrokuju nasledna oboljenja, kao i rizik po zdravlje zbog hladnoće, toplote, buke ili vibracije i koji bi, na osnovu nalaza nadležnog zdravstvenog organa, mogli štetno i sa povećanim rizikom da utiču na njegovo zdravlje i život, s obzirom na njegove psihofizičke sposobnosti. Znači, kada se radi o licima starim od 15 do 18 godina, da bi zasnovali radni odnos, postoji poseban režim kojim se zahteva da nadležna zdravstvena ustanova utvrdi da su zdravstveno sposobna da rade. To je jedno. Drugo, izričito se zabranjuje rad na posebno teškim poslovima. Ono što je bila moja ideja kada sam rekao, a i sada ostajem pri tome, da se u tom smislu pogleda celina zakona kada se nešto komentariše. Drugo što sam hteo da kažem, a vezano je za ono o čemu smo razgovarali pre prekida sednice u 14,00 časova, što je otvoreno kao pitanje oko nezaposlenosti, zaposlenosti i ostalim problemima, ostala je potreba da dam informaciju, pošto je to pitanje otvoreno, pa mislim da sam dužan da dam informaciju. Znači, prema zvaničnim statističkim podacima, a ne prema onome što ja pričam ili neko drugi, 1991. godine u društvenom sektoru u Srbiji je bilo zaposleno 2.295.438 ljudi; 2000. godine u društvenom sektoru je bilo zaposleno 1.596.505 ljudi. Znači, negde za oko 700.000 ljudi u tom periodu je smanjen broj zaposlenih u društvenom sektoru Srbije. To je ono pominjanje cifara: 800, pet miliona itd. Znači, u periodu 1991-2000. broj zaposlenih u društvenom sektoru smanjen je za 700.000 ljudi. Ovo kažem zbog građana Srbije, a ne zbog ne znam čega drugog. Drugi bitan podatak koji je ovde važan: 2001. godine godišnji prosek zaposlenih je bio 2.102.000, a 2004. godine je godišnji prosek zaposlenih 2.028.000. Znači, u periodu od 2001. do 2004. godine prosek zaposlenih na godišnjem nivou smanjen je za 80.000. Kako se to dogodilo? Odmah da razjasnimo: tako što je u tzv. društvenom sektoru, gde spada i veliki privatni sektor, smanjen od 2001. do 2004. godine broj zaposlenih od 1.752.000 na 1.551.000. Znači, za oko 200.000 ljudi je smanjen broj zaposlenih za te četiri godine. Ali, na drugoj strani, u individualnom sektoru je zaposleno plus u istom periodu 167.000 ljudi. Pojavljuje se ovaj minus oko 80.000 ljudi u ove četiri godine. Dakle, problem nezaposlenosti u Srbiji, sa kojim se mi sada nosimo, nastao je u prethodnih dvadesetak godina. To ne vezujem za jednu političku stranku, nego za jedan društveni sistem koji je to morao zakonito proizvesti. Ono što sada mi radimo jeste promena tog sistema, da se ne bi ovo nastavilo. Vezano za to, ono što mislim da je takođe važno, stopa nezaposlenosti može biti takođe značajan faktor. Stopa je 2001. godine bila 28,7%, a 2004. godine je ta stopa 26% ili 28%, zavisi kako je merite, dok je 1991. godine stopa bila 21%. Znači, u svim parametrima kada je u pitanju zapošljavanje, zaposlenost, nezaposlenost, ono što se dogodilo, drama koja se dogodila, tragedija koja se dogodila u Srbiji, nastala je u periodu 1980-2000. godina,s tim što je najdrastičniji period bio 1990-2000. godina. Jednostavno, to je činjenica. Sada se može svašta pričati, uvijati, ali to je činjenica i to su podaci. Ono što je takođe važno, suočena sa ovakvim problemima, i ova i svaka druga vlada mora voditi takvu politiku da se u Srbiji zaista uspešno borimo sa najvećim problemom, to je ovaj o kome govorimo. Ovog trenutka je stopa zaposlenosti u Srbiji 58%. Proverite. Ta stopa je veća od stope u Mađarskoj i još u nekim zemljama, manja je od Slovenije i još od nekih drugih zemalja. Za pitanje otvoreno u 14,00 časova odgovor je u podacima. U narednom periodu, kada govorimo o nezaposlenosti, o zaposlenima, bilo bi dobro da se držimo podataka, da se držimo istine, jer je to jedini način da se uspešno sa ovim borimo. Bio sam dužan da iznesem narodnim poslanicima, ali i građanima Srbije tačne podatke i tačno stanje kada je ovo u pitanju.
Pravo na repliku ima gospođica Jovanović. Nisam prepoznao nikoga drugog u izlaganju. Dozvolite mi da vas međuvremenu, po Poslovniku, upoznam sa nečim što će nas sve čekati sutra. Po Poslovniku, mi ne možemo da radimo kada nema prenosa, osim ako se sa tim složimo ili ako ima odloženog prenosa. Sutra od 15,00 sati postojaće prenos Koncerta solidarnosti povodom žrtava cunamija i tehnički neće biti moguće prenositi Skupštinu. Neće ova skupština voditi računa o tome šta stranke imaju. Biće predsednik Skupštine Češke ovde od 15,00 časova, te će predstavnici svih stranaka učestvovati u toj delegaciji. Još jednom vas molim, sutra ćemo raditi u periodu od 10,00 do 15,00 časova i molim vas da u odnosu na to rasporedite svoje vreme. Hvala vam. Izvolite, gospođice Jovanović, i izvinite što ste čekali.
Nema problema, mogu da sačekam, jer vreme SRS tek dolazi. Što se vas tiče, gospodine Markoviću, da vam dam jedno objašnjenje. Nemojte da brinete zbog sutrašnjeg dana. U nastavku sednice kvorum za sutrašnji rad, po mojoj proceni, možete da utvrdite, kako stvari stoje u vašoj poslaničkoj kvazivećini, oko 17,00 časova. Ako koncert traje od 15,00 do 17,00 časova, u nastavku ćemo imati direktan prenos, što znači u pet popodne. Što se tiče moje replike na izlaganje ministra Lalovića, gospodine Laloviću, sad sam uverena u to da vi niste pisali ovaj predlog zakona; ili gospođa pored vas ili neko od vaših saradnika, jer vi opet sami sebi uskačete u usta. Kažete da vi ne prihvatate amandman gospodina Božidara Koprivice i naše objašnjenje za to, zaboga, mi nismo sagledali celinu zakona, pa nam govorite šta se dalje nastavlja i kako vi tretirate lica mlađa od 18 godina u članu 18. i u članu 84. Ako govorimo o prethodnom članu, znači, mi smo u pravu. Vi niste čitali zakon ili ga čitate kada su u pitanju maloletna lica od člana 25. Razumela bih da vi nama dajete takvu primedbu i da pokušavate da nasedukujete, da smo vam mi sada rekli, posle ovakvog vašeg člana 25, da je gospodin Koprivica tek u nekom kasnijem članu intervenisao, ali on vrši intervenciju u zakonu za maloletna lica i za obaveznu zdravstvenu zaštitu u prethodnom članu. Dakle, mi smo u pravu i mi smo sagledali celinu zakona. Osim činjenica da vam je digitron možda bio ispravan,a možda i nije, u to imam pravo da sumnjam, u celokupnoj vašoj elaboraciji malopre samo je nedostajala Milka Planinc, pa da upotpunite sliku svega što se dešavalo od osamdesetih godina pa naovamo. Da ne pominjem sve ove pogrešne poteze bivše DOS-ovske vlasti. Ali, ni poslanici SRS, ni zaposleni u Srbiji, a najmanje predstavnici sindikata ne traže od vas statističke podatke, koji možda jesu, a možda nisu. Izostavili ste, čudi me, to bi bio vaš manir, jer vi ste, kao neko ko pripada takvoj stranci i uz vaše zalaganje, neko ko zadržava razmišljanje iz daleke prošlosti, koja nas je skupo koštala, naročito našu privredu. Ali, vi treba ovde, kao ministar koji je odgovoran za rad i zapošljavanje, da objasnite nama šta će da bude sutra, 2005. godina, februar mesec, šta će da se dešava februara, marta i nadalje. Teško da ćete moći sa nekom jasnom slikom i projektom da izađete, kada već do sada niste ni vi ni cela Koštuničina Vlada, i verovatno nećete ni stići ni da nam ispričate šta eventualno planirate, a imaćemo nove izbore i novu vlast u kojoj će radikali imati primat.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Pre toga, po Poslovniku, gospodin Šarović.
Gospodine ministre, povređen je član 100, ili možda bih mogao da kažem i gospodine poslaniče, s obzirom da ste vi poslanik u ovoj skupštini. Ovo što ste malopre rekli o životu u Srbiji, upoređujući ga sa životom u Mađarskoj i Sloveniji, uvredljivo je ne samo za poslanike u Narodnoj skupštini, već i za sve građane Republike Srbije. Nemam toliko godina da bih se toliko dobro sećao komunizma, ali očigledno je da je vama to dosta duboko urezano u sećanje i upozoravali su me na takve. Imali su takvi kao vi izreku, nekada davno: statistika naša dika, što poželiš ona slika. Tako je sada gospodin ministar rekao kako je u prethodne tri godine pala stopa nezaposlenosti za dva zarez nešto posto. Možda jeste, ali je isto tako uporedo pao i broj zaposlenih. U apsolutnom broju mnogo je manje zaposlenih sada nego što je bilo tada. Dosta je tu bilo izgovora, jedno vreme ste pričali da radnici radna mesta nisu ni izgubili, jer ih oni zapravo nisu ni imali. Da su ih oni imali samo imaginarno, pa kada su ih izgubili, ništa nisu ni izgubili. Druga stvar je to što ste promenili načine vođenja evidencije o nezaposlenima. Promenjeni su načini vođenja nezaposlenih kod republičkog tržišta, odnosno Zavoda za zapošljavanje, tako da sada neke kategorije, koje su nekada godinama bile na biroui vodile se uredno kao nezaposleni, sada vi, posle nekoliko meseci, skidate sa spiska, ukoliko ne prihvate neku prekvalifikaciju u zanimanje koje ne žele da obavljaju i sl. Ono što je veoma bitno, a to bi trebalo da objasnite bolje, kako je moguće da kažete da je u Mađarskoj manja stopa zaposlenosti, da je u Sloveniji nešto malo veća? Da li to hoćete da kažete, nama i našim građanima, da mi u stvari živimo bolje nego Mađari, da mi živimo bolje nego Slovenci, a da mi to samo u stvari ne znamo. Da li je to to? Da li možda živimo u nekom imaginarnom svetu, pa ne znamo koliko nam je dobro? Ako je to problem, otpustite još neke radnike ako ćemo onda bolje živeti. Očigledno je da je to neka vaša ideja vodilja u prethodnim godinama, prethodnih nekoliko godina, da što više radnika otpustite, da će to ostalima biti bolje. Uveravam vas da tako nije i da građani Srbije ne misle tako. Hvala.
Aleksandar Đorđević, narodni poslanik.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, želim da pozdravim sve predstavnike sindikata koji su danas prisutni na sednici Skupštine Srbije. Podneli smo amandman na član 24. Predloga zakona o radu. Kolega Koprivica je jasno izložio da u članu 24. stav 1. treba iza reči života staviti zapetu i dodati reči - opštu zdravstvenu sposobnost. Ono što je u obrazloženju takođe rečeno i što je ponovila moja koleginica Nataša Jovanović - minimum godina života i opšta zdravstvena sposobnost su dva osnovna uslova za zasnivanje radnog odnosa. Mogu da zamerim ministru na njegovom izlaganju danas za ovom govornicom, obraćajući se poslanicima, rekao je, svaki zakonski predlog treba da bude precizan i jasan. Mi smo ovim amandmanom naznačili - član 24. je prvi i osnovni član u poglavlju II - Zasnivanje radnog odnosa i pod 1. Uslovi za zasnivanje radnog odnosa. Pročitaću taj član 24. ceo. Kaže ovako (stav 1): "Radni odnos može da se zasnuje sa licem koje ima najmanje 15 godina života i ispunjava druge uslove za rad na određenim poslovima, utvrđene zakonom, odnosno pravilnikom o organizaciji i sistematizaciji poslova (u daljem tekstu: pravilnik)." (Stav 2): "Pravilnikom se utvrđuju organizacioni delovi kod poslodavca, vrsta poslova, vrsta i stepen stručne spreme i drugi posebni uslovi za rad na tim poslovima." (Stav 3): "Pravilnik donosi direktor, odnosno preduzetnik." (Stav 4): "Obaveza donošenja pravilnika ne odnosi se na poslodavca koji ima 10 i manje zaposlenih." Sada ovaj ceo član 24, kao praktično prvi i osnovni član, treba sve to da definiše, pa zato iza reči života treba da se doda - opšta zdravstvena sposobnost. To što piše u članu 25. ili osamdeset i nekom članu, koji ste pomenuli ovde, treba da stoji u članu 24, jer član 24. je prvi i osnovni član koji rešava baš ovo pitanje, zasnivanje radnog odnosa. Mislim da je nepotrebna ova vaša demagoška priča na kraju koju ste sada ovde pričali o zaposlenosti. Imali ste prilike da se obratite Narodnoj skupštini, narodnim poslanicima ovde i svim građanima Srbije i da sve ove podatke kažete u uvodnom izlaganju, braneći ovaj zakon koji je Vlada Narodnoj skupštini predložila. Potpuno smo precizni i jasni. Ovaj član 24. ima još jednu primedbu. Recimo, u stavu 3. se definiše da pravilnik donosi direktor. Pravilnik o sistematizaciji je najvažniji akt, i to ne možete da negirate, u preduzeću, u kojem se regulišu najosetljivija pitanja za radnike, iz kojih proizilaze viškovi, otvaranje novih radnih mesta, česte zloupotrebe prilikom otvaranja nepotrebnih sektora radi zapošljavanja lica bliskih direktoru itd. Pravilnik treba da donosi upravni odbor ili organ utvrđen statutom, i to je jedina prihvatljiva formulacija koja treba da se reguliše zakonom. Član 24. naravno da nije dobro koncipiran, kao i ovaj zakon, i vi ste priznali u svom izlaganju da nije dobar, samom činjenicom što ste rekli da taj zakon treba da stoji na sredini, ni levo ni desno. Šta to znači? Zakon treba da bude precizan i jasan, da štiti interese poslodavaca i radnika, pre svega radničke klase u ovoj zemlji. One statističke podatke koje ste izneli za ovom govornicom pre nekoliko minuta trebalo je da iznesete u vašem uvodnom izlaganju. Suština naših amandmana je da se ovaj zakon koncipira tako da se zaštite interesi radničke klase i radnika u ovoj zemlji. Ne možeteda kažete nama poslanicima u ovoj skupštini da se ponašamo nekorektno za ovom govornicom ako vam izlažemo naš program i uzimajući u obzir sve ono što su rekli svi oni u ovoj zemlji koji su zainteresovani da se ova oblast uredi na pravi način. Nisu danas došli predstavnici sindikata i radnika u Srbiji na ovu sednicu da bi slušali vaše demagoške priče.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, pa potom narodni poslanik Momir Marković, pa potom narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi u SPS-u smatramo da ovaj član ima mnogo nedostataka. Pre svega ubeđeni smo da pravilnik o organizaciji i sistematizaciji poslova treba da bude obavezujući za poslodavce koji imaju pet i više radnika, a sadašnje rešenje je 10 i više radnika. Po našem dubokom mišljenju, firme koje imaju osam-devet radnika takođe mogu da budu veoma ozbiljne firme. To nalaže obavezu poslodavcu da ima opis poslova na kojima rade zaposleni. Bez sistematizacije zaposlenom se može nametnuti svaki posao. Kada je reč o pravilniku nisu važne samo organizacione celine da bi se imao pravilnik. Konkretni poslovi moraju da budu propisani jer bez takvog akta radnici nemaju nikakvu pravnu zaštitu. Do pet radnika najčešće su porodične firme i nema potrebe za pravilnikom. Pravilnik o sistematizaciji definiše sve poslove koji se obavljaju kod poslodavca i na osnovu toga se definišu i radna mesta. Sve ovo ima za cilj da se zaštite zaposleni u malim firmama. Primera radi, znam više tih firmi i preduzeća koja imaju devet zaposlenih ljudi. U jednoj firmi, pored vlasnika i direktora, radi diplomirani ekonomista i osam radnika koji su u neposrednoj proizvodnji. Imajući u vidu da poslodavac nema nikakvu obavezu da donese pravilnik o organizaciji i sistematizaciji, taj čovek, koga znam lično, veoma često radi sve poslove. On je komercijalni direktor, finansijski direktor, vozač i sve mu što gazda odredi. Znači, sve to treba da se ima u vidu i da se pravilnik o organizaciji i sistematizaciji odnosi i na firme koje imaju pet i više radnika, jer mislim da je takvih firmi u našoj zemlji dosta. Takođe, kada je reč o ovom članu, radni odnos može da zasnuje lice koje ima najmanje 15 godina, a ranije rešenje je bilo najmanje 18 godina, i to je bilo bolje rešenje. Danas u Srbiji ljudi u punoj snazi nemaju posao sa 30, 35 godina. Ovo je rano. Zakon o radnim odnosima je definisao to na 18 godina, mislim da je to naše rešenje do 2001. godine bilo bolje rešenje. Ovo što ministar veoma često govori, mi u SPS smo to zapazili da se 90-tih godina teško živelo, da su te godine tragične, da je bila mala proizvodnja. Sve je to tačno, ali ne u toj meri, jer jednostavno mi imamo neke validne podatke da je npr. bruto društveni proizvod 1997. i 1998. godine bio veći nego svih godina posle 2000. godine. Znači, 2001, 2002. i 2003. bio je manji nego 1997. i 1998. godine. Kada se govori o tim godinama uvek treba da se zna šta se dešavalo tih godina, da su bili ratovi, da su bile sankcije, da je nama sve to bilo nametnuto, i ako mi to u Srbiji ne shvatimo nego govorimo drugu priču, da smo mi sami krivi, to nas nigde neće odvesti. Nema zajedništva, nema jedinstva i nema nekog boljeg rezultata. Očekujemo bar to od vas, pošto ste predstavnik stranke leve opcije, stranke koja je sada u vlasti, u Vladi i koju mi podržavamo.
Zahvaljujem se gospodine Bušetiću. Ovo je amandman na stav 4. člana 24, koji je bio u prepodnevnom delu sednice do 14,00 časova, ali očito gospodin Bušetić nije bio na poslednjem delu sednice.
Gospodine predsedavajući, javio sam se po Poslovniku, još dok je predsedavao Skupštinom gospodin Marković. U međuvremenu ste se zamenili i verovatno vam nije preneo informaciju.
Video sam da ste se javili, ali sam mislio da ste se javili povodom amandmana.
Prihvatam vaše izvinjenje. Dame i gospodo narodni poslanici, sistematski se krši, povređuje član 100. Poslovnika Narodne skupštine, koji kaže da su govornici dužni da se poslanicima obraćaju sa uvažavanjem. Tačnije, prekršen je član 100. svaki put juče i danas kad god je ministar izašao za ovu govornicu i obratio se poslanicima. Da mu oprostimo ono od juče, one krokodilske suze, da mu oprostimo i to što je nama pripisivao sve one koje su on i njegovi saborci iz buldožer revolucije otpustili, da mu oprostimo sve to, ali ove statističke podatke koje je ministar maločas izneo ne možemo mu oprostiti. Najblaže što mogu da preporučim ministru, to je da baci taj digitron; ili mu je baterija iscurila ili je digitron kineski pa preskače. Pitam se šta traže, gospodine ministre, predstavnici sindikata kada u ovoj Srbiji teče med i mleko, sve je u najboljem redu, svi su zaposleni, zaposlenost daleko veća sada nego 2000. godine, mnogo veća nego 1999. godine. Narod sada prima po 300, 400 evra, koliko ste već nabrojali, a onda su primali po 50 maraka. Pitam se šta traže svaki drugi dan pred Vladom oni oduševljeni građani koji stanu u red, pa zakrče Nemanjinu ulicu, viču, samo ne znam da li viču od oduševljenja ili od gladi. Nose i parole, ali pošto pada kiša postoji mogućnost da parole otpadnu, ostaće im u rukama motke, ministre, vodite računa. Još jedna stvar, gospodine ministre, vi ste došli u ovaj svetli dom pred poslanike kojima je ovo radno mesto, došli ste da nam obrazložite zakone, da nas ubedite argumentima da glasamo za te vaše zakone, da nas ubedite argumentima zašto niste usvojili ove naše amandmane koje predlažemo, jer je rešenje koje ste vi predložili mnogo bolje. Ukoliko se hoćete tako ponašati svaka čast, izađite i obrazlažite, ali više krokodilske suze, gospodine ministre, to možete u vašoj mesnoj zajednici, u vašem kućnom savetu, u vašoj kući, možda možete i u vašem ministarstvu, ali u ovoj skupštini se tako ne možete ponašati; ili ćete se ponašati u skladu sa Poslovnikom i poštovati dostojanstvo narodnih poslanika ili izvolite na vrata, neka dođe neko bolji.
Gospodine Markoviću, prvo, jednu stvar da rešimo, a to je kada je reč o povredi Poslovnika, Skupština će se izjasniti u danu za glasanje da li je Poslovnik povređen. Shvatio sam da ste insistirali na tome. Vi ako ste samo to iskoristili za raspravu, to je drugo pitanje, onda ste vi povredili Poslovnik. Samo ste konstatovali da je povredio Poslovnik, vi lično. Ne mogu ja da konstatujem, zna se da to Skupština treba da konstatuje u danu za glasanje. Prema tome, Skupština će se izjasniti u danu za glasanje. Druga stvar, molim vas da niko nikoga iz sale ne tera, pa prema tome ni poslanici ministre, niti ministri poslanike. Znači, svako ima pravo da diskutuje, a na poslanicima je da rasprave o tome šta je istina, a šta nije, uključujući i ono šta je ministar govorio i da li je, kada je reč o jednom periodu, govorio samo o zaposlenima u društvenom sektoru, a kada je reč o drugom periodu, o ukupnom broju zaposlenih. Ostavimo to kada proverimo podatke i kada vi proverite podatke, pa da kažemo, a ne paušalno. Znači, mislim i tražio sam na kraju zasedanja da ministar dostavi ove podatke, on je pročitao i mislim da bi bilo dobro da poslanici dobiju te podatke, ali da dobiju i za društveni i za privatni sektor u celokupnom periodu koji je pominjan, a ne samo za društveni u jednom periodu, a za privatni u drugom periodu. Nastavljamo raspravu o amandmanu. Za raspravu o amandmanu javio se narodni poslanik Zoran Krasić, povodom amandmana narodnog poslanika Božidara Koprivice na član 24, gde se predlaže, samo da podsetim, pošto je rasprava o amandmanu dugo trajala, da se u članu 24. stav 1. iza reči "života" stavi zapeta i dodaju reči "opštu zdravstvenu sposobnost".
Član 24. Predloga zakona trebalo bi da reguliše uslove za zasnivanje radnog odnosa. Namerno potenciram ovo – uslovi za zasnivanje radnog odnosa, uslove koje treba kandidat, pretendent na radno mesto da ispuni da bi mogao biti zaposlen. U ovom prvom delu ove prve rečenice verovatno treba da stoje opšti uslovi. Te opšte uslove do sada, da se ne vraćam u neku daleku prošlost, ali od 1974. godine pa do danas činila su dva uslova, godine života i opšta zdravstvena sposobnost. Dakle, opšti uslovi za sve u radnom odnosu, za sve zaposlene. Namerno potenciram ovo da se radi o opštim uslovima i moraju svi zaposleni da ih ispunjavaju; da sada to malo plastično objasnim. Čovek kada se prvi put zapošljava mora da kao minimum ispuni ova dva uslova. Kada menja preduzeće, on sa radnom knjižicom nosi ono svoje lekarsko uverenje, nema potrebe da ponovo dokazuje opštu zdravstvenu sposobnost. Ranije je zasnivanje radnog odnosa bilo na osnovu akta nadležnog organa poslodavca, a sada imamo ugovor o radu i nema potrebe bilo šta da se menja u tome. Međutim, ove novotarije su pobrkale opšte uslove sa posebnim uslovima, pa posebni uslovi za rad na određenim mestima itd, ali to nije tema ovog člana. Ono što mora sve da nas zabrine, kada poslanik podnese ovaj amandman i kaže, molim vas, nema potrebe da se menja nešto što postoji, što je oduvek postojalo u našem radnom zakonodavstvu, nama Vlada, potpisao predsednik, potpredsednik, dostavlja mišljenje povodom amandmana i to je problematično. Vidite šta kaže Vlada povodom ovog amandmana – amandman se ne prihvata iz razloga što je Nacrt zakona o radu dostavljen na mišljenje MOR-u. Znači, Nacrt zakona o radu dostavljen na mišljenje MOR-u i zbog toga se ne usvaja amandman. Treba malo da se čita Predlog zakona, treba da se čitaju amandmani, treba da se pročita da je MOR-u dat nacrt do predloga, nacrt je verovatno pretrpeo neke izmene, niko nama ne garantuje da je ovaj predlog išao kao nacrt. Kada se krene sa stvarno nekim načinom odbrane nečega što je neprihvatljivo, onda ide dalje, pa se kaže dalje u obrazloženju. Prema mišljenju MOR-a, odnosi se na Nacrt zakona, kandidat je obavezan da pre zaključenja ugovora o radu obavesti poslodavca o svom zdravstvenom stanju da samo ako ono bitno utiče na obavljanje poslova za koje se zasniva radni odnos. On ga obaveštava i lekarskim uverenjem kojim dokazuje da poseduje opštu zdravstvenu sposobnost, i uverenjima gde je potrebna posebna zdravstvena sposobnost u pogledu vida, ako su u pitanju avijatičari, oni koji rade na dubini dole kao ronioci, pa čak postoje i posebne profesije gde na svakih šest meseci moraju da idu radnici na pregled. Dakle, ima onih koji rade sa prehranom, gde postoji obaveza sanitarne kontrole, da ne bi došlo do zaraze građana. To je ta posebna zdravstvena sposobnost. Opšta zdravstvena sposobnost je potrebna svakome, da se ne bi desilo da kao opšti uslov bude samo 15 godina života, pa čovek primi to dete od 15 godina života bez lekarskog uverenja o opštoj zdravstvenoj sposobnosti, pa se utvrdi da je nepostojanje opšte zdravstvene sposobnosti uzrok neke povrede, pa zašto ne reći i profesionalnog oboljenja ili neke nesreće. To uverenje kojim se garantuje opšta zdravstvena sposobnost je u funkciji zaštite poslodavca, dakle, da je on siguran da taj koji je došao, da elementarno poseduje neku sposobnost i da može da radi. Vi sami znate, dete sa 15 godina, koje je u radnom odnosu, raspolaže svojim sredstvima, dobija specifičnu poslovnu sposobnost.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Javljam se povodom amandmana, a htela bih da kažem nešto vezano za opštu zdravstvenu sposobnost. Bez obzira ko zasniva radni odnos, da li se radi o licu koje ispunjava neku zakonsku obavezu, znači, lice starije od 15 godina ili je to radnik koji je već bio u radnom odnosu, mora da donese lekarsko uverenje. Lekarsko uverenje se radi tako da se utvrde opšte psihofizičke sposobnosti te osobe, dakle, za rad i njeno ili njegovo zdravstveno stanje. Međutim, pre stupanja na posao to lice koje se zapošljava i koje zasniva radni odnos mora da obavi jedan pregled koji se zove, prethodni pregled. Taj pregled obavlja lekar specijalista medicine rada i program za taj pregled je specifičan za svako zanimanje. Program je objavljen u "Službenom glasniku" i sve službe, instituti i zavodi medicine rada se toga pridržavaju. Znači, da pojasnimo samo nešto, opšta lekarska uverenja o opštoj zdravstvenoj sposobnosti sama za sebe ne znače ništa. Potrebno je da se uradi lekarski pregled, da to uradi stručnjak, specijalista medicine rada, i tim, on sa svojim konsultantima, i da se na kraju da lekarsko uverenje za strogo specifično zanimanje. Da li će to biti zanimanje i radno mesto sa posebnim uslovima rada, da li će to biti rad na visini ili, pomenuo je gospodin Krasić, rad ronioca, znači specifično zanimanje, nema značaja. Dakle, lekarsko uverenje izdaje se po strogo utvrđenim kriterijumima za svako zanimanje posebno. Hvala vam.
Zahvaljujem. Za reč se javio narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, podržavam amandman na član 24. koji je podneo narodni poslanik Koprivica Božidar, mislim da je sasvim prihvatljiv i da bi bio delotvoran u praksi. Želeo bih ovom prilikom, nećete mi, nadam se, zameriti, jednu informaciju da saopštim onim poslanicima koji možda nisu imali prilike jutros da čuju informaciju vezanu za zakone i uredbe koje donosi Vlada Republike Srbije. Naime, juče je u Srbiju stigao jedan konvoj šlepera hrane iz Nemačke i opreme za pomoć hendikepiranima i sirotinji u Srbiji, i to za opštinu Valjevo. Carina je zapečatila 5 šlepera koji su pristigli iz Nemačke i zahtevala da se plati PDV u iznosu od 5,5 hiljada evra. Dame i gospodo, bilo je neverovatno da je predstavnik Nemačke izjavio jutros na TV – vi u Srbiji više poštujete uredbe Vlade nego gladne, sirotinju i hendikepirane, pa se sada postavlja pitanje - šta da radim sa ovih pet šlepera, da li da ih vratim u Nemačku ili da ih ostavim, pa neka carina sutra sa njom, sa tom robom i sa tom pomoći, trguje. To je ono, dame i gospodo, što aktuelna vlast nema u vidu i ne vodi dovoljno računa o uredbama i zakonskim propisima koje donosi. To su posledice na koje su ukazivali poslanici SRS. To je ono što je u praksi sada stvorilo velike probleme i taj PDV je mnogima danas zagorčao život, jer su Vlada Republike Srbije, a i parlament koji je doneo takav zakon, zavukli ruku u džep svakog poreskog obveznika u Srbiji. Zar je potrebno ponovo da se dešava da prodajemo humanitarnu pomoć koja je stigla za pomoć hendikepiranima, sirotinji i gladnima. Dame i gospodo, ovo govorim zbog šire javnosti i govorim vama koji ste glasali za donošenje takvog sramnog zakona koji u praksi ide na štetu građana Republike Srbije.
Izvolite.
Reklamiram povredu Poslovnika u onom stavu koji kaže da se može govoriti samo o onome što je na dnevnom redu sednice. PDV danas nije na dnevnom redu, o tome smo već govorili. Ali, kada smo već kod PDV-a, moram da ponovim još jednom da je PDV zakon koji je donesen u skladu sa potrebama naše zemlje i da je PDV zakon koji je na dobrobit svih građana. Dakle, to je zakon koji je u skladu sa evropskim zakonodavstvom, koji podstiče investicionu klimu. U tom smislu on možda ima neke veze sa ovim o čemu danas raspravljamo, jer nova radna mesta mogu se obezbediti samo ukoliko investicije dođu u Srbiju. Da bi se investiciona klima, dame i gospodo, poboljšala, potrebno je da imamo poreske zakone koji su u skladu sa onim što svet prepoznaje kao takvo. Kada investitori dođu u Srbiju, oni apsolutno ne znaju šta to znači porez na promet, ali jasno i odlično znaju šta to znači PDV. Isto to imaju i u svojimzemljama. Dakle, da ne bismo raspravljali nadugačko i naširoko, zahvaljujem što smo dobili priliku da ponovo nešto kažemo o PDV-u, ali PDV jeste zakon koji će poboljšati investicionu klimu, koji će dovesti strane partnere u Srbiju i koji će omogućiti da radnici dobiju nova radna mesta. U tom smislu on ima veze sa zakonom o radu. Inače nema nikakve druge veze i zbog toga smatram da je nepotrebno da danas po peti put koristimo ovu govornicu radi političke promocije, a ne oko onoga o čemu govorimo.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku.
U najmanju ruku nehumano je prema ostalim poslanicima upozoravati prethodnika da nije govorio o temi koja je na dnevnom redu, a onda govoriti dva minuta o temi koja nije na dnevnom redu. Ali mi smo se raspitali kod ljudi koji su dovezli ovu humanitarnu pomoć i oni su rekli - znamo mi da je PDV porez koji ste preuzeli iz Evrope, ali u Nemačkoj nema poreza na dodatu vrednost kada im stigne humanitarna pomoć. Istina, Nemcima još uvek nije potrebna humanitarna pomoć, pa kažu - samo zato nismo to predvideli. Mi smo mislili da ste vi pametna sirotinja i da od sirotinje kojoj šaljemo pomoć nećete tražiti da plati porez na tu našu pomoć. Zato predlažem vama bogatašima, novim bogatašima, ovim koji su se za godinu dana obogatili, od sedmog reda do desetog, vama predlažem da ispovrtite tih 5 do šest hiljada evra, to za vas nije ništa, platite za ovu sirotinju porez na dodatu vrednost.
Narodni poslanik Miloljub Albijanić.
Demonstriram povredu Poslovnika, član 100 – dostojanstvo poslanika i Narodne skupštine. Inače, ja sam u redu 11, ali je zaista zanimljivo na ovaj način diskutovati u Skupštini Srbije, i to od ljudi koji su tokom poslednje decenije prošlog veka upropastili privredu ovde, koji su potpuno državu doveli do ruba propasti i sada – kada neko pokušava na različite načine da ovu državu uredi, da je uvede u red normalno razvijenih evropskih zemalja, to je daleko sada teže nego na onaj način rušenja koji se događao u prethodnoj deceniji –oni koji su baš to radili... (Zoran Krasić, sa mesta: Ko je to radio?). (Nadam se da ova dobacivanja možete)... baš oni koji su to radili nama sada spočitavaju što želimo da državu dovedemo u jedno normalno stanje. To smatram da nije primereno ni ovoj skupštini, ni takve poruke širiti. Da ne pričamo ko se šta obogatio, ko je na kom lokalu šta radio itd. Ako počnemo to da iznosimo, a imam fasciklu ovde o svemu tome, onda ćemo daleko dogurati, i zato vi ne dirajte G17 plus, jer G17 plus je ozbiljna stranka, koja hoće od ove države da napravi modernu evropsku zemlju i u tome nas ne možete sprečiti. Sve ostalo su prazne demagoške priče.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić, pretpostavljam po Poslovniku.
Ja imam šleper dokumentacije, nego uzećete mi porez na dodatu vrednost na taj šleper. Jeste, mi smo upropastili državu, ako i na nas računate. Mi smo priznali sve spoljne dugove, mi smo otpisali sve ono što nama drugi duguju, mi smo uveli evropske cene na komunalije i energente, mi smo zatvorili domaće banke, mi smo zatvorili domaća osiguravajuća društva, mi smo finansijsko tržište prepustili strancima, zemlju uveli u ropstvo, mi smo razbili Vojsku SCG, mi razbijamo Srbiju i Crnu Goru, mi otpisujemo Kosovo i Metohiju, jeste, mi se zovemo G17 plus.
Narodni poslanik Albijanić.
Ponovo demonstriram povredu Poslovnika, član 100, i priznaću vam zaista da vi jeste zemlju doveli skoro do ropstva. Da nije bilo petooktobarskih promena, svašta bi bilo. Ovako, mogu da vam kažem, a što se G17 plus tiče, da jesmo zaslužni za makroekonomsku stabilnost zemlje, jesmo zaslužni što je zemlja dobila otpis duga od Pariskog i Londonskog kluba, jesmo sada u mogućnosti da budemo plativo sposobni da plaćamo kredite i ne moramo nanovo da se zadužujemo, jesmo zaslužni zato što ova država ima čvrst dinar, i to nikoga više ne možete ubediti da nismo, jer svaki čovek zna šta ima u džepu. Jesmo zaslužni za finansijsku stabilnost u zemlji, ali svakako vi jeste zaslužni što ne postoji politička stabilnost u zemlji. To je suština. Ako mislite sa nama da se svađate, zavađate, nećete dobro proći.
Izvolite, Tomislav Nikolić, replika.
Sada kada smo izneli podatke jedni o drugima, prihvatam da smo ugrozili političku stabilnost zemlje zato što se zovemo na slovo "O", opozicija. To je jedini razlog zašto ne možemo da prihvatimo da G17 plus vodi zemlju. Ne mogu da prihvatim da lopovi vode zemlju. Neke vaše funkcionere svrstavam u lopove. Neke koje ste doveli iz inostranstva i dali im državljanstvo da bi postali državni funkcioneri, i njih svrstavam u lopove i uništavače ove zemlje. Možda država ima čvrst dinar, možda vi vodite makroekonomsku politiku dobro, ali vi ne vidite čoveka uopšte. Da li ste pitali građane Srbije kakav je njihov dinar? Da li ste ih pitali imaju li posla? Gde je ono vaše obećanje za godinu dana novi automobili, a za dve godine stanovi i kuće. Da li ste vi to možda zaboravili? Kada vi mislite da odete sa grbače naroda? Da li znate da su svi zaboravili koliko je pogubne posledice JUL doneo u ovu zemlju, jer ste se pojavili vi. Mi smo mislili, od JUL-a nema goreg. Možda biste se vi u nekom drugom obliku pojavili kao gori od ovih koji ste sada, a ovo više ne može da se izdrži, da se trpi. Ako mislite na političku stabilnost, zahvalite se bogu što ima viših ciljeva, ali sve više se primičete najvišem cilju Srbije, srušiti G17 plus sa vlasti. Sve bliže smo tome da je važnije vas srušiti, nego brinuti o mnogo važnijim državnim pitanjima, jer ste potpuno ugrozili državu. Iz korena ljuljate državu vi iz G17 plus, vi tzv. eksperti, vi međunarodni podstrekači uništavanja Srbije. Na ivici smo. Recite vi to Vojislavu Koštunici: ili će on još malo vas da trpi na vlasti, pa neće imati posle s kim da razgovara, ili će da vas se otrese; ili se razlikuje od vas, ili je isti kao vi. Ne mogu da verujem da predsednik Vlade ne vidi šta mu radite. To ne mogu da verujem. Ili neće da vidi, ili sarađuje sa vama. Kažem vam, ko sa vama sarađuje, kad-tad ga čeka pravedna kazna. Ono što ste uradili Srbiji nije uradio ni NATO pakt bombardovanjem. Šteta koju je Nato naneo bombardovanjem manja je od štete koju vi nanosite svakodnevno; ili hoćete da vas povedem iz firme u firmu i da vidite šta im radite, da li hoćete da vas povedem iz banke u banku i da vam se ljudi požale zašto zatvarate banke. Da li znate obrazloženja Jelašićeva za zatvaranje banaka? Nemate, kaže, sposoban menadžment. Menjate menadžment često. Imate nesolidne plasmane. Niste mi po volji. Niste u G17 plus, niste nam odavno dali nijedan dinar. Nećemo da vas trpimo, imamo mi banke na zapadu. Nemojte da mislite da građani Srbije to ne vide. Vi pevate "labudovu pesmu". Možda nije, možda je Dinkićeva pesma. Ne mogu još uvek da odlučim ko je gori, ali poručujem Miroljubu Labusuono što poručujem Vojislavu Koštunici: ili si sa Dinkićem, ili si bez njega. Ovo što vam radi Dinkić ...
Gospodine Nikoliću, prekoračili ste vreme.
Ovo kako bruka sve vas u ovoj sali, ovo kako tera ovog veselog Albijanića da izađe da ga brani, to je sumrak srpske politike. Pa da znate i vi koji ste grcali zato što ste morali da sarađujete sa JUL-om, koliko sada poslanika u ovoj sali grca zato što mora da sarađuje sa G17 plus.
Gospodine Albijaniću, vi ćete po Poslovniku, pretpostavljam, molim vas da ovu vašu međusobnu raspravu privedemo kraju. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, nisam ja koristio neprimerene reči ovde u Skupštini, nego neko drugi. Moram da demonstriram povredu Poslovnika, po članu 100. Reći ću vam, bojim se da građani ne zaboravljaju, takođe, da je najveći broj njih ostao bez posla upravo onda kada ste vi bili na vlasti. Ne možete objašnjavati ljudima da je bolje biti na prinudnom odmoru nego raditi, a to ste vi radili. Što se tiče JUL-a, žao mi je što vas taj samar toliko žulja, jer ste baš vi bili u koaliciji sa tim ljudima i baš je taj period bio najmračniji u istoriji Srbije, i baš u tom periodu je bio progon novinara i srpskog novinarstva kada je to ministarstvo bilo u vašim rukama, a da ne pominjem gore stvari. To je bila jedna sveobuhvatna satanizacija ljudi u ovoj zemlji. Ono što je važno istaći, dobro je da ste priznali da je zemlja pretrpela ogromnu štetu za vreme bombardovanja, ali vaša politika u koaliciji sa JUL-om je zaslužna što je do toga uopšte u ovoj državi došlo. Gde je odgovornost političara što su zemlju doveli u takvo stanje? Nikada ova država nije bila protivnik skoro čitavom svetu. Nemojte se vi brinuti, jesam veseo po prirodi i optimista, jer ovu zemlju ne vodite vi nego odgovorni i časni ljudi, koji treba iznova da izgrade ono što ste vi srušili.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Po Poslovniku? Izvolite.
Zahvaljujem. Po članu 100, vrlo kratko. Nadam se da ćemo se vratiti na temu dnevnog reda, a 90% ovde što je izrečeno malopre za G17 plus, s tim G17 plus nema ama nikakve veze. Naravno, govorim o svoj negativnoj konotaciji i onome što su malopre neki izneli za G17 plus. Takođe, 90% poslanika G17 plus do sada nisu bili ni na čijoj grbači, a ne na grbači poreskih obveznika, jer nisu bili poslanici, a za razliku od nekih koji su čitav svoj vek radni i onaj drugi proveli na teret poreskih obveznika. Da li sam sada ili više nikad, izađite za govornicu i kažite, a o tome će odlučiti građani Srbije. To se zove demokratija, a koja u vaše vreme, nažalost, nije tako funkcionisala. Nemam običaj, i neću to raditi, da izlazim za govornicu i da reagujem na ovakve primedbe, ali kada neko vrlo bezobrazno krene da se odnosi prema poslanicima, i spominje i kontekst bogataša ili ne znam već čega, poslanici G17 plus su se svi, pre nego što su došli na platu poreskih obveznika kao poslanici, bavili svojim poslom i od svog rada su živeli, i svoj radni vek će verovatno tako i nastaviti. Zaista se nadam da će svi u ovoj državi vrlo skoro, bez obzira da li će to biti zasluga G17 plus ili nekih drugih, biti bogati. Poslanici G17 plus, koje ste vi ovde prozvali kao neke bogataše, uključujući i mene, i dan-danas žive od svog rada, žive kao podstanari, gospodo, voze automobile koji su stariji od 20 godina. Ne znam kakvi su to bogataši. Zaista se nadam da ćemo u ovoj državi vrlo brzo dostići neke druge standarde i zato ćemo se G17 plus i ja zalagati.
Da li još neko želi reč o amandmanu? (Ne.) Na član 33. amandman je podnela Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Dakle, ponovo da se vratimo na temu, a tema je, kao što znate, Predlog zakona o radu. Podnela sam amandman na član 33. Predloga ovog zakona. Kao što i sami znate, član 33. definiše šta sadrži ugovor o radu. Tu je u 13 tačka pobrojano šta sve on sadrži, između ostalog, stvari kao što su: nazivi i sedište poslodavca, ime i prezime zaposlenog, mesto prebivališta, odnosno boravišta, vrstu i stepen stručne spreme zaposlenog, vrstu i opis poslova koje zaposleni treba da obavlja itd. Ovim amandmanom na član 33. predlažem da se posle tačke 3), koja kaže da ugovor o radu sadrži vrstu i stepen stručne spreme zaposlenog, doda tačka koja glasi: "3a) posebne, specijalističke obuke". Dakle, smatram da je veoma važno da se u ugovoru o radu, pored vrste i stepena stručne spreme, unesu i podaci o posebnim obukama i veštinama koje ima zaposleni, jer postoji niz specijalističkih kurseva u raznim oblastima za koje se zaposleni, kao i lica koja čekaju na zaposlenje, opredeljuju prema svojim afinitetima. Inače, svuda je u svetu trend da upravo lice koje se zapošljava bude što više obučeno da baš specijalistički obavlja određeni deo posla, da bude stručnjak upravo za određenu vrstu posla, pa smatram da ne stoji ovo obrazloženje Vlade u kome ona odbija ovaj amandman i kaže da nije jasno šta se podrazumeva pod terminom "specijalističke obuke". Na primer, pod tim terminom se podrazumeva, recimo, poznavanje jezika, poznavanje rada na računaru, stenografija. Može da se podrazumevaju i razne specijalizacije, recimo, na pravnom i ekonomskom fakultetu postoje razne jednogodišnje specijalizacije, koje vas npr. na pravnom fakultetu čine specijalistom za sklapanje međunarodnih ugovora, a koje kada završite, u suštini, ne menjaju stepen određene stručne spreme. Dakle, nalaze se u okviru istog stepena stručne spreme. Takođe, Vlada u svom obrazloženju kaže da poslodavac može na drugi način da se informiše o ostalim znanjima i sposobnostima zaposlenog. Međutim, znam da je i do sada bila praksa da se kroz razne kadrovske službe prave dosijei zaposlenih u kojima, recimo, to piše, ali je mnogo obavezujuće da to stoji u zakonu o radu, jer iako to postoji u nekom obliku, mislim da je koncept zastareo. Vrlo je bitno da poslodavac prati zaposlenog, da prati sve njegove specijalizacije, stručnosti i afinitete. Možda to u ovom trenutku zvuči avangardno, ali u svakom slučaju mislim da je to neophodno i da takve službe i takav način evidencije postoji u svim modernim preduzećima, koja zaista vode računa da maksimalno iskoriste potencije zaposlenog. Upravo iz tog razloga sam predložila ovaj amandman i mislim da ništa ne bi smetalo i koncepciji zakona da se nađe u ovom zakonu.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predstavnici Sindikata Srbije, nadam se ovog najreprezentativnijeg, pošto ne znam ko sve gostuje na galeriji danas, amandman koleginice Nestorović je korektan i ima samo jedan problem: kad se na ovaj način, sasvim usko, propišu pravila pod kojima neko može da se zaposli, onda to može da postane izvor manipulacija za onog ko zapošljava. Navešću konkretan primer. Više od 15 godina u Istorijskom arhivu u Čačku zapošljavali su rukovodioci članove svojih porodica, na taj način što kažu da je potrebna srednja, viša ili visoka stručan sprema i arhivarski kurs iz Kraljeva. Onda ih lepo nacrtaju, raspišu konkurs i ne može niko drugi da se javi. Na taj način, na formalni način, praktično, uvedu nepotistički princip kod zapošljava, što je sa našeg stanovišta neprihvatljivo. Naravno, ovo može i da pomogne, pod uslovom da je poslodavac ili onaj ko odlučuje ko treba da bude zaposlen elementarno pošten. Moram da kažem, uz puno uvažavanje, nažalost, danas u Srbiji uglavnom zapošljavaju oni sa čijim poštenjem bi moglo dakako da se polemiše, na ovaj ili onaj način. Proći će to vreme, pa će se stvari regulisati onako kako treba. Zbog toga ovaj amandman, koji je u osnovi dobar, ne možemo da podržimo. On će, dakako, omogućiti velikom broju ljudi da nepotistički ili na neki drugi način zapošljavaju, što bi se reklo, sa fotografijom. Raspišem konkurs, pošaljem fotografiju koju ne objavim i onda zaposlim. Zato je važniji opšti princip od ovog detaljisanja, koje može da onom ko zapošljava da mogućnosti koje nisu od interesa za sve one koji traže posao.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović, replika.
Mislim da se gospodin Baralić, uvaženi moj kolega, i ja nismo uopšte razumeli. Nisam govorila ovde o konkursu za zapošljavanje u kome, naravno, možete da navođenjem određenih, recimo, pojedinosti takve vrste, kao, šta su poželjni kursevi znanja, da na neki način utičete i manipulišete tim konkursom. Govorila sam o tome da je dobro da se kroz ugovor o radu na jedan sasvim drugačiji način, mislim i mnogo efikasniji, u suštini vodi evidencija o potencijalima i znanjima zaposlenih, jer to može da koristi samom poslodavcu, pre svega, ako to poštuje i u to stalno ima uvid. Ovako, znam da postoje kadrovske službe, ali nikada ne koriste te informacije, jer stoje negde po fiokama ti podaci i niko o tome ne vodi računa. Vrlo je važno da poslodavac u svakom trenutku ima u vidu da ako sam, recimo, završila pravni fakultet i osim toga imam i neki specijalistički kurs koji mi daje posebna znanja, kao što sam malopre kazala i držim se tog primera o potpisivanju međunarodnih ugovora, to je ono što će njemu da koristi, ne samo meni, nego njemu i čitavom sistemu. Dakle, mislim da ne može da ima štete, jer nije to način da se manipuliše. Uostalom, ako gledate na taj način, onda svaka stvar u životu, pa i ovaj zakon, može da se upotrebi ili zloupotrebi. Naravno, treba to onemogućiti što je moguće više samim zakonskim predlogom, ali na kraju krajeva, nije ideja da gledamo kako se može zloupotrebiti, nego kako se može upotrebiti.
Da li još neko želi reč o amandmanu? (Ne.) Na član 35. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Izgleda da ministar Lalović još uvek koristi onaj digitron koji je koristio u vreme kada je bio sekretar Komisije za ekstraprofit, kada je primenjivao taj neustavni zakon i kada je određivao ekstraprofit i gde nije trebalo i gde je trebalo, i prošli su tako kako su prošli po pitanju tog ekstraprofita, pa je onda u tu priču ušao onaj što skida lance i katance, pa se igrao sa državom - uzimala-davala. Koleginica Nataša Jovanović je, kada je govorila o svom amandmanu, rekla ministru da je očigledno da ministar nije pisao ovaj predlog zakona. Ovde imam dokaz da je ministar dao nekom da prevede neki tekst i da je došlo do jedne očigledne greške ili neslaganja vezano za ovaj član 35. Predloga ovog zakona i stav 4. člana 136. Zakona o PIO. U članu 35. ste rekli: "Poslodavac je dužan da zaposlenom dostavi fotokopiju prijave na obavezno socijalno osiguranje najkasnije u roku od 15 dana od dana stupanja zaposlenog na rad." Mi smo ovde uložili amandman, radi prave sigurnosti zaposlenih, da se doda i PIO. Vi ste to odbili sa obrazloženjem da je to već sadržano, ali u članu 136. Zakona o PIO. Kaže - podnosilac prijave je dužan da licu za koje je podneo prijavu na osiguranje, odnosno odjavu osiguranja, preda overenu fotokopiju potvrde o prijemu te prijave, odnosno odjave u roku od osam dana od dana njenog izdavanja. Da sam taj poslodavac, ne znam da li bih to uradila u roku od osam dana po ovom zakonu ili u roku od 15 dana po ovom predlogu zakona. Očigledno da ministar ne zna zakon i da ne zna za koliziju ova dva zakona, a moraju da se primenjuju na isti način, faktički istovetno bi trebalo da se primenjuju, jer ih primenjuju ista lica u odnosu na iste zaposlene. S obzirom da je ministar ovde ceo dan pokušavao da se vrati u istoriju, nekih dvadesetak godina unazad, vezano za broj nezaposlenih i za broj onih kojima se plaćaju ili ne plaćaju PIO, ministra ću da podsetim da sam zamoljena od radnika zemunske IMP-e da prenesem ministru i u njihovo ime da ga zamolim, pošto su mu se oni više puta obraćali, da mu kažem da oni već 18 meseci ne primaju platu, da im se 18 meseci ne uplaćuje ni penzijsko ni ostala osiguranja, da ih je navodno kupio nekadašnji koalicioni partner ministrov, Slobodan Radulović, čuveni "vlasnik" Centroproma. I da ih taj gospodin Radulović drži bukvalno zatočene u IMP-i, oni tamo dolaze, rade, račun im je blokiran, ne mogu da prodaju svoje proizvode, a Radulović ih je kupio samo zato što je njegov zet otišao u Švajcarsku i tamo je predstavnik jedne fabrike koja proizvodi noževe, pa onda, da bi ovde na naše tržište i u svoje prodavnice plasirao te noževe koje uvozi njegov zet, pokušava da zatvori IMP-u i da 200 porodica zaposlenih u IMP-i ostane bez hleba. To je jedan od vaših problema, ministre Laloviću. To sam vam još jednom spominjala i vi niste reagovali. Niste reagovali u međuvremenu, kada sam to iznela u javnost, jer kažu radnici IMP-e - molim vas, iznesite to, mi smo mali, Vladu nije briga za nas, trgovinski sud nam radi šta mu padne na pamet, Kljajević zloupotrebljava zakone na našem slučaju, ne možemo da dođemo do izražaja pored onih velikih, pored "Knjaz Miloša", pored "Centroproma", "Centroproizvoda", problematičnih firmi u smislu privatizacije, a u smislu preuzimanja akcija. Zato ovako mali, kakva je zemunska IMP-a, muku muče, ne primaju plate, u mnogo gorem su položaju od onih koje vi spominjete, koji su bili na prinudnom odmoru, jer ovi nemaju ni za plate, ni za prevoz, ni za topli obrok, koriste mobilne telefone svojih članova porodice zato što nemaju pare da plate one preduzeća IMP-a. Ali su oni uporni i ubeđena sam da će da istraju, da će da pobede tog moćnog Radulovića i Vladu Srbije, koja podržava Radulovića i Raduloviće.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, to je taj sporni član o kome sam pokušao u načelnoj raspravi da skrenem pažnju, ali me je iznenadio vaš odgovor na amandman koji je podnela koleginica Vjerica. Nekadašnji pojam - obavezno socijalno osiguranje, zajednička služba koja se kasnije podelila u tri fonda, pa se kasnije menjalo kako su se menjali propisi, kako se menjala država, pa se sada zove Nacionalna služba za zapošljavanje, Zavod za zdravstveno osiguranje i Fond PIO. Citirana je već odredba zakona, da ne bih to ponavljao, doneo sam iz službe preko puta naše kancelarije prijave o kojima vi pričate u tri primerka. Obrazac M-3a, koji se nakon predaje i overe nadležne službe PIO vrati poslodavcu, overena fotokopija da zaposlenom. Postoji u propisu, nemoguće je jednu prijavu, to je nekada bilo jedno, pa u više primeraka se dalo, u tri. Jedna ide Fondu PIO, druga Zavodu za zdravstveno osiguranje i E-1 obrazac Nacionalnoj službi za zapošljavanje. Sve su u određenom broju primeraka, u određenoj proceduri se nose, osam dana je rok i zaprećena kazna zatvora za prekršaj u vreme donošenja zakona od 5.000 do 400.000 dinara. Ovde se preti kazna zatvora od 800.000 do 1.000.000. dinara. Hteo sam da kažem da je ono što je već regulisano propisima, postoji praksa, nije nepoznato i više mi je smetalo kao vaš argument, kako je to revolt, kako je to nešto novo u zakonu, gde se ostvaruju prava radnika bolje nego ranije. Mnogo toga nije bolje nego ranije. Gospodine ministre, ne vidim da se vi vešto branite kada vas okrivljuju da je zakon kriv što je neko dobio posao ili izgubio posao, zakon nije kriv. Imao sam prilike, hiljadu rešenja ili odluka da neko zasniva radni odnos ili dobije otkaz da potpiše. Sve su one urađene u skladu sa zakonom, ne zbog zakona. Zapošljavali smo radnike jer je trebalo radnika, razvijalo se preduzeće, povećavali se kapaciteti, pa nam je trebalo radnika, ili smo otpuštali, kada su nastali razlozi zbog čega radnik treba da se otpusti, ili radnik sam da otkaz, opet u skladu sa zakonom ili nekada možda ne u skladu sa zakonom, pa je vođen o tome spor i o tome smo se dogovarali. Nije zakon kriv što je neko dobio ili izgubio posao. Ako radi privreda, ima više radnih mesta, ako ne radi, manje, to ste lepo objasnili i niste vi u tome krivi. Zato sam u diskusiji u načelu i rekao - kamo sreće da ministri u Vladi, drugi ministri, privreda, poljoprivreda, rade bolje, odnosno imaju programe, pa da se veći broj ljudi angažuje i zapošljava. Onda bi vi, koji rešavate socijalne probleme, imali manje posla, bilo bi vam lakše, i vama, i narodu i radnicima. U tom smislu, pošto imam malo vremena, i koka kada snese jaje kokodače, i drugi put kada snese jaje opet kokodače. Nije jaje ništa bolje. Jaje liči na jaje. Ovaj zakon liči kao jaje jajetu. Ima nekoliko odredbi koje su mnogo gore u smislu obima prava koja radnici treba da ostvaruju, a pokušava da se prikaže boljim. O tim odredbama govoriću kada budu došle na red, jer iz svakog jajeta ne izleže se pile, ako petao nije dobar, ne vredi, ali ne valja da jaje bude mućak, ne valja da smrdi. U tom smislu, kada se govori o propisima koji su shvatljivi, primenljivi, neko čita propis i odmah je jasno, neko čita propis i komentar tog propisa, pa mu opet nije jasno. Važno je da ti propisi budu prihvatljivi i primenljivi, i ne mogu oni rešiti problem sami za sebe. Bitno je da se ti propisi primenjuju. Ako budemo dosledno primenjivali ove propise, kada usvojimo ovo ovako možemo odmah pozatvarati sve velike sisteme, samo zbog onoga što neće biti u stanju da u mesecu za mesec obračunaju zaradu i pokažu radniku koliko su zaradili, jer nam kasne plate po šest meseci. Da ne dužim oko ovog amandmana, dovoljno je rečeno, ne vidim zašto je to tako napisano, ne znam zašto su rokovi drugačiji, zašto uopšte ta odredba stoji u ovom zakonu, kada je lepo objašnjeno, jer su te stvari regulisane do sada sasvim jasno. Možda da neko ne primenjuje to, pa onda kontrola može da ustanovi da poslodavac treba da dovede u red i da primenjuje.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani, u članu 35. se vidi priroda ovog zakona o radu, koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini, koji treba da rešava pitanja koja su bitna i važna za sve radne ljude u ovoj državi i ono što je posebno važno, da se uvaže primedbe koje su podneli baš upravo predstavnici raznih sindikata, koje je trebalo uvažiti i uzeti u obzir kada se ovaj predlog zakona našao pred Narodnom skupštinom. Naravno, SRS je povodom ovog člana 35. jasno rekla šta treba da se definiše amandmanom, da se u pogledu penzijskog i invalidskog osiguranja obavezuje poslodavac da istovremeno izvrši obavezno prijavljivanje zaposlenog na penzijsko, invalidsko i socijalno osiguranje. Takođe, ono što je bila primedba određenih sindikata, ovim članom propisuje se obaveza poslodavca da zaposlenom dostavi fotokopiju prijave za obavezno socijalno osiguranje. Posebna primedba može se izreći na ovaj član 35, i tu se vidi da je zakon polovično rešenje i da nije dobar, jer nema kaznenih odredbi, sankcija u slučaju nepoštovanja. Neophodno je utvrditi kaznene odredbe pošto je bez njih ova obaveza besmislena. To je suština ovog člana 35, koji nije dobro koncipiran. Mi smo podneli amandman, koleginica Vjerica Radeta, narodni poslanik SRS, i o ovome što sam rekao u vezi kompletnog člana 35. treba da se izjasni Narodna skupština. Ovaj zakon nije dobro napravljen. Jednostavno, polovično je rešenje i tačno je da se nalazi na sredini između onoga što je donela prethodna Vlada i vlast Demokratske stranke i ova. A mi smo ovde pre svega kao narodni predstavnici koji treba da štitimo interese svih građana Srbije, anaročito radnika. I ono što je važno, da zaštitimo njihove socijalne interese.
Reč ima ministar Lalović.
Rekao bih par informacija. Ovo što je sada ovaj amandman o kojem govorimo, o prijavi na obavezno socijalno osiguranje i fotokopiji, predviđena je sankcija u zakonu ukoliko se ne dostavi. Rečeno je malopre da nije predviđena sankcija. Znači, predviđena je sankcija u iznosu od 800.000 do milion dinara. Možete pogledati u prekršajnim odredbama. To je što se tog rešenja tiče tako. Ovde su obuhvaćena sva tri vida obaveznog socijalnog osiguranja. Znate i sami da je ovde usvojen Zakon o socijalnim doprinosima. Kao što znate, takođe, kao generička kategorija u pitanju su tri doprinosa i time praktično pojačavamo kroz ovo borbu protiv rada na crno, i mislimo da će ovo biti mnogo efikasniji način suzbijanja rada na crno od svega što je do sada bilo. Dakle, kada je u pitanju ova odredba samo može biti korisna i to može biti korisna pre svega onim radnicima koji rade na crno, a njih je prema tim nekim procenama oko 380.000, kao i budućim nekim koji bi možda došli u situaciju da rade na crno. Ovo je jedno od sredstava da smanjimo koliko je god to moguće u Srbiji. Govorio sam o tome, znači jedno od sredstava. Postoje i druga sredstva, kao što su izmene u poreskom sistemu, smanjivanje opterećenja i niz drugih mera koje treba preduzeti, ali ovo je jedna odkompleksnih mera koje Vlada Republike Srbije preduzima u cilju da se u Srbiji bitno smanji rad na crno, što mislim da može biti samo u opštem interesu. Ono što mislim takođe da je ovde značajno u do sada razmatranim amandmanima, danas koje smo slušali, ima nekoliko pitanja koja su bila praktično kao bitna otvorena. Čini mi se da je jasno pokazano u ovoj raspravi da tih nekoliko bitnih stvari, znači ne govorim o nebitnim sitnicama, to je ovaj član kada je u pitanju prijava na obavezno socijalno osiguranje i fotokopija, da je on potreban i koristan za Srbiju i za radništvo u Srbiji. Zatim, ono što je oduzelo dosta rasprave, čini mi se delimično i zato što su to nova rešenja pa nismo navikli, kao ona priča oko zdravstvene sposobnosti opšte, ono što smo razgovarali. Dakle, mi smo tamo potpuno jasno rekli, u skladu sa normalnom praksom u normalnim zemljama, da to nije unapred obaveza radnika da donosi papir o zdravstvenoj sposobnosti, da se pretpostavlja da je on zdrav. To je nešto što je potpuno u interesu radnika, ali i poslodavaca, da smanjimo formalizam, već naravno da imaju i poslodavac i država pravo da oni, ako utvrde zahtev za neko radno mesto, da će i te kako to biti naravno provereno. To tome uopšte ne smeta i nema veze sa tim. Ono takođe što je razgovarano oko životnog doba od 15 do 18 godina, mislim da je jasno pokazano da u dva člana tu materiju potpuno regulišemo u interesu tih od 15 do 18 godina, tako da prosto taj amandman takođe ne stoji iz sasvim očiglednog razloga. Dakle, to su prosto neke stvari za koje mi se čini da smo danas u nekom opštem interesu razjasnili, jer ovu raspravu shvatam kao doprinos tome da građani Srbije saznaju šta je u stvari ono što će biti u ovom zakonu, kako će se on primenjivati, šta će se događati. Vezano za to je i ona materija o kojoj smo govorili kada je u pitanju ništavost ugovora, da je to u najboljem interesu baš tog radništva, a ne oni amandmani koji su davani, jer bi njihovo usvajanje značilo nanošenje štete zapravo radništvu Srbije i prosto mislim da to na neki način danas treba na jasan način sumirati. Što se tiče neke ukupne ocene zakona koja je danas tu i tamo davana, naravno da ćemo više o tome razgovarati i imati jasniju sliku kada budemo prošli sve amandmane, tako da ne bih danas davao neku kompletnu ocenu. Samo još jedna sasvim lična napomena, nije vezana za zakon, već je vezana za odnose koji treba da budu u ovoj skupštini, bar po mom uverenju i zbog građana Srbije. Mislim da je nama dosta, prilično dosta ovom narodu, i umoran je od animoziteta, agresije, nasilja. Mislim da smo umorni od toga svi zajedno. Danas ovde, nažalost, bio je jedan trenutak, jedan slučaj gde je jedan od poslanika otprilike na neki način zahtevao da jedan drugi poslanik, sticajem okolnosti ministar, ali poslanik, treba da napusti salu zbog toga i toga. Moram reći da je to za mene samo tužno i žalosno, i ništa više. Uvek je žalosno i tužno kada na neki način jedan vid nasilja, makar i verbalno, ostane kao jedini argument. Vi vrlo dobro znate šta se događa kada od sile argumenata pređemo na argument sile. Mislim da je to dosta ružno, i prosto bih apelovao i pozvao sve poslanike, zbog građana Srbije, da tu praksu isključimo i da zaista pokušamo argumentacijom, jer verujem da svi koji sede u ovoj sali žele najbolje ovoj državi i građanima Srbije. Može svako od nas biti u zabludi, ali ona samo može biti zabluda, a ne zla namera da se nanese šteta građanima Srbije ili Srbiji. Ako tako shvatamo međusobni odnos i međusobnu raspravu onda ćemo, nadam se, izbeći ovakve ružne, a rekao bih pre svega tužne slike i scene.
Samo da zaključimo sa ovim amandmanom. Pretpostavljam da neće niko više povodom ovog amandmana da se javlja. Završavamo današnji rad. Nastavak sednice sutra u 10,00 časova.