Hvala. Ovo je jedan od oko dvadesetak amandmana koje je DSS podnela na Predlog ovog zakona. Naime, amandman se odnosi na član 3. i na tačku 11) gde je očito došlo do lošeg prevoda. Pokazaću kako se menja smisao određene tačke ako nije prevod dobar i ako upotrebite pogrešan prisvojni pridev. Ta tačka glasi da u obezbeđivanju mogućnosti krajnjih korisnika, da prilikom korišćenja javnih komunikacionih mreža i usluga slobodno pristupaju i distribuiraju informacije, kao i da koriste aplikacije i usluge po njihovom izboru. Ispada da korisnici mogu da koriste aplikacije i usluge po, tamo nečijem izboru, odnosno nekog trećeg lica. Ovim amandmanom se predlaže da se "po njihovom izboru" menja rečima "po svom izboru". Ovde je očigledno u pitanju loš prevod, tako da bih zamolila predlagača zakona, s obzirom na to da su u pitanju zakoni. Da su neki manje ozbiljni tekstovi to ne bi bilo strašno, međutim, kada je u pitanju zakon, onda, ovakve greške mogu da dovedu do velikih problema. Smatram da je ovaj amandman dosta važan. Ovo je, takođe, primer kada predlagač zakona, da kažem, prihvata one manje značajne amandmane, ali ne prihvata one veoma značajne amandmane. Konkretno, mislim na amandmane Zaštitnika građana koji se odnose na članove 128. i 130. gde Ombudsman, odnosno Zaštitnik građana pokušava da spreči da Srbija postane i ostane policijska država. Naime, ovim predlogom zakona se dozvoljava Bezbednosno informativnoj agenciji, Vojnoobaveštajnoj agenciji i policija da bez ikakvih ograničenja prisluškuju građane Srbije. Dakle, bez sudske odluke bilo koja od ovih organizacija i institucija može da prisluškuje svakog građanina Srbije sa kim razgovara, koliko traje razgovor, čak i sadržaj. Prema tome, ovim zakonom Srbija i konačno postaje policijska država, tako da svaki građanin, uključujući sve poslanike koji sede ovde, može biti predmet prisluškivanja i nadzora bez ikakve kontrole. Tako da smatram da nije u redu da, kada već donosimo ovakav sistemski zakon, ne otklonimo one nedostatke. Na sednici Odbora za saobraćaj i telekomunikacije direktor BIA je, valjda pokušavajući da odbrani ovaj predlog zakona, rekao – pa, mi i sada tako radimo, na osnovu zakona koji se odnose na te institucije. Dakle, oni i sada to rade. I sada Srbija i parlament ne žele da iskoriste priliku da se toj praksi stane na kraj i da se stavi tačka. Ovaj zakon bi mogao da spreči niz zloupotreba. Takvih zloupotreba je bilo u prošlosti, a sasvim sam sigurna da će ih biti i u budućnosti. Apelujem na sve kolege ovde, nas je 250, pa, ukoliko predlagač zakona dovoljno ne razume ovo ili nije dovoljno kooperativan i ne želi kompromis po ovom pitanju, onda, predlažem da zaštiti privatnost nas 250 i komunikaciju građana Srbije. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 35 sekundi. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođa ministarka, ono što je ovde važno jeste činjenica da se na vrlo grub način obmanjuje javnost o tome šta je sadržaj ovog zakona. Dakle, neću da komentarišem činjenicu da se podnosilac amandmana javlja o amandmanu koji je prihvaćen i postao sastavni deo zakona, ako koriste vreme svoje poslaničke grupe da obrazlažu ono što smo svi smatrali da treba prihvatiti, onda, to nije naš problem. Ali, ono što jeste problem svih građana ove zemlje, jeste kada se iznose najgrublje neistine o sadržaju ovog zakona. Dakle, ako se kaže da se ovim zakonom omogućava neovlašćeno prisluškivanje, onda je to zaista ortodoksna neistina. Član 129. ovog zakona kaže – "zabranjeno je zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacija". Zabranjeno je! Dakle, molim vas, ili ne razumete, ili imate nameru da obmanete javnost. Ako se ne može ući u sadržaj komunikacije onda se ne može govoriti o prisluškivanju. Dakle, čak ni kolokvijalno to nije prisluškivanje. Prema tome, ja vas, zaista, molim, ako već govorimo o ovom zakonu, interes svih je da ovaj zakon bude što bolji i da se pažljivo razmotre svi amandmani, da se uzme u obzir činjenica da, s jedne strane, ovim zakonom ne možemo suspendovati odredbe zakona koje utvrđuju na koji način se vrši krivični postupak, s jedne strane, niti odredbe onih zakona koje uređuju način rada službi. Dakle, ovim zakonom to ne možemo raditi. Ako zakonom kojim se definiše vođenje krivičnog postupka ili istražnih radnji i zakonima kojima se definiše rad službi i organa daje nadležnost organima da od operatera traže informaciju o tome, što se može kolokvijalno nazvati listing, sa kim je vođena komunikacija i pri tom zakon izričito zabranjuje ulazak u sadržaj, znači, zabranjuje prisluškivanje, onda, hajde da vidimo da li neko smatra da bi zakone kojima se regulišu te oblasti trebalo menjati, pre svega, imajući na umu potrebu društva da se zaštiti od zloupotrebe. S jedne strane, mi ovde, zaista, imamo potrebu da se društvo na zakonom uređen način bori protiv svih oblika kriminala, i potrebu da nadležnim organima damo nadležnosti i oruđa, da tako kažem, da se protiv kriminala bore. Istovremeno, mi, zaista, smatramo da tema kontrole rada službi i civilnih kontroli svih bezbednosnih struktura jeste tema koju nikada ne treba zatvoriti i uvek treba tragati za rešenjima koji će omogućiti da se onemogući zloupotreba prava. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena predsednika poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 25 sekundi. Narodna poslanica Donka Banović koristi vreme poslaničke grupe. Izvolite
Pre svega, Zaštitnik građana, odnosno ta institucija koju smo ovde izabrali, skrenuo je pažnju na ovaj zakon i DSS skreće pažnju. Vi govorite samo o zadržavanju podataka. Ako se podatak ne zadrži ne znači da se on ne upotrebi ili ne zloupotrebi, to ne znači da se ne može iskoristiti onako kako ne treba. Dakle, zadržavanje – ne znači. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je trideset sekundi. Narodna poslanica Suzana Grubješić ima reč.
Dame i gospodo, potpredsednice, poštovani narodni poslanici, podstaknuta sam da se javim i da govorim, ako već nisam u načelu o ovom zakon, pošto nisam bila prisutna, o pojedinostima, jednom kampanjom koja se vodi protiv Narodne skupštine i protiv narodnih poslanika, a kampanju vodi deo javnosti, deo medija, deo nevladinog sektora. To bih vrlo razumela da se ne radi o institucijama koje je ova Narodna skupština birala: o Zaštitniku građana i o Povereniku za informacije od javnog značaja. Ne mislim da je dobar način komunikacije preko nečijeg veb-sajta ili bloga, već da smo, Skupština kao najotvorenija institucija i mi kao narodni poslanici, uvek spremni za dijalog i raspravu i o stvarima sa kojima se, možda, ne slažemo, ali komunikacija ima dva kraja, uvek je dvostrana. Ne mislim da je dobro da se ja o stavovima Ombudsmana i o stavovima gospodina Šabića obaveštavam na njihovim veb-stranicama. Zašto nisu tražili sastanak sa poslaničkim klubovima i zašto ove nedoumice nismo raspravili pre nego što se njima pozabavio deo medija, koji, zaista mislim da vodi kampanju. Jer, ako ovo nije kampanja, pa, pogledajte naslove – Vlada radi za BIA, Skupština radi za BIA?! Izvinite, ja za BIA ne radim! Radim kao narodni poslanik i štitim interese građana koji su glasali za listu na kojoj sam se nalazila. S druge strane, želim da kažem da podržavam inicijativu Ombudsmana da se obrati Ustavnom sudu i da zatraži od Ustavnog suda mišljenje o tome da li je ovaj zakon u sladu sa Ustavom ili nije, jer se ne osećam dovoljno kvalifikovanom da to kažem. Misli da je Ustavni sud jedina instanca u ovoj zemlji koja može da nam objasni i da nam kaže da li je ovaj zakon o elektronskim komunikacijama u skladu sa Ustavom ili nije. Što se tiče samog zakona i samog toka kako je ovaj zakon donet, ne znam da li treba da se podsetimo svi kako se jedan zakon pravi. A pravi se tako što se napravi radna grupu, a radnu grupu je formiralo Ministarstvo za telekomunikacije, pa, između ostalih, u toj radnoj grupi su bili, osim ljudi koji su zaposleni u Ministarstvu, i prof. dr Vladimir Vodinelić, dekan na Pravnom fakultetu Univerziteta ''Union'', Slobodan Kremenjak, advokat i to upravo advokat nezavisnih medija nevladinog sektora, Dušan Stojković, advokat, Rade Veljanovski, profesor na Fakultetu političkih nauka, dr Miroljub Radojković, profesor na Fakultetu političkih nauka. Ne mislim da su oni, baš, žmureći prešli preko teksta zakona i da su pustili da se kasnije razne nepravilnosti ispostave u ovom zakonu. Javna rasprava o ovom zakonu otvorena je još 2. oktobra 2009. godine, objavljivanjem Nacrta zakon o elektronskim komunikacijama i trajala je do 30. oktobra. Raspored javne rasprave je bio sledeći, a ako grešim tu su ljudi iz Ministarstava, neka me isprave, dakle: 2. oktobra je objavljen Nacrt zakona o elektronskim komunikacijama na veb-sajtu Ministarstava i početak javne rasprave; 14. oktobra održan je Regionalni okrugli sto u Beogradu i to u velikoj sali Građevinskog fakulteta; 16. oktobra održan je Regionalni okrugli sto u Novom Sadu; 27. oktobra održan je Regionalni okrugli sto u Nišu; 30. oktobra bio je završni Regionalni okrugli sto, koji je značio završetak javne rasprave. Svi pristigli komentari u toku javne rasprave bili su postavljeni na veb-stranicu Ministarstava, mogu i danas da se pogledaju, pa bi moglo da se vidi ko je kakve primedbe imao na Nacrt ovog zakona. On je, zatim, nakon analize svih pristiglih komentara, stavljen u proceduru prikupljanja mišljenja ostalih ministarstava, svi znamo kako to ide u vladi, a nakon toga je došao u parlament. Nekoliko minuta bih posvetila zakonima koje je ova skupština davno donela, a to je, Zakon o BIA iz 2002. godine i Zakon o VBA koji je doneto 2009. godine, kako bi se videlo da Zakon o elektronskim komunikacijama apsolutno ne donosi ništa novo u ovoj oblasti oko koje su se uzbudili duhovi i oko koje je reagovao Ombudsman i Poverenik za informacija od javnog značaja, a i deo javnosti, kao što bih rekla, čiji nalog suda postoji, i u Zakonu o BIA, za svako odstupanje od tajnosti komunikacije, pa i za zadržane podatke, ali su njime predviđena i neka odstupanja. Citiraću neke članove, čisto da se svi podsetimo. Član 13. kaže: "Direktor agencije može, ako je to potrebno iz razloga bezbednosti Republike Srbije, svojim rešenjem, a na osnovu prethodne odluke suda, odrediti da se prema određenim fizičkim i pravnim licima preduzmu određene mere kojima se odstupa od načela nepovredivosti tajne pisama i drugih sredstava opštenja u postupku utvrđenim ovim zakonom". Član 14. kaže: ''Odstupanja od načela nepovredivosti i tajnosti pisama i drugih sredstava opštenja, na predlog direktora Agencije, odobrava odlukom predsednik Vrhovnog kasacionog suda, odnosno sudija tog suda koji je određen da po ovim predlozima odlučuje u slučaju odsustva predsednika tog suda, u roku od 72 časa od podnošenja predloga. Predlog i odluke iz stava 1. ovog člana sačinjavaju se u pismenom obliku. Predlog sadrži podatke i činjenice koji su od značaja za primenu ove mere. Član 15. Zakona o BIA kaže: ''Kada su razlozi hitnosti u pitanju, kada razlozi hitnosti to zahtevaju, a posebno u slučaju unutrašnjeg međunarodnog terorizma, odstupanje iz člana 14. ovog zakona može svojim rešenjem naložiti direktor Agencije, uz prethodno pribavljenu pismenu saglasnost, za početak primene odgovarajućih mera, predsednika Vrhovnog kasacionog suda, odnosno ovlašćenog sudije.'' Dakle, ove odredbe su na snazi od 2002. godine. Pitam se, a pitam i sve nas – zašto niko nije pokrenuo izmene i dopune ovih spornih odredbi, jer ovaj zakon o elektronskim komunikacijama se samo držao Zakona o BIA, koji je iz 2002. godine. Što se tiče Zakona o dvema vojnim službama, VBA i VOA, koji je na snazi od prošle godine, koji je isto ovaj parlament doneo i Zakon o elektronskim komunikacijama i u ovom pogledu ne donosi ništa novo, jer uopšte se ne predviđa postojanje odluke suda. Član 12. kaže – ''Posebni postupci i mere tajnog prikupljanja podataka iz nadležnosti VBA su: tajni elektronski nadzor telekomunikacija i informacionih sistema radi prikupljanja podataka o telekomunikacionom saobraćaju i korisnika bez uvida u njihov sadržaj.'' Pa tu odredbu ima i Zakon o elektronskim komunikacijama. Na ovaj Zakon o vojnobezbednosnim službama ne sećam se da su podnošeni ovakvi amandmani kao na Zakon o elektronskim komunikacijama. ''Primenu posebnih postupaka i mera iz stava 1. ovog člana uređuje ministar odbrane, na predlog direktora Vojnobezbednosne agencije, uz mišljenje Saveta za nacionalnu bezbednost. Ako se mišljenje iz stava 2. ovog člana ne dostavi u roku od 30 dana od dana prijema podnetog zahteva, smatraće se da je mišljenje pozitivno.'' Član 13. kaže – ''Posebni postupci i mere iz člana 12, od 1. do 6. ovog zakona, preduzimaju se na osnovu naloga direktora Vojnobezbednosne agencije ili lica koje on ovlasti.'' Da zaključim, ukoliko su i Zaštitnik građana i Poverenik za informacije od javnog značaja želeli da ostvare komunikaciju sa parlamentom i da unesemo izmene i dopune Zakona o elektronskim komunikacijama na način kako su oni želeli, oni su to mogli da urade. Međutim, pošto to nije urađeno na način za koji mi smatramo da je prigodan, mi ćemo za ovaj zakon glasati u celini i uz glasanje za amandman koji je podneo Odbor za saobraćaj i veze. Hvala.
Od vremena predsednice poslaničke grupe iskorišćeno je osam minuta i 55 sekundi. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević, koristi vreme poslaničke grupe za amandmane. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj direktan prenos, poštovane kolege narodni poslanici, poštovana ministarko, radi građana i radi javnosti (kolega Tomiću, 'oćete, samo, malo, molim vas), hoću da kažem nekoliko reči, pre svega kao član Odbora za bezbednost. Želim da obavestim građane da smo svi mi, članovi Odbora za bezbednost, potpisali jednu izjavu kojom ćemo čuvati neke tajne sa kojima budemo raspolagali. Ovo što ja budem rekao, po mom skromnom mišljenju, ne podleže obavezama na koje me moj potpis obavezuje, niti data izjava, a tiče se posete BIA prošle godine, gde smo bili kao članovi Odbora za bezbednost. Moram da kažem da nismo imali kvorum, ali smo lovili neke razgovore i postavili neka pitanja. Gospodinu Vukadinoviću, direktoru BIA, kao član Odbora za bezbednost, rekao sam da se kao narodni poslanik, a i kao čovek i građanin ne plašim uopšte bilo kakvog prisluškivanja, jer nemam šta da krijem. Pitao sam ga, da li se ja kao član Odbora za bezbednost smatram za čoveka koji raspolaže nekim tajnama, iako u tim izveštajima to treba demistifikovati i reći građanima Srbije i kolegama – to što se vodi pod državnom tajnom i službenom tajnom, o tome i više može da se pročita u svim štampanim medijima. A sve je vezano sa Zakonom o elektronskim komunikacijama i ovim spornim članom, članom 128, na koji je amandman dao narodni advokat, međutim, koliko se ozbiljno prihvatila ta njegova sugestija, gospođo potpredsednice, vidi se iz ovog materijala koji smo mi danas dobili, njegovog amandmana na član 128. u ovom materijalu uopšte nema, kao da, čovek, nije ni podneo amandman. To izaziva dodatnu sumnju. Da se vratim na ovaj sastanak u BIA. Pitao sam direktora BIA –da li ta služba garantuje makar članovima Odbora za bezbednost da neće biti prisluškivani od stranih službi? Mislim da je to važno i bitno, pošto mi raspolažemo nekim podacima koje možda nemaju ostale kolege narodni poslanici, a nekmoli obični građani Srbije. On je rekao da to ne može da nam garantuje. S obzirom na to da se u štampanim medijima poslednjih godina, meseci i dana stalno pojavljuju transkripti nekih razgovora između nekih lica, nije bitno za ovu priču kojih lica, postavlja se pitanje – na koji način se dolazi do tih transkripata? Ko, uopšte, prisluškuje građane Srbije i ko je ovlašćen za to? Mislio sam, kao član Odbora za bezbednost, da se nijedan građanin Srbije ne može prisluškivati bez sudskog naloga. I pošteno je direktor BIA rekao za jedan primer gde oni imaju probleme, to treba reći ovde. Pošto je naša zemlja, nažalost, tolika kolika je, moguće je da sa jedne teritorije neki čovek koji ne misli dobro građanima Srbije uđe i proputuje kroz ovu zemlju za tri do četiri sata, a za to vreme dok direktor BIA, odnosno ta služba uputi zahtev za sudski nalog za prisluškivanje, taj čovek već izađe iz zemlje. To je jedna strana medalje i to treba reći. Ali, u ovom zakonu ili drugim zakonima koji se tiču ovih službi to bi trebalo regulisati, moguće je, recimo, kao rešenje, da prisluškuju odmah, a da naknadno opravdaju to što su radili bez naloga pred sudom koji je nadležan za to. Međutim, ovde, u ovom zakonu se ne radi o tome. Radi se o tome da svaki građanin može biti prisluškivan, da njegova elektronska komunikacija može biti korišćena i zloupotrebljena i u političke svrhe. Moram da vas podsetim sve ovde prisutne kolege, pošto o računaru znam toliko koliko je potrebno da uđem na sajt i osnovne informacije, ima dece koja su veoma stručna, sada je moguće sa vašeg mobilnog, gospođo Kolundžija, poslati poruku vrlo opasne sadržine na drugi kompjuter. Dakle, sa vašeg mobilnog broja, koji ja ne znam, moguće je poslati poruku meni ili bilo kome vrlo neprijatne sadržine i vi ćete morati da dokažete da to zaista vi niste uradili. To je jedan od razloga zbog kojih je trebalo da se prihvati amandman Ombudsmana. Sam govor koji je održala gospođa Grubješić, koja se sada poziva na Ustavni sud, znači da nešto nije u radu, to znači da mi unapred vidimo da nešto nije u redu, pa će onda Ustavni sud da spasava. I, kada Ustavni sud bude rekao da je ova odredba zakona kršenje ljudskih prava, onda, pitam sve, pošto smo prekjuče imali i ratifikaciju SSP – da li ovakvi zakoni, kao što je Zakon o informisanju, kao što je takozvana reforma pravosuđa, kao i ovaj zakon, ruše naš evropski ugled, praktično, koče i usporavaju nas na našem evropskom putu? Ko će za to da odgovara? To je ono što sam imao da kažem, s jedne strane. Sa druge strane, zaista, bez obzira na sve kritike koje imam na vladajuću koaliciju, pre svega DS, i sve naše razlike, političke i svakakve druge, gospođo Čomić, to vama lično kažem, nisam mogao da verujem da će DS 2010. godine stati iza ovakve odredbe u jednom zakonu. Dakle, priča o ljudskim pravima, o evropskom putu, što se tiče DS, sa moga stanovišta, iako vam to do sada zaista nisam osporavao, stvarno me zabrinjava kao čoveka – da li vi, zaista, iskreno mislite da Evropa nema alternativu i da je to naš evropski put ili to radite iz strateških, marketinških razloga zbog toga što velika većina građana zaista hoće da uđe u Evropu? Mi to moramo ovde u parlamentu, a pre svega DS, kao najveća stranka u vladajućoj koaliciji, i da svojim delima dokažemo. Podržavajući ovakvu odredbu zakona, G17 se već izvlači, to je očigledno, pozivajući se na Ustavni sud, da on da konačan sud. Kakav mi odijum dajemo, kakav ugled imamo pred evropskim institucijama kada sada, za nekih mesec ili godinu, treba da ostvarimo nove korake na našem evropskom putu? Ne zaboravite Zakon o informisanju. Ne zaboravite takozvanu reformu pravosuđa, a sada imamo i ovo o prisluškivanju! Ova odredba, ovako kako je napisana, jeste kršenje ljudskih prava, i, ako to treba da vam kažem ja, koji nisam stručnjak za to, onda neka vam kažem i neka Srbija zna da je ovu odredbu zakona napisala, gospođo ministarko, BIA, koja nije reformisana. Za deset godina zadrli smo u mnoge institucije koje čine naš politički sistem i izvršili reforme, manje ili više uspešno, ali službe bezbednosti su ostale nereformisane. Ostale su po sistemu kako su radile do sada. S tim, želim da kažem, i to pošteno, da tamo ne sumnjam ni u koga, ni u čiju zlu nameru, ni direktora BIA, ni ljudi koji tamo rade. Ako hoćete ideološki tamo ima i dosta ''Ravnogoraca'', što mi godi i daje mi poseban šmek i poverenje u tu službu. Nije ovo sumnja apriori u ljude koji tamo rade. Sumnja je u sistem kako se ovde pokušava da se donesu neke odluke na mala vrata, koje nisu u saglasju sa našim evropskim putem i evropskim reformama. I, onda, poslednja instanca u odbrana jeste – neka Ustavni sud donese odluku. Pa, treba li da čekamo kao i za reformu pravosuđa, gde se zakazuju suđenja po šest do osam meseci, gde sudije imaju po hiljadu predmeta. Zar treba da nam na to ukaže Evropska komisija? Treba li da čekamo i za ovaj zakon da se javi Komesar za ljudska prava ili pridruživanje i da kaže – gospodo, ova odredba u članu zakona nije u saglasju sa evropskim pravilima, evropskim pogledima i uopšte o ljudskim pravima? Zašto uopšte branite nešto o čemu će odlučivati i Ustavni sud, a i iz Evrope će nam ponovo doći? E, to meni govori da je BIA napisala ovaj član zakona i ona stoji iza toga. Možda ona ima opravdanja za to, s obzirom na to u kakvom sistemu živimo, kakav je stepen bezbednosti u i našoj zemlji, i u Evropi i u okruženju. Ali, onda je moralo da se nađu dodatni mehanizmi kontrole, da se spreči i najmanja mogućnost da se ova prisluškivanja, snimanja, kad god ko želi, ne zloupotrebe u političke svrhe. Ne zaboravimo, gospodo, na čelu svih tih institucija, od predsednika Republike, koji je na čelu Saveta za bezbednost, do službi, jesu stranački ljudi i to mora da se kaže ovde. Zbog toga je za mene neprihvatanje amandmana, pazite, narodnog advokata, koji je zadužen za stanje ljudskih prava i zaštitu građana, prvo, nedolaženjem predstavnika vladajuće koalicije na Odbor za saobraćaj, a posle odbijanjem amandmana, on, praktično, ponižen, a on je, čovek, po mom skromnom mišljenju, nastupao sa pozicije odbrane ljudskih prava. Završavam, želim da kažem da nisam verovao, bez obzira na sve kritike koje na ovaj ili onaj način upućujemo jedni drugima, da će DS Zorana Đinđića stajati iza ovakvog rešenja u ovom zakonu. Hvala lepo.
Od vremena poslaničke grupe ostalo je 30 sekundi na korišćenju. U skladu sa članom 27. jedno obaveštenje narodnom poslaniku, s obzirom na to da ste, uz pokazivanje amandmana koji su podneti na Predlog zakona, kazali da jednog amandmana nema. S obzirom na to da sam u obavezi da se staram o usklađenosti radnih tela i da se staram o tome da proceduralno do plenarne sednice bude obavljeno sve što je Poslovnikom propisano, amandman na koji se pozivate ne može biti pošto nije podnet. Molila bih da pažljivije koristimo argumentaciju kada je u pitanju procedura na koju smo svi obavezni. Narodni poslanik Dragan Šormaz ima reč. Narodna poslanica Nada Kolundžija želi repliku, verovatno, tako da ćemo dozvoliti repliku, pa će narodni poslanik Dragan Šormaz, a posle njega narodni poslanik Ivan Andrić. Videla sam narodni poslaniče, Velimire Iliću, da ste prijavljeni. Postoje narodni poslanici koji su pre vas. Upravo čitam. Želite da govorite o povredi Poslovnika? U tom slučaju, svi narodni poslanici koji su prijavljeni i to ovim redom: narodni poslanik Dragan Šormaz, narodni poslanik Ivan Andrić – ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe LDP, narodna poslanica Nada Kolundžija – pravo na repliku, narodni poslanik Srđan Milivojević, koji želi da govori po vremenu za amandmane, kao i vi, narodni poslaniče, videće u signalizaciji da nisu više u registru. A vas narodni poslaniče, Velimire Iliću, molim da se registrujete da biste mogli da dobijete reč da govorite o povredi Poslovnika.
Gospođo predsedavajuća, nije tačno da amandman Zaštitnika građana nije podnet. Podnet je Odboru. Isto tako, Ministarstvo je podnelo tom istom odboru desetak amandmana koji su prihvaćeni. Tačno je da je podnet i obrazložen, i da smo ga mi sa 6:3 odbacili, vladajuća većina nije htela da glasa i on je odbačen. Dakle, amandman je podnet Odboru, kao što su podneti i amandmani koje je Ministarstvo dostavilo Odboru da ih prihvati da bi mogli da budu sastavni deo onih amandmana koje je Vlada posle prihvatila. Samo bih želeo da skrenem pažnju. Ovo je jedan politički dil koji je bio toliko smešan. Pojedine poslaničke grupe su na samom Odboru naterale resorno ministarstvo da podnese amandmane, da zadovolji neke njihove sitnice, da bi došlo do glasanja. Neobjašnjivo je da su prošli svi amandmani pojedinih partija, neću sada da ih nabrajam, koje, videćete u amandmanima, jer ne bi glasali i ne bi zakon prošao – došlo je do jednog takvog dila i ispunjavanja želja pojedinih poslanika da je to bilo smešno. Meni je jako čudno da ministarka nikada ne želi da prisustvuje sednici Odbora i uvek šalje nekoga od svojih zamenika, jer treba direktno da se izjasni o nečemu što je izuzetno bitno u ovom momentu za Srbiju. Ako ne poštujemo Zaštitnika građana Srbije, čoveka koji treba da štiti prava običnog naroda, onda ne poštujemo sopstveni narod. Što smo onda uveli Zaštitnika građana? I to je bilo jako čudno da se to odbaci, ne prihvati i da prođe ovako kako je prošlo.
Dva minuta. Narodni poslaniče, niste naveli koji je član Poslovnika povređen u zahtevu da dobijete reč na osnovu člana 100, što je zabranjeno istim tim članom na osnovu koga dobijate reč. Ponoviću, s obzirom na to da sam iz vašeg obrazloženja razumela da smatrate da sam koristeći član 27. iznela neistine, što je netačno i upućujem vas na član 147. Poslovnika Narodne skupštine – predlog za izmenu i dopunu Predloga zakona, amandman se podnosi predsedniku Narodne skupštine u pisanom obliku. Amandmani o kojima je reč, koje je citirao gospodin Markićević i za koje tvrdite da nisam dala dobro obaveštenje o proceduri, nisu podneti predsedniku Skupštine. Amandmani su kao i inicijativa za podnošenje amandmana upućeni vama kao predsedniku Odbora za saobraćaj i veze. Da bi amandman sa bilo čijom inicijativom bio podnet o tome mora da odluči Odbor. Nisam ulazila ni u šta drugo, osim u netačnosti koje je narodni poslanik Markićević izneo govoreći da se neki amandman koji je podnet ne nalazi u proceduri na sednici i raspravi u pojedinostima, što bi bio vrlo ozbiljan prekršaj našeg rada. To nije slučaj. Molim vas da pažljivo pogledamo Poslovnika, na koji se pozivamo da dobijemo reč, jer on tačno i precizno opisuje šta su inicijative za podnošenje amandmana, a šta je podnet amandman. Zahvaljujem. Narodna poslanica Nada Kolundžija, pravo na repliku, pa narodni poslanik Dragan Šormaz, pa narodni poslanik Ivan Andrić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što se neko zabrine za DS možda bi mogao da pročita zakon koji komentariše i odredbe i da pokuša, ako ne razume, da se konsultuje sa onima koji mogu da mu objasne. Dakle, u ovom zakonu se ne definiše prisluškivanje. U ovom zakonu je izričito zabranjeno prisluškivanje, bez procedure koja je utvrđena drugim zakonom, a koja podrazumeva saglasnost suda. Ako neko tvrdi da sada svaki građanin može biti prisluškivan na osnovu ovog zakona, onda zaista najgrublje obmanjuje javnost i to je nedopustivo. Neko može da smatra da ova odredba nije dovoljno dobra ili da ovaj zakon nije dovoljno dobar, da bi trebalo pooštriti kontrolu, ali ne može da tvrdi da se zakonom definiše i omogućava nešto što nije tačno. Prema tome, niko neovlašćeno ne može da prisluškuje nijednog građanina, ukoliko to radi, krši sve zakone, pa i ovaj zakon. Mislim da, zaista, nije dopustivo u raspravi koristiti nešto što su najobičnije neistine. Ako govorimo o sadržaju ovog zakona, onda možemo da polemišemo da li postoji potreba da se pojača kontrola sprovođenja ove odredbe zakona, kome da se da ta nadležnost, itd. Da samo podsetim, Odbor za saobraćaj i veze, na inicijativu Zaštitnika građana, podneo je amandman kojim Povereniku za informacije daje nadležnost da kontroliše i vrši nadzor nad sprovođenjem odredbi ovog zakona. Pošto smo smatrali, a to je i Ombudsman, takođe, smatrao, da to jeste način na koji se može vršiti kontrola nad sprovođenjem ovog zakona, mi smo smatrali da onda Odbor treba da podnese takav amandman, što se i desilo. Istovremeno želim da kažem da neko ko smatra da nama nije mesto u Evropi ne treba da brine o tome da li Demokratska stranka dovoljno vodi računa o evropskim kriterijumima. Dakle, ako bi neko sada govorio sa stanovišta evropskih standarda, onda bi morao ipak da zna da postoji direktiva Evropskog parlamenta iz 2002. godine koja nedvosmisleno, uzimajući, s jedne strane, potrebu odbrane, bezbednosti, sigurnosti, borbe protiv trafikinga, organizovanog kriminala i korupcije, daje nadležnost upravo ovakvu kakva je definisana ovim zakonom. Ovo je apsolutno u skladu sa evropskom direktivom, koju primenjuju i druge zemlje. Prema tome, nemojte da zbunjujete ljude tvrdeći da mi ne vodimo računa o tome šta je evropski standard ili ne. Strogo vodimo računa o tome šta je evropski standard, posebno kada su ljudska prava u pitanju. Istovremeno, želela bih da vas podsetim da ste kao član jedne druge vladajuće većine, takođe, odbijali predloge Ombudsmana, pa tada niste tvrdili da je on nepogrešiv i da ako on nešto kaže, onda mi to moramo da prihvatimo a da prethodno ne razmišljamo o tome. Tada to niste tvrdili. Sada, pošto niste u vladajućoj većini, sada bi on trebalo da vam bude krunski argument da nešto treba uraditi. Postoji Ustavni sud. Za nas je to nadležna institucija i ako Ustavni sud kaže da ova odredba nije u skladu sa Ustavom, mi ćemo je poštovati. Ali, očekujte da će poštovati i onaj ko tvrdi da ovo nije neustavno.
Iskoristili ste tri minuta. Narodni poslanik Dragan Šormaz ima reč. Izvolite.
Naravno da Ombudsman može da pogreši, jer je čovek, kao i svako drugi. Svako može da pogreši. Mislim da je u Srbiji glavni problem to što je Srbija do sada bila monarhija, republika, pod diktaturom, komunistička, socijalistička, ali nikada nije bila, po mom dubokom ubeđenju, a nije ni dan-danas, pravna država. Po pitanju prisluškivanja, mi imamo različite situacije. Imamo zakone, evo, sad je čitala koleginica Grubješić delove raznih zakona. U jednom je, recimo, pogrešila, odmah ću joj reći da ne bi to više koristila kao argument, Zakon VBA koji je citirala odnosi se samo na pripadnike Ministarstva odbrane, Vojske Srbije i zaposlenih u Vojsci Srbije, ne odnosi se na ostale građane. To je specijalni zakon za te zaposlene u specijalnoj službi, državnom delu, i on se ne odnosi na ostale građane, tako da to što ste čitali ne važi za ono što je govorio Ombudsman. Ako Zakon o BIA iz 2002. godine nije dobar, kažete – što nije promenjen? Pa, što ga vi niste promenili? Direktor BIA je trebalo da podnese delove, ako treba, Vlada je ta koja je nadležna i, ako taj zakon nije dobar, promenite ga, nemojte da držite predavanje onima koji ga kritikuju. Mi imamo u Srbiji prisluškivanje po zakonu. Evo, imamo slučaj "Koferče" i suđenje. Imamo transkripte po zakonu prisluškivanih ljudi, na osnovu odluke suda. Advokati su uložili žalbu na tehničke uslove snimanja, a to su najbolji koje mi imamo. Sud je prihvatio, tužilac se nije žalio i ovi su otišli slobodni. Završeno suđenje i ispada da su oni džabe jureni. Čekajte, ako su to tehnički uslovi, a najbolji tehnički uslovi koje mi imamo za prisluškivanje upotrebljeni su u tom slučaju, i odbijeni na sudu, pa, šta mi imamo više bilo koga da prisluškujemo i šta ima bilo ko više da se plaši prisluškivanja u Srbiji?! Zbog toga govorim o pravnoj državi. Posle slučaja "Koferče", više niko nema potrebe da se plaši prisluškivanja u Srbiji. A, zašto još ne treba da se plaši? Mislim da nadležna ministarka treba da nam odgovori na mnogo važniju stvar. Ja sam uputio pitanje i nadam se da ću dobiti odgovor. Naime, prodaja "Telekoma", ovakav kakav je, u bezbednosnom smislu je, takođe, problem. I džabe Bezbednosno informativnoj agenciji i mogućnost da prisluškuje; i VBA, i policiji, i vojsci, i tako dalje! Kad se "Telekom" proda ona više neće moći da koristi infrastrukturnu mrežu na način na koji je do sada koristila. Treba izdvojiti iz "Telekoma" infrastrukturnu mrežu i napraviti posebno javno preduzeće, a ostalo prodati, ako ima neka cena za to, jer se iovako ne može dobiti neka cena koju bi želela ova vlada, da bi sprovela izbore. I to je najveći problem. Ako se proda "Telekom" "Dojče Telekomu", na primer, ko će od naših službi posle koristiti tu infrastrukturnu mrežu? Sada se koristi infrastrukturna mreža "Telekoma". Ona se u te svrhe koristi. Džabe onda i ovo što je radio Ombudsman i to što on ide u BIA pa gleda, sad je i on kriv za ovo, isto. Ne želim da ga branim. On je otišao u BIA i izašao je posle toga i rekao da BIA radi sve po zakonu, da se on u to uverio. To je toliko naivno. On je otišao i video ono što su mu dali da vidi. Koja će to državna bezbednost da mu da, naročito, kod nas, nešto što ne treba da vidi – pa, neće sakriti od njega? Sad ćemo da pričamo priče, ovde, sad će neko da se javi i da kaže – ne, radi se sve u skladu sa zakonom. Super, odlično, al' zato smo u ovoj situaciji u kojoj se nalazimo, kao država. Gospođo ministarka, treba na ovo pitanje da odgovorite – zašto se država ne opredeli prvo da napravi novo javno preduzeće, da izdvoji mrežu, pa posle toga da prodaje "Telekom", ako, već, neko hoće, posle da kupi, ono što preostane? Ko god kupi "Telekom" biće privilegovan i u odnosu na "Telenor" koji koristi istu mrežu, u odnosu na ''Orion'' fiksnu telefoniju itd. To je nacionalno bogatstvo, isto kao što su i frekvencije nacionalno bogatstvo pa ih izdajemo, evo i stranci mogu da učestvuju, pa, imamo nacionalne frekvencije, pet, Javni servis itd. I ovo je nacionalno bogatstvo koje svi mogu da koriste. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Ivan Andrić je želeo reč. Molim vas samo da se registrujete u elektronski sistem. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite na početku da vas upoznam sa suštinom našeg problema i da vas podsetim na jedan član Poslovnika, za koji sam siguran da se niko od poslanika i ne seća više, a to je član 140. Poslovnika Skupštine, koji kaže, da se, predlog zakona, pripremljen u skladu sa odredbama ovog poslovnika, može uvrstiti u dnevni red u roku ne kraćem od 15 dana i ne dužem od 60 dana. Pitam vas, koji je zakon koji je Skupština usvojila, ove godine ili prošle godine, bio u skupštinskoj proceduri duže od 15 dana? Tvrdim vam, nijedan! A to da li je nešto evropski standard ili ne, to bismo najlakše znali da ovaj zakon nije došao u proceduru po hitnom postupku, pa da smo svi imali duže od jednog vikenda da se konsultujemo sa nekim i da vidimo da li su njegove odredbe u skladu sa tim ili ne. Da je postojala radna grupa, to je tačno, ali je verzije zakona koja je predložena drugačija od svih onih na kojima je radna grupa radila i u tome je suština problema. Dakle, ova verzija zakona koja se nalazi pred nama nije ona koju je utvrdila radna grupa. Da Ombudsman, odnosno Zaštitnik građana, dozvolite da tako zovem, ne bi mogao da podnese amandman – taj zakon je dostavljen u proceduru u petak popodne i došao je na dnevni red u ponedeljak. Pa, kako, onda, da očekujemo da je moguće da se podnese amandman – tako što će ići na Odbor za saobraćaj i veze, pa vladajuća većina neće dati kvorum, koliko puta, jednom, dvaput? Jedino kad je javno mnjenje nateralo vladajuću većinu da kvorum da. Sada, šta mi imamo? Mi imamo reč BIA, sa jedne strane, i reč nekog ako se zove Zaštitnik građana, sa druge strane. Pa, kako očekujete da se opredelimo? Da se BIA pita ne bi postojao nijedan zakon u ovoj zemlji. Bili bi sa svakim od nas 24 sata dnevno, pošto je to jedini način da spreče trgovinu heroinom, terorizam ili čime se već bave. I, tako je uvek od kada ta institucija postoji, mi im to ne zameramo, ali to uzimamo u obzir. Kada se već država odlučila da ovim zakonom reguliše nešto što nije tema ovog zakona, tu se sada mešaju dve stvari. Prvo jeste evropski standard i tu se potpuno slažemo, da kompanije koje se bave telekomunikacijom moraju da zadržavaju podatke. To nije sporno. To se radi u svim zemljama Evropske unije. Dakle, ovde je pitanje načina kako su ti zadržani podaci dostupni službama, policiji i tako dalje? To je pitanje. Na to se odnosi zamerka Zaštitnika građana, funkcije koja se zove Zaštitnik građana. On kaže – mi sumnjamo da se time narušava privatnost. Nismo mogli da reagujemo zato što je zakon bio u proceduri 72 sata pre nego što je došao na dnevni red, a ne između 15 i 60 dana, koliko reguliše naš poslovnik. Pogledao sam i zašto se ovaj zakon donosi po hitnom postupku. Zakon se donosi po hitnom postupku, neverovatno je, zato što je važno da se ostvari digitalno emitovanje televizijskih signala do 4. aprila 2012. godine. Zbog toga ovaj zakon nije mogao da bude 15 dana u proceduri, nego je morao da bude dva dana u proceduri. Pa, to je stvarno bezobrazluk. Ako govorimo o evropskom standardu, ovo je suština povrede tog evropskog standarda i to piše u svakom izveštaju Evropske komisije o napretku Srbije, od 2000. do danas. U svakom izveštaju piše – super je što Skupština radi brzo, ali ne sme raditi brzo na uštrb demokratskih pravila. To je suština. Svega ovoga ne bi bilo da je taj zakon bio sedam ili deset dana duže u proceduri. Mi bismo se konsultovali, kolege iz opozicije bi se konsultovale, Zaštitnik građana bi podelio te dileme sa, ne znam, Odborom, sa svakim od nas posebno, podneo bi normalno amandman, možda bi neka poslanička grupa podnela amandman, amandman bi bio prihvaćen – da ili ne. Ovako, šta se uradilo? Jedna institucija, kakva je parlament Srbije, ušla je u otvoreni rat sa Zaštitnikom građana, braneći BIA i objašnjavajući da je to evropski standard. Šta mene briga za BIA? BIA je rekla pre osam godina da ne može da otvori dosijea, da ne može da se usvoji zakon o otvaranju dosijea zato što se plaši dilera u Novom Pazaru. To je bio njihov razlog. Kakve to veze ima? Ovaj zakon nije ni smeo da reguliše ovo! Postoje zakoni o policiji, BIA, o čemu sve. Time se bavi Odbor za bezbednost. Sada, umesto jednog zakona koji je u 90% ostalih odredbi moderan, normalan zakon, kakav imaju druge zemlje, ovo se zbog bahatosti vladajuće koalicije pretvorilo u raspravu da li nekog prisluškuju ili ne. Kakve to veze ima? Šta će ovaj zakon promeniti? Pa, svako od nas ovde dobro zna da mogu da prisluškuju koga hoće i kako hoće! Što se nas tiče, kada neko ima mirnu savest, baš ga briga da li ga prisluškuju ili ne. Suština je da je u odbrani evropskih standarda napadnuta jedna od najdemokratskijih institucija koju ova zemlja ima, a to je Zaštitnik građana. Ukoliko je on loš i nema pravo, pa, smenite ga, nemojte ga vređati javno, nemojte govoriti ono što nije istina. Nije mogao da podnese amandman, nije mogao u toku rada radne grupe da iznosi mišljenje zato što ova verzija nije verzija radne grupe. Ova verzija je drugačija od one koju je radna grupa imala, podmetnuta u Skupštinu tajno, u petak popodne, u nedelji kada Skupština nije radila, sa očekivanjem od nas da posle vikenda svi dođemo naoružani znanjem o ovim specifičnim oblastima, kao da se 40 godina bavimo time. I, šta je rezultat svega ovoga? Rezultat je da će ministarka da prisluškuje svakog od nas, iako to sa njom nema nikakve veze, da BIA želi da brani zemlju od terorizma, kao što, verovatno, želi, to ne znam, i rezultat je da smo mi sada u otvorenom ratu i da kažemo Zaštitniku građana – okej, ako ti se, baš, ne sviđa, ovo, što se mi ovako ponašamo, podnesi žalbu Ustavnom sudu. Pa, šta je rezultat toga? Šta ćemo ako Ustavni sud kaže da je on u pravu? Ko će snositi odgovornost za to? Ovde ulažemo prigovor na to što se svaki zakon, Zakon o Narodnoj banci je usvojen po hitnoj proceduri. Četiri meseca smo ga čekali, onda nismo mogli da sačekamo da bude 15 dana, nego, 'ajde, odmah; tu se malo menjaju ovlašćenja Saveta Narodne banke, malo menjamo guvernera, nije ništa važno, jedna nezavisna institucija. Druga nezavisna institucija, koja je važna za demokratizaciju našeg društva, Zaštitnik građana – šta on ima da misli, što nije uporedio na vreme? Kad?! Dakle, on je kriv što nije u petak u 12 noću čitao zakon, a nismo mi krivi što ne možemo da sačekamo dve nedelje da zakon stoji ovde, sa obrazloženjem da do 4. aprila 2012. godine mora da se digitalizuje televizija? Kada je već reč o digitalizaciji televizije, zašto Vlada ne imenuje direktora javnog preduzeća koje će se baviti transmisionom tehnikom? Da li to ima veze sa digitalizacijom televizije? Ima. A, zašto ga Vlada ne imenuje? Kako tu nema hitne procedure? To možda nema direktne veze sa ovim zakonom. Suštinski ima, ima sa drugim tajnim izborom koji teče sve vreme paralelno, pa danas "Blic" saznaje – ima osam kandidata za direktora ''Javnog servisa'', ali ne smeju da kažu ko je, pošto, ne znam ni ja šta će da se desi. To je sistematsko narušavanje institucija koje se opravdava brzinom, koja jeste važno, ali pitanje je dokle će ta brzina da bude važnija od građenja institucija za koje smo mi glasali. Za Zaštitnika građana mislim da su glasale sve stranke koje sede ovde, ne za njega lično, nego za zakon. Kako ga podržavamo? Tako što on da jednu izjavu, mi drugu, ovi treću, ovi četvrtu i dovedete svakog od nas u poziciju da biramo između njega i BIA. Ako moram da biram, znam koga biram, ali da li to znači da sam u pravu? Nisam siguran! Nisam siguran zato što mi kao narodnom poslaniku nije omogućeno da na normalan način vidim proceduru, da učestvujem u proceduri i da znam ko je u pravu i zašto: koji su argumenti BIA, koji su argumenti Zaštitnika građana. Je l' postoji nadležni odbor, je l' mogao da raspravlja o tome, deset dana, 15 dana; ako ima nejasnoća da se vrati zakon, da učestvuje ministarka, radna grupa, da se čuje mišljenje? Ništa se od toga nije desilo, zato što smo žurili da onda ne bismo radili sedam dana, kao i svaki put do sada. I, to jeste duboko antievropski! Ništa ovo drugo možda i nije važno. Ko živi normalno, taj nema razloga se plaši ni policije ni BIA, ali, ovo jeste duboko antievropski i nema kraja! Ako će Vlada da određuje kurs, ako neće vladajuća većina slušati Ombudsmana, menjati zakone u toku jednog vikenda, tome kraja nema. To nije ničija namera i to znam, ali namera tu dođe na kraju. Molim vas, sve ostale predstavnike poslaničkih grupa, da u svojim izlaganjima više vode računa o institucijama, ne samo o ovoj, nego i o instituciji Zaštitnika građana, da se dalje ne sukobljavamo sa njim. Situacija je, sad, takva-kakva je i sumnjam da će se zakon povući iz procedure. Što je najgore, to smo i rekli, ovaj zakon je jako dobar, u delovima koji se ne odnose na ovo, i stvarno je šteta što će ostati obeležen ovim, kako ste rekli, delom javnog mnjenja koga više zanima privatnost ili sloboda, negohitna procedura, stvarno je šteta, ali mislim da tu odgovornost ne leži ni na kome nego na vladajućoj koaliciji. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika je iskorišćeno je deset minuta i 40 sekundi. Pozivajući se na član 27, s obzirom na to da je narodni poslanik Ivan Andrić u svom izlaganju izrazio sumnju da je pri donošenju zakona u Narodnoj skupštini ijednom poštovan član 140, koji propisuje način na koji zakoni ulaze u proceduru, rokove i način na koji dolazi do završetka procedure, odnosno glasanja, nalažem Službi Narodne skupštine da narodnom poslaniku Ivanu Andriću dostavi, vremenski i da li je u skladu sa članom 140, sve predloge zakona koji su u Skupštinu ušli od 11. juna 2008. do 11. juna 2010. godine. Pošto sam dužna, bar delimičan, odgovor na izraženu sumnju da se član 140 ne poštuje, dajem ga sada, ovako, usmeno. Od početka ove 2010. godine u skupštinsku proceduru je ušao 51 zakon, sa zahtevom da 20 predloga zakona ili 39,22% bude razmatrano po hitnom postupku. Za ovo vreme, od početka godine do 11. juna 2010. godine, razmatrano je 123 predloga zakona, od čega, 10,57% po hitnom postupku. Ostalih 89,43%, razmatrano je u skladu sa članom 140. stav 1. Zaista vas molim da, što se tiče procedure, vrlo pažljivo konsultujemo odredbe Poslovnika koje definišu proceduru i da, ako može, sve opaske ili sumnje u to da Skupština krši sopstvenu proceduru iznosimo oprezno, zbog toga što to ima mnogo veći značaj od nekakve političke argumentacije. Zbog toga dajem ove podatke. Narodni poslaniče, ne možete predsedavajućem da dajete replike. Stvarno vas molim da pročitamo Poslovnik. Vi ste rekli – da ne postoji, verovatno, nijedan zakon koji je ušao u skupštinsku proceduru u skladu sa članom 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine. Moram da dam odgovor. Ne radi se ni o čemu drugom. Kazali ste da ste izrazili sumnju. Molim vas, nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Srđan Milivojević. (Narodni poslanik Ivan Andrić, sa mesta: Povreda Poslovnika.) Povreda Poslovnika? Narodni poslanici koji su prijavljeni u elektronskom sistemu, narodni poslanik Srđan Milivojević, narodna poslanica Vjerica Radeta, narodna poslanica Nada Kolundžija i narodni poslanik Velimir Ilić, sada će videti na svojim poslaničkim jedinicama da nema signalizacije, pošto reč traži narodni poslanik Ivan Andrić, jer želi da govori o povredi Poslovnika.Molim vas da se prijavite.
Hvala. Mislim da je malo pogrešno tumačenje onoga što sam rekao. Na početku, prvo, da objasnim povredu Poslovnika. Kao što sam tražio objašnjenje, nigde, ne znači, ja ne mogu da polemišem sa vama, to je tačno, ali ne možete ni vi sa mnom. Nisam tražio da se meni direktno sada odgovori, zato što ne mogu da proverim. Molim vas, ako već imate nameru da mi odgovorite, dajte mi pismeni odgovor, pa ću onda da pogledam, od tih zakona, koliko je zakona o ratifikacijama, i koji je taj zakon, da li je važniji neki ugovor od zakona što stoji po tri meseca ovde, od Zakona o NBS, Zakona o privrednim komorama, Zakona o elektronskim komunikacijama, pa možemo i tako da govorimo. Ono što je pogrešno u tumačenju onoga što sam rekao, nije u tome suština onoga što sam rekao. Suština onoga što sam rekao jeste da se o zakonima koji su direktno osetljivi i koji su reformski, nisam rekao da Skupština krši proceduru, nego se o njima koristi procedura koja apsolutno ne može da se koristi. Zato što to – da televizija treba da emituje digitalni signal 4. aprila 2012. godine, nema nikakve veze sa zadržanim podacima telekomunikacionih kompanija. To nema nikakve veze. I to jeste kršenje procedure ovde. Dakle, 2012. godina, možda izgleda blizu iz jednog ugla gledanja, ali sa stanovišta da li je zakon trebao da stoji u proceduri još 10 dana, stvarno ne dolazi tako brzo. A, to bi rešilo probleme koje je ova institucija napravila u komunikaciji i radu sa drugim evropskim institucijama ovog društva. I to je bila suština zašto sam pomenuo hitnu proceduru. Verovatno ste vi u pravu, kada se ratifikuje neki vojni ugovor, koji Srbija iovako sprovodi već pet godina, onda i nije važno da li je po hitnom postupku ili nije, i da li je taj zakon u redovnom postupku. Pričao sam o vrlo konkretnim reformskim zakonima koji se nalaze.
Narodni poslaniče, u obavezi ste da navedete koji je član Poslovnika povređen. (Narodni poslanik Ivan Andrić, sa mesta: Član 27.) Ne sa mesta i ne posle, nego u okviru, takođe vas molim, proverite uvidom u stenogram da niste naveli član Poslovnika. Ne pada mi na pamet da podsećam poslanika koji je obavio svoje obaveze, da nije to učinio. Takođe vas molim, da uvidom u stenogram vidite da sam naložila službi da vam se dostavi sve. (Molim narodne poslanike da ne dobacuju.) Dakle, zamolila sam da vam se dostavi sve, od 11. juna 2008. godine do 11. juna 2010. godine, svi predlozi, da biste mogli da proverite po rokovima koji i kako su u skladu sa članom 140. ušli u proceduru. Razlog zašto sam dala informaciju je taj, jer je rečenica glasila – verujem da nijedan zakon nije ušao u skladu sa članom 140. stav 1. Razumem kada sam na mestu, da to smatram rečenicom koja je dobra u izlaganju. Molim vas da me razumete, da onaj koji predsedava, mora da vodi računa da budu date tačne informacije o proceduri. Uopšte nisam nijednim slovom ušla u bilo koji deo vašeg izlaganja koji se ticao vaših tema. To je vaše pravo. Narodni poslanik Srđan Milivojević, pa narodna poslanica Vjerica Radeta.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi i poštovani građani Srbije, kada smo danas slušali predstavnike određenih političkih stranaka u ovom visokom domu, čuli smo dva vida kritike o ovom zakonu. Prvi se tiče procedure. Drugi se tiče suštine ovog zakona. Član sam Odbora za saobraćaj i veze i imam obavezu, istine radi, da odgovorim na neka pitanja i neke postavljene dileme koje smo čuli u današnjoj raspravi. Prvo, kada je reč o kvorumu na Odboru za saobraćaj i veze, kvorum nismo imali dva puta, ne zato što se vladajuća većina plaši da raspravlja o nečijoj inicijativi, već zbog toga što dva člana Odbora iz vladajuće većine tog trenutka nisu bila u Srbiji. Obaveza da vladajuća većina obezbedi kvorum na odborima – to je stav opozicije, a ne vlasti. Ne želimo da izgledamo neozbiljno i zato nismo imali kvorum iz tih razloga. Čim je kvorum obezbeđen, o inicijativi, a ne o amandmanima Zaštitnika građana raspravljalo se na tom odboru. Razumem nezavisne medije. Razumem nevladine organizacije. Razumem zainteresovanu stručnu javnost. Razumem i samoproklamovane stručnjake te stručne javnosti koji nisu u obavezi da poznaju proceduru, procedura je često samo birokratsko pitanje za obične građane. Važna je suština. Ali, državni činovnici, oni koji obavljaju posao u ime građana Srbije, oni koji primaju platu od Republike Srbije, moraju taj posao da rade u skladu sa zakonom. To važi i za poslanike. To važi i za Zaštitnike građana. Istine radi, Zaštitnik građana nije podneo amandmane, nego inicijativu. To je tehničko pitanje. O toj inicijativi, u formi amandmana, raspravljao je Odbor za saobraćaj i veze. Jedan amandman je Odbor za saobraćaj i veze prihvatio. Drugu inicijativu, u formi amandmana, taj odbor nije prihvatio. To je puna istina o inicijativi Zaštitnika građana. Želim da kažem još nešto o kritici ovog zakona, sa aspekta njegove suštine. Česta je praksa u Republici Srbiji da određene političke stranke sa pozicije straha, širenja straha i panike među građanima, kritikuju određenim zakonom. Tako je ovaj zakon nazvan zakonom o prisluškivanju. Jako rano sam naučio da čitam. Jako dobro znam azbuku i svih 30 slova. Nigde se u ovom zakonu ne pominje reč prisluškivanje. Naravno, prisluškivanje se javlja onima koji znaju kako su koristili bezbednosne službe u vreme kada su bili na vlasti. Imam puno poverenje, pre svega, u svoje kolege iz Odbora za odbranu i bezbednost. Oni su, pre svega, nadležni da sprovedu parlamentarnu kontrolu u službi bezbednosti u ovoj zemlji. Verujem da su oni dorasli tom zadatku i da su dorasli tom poslu. Oni umeju da stave službe bezbednosti u odgovarajuću parlamentarnu kontrolu na odgovarajući demokratski način, kako to nalaže Ustav ali i Poslovnik Narodne skupštine. Podvlačim, postoje političke stranke koje vole i žele da plaše građane. Samo ću vas, poštovani građani Srbije, podsetiti na nekoliko zakona koje smo doneli u ovoj Skupštini i na argumente kojima se služila ili bar deo opozicije služio. Kada smo dobili beli šengen kazali su – jeste,dobili smo beli šengen, daćemo komad teritorije Srbije! Kada smo raspravljali o zakonu o nadležnostima Vojvodine, rečeno je – za godinu dana će se Vojvodina otcepiti i to će biti nezavisna Republika. Ko misli da lažem i objavljujem javnost mogu da mu pročitam stenografske beleške sa svih sednica, jer jako veliki deo vremena provodim u biblioteci Skupštine Srbije, a u njoj se čuvaju naše izjave, u vidu pisanog svedočanstva, kao hronike, onoga što smo govorili i radili. Ispred DS nemam razlog ni zbog čega da savijam glavu i da gledam u pod kada se budu citirani dokumenti i govori narodnih poslanika iz redova DS. Mi nikada nismo plašili građane, ali se nismo libili da kažemo istinu. Nikada nismo sejali lažnu paniku i strah da će se zbog sporazuma koji potpisujemo sa EU Srbija morati odreći dela svoje teritorije, kao što su neki kazali. Danas ti isti kažu ovo je zakon o prisluškivanju i zbog ovog zakona BIA će moći neovlašćeno bilo koga da prisluškuje. Istine radi, ja ću citirati član ovog zakona koji govori šta su dužnosti operatera i šta su dužnosti operatora. Čisto, jedno pojašnjenje – operator je svako ko se bavi poslovima između ostalog i mobilne telefonije, a operater je lice koje radi za određenom spravom, kompjuterom, računarom ili nečim drugim, koje učestvuje u emitovanju tog signala i koje učestvuje u telekomunikacionom saobraćaju. Istine radi citiraću i Ustav Republike Srbije, član 41. koji kaže: ''Tajnost pisama i drugih sredstava komuniciranja je nepovrediva.'' To kaže Ustav Republike Srbije kao najviši pravni akt ove zemlje. Sada ću da uporedim elektronski vid komunikacije i korišćenje mobilnog telefona sa slanjem telegrama. Kada meni i bilo kom od vas narodnih poslanika gospođa Slavica Đukić-Dejanović pošalje telegramom obaveštenje da je zakazana sednica Skupštine, kod mene u Kruševac dođe poštar i kaže – ej, pisala ti predsednica Skupštine, i kaže imaš sednicu Skupštine! On već unapred zna šta piše u telegramu, on ne samo da zna ko mi ja pisao i kada mi je pisao, i kada mi je poslao telegram, i odakle je mi je poslao telegram i da ću primiti telegram, on čak zna i sadržinu tog telegrama. Da li je to po Ustavu, koji kaže da je ''tajnost pisama i drugih sredstava komuniciranja nepovrediva''? Naravno da nije. A, pitam sad vas, narodne poslanike opozicije, pre svega, da li znate koliko se u Srbiji čuva uvid u slanje i prijem telegrama koje vi možda pošaljete? Možda nekom čestita slavu, možda nekom izjavite saučešće. U tom telegramu su navedeni: ime i prezime primaoca, adresa, adresa pošiljaoca, datum vremena kada je poslat taj telegram, datum kada je telegram uručen. Da li iko zna koliko se u arhivi pošte taj telegram čuva? Niko. Ali, nekima smeta, jer će se takvi podaci čuvati o ostvarenom saobraćaju putem mobilne telefonije i putem interneta. Da ne govorim o pismu. Kada pošaljete preporučeno pismo, takođe, ostaje prijem tog pisma zaveden, kada je pismo poslato, kome je poslato, ko ga šalje, gde ga šalje i to nikome ne smeta. Naravno, danas je, u eri globalnih komunikacija, mnogo češći vid komuniciranja među ljudima mobilnim telefonom, pa internetom, nego pismima i telegramima. Zar Ustav treba da štiti samo elektronsku komunikaciju. Lično mislim da je ovaj član zakona napisan u skladu sa Ustavom. Poznato vam je ja sam jedan od članova i osnivača narodnog pokreta "Otpor". "Otpor" je formiran kao organizacija koja je ustala u odbranu univerzalnih ljudskih prava i sloboda. Deset godina posle 5. oktobra ništa se u mojoj svesti nije promenilo, ništa se u mom političkom delovanju nije promenilo da bih ja sada donosio neki zakon zbog kog ću morati da se stidim što se taj zakon donosi i da kažem – izneverio sam svoje zalaganje za univerzalne ljudske vrednosti, za univerzalne ljudske slobode i prava. Naprotiv, pravo na bezbednost je, takođe, jedno od neprikosnovenih prava koja su garantovana i Ustavom i drugim aktima, pa i međunarodnom Poveljom OUN. Ovaj zakon je svakako u skladu sa evropskim preporukama i iskustvima. Vas ću pitati, narodni poslanici i drage moje kolege, nije li na teritoriji južne srpske pokrajine, na našem Kosovu i Metohiji, jednom ništavnom deklaracijom proglašena nezavisnost? Nije li Savet za nacionalnu bezbednost kazao da je ta ništavna proglašena nezavisnost pretnja po bezbednost, pretnja po ustavni poredak Republike Srbije? Jeste! I tu ćete se svi složiti, da je to pretnja po bezbednost i ustavni poredak Republike Srbije. Ima li ko u ovoj sali da misli drugačije? Naravno da nema. Ima li pravo država Srbija da svoj bezbednosni aparat stavi u službu svih građana? Naravno da ima. Imaju li to pravo sve druge evropske države? Imaju. Bilo je na Odboru za bezbednost, ali bilo je i na Odboru za saobraćaj i veze, reči o iskustvima Velike Britanije. Građani Srbije, vas ću podsetiti, a to moje kolege poslanici verovatno znaju, u Britaniji je bio jedan čuveni slučaj Meloun, gde je jedna profesorka tužila Ustavnom sudu Velike Britanije svoju bezbednosnu službu, zato što su objavili njene mejlove, adrese kome ih je slala, vreme, podatke, ko je te mejlove dobijao, primao i čitao. Naravno, dobila ih je na Ustavnom sudu. U istoj toj Britaniji četvorica terorista su probala da podmetnu rance sa eksplozivom u podzemnu železnicu. Sva četvorica su, zajedno sa svojim saradnicima, pohapšeni zahvaljujući tome što je operator sačuvao sve podatke o ostvarenoj elektronskoj komunikaciji. To predviđa i naš zakon. Naš zakon, još jedanput, podvlačim i ponavljam, nije zakon o prisluškivanju kao što to neki žele da vulgarizuju. Ovo je zakon koji kaže da je operator dužan u pogledu zaštite zadržanih podataka da ih naročito obezbedi, da su zadržani podaci istog kvaliteta i podvrgnuti istim merama bezbednosti zaštite kao i podaci u elektronskoj komunikaciji, da su zadržani podaci zaštićeni na poseban način od slučajnog ili nedopuštenog uništenja, slučajnog gubitka ili izmene neovlašćenog ili nezakonitog čuvanja, obrade, pristupa ili otkrivanja. Ovde nema ni govora o prisluškivanju telefona. Ovde se samo podaci o ostvarenoj telefonskoj komunikaciji čuvaju godinu dana. Ako neko želi da pristupi tim podacima mora u skladu sa Zakonom o krivičnom postupku da traži od nadležnog suda. To mora da uradi i u skladu sa Ustavom Republike Srbije, kao najvišim pravnim aktom ove zemlje. Nemojte plašiti građane da će neko neovlašćeno ulaziti u sadržaj ostvarene komunikacije. To nije tačno. To može da se radi samo ako to naredi sud. Sada se postavlja pitanje, koliko mi poverenja možemo imati u BIA da neće napraviti zloupotrebe. To je pitanje koje se otvara u našu ličnu dilemu, da li mi verujemo našim kolegama u Odboru za bezbednost da mogu da stave pod parlamentarnu kontrolu službe bezbednosti. BIA nije isto što i državna bezbednost Republike Srbije od pre deset godina. To je bio aparat gde vas je na šalteru za naručena politička ubistva političkih protivnika čekao čovek u policijskoj uniformi, a vi ste mogli da mu naručite ubistvo bilo kog političkog protivnika ili oponenta, njegovu likvidaciju, kompromitaciju i eliminaciju, zahvaljujući poziciji moći. To nije više ta služba bezbednosti. BIA je danas bezbednosni aparat koji uživa najveće poverenje u svetu. Podsetiću vas, najveća zaplena kokaina u svetu, prošle godine, urađena je naporima BIA. Dobili smo dobre vesti, pre neki da, iz Brisela i Evrope zahvaljujući angažovanju BIA u hapšenju ratnih zločinaca. Nedavno su uhapšene ubice Zorana Đinđića u Zagrebu, između ostalog, zahvaljujući angažovanju BIA. Nisam advokat BIA, niti je to bilo ko od nas u ovoj sali, jer BIA nema potrebe da ima svoje advokate u parlamentu, niti da ima svoje privatne poslanike. Teorija zavere, gde se mnogima javljaju Čvorovići, jeste oduvek bila prisutna u Srbiji. Ali, kada stanete pred ogledalo, kada čovek ujutru stane mirne savesti pred ogledalo i kada se pogleda u to ogledalo i kada pogleda šta je sve radio, tada može jasno sebi da postavi pitanje – ima li u mom delovanju ičega čega bih mogao da se stidim? Ja kada stanem pred ogledalo ne vidim bilo šta u svojoj prošlosti čega bih mogao i morao i trebalo da se stidim. Ovaj zakon će to biti najmanje. Osvrnuću se delom i na pitanja procedure donošenja ovog zakona. Tačno je da se ovaj zakon donosi po hitnoj proceduri, možda je i bolje da je bilo više vremena za donošenje ovog zakona, možda bi bilo bolje da imamo više vremena, možda, kad govorimo uopšte o proceduri ko treba da ima uvid u podatke, treba da imamo i podsećanje kako je izgledalo kada je BIA pratila vođu jedne organizovane kriminalne grupe, koji je pravosnažno osuđen i nalazi se na izdržavanju kazne zatvora od 12 godina, kako je izgledalo kad je to povereno sudu da nalog da za njegovo slušanje. Sudija Vrhovnog suda koji je, takođe, pravosnažno osuđen na veliku kaznu zatvora, lično je pozvao prvooptuženog u zatvor i kazao, sve nas slušaju, svi smo na merama, imaju transkripte naših razgovora. Zašto neko ne kaže, treba li, možda, i takvom sudu da verujemo? Naravno, mi imamo reformisano pravosuđe i nemamo više, nadam se, takvih sudija koji će ukaljati sudijsku profesiju i sudijsku čast. Ali, kako izgleda procedura kada BIA traži podatke – danas se, recimo, evidentira da je neka bezbednosno interesantna ili bezbednosno opasna ličnost po bezbednost Srbije ušla na teritoriju Srbije, i on će, zahvaljujući angažovanju nekih političkih stranaka, koje dobacuju sada, Srbiju moći da pređe za šest sati, za četiri sata, ne zato što ste pravili autoputeve, nego zato što ste jedan drugi posao radili. Sada će taj čovek ući na teritoriju Republike Srbije i onda ćemo mi tražiti od suda da se dozvoli njegovo praćenje, onda će to morati da se zavede, da se sprovede, da se odradi, on će za četiri sata, možda, već, napustiti Srbiju, obaviti posao za koji je ovde došao, najčešće nečastan, a mi ćemo ostati uskraćeni za podatke s kim je komunicirao, kako i zašto. To su razlozi za brzinu delovanja nekada kada je reč o bezbednosti zemlje. Podvlačim, Savet za nacionalnu bezbednost je samoproglašenu nezavisnost Kosova proglasio jednim od najvećih bezbednosnih rizika po Srbiju.Mi, kao narodni poslanici, moramo voditi računa o pravima i slobodama građana, ali moramo voditi računa i o bezbednosti tih građana. Jer, to su dva neodvojiva prava. Ne sme ovo da bude izgovor za bilo koju ili bilo kakvu nezakonitost i ne sme da bude izgovor za bilo kakvu aktivnost van zakona. Ali, podvlačim i ponovo ponavljam, ovim zakonom se ne dozvoljava prisluškivanje. Građani Srbije, ovim zakonom se bezbednost zemlje uređuje na način na koji treba da se uređuje. Ovo nije zakon koji se tiče bezbednosti zemlje. Ovo je zakon o elektronskim komunikacijama. I samo se u jednoj odrednici ovog zakona, u članu 130, definiše kada, ko, kako i na koji način može da pristupi sadržaju ostvarenih elektronskih poruka ili saobraćaja, ali isključivo u skladu sa Ustavom i na osnovu odluke suda. Ko drugačije tvrdi, obmanjuje javnosti i plaši građane i radi jedan za građane nečastan posao, a sebe udaljava na sledećim izborima od ove sale. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je osamnaest minuta i 20 sekundi. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, povod za ovu raspravu je amandman koji je Vlada prihvatila i koji je nadležni odbor usvojio. To, zaista, jeste dobar povod iz dva razloga. Vi koji branite ovaj zakon pokušavate da ubedite javnost, pretpostavljam, teško da možete nas da ubedite, jer, pratimo, čitamo, znamo šta dobijamo, da se radi o tome da Zaštitnik građana nije podneo amandman, već je podneo inicijativu. E, sada je pitanje, da je podneo amandman, da li biste, onda, vi taj amandman prihvatili. Zašto o tome ne govorite? Da ste ga prihvatili onda ste mogli vašom većinom u Odboru, zato kažem da je ovo dobar povod, tu inicijativu da pretvorite u amandman Odbora. Ali, radi se o tome da vi ne prihvatate, ja, evo, hoću da kažem amandman, a vi kažete inicijativu Zaštitnika građana, a potpuno je svejedno, radi se o tome da ste vi to mogli da prihvatite da ste imali želju. Vi ste doneli mnogo zakona, kojima ste, pre svega, obmanuli javnost Srbije, kojima ste obmanuli vaše evropske mentore, koji, opet, vas obmanjuju ili ucenjuju na tom vašem evropskom putu, kako vi volite da kažete, pa ste, ne znam, doneli Zakon o informacijama od javnog značaja i, vašom većinom, izabrali Poverenika za te informacije. Pa ste, recimo, doneli Zakon o zaštitniku građana i, sa silom od 126, izabrali Zaštitnika građana. Pa ste doneli Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije, pa ste, opet, silom zvanom 126 glasova, izabrali i direktora te agencije. I, šta sad mi imao od tih zakona i imenovanja tih lica, koja su, neka od njih, predviđena čak i Ustavom, odnosno obaveza parlamenta regulisana Ustavom. Imamo činjenicu da vi ne poštujete te ljude, da ne poštujete njihovo mišljenje, da ne poštujete ono što oni rade. Onda je dobro bilo ovde postavljeno pitanje – ako je to vaše mišljenje o njima, vi ste ih birali, zašto ih ne menjate? A, ako mislite da ne treba da ih menjate, onda znači da oni dobro rade? Tu postoji jedan nesklad koji biste trebalo da objasnite, pre svega, građanima Srbije koji prate rad ovog parlamenta. Treba li da vas podsetimo da je pre mesec ili dva dana bio upad, odnosno pljačka prostorija ovog istog Zaštitnika građana i to, zamislite, zbog čega, tako je zvanično rečeno, jer država nije imala sredstava da obezbedi normalna vrata i normalnu bravu na prostorijama gde je smešten Zaštitnik građana i njegove službe, kompjuter i tako dalje, da ne pričam koliko su tavorila sva ova takozvana nezavisna regulatorna tela; te, nisu imali prostorije, te, nisu imali opremu, te, nisu imali pare da zaposle određeni broj ljudi. Vi to radite sve reda radi. Evo, poslednji slučaj, ova agencija za borbu protiv korupcije, toliko ste najavljivali da će ta Agencija da objavi imovinske karte, kako vi to zovete, javnih ličnosti i funkcionera u Srbiji. I šta se desilo? SadaSrbija treba da kuka i da plače za ministrima koji spavaju na grani, koji žive jedući vazduh, koji idu peške, jer, kažu, u njihovi imovinskim kartama nemaju stan, ne primaju platu, nemaju automobil. Zaista, treba da se sažalimo nad sudbinom tih ljudi. Ovo je mala šala, ali to pišu svakog dana mediji na osnovu onog što su našli na sajtu te agencije. To govori o vašoj neozbiljnosti i vašem neodgovornom poslu prema onom što ovde želite da predstavite kao vaš odgovoran odnos i prema građanima i prema poslu koji radite. Kada je Državni revizor pokrenuo određene prekršajne prijave, ne znam da li i krivične, a mogao je, protiv nekih ministara, onda je predsednik Vlade rekao da će da šalje na nekakvu obuku knjigovođe, jer nisu dobro uradile svoj posao. Sada vidimo, kada je u pitanju Agencija za borbu protiv korupcije, da je problem u sekretaricama koje nisu dobro unele podatke na sajt. Zaista, neverovatno kako vi vređate inteligenciju građana i kako se vi ismevate sa strpljenjem građana Srbije. Da se vratimo sada na ovaj amandman, zapravo, na ovaj zakon, koji ne dozvoljava da se zove zakon o prisluškivanju, a on to jeste, ali dobro, on je zvanično Zakon elektronskim komunikacijama i neka tako bude, ali ću kroz raspravu da vas ubedim da je on zakon kojim će se na najgrublji mogući način kada on bude primenjivan kršiti osnovna ljudska prava. Vi dobro znate da danas u Srbiji i vi, gospođo ministre, trebalo bi da znate, da svaki bolestan um koji ima sto hiljada evra može da prisluškuje koga god hoće. I vi, trebalo bi da znate, to je javna tajna u Srbiji, da jedan takav bolestan um, čiju stranku finansira Stanko Subotić Cane, prisluškuje iz nekog svog kol-centra funkcionere i članove SRS. Da li ste vi u ovom zakonu predvideli kako to možete da sprečite? Naravno, niste. Baš vas briga za to, vi imate neka druga viđenja i neki drugi način, zapravo, donosite zakon samo da biste ispunili nekakvu, kako volite da se hvalite, evropsku normu, a on u suštini ne znači ništa. I dobro znate, takođe, da su novine vrlo često preplavljene raznim transkriptima, ne samo transkriptima zaštićenih svedoka, već i transkriptima telefonskih razgovora ministara, bivših, sadašnjih. I, nikada niko nije znao na pravi način da demantuje ili da objasni odakle to u medijima. Dakle, mi smo i do sada imali, to je suština i početak onoga o čemu hoću da govorim, na delu i praćenje i prisluškivanje i praćenje elektronske pošte. Znate, kada ste taj zakon najavljivali o praćenju elektronske pošte da se cela stručna javnost podigla na noge. Vi ste to tada, kao, zaustavili, ali, sada, kroz ovaj zakon to dozvoljavate. Mislili ste da to može da prođe nezapaženo. Nije tačno da ovaj član 128. i član 130, ovog zakona, ne omogućavaju na određeno vreme kršenje ljudskih prava na način da se prate telefonski razgovori, da se prati elektronska pošta. Mnogo smo mi loših i negativnih iskustava imali sa službama bezbednosti u proteklih i 20 i 30, ali ne zaboraviti, i ovih poslednjih 10 godina. Nisu naše službe bezbednosti radile, i ne rade ni danas, ono što je posao službi bezbednosti, a to je, da vode računa o bezbednosti države, o teritorijalnom integritetu države, već su se bavili, nekim, tako, odrede nekoga ko bi mogao biti po nečijem mišljenju državni neprijatelj i taj se prati, taj se snima, njegovi razgovori se prate. Da li neko ozbiljan, da ne upotrebim težu reč, danas može da veruje, recimo, da su takozvani ''dnevnici'' Ratka Mladića, kažem, takozvani, jer još niko nije dokazao da to jesu njegovi dnevnici, u njegovoj kući bili svih ovih godina i da su, tek, pre dva-tri meseca pronađeni i otkriveni, a iz te kuće službe bezbednosti, policija, BIA, CIA, MIA, ne izlaze. Da li u to neko ozbiljan može da poveruje? Ne, to je bio povod da se prolongira završetak suđenja Vojislavu Šešelju, da bi haško tužilaštvo tražilo od Pretresnog veća da uvrsti u spis ''dnevnik'' ili deo ''dnevnika'' Ratka Mladića u spis predmeta Vojislava Šešelja. Naravno, mogli ste da čujete pre dva dana na Statusnoj konferenciji da je on insistirao na tome da dobije ceo transkript celog tog ''dnevnika'', jer je to, ako postoji zaista i ako je verodostojan, oslobađajući materijal za Vojislava Šešelja. Dalje, zbog čega je to rađeno? Zašto su to službe radile? Da bi mogle da se iživljavaju na supruzi Ratka Mladića, Bosi Mladić, da bi ženu privodili, hapsili, podizali krivične prijave. Zašto to rade? Da bi im se odnekle pojavio Ratko Mladić i rekao – nemojte da mi maltretirate porodicu, evo, ja ću da se predam. E, vidite da vam ništa ne pali, džabe vam i ''mie'' i ''cie'' i ''bie'' i maltretiranje porodice Ratka Mladića i pokušaj produžavanja boravka u Haškom tribunalu Vojislava Šešelja, ništa vam ne pomaže! Prkosni srpski junaci se na svoj način bore i protiv vašeg totalitarizma i protiv diktature u Srbiji, i protiv onoga što prenosite u Haški tribunal na način na koji vi to možete, naravno. Čuli smo, takođe, na Statusnoj konferenciji Vojislava Šešelja, da Sekretarijat Haškog tribunala traži neke podatke od nekih službi u Srbiji, a da su to poslali pre tri godine, ako su poslali, i da postoji ta nepostojeća ili nedovoljna dobra komunikacija između ovog Komiteta u Srbiji za saradnju sa Haškim tribunalom i Haškog tribunala, što je, naravno, laž, jer je istina da je Tužilaštvo Haškog tribunala imalo pristup svim mogućim dosijeima koji su postojali u Srbiji, svim mogućim, i uzeli su šta god im je trebalo. Mi smo govorili pre nekoliko dana, ovde, o dosijeu Vojislava Šešelja, knjizi od 4.000 strana, i to ima mnogo veze sa ovim zakonom o kojem danas govorimo i sa članovima 128. i 130. ovog predloga zakona, kao i sa potrebom, kako vi kažete, da su se one inicijative Zaštitnika građana pretvorile u amandmane i da su ovde bili usvojeni. Imamo i mi, srpski radikali, amandmane na članove 128. i 130, govorićemo i kada ti članovi dođu na red o tome. Ali, želim da upozorim vas koji ćete glasati za ovaj zakon, opet, na primeru policijskog dosijea Vojislava Šešelja. Ovaj zakon neće ugroziti samo vas lično ili samo nas lično. Ovaj zakon je mnogo opasan i zbog toga što će on ugroziti članove vaših porodica, vaše prijatelje, kumove, jer neće prisluškivati samo vas, odnosno samo nas. Pogledajte dosije Vojislava Šešelja, tamo, na te 4.000 strana složena su dokumenta službi bezbednosti, pa da vidite i kako na osnovu nekog dokumenta može da se izvede lažan zaključak i kako se izvode lažni zaključci o nekome. Kako se ne ostavljaju na miru, ne samo taj ko se prati, nego i članovi njegove porodice, pa da vidite dokument koji ćemo svi mi imati posle usvajanja ovog zakona, verovatno imamo i sada, ali kada bude zakon usvojen, onda će moći to i da se koristi, da vidite dokument gde se kaže – Vojislav Šešelj bio u Francuskoj, zvao telefonom suprugu Jadranku, pa joj pričao kako je tamo bilo. I to je interesantno za službe bezbednosti, jer je dozvoljeno da se Vojislav Šešelj prati. Onda, videćete, sestra Vojislava Šešelja, Dragica, telefonom zvala Kostu Čavoškog da mu se požali da ima informaciju da u zeničkom zatvoru tuku Vojislava Šešelja i da ona, kao prijatelja, poziva Kostu Čavoškog da pokuša da pomogne. Dakle, šta zabrinuta sestra, u nekom momentu, s nekim telefonom razgovara, to prate službe bezbednosti. Pa, podmetnuti razgovor nekog koga su službe bezbednosti podmetnule, recimo, majci Vojislava Šešelja, pokojnoj Danici, pa se, taj, neko, javlja, pa kaže – evo, pošto je Vojislav u zatvoru, ja bih da vam ponudim materijalnu pomoć od nekih 100, 200 maraka. Ona, žena, promućurna, pametna, hvala Bogu, rodila Vojislava Šešelja, samo takva može i da bude, shvati da se radi o podmetanju i kaže – ne, hvala, meni ne treba vaša pomoć. A to je trebalo da bude podmetnuto da se na osnovu toga dokazuje sa kim je sve Vojislav Šešelj sa, tada, nazivanim nekim antidržavnim elementima, bio u kontaktu u inostranstvui tako dalje. Dakle, vodite računa, ovim primerima iz dosijea Vojislava Šešelja stavila sam vam do znanja i skrenula pažnju na njih da bih vam još jedanput ukazala na to da donošenjem ovog zakona ne ugrožavate samo sebe lično. Ako ugrožavate sebe lično, imate na to pravo. Ali, vi ugrožavate i vaše porodice, prijatelje i kumove, vaše, naše, svih nas. Mi želimo tome da se suprotstavimo, i mi želimo o tome javno da govorimo i zato i govorimo. Moram da kažem samo još jednu rečenicu i time završavam. Iskreno sam zabrinuta za kolege koje brane ovaj neodbranjivi zakon, pod uslovom da misle ovo što govore i što brane. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 16 minuta i 10 sekundi. U elektronskom sistemu je prijavljen narodni poslanik Velimir Ilić. Da li još uvek želite reč? (Da)Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, mi smo ovde slušali razne priče i razne diskusije kojima, jednostavno, žele da nas ubede da je sve regularno i da je sve u redu. Mi nemamo razlog da na bilo šta reagujemo ako je sve u redu i ako je sve u skladu sa važećim propisima, ako je sve u skladu sa Poslovnikom. Ali, neki od vas žele da nas ubede u nešto u šta ne mogu da nas ubede. Ovaj zakon treba povući i staviti u regularnu proceduru. Odlično se sećam, to je bilo pre neki dan, predsednica je zakazala sednicu u petak u 12 časova. Kao predsednik Odbora reagovao sam, pozvao sam stručne službe i pitao kad može da bude rasprava u načelu, da se ne održi pre Odbora. Rečeno mi je da je prva sala slobodna u ponedeljak u 14 časova. Mi smo sazvali Odbor. Vi ste u petnaest minuta do četrnaest časova završili načelni pretres, tako da kad smo došli na Odbor mi smo ispali smešni. Zahvalili smo onima koji su došli na Odbor i rekli da je sve završeno, da mogu da idu kući. Prema tome, nije ispoštovana procedura. Nije se imalo vremena da se pripreme ni amandmani, ništa. Ovo je tako ekspres urađeno, provučeno, a vi sada to branite kao regularno i kao normalno, a od nas pravite neke nenormalne osobe koji žele da napadnu nešto što je najnormalnije, da napravite od nas neke ljude koji ne znaju ni šta je Poslovnik, ni procedura, ništa ne znaju. Gospođo Čomić, ja sam bio poslanik od 1993. godine, u skoro svim sazivima, pa sam ostavljao, kad sam bio na nekim drugim funkcijama, od '93. godine. Nemojte me sada ubeđivati o nekoj demokratiji, o nečemu što vi sada uvodite, plasirate i prekidate neovlašćeno, van svih mogućih poslovnika, ljude, političke partije kad žele da iznesu svoje mišljenje. Nije ispoštovana procedura u skladu sa zakonom o elektronskim komunikacijama, prekršena je, i zato zakon mora da se povuče iz procedure. Nemojte se brukati. To što se vi batalili kvorum, to stoji, ali niste mogli da počnete i da završite načelnu raspravu bez matičnog Odbora i bez ljudi koji su trebali da dostave amandmane, da prodiskutuju, da se jave, da budu uzdržani, da ovde iznesu neka svoja mišljenja i tako dalje. Vi odlično znate kakva je procedura, ne želim ja da vas učim. Hoćete sada ovde sa nekim ljudima koji non-stop u ovoj sali telefoniraju i dobijaju instrukcije kad treba da se jave i da nam kažu nešto, a ne silaze sa telefona dok neki drugi diskutuju, naravno, onda se javljaju i ometaju rad parlamenta, jer iznose neistine. Gospodin Milivojević telefonira već pola sata, a on sve zna i neko mu daje instrukciju kad treba da se javi i da nam ovde priča o blagostanju. Je l' vi mislite da mi verujemo u onu priču ''da koza može da čuva kupus''? Da li vi to mislite? Da li mislite da je ova Srbija toliko naivna, da ništa ne zna? Da li vi mislite da je u redu da jedna partija, bez obzira koja, ima i vojnu bezbednost i BIA, i pravosuđe, i sudije, i vodi raznorazne savete i tako dalje? Ne može! Sad želi da postavi i guvernera. Sve, sem patrijarha. Ne znam kako vam se to omaklo? Tu ste napravili veliki kiks i tu nešto morate da poradite, bili ste malo nemarni i niste bili dovoljno budni da to odradite. Nemojte nas, sad, ovde, ubeđivati da je sve u redu, da je sve to dobro, da je sve u skladu sa zakonom, i tako dalje. Tačno je da ni Ministarstvo nije imalo vremena da dostavi amandmane. I, tačno je da je ono podnelo, ja mislim, ministarka, deset inicijativa Odboru, da bi u ponedeljak kroz Odbor prošli amandmani Ministarstva, jer Ministarstvo nije bilo u stanju da dostavi amandmane. Ajde, sad kažemo – Zaštitnik građana nije dostavio na vreme, nego inicijativu. U redu. Ali, zašto je Ministarstvo dostavilo deset inicijativa? Zato što ni ono nije imalo vremena da dostavi amandmane, jer ste vi to tako zbrzili, uradili preko vikenda, da uopšte javnost nije reagovala. Isto kao i Zaštitnik građana, i Ministarstvo je dostavilo inicijative za prihvatanje amandmana na Odboru. To nije u redu. E, sad, neki koji su znali, pa su dostavili unapred, vidim nekoj gospođici usvojili ste pet amandmana, to je verovatno bio neki dil, otkud se ona, jedina, pojavila? Mi iz Nove Srbije nismo uopšte dobili vreme da dostavimo amandmane…Poslanici su otišli kući, dok smo se okupili, naravno – sve je bilo završeno. Mnogi nisu dostavili amandmane. E, sad, vi kad hoćete da nam stavljate, i kad nam vi to sve stručno objasnite ispada da ste vi svi u pravu, a mi svi grešimo. Mi ovde sedimo zabadava. Ovde viđam narodne poslanike koji godinama prate rad parlamenta, i znaju, bili su i opozicija i pozicija, da je sreće, to i treba da se menja. Ne možete vi sada objasniti činjenicu od koje se ja zgražavam, ja se naježim kad sam pre neki dan čuo tu izjavu, ali nisam čuo vaš komentar o tome, gospodo, vi, koji nas sad ubeđujete da je sve regularno, da je sve u redu, da je sve u dobroj nameri i tako dalje, ja sam čuo predsednika države koji je dao izjavu sledeće sadržine: "Toj grupi nećemo dozvoliti nikada da dođe na vlast. Koristiću zadnji atom snage da ne dođu na vlast!" Je l' to postoji u demokratskoj državi da šef jedne partije, predsednik jedne države, nekome ne dozvoljava? Pa, zašto su onda izbori? Zašto se prave izbori u ovoj državi? Da li političke partije imaju pravo da učestvuju na izborima? Da pobeđuju, da gube, da budu pozicija, opozicija? Sve je to normalni deo. To je demokratija. Ne može niko u ovoj državi… Istog časa je neko u ovoj državi trebalo da traži ostavku predsednika države! On je izašao sa pretnjom da ne može to da se dogodi, da on neće dozvoliti, da će zadnji atom snage utrošiti, i tako dalje. Šta to znači? Koja je to poruka? E, zato se mi plašimo ovoga! Zato mi ne možemo da prihvatimo nešto što je za nas neprihvatljivo, da se neke čudne stvari dozvoljavaju u jednoj demokratskoj državi koja želi u EU. Smatramo da je ovo kočnica ulaska u EU, ovakav način kršenja Poslovnika o radu parlamenta! Ovo je velika kočnica i Vi treba da uložite izvinjenje poslanicima, da ovo povučete i da stavite u redovnu proceduru. To je jedini način da izađete iz problema, jer vi imate problem, bezbroj puta ste imali problem, ali i ovo je jedan od velikih problema koji vi, nažalost, ne primećujete. Prema tome, mnoge stvari mi odlično poznajemo. Nemojte da mislite i mnogi od vas ovde greše kada misle da mi ne znamo. Da li vi znate da se po kafanama priča ko se snima, šta se snima, ko je s kim, čija se žena, kog generala, srela sa Tačijem, gde je sedeo, gde je koga ujelo kuče pa ga dovezli na drugo mesto. Sve se to priča po ulicama. U vašim službama postoje ljudi koji nas informišu svaki dan. Pa, nismo mi od juče. Mi poznajemo ovu Srbiju i ove građane Srbije. U mnogim službama ima čestitih ljudi, izuzetno čestitih i poštenih ljudi koji dolaze i kažu. Vi mislite da mi ne znamo kako se šta nabavlja, kako se kupuje, kako se radi i tako dalje. Više je nepristojno da državni sekretar pravosuđa izađe i kaže – sa Šarićima su radile neke političke partije, oni su finansirali neke i neki značajni političari. Koji?! Sada nam izađe i kaže – ''zemunski klan'' se spremao da ubija neke političare. A, koje? Ko je bio naredbodavac?! Ko je bio gazda Zemuncima?! A, vi mislite da mi ne znamo ko je naložio da se ubiju ona dva Zemunca?! Mi znamo ko su počinioci tog dela. Mi znamo ko je uhapsio Radovana Karadžića. Koja služba, koji čovek, pa, sve mi to znamo. Ko ga je izdao, ko je šta rekao, sve znamo! Nemojte misliti i biti toliko ubeđeni da danas opozicija ne zna ništa, da smo mi mala deca i da vi možete da dođete i održite nam lekciju kako je sve u najboljem redu, kako vi poštujete Poslovnik, a mi smo neki koji kršimo Poslovnik, mi ne znamo ništa o Poslovniku. I vi nam održite ovde predavanje, isprekidate, i tako dalje i tako dalje. A, mi hoćemo da se neke institucije ove države dovedu u red! Mi nemamo poverenje u partijsko delovanje pojedinih službi, jer namere im nisu dobre, a posebno posle ove izjave predsednika države. I sve se može staviti na politički teren. Zašto? Zato, što se skrivaju neke stvari od javnosti. Ja sam pre neki dan pokazao ovde dokument da je predsednik opštine Smederevo potpisao ugovor o izgradnji rafinerije, overen, prošle godine, i da je dato mišljenje iz pravobranilaštva da je ugovor u skladu sa zakonom, i da je važeći i tako dalje, a nije prošlo nikakvu proceduru. Da li će neko da odgovara za tako nešto? Neće. Ne očekujte vi da ćemo mi vama replicirati, da ćemo se ovde sa vama raspravljati. Mi nemamo poverenje u vas, a isto, sve manje građana Srbije veruje u vas. A bilo je mnogo obmana, mnogo prevara, mnogo problema i zato ne verujemo. I to se manifestuje na svakom koraku. A vi ćete to dobro videti kada dođu izbori, kada budete proverili sebe, koliko poverenje uživate kod građana Srbije. Prema tome, ne dozvolimo ''da koza čuva kupus'', ponavljam onu staru narodnu, jer to je nemoguće, a vi to uporno hoćete. Vi ste ''Satelit'' stavili kao državnu tajnu i držali je donedavno. Zašto? Zašto držite to kao državnu tajnu? Hajde sve da raščistimo. Molim vas lepo, udarna vest u Dnevniku, onaj mučenik u RTS-u dodvorava se da bi ostao i dalje direktor, ne zna više, jadan, ni šta treba da radi, samo što ne puzi po Beogradu, i moli, on udara udarne vesti, to su vesti neke žute štampe neke države, sa kojom ne vidim da smo u nekim, baš, izuzetno prijateljskim odnosima. To je njemu udarna vest. Njegova informacija i tako dalje. Dakle, sve je pod kontrolom i mislite da sve kontrolišete. Varate se, nije sve pod kontrolom, mnoge stvari se znaju izuzetno dobro. Srbija je mala, a dovoljno velika da niko u njoj neće moći da sakrije te tajne koje su se do sada odigravale i skrivale od javnosti. Prema tome, mi sve znamo i zato se ovako i ponašamo. Zato smo i nezadovoljni. Samo vi nastavite! Ali ja vam predlažem da povučete ovaj zakon, nemojte se brukati, ispoštujete proceduru, ispoštujete instituciju Zaštitnika građana ili ga smenite. Poštujte Ustav ili ga menjajte. Hvala, gospođo.
Petnaest minuta, zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Milivojević ima pravo na repliku.
Da ne bismo otvarali replike, koristiću vreme Poslaničke grupe DS. Dakle, istine radi, malopre sam kazao kako je sazvan Odbor za saobraćaj i veze i zbog čega nismo dva puta imali kvorum, kao i zbog čega je iz trećeg puta Odbor za saobraćaj i veze raspravljao o inicijativi Zaštitnika građana. Neću da ulazim ovde u pitanje ''može li koza da čuva kupus''. Ako iskače sa ulice verovatno da ne može, ona je verovatno tamo naučila da ''kraducka'' kupus. Moram opet da postavim pitanje – ko u ovoj zemlji kontroliše rad bezbednosnih službi? Odbor za bezbednost. Ako šef poslaničke grupe, jedne političke stranke, nema poverenja u svog člana Odbora za bezbednost, ako misli da je nesposoban, da nije dorastao tom poslu, neka ga promeni ili neka sam obavlja taj posao, ali nemoj svoje unutarstranačke borbe, sa svojim kadrovima, da vodi u ovoj sali, to neka radi na partijskim sastancima. Apsolutno sam uveren da članovi Odbora za bezbednost imaju snage, kapacitet i mogućnosti da obave posao za koji su dobili mandat u Odboru za bezbednost. Nedavno smo imali jednu neprijatnu situaciju da je lider jedne političke stranke napadnut na ulici. Posle napada lider te političke stranke na suđenju je izjavio: ''Mene ne interesuje ko me je udario, mene interesuje pozadina napada na mene! Mene interesuje s kim je komunicirao čovek koji me je udario, s kim je telefonirao, s kim je obavljao komunikaciju, ko mu je davao instrukcije!'' Da smo imali ovaj zakon, imali bismo listing telefonskih poziva koje je taj napadač obavio neposredno pre napada na lidera političke stranke, imali bismo pohranjene podatke s kim je godinu dana unazad komunicirao, i sud bi u skladu sa Zakonom o krivičnom postupku u propisanoj proceduri tražio te podatke od operatera, dostavio ih nadležnim institucijama i mi bismo znali da li ima političke pozadine ili ne. Eto praktičnog primera zašto je ovaj zakon dobar. Neću da otvaram replike i ulazim u to šta kaže državni sekretar Ministarstva pravde i odakle njemu ta saznanja, ali već kada pozivamo i kad se pozivamo na informacije državnog sekretara, pa, ne kaže li, možda, taj državni sekretar da je neko, ko, kao mali, očigledno, nije imao prilike da se igra sa onim malim električnim vozom, pa je kao odrastao nabavljao lokomotive preko butika, nije li taj bio na direktnoj vezi sa nekim ljudima koji vode narko-klan i koji se zovu Šarići? Zašto neko o tome ne progovori, malo, kad se, već, poziva na razne informacije? Zašto neko ko se poziva i citira državnog sekretara Ministarstva pravde, ne citira ga u tom slučaju, pa ne kaže – pa, nije li taj Šarančić sve nas pravio u ovoj zemlji "somovićima" i nabavljao neke lokomotive preko butika, a onda plasirao novac preko nekog Darka Šarića u kriminalne aktivnosti?! Pa, neka izađe, pa, neka se pohvali tim podatkom, tom činjenicom, neka na osnovu tih podataka citira državnog sekretara u Ministarstvu pravde. Pa, kada to uradi, onda, neka se seti one stare poslovice – mnogo je lakše prihvatiti se lakog bremena samo osude, a odbaciti teško breme osude drugih, i mnogo je lakše biti takav čovek, nego biti čovek koji večito traži trunku u očima drugih, a ne vidi balvane natovarene na sopstvena leđa! Zahvaljujem vam. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta. Narodni poslanik Miroslav Markićević, želite repliku? Izvolite.
Poštovana potpredsednice, želim da repliciram na ovo što je izjavio gospodin Milivojević. Pošto sam ja jedini član Odbora za bezbednost iz redova Nove Srbije, očigledno je da se odnosilo na mene. Gospodine Milivojeviću, meni je žao što je jedna služba, koja treba da brine o bezbednosti građana Srbije i ove države Srbije, zahvaljujući vama i vašim takvim govorima, stavljena ovde i osvetljena, možda više nego što zaslužuje. Popularno se kaže – ''tajna policija''. Pa, nije ona ''tajna'' zato što oni žele da bude ''tajna'', nego zato što im je takva priroda posla. Uopšte ne sumnjam u te ljude, tamo. U mom ličnom kontaktu, na jednom Odboru gde smo bili u BIA, bez kvoruma, imali smo krajnje prijateljski i otvoren razgovor. Ali, način na koji vi bez potrebe branite te ljude, kao da ste vi zaposleni u BIA, stavlja nas u dodatnu sumnju. Kažem vam i građanima Srbije kažem, i neka ide na moj račun, evo, i ja sam odgovoran prvo kao član Odbora za bezbednost. Što se tiče Odbora za bezbednost kontrola BIA ne postoji, nikakva, apsolutno, možda zbog toga što nismo sposobni. Nema problema, nikakvih. Samo, građani Srbije treba da znaju, s obzirom na to na koji način se saziva Odbor za bezbednost, s obzirom na to da se uopšte i ne saziva, s obzirom na to da Odbor za odbranu i bezbednost nema ni predsednika, dakle, želim da građani znaju da kontrola što se tiče Odbora za bezbednost ne postoji ili neka mi neko kaže kao član Odbora za bezbednost, gospodine Milivojeviću, u čemu se sastoji ta kontrola? Da li treba ja bez Odbora za bezbednost, i odluke i sastanka tog odbora, da odem sam u BIA i da ih pitam šta rade, recimo! Imam li ja ta ovlašćenja? Da li imam pravo na to? Mislim da nemam, da izigravam bilo kakvog šerifa, da skupljam medije, da mi neko kaže kako zakoni funkcionišu. Ali ovo, mislim da se u BIA sad, ako gledaju ovo, krste, i levom i desnom, i čupaju za kosu zbog ovih vaših izjava. Naveo sam jedan primer da je direktor BIA, rekao, čovek, pošteno kakve probleme imaju, a vi to vulgarizujete i samo pokušavate sa uhapšenim čovekom, koji jeste bio kadar Nove Srbije, gospodinom Šarančićem, da objasnite sve. Kako ste zaboravili izjavu gospodina ministra unutrašnjih poslova koji je juče dao izjavu da o tome o čemu vi sada pričate, u vezi Šarančića sa Šarićem, policija nema saznanja. Ali, očigledno je, gospodine Milivojeviću, da vi imate saznanja. Šta čekate? Otiđite u policiju i dajte to što vi znate, a ne da vulgarizujete i politizujete jednu temu koja se duboko tiče ljudskih prava i privatnosti života! To nije u interesu ni ovog parlamenta, nije u interesu ni BIA, koja je za mene patriotska služba i koja treba da radi u interesu građana Srbije, a ne da je ovde ispolitizujete i vi i ofarbate ''žutim''. Ti ljudi, tamo, ne zaslužuju to, gospodine Milivojeviću! Ja im verujem, dok se drugačije ne dokaže. Ovde je samo reč o povredi ljudskih prava i privatnosti na načina na koji mogu da se koriste neki podaci koje operateri imaju, i koje su do sada imali. Očigledno, da tu ima, još, nešto više što mi ne znamo. Pokažite Milivojeviću, da li ste vi zaposleni u BIA? Te argumente koje ste vi ovde rekli nisam čuo o direktora BIA. Hvala lepo.
Tri minuta. Narodni poslaniče, iskoristili ste vreme za repliku. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Nataša Jovanović.
Gospođo Čomić, i meni ste mogli da date po istom osnovu repliku, kao i gospodinu Markićeviću, jer se on javio kao član Odbora za odbranu i bezbednost, a ako to nije moguće, da repliciram gospodinu Milivojeviću na taj način, koristiću vreme poslaničke grupe. Da li mogu da koristim mogućnost replike? Ne. Dobro. Ovaj amandman gospođe Banović koji smo apsolvirali još pre dva sata, koji je usvojen, otvorio je mnogobrojne polemike i dužna sam da se obratim i parlamentu i javnosti zbog mnogih neistina koje ste čuli, naročito u izlaganju kolege Milivojevića, i zbog toga što, ne samo što imam svoju obavezu, nego i moralnu odgovornost, jer je predsednik naše poslaničke grupe, gospodin Dragan Todorović, nedavno smenjen sa mesta predsednika Odbora za odbranu i bezbednost, upravo zbog toga što je sve ovo o čemu je gospodin Milivojević govorio, o civilnoj kontroli bezbednosnog sektora, koji proističe iz zakona koji nam daje mogućnost za tako nešto, zaista jedna velika farsa. Jer, gospodin Dragan Todorović i smenjen je iz razloga što nikako nismo mogli, uz pomoć službe bezbednosti, kao i ostalih članova Odbora iz DS, G17, SPS, da isteramo na čistac mnogobrojne afere koje su se desile, a sa kojima je služba upoznata. Gospodine Milivojeviću, znam da revnosno pratite suđenje našem predsedniku dr Vojislavu Šešelju i verujem da ste i kupili ova četiri dela knjige "Policijski dosije", od 4.000 stranica, o kojima smo mnogo govorili, ako niste, pozivam vas to da uradite, ali mislim da ste pre više godina kupili, ipak, jednu drugu knjigu ili je imate u svom posedu, ako nemate, pokloniću vam lično, radi se o knjizi koju je objavio naš predsednik neposredno pred odlazak u Haški kazamat "Mafijaška pudlica-Nebojša Čović". U toj knjizi su obuhvaćene tri akcije Službe Državne bezbednosti, pod konspirativnim nazivom "Šumadija – Mačva i kaktus". U te tri akcije, gospodine Milivojeviću, glavni akteri su funkcioneri DOS, u to vreme, kao što i sam naziv knjige kaže, jedan od potpredsednika Vlade Nebojša Čović, pa da ne nabrajamo od načelnika Žandarmerije, preko ostalih, koje je Služba prisluškivala, i tražili smo da nam direktor Agencije, gospodin Vukadinović, jasno odgovori, dakle, gospodin Todorović je sazvao jednu ''posebnu sednicu'', prošle godine, sa tom temom. Da li je Služba to radila, naveli smo, a imamo u posedu tu knjigu, da su pod šifrom zavedena ta dokumenta i da su učesnici ljudi koji su aktuelni nosioci i sada nekih odgovornih funkcija u javnim preduzećima i na nekim drugim mestima, pa i u ministarstvima. Do dana današnjeg, nismo dobili odgovor! Da li će sada javnost da poveruje vama, gospodine Milivojeviću, ili Vojislavu Šešelju? Šta mislite? Mislim da će čitava javnost, kao što i čitava svetska javnost vidi na ovom procesu koji on vodi u Hagu da je on već sada pobedio. Kada se to desilo da dr Vojislav Šešelj objavljuje nešto u svojim knjigama za šta nije siguran da je istinito? On je jedini čovek koji je, stvorila se takva mogućnost, zato što se nalazi u Haškom kazamatu, objavio celokupan svoj policijski dosije. Videli ste da se tamo pominju od 1981. godine i imena funkcionera vaše stranke, od gospodina Mićunovića, Borisa Tadića i mnogih drugih koji su bili takozvani disidenti tog doba, kasnije otišli u neku sasvim drugačiju opciju, a naš predsednik ostao na pozicijama ideologije srpskog nacionalizma i predviđao šta će, nažalost, da se desi danas sa našim narodom. Nemojte nama da govorite. Šest godina sam član Odbora za odbranu i bezbednost. Mislim da savesno i odgovorno, kao član SRS, radim na tim sednicama svoj posao. Ali ako BIA, koja, kao što je gospođa Radeta malopre spomenula, tačno zna da pojedina privatna lica, uostalom, setite se slučaja Janjušević, koji je to i priznao, kao što je i Stanko Subotić, čak sam pomenula izvesnog Ranka Tadića, koji je u srodstvu sa Borisom Tadićem, na jednoj od sednica Odbora za bezbednost, poseduju, ili služba ili mi imamo indicije da poseduju opremu za prisluškivanje, visokosofisticiranu, koja danas može na tržištu, kao što i sami znate, dobro ste obavešteni u tom pogledu, da se nađe za sto hiljada evra ili manje. Gospodine Milivojeviću, kako onda da dobijemo odgovore na konkretna pitanja kada je sve to farsa i kada ovaj zakon upravo daje mogućnost, a vidite da je to bilo ranije, da se bez ikakve odluke nadležnih sudskih organa prisluškuju politički neistomišljenici? Što se nas tiče i mene lično, i svih ovih kolega srpskih radikala ovde, imamo jako visoko izgrađenu bezbednosnu kulturu, znate, i tome nas je učio naš predsednik. Ali što se tiče svih ostalih koji su počinili određena korupcionaška krivična dela, oni koji se danas predstavljaju da i nešto glume u političkom životu Srbije, a za koje BIA zna i ima informacije na osnovu naših direktnih pitanja, evo, opet ću da pomenem taj čuveni susret u oktobru mesecu 2007. godine, u hotelu "Ric" u Parizu, Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića sa Stankom Subotićem. Nama je Služba, onako, tek, nešto da kaže, rekla, da prirodu i karakter tih susreta ne zna, ali nam nije rekla da ih nije bilo. Molim vas, ako tražim odgovor na neko pitanje konkretno, ako BIA u kontekstu susreta nekih kvazipolitičara, koji su oteli mandate, koji su pokušali puč itd, sa željom da nanesu nesagledive posledice, pre svega, po život i po ono što radi u Hagu dr Vojislav Šešelj, ako se oni sastaju u nekoj zemlji, sa licem sa Interpolove crvene poternice i imaju za to saznanja, a ne daju nam odgovor na to konkretno i, zbog toga se, na trećoj sednici Odbora neko doseti i kaže – Todorović zloupotrebljava funkciju predsednika Odbora za odbranu i bezbednost, zato što hoće jasno da se sazna veza između kriminalaca i pojedinih političara u ovoj zemlji. Smatram da je sve ovo što se dešavalo unazad deset godina, a što se tiče, pre svega, rada bezbednosnih struktura, isključivo u funkciji produžetka onoga što se uostalom dešava od 1945. godine, kada je osnovano ono čuveno ''Odeljenje za zaštitu naroda'', kasnije Savezne UDBA, da je uvek bilo u funkciji sprečavanja političkih neistomišljenika, da odgovorno rade svoj posao i da se bore za svoje ideje. Mi sa tim nemamo problem, ali nemojte zbog toga, radićemo i dalje, prisluškivali nas ili ne. I Cane Žabac i ovi i oni i službe, mi smo ljudi koji smo se opredelili da se borimo za bolju budućnost Srbije, za bolju budućnost sve dece Srbije i za buduće generacije. Niko nas u tome neće sprečiti, niti šta može da nas zaplaši. Ali, tražimo i od parlamenta i od vas, koji ste na vlasti, da se poštuju osnovni demokratski postulati i da se funkcija sektora bezbednosti poveri opoziciji, odnosno SRS i da možemo odgovorno da nastavimo da radimo svoj posao, u cilju dobrog obaveštavanja javnosti o onome šta je naš zadatak i zbog čega su nas građani ovde birali. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je osam minuta i 15 sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege, na neki čudan način i mislim da za to odgovornost ne leži samo u ovoj skupštini, rasprava o ovom zakonu se prenela na teren koji apsolutno ne definiše ovaj zakon. Dakle, samo bih zamolila da se vratimo, ukoliko je moguće, na ono što zaista jeste sadržaj ovog zakona, makar, ako se ne slažemo oko toga, koja bi ta rešenja mogla biti. Pre svega, zbog građana treba po hiljaditi put naglasiti – ovo nije zakon koji definiše, ono što se kolokvijalno zove, prisluškivanje. Dakle, ni na koji način se ovim zakonom to ne definiše. Postoje drugi zakoni koji su usvojeni i ukoliko smatrate da oni nemaju dovoljno instrumenata kontrole, možemo o tome da otvorimo jednu debatu u Skupštini. Može Odbor za bezbednost da pokrene takvu debatu, da vidimo koji su to matični zakoni koji se time bave, koje treba eventualno menjati, kako bismo uspostavili veći stepen kontrole nad radom bezbednosnih službi. Oko toga imate našu punu podršku, da otvorimo raspravu, i da, na najodgovorniji mogući način i vidimo, kako da, sa jedne strane, omogućimo da državni organi nesmetano vode borbu protiv kriminala, a da, sa druge strane, građani budu potpuno mirni da njihova prava neće biti narušena zloupotrebom od strane tih službi. Ono što želim, takođe, da naglasim, ovde se ne radi o BIA. Uopšte ne znam zašto je BIA predmet naše rasprave? Ovaj zakon se apsolutno ne bavi Bezbednosnom informativnom agencijom. Mi smo doneli zakon koji uređuje način organizovanja, prava, nadležnosti, obaveze itd, BIA i to svakako nije zakon o elektronskim komunikacijama. U tom smislu, mi ovde ne odlučujemo između BIA i Poverenika, odnosno Zaštitnika građana. Ne biramo između toga, da li je u pravu BIA, jer se ovde ne radi o BIA, ni da li je u pravu Zaštitnik građana, jer se, takođe, ne radi o Zaštitniku građana. Ovde se radi o jednom zakonu kojim se vrlo nedvosmisleno i vrlo korisno definiše jedna jako važna oblast, a to su elektronske komunikacije. Živimo u 21. veku i nalazimo se kao ljudi pred ogromnom odgovornošću da, sa jedne strane, ovu oblast uredimo tako da omogućimo građanima sve njihove prednosti najnovijih tehnologija, a sa druge strane, da zaštitimo građane od zloupotrebe tih istih najnovijih tehnologija. I ta polemika i ta debata traje i kod onih zemalja koje su još pre 10 ili 15 godina utvrdile ove oblasti i jasno definisane, zato što je pitanje ljudskih prava permanentno pitanje svakog demokratskog društva. Zato što ljudska prava mogu biti ugrožena i novim tehnologijama i razvojem novih institucija, i potrebom društva da uređuje neke druge oblasti. Dakle, samo želim da naglasim jednu jedinu stvar, ovde ne raspravljamo o prisluškivanju, jer o tome ovaj zakon ne govori. On nije o prisluškivanju. Ovde ne raspravljamo o BIA, jer smo mi zakon kojim smo definisali rad bezbednosno informativnih službi usvojili. Ovde ne raspravljamo, čak, ni o ljudskim pravima, zato što je nedvosmisleno da je zaštita ljudskih prava i građanskih prava tema koja, naravno, može da se dovodi u vezu sa svakim zakonom, pa i sa ovim zakonom. Ali, ukoliko ničim nije narušen Ustav, ukoliko drugim zakonima jeste definisan način na koji se može obezbeđivati sigurnost i bezbednost, i rad službi i organa koji se time bave, onda mislim da nije pošteno prema građanima koje ovde predstavljamo, da ih uvodimo u tešku zabludu da se ovim zakonom na bilo koji način definiše pitanje prisluškivanja ili da se na bilo koji način radi o nadležnostima bezbednosnih službi. Dakle, prosto, ne radi se o tome. Hvala lepo.
Od vremena predsednice poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta i 40 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Prelazimo na sledeći amandman. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč želi narodna poslanica Milica Vojić Marković. S obzirom na to da je amandman deo zakona, koristi vreme poslaničke grupe.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, moram da reagujem, prosto, zato što, evo, već nekoliko sati slušamo ono što se racionalno ne može objasniti na način, kako se to pokušava, zakukuljiti, zamumuljiti, da se obrazloži racionalno nešto što je potpuno smešno. Dakle, građani Srbije bi mogli to što je ovoliko komplikovano da razumeju samo iz nekoliko jednostavnih rečenica. Recimo, kada bi morala da se traži odluka suda, to bi moglo da devalvira rad BIA. U tom slučaju, prvo bi morao da se obavesti predsednik suda, koji bi zatim morao da obavesti tužioca. Na kraju, to bi moralo da se zavede u pisarnici, a pisar Pera bi mogao da se hvali koga prisluškuje. Tako je jedan predstavnik vladajuće koalicije, u nekoliko rečenica, objasnio ovaj zakon. Nemojte da se čudite, gospodo iz vladajuće koalicije zašto se govori o prisluškivanju, čitali smo novine. Dalje, moram da kažem da se ovde radi o jednoj vrlo opasnoj zameni teza i nije čudo što se ovoliko upiru ljudi iz vladajuće koalicije da te teze zamene na ovaj način. Govorili su koji su sve zakoni doneti, govorilo se o tome, šta je sve postavka i šta je prethodilo ovom zakonu koji oni pokušavaju da proture kao kukavičije jaje. Nisu rekli dve stvari. Ponovo govorim, jedina prava demokratska vlada, Vlada Vojislava Koštunice, zaista je uradila veliku stvar za demokratiju u ovoj zemlji samo tim što je formirala dve institucije – institut Poverenika za informacije od javnog značaja i Zaštitnika građana. Te dve institucije su izuzetno važne za razvoj demokratije u Srbiji i jesu važne za zaštitu ljudskih prava građana. Ako u ovoj zemlji Zaštitnik građana i Poverenik ukazuju da nešto nije u redu, valjda bi trebalo da pokušamo da čujemo šta oni govore ,a ne da govorimo na način na koji se danas ovde govori – oni plaše javnost. Oni ne plaše javnost. Njihova obaveza je da upozore javnost na ono što nije u redu i gde se, na kojim mestima krši zakon i krše ljudska prava. Još nešto da kažem, kada već pominjem te vlade Vojislava Koštunice, donet je i Ustav 2006. godine. Imamo član 41. u Ustavu gde jasno stoji – tajnost sredstava komuniciranja je nepovrediva. Dakle, krajnje jednostavno, krajnje precizno, ne treba dalje da komentarišem. Pominjemo nekoliko puta evropske standarde. Izvolite, gospodo, pročitajte šta kažu evropski standardi. Zadržani podaci, o kojima danas govorimo, jesu integralni deo komunikacije, podjednako važni kao i sadržina same komunikacije. Dakle, potpuno je jasno, ako ste pročitali, to znači samo to. Pravnik nisam. Kod mene su stvari mnogo jednostavnije nego kod pravnika. Prethodilo je ovom zakonu, doduše, u jednom zgusnutom roku, jer smo dobili u petak, nekoliko vrlo važnih stvari. Oni koji su zakon pažljivo čitali govorili su da postoje određene nepreciznosti koje mogu da dovedu do zloupotreba, pa se moglo pomisliti da su te nepreciznosti slučajne, ali kada su odbijeni amandmani Zaštitnika građana, onda je bilo potpuno jasno da se ovde nije radilo o slučajnim nepreciznostima, nego o namernim nepreciznostima koje treba da dovedu do toga. Tome u prilog, o tim namerama, ide i to što smo dobili po hitnom postupku ovaj zakon, iako, zaista, da li će procedura njegovog donošenja da se produži dva ili tri dana ništa naročito ne bi promenilo, a došlo bi do javne rasprave. Dakle, zakon je došao bez javne rasprave. Stručna javnost o njemu se nije izjašnjavala. Zahvaljujem i gospođi Grubješić koja je govorila ko su članovi radne grupe, to je jako zanimljivo, jer obično kod zakona to ne znamo, pogotovo kod onih koji interesuju javnost, kao, recimo, Zakon o informisanju, tada nismo mogli da saznamo, ni preko BIA, ko su članovi radne grupe. Sada smo dobili informaciju ko su članovi radne grupe, ali u medijima pojedini članovi radne grupe, govorim o gospodinu Veljanovskom, kažu da oni nisu pisali Predlog ovog zakona, da su napisali neku drugu verziju i tu drugu verziju pominje i Zaštitnik građana, a pominje i Poverenik za informacije od javnog značaja. Ovde je bilo nekoliko verzija zakona. Jedna, najgora od njih, došla je ovde u Skupštinu, na ovakav način. U prilog ovoj mojoj tvrdnji govori i to da se neke vladajuće partije, neke koje su sada u vlasti, vrlo uzdržano drže kada je ovaj zakon u pitanju, govorim o socijalistima koji kažu da će i oni da podnesu amandmane na ove stvari na koje je i Zaštitnik građana podneo. Dakle, jedna priča se malo osvetljava. E sad, da li ćemo da zovemo prisluškivanje to što neko treba da zna ko je pričao, sa kim je pričao, kada je pričao, odakle je pričao, koliko dugo je pričao, kojom vrstom veze je razgovarao, dakle, potpuno je smešno ne reći da je to prisluškivanje. Možete ga zvati kako hoćete, to je to. Moram da vas podsetim, gospodo demokrate i gospodo iz vladajuće koalicije, Nikson je zbog neovlašćenog prisluškivanja pao u Americi, a vi u ovoj zemlji, koju hoćete da pretvorite u policijsku državu, želite da institucionalizujete prisluškivanje. To je vrlo opasno! Ne igrajte sa svim tim! Nemojte, nipošto, govoriti da je potreba društva to što hoćete da uradite. Govorite o Ustavnom sudu i kako treba tražiti od Ustavnog suda nešto da tumači. Gospodo, niko od vas ne pominje jednu stvar – nedavno je Ustavni sud oborio neustavnu odredbu člana 55. važećeg Zakona o telekomunikacijama, jer je otvarao mogućnost da se bez odluke suda ako je to propisano nekim drugim zakonom, kao što ovim pokušavate da uradite, ili sa njom, može narušiti privatnost komunikacija. Vodite računa. Mnogo je bezazleniji taj član 55. u tom zakonu, nego što su ovi vaši članovi, ovde, danas pred nama. Dakle, nemojmo praviti priču o tome da se stvari zakukuljuju, hajde da govorimo jednostavnim jezikom, otvoreno, da građani zaista razumeju o čemu govorimo, a da iza toga ne postoje neke priče koje ne postoje i ne piše u zakonu. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je sedam minuta. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospođo Čomić, malo ću da proširim i na druge amandmane, pošto je sve u nekoj vezi. Radi javnosti, moram da kažem da se na strani 50. Predloga zakona, pod XVII, nalazi naslov koji glasi: Tajnost elektronskih komunikacija, zakonito presretanje i zadržavanje podataka. Dragi gledaoci, ''presretanje'' je novi termin za prisluškivanje. Pošto sam imao prilike da danas čujem sve i svašta u ovoj sali povodom ovoga, ne omalovažavam kada kažem sve i svašta, mislim da je diskusija bila dobra. Sa pravom se upozorava javnost na nešto što uvek predstavlja opasnost. Nalazim za shodno da vrlo konkretno javnost upozorim i obavestim, ne da zaplašim, gospođo Nado, pošto svakog dana od 18.00 časova relaksiram građane Srbije, pošto idem na ove promocije ''policijski dosije Vojislava Šešelja'' gde se dobrim delom priča i o merama službe državne bezbednosti. Kad se kaže elektronske komunikacije, to ima i neki svoj širi i uži aspekt. Danas preko kompjutera sve možete da uradite i ono što je nekada bila klasična komunikacija, telefon, ''alo, Požega, javi se'', sada to sve može preko kompjutera. Mogu da vam pričam i kao čovek koji je dobro pomagao Vojislavu Šešelju, pošto je jedan svedok bio veštak za presretnute razgovore. To je policajac, koji je za vreme rata u Bosni završio pravni fakultet, bio na čelu nekih, tamo, njihovih službi i nikada u životu nije radio tehnički deo presretanja razgovora, ali je bio svedok veštak o tome šta je ko rekao itd. Da bi ga deklasirali, komunicirao sam sa svim ljudima koji su tehnički radili taj posao, sa određenih mesta, gde je bio razdelnik, gde su se priključivali itd. da bih dokazao da je taj čovek potpuno laik. Naravno, Vojislav Šešelj ga je pregazio. Da ne idem dalje da ne bih potpao pod neki veći uticaj. Nekada je bilo razdelnik, ključ ima čovek iz Državne bezbednosti, dođe i sluša. Ko je odobravao mere? Republički sekretar za unutrašnje poslove, a kasnije ministar unutrašnjih poslova. Od 1992. godine kod nas te mere odobrava predsednik Vrhovnog suda. Sada, takođe, mere odobrava predsednik Vrhovnog suda ili sudija koga on bude odredio za te stvari. Mere su ograničene po svom vremenskom trajanju prisluškivanja telefonskih razgovora dotičnog lica i zainteresovanih, odnosno ono što može biti kolateralna šteta. Svrha prisluškivanja, u Zakoniku o krivičnom postupku, jeste, pre svega, u onome što se zove pretkrivični postupak, da se obezbede dokazi kako bi se došlo do izvršioca krivičnog dela. No, moram da vas ''evrofanatike'' upozorim na još jednu stvar, postoji međunarodni standard koji kaže – ukoliko se došlo do takvih podataka grubim kršenjem propisa, to se izbacuje iz sudskog spisa i ne može se koristiti u sudskom postupku. To je apropo onog jutros, ''koferče'' i one stvari. Međutim, Haški tribunal je planetarno čudo, hobotnica, oni su u jednoj odluci Žalbenog veća zauzeli stav da – ukoliko dokazna vrednost materijala do koga se došlo prisluškivanjem prevazilazi značaj legalnosti odluke kako se došlo do toga, onda se daje prednost onome što se snimilo u odnosu na ono da li je bila zakonita mera. Bežimo dalje mi u Srbiji od tih standarda koji su formulisani odlukama Žalbenog veća. Prva i osnovna stvar. Šta možemo danas reći? Danas možemo reći da vas prisluškuje ko stigne. Deluje vam malo čudno? Svakome bih preporučio ko otvara svoja kola na daljinski, da se malo okrene levo, desno, da vidi da li ima neki mangup, jer je teoretski moguće da danas kada škljocnete da otvorite svoja kola, da on snimi vaš kod i da vam drpi kola, a da nije ni obijao kola, nego je završio posao. I ja sam bio žrtva, gospođo Matić, te vrste kriminala. Evo šta se meni desilo. Desilo mi se dok sam bio odsutan iz kancelarije pet minuta, od 9.55 do 9.02 časova, dakle, sedam minuta, izvinjavam se, dok sam otišao da naručim kafu, da je, navodno, sa mog kompjutera otišla imejl poruka. Niti ja znam, kada sam došao u Hag samo što me nisu uhapsili. Sprovedena je istraga u Narodnoj skupštini, zahvaljujući Veljku Odaloviću koji je naredio da se sprovede istraga. Dva, tri meseca je trajala istraga. Ne želim nikoga da omalovažavam. Napravili su ljudi izveštaj i stvarno po tom izveštaju server je registrovao da je sa tog kompjutera otišla imejl poruka. A, ja ne znam da šaljem imejl poruke, da vam na to skrenem pažnju. I, šta sam uradio? Odjavio sam tu skupštinsku moju imejl adresu i u životu više neću imati dok se Vojislav Šešelj ne vrati iz Haga, jer sam takvu izjavu potpisao u Hagu. Mangup je ubacio od pet reči koje ja koristim kao uzrečicu, kada se šalim u hodniku, samo dve. Kopkalo me to šta je to moglo da se desi. Posle nekoliko meseci neki su otišli iz SRS, a imali su kancelariju do moje. Ne sumnjam. Nemam dokaza. Nemam ni potrebe da sumnjam. Ali, u razgovoru sa jednim poslovnim čovekom koji mi se žalio da njegova konkurencija uvek 15 minuta pre njega dostavi tendersku dokumentaciju, kao i da su za dva do tri posto jeftiniji od njega i oni stalno dobijaju posao, a on gubi posao. On je sproveo istragu, koristio je jednog mladog dečka koji je na elektrotehničkom fakultetu, koji mu je sredio kompletno kompjuterski sistem, a on to radi i državnim organima, usput da vam kažem i to je vrlo poznat, on je njemu dokazao da putem "vajrlesa" može svako to da uradi. Naravno, dalje sam se malo raspitivao, vi nećete o tome javno da pričate, ali ja moram javno da pričam da bi oslobodio građane bilo kakvog straha. Vidite, kada danas kupite opremu za telekomunikacije, proizvođač je dužan da vam dostavi i podatke o tome kako mogu da se prisluškuju razgovori. Ima poseban izvod. To sam koristio u pripremi odbrane Vojislava Šešelja, pa u zavisnosti od proizvođača do proizvođača postoje čak i šeme, i tehnika, sve je razrađeno. Dalje, žalio mi se jedan koji je instalirao jednu telefonsku centralu u jednoj vrlo važnoj instituciji, kada je završio instaliranje on se čovek uplašio i kazao – ko zna šifru kompjutera i ko zna šifru telefonske centrale on može iz stana da prisluškuje sve razgovore. Pa, beše neka afera i u Narodnoj skupštini da su se dve stranke preko svojih prisluškivali, al' da zatvorimo temu, da ne bismo plašili građane. Mala je Srbija, sve se zna. Molim vas, 2008. godine intenzivno se razgovara o formiranju neke nove koalicije. U jednom dnevnom listu izlazi transkript razgovora između Žarka Obradovića i Zorana Lilića. Ko je to mogao da snimi? Država ćuti. Pet, šest, slušaju njih. Ko su? Tajkuni, mafijaši, strane obaveštajne službe i neki domaći otrgnuti! Neću da pominjem nadimke "manijak" i takodalje i tako dalje. Da li to država može da zaustavi? Mora! Da li je to naša država zaustavila? Nije! Zašto? Nekom ne odgovara da se to zaustavi. I tu je početak i kraj celokupnih naših priča. Izvinite, molim vas, krenite ''Bulevarom mira'' prema ''Belom dvoru'', samo da vas podsetim, a sa desne strane nalazila se lokacija gde je bio ''Maršalat''. Dve bombe NATO pakta pogodile su zgradu ''Maršalata'', oštećena, niko nije hteo da je popravi, dali ste Amerikancima, srušili su zgradu, izbacili građevinski materijal…(Sedite Nado!) Izvadili su dva metra zemlje da im se ne bi zračilo, doterali novu sorbonsku zemlju, posekli sva drveta, sada su ogradili i prave koncentracioni logor. Videćete žicu, videćete one lampione, svetiljke i bodljikavu žicu po vrhu. Da li znate zašto prave tu? Zato što se u neposrednoj blizini nalazi glavni telekomunikacioni sistem između civilnih i vojnih vlasti. Da vas podsetim, 1999. godine, u ulici Kneza Miloša, iz Američke ambasade, na drugom nivou podruma dolazi se u jednu prostoriju. U toj prostoriji se nalazi uređaj koji opkoljava sve kablove između Vlade i Ministarstva unutrašnjih poslova. Ne moraju ni da seku, ni da buše, sve čuju. Polovina transkripata u Hagu koja se pojavljuje nisu obezbeđeni u Sarajevu i okolini, nego u centru Beograda. Jeste li zaustavili to? Niste, nećete, ne smete! Nikoga ja ne plašim. Nikoga. Na ovim tribinama, kažem, kada dignete telefon, čestitajte onom ko sluša i kažite mu neka malo više vodi računa o ženi, u toku ove godine. Ima takvih profesionalnih voajera. Ne treba se toga plašiti. Ovaj zakon i svi naši zakoni to niti zaustavljaju, niti može normom da se zaustavi. Evo, da vas podsetim na jednog visokog funkcionera jedne stranke, dok je imao svog nekog bliskog, da ne kažem šta, u UBPOK, koristio je podatke do kojih je dolazio UBPOK da bi pričao svojim prijateljima šta rade njihove ljubavnice. Smeškajte se, znate vi ko je. Vaš šef. I, o čemu mi pričamo? Ovaj zakon se ne tiče prisluškivanja. Da li prisluškivanje može biti zakonito? Pa, mora biti samo zakonito. A kako je u praksi? Tu je 99% nezakonito! Ova vlast to da spreči! Nema šanse! Nema šanse da se spreči. Nemoguće je da se spreči. Neki se hvale kako su slušali šta je ko pričao. Sećam se, u Hagu, jedan čovek je donosio transkript razgovara između Tadića i Tomislava Nikolića. Hvalio se transkriptom, šta je ko kome obećao. Dokle god postoji i mrvica te koristi, političke, interesne ili bilo koje druge, džabe donosite ove zakone, džabe se zaklinjete, džabe pišete ovde kako se ovaj zakon ne tiče prisluškivanja i presretnutih razgovora. Ko će da vam veruje? Pa, vi sami ne verujete u to. Niko u to ne veruje. Niko neće da zaustavi te službe i te pojedince, dokle god je šef obezbeđenja jednog tajkuna bivši visoki funkcioner Državne bezbednosti sve vam je jasno. Raspitajte se malo kako se obezbeđuje ta oprema. Preko koga? Preko koje firme? Kako? Pa, sve se zna. Apsolutno se sve zna. I mi se ubismo rešavajući zakoniti oblik prisluškivanja, zakoniti oblik ograničenja slobode nekog pojedinca, a ovamo, oni nezakoniti su neregulisani. Neregulisani, prepušteno, završavaju ljudi posao i baš ih briga. Baš ih briga! S vremena na vreme u nekim novinama, a zna se kojim, pojavi se iz dobro obaveštenih nezvaničnih, pa, fuć, sve što je jedan drugome rekao u brk, doslovce, sa citatom, pa još zamašćeno, boldovano da se zapamti. Je l' pokrenut neki postupak? Nije. Zašto? Pa, po nečijem nalogu je neko to uradio. Šta je tu problem? Mnogi mladi penzioneri su penzioneri Državne bezbednosti, pa su onda dokoni, jadnici, pa, samo znaju taj posao, pa nude se svima. Koliko ima takvih koji su zaposleni u javnim državnim preduzećima, da kontrolišu službenike kako bi DS ili neke druge stranke bile na izvoru informacija, da mangupi iz sopstvenih redova ne zabrljaju neku stvar. U nekim firmama nema više ni stolica od bivših policajaca, mladih penzionera – vode evidenciju ko je kada došao na posao itd. Pa, jesteli čuli za onoga što u Prokuplju namešta tender za svoje, šta beše, ono, koverte? Gospođa Matić, da li znate da javna preduzeća, državna, ne sprovode tender. Niste obavešteni? Na osnovu mišljenja Ministarstva finansija ne poštuju zakon, baš ih briga. O čemu mi to pričamo, ljudi moji? O čemu? To svi znamo. Naravno, ne treba širiti paranoju. Čovek treba normalno da živi. Ne treba da se laže, ne treba da se krade, ne treba da se vrše neka ubistva, neki zločini. Sve drugo je dozvoljeno, treba normalno živeti. I to je poruka, svakome – normalno živite. Pogledajte ove knjige Vojislava Šešelja. Ima 4.000 strana. Promovisao svoju ideologiju. Nije se obazirao ni levo ni desno. Konstantno, isto, pričao. Zna da ga prate. Zato je onaj morao da liže sladoled kad mu se on okrenuo. Pa, jeste. To je ta pouka koju treba da izvučemo. Nemojmo o teorijama zavere. Vi se među sobom prisluškujete. Mogu sad da vam odam tajnu. Nema Tadić poverenja u vas. Prisluškuje on to. Ne zna on ko mu radi o glavi, da li Pajtić, da li Đilas, da li ovaj ili onaj. Budite ozbiljni. Svi ćete vi pod udar ovog zakona. Ja neću. Nema mene šta da prisluškuje, ja mu sve javno kažem u brk. Što se vas tiče, vodite računa. "Kupus gleda, meso vadi". Ne veruje on vama tu. Znate, ko se ustoliči na vlast, on voli da bude bezgrešan. I Tadić želi da bude bezgrešan, međutim, kod Cvijana omanuo. Eto, vidite, nema bezgrešnih. Ovaj zakon se tiče i ovoga što se zove – presretnuti razgovori. To je nešto, kao, humaniji izraz za, ono, prisluškivanje. Nekada je bilo prisluškivanje tako što mora ispod stola, pa u slušalicu, pa ovo, pa ono. Sad su tu savremena sredstva, sad može i sa daljine, sa onom štipaljkom, itd. Sad postoje i snimci sa onim malim bubamaricama, onim komarcima što lete itd. Sve je danas moguće. Ali, ljudi, nemojte da se opterećujete time. Živi normalno i pošteno, i idi pravo, i baš te briga i za levo i za desno. Imaj svoj sistem vrednosti i budi pošten i čestit čovek. Treba da zaštitimo svakog pojedinca od zloupotrebe koju bi vršili ljudi na vlasti. To jeste zadatak svih nas, i zadatak je svih nas da tražimo od predstavnika vlasti da sve ove koji nelegalno slušaju, prisluškuju, itd, da to odmah pohapse. Da završe posao. Imate obavezu da štitite bezbednost ove države i od stranih obaveštajnih službi, a ne da nadrukate novinare i da oni sve saopšte u novinama. Obaveštajnim službama iz inostranstva ništa više ne treba nego samo da kupuju naše novine i da ih čitaju. Sve vojne i državne tajne mogu da saznaju. Doduše, vojnih više i nemamo. Sve tajne znaju. Kod nas ništa nije tajna. Kod nas je samo tajna kad će ko da podnese ostavku na mesto guvernera. Da li će to biti danas ili za 15 dana. E, tomože da bude tajna. Sve drugo se već unapred zna. Vrlo prosto i vrlo jednostavno. Šteta što ovaj zakon koji suštinski reguliše neke druge stvari zbog ovog prisluškivanja ima samo taj aspekt razmatranja. To je stvarno šteta. O ovim drugim aspektima, pogotovo šta nameravaju sa našim telekomunikacijama, nadam se da neće uspeti i sve pozivam da čuvamo naša javna preduzeća. Jer, u krajnjem slučaju, sa gledišta privrede, to je jedino što i funkcioniše u ovoj zemlji. Ako i to budemo prodali, onda smo obrali bostan, na duži rok. Na kratki rok odavno smo stradali. Ali, kad stradamo na duži rok, onda gubimo perspektivu i budućnost. Ne želim nikoga da plašim, samo želim to da stavim u realni okvir. A, ovo, oko Haga, oko prisluškivanja tekstova, ko, šta, kako, tamo imate raznih gluposti. Tamo imate i ljubavne razgovore. Predmet prisluškivanja – ljubavni razgovori. I to strpali u predmet protiv Vojislava Šešelja, kao što su strpali i uputstvo za peglu. Eto, veliki eksperti iz Evrope i UN. Najobičnije nebuloze. (Izvini, Marina, nije pegla nego je usisivač u pitanju.) Takve stvari se dešavaju. Ja sad treba ozbiljno da pričam o usisivaču! Ili o ljubavnom razgovoru jednog čoveka sa jednom devojkom? I to se strpalo u predmet i to je dokaz za udruženi zločinački poduhvat! 'Ajde sad' da budemo ozbiljni na svaki falsifikat i na svaku laž. Hvala vam na strpljenju, pogotovo vama, gospođo Čomić, što me niste prekidali. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 20 minuta. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvažene koleginice i kolege, sigurno je i medijski i politički atraktivnije i profitabilnije raspravljati o jednoj teoriji zavere, o jednom Čvorovićevskom diskursu, koji personifikuje ovaj junak iz filma, Ilija Čvorović. Ovaj zakon sadrži 150 i nešto članova. Na njega je podneto, mislim, 65 amandmana. U raspravi po amandmanima koje smo danas raspravljali, stigli smo do člana 3. ili člana 5, svi učesnici u debati, dakle, svi poslanici, podnosioci amandmana govore o članovima 128, 129. i 130. Dakle, dve stvari želim da kažem. Što se tiče standarda zadržavanja statističkih podataka, odnosno tzv. zadržanih podataka, ovaj zakon o elektronskim komunikacijama, koji nije matični zakon za prisluškivanje, odnosno presretanje, jeste na nivou evropskih standarda. Republika Hrvatska ima identična rešenja, apsolutno identična, a ona je zvanični kandidat za članstvo u EU. U nekim rešenjima koja daje ovaj zakon mi smo čak liberalniji i imamo demokratičnija rešenja u odnosu na neke države Evropske unije. Primera radi, Letonija, koja je članica EU, u onom segmentu kontrole praćenja zakona i statističkih podataka, daje ovlašćenje vladi, dakle, ne uređuje to zakonom nego daje ovlašćenje svojoj vladi da ona to radi. Mi smo to uredili zakonom, propisali jasan postupak i dali, između ostalog, i Povereniku za informacije od javnog značaja i zaštitu javnosti podataka. Prema tome, ovo su demokratična rešenja. Što se tiče ovoga što je govorila koleginica Milica Vojić Marković, Ustavni sud Republike Srbije nije ocenjivao sa stanovišta ustavnosti odredbe Zakona o telekomunikacijama iz 2003. i 2006. godine u pogledu pristupa zadržanim statističkim podacima bez odluke suda, već odredbe o mogućnosti presretanja elektronskih komunikacija sa uvidom u njihov sadržaj. Dakle, ne u pogledu zadržavanja nego u pogledu prisluškivanja. Uvaženi i dragi kolega Krasiću, vi ste rekli da Poglavlje XVII sadrži odredbe o presretanju. To je tačno. Dakle, naslov tog poglavlja je – Tajnost elektronskih komunikacija, zakonito presretanje i zadržavanje podataka. Niste bili korektni do kraja, jer da ste bili, pročitali biste stav 1. člana 126. koji glasi: "Presretanje elektronskih komunikacija kojima se otkriva sadržaj komunikacije nije dopušteno bez pristanka korisnika, osim na određeno vreme i na osnovu odluke suda, ako je to neophodno radi vođenja krivičnog postupka ili zaštite bezbednosti Republike Srbije, na način predviđen zakonom". I, još jednom ću se, i poslednji put, nadam se, pozvati na član 129. stav 3. Predloga ovog zakona, koji kaže, da je zabranjeno zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacije. Danas se, takođe, veštački indukuje jedna potpuno pogrešna teza. Prvo, ovaj zakon uopšte ne reguliše zadržavanje niti prisluškivanje. To regulišu matični zakoni, Zakonik o krivičnom postupku, zakoni o vojnoobaveštajnoj službi, kontraobaveštajnoj službi, Zakon o BIA. I, naši građani moraju i treba da znaju da niko ne može biti prisluškivan bezprethodne odluke suda, a na temelju ovih zakona koje sam sada citirao. Imamo jedan kvalitetan zakon o elektronskim komunikacijama. Ako Srbija teži da bude deo postindustrijskih društava, moramo urediti oblast. Odličan je ovaj zakon, gospođo ministarka, jer on pre svega uvodi red u ovu oblast koja je prilično haotična i prevazilazimo ona loša i anahrona rešenja koja smo imali u Zakonu o telekomunikacijama, liberalizuje tržište. Krajnji cilj ovog zakona jeste viši kvalitet telekomunikacionih usluga, prema tome, i mobilne telefonije, interneta, fiksne telefonije, itd. i kvalitetnije i jeftinije usluge našim građanima. Dakle, nemojte da obmanjujete javnost, da obmanjujete naše građane. Nisam verovao da su se danas, izvinjavam se što nisu ovde, poslanici Nove Srbije kandidovali da budu gosti emisije "Peščanik", pošto vidim da, otprilike, pričaju istu priču kao što priča i deo nevladinog sektora i autori emisije "Peščanik", tako da možemo očekivati da će Velimir Ilić, ili neko iz njegove poslaničke grupe, biti redovan gost emisije "Peščanik". Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta. Troje narodnih poslanika je prijavljeno u elektronskom sistemu. Ako ste saglasni da za ovo troje koji su u elektronskom sistemu nastavimo rad, pa da onda bude data pauza. Narodni poslanik Srđan Milivojević, pa narodna poslanica Milica Vojić Marković, pa narodni poslanik Zoran Krasić, koriste vreme poslaničke grupe.
Svakako ću koristiti vreme poslaničke grupe. Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, da ne znam da je Franc Kafka umro 1927. godine mislio bi da je čovek vaskrsao, da sedi u ovoj sali i sprema materijal za neki nov ''proces''. Ali, građani Srbije, još jedanput podvlačim, ne dozvolite da vas plaše, da vas zbunjuju! Ovo nije zakon o prisluškivanju. Ovo je zakon koji u jednoj svojoj tački striktno zabranjuje neovlašćeno prisluškivanje i neće biti nikakvog prisluškivanja telefona, i niko nema potrebe da bilo koga prisluškuje. Neću, gospodo radikali, polemisati sa vama, niti sa vašim liderom u Hagu. Nadam se da će nekada doći, pa će sesti u ovu salu, ako ne ode kod Tome Nikolića biće tu kod vas, pa ću mu onda kazati sve što znam o neobjavljenim stenogramima, o onome što je zaboravio da objavi u svojim stenogramima u ova četiri toma. Počeću od šifre "magistar", pa nadalje, ali neću polemisati sa vama. Sačuvaću repliku kada dođe ovde. Hoću da vas još jedanput zamolim, kada pričamo o institucijama države Srbije, ako su vam već puna usta poštovanja državnih organa, kao narodni poslanik poštujem sve državne organe, sve institucije. Parlament je institucija, predsednik Republike je institucija. Predsednik Republike Srbije nikada nije nikoga prisluškivao, niti je imao potrebe da to radi. On izađe na crtu, pobedi svoje političke protivnike, uđe ovde u salu, vi ustanete sa mesta, čestitate mu, on položi zakletvu i nema potrebe da se služi bilo čim drugim sem onim što mu je najbolje, da vas pobeđuje, a to je poverenje građana Srbije koje uživa na izborima. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 15 sekundi. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Tražim pravo na repliku… Onda se pozivam na Poslovnik, član 104, dostojanstvo Skupštine. Poslanik je obmanuo javnost da nisam rekla istinu kada sam govorila o presudi Ustavnog suda. Imam je ovde kod sebe, pa bih volela da pročitam šta piše u njoj, u jednom delu – Ustavni sud je ustanovio da sporna odredba, to je član 55, omogućava i bez naloga suda aktivnosti korišćenja uređaja kojim se ugrožava ili narušava privatnost, ili poverljivost pisma i poruka koje se prenose telekomunikacionom mrežom. Prema oceni suda time se narušava ustavno pravo na tajnost pisma, to je član 41, i drugih sredstava komunikacije i zato je zaključio da osporavana odredbe nije u skladu sa vrhovnim aktom zemlje Srbije. Dakle, ono što sam rekla kada sam govorila o tome da imamo proglašen neustavnim član 55. važećeg Zakona o telekomunikacijama, bila sam potpuno u pravu, a iz ovoga što sam pročitala to možete da vidite. Hvala.
Nije povređen član 104, osim u vašem slučaju, jer je nedopustivo i uvredljivo predomišljati se iz sekunde u sekund na koji način hoćete da zloupotrebite Poslovnik Narodne skupštine. Sav tok sednice je vođen vrlo pažljivo i starajući se da svako dobije pravo na svoje mišljenje, ali to ne podrazumeva da je tolerancija da se dozvoli da se misli da se može kršiti Poslovnik zato što je to u vašem interesu. Ne može. O Poslovniku i poštovanju Poslovnika nema pregovora i o tome da se Poslovnik mora poštovati, takođe, nema pregovora. Nedostojno je ophođenje koje je propisano Poslovnikom da se čine takve stvari. Narodni poslanik Zoran Krasić.
Koristim vreme poslaničke grupe, jer ovo drugo ne biste mi ni dali, naravno. Ne bih da polemišem sa onima koji vežbaju ispred ogledala i kada se jave sami sa sobom pričaju. Nema Vlatka Ratkovića. Pobeže. Glava XVII baš priča o presretnutim razgovorima. O tome sam i pričao, da se jednim delom ovaj zakon dotiče i tog dela koji se odnosi na mogućnosti kako da se ograniči pravo pojedinca u opravdanim slučajevima ili kada postoji osnovana sumnja. Ali, to je sve u domenu pretkrivičnom postupka, da se razumemo, i naravno da je potrebna odluka suda. Nikada to nisam sporio. To je jedini mogući način da se legalno nešto uradi, jer opasnost po demokratsko društvo zbog nedozvoljenih aktivnosti nekog pojedinca predstavlja opravdani razlog zašto može privremeno da se i ograniči i neko pravo pojedinca da bi se predupredila ili sprečila ta velika šteta. Međutim, ne znam šta je ova državna bezbednost spasila u ovoj zemlji, jer je sada neko u priču ubacio i BIA. Nije sprečila trgovinu narkoticima. Hvale se da je milijardi i 350 miliona neki Darko Šarić oprao kroz platni sistem Republike Srbije. Nemamo nijednu informaciju šta rade naši neprijatelji. Nikada nismo bili bliži, za 15 minuta, u odnosu na naše neprijatelje, da se organizujemo. Ne znam šta radi ta služba, da vam kažem iskreno. Znam da obezbeđuje ove velike političare. Doduše, kako ih obezbeđuju, bolje da se sami krećete nego da vas policija obezbeđuje, jer onda ste meta. Nezaštićeni ste. Ne vređam nijednu državnu službu. Najviše poštujem državu, molim vas. Ali, svaki državni organ mora da opravda svoje postojanje. Ne može državni organ da se hvali velikom akcijom, a brod se nasukao. Znate, ne mogu neke stvari tako da se predstave. Drugo nešto, pa, najviše sam u mom govoru tražio da se zaustave ovi koji nelegalno i nezakonito prisluškuju. I, sada, Ratković meni imputira, kao mi sad nešto podržavamo. Ništa ja ne podržavam, nego tražim da se primeni zakon. Onda sam uzeo vrlo interesantne primere na osnovu kojih ste mogli da vidite da državni organi ne funkcionišu. Izvinite, molim vas, jedan državni organ kaže da je milijardu i 350 miliona oprano para narko-mafije, pa, gde je onda Uprava za sprečavanje pranja novca?! Još ste nam, možda, navukli i sumnju za terorizam, jer gde se peru velike pare tu je ili organizovani kriminal ili terorizam. Pa, onda, izađe jedan ministar i kaže – mi razvijamo vojnu industriju i prodajemo pištolje, metke i tako dalje. Znate šta, čovek koji nema vozačku dozvolu a vozi autobus, to je opasnost. Mi smo u ovoj državi izloženi velikoj opasnosti, državu vode ljudi koji nemaju dozvolu za vožnju. Kod nas je sve nesigurno, gde god se okrenete. Eto, sad sam ja kriv za struju…
Narodni poslanici dobacuju – ništa nas ne sme iznenaditi. Mene i ne može. Nestanak struje sprečio je narodnog poslanika Zorana Krasića da završi svoje izlaganje. Slobodan je, naravno, da nastavi, ukoliko želi. Dužina vremena koje je koristio jeste dva minuta i 30 sekundi, sa izvinjenjem, od moje strane, zbog tehničkih problema, odnosno nestanka električne energije koja je uzrokovala i nasilan prekid izlaganja narodnog poslanika Zorana Krasića. Potpuno je slučajno što je nestanak struje, bez obzira na ideju narodnog poslanika Zorana Krasića koju je podelio sa svima nama ovde, zašto je nestala struja dok je on govorio. To se dešava struji. Narodna poslanica Milica Vojić Marković bila je zabeležena u elektronskom sistemu na panelu, želi da koristi vreme poslaničke grupe. Želite da govorite po povredi Poslovnika? (Da) Izvolite.
Danas sam ceo dan ovde na sednici i vrlo pažljivo pratim šta se dešava, naročito, pažljivo pratim one delove koji se odnose na moje izlaganje, tako da sam zaključila da na osnovu člana 101. imam pravo da…
Narodna poslanice, član 101. ne može biti povređen tokom sednice. Član 101. definiše nadležnosti predsedavajućeg.
Pozvala sam se na član 104.
Molim vas da saslušate, pošto je predsedavajući u obavezi, ko god bio, da poslanike upozori kada sasvim slučajno greše u čitanju Poslovnika ili tumačenju svojih prava. Dakle, član 101. definiše pravo na repliku. Pravo na repliku je diskreciono pravo predsedavajućeg i ne podleže povredi Poslovnika.
Dobro. Mogu li sada da nastavim povredu člana 104?
Naravno.
Pošto nisam dobila repliku na izlaganje gospodina Ratkovića koji me je direktno prozvao…
Narodna poslanice, ja ne mogu jasnije da kažem, nemate pravo da govorite o povredi Poslovnika zato što niste dobili repliku. Pravo na repliku je odluka predsedavajućeg. Zaista vas sad upozoravam da ne zloupotrebljavate institut dobijanja prava na reč preko reda, zato što nemate pravo da povredu Poslovnika tumačite kao povredu vašeg prava da dobijete repliku.
Zaista više nemam potrebu da diskutujem sa vama na ovaj način, pa ću odustati. Hvala.
Narodna poslanice, razumela sam da smatrate da nema povrede Poslovnika, pa nemam potrebe da dajem objašnjenje, pošto do povrede nije ni došlo. Zahvaljujem. Za danas završavamo prepodnevni rad i nastavljamo u 15 časova i 10 minuta. Trenutno smo u raspravi u pojedinostima, amandmanom na član 3, koji su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Taj amandman je, inače, sastavni deo Predloga zakona, kao i sledeći amandman na član 4. koji je postao sastavni deo Predloga zakona. Zahvaljujem i nastavljamo u 15 časova i 10 minuta. [[Posle pauze – 15.20]] Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Jedno kratko obaveštenje neobične vrste – u delu grada gde se nalazi Narodna skupština, ovde, na Trgu Nikole Pašića 13, obavljaju električarski radovi, ovakve vrste, na centralnom mestu za napajanje, na trafo–stanici, tako, ako bude povremenih nestanaka struje za vreme našeg rada, da znate šta je razlog i da će biti kratkotrajni. Moram da ponovim, u skladu sa članom 27, narodni poslanik Zoran Krasić nikako nije odgovoran za nestanak struje, niti bilo koji drugi narodni poslanik. Ali, ipak, nadam se ne, ako se dogodi da u toku govora ili nastupa bilo kog narodnog poslanika dođe do nestanka električne energije, uz moje izvinjenje, bez obzira što nemam odgovornost za rad na trafo– stanici, nastavićemo čim se steknu uslovi i čim struje bude u sali. Da li još neko želi reč po usvojenom amandmanu na član 3? (Ne) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 4. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je i ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Moguće je da će elektronski sistem i poslaničke jedinice malo kasniti ukoliko još jednom dođe do nestanka struje, tako da ću nešto malo duže čekati sa pitanjem – da li neko želi reč? A, vas molim da se javite ako želite, pa ćemo sačekati da sistem proradi? Ne, nema prijavljenih za reč. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović.Da li neko želi reč? (Ne) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 5. amandman, sa ispravkom, podnela je narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze prihvatili su amandman, sa ispravkom, Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman, sa ispravkom, postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 5. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Jelena Budimirović.
Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, poštovani građani Srbije, kolege iz Poslaničke grupe Napred Srbijo i ja smo, u ime naše poslaničke grupe, podneli amandman koji se odnosi na nadležnosti Vlade u oblasti elektronskih komunikacija. Amandmanom smo predložili dodavanje tačke 3) koja glasi: "Donosi podzakonska akta za sprovođenje ovog zakona. Sadašnja tačka 3) postaje tačka 4)". Smatramo da donošenje podzakonskih akata za sprovođenje ovog zakona mora biti u nadležnosti Vlade, jer ovlašćenja za izvršavanje ovog zakona imaju Republička agencija za elektronske komunikacije i Ministarstvo, pa zato ne mogu istovremeno donositi propise koje izvršavaju. Ako bi Agencija bila istovremeno ovlašćena i za donošenje propisa koje izvršava, kako je to propisano članom 8. Predloga zakona, to bi bilo u suprotnosti sa načelima podele vlasti i zabrane sukoba interesa, kao opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava. Ta pravila su propisana i čl. 4. i 6. Ustava Republike Srbije, koji ne dozvoljava istovremeno vršenje izvršne i zakonodavne funkcije. Taj princip je poštovan i u zakonima kojima se uređuje rad organa državne uprave, čak i bez dubokog zalaženja u oblast pravne nauke, jasno je da je neprihvatljivo da jedna ista organizacija donosi pravila po kojima ona izdaje i oduzima dozvole za rad, nameće uslove za obavljanje delatnosti i to sve naplaćuje u svoje ime i za svoj račun. Pri razmatranju ovog pitanja mora se uzeti u obzir sa najvećom ozbiljnošću i činjenica da ova privredna grana ima veliki udeo u ukupnim privrednim aktivnostima i da se godišnje obrt meri milijardama evra, te deluje u najmanju ruku neozbiljno da sve nadležnosti budu poverene jednoj jedinoj agenciji, kojom samostalno rukovodi upravni odbor. Zbog kršenja ustavnog načela podele vlasti i zabrane sukoba interesa izvesno je da bi pre ili kasnije neko od oštećenih pokrenuo postupak pred Ustavnim sudom ili međunarodnim sudskim institucijama i uspešno osporio takva zakonska rešenja i akte koji su na osnovu njih doneti. Posledice bi bile plaćanje odštete svim privrednim subjektima koji budu smatrali da su oštećeni, a to bi mogli biti iznosi mereni stotinama miliona evra, koje bi morala platiti Republika Srbija kao osnivač Agencije. Da ovo nije puka teorija, kojom SNS pokušava da se reklamira pred javnošću, dokazuje i odluka Ustavnog suda od 28. maja ove godine, kojom je pokrenut postupak za ocenu ustavnosti Odluke o osnivanju Direktorata civilnog vazduhoplovstva. Postupak je pokrenut jer je sud utvrdio da je ovlašćenje Direktorata da donosi propise koje sam izvršava u suprotnosti sa Ustavom, a posledica može biti poništaj desetine pravilnika i svih pojedinačnih akata koji su na osnovu njih doneti, naravno, i plaćanje ogromne odštete brojnim avio kompanijama i pojedincima koji su pretrpeli štetu. SNS je na taj problem više puta ukazivala u ovoj skupštini, ali Vlada i odgovorni ministri nisu ništa preduzeli da se taj problem reši. Prihvatanjem ovog amandmana mogu se sprečiti nesagledive štetne posledice koje usvajanjem protivustavnih rešenja, predloženih ovim zakonom, može da donese građanima ove zemlje, kojima je već dosta plaćanja odštete za razne satelite i druge promašaje. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 20 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanik Ivan Andrić i narodni poslanik Dejan Radenković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić.
Hvala. Naš amandman predlaže da se u članu 7. koji objašnjava šta je Republička agencija za elektronske komunikacije, briše deo koji kaže – "agencija posluje u skladu sa propisima o javnim agencijama". Dakle, već je i u načelnoj raspravi bilo govora o tome. To je faktički jedina suštinska zamerka koju mi imamo na ovaj zakon, pa ću pokušati da objasnim. Po našem mišljenju, ovo unosi jednu dozu zabune, da ova agencija za elektronske komunikacije ne spada u rad javnih agencija, kakve su ostale javne agencije koje formira Vlada, već ona po svojoj suštini predstavlja nezavisno regulatorno telo i kao takva, ona mora da posluje u skladu sa svojim odlukama i statutima, a ne prema Zakonu o javnim agencijama. Naravno, da bih potvrdio ovu tezu, neke od različitosti su u tome što osnivač ove agencije nije Vlada. Vlada ne imenuje Upravni odbor, već ga predlaže, a bira ga Skupština Srbije. Takođe, Vlada ne postavlja direktora, već to čini posle Upravni odbor i, uopšte, cela ideja koja izvire iz ovoga je jasna i ide u pravcu, pošto sada postoji telo koje, mislim da se zove "Ratel", ako se ne varam, da ubuduće tu svrhu obavlja Agencija za elektronske komunikacije. Ona je u svom radu nezavisna od Vlade i, ni na koji način, ne može da radi kao što radi Vlada. Kažem da postoji zabuna, zato što u Zakonu o javnim agencijama postoji, to je član 1. stav 2. koji kaže – posebnim zakonom mogu se, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja agencije, utvrditi drugačije nego ovim zakonom. To je upravo slučaj sa ovim zakonom, ali tolike su te različitosti da je očigledno da se radi, suštinski, o drugačijoj vrsti državnog organa ili organa državne uprave, nego što su to ove ostale agencije koje se nalaze pod direktnom upravom Vlade. Sada, zašto ovo zvuči kao jedna pravna stvar i više, onako, formalno, suštinski postoji razlika. Naše je mišljenje koje smo izgradili, pre svega, razgovarajući sa ljudima koji rade u kompanijama i firmama koje se bave ovom vrstom delatnosti, da je u ovoj oblasti telekomunikacija brzina donošenja odluka jako važna, mnogo je važnija nego u nekim drugim segmentima našeg društva. Ovo upravo reguliše način donošenja odluka. Zbog toga mislim da je jako važno. Ukoliko bi ova agencija bila definisana kao samostalna organizacija, odnosno prema Zakonu o državnoj upravi, kao kategorija druge organizacije, tada bi njene odluke bile konačne, a iznad nje, pravo na žalbu bi se moglo ostvariti pred sudom. Onda ta procedura ne bi ometala sprovođenje odluke ili nesprovođenje. U ovom slučaju, ovde postoji drugi stepen. Nisam toliko siguran da li je Ministarstvo ili opet Agencija u drugom stepenu, ali u svakom slučaju dolazi do otezanja izvršenja odluka koje agencija donosi, ili koje su na korist ili na štetu nekoga ko se ovom oblašću bavi, imajući u vidu da je ovde brzina sprovođenja odluka od suštinskog značaja. Jer, telekomunikacije ako imaju neku osobinu koja ih karakteriše, to je brzina u njihovom razvoju i da bi se izbeglo, za šta smo sigurni da nije bila namera predlagača zakona, da se ta oblast dodatno kompromituje ili, kako da kažem, uspori, onda mislimo da bi i radi slobodnijeg tržišta bilo važno da Agencija bude ipak definisana kao nezavisno regulatorno telo. Izbacivanjem ovog stava 3. u članu 7. to bi se postiglo. Ostala bi jedna formulacija koja nije toliko srećna, ali bi se dalje nekim izmenama ili redakcijskim promenama moglo doći do savršenog rešenja. Ovo kažem, zato što je ovde u Skupštini bilo dosta problema ili, kako da kažem, dosta govora o raznim aferama. Pomenuću samo jednu, a to je ta, sada već čuvena – "Nuba invest", da je dozvoljeno da se obavlja neka vrsta delatnosti, a kasnije je dozvoljeno i svima drugima. Međutim, svi drugi su izgubili interes da se bave tom delatnošću posle toga što je uradila "Nuba invest". Tako da mislimo da je vreme u ovoj oblasti od suštinskog značaja i vreme donošenje odluka. Da li će se sada vreme dodatno ograničiti u samom radu Agencije, pa će se i drugostepene odluke donositi brzo i sprovoditi brzo, ili ćete prihvatiti, po našem mišljenju, nešto što je mnogo životnije rešenje, u smislu, da ova agencije ipak bude nezavisno regulatorno telo, a ne agencija same Vlade. To su, prosto, dva koncepta, i u tom smislu ide naš amandman. Kako god da se ta situacija razjasni, mislimo da je dobro. Mislimo da su i u načelnoj raspravi, kolege iz drugih poslaničkih grupa, bez neke razmene mišljenja između nas i njih,došle do istog zaključka. Ime buni, ime sada kako stoji, znači kao da je reč o javnoj agenciji. Suštinski, to nije javna agencija. To ima vrlo veliki uticaj na život u toj oblasti, dakle, nije stvar samo o formalnoj odluci. Molim vas da prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Od vremena ovlašćenog predstavnika ili poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 30 sekundi? (Poslanik Ivan Andrić, sa mesta: Od ovlašćenog predstavnika.) Od vremena ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Ovim amandmanom smo predvideli, s obzirom na to da predstoji usvajanje statuta Agencije za elektronsku komunikaciju, da se u stavu 7. iza reči "Vlada", briše tačka i dodaju reči "a na predlog ministarstva", dakle, nadležnog ministarstva koji se bavi komunikacijom. Vi ste u ovom obrazloženju odgovorili to što ste odgovorili. Shvatili smo vaše obrazloženje, ali mislimo da ovaj amandman, jednostavno, poboljšava zakon i da ga precizira. Sada bih,koristećivreme u okviru poslaničke grupe, rekao nekoliko reči o XVII poglavlju, o tajnosti elektronskih komunikacija, zakonitom presretanju i zakonitom zadržavanju podataka. Vidite, gospođo ministar, na ovim prostorima ovom narodu su u nekim prošlim vremenima bile nametnute neke stvari. Tih pedesetih godina se govorilo – UDBA, kao ''sudba''. Pa je onda bila – OZNA, da sve ''dozna''. Sada se prepoznaju takve stvari u nekim pojavnim oblicima. To je nešto od čega se užasavala i bežala većina ljudi, tadašnji građana Srbije. Pa, zbog takvih stvari, poverenje nije imao brat u rođenog brata, otac u sina, kum u kuma. A, ovim novim pojavnim oblicima otvarate tu jednu mogućnost, da se te stvari vrate. Čini mi se, gospođo ministar, da se Ministarstvo ovakvom postavkom zakona pretvorilo u jedan novi pojavni oblik, kakav smo imali u nedavnoj prošlosti. To je vladin Biro za komunikacije. To smo već imali. Imali smo tu priču i šta se dešavalo. Sada se to ponavlja u novom pojavnom obliku – od ''ćoravih kutija'', preko ''presretanja informacija'' i takvih stvari. Samo što je, tada, direktor tog vladinog biroa bio jedan čuveni konobar u jednom elitnog restorana. Verovatno će to sada biti neki muzičar, pa ćemo videti u kom će pravcu sve to ići. To je sudbina ovog zakona, sa ovakvom postavkom i sa ovakvom odrednicom. I to moraju da znaju građani Srbije, da se vraća vreme kada ćemo opet izgubiti poverenje. Opet će biti u modi ''slonovske uši'', ''presretanja komunikacija bez ikakvog kriterijuma''. Da vidimo kako to stoji sa vašom pričom o ulasku u Evropu. Ima li to, negde, u Evropi?! Pa, nema. Umesto da idemo napred, ovo je 21 vek, vraćamo se na početak druge polovine dvadesetog veka. E, to je priča i to je politika koju vodi ova vlada. Doći će vreme pa će neko javno reći – u cara Trojana kozje uši. Toliko.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, a pre svega građani Srbije, pred građanima Srbije je da se opredele, a uglavnom to opredeljenje čine na izborima, da li će glasati za one koji probaju svaki zakon da vulgarizuju i da ih plaše, da unose paniku, nemir, nespokojstvo, brigu, zabrinutost i zebnju u srce građana ili će glasati za one koji umeju da donose zakon, a zakon sprovode. Zakon je vrlo egzaktan, pogotovo kada ga urade na ovako kvalitetan način, u skladu sa evropskim preporukama i iskustvima evropskih država. Ovo nije zakon o BIA, to smo više puta naglasili u prepodnevnom delu izlaganja, ovo je zakon koji reguliše elektronske komunikacije, zakon koji predviđa postojanje Agencija za elektronske komunikacije. Nigde se u zakonom propisanim ovlašćenjima Republičke agencije za elektronske komunikacije ne pominje da će se ta agencija baviti prisluškivanjem telefona. Znam da azbuka nije komplikovana, ima samo 30 slova, možda je nekima teško da pročitaju ono što piše u zakonu, pa vole da izmišljaju i to je njihovo legitimno pravo da na takav način brane zakon. Neki su vrlo brzo posle 5. oktobra ''legalizam'' zamenili ''legijalizmom'', pa su čuvali na vlasti Radeta Markovića i hteli da od Službe državne bezbednosti naprave ono što nisu uspeli. Danas Služba državne bezbednosti ne postoji, postoji BIA. Nigde u ovom zakonu ne piše da će BIA ili bilo koja služba bezbednosti prisluškivati telefonske razgovore. To je pokušaj manipulacije ne zakonom, već tumačenjem zakona. Ovde se jasno kaže da će operator biti u obavezi da prati i utvrđuje izvor komunikacije, odredište komunikacije, utvrđivanje početka trajanja i završetka komunikacije, identifikaciju terminalne opreme korisnika, utvrđivanje lokacije mobilne opreme korisnika, ali nigde se ne kaže da će neko nekoga prisluškivati i slušati. Ovde postoji termin – zabranjeno je zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacije. Sadržaj komunikacije ostaje tajna. Gospodine Krasiću, ne ''sveta tajna'', ostaje tajna u skladu sa jednom drugom svetinjom za DS, a to je Ustav Republike Srbije. Nadam se da je i za vas Ustav Republike Srbije svetinja i da je za sve učesnike u ovoj raspravi, kao i za sve poslaničke grupe Ustav Republike Srbije svetinja i da se prema toj svetinji ophode onako kako to rade političke stranke u drugim državama. Član 41. Ustava Republike Srbije kaže: ''Tajnost pisama i drugih sredstava komunikacija je nepovrediva.'' Odstupanja su dozvoljena samo na određeno vreme i na osnovu odluke suda, ako su neophodna radi vođenja krivičnog postupka ili zaštite bezbednosti Republike Srbije, na način predviđen zakonom. Zakon o krivičnom postupku Republike Srbije predviđa da se jedino uz odluku suda može ulaziti u sadržaj komunikacije. Dakle, nemojte plašiti građane da je ovo zakon koji će ukinuti određene slobode i određena prava. To je obmanjivane. To je unošenje nemira i straha među građane i to je dokaz političke nemoći, jer onaj ko nema argumente, argumente mora da izmišlja. Kako će snositi konsekvence zbog toga? Pa, na izborima. To su isti oni koji su kazali – ostaćemo bez dela teritorije Srbije, ako pristanemo na beli šengen. To su isti oni koji su kazali – ako donesete Zakon o posebnim nadležnostima Vojvodine, tamo će za godinu dana biti proglašena republika. Da li neko u Vojvodinu ide sa pasošem iz ove sale? Meni to nije poznato. To ste tvrdili prošle godine kada smo donosili Zakon o posebnim nadležnostima Vojvodine. Kada ste govorili o nekim drugim zakonima, opet ste govorili da Srbija ispunjava ne znam kakve zahteve iz sveta. Niko se u Briselu, Parizu, Londonu, Berlinu, Moskvi i Vašingtonu ne budi sa jednom jedinom željom, kakav ću nov težak zahtev danas da postavim pred građane Srbije. Tamo se ljudi bude sa željom da sarađuju sa Srbijom, a mi se budimo sa željom da svakoga dana unapredimo kvalitet života u Republici Srbiji. Ovim podižemo nivo bezbednosti. Ovim unapređujemo nivo elektronskih komunikacije i ovim zakonima ne remetimo Ustav i ne zadiremo u osnovna ljudska i građanska prava. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta i 20 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Koristi vreme poslaničke grupe.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Vidim da je moja diskusija pogodila cilj. Gospodine Milivojeviću, o evropskim zakonima kakav je bio reforma pravosuđa, svoj sud je rekla Evropa. O evropskim potezima, odnosno o onim obećanjima reći će narod. O dvesta hiljada novih radnih mesta, o 1.000 evra besplatnih akcija reći će narod kada dođe vreme. O koridorima, o poprečnim autoputevima reći će kada dođe vreme. Vrlo je interesantno da ste vi taj dežurni branilac zakona, ovakvih kakvi se daju Skupštini Republike Srbije na usvajanje. Ne sumnjam da će ovaj zakon biti usvojen. Tu nemam nikakvu dilemu. Ali, dođe vreme kada prođe vlast i kada se snosi odgovornost. U svojoj diskusiji ste rekli šta ćete raditi sa ovim zakonom. Čuli ste i šta vam Evropa kaže. I, uopšte, što je branilac građanskih prava digao glas?! Je li je on neki čudak? Je l' on ne zna šta piše u ovom zakonu ili to samo znaju pojedini poslanici? Što li on ima primedbe na ovaj zakon? A, uskoro ćemo videti i šta će reći Evropa na ovaj zakon o komunikacijama. E, suština zakona nije put u Evropu, ovo je vraćanje Srbije u pedesete godine prošlog veka!
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Bez namere da repliciram, uvaženom kolegi Dimitrijeviću, ali uz nameru da, istine radi, poručim građanima Srbije šta Evropa misli o našim naporima i našim nastojanjima ka priključenju u EU, imali ste prilike prekjuče da čujete i vidite. Znam da ste duboko nesrećni zbog toga, iako tajite da već dugo niste na evropskom putu. Ne znam na kome ste vi putu, ali sam siguran da taj put koji nudite jeste sigurno put na kome ne možete da zalutate, jer on nigde ne vodi. Put kojim ide Srbija je, očigledno, dobar put i to je kazala Evropa prekjuče. Znam da vama to ne odgovara i znam da vas to boli, i znam da svaki evropski zakon koji donesemo u ovoj zemlji, i svaka stepenica koju osvojimo na tom trnovitom putu ka Evropi nije samo uspeh Demokratske stranke ili koalicije Za evropsku Srbiju – već čitave Srbije. A, što se tiče zakona i kvaliteta zakona, mi zakone donosimo tako, jer sam se kao član ''Otpora'' zalagao ne samo za ljudska prava i slobode, već i da vlast bude promenjiva kategorija, pa kada vlast postane promenjiva kategorija i da tada upravljanje zemljom, takođe, bude promenjiva kategorija. Moram da vas podsetim, DS ne vlada ovom zemljom, DS je preuzela odgovornost na osnovu poverenja građana, da sprovode reforme u ovoj zemlji. Kada jednog dana budemo u opoziciji, mi ćemo poštovati ovaj zakon, jer mi zakone donosimo tako da nam budu dobri i kad smo na vlasti i kad smo u opoziciji. Mi se ne plašimo kvaliteta i primene zakona. I, ako me pitate čega se ja plašim, ja kao član "Otpora" i kao član DS jako dobro znam šta je to strah. Strah je ono što vidim u očima naših političkih protivnika kad neko najavi da će se u ovoj zemlji raspisati izbori, a on nije u stanju da prođe na izborima u Vrnjačkoj Banji, Aranđelovcu i nekim drugim mestima Srbije. E, to je strah, ono što vidim u očima svojih političkih protivnika kad stanemo na crtu. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 20 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 8. amandman u istovetnom tekstu podneli su: grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo i zajedno narodni poslanici Milan Lapčević i Aleksandar Pejčić. Da li se neko javlja za reč? (Da) Ima reč narodni poslanik Predrag Mijatović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, na ovaj vaš ''Orvelovski'' zakon o prisluškivanju, koji ima ovako poetični naziv koji ste mu dali – Zakon o elektronskim komunikacijama, mada mislim da bi pravednije bilo da se zove zakon o prisluškivanju i kontroli građana, dali smo 20 amandmana od kojih, normalno, nijedan nije prihvaćen, u nadi da možda malo ublažimo surovost onoga što ste napisali, onoga što ste tražili i kontrole koju ćete sprovesti elektronskim putem nad ovim građanima. Kasnije ćemo ići na čipovanje, itd. Prema tome, sve veća kontrola građana Srbije. Podneli smo amandman na član 8 – Nadležnosti Agencija, gde tražimo da se u prvom stavu, Predloga, tačka 1) briše, koja kaže da se donose podzakonska akta. Taj se amandman dosta dodiruje sa amandmanom koji je koleginica Budimirović iznosila, tako da ću vrlo kratko da iznesem obrazloženje na ovaj amandman, koji nije prihvaćen, kao ni ostali amandmani Srpske napredne stranke. Kaže se da Agencija ne može biti istovremeno ovlašćena da donosi podzakonske akte i da odlučuje o pravima i obavezama korisnika, jer odlučuje na osnovu tih istih podzakonskih akata koje sama donosi. Takvim zakonskim rešenjem se krši elementarno demokratsko i pravno načelo podele vlasti i sprečavanja sukoba interesa zajemčeno opšteprihvaćenim pravilima Međunarodnog prava i članovima, ''svete knjige'', kako kaže, 4. i 6. Ustava Republike Srbije. Pri razmatranju ovog pitanja mora se imati u vidu činjenica da ova privredna grana ima veliki udeo u ukupnim privrednim aktivnostima i da se godišnji obrt meri u milijardama evra. Hteo bih da kažem još samo nešto. Gospodin Milivojević kaže da je zakon vrlo egzaktan. On jeste egzaktan, ali u svim svojim ''Orvelovskim'' postulatima. Trebalo bi pročitati ponovo 1984, jer sa ovim zakonom idemo tamo. Hvala lepo. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uvažena gospođo ministar, na član 8. podneo sam amandman koji kaže da se u stavu prvom tačka 1) briše, a u tom prvom stavu kaže se, da Agencija, u skladu sa zakonom, između ostalog, donosi podzakonske akte. U obrazloženju sam naveo da su agencije nezavisna regulatorna tela, kako je i definisano članom 7, i da su na njih prenesena javna ovlašćenja da sprovode zakone koje donosi ova Narodna skupština. Koliko ja znam, u dosadašnjoj praksi je Narodna skupština donosila zakone, a ministarstva su donosila podzakonske akte, kao bliža uputstva za sprovođenje određenih normi zakona. Zaista mi nije jasno šta je ideja pisca, autora ovog teksta, zašto želi da prenese i tu nadležnost na Agenciju, da Agencija samostalno donosi podzakonska akta i da ta ista podzakonska akta i sprovodi? Meni to jako liči na jedan sukob interesa. Ako ste vi, kao država, upravljanje jednim resursom koje predstavlja nacionalno dobro i nacionalno bogatstvo, izvor punjenja budžeta Republike Srbije, preneli, u onom tehničkom smislu, na upravljanje i regulativu nezavisnom regulatornom telu, a pri tom mu preneli i mogućnost da samostalno piše podzakonska akta i da ta ista podzakonska akta sprovodi i još, povrh toga, napisali u članu 7. da je Agencija i funkcionalno i finansijski nezavisna od državnih organa, u onom najgorem obliku, tako što ste Agenciji dali mogućnost da na osnovu zakona prikuplja novčana sredstva u neograničenom obimu i da ta ista sredstva, koja predstavljaju nacionalno bogatstvo, u neograničenom obimu i troši. To je, zaista, nešto što je verovatno najveći izum i vaše stranke i ove vladajuće koalicije da nacionalni resurs predajete takozvanim nezavisnim regulatornim telima, koji na osnovu toga ubiraju ogromne prihode kontrolišući to javno dobro i te javne prihode ne vraćaju u budžet Republike Srbije, već ih troše onako kako oni nađu za shodno. Voleo bih da mi odgovorite na pitanje, ako znate, a pretpostavljam da znate, kolike su plate članova Upravnog odbora RATEL-a, koji, doduše, više nijedan nije legitiman pošto je svima istekao mandat,2008. godine dvojici, 2009. godine, još dvoje ljudi je izgubilo legitimitet, a pre desetak dana dobili smo u materijalu da je predsednik Upravnog odbora RATEL-a, gospodin Radunović, podneo ostavku, dakle, nemamo nijednog legitimnog člana, ali, baš bi me živo interesovalo koliko je RATEL prihodovao sredstava po osnovu ovlašćenja koje mu je dala država i kolike su plate članova upravnog odbora, zaposlenih u RATEL-u i da li to neko kontroliše? Da li ta sredstva kontroliše Ministarstvo za telekomunikacije? Da li se na ovu agenciju, kao i na druge, odnose i da li podležu pod zakonsku regulativu uredbe koje je donosila Vlada o ograničavanju plata, pošto imam, slučajno, saznanje da su plate zaposlenih i preko 200.000 dinara, i to onih koji nisu u Upravnom odboru već su samo neki obični izvršioci. Kažite mi koja je to logika da vi prenesete upravljanje jednim ovako važnim resursom nezavisnoj agenciji, da joj dozvolite da sami pišu podzakonska akta, a samim tim, dakle, i sebi mogu da ''nabacuju posao'', a s obzirom na to da sve ide na njihov račun i da samostalno troše? Ako je već potrebno da jednu ovakvu oblast uredimo na način koji će biti nezavisan od državnih organa, pa, iako ste to napisali u članu 7, sve iza toga, način na koji se biraju članovi Upravnog odbora, način na koji se bira direktor, ko ga predlaže, sve je antipod ovoga što ste napisali, sve je, samo nije nezavisno regulatorno telo i nezavisno od državnih organa. Nezavisne agencije kao regulatorna tela treba da budu birane od stručnih ljudi, koji će sprovoditi stručnu regulativu, imati za to određeni fond, koji neće biti ucenjivani ili uskraćivani od strane izvršnih organa, ali ne mogu da imaju neograničene resurse i neograničenu moć da skupljaju te resurse i troše kako je njima volja. Oblast elektronskih komunikacija i davanje frekvencija jeste nacionalno dobro i od toga mora da se puni budžet Republike Srbije, a ne budžet nezavisnog regulatornog tela, koje ide samo njima znanim tokovima i na samo njima znane načine. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 30 sekundi. Reč ima ministarka Jasna Matić.
Mislim da je ovde došlo do nekog nerazumevanja ili nesporazuma. Budući da se mi potpuno slažemo da frekvencije jesu nacionalno blago i ograničen nacionalni resurs svake države, tako i naše, i da njihovo davanje na korišćenje treba da rezultira sredstvima koja pune budžet Republike Srbije. Tu se slažemo u potpunosti. To tako i jeste propisano ovim zakonom. Ono što je Agenciji dato kao sopstveni prihod odnosi se samo na tehničke preglede i na njihove usluge koje treba da pokrivaju troškove njihovog rada. Što se tiče vašeg pitanja – ko kontroliše njihov rad i visinu njihovih prihoda i, uopšte, njihovo finansijsko poslovanje, taj odgovor je Skupština Republike Srbije preko svog nadležnog Odbora za saobraćaj i veze. Potpuno podržavam vaš stav da ta kontrola treba da bude češća, temeljnija i detaljnija i da ti podaci treba da budu dostupni javnosti.
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč.
U osnovi ovog amandmana jeste - da li treba dati ovlašćenja da Agencija donosi podzakonske akte? Moram podnosioce ovog amandmana samo da upozorim da ovo nije prvi propis gde se to jasno navodi. Kada je krenula svojevrsna manija donošenja propisa kojima se vrlo važne oblasti, nekada u nadležnosti države, prepuštaju agencijama u jednom, drugom ili trećem statusu, da ne širim ovu temu, pojavile su se agencije kao nezavisna regulatorna tela koja imaju, praktično, kompletnu nadležnost, da podzakonskim aktom sve regulišu, da primenjuju svoj podzakonski akt, da vrše inspekcijski nadzor, kontrolu, itd. To su postala mala paradržavna božanstva, bukvalno rečeno. To nije standard Evropske unije, to moram da vam kažem. To je greška onoga ko je prevodio. Ali, taj ko je to prevodio, on je to tendenciozno uradio da bi se oslabile državne funkcije, da bi se ponizila država i država izbacila iz autentičnih oblasti gde država treba da bude neko ko se pita. Neću da otvaram ovu temu, ovo jeste nebuloza, to moram da vam kažem, jer ako se ovo ovako donosi, onda nam ovo ministarstvo uopšte i ne treba. Šta će nam ministarstvo kada će sve da preuzmu te agencije? Mislim da je tema danas ove rasprave vrlo važna i uklapa se. Gospođa Nado, preporučio bih vam najnoviju knjigu Vojislava Šešelja "Prisluškivani telefonski razgovori", transkripti, objavljeni od 1991. pa sve do 1997. godine. Evo nas kod 1997. godine. Ovde imamo razgovor Mire Marković i Željka Mitrovića. Ovo je sve haška dokumentacija. Ovo je država dala. Ovo nije izmislio Vojislav Šešelj. Evo, ovde Željko Mitrović kaže – ćao Miro, ona kaže – ćao. Namesti vic Vuku i Voji. Ima ovde i Vulin, ima sve, sve, sve, napisano, ko je kome šta radio. Evo ga, pojavilo se. Nisam siguran da su u to vreme imali dozvolu za snimanje ili da je neko bio pod merama. Po ovome ispada da su pod merama bili Mira i Željko Mitrović. Pa, kako su oni mogli da budu pod merama, kada su oni bili vlast? Prisluškivali ovi stranci i dali dokaze. Je l' vi znate, gospođa Nado, da je Vojislav Šešelj prisluškivan od ovog režima, ovog, sa kojim ste vi u koaliciji, 1998, 1999. i 2000. godine, kada je bio potpredsednik Republičke vlade? I to ima u ovim knjigama, videli ste, u one četiri knjige. Pa, znate, koga zmija peči i guštera se plaši! Preporučujem, gospođo Čomić, vrlo interesantnu knjigu, preko 1.000 strana "Prisluškivani telefonski razgovori", posvećeno Vojislavu Šešelju, ali, i Slobodanu Miloševiću. I njega prisluškivali. I, onda se stvarno postavlja pitanje – za koga, bre, radi ta služba?! Ona je otelotvorenje – čega? Neuništive sile! Zar ne vidite sa svojim informacijama da i vi upadate u njihovu mrežu, da možda i nesvesno radite samo ono što njima odgovara? Kada kažem njima, ne znam da li njima koji tamo rade ili njihovim pravim gazdama ili nekim sporednim gazdama. Nikoga nemam nameru da plašim, pogotovo u vreme posta, ali ovo su činjenice. Ako koza laže, rogovi ne lažu. I to prihvatite, baš, tako kako sam i rekao. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, naime, radi se upravo o tome da mi od 2000. godine, svesni razarajućih posledica koje je jedan režim ostavio u ovom društvu, gradimo jedan sistem koji se zasniva na pravilima koji, s jedne strane, treba da omoguće da svaki građanin ima ono što je njegovo elementarno pravo, to je da bude bezbedan, da bude zaštićen od svakog oblika kriminala i, s druge strane, da svaki građanin zna da postoje ozbiljne institucije koje se grade i čiji je zadatak da kontrolišu rad onih koji rade na bezbednosti građana i za njihov račun. Neću da dovodim u pitanje da li je u nekim periodima, da li možda i sada ima neovlašćenog prisluškivanja ili neovlašćenog praćenja. Te informacije nemam i ne želim to da komentarišem. Ali, ono što je svakako loše jeste da umesto da zajednički gradimo institucije koje neće imati prostora da zloupotrebljavaju svoja ovlašćenja, mi ovde stvaramo atmosferu u kojoj pokušavamo da stvaramo atmosferu neprijateljstva prema institucijama bez kojih nijedna država u svetu ne može. Dakle, postoji ogromna razlika između pristupa u kome mi možemo da razgovaramo o tome da li treba menjati zakone kojima će se omogućiti ozbiljnija kontrola rada svih onih organa i institucija koje su nadležne za bezbednost celog društva i bezbednost svakog građanina pojedinačno ili ćemo mi ovde otvoriti raspravu o tome da li su nam te institucije neprijateljske, da li su one neprijatelj građanima, što mislim da je loše, jer ćemo na taj način, zapravo, sa jedne strane onemogućiti njima da rade svoj posao, a sa druge strane, građani će imati posledicu da zaista neće moći da kažu da žive u zemlji u kojoj institucije štite njihov fizički i svaki drugi integritet. U tom smislu, opet pozivam na to da se držimo onoga što ovaj zakon jeste, a ne što nije, dakle, ovaj zakon nije zakon o bezbednosnim službama, niti je zakon o prisluškivanju. Naprotiv, ovaj zakon i u članu 126. i u članu 129. izričito zabranjuje po ovom osnovu prisluškivanje. Ako hoćemo da razgovaramo o ovom zakonu onda bi trebalo da vidimo o čemu se, zapravo, ovde radi. Jedan amandman kojim se traži brisanje nadležnosti Agencije kojom ona može da uređuje posebna pitanja na osnovu zakona podzakonskim aktima, može da bude pitanje za debatu. To smatramo legitimnim pitanjem. Da li kada smo počeli 2000. godine da stvaramo demokratsko društvo, koje podrazumeva da moraju da postoje nezavisna državna regulatorna tela, od kojih je, da podsetim samo, i Zaštitnik građana jedna od tih institucija, dakle, mi smo tada rekli – mora da postoje nezavisna državna regulatorna tela kako bi izvršna vlast bila isključena iz mogućnosti da apsolutno upravlja svim u jednom demokratskom društvu? Tvrdnje da ne postoje nezavisna tela u drugim državama, prosto, nisu tačne. Kako se ona zovu? Da li su nadležnosti u potpunosti iste kao što su nadležnosti nezavisnih tela koja mi ovde formiramo? To je pitanje, takođe, za debatu, ali da ona ne postoje, to, prosto, nije istina. Dakle, u svakoj demokratskoj zemlji koja gradi institucije demokratske, s jedne strane, i instrumente kontrole i nezavisnosti društva od izvršne vlasti u pojedinim oblastima, postoje nezavisna regulatorna tela ili nezavisni državni organi. To je poverenik za informacije, to je i zaštitnik ravnopravnosti, itd. Da li mi sumnjamo da su ove agencije koje stvaramo previše otuđene od bilo koje kontrole? To jeste tema za raspravu. Da li je činjenica da Upravni odbor Agencije bira ova Narodna skupština dovoljna garancija ili je, pak, to pretpostavka za politizaciju? To, takođe, može da bude predmet rasprave, ali vas opet podsećam, mi smo birali i Poverenika za informacije, mi smo birali i Zaštitnika građana. Mi biramo sudije. Mi biramo mnoge institucije u ovoj zemlji, jer je ustrojstvo demokratskog parlamentarnog društva takvo da se smatra da je parlament najviši organ koji ima najveći legitimitet da bira ono što treba da bude nezavisno od izvršne vlasti. Dakle, možemo da dovedemo u pitanje postavku celog sistema i da kažemo da to nije dobar način. Da vidimo ko bi onda bio, ko bi onda imao veći legitimitet da bira Upravni odbor ove agencije od Narodne skupštine. Postavlja se, takođe, pitanje – ako mi biramo, imamo nadležnosti i pravo da nadziremo njihov rad i da postavimo pitanje njihove odgovornosti za njihov rad. Zakonitost nad radom je data u nadležnost nadležnog ministarstva, ali Narodna skupština, koja bira članove Upravnog odbora, može u svakom trenutku da postavi pitanje da li taj nezavisan državni organ radi svoj posao u skladu sa zakonom koji smo doneli, da li ima zloupotreba i tako dalje, da postavimo pitanje odgovornosti i da tražimo smenu, odnosno ne da tražimo nego da smenimo. Prema tome, to je sve u nadležnosti Narodne skupštine. Ako mislite da činjenica da u Narodnoj skupštini neka većina, za koju niste srećni što je takva, nego biste voleli da je neka drugačija pa bi ona imala veći legitimitet, donosi takve odluke, nažalost, u demokratskom parlamentarnom sistemu ona većina koja je dobila podršku građana jeste ovlašćena, da tako kažem, da donosi tu vrstu odluka. Možemo da se slažemo ili ne slažemo, ali to jeste osnovno pravilo sistema koji mi gradimo. Hvala vam. [[Aplauz]]
Od vremena predsednice poslaničke grupe iskorišćeno je sedam minuta i 10 sekundi. Narodni poslanik Milan Lapčević ima reč, pa narodna poslanica Marina Raguš.
Gospođo Kolundžija, bio bih sklon da vam potpuno verujem da me stvarnost nije demantovala u prethodnom periodu. Dakle, ako kažete da želite da gradite sistem u kome će postojati nezavisna tela na koja neće izvršna vlast imati pretežni uticaj, to bi moglo da pije vodu, da ste, recimo, u ovom zakonu napisali da se postupak izbora članova Upravnog odbora Agencije kao nezavisnog regulatornog tela, Agencije za elektronsku komunikaciju, kao i neke bilo koje druge nezavisne institucije, sprovodi na jedan drugačiji način. Napisali ste da Upravni odbor agencije, na osnovu konkursa, bira Narodna skupština, na predlog Vlade. Konkurs raspisuje Ministarstvo, prijave se podnose Ministarstvu, a Vlada predlaže kandidate koje bira Narodna skupština. Pa, šta je to nego politizacija? Da taj konkurs sprovodi i predlaže Skupštini neka nezavisna komisija sastavljena od ljudi koji su predloženi iz strukovnih udruženja mogli bismo da razumemo da je tu manjak politizacije, ali ovo je, bukvalno, politizacija, jer koga će predložiti skupštinska većina, odnosno Vlada, sem one ljude koji su bliski vladajućoj koaliciji. Nisam sklon da verujem da će to biti drugačije. Šta je o reformama koje vi sprovodite rekla Evropa? Rekla je jako dobro i za reforme koje ste sprovodili u sudstvu. Jako je dobro ocenila Zakon o medijima, kojim ste stavili potpuno pod kontrolu medije. Poslala vam je poruku i o Zakonu o kulturi. Dolazi još jedan zakon kojim će se verovatno evropske institucije pozabaviti i dati svoje mišljenje o tome. Ako želite, zaista, dobronamerno da napravite sistem koji neće biti otuđen od građana i koji neće biti neprijatelj građana, onda mora da se stvori poverenje u te institucije. Ali, poverenje se gradi tako što se na jedan nepristrasan način dolazi do rukovodstva tih nezavisnih tela, a ne na način kojim se želi potpuno staviti pod kontrolu određene službe na jedan perfidan način. Na taj način ste doneli Zakon o medijima. Medije ste stavili u podređen položaj, a šta ćete veću kontrolu u demokratskom društvu od nezavisnih medija? Ako ste to uspeli da progurate na, mala vrata, i da medije stavite u podređen položaj kako ne biste bili kontrolisani, kako možemo da vam verujemo i za druge zakone. Vršite reformu pravosuđa tako što sprovodite onako kako ste zamislili, a evropske institucije su vam rekle šta o tome misle. Prema tome, jasno je da i ovim zakonom želite da Republičku agenciju za telekomunikacije stavite potpuno pod kontrolu, a prenošenjem nadležnosti da sama Agencija donosi podzakonske akte, zaista, se vrši jedan opasan presedan, gde će ta agencija, pored resursa kojima upravlja, moći da radi šta god hoće, a s obzirom na to da će u toj agenciji, u rukovodećim telima biti oni koje vi predložite onda nam ne daje nadu da će se ta agencija baviti na stručan i nepristrastan način poslovima koji su joj podareni.
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 55 sekundi. Reč ima Nada Kolundžija. Izvolite.
Birali smo Zaštitnika građana, a vi se zaklinjete danas u njega i to potvrđuje da smo nepristrasno i politički neutralno birali čoveka. Birali smo Poverenika za informacije. Vi se danas zaklinjete u njega, što znači da smo mi nepristrasno i politički neutralno predlagali ljude koji će zaista raditi. To istovremeno znači da nismo vršili nikakav pritisak na njih. Naprotiv, da smo maksimalno podržali nezavisne institucije i dalje ih podržavamo, jer razumemo njihovu ulogu i razumemo važnost onoga što oni rade. Zato verujem da će Narodna skupština, takođe, nepristrasno i politički neutralno birati članove Upravnog odbora Agencije i ukoliko oni ne budu radili dobro posao moći ćemo da postavimo pitanje njihove odgovornosti. Sada se opet vraćamo na jedno pitanje koje pokazuje kako je ovde, zapravo, neophodno samo kritikovati, zaboravljajući o čemu smo pričali u nekim drugim prilikama. Naime, bezbroj puta nam je opozicija prigovarala na postupak izbora koji nije konkurs. Dakle, podsetiću vas, samo, bezbroj puta kad god smo imali neke izborne procese u ovoj skupštini osnovni prigovor je bio – zašto se to ne bira konkursom, zašto to predlaže nekakav odbor, pa neka većina, pa neki ovi, pa neki oni? Sada imamo konkurs. Sada to, opet, nije dovoljno. Naravno, ono što je za nas najbitnije jeste da postoje jasni kriterijumi. Možemo da vidimo da li su ti kriterijumi dovoljno jasni i dovoljno strogi ili ne. Ne postoji mogućnost da neko ko ne ispunjava te kriterijume bude izabran. Ono što jeste tema i o čemu bismo voleli da razgovaramo jeste – da li su ovi kriterijumi jasni i da li su ovi kriterijumi dovoljno strogi da mi na konkursu imamo mogućnost da biramo najbolje? Hvala.
Od vremena ovlašćena predstavnice iskorišćeno je dva minuta i 10 sekundi. Narodni poslanik Milan Lapčević. Sada bi trebalo da dobije reč narodna poslanica Marina Raguš, ali, izvolite, vi, pa će, onda, Marina.
Kratko ću. Način izbora je problematičan i oko njega se sporimo. Dakle, nije sporno da Narodna skupština i nekakva većina moraju da izaberu i te ljude koji će biti u nezavisnim regulatornim telima. Ali, kada hoćete to da radite na krajnje korektan način, onda to možete da uradite da konkurs koji se sprovodi, da ga, sprovodi nekakva nezavisna komisija koja nije direktno postavljena od izvršne vlasti. Ovaj konkurs za Upravni odbor Republičke agencije za elektronske komunikacije, kao i za mnoge druge, sprovodi Vlada. Vlada sprovodi i Vlada predlaže Narodnoj skupštini. Dakle, vladajuća većina, direktan uticaj izvršne vlasti. Ako ste želeli da postavite ljude koji neće biti kontrolisani od politike, od izvršne vlasti, mogli ste da kažete da će taj konkurs tehnički sprovesti i predložiti Narodnoj skupštini bilo odbor nadležan za poslove telekomunikacija, bilo nezavisna komisija u koju će ući članovi koje će predložiti nezavisna strukovna udruženja sa Ekonomskog fakulteta, sa Fakulteta za elektroniku, neka druga udruženja, Udruženje inženjera i tehničara. Dakle, postoje načini kako može da se dođe do predloga ljudi na koje neće izvršna vlast imati direktan uticaj. Jedino se tako može doći do najboljih rešenja. Ovako, ako direktno izvršna vlast predlaže te članove, zaista, konkurs nije dovoljna garancija da će to biti nepristrasno i na pravi način urađeno.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 50 sekundi. Trebalo je da reč dobije narodna poslanica Marina Raguš još pre narodnogposlanika Milana Lapčevića, ali se dijalog odvijao o jednoj temi, te ću ponovo dati reč Nadi Kolundžiji i onda narodna poslanica Marina Raguš dobija reč, bez obzira na vaše međusobne zahteve.
Poštovana predsedavajuća, hajde samo da se držimo onoga što u zakonu piše i kako zakon šta reguliše, da ne tumačimo uopšte. Dakle, u jednom drugom članu kaže da Vlada u roku od 30 dana od dana isteka roka iz stava 4, ovog člana, utvrđuje predlog kandidata za predsednika, zamenika predsednika i članove Upravnog odbora koji ispunjavaju kriterijume za izbor. Ovde je uloga Vlada da utvrđuje na osnovu kriterijuma da li je neko ispunio kriterijume ili ne i prosledi to Narodnoj skupštini. Vlada ne utvrđuje predlog u smislu kandidovanja članova, ona samo ima jasnu proceduru, jasne kriterijume i ona kaže – ovi kandidati ispunjavaju uslove, a Narodna skupština hoće ili neće da ih bira. Samo, istine radi, volela bih da se držimo onoga što zakon piše. Hvala.
Od vremena ovlašćene predstavnice iskorišćeno je 55 sekundi. Narodna poslanica Marina Raguš ima reč.
Ono što je sporno jeste klima koju pravi ovaj predlog zakona. Ukoliko zaista mislite da mi nismo za jake institucije ovog sistema, varate se, naravno da jesmo, na kraju, redovno i pričamo o tome. Ukoliko mislite da ova država ne treba da ima svoj suverenitet i da ga sprovodi na celokupnoj teritoriji, tako bismo možda mogli i da počnemo ovu priču sa sledećim pitanjem – hoće li se ovaj predlog zakona, pošto bude usvojen, primenjivati na teritoriji KiM? Neće. Dakle, toliko o tome, za početak. Druga stvar, dozvolite, možda grešim, ali mi nekako u kontinuitetu već izvesno vreme vidimo izuzetno jak upliv izvršne vlasti u ono što su osnovna ljudska prava i nameru da se mnoge stvari kontrolišu. Da li je možda izjava predsednika vaše stranke i predsednika države izazvala ovakvu našu dilemu, u smislu da neki od njega traže uvođenje prosvećenog apsolutizma? Ne znam, ali situacija u državi je sasvim drugačija. Šta je dokaz za ovo? Beogradski centar za ljudska prava je 2008.godine reagovao na nešto što je sad ozakonjeno ovim predlogom zakona. Iskreno se nadam da se to nikada neće sprovesti. Već 2008. godine Beogradski centar za ljudska prava osudio je donošenje akta Republičke agencije za telekomunikacije, poznatije kao RATEL, od 11. jula 2008. godine, kojim je ovo regulatorno telo propisalo obavezujuće tehničke uslove za pružaoce internet usluga, radi ostvarivanja elektronskog nadzora nad komunikacijama stanovnika Srbije, preko globalne informatičke mreže. Između ostalog, RATEL je tada obavezao internet provajdere da državnim organima nadležnim za elektronski nadzor, pre svega BIA, pazite, omoguće pristup i periodično dostavljaju baze podataka o svojim korisnicima, koje, pored svih njihovih ličnih podataka, treba da sadrže i njihove identifikacione internet adrese. Drugo, da omoguće pristup bazama podataka o korisnicima elektronske pošte. Treće, da omoguće potpuno autonomni pasivni monitoring internet aktivnosti svakog pretplatnika, kao i preusmeravanje njegovih ili njenih komunikacija. Četvrto, da omoguće presretanje elektronske pošte: audio, video, instant mesidži i pir tu pir komunikacija. RATEL je tada, takođe, 2008. godine, obavezao internet provajdere da sve navedene tehničke usluge, uključujući i link prema BIA i, posebno, potrebnu opremu, obezbede o sopstvenom trošku. Nekoliko godina kasnije mi imamo Predlog zakona o elektronskim komunikacijama. Preciznosti i javnosti radi, u jednom od članova (član 130) govori o zaštiti zadržanih podataka, a o terminu ''zadržan podatak'' možemo da diskutujemo – šta znači zadržan podatak? Da li je to ono što šef direktora BIA kaže, da je to samo informacija o tome da vi i ja ostvarujemo neku komunikaciju ili je to i sadržina te komunikacije? Ono što je bila moja nedoumica, pa sam pozvala gospodina Šabića, jeste šta Evropa kaže na to? Gospodin Šabić ovako kaže – to jeste veliki i širok spektar tumačenja, može da se dešava i Evropa ima delimično takvu praksu, ali Evropa kaže da to i jeste sadržina informacija. Međutim, da se osvrnem na ovaj član koji potvrđuje ono protiv čega, ne samo da je bila SRS, nego je bio i Beogradski centar za ljudska prava. Složićete se svi da on baš nema nikakve veze sa SRS. Oni ipak pripadaju drugoj Srbiji, a ne ovoj koju obeležavamo mi. U tom članu – o zaštiti zadržanih podataka, između ostalog: ''Operater je dužan da, u pogledu zaštite zadržanih podataka, naročito, obezbedi: 1) da su zadržani podaci istog kvaliteta i podvrgnuti istim merama bezbednosti i zaštite kao i podaci u elektronskoj komunikacionoj mreži operatora; 2) da su zadržani podaci zaštićeni na podesan način od slučajnog ili nedopuštenog uništenja, slučajnog gubitka ili izmene, neovlašćenog ili nezakonitog čuvanja, obrade, pristupa ili otkrivanja…; 3) da se pristup zadržanim podacima na podesan način ograniči samo na ovlašćena lica organa koji ostvaruju pristup zadržanim podacima…; 4) da se zadržani podaci unište po isteku roka iz člana...'' dobro. I, kaže: ''Operator je dužan da, radi ostvarivanja obaveza iz stava 1. ovog člana, o svom trošku obezbedi neophodne tehničke i organizacione uslove, kao i da dokaze o tome dostavi Agenciji, u skladu sa odredbama ovog zakona.'' Ono što još izaziva sumnju, možda mi grešimo, ali, evo, demantovaćete nas, jeste da nadzor nad izvršenjem obaveza operatora iz stava 1. ovog člana vrši organ nadležan za zaštitu podataka ličnosti, odnosno organ nadležan za zaštitu tajnih podataka kada se radi o podacima koji su sačuvani i dostavljeni u skladu sa članom 128. stav 5. ovog zakona. Voleli bismo da čujemo od predlagača koji je to organ koji je zakon predvideo prvi ili ovaj odnosni organ. Dakle, podsetila sam vas na uputstva RATEL, to je naše iskustvo, ono kaže da je nekom čudovišnom umu u današnjoj demokratskoj Srbiji palo na pamet da uspostavi direktan link sa Bezbednosnom agencijom, tako što će pre nego što vama dođe mejl doći BIA. Ako izvedete do kraja da to jeste zaštita prava na privatnost, svaka čast, javno ću reći – ja grešim! Zbog takve klime, za nas ovaj predlog zakona zaista odslikava pretenziju izvršne vlasti, ne sasvim sigurno opozicije, da izvede i uvede direktnu kontrolu nad svim komunikacijama. To je osnovana sumnja. To je prepoznao Beogradski centar za ljudska prava i verujte da su neki od nas tada bili u dobrim razgovorima sa ljudima koji se razumeju u ono što bi trebalo da bude dalja namera i dalji sled događaja. Da nam je neko tada pričao da će nastati ovakav predlog zakona, verujte, ne bismo poverovali. Na kraju ili na početku, mi imamo haško iskustvo. Najčešće se ljutite kada pominjemo haško iskustvo, ali ono nas uči, s obzirom na to da smo mi tada imali posla, i sticajem okolnosti smo upoznali ženu koja odgovara za IT bezbednost celog Haškog tribunala, zato što je neko zloupotrebio službeni kompjuter u ovoj skupštini – poslao mejl Haškom tribunalu, postoji taj trag, i doveo u pitanje odbranu, ajde, to je sad na drugu stranu, ali mi znamo šta znači presretanje komunikacije. To znači da je neko uhvatio vašu komunikaciju i ima direktan uvod i uvid u ono što ste vi pričali, ali isto tako znamo da ako to ne sprovedete zakonski vi to ne možete da koristite kao dokaz, i ako je privilegovana komunikacija u pitanju, dakle, da, slušaju, jer je to u interesu svih obaveštajnih službi, ali ne mogu da iskoriste protiv vas na sudu Ono što je naša dilema je osnovana sumnja ovim zakonom, koji možda nudi tehničke pretpostavke za uvod u kontrolisano društvo, jeste da se danas, sutra presretnute komunikacije i te kako koriste kao dokazi na sudu. A, onda dolazimo do sledećeg osnovnog pitanja, možda ću sad da krenem u najširi mogući zaključak, ali, gospođo Kolundžija, vi ste toliko daleko od EU, da se kod nas stvara utisak da vi nemate ni nameru da uvedete Srbiju u EU. Dokaz toga, Izmene i dopune Zakona o javnom informisanju. Skandalozno, sada bih prozvala kolegu Ostojića, ali znam da zbog partijske discipline neće stati na moju stranu, jer ruši slobode izražavanje i daje ogroman prostor izvršnoj vlasti, tajkunima. Drugo, opšti izbor sudija, treće, ovaj zakon. O ovome će se Evropa izjašnjavati, budite sigurni. I nemojte da vas iznenadi ukoliko SRS bude zatražila da se oni koji su nadležni u međunarodnoj zajednici izjasne i daju pravovremeno tumačenje da li ovo zadire u osnovna prava građana Srbije. Kada imate te tri tačke oslonca, koje su vrlo značajne za slobode i nezavisnosti institucija, ne da smo daleko od Evropa, nego to što jeste vaša koalicija, zaista, nema ni želju, ni volju, očigledno, da Srbiju zaista uvede u EU. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je devet minuta. (Narodni poslanik Zoran Ostojić, sa mesta: Replika.) Narodni poslanik Zoran Ostojić dobacuje – replika, nemate pravo na repliku. Zaista vas molim da vodimo računa o poštovanju ove institucije i da se ne rugamo odredbama Poslovnika koje podrazumevaju pravo na repliku i pravo na dobijanje reči za povredu Poslovnika. Samo mi, niko sem nas ne može da pokaže koliko ozbiljno shvatamo te dve institucije koje podrazumevaju pravo na slobodnu reč, bez ruganja tim institutima o Poslovniku Narodne skupštine. Narodni poslanik Milan Lapčević je tražio reč, pa narodna poslanica Nada Kolundžija. Izvinite, narodni poslaniče, za prekid vašeg govora. Narodni poslanik Zoran Ostojić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Reklamiram povredu člana 27. stav 1. tačka 1. Gospođo Čomić, neću koristiti povredu Poslovnika da replicira. Nije nikakvo ruganje. Rekla je gospođa Raguš nešto što, kao, nije prozivanje, a u stvari je bilo prozivanje. Onaj ko je slušao izlaganje gospođe Raguš mogao je zaključiti, ako nije pratio izlaganje tokom prepodneva, ako ne čita novine i ako mu nije poznat stav LDP, da LDP podržava ovakav zakon i ovakvo rešenje iz zakona. Samo sam hteo ...
Narodni poslaniče, kažite mi u čemu je povreda člana 27. koju sam načinila?
Zato što mi niste dali pravo na repliku, a pravo na repliku sam imao ...
Narodni poslaniče, pravo na repliku ne može biti povreda Poslovnika. Još jednom vas molim da se ne rugamo ozbiljnim institutima koji brane pravo na slobodnu reč. (Narodni poslanik Zoran Ostojić, sa mesta: Uskraćivanje prava na repliku je povreda Poslovnika.) Narodni poslanik Zoran Ostojić dobacuje da je uskraćivanje prava na repliku povreda Poslovnika. Sada vas upozoravam da kršite član 104. i molim vas da to ne činite da ne bismo oboje bili dovedeni u situaciju na izricanje nepopularnih mera. Upućujem vas na čitanje člana 101. kojim se definiše pravo dobijanja replike. Narodni poslanik Milan Lapčević. Uz moje izvinjenje, izvolite.
Narodni poslanik Zoran Ostojić je u pravu, ali to nama ništa ne znači. Gospođo Kolundžija, kada citirate član 14, odnosno jedan njegov stav, onda ga bar tumačite na pravilan način. Kaže: ''Vlada u roku od 30 dana od isteka roka iz stava 4. ovog člana, utvrđuje predlog kandidata za predsednika, zamenika predsednika i članove upravnog odbora koji ispunjavaju kriterijume za izbor'', ne prosleđuje spisak svih kandidata koji ispunjavaju uslove za izbor, nego utvrđuje predlog kandidata za predsednika. To značipredlog za Skupštinu koje će ljude birati. Baš bih voleo da vidim spisak svih kandidata koji su učestvovali u konkursu, a ispunjavaju uslove konkursa. Živi bili, pa videli, doći će i to na dnevni red! Ako se kaže da utvrđuje predlog kandidata, onda utvrđuje predlog kandidata, onda utvrđuje predlog kandidata – ne prosleđuje spisak svih kandidata koji su ispunili uslove.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćen j je jedan minut. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Kada nam stigne prvi put spisak sa predlogom kandidata koji ispunjavaju kriterijume, onda se nadam da ćete se, bar, izviniti i reći da niste bili u pravu. Ja ovako tumačim ovu odredbu zakona i očekujem da je to ono što je bila namera predlagača ovog zakona. Ono što sam želela da kažem jeste, očigledno, da ovde, kao, da neko prikriveno želi da Srbija ide brže u EU, pa onda kaže – ej, ne radite to dovoljno dobro i ne radite to dovoljno brzo, što mene raduje, zato što to samo znači da se politička podrška za evropske integracije Srbije proširuje i to je dobro. Ali konstatacija da mi to ne radimo dovoljno dobro i da EU ima nekakve silne primedbe na ono što radimo demantuje sama EU činjenicom da je upravo sada u toku, odnosno da je otpočeo proces ratifikacije SSP, što samo pokazuje da sve ono što Srbija radi u procesu evropskih integracija doživljava potvrdu onih koji treba da ocenjuju da li to radimo dovoljno dobro i dovoljno brzo, te tako, samo mogu da kažem – ako ste spremni da nam pomognete u ubrzanju procesa evropskih integracija, dobrodošli. Takođe, mogu da konstatujem da, s obzirom na silne napore da Srbije bude ometena u evropskim integracijama, izražavam zadovoljstvo što taj posao ipak radimo uspešno i verujem da će taj proces u narednom periodu, pored svih problema, biti i ubrzan. Svaki put kada neko izrazi sumnju u mogućnost da neko zloupotrebi svoje pravo na štetu građana, sklona sam da vrlo pažljivo razgovaramo o tome kako da to sprečimo. Tako bi bilo i ovog puta kada ne bismo govorili ovde o nečemu o čemu, hiljaditi put ponavljam, ovaj zakon ne govori. Ovaj zakon ne govori o prisluškivanju, niti na bilo koji način daje mogućnost da se to radi mimo odredbi zakona koji su to definisali vrlo precizno, što znači samo uz saglasnost suda. Ni na koji način ne može primena ovog zakona da suspenduje odredbe zakona kojima se to definiše nedvosmisleno i jasno. I, opet vas molim, u interesu građana Srbije jeste da razgovaramo o tome da li oni mogu biti žrtve zloupotrebe ili ne, ali nećemo nigde otići ako dobar zaključak izvlačimo, slučajno ili namerno, iz pogrešnih činjenica. Volela bih da pođemo od onoga što jesu činjenice ovog zakona i da onda izvlačimo zaključke kako bismo videli kako da otklonimo svaku moguću opasnost da građani budu žrtve bilo koga. Ali, ako počnemo od pogrešnih pretpostavki, ma kako zaključak bio dobar, nećemo imati rezultat koji je neophodan. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 35 sekundi. Da li se još neko javlja za reč? (Da) Narodna poslanica Donka Banović, pa narodna poslanica Marina Raguš. Samo se još jednom prijavite u elektronski sistem.
Izvinite, nešto nije u redu sa mojom jedinicom. Kad god ubacim karticu ona vam daje signal. Javiću se za član 13.
Izvinite, kada vidim ime na panelu, onda moram da prozovem. Narodna poslanica Marina Raguš ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. Toliko o elektronskim sistemima, uvek daju pogrešnu informaciju. Gospođo Kolundžija, navela sam vrlo precizan naziv ovog zakona, Predlog zakona o elektronskim komunikacijama. Kada je reč o činjenicama, citirala sam vam uputstvo RATEL-a i reakciju Beogradskog centra za ljudska prava, i, naravno, ozakonjenje nečega protiv čega je bio Beogradski centar 2008. godine i svi oni koji su bili za zaštitu prava na privatnost, u članu ovog zakona, dakle, citirala sam vam. Nisam koristila pogrešne činjenice da bih govorila o prisluškivanju. Nijednog momenta nisam pomenula reč "prisluškivanje", nego "presretanje komunikacija". Izrazila sam dilemu o tome šta znači "zadržana komunikacija". Da li je to statistički podatak ili se to odnosi i na sadržinu komunikacije? Naravno, tu svoju dilemu i bojazan, a, pri tom, raspitala sam se pre ovog izlaganja kod onih koji su vlasni da mi daju pojašnjenje na ovu temu, obojila sam iskustvima koja smo imali do sada. Jedno od tih iskustava je upravo to ostvarivanje direktnog linka sa BIA. Drugo od tih iskustava, jeste, takođe, a država nije reagovala na to, pa nam nije dala garanciju da su bezbedne naše komunikacije koje svakodnevno ostvarujemo elektronskim putevima, tako što su se u dnevnim novinama i nedeljnim novinama, jednostavno, objavljivali transkripti koji su ostvareni na osnovu presretnutih komunikacija. To je, naprosto, bila moja legitimna bojazan, da ovaj zakon, koji daje široke nadležnosti da se uđe u komunikacije, koje se ostvaruju elektronskim putem, ne bude predmet zloupotreba onih koji su na vlasti. Na kraju, budite uvereni da je vlast kratkotrajna i svi zakoni, vi ćete to usvojiti, vi imate matematičku većinu, ali će ovo danas-sutra važiti i za vas i, možda, neke druge koji će doći u priliku da vrše nadzor nad elektronskim komunikacijama.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je vreme tri minuta i 20 sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč.
Sada je otvorena, navodno, još jedna dilema, a to je, šta je "zadržana informacija", a šta je "presretanje informacija". Ako hoćemo da vidimo kako je zakon definisao, a ne kada mi tumačimo šta je zadržana informacija, pošto mislim da nije to poenta da svako od nas tumači šta misli da je zadržana informacija, dakle, u članu 129. nedvosmisleno je navedeno šta su zadržane informacije. U istom, tom, članu piše da je zabranjeno zadržavanje podataka koji otkrivaju sadržaj komunikacije. Ovaj zakon nedvosmisleno pokazuje šta su elementi zadržane informacije i da to nikako ne može biti sadržaj informacije. Pa, samim tim, presretnute informacije iliti kolokvijalno ''prisluškivanje'' je zabranjeno ovim zakonom, po ovim odredbama.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 50 sekundi. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 10. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze nisu prihvatili amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Na član 12. podneo sam amandman koji u poslednjem svom stavu kaže – članovi upravnog odbora imaju pravo na naknadu za rad u upravnom odboru koje, se određuju u skladu sa statutom Agencije. Moja intervencija je da se to radi uz saglasnost Vlade. Smatram da saglasnost na naknade članovima upravnog odbora ove agencije, ali i svih drugih, treba da daje Vlada, imajući u vidu da je to u prethodnom periodu bilo zloupotrebljavano, tako što su naknade bile astronomske, a bojim se da su u nekim takozvanim nezavisnim regulatornim telima i dan-danas te naknade astronomske, a da javnost za to ne zna. S obzirom na to da se radi o materiji, odnosno o resursu koji predstavlja nacionalno dobro, a povereno je ovoj agenciji na upravljanje, potpuno je logično i normalno da onaj koji je poverio ovlašćenja da se bavi ovim poslovima određenoj agenciji kontroliše njen rad, da kontroliše i naknade, odnosno primanja koja će imati članovi upravnog odbora, direktor i svi drugi koji su zaposleni u toj agenciji. Smatram da je moj amandman vrlo smislen i svrsishodan, da ne bismo dolazili u situaciji koju smo imali prethodnih godina, da su naknade članovima upravnih odbora toliko visoke da se kreću od 300, 400, 500 pa u nekim slučajevima do milion dinara, što bi rekao predsednik Tadić – bezobrazno visoko. Bojim se da se najveći broj odnosi upravo na one koji sede u prva dva reda njegove stranke.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Zaista mislim da bi možda trebalo još jednom razmotriti ovaj amandman. Po našem osećaju, mislim da ovaj amandman na neki način uspostavlja neophodnu potrebu da Vlada, koja je osnivač i koja kontroliše zakonitost rada ove agencije, ipak ima uticaj na to na koji način se utvrđuju nadoknade onih koji sede u tim upravnim odborima, a posebno, ako ih bira Narodna skupština. Molim predstavnika predlagača, mislim da se, apsolutno, ni na koji način ne narušava samostalnost nezavisne institucije. Da vas podsetim i Povereniku za informacije, neki nadležni organ, takođe, utvrđuje platu i, Povereniku za zaštitu ravnopravnosti, utvrđuje nadležni odbor Skupštine. Zaista mislim da, posebno u vreme krize i u situaciji u kojoj jesmo svedoci da neke institucije, ukoliko nemaju nikakvu kontrolu, zaista nemaju nikakvog obzira u odnosu na to u kakvom je stanju zemlja i kako žive građani. Prosto, mislim da bi trebalo da postoji nekakva vrsta kontrole i saglasnosti oko toga kolike te plate mogu da budu. Ne treba zaboraviti, bez obzira što oni ostvaruju ta sredstva iz svoje delatnosti, da tako kažem, ta delatnost je raspolaganje nacionalnim resursima. Oni, zapravo, radeći jedan posao u ime države i za interes države, na neki način moraju biti, kako da kažem, kontrolisani, kada su u pitanju prinadležnosti onih koje mi biramo da obavljaju taj posao. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Narodna poslanica Donka Banović.
Hvala. Ovo je amandman za koji, takođe, mislim da je predlagač pogrešio kada ga nije prihvatio. Naime, član 13. govori o uslovima za izbor članova upravnog odbora ove agencije, o kojoj govorimo. Inače, predviđeno je da upravni odbor ima pet članova, od toga je jedan predsednik, zamenik i tri člana. Pročitaću uslove koje predlagač ovde navodi: ''Članovi upravnog odbora se biraju iz reda uglednih stručnjaka sa visokim akademskim obrazovanjem iz oblasti značajnih za rad Agencije, a naročito iz oblasti elektronskih komunikacija, ekonomije i prava, koji su ostvarili značajne i priznate radove ili praksu u oblasti elektronskih komunikacija i koji uživaju ugled u stručnoj javnosti.'' Predložili smo novi stav i predlažemo da – članovi upravnog odbora treba da imaju najmanje pet godina radnog iskustva iz ovih nabrojanih oblasti koje su značajne za rad Agencije. Dakle, elektronske komunikacije, ekonomija i pravne nauke. Znam da, kasnije, u zakonu gde su navedeni uslovi za izbor direktora stoji, da taj kandidat mora da ima najmanje pet godina radnog staža. Ne vidim zašto ste izbegli da i članovi upravnog odbora, gde i kažete, a treba da budu ugledni stručnjaci, zašto niste predvideli da i oni imaju najmanje pet godina radnog iskustva. U obrazloženju upoređujete ove elemente. Kažete, na primer, ugledni stručnjak je relativna stvar. Meni je potpuno jasno zašto ste vi to ovde naveli, ali ugledni stručnjak nekome jeste ugledan, a drugome nije. To je stvar procene. U obrazloženju kažete da je to važnije od toga da neko ima pet godina radnog iskustva, odnosno da tih pet godina radnog iskustva nije nikakva garancija za kvalitet. To, takođe, smatram, međutim, to je, ako ništa, onda merljivo da je neko pet godina sticao iskustvo i radio u tim oblastima. Ne znam da li je vama poznato ali, na primer, sekretar u jednoj osnovnoj školi mora da bude pravnik i mora da ima najmanje pet godina radnog iskustva. Dakle, u Srbiji ima 1.800 osnovnih škola. Svi sekretari tih škola su pravnici, sa pet godina radnog iskustva. A ovde, može da se dogodi da pravnik koji je član ovog upravnog odbora ove republičke agencije može da bude pravnik koji ima, na primer, jednu godinu radnog iskustva. Mislim da nije logično i ovo budi sumnju da vi znate ko će biti članovi tog upravnog odbora, a neki od tih članova ne bi zadovoljio ovaj kriterijum, ali pet godina iskustva u radu zaista nije mnogo. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 20 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Milan Lapčević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima poslanik Milan Lapčević.
O ovom članu smo raspravljali u diskusijama u nekoliko prethodnih prijava. Član 14. definiše na koji način se biraju članovi upravnog odbora – predsednik i zamenik predsednika, članovi upravnog odbora nadležne agencije za telefonske komunikacije. Predložio sam da, umesto da Vlada, kao izvršni organ, predlaže Skupštini kandidate za predsednika, zamenika i članove upravnog odbora, to radi nadležni odbor za elektronske komunikacije Narodne skupštine Republike Srbije, iz prostog razloga što se na taj način umanjuje mogućnost političkog uticaja na izbor nezavisnih ljudi u tom regulatornom telu. Na ovaj način koji je predložilo Ministarstvo, onako kako piše u zakonu, po mom dubokom ubeđenju, imaćemo prijave na konkurs koje raspisuje Ministarstvo, Vlada će utvrditi predlog kandidata. Voleo bih da vidim to što gospođa Kolundžija priča. Doći će i to na dnevni red. Bojim se da će na ovaj način Vlada predložiti, od onih koji su se prijavili, određene kandidate za predsednika, zamenika i za članove i da se time institucija konkursa potpuno minimalizuje i potpuno gubi pravi smisao. Smatram da bi nadležni odbor za telefonske komunikacije, Odbor za saobraćaj i veze Narodne skupštine, u ovom slučaju, bio daleko pozvanije telo da utvrđuje spisak kandidata ili sam predlog kandidata za predsednika, zamenika i članove upravnog odbora. Ovim bi se izbeglo da izvršna vlast direktno kontroliše ovo nezavisno regulatorno telo, samim tim izbegle bi se mogućnosti ili sumnje da će se pri izboru, a kasnije pri radu te agencije dolaziti do zloupotreba i do kršenja zakona. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 20 sekundi. Reč ima predsednica poslaničke grupe Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, iz obrazloženja Vlade kojim objašnjava zbog čega ne prihvata ovaj amandman je nedvosmisleno jasno da i Vlada na isti način tumači ovaj član zakona. Nismo u zabludi, već Vlada kaže da je jedina nadležnost Vlade da dostavi listu svih kandidata koji ispunjavaju uslove za izbor. Dakle, na Narodnoj skupštini je da od svih kandidata izabere najbolje.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Ako je to tako, onda ne vidim ni jedan jedini razlog zašto se ovaj amandman ne bi prihvatio. Ako Narodna skupština bira od svih kandidata predsednika, zamenika i članove, zašto tu kompletnu proceduru ne bi sprovodio nadležni skupštinski odbor? Kakve bi to onda veze imalo sa Vladom? Ako Skupština bira, ako konkurs treba da sprovodi i ako je Vlada samo poštonoša koji će proslediti imena kandidata, zašto to kompletno ne bi radili svi organi Skupštine? Ako je na Skupštini mogućnost izbora, zašto ne bi to radio Odbor za saobraćaj i veze pri Skupštini Srbije?
Reč ima ministarka Jasna Matić.
Naša namera je bila da Ministarstvo, kao neko ko se prvenstveno bavi ovim sektorom, vodi računa i na sebe preuzme taj administrativno-tehnički teret, kako Odbor za saobraćaj i veze, koji ima i druge aspekte svog delovanja, ne bavi se samo elektronskim komunikacijama, ne bi morao da podnosi taj teret koji nije suštinski, samo je tehničko-administrativni, razvrstavanje pošte, objavljivanje oglasa i slično. Pored toga, naš strah je bio da će Odbor pod pritiskom različitih prioriteta možda propustiti rokove, dok je nama važnost ovog sektora apsolutno na prvom mestu.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Zaista mi obrazloženje nije jasno zašto bi to bilo veliko opterećenje za nadležni skupštinski odbor? Kažete da će Ministarstvo zbog važnosti ovog tela vrlo ažurno raditi i da će do tog izbora vrlo brzo doći. Zaista nas prošlost demantuje. Već, dve godine niste predložili nijednog čoveka u upravni odbor, iako su im svima istekli mandati. Sada nam pričate kako ćete vrlo brzo i vrlo ažurno sprovoditi tu proceduru. To nije u skladu sa onim kako ste se ponašali u prethodnom periodu. Još jedan prilog za usvajanje ovog amandmana jeste to što u Odboru za saobraćaj i veze sede predstavnici svih poslaničkih grupa. Dakle, isključuje mogućnost manipulacije. Postoji skupštinska kontrola predstavnika svih poslaničkih grupa gde će sve biti javno i transparentno. Ovako nam ništa ne garantuje da će ono što treba da sprovede Ministarstvo i Vlada koju čine predstavnici samo jedne skupštinske većine biti urađeno na pravi način.
Narodna poslanica Marina Raguš ima reč.
Upravo tako, gospođo ministar. Vi ste samo uradili ono što je naša bojazan tokom celodnevnog zasedanja. Opravdali ste težnju izvršne vlasti da vrši potpunu kontrolu nad ovim. Ne postoji nijedan argument da to ne radi nadležni odbor Skupštine Srbije, koji jeste sastavljen od svih političkih stranaka koje su parlamentarne. Dakle, ni jedan jedini argument. Argument da će propustiti rokove i da ima neka preča posla, to je tako tanak argument koji ide upravo u korist ovome o čemu mi pričamo, a da vi imate nameru da to bude transparentno, da to bude nezavisno, vi biste predložili, dakle, predlagač bi se postarao da ovaj izbor vrši nadležni organ, odnosno nadležni odbor Skupštine Republike Srbije. Onda biste vi nas ubedili da ovde postoji, zaista, prava namera o kojoj slušamo od strane šefa Poslaničke grupe ZES.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćen je jedan minut. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 14. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Jerkov. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SNS je podnela amandman na član 15, jer mislimo da je formulacija tog člana jako nespretna, a odnosi se na prestanak mandata članova upravnog odbora, a neka slična formulacija je i u članu 20, pa se, faktički, ovo obrazloženje odnosi i na član 20. Ne bih se ponovo javljao kada je u pitanju član 20. Radi se o tome da mandat članova upravnog odbora može prestati, navodi se kao jedan od razloga, i smrću. Smatramo da je ovo "smrću" potpuno nepotrebno, da mi jako često imamo zakonske projekte u kojima se određuje kada prestaje mandat nekog organa i da skoro nikada nismo imali priliku da jedno od obrazloženja bude i, eventualno, smrt člana upravnog odbora. Čini mi se da je to pomalo degutantno, neprimereno, pa, čak, tamo, u Zakonu o Vladi vi nemate odredbu za ministra – da njegova funkcija ministra prestaje smrću, to je nešto što podrazumeva. A još je nejasnija formulacija u ovom prvom delu koji kaže da mandat članova upravnog odbora može prestati. Šta to znači smrću?! Ako prestaje, prestaje se na osnovu isteka vremena na koje je izabran, podnošenjem ostavke, razrešenjem. Ova reč "može" potpuno je nepotrebna. Prema tome, mislimo da je ovaj član poprilično nezgrapno napravljen. Odnosi se i na direktora ove agencije za elektronsku komunikaciju i žao nam je što niste imali razumevanje i niste prihvatili ovaj amandman Srpske radikalne stranke. Hvala. [[Aplauz]]
Da li još neko želi reč. Ako ne, na član 16. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Zakonodavni odbor smatra da ovaj amandman nije u skladu sa članom 34. stav 3. Ustava Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Zoran Antić ima reč.
Ništa, odustajem. Zahvaljujem.
Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić.
Zahvaljujem, gospođo Čomić, samo da kažem da ću koristi vreme ovlašćenog lica. Odbijanjem ovog amandmana praktično je potvrđeno ono o čemu slušamo tokom ove celodnevne rasprave, odnosno potvrdilo se, dakle, da ovakvim Predlogom zakona o elektronskim komunikacijama ne samo da nije napravljen korak napred, već, očigledno, više koraka unazad. Amandmanom je pokušano da se reguliše deo Predloga zakona koji se odnosi na izbor direktora Agencije. Predloženo je da se odredba da nakon mandata od pet godina on može biti ponovo izabran zameni formulacijom da se direktor može izabrati najviše na još jedan mandatni period. Međutim, predlagač je smatrao da je ono kako je predloženo u Predlogu zakona nešto što je celishodnije, kažem, opet, ne bih imao ništa protiv, očigledno, da čak stavite i odredbu da neko može i doživotno da bude biran za direktora Agencije, ali to je već vaša stvar. Međutim, ono što jeste problem, to je da ovakav predlog zakona o elektronskim komunikacijama, koji je, inače, prošle godine bio na javnoj raspravi i tada doživeo i preživeo određene žestoke kritike od strane stručne, a i šire javnosti, i čije su verzije odležale duže vreme na sajtu resornog Ministarstva, evo, sada, odjednom, dakle, nedavno i pred Vladom, a u ovim letnjim danima i poslanicima u parlamentu, pokušava da ugleda svetlost dana, iako, i posle tih brojnih primedbi, još uvek, pre svega, javnost nije upoznata sa onim šta se nalazi u ovakvom predlogu zakona. Ono što je, takođe, interesantno, uz temu koju smo već obrađivali tokom celog dana, jeste i činjenica da se sve ovo dešava u trenutku u kome se očigledno pokušava plasirati teza da nema odustajanja od prodaje "Telekoma", iako se toj prodaji protivi značaj deo stručne javnosti, iako, evidentno, postoji sukob interesa oko ''Siti grupe'', u slučaju da zainteresovani kupac bude "Dojče telekom", koji preko grčkog OTE-a već ima suvlasnički udeo u preduzeću "Telekom Srbija". Činjenica je da je telekomunikaciona infrastruktura, kojom raspolaže "Telekom Srbija", okosnica, praktično, državnog interesa. Međutim, to se, naprosto, zaobilazi, a ''Licencom'' za pružanje usluga u oblasti fiksne telefonije, koju je kupio "Telenor", dato je pravo državnom preduzeću iz Norveške da koristi telekomunikacionu infrastrukturu državnog preduzeća "Telekom Srbija", iako to nije u skladu sa trenutno važećim Zakonom o telekomunikacijama. Podsetiću vas, samo, da je ''licenca'' koju je kupio ''Telenor'' izdata na bazi Pravilnika o broju i periodu na koji se izdaje licenca za javne fiksne telekomunikacione mreže i usluge, kao i minimalnim uslovima za davanje ''licence'' i najmanjem iznosu jednokratne naknade za izdavanje ''licence''. Reč je o Odluci koja je objavljena u ''Službenom glasniku Republike Srbije'' broj 87/09, koje je donelo Ministarstvo za telekomunikacije i informaciono društvo. Taj pravilnik je, praktično, u suprotnosti sa važećim Zakonu o telekomunikacijama, jer se njime uvode novi pojmovi koji nisu definisani u važećem zakonu o telekomunikacijama. Time se, očigledno, na mala vrata pokušava uvesti i nametnuti obaveza preduzeću ''Telekom Srbija'' da svoju celokupnu infrastrukturu, uključujući i ''lokalnu petlju'', stavi na raspolaganje ''Telenoru''. Ono što je značajno istaći jeste da, upravo, pojmovi ''lokalne petlje'', i obaveze njenog raščlanjivanja i stavljanje na raspolaganje konkurentima na tržištu, nisu definisani niti obavezujući po trenutno važećem Zakonu o telekomunikacijama. E, sad, šta je posredi? Da li je možda ''Telekomu'' naređeno da pristane na nezakonitosti i da ništa ne preduzima u svoju odbranu, a naredbodavci misle da će sve ovo ostati neprimećeno i da će ubrzanim usvajanjem zakona o elektronskim komunikacijama, u kojem se definišu ovi pojmovi, ''lokalna petlja'' i njeno raščlanjivanje, sve to postati proces na koji, verovatno, niko neće obraćati pažnju dok se budemo bavili možda i nekim važnijim stvarima, ekonomskim problemima, regionalizacijom, evrointegracijama i tako dalje i tako dalje. RATEL se ovih dana pozivao na Pravilnik i koristio ga kao pravni osnov na osnovu koga naredbodavno određuje cene interkonekcije, kao i cene davanja celokupne infrastrukture preduzeća ''Telekom Srbija'' preduzeću ''Telenor''. Dakle, i ovdeje očigledno kršenje zakona koje se bazira upravo na nezakonitom Pravilniku. Setićemo se samo da je ranije ''Telenoru'' besplatno dodeljen kod 069 suprotno Zakonu o telekomunikacijama, a da bi greška bila ispravljena napravljena je još jedna, nova, dvostruka greška, pa su pozivne kodove besplatno dobili i VIP i ''Telekom'', a državni budžet, umesto trostrukog prihoda, nije ostvario ništa. Postavlja se pitanje da li je i to možda razlog da se po ubrzanom postupku donese novi zakon o elektronskim komunikacijama i novim zakonskim rešenjima pokuša legalizovati, prethodna, još jedna u nizu odluka u davanju na korišćenje ''Telekomove'' infrastrukture. Svedoci smo da se u medijima pojavljuju i napisi o potencijalnoj tužbi ''Telenora'', protiv države, sa zahtevom za odštetu zbog nemogućnosti rada i neispunjavanja uslova iz ''licence''. Šta se dalje, dame i gospodo narodni poslanici, dobija donošenjem ovakvog zakona o elektronskim komunikacijama? Kakve ćemo to telekomunikacije imati? Ko će upravljati srpskim telekomunikacijama ili, zapravo, da li ćemo imati telekomunikacije u interesu građana Srbije i ove države ili će, možda, i ova oblast samo poslužiti da budu podmireni interesi neke od političkih stranaka?! Još jedan važan detalj jeste taj da je sadašnjim članovima Upravnog odbora Agencije za telekomunikacije ili RATEL mandat istekao već odavno, a resorno ministarstvo nije ništa preduzelo da blagovremeno budu izabrani novi članovi Upravnog odbora. Novim zakonom o elektronskim komunikacijama predviđen je izbor članova upravnog odbora regulatornog tela, Agencije za elektronske komunikacije, u postupku javnog konkursa. To sprovodi resorno ministarstvo, a zatim priprema predlog za Vladu i Skupštinu, kao i izbor direktora Agencije za elektronske komunikacije. Dosadašnjim Zakonom o telekomunikacijama ključne odluke donosi upravni odbor Agencije, a Predlogom zakona o elektronskim komunikacijama praktično daju se široka ovlašćenja direktoru Agencije. On donosi organizaciju, sistematizaciju, odgovara za zakonitost. Zapravo, u rukama jednog čoveka je mogućnost donošenja novih akata, preuređivanje organizacije, smenjivanje ljudi i postavljanje određenih kadrova i tako dalje i tako dalje. Iz svega ovog se može izvesti zaključak da će regulatornim telom, Agencijom za elektronske komunikacije upravljati jedna ista politička struktura koja upravlja i Ministarstvom i očigledno da će se ta slika iz Ministarstva za telekomunikacije i informaciono društvo, već viđena, naći i u Agenciji. Novim zakonom o elektronskim telekomunikacijama je, između ostalog, predviđeno i uvođenje inspekcije za elektronske komunikacije, koja je nedostajala poslednjih godina, iz prostog razloga, što je, očigledno, bila suvišna dok se nekakvi ključni tržišni igrači dobro ne pozicioniraju. A, kakvu će korist od toga imati građani Srbije, verovatno će pokazati vreme, vrlo brzo. Ono što zbog javnosti treba istaći, to je i podatak da sunedavno iz Ministarstva otpušteni zaposleni koji u ovom poslu imaju značajno iskustvo, a da je sve to bilo urađeno pod izgovorom racionalizacije državne uprave, da bi se sada ovim novim zakonom napravila praktično ista radna mesta, ali za neke nove radnike. Da li će sve ovo proći, svedoci smo toga da je nedavno poskupela i pretplata na fiksne telefone, kako bi se verovatno izvršila priprema za novog kupca, kako bi mu se obezbedio dobar garantovani mesečni prihod kroz pretplatu. Interesantno je da jedna ista politička struktura pokušava da postavi i direktora novoosnovanog ''javnog preduzeća za Emisionu tehniku'', gde je predviđeno da se za realizaciju digitalne televizije u naredne dve godine utroši oko 70 miliona evra. To novo javno preduzeće je nastalo iz izdvajanja iz RTS još prošle godine, ali i dalje nema direktora. To je očigledno pod plaštom one cele priče da je potrebno doneti zakon po hitnom postupku, upravo, iz tog razloga, da se pređe na digitalno emitovanje televizijskog programa do 2012. godine. Po mišljenju nas u SRS neophodno je još jednom jako dobro razmisliti šta bi usvajanje Zakona o elektronskim komunikacijama donelo, uz sve one argumente koje smo mogli da čujemo tokom današnje rasprave. Ono što je posebno bitno, smatramo da je trebalo poništiti sve one odluke RATEL-a koje su zasnovane na Pravilniku, koji je očigledno nezakonit, a konačno i tu odluku o dodeli ''licence'' za fiksnu telefoniju, jer je i ona, takođe, zasnovana na tom istom Pravilniku. Što se tiče ''Telenora'', on se može i smatrati kao nesavestan kupac, jer je znao da pojam ''raščlanjene lokalne petlje'' nije definisan u odredbama postojećeg Zakona i da ne može zahtevati otvaranje ''lokalne petlje'' od ''Telekoma Srbije''. U ''Telenoru'' koji dugo posluje u Srbiji, očigledno, znaju naše propise i znali su da to nije definisano zakonom, a ko ovde u Srbiji ne želi da poznaje propise, mislim da je svima već dovoljno jasno. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je devet minuta. Da li još neko želi reč?(Ne) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović.Da li neko želi reč?(Ne) Na član 20. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč?(Ne) Na član 22. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč?(Da) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Mi se već duže vreme nalazimo na poglavlju Zakona o elektronskim komunikacijama koje se odnosi na Republičku agenciju za elektronske komunikacije, dakle, na nekih dvadesetak članova ovog zakona, a koliko su pojedine odredbe Predloga zakona sporne pokazuje i vreme koje trošimo u današnjoj raspravi vezano za Predlog zakona. Jednom RATEL, uvek RATEL, tako bi i ovo treće poglavlje Republičke agencije za elektronske komunikacije moglo da se zove, prema tome, novi ili stari RATEL. Zašto? Zato što u toj oblasti imamo dugi niz godina veoma veliku količinu, za ceo sistem, društvo i državu, bitnih sredstava, a da niko to ne kontroliše i odredbe ovih dvadesetak članova zakona upravo nastavljaju u tom kontekstu i u novom Predlogu zakona o elektronskim komunikacijama. Šta, konkretno, u ime SNS, želimo amandmanom na član 22?Amandman se odnosi na odlučivanje o pravima i obavezama operatora i korisnika? Predlažemo da se promeni stav 4, ovog člana 22, koji sada u Predlogu kaže: – ''Rešenje iz stava 2. ovog člana je konačno i protiv njega se može pokrenuti upravni spor.'' Što znači da se odnosi na rešenja koje u ime Agencije, države, celog sistema, donosi direktor, a mi predlažemo sledeće: ''Protiv rešenja iz stava 2. može se podneti žalba Ministarstvu. Stav 5. briše se.'' A stav 5. u Predlogu zakona kaže: ''Tužba ne odlaže izvršenje rešenja iz stava 2. ovog člana.'' Zaštoovo predlažemo? Predlogom nije predviđena mogućnost žalbe na rešenja direktora, što je inače u suprotnosti sa pravilima upravnog postupka, rada organa državne uprave i zaštita prava svih pojedinaca i građana. Predviđa se samo pravo na vođenje upravnog spora, što je u direktnoj suprotnosti sa članom 38. Zakona o javnim agencijama, kojim je propisano da o žalbi na rešenja javne agencije rešava Ministarstvo. Sudski postupak je vrlo spor, znamo iz prakse i za sve sudske postupke, a samim tim on je i neefikasan, što široko otvara mogućnost korupcije i svih mogućih zloupotreba, a pričinjena šteta od povreda prava može biti veoma velika, a često i nenadoknadiva. Znamo da sada u praksi po tužbi postupak traje prosečno ne manje od dve godine, otprilike, u nekom vremenskom periodu od dve do pet godina. Tako dug postupak ne može efikasno da zaštiti prava građana, inače često predstavlja i veliku smetnju razvoju privrede i celog društva. On je, kao takav, izvor i korupcije, jer se neki od zainteresovanih, od stranaka, vrlo lako odlučuje na nuđenje mita umesto rizika od višegodišnjeg čekanja na postupak, koji traje od dve do pet godina, i na presudu vezano za taj postupak. Uspostavljanje postupka koji je efikasan i dovoljno brz da suštinski zaštiti prava građana u odnosu na akte vlasti je i međunarodna obaveza Republike Srbije, samo da vas podsetim, kao potpisnika Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima, koji u članu 2. stav 3. propisuje obavezu države da svakom licu obezbedi pravo delotvorne žalbe. Ovim članom 22. ovo pravo je zaista ukinuto. Ako se na odluku o žalbi mora čekati godinama, onda ta žalba svakako i nije delotvorna. Istu obavezu propisuje i Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, u članu 6. stav 1, kojim se zahteva pravična i javna rasprava u razumnom roku. Uvođenje ovakve pravne nesigurnosti svakako nije dobra poruka za buduće investitore. Pri razmatranju ovog pitanja mora se uzeti u obzir, sa najvećom dozom ozbiljnosti, činjenica da ova privredna grana, odnosno oblast komunikacija, ima veoma veliki udeo u ukupnim privrednim aktivnostima, kao i da se godišnji obrt u ovoj oblasti, nažalost, veliki deo je inekontrolisan i koristi se u ko zna kakve namene, meri i u milijardama. Prema Predlogu ovog zakona Agencija donosi i podzakonske akte, tako se dolazi u paradoksalnu, za demokratsko društvo neprihvatljivu situaciju, da je u rukama jednog čoveka, direktora Agencije i organizacije kojom on rukovodi, koncentrisana sva zakonodavna i izvršna vlast u jednoj ovako važnoj oblasti privrede, a da, pri tome, efikasno pravno sredstvo za kontrolu njegovog rada i odlučivanja skoro i da nema. Imajući u vidu obim privredne aktivnosti u ovoj oblasti i ovlašćenja direktora Agencije, njegov stvarni uticaj na privredu i državu prevazilazi ovlašćenja i premijera i predsednika Republike. Predlog po kome nema mogućnosti žalbe Ministarstvu nama zaista deluje kao svesno izbegavanje odgovornosti od strane Vlade i Ministarstava i zato kažem – jednom RATEL, opet RATEL, kao predlagače ovog zakona, na zakonitost rada Agencije i njenog direktora i mogućnost svih štetnih posledica njegovih odluka. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 50 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 23. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Skoro da nema člana na oblast koja se odnosi na Agenciju za elektronske komunikacije, kao što i primećujete, a da amandmane nisu podnele neke od opozicionih stranaka, što još jednom govori da bi ovo Treće poglavlje trebalo preispitati malo ozbiljnije, pa se nadam da će ministarka na kraju današnjeg, odnosno sutrašnjeg rada, vezano za ovu tačku dnevnog reda, dati neke svoje komentare. Nije suština priče da li ćete usvojiti amandmane ili nećete. To nama ništa puno ne znači u kontekstu politike, ali u kontekstu života i u kontekstu primene zakona koji donosimo vrlo je bitno, pa, ako jedan od predstavnika vladajuće koalicije kaže da se donose zakoni koji važe i za nas, dakle, za ceo sistem, i za vladajući i za opozicione partije, onda tako treba i da se ponašamo i prema svim amandmanima koje smo danas i komentarisali i čuli, ne samo mi, nego i svi prethodni govornici. Zato treba ozbiljno da shvatimo sve namere i predloge koji su izneti ovde, jer primena pojedinih članova ovog zakona zaista može da nanese vrlo velike štetne i dugoročne posledice. Član 23. ovog zakona govori o pravilnicima, odlukama i drugim opštim aktima Agencije. Naš predlog je da se kompletno briše pomenuti član 23, a iz razloga što je prvenstveno navedeno da upravni odbor donosi pravilnike, odluke i druge akte kojima se na opšti način uređuju pitanja iz nadležnosti Agencije. Ovo je totalno jedna nejasna formulacija, nedefinisana formulacija, koja se može na vrlo dvosmislen način tumačiti. Da li je predlagač, odnosno Vlada mislila na podzakonska akta iz člana 8. ovog zakona ili na neka akta kojima se uređuje unutrašnja organizacija Agencije, to se ne može shvatiti ni iz stava 1. člana 23. Verovatno je ovde reč o podzakonskim aktima, jer je upotrebljeni izraz ''pitanja iz nadležnosti Agencije'' vrlo neprecizan, ali on jasno, onako, usmerava na pomenuti termin. Predloženo rešenje nije u skladu sa članom 137. Ustava Republike Srbije, kojim je propisano da se mogu poveriti pojedina ovlašćenja, ali pojedina ovlašćenja, a ne kompletna ovlašćenja iz cele oblasti, za donošenje propisa. Ne mogu se ovako i na ovakav način poveravati uopštenim odredbama, već se moraju tačno navesti pojedinačni akti čije se donošenje poverava određenom organu. Ne bih ovde hteo da ponavljam ono što su govorili moji prethodnici, kolege iz SNS, vezano za članove 5. i 8, ali moram još jednom da podvučem – Agencija ne može biti istovremeno ovlašćena za donošenje propisa i njihovu primenu, jer je to u suprotnosti sa načelom podela vlasti i zabrane sukoba interesa, što je podnosilac ovog amandmana detaljno obrazložio u već pomenutim amandmanima za čl. 5. i 8. Zakona o elektronskim komunikacijama. Moram ovde da skrenem pažnju ministarki i svima vama da će, ukoliko ovi amandmani ne budu prihvaćeni, SNS biti primorana da pokrene postupak ocene ustavnosti ovih odredbi pomenutih članova, kako bi se sprečio nastanak štetnih posledica usled primena pomenutih članova Predloga zakona o elektronskim komunikacijama.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 25. amandman je podnela narodna poslanica Lidija Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Samo bih vas zamolila, ako možete da mi kažete koliko je vremena ostalo Poslaničkom klubu SRS za diskusiju po ovoj tački dnevnog reda?
Ovlašćeni predstavnik ima na raspolaganju još šest minuta, a poslanička grupa četiri minuta.
Zahvaljujem.
Ovo vam ne računam, dakle, svoja dva minuta za amandman.
Povod da Poslanički klub SRS podnese ovaj amandman na član 25. stav 2. bilo je nešto o čemu smo već dosta govorili, a to su enormno visoke plate rukovodioca javnih preduzeća i agencija. Svrha podnošenja ovog amandmana je da elementi za određivanje troškova zarada kao obavezni elementi finansijskog plana ne mogu biti određeni onako kako odluči Agencija, već bi trebalo da se pridržavaju kriterijuma koji važe u ostalim državnim organima. Kada agencijama date mogućnost da same o tome odlučuju, imali smo prilike da vidimo kako to izgleda. Inače, kada su agencije u pitanju stav SRS je poznat i opet ću ponoviti da su to izmišljene službe, paralelne regularnim državnim organima koje je definisao Ustav Republike Srbije. Poslovi koji se obavljaju u ovim mnogobrojnim agencijama mogu se bez ikakvih problema obavljati u okviru pojedinih sektora ministarstava, međutim, kada bi to bilo tako onda bi bio jedan rukovodilac sektora i određen broj zaposlenih. Ne bi bilo direktora, zamenika direktora, upravnog odbora i broj zaposlenih onoliki koliko zaslužnih kadrova treba zbrinuti. Sve to puno košta. Svih ovih godina SRS upozorava da se ne osnivaju neprekidno agencije. Međutim, vlast se oglušuje o sva ta naša upozorenja i neprekidno zapošljava ljude u ovim službama i telima. To je dovelo do prevelikog broja zaposlenih u državnoj administraciji i to je problem sa kojim se sada suočava ova Vlada, jer je smanjenje broja zaposlenih uslov, tj. obaveza nametnuta od MMF, a godine su ekonomske krize. Usvojen je Zakon o smanjenju broja zaposlenih kako na republičkom tako i na lokalnom nivou. SRS se protivila donošenju tog zakona govoreći da je potrebno da se zaustave nova nepotrebna zapošljavanja u izmišljenim službama. Sada se suočavate sa problemom primene tog zakona, jer je preveliki broj ljudi koje treba otpustiti, a to nije baš tako jednostavno, jer je mali broj onih koji su pred penzijom i koji sami žele da odu, ostali imaju određena prava garantovana zakonom, pa je pokrenut veliki broj tužbi pred sudom po ovom osnovu. Sada u rukama imam tabelu o realizaciji obaveza iz zaključka Vlade 05 broj 121-1198/2009, od 26. februara 2009. godine. Na insistiranje SRS, kada je javnosti otkrivena istina o neshvatljivo visokim primanjima Bojana Krišta i menadžmenta na Aerodromu "Nikola Tesla", Vlada je na svom sajtu objavila zarade rukovodioca javnih preduzeća i javnih agencija. Ova tabela odnosi se na javne agencije. Tu su pobrojane zarade od najviše u Centralnom registru, generalni direktor je imao platu 355.205 dinara, pa do najniže 71.703 dinara, direktora Zavoda za zaštitu prirode Srbije. Zanimljivo je da na ovom spisku ima svega 25 javnih službi i nema podataka o visini plata u Republičkoj agenciji za telekomunikacije, koju sada ovim predlogom zakona preimenujete u Republičku agenciju za elektronske komunikacije. S obzirom na to da nadzor nad zakonitošću i svrsishodnošću rada Agencije za telekomunikacije u vršenju poverenih poslova vrši Ministarstvo za telekomunikacije i informatičko društvo, koristim priliku da pitam ministra – zbog čega Agencija za telekomunikacije nije postupila po zaključku Vlade i nije stavila na uvid javnosti podatke o visini zarade rukovodioca u februaru mesecu prošle 2009. godine? Ovo možete shvatiti i kao poslaničko pitanje. Ukoliko u predviđenom roku ne bude stigao odgovor ja ću sačekati sednicu na kojoj narodni poslanici postavljaju pitanja predstavnicima Vlade pa ću opet zatražiti odgovor na pitanje da se objasni –otkud pravo pojedincima da ne postupe po zaključku Vlade? Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, dalo bi se zaključiti da je ovaj predlog zakona podneo određeni broj narodnih poslanika. Više su oni obrazlagali pojedine odredbe ovog zakona, nego što je gospođa ministar bila spremna da se upusti u analizu pojedinih odredaba. Podneo sam amandman na član 25. Zakona o elektronskim komunikacijama, koji se odnosi na Agenciju za elektronske komunikacije. Ova agencija ostvaruje prihode i rashode, pa u članu 25. stav 3. kaže: ''Ukupni rashodi Agencije obuhvaćen finansijskim planom ne mogu biti veći od troškova potrebnih za uspešno ostvarivanje nadležnosti agencije'', iza ove zapete sledi određen nastavak, ''dok nepredviđeni izdaci ne mogu biti veći od 2% planiranih rashoda.'' Predložili smo da se brišu ove reči "dok nepredviđeni izdaci ne mogu biti veći od 2% od planiranih rashoda". Međutim, Vlada nije bila spremna da prihvati taj amandman, navodeći da to nije precizirano na 2%, nego, do 2% od ukupnih troškova. Da bi oni bili potpuno jasni i precizni, dalje kažu u nastavku svog obrazloženja zbog čega se amandman ne prihvata, da postoji dvostruka kontrola utrošenih sredstava, jedna je da će to kontrolisati Vlada, a druga je da će Državna revizorska institucija vršiti kontrolu, pa kažu da je mogućnost zloupotrebe veoma mala. Mi u SRS pokušavamo da ni u jednom momentu, ni u jednom segmentu raspolažući društvenim sredstvima, odnosno sredstvima koja su sredstva građana Srbije, ne dozvolimo nijednoj državnoj instituciji, pa ni Agenciji za elektronske komunikacije, da može neplanirano da koristi ta sredstva. Uzalud je bio pokušaj da vi objasnite da u ovom zakonu ne piše to na šta su poslanici SRS ukazivali, i to, sasvim argumentovano. Voleo bih da povodom ovog amandmana prokomentarišete i da navedete svoje razloge zbog čega ovaj amandman nije prihvaćen. Hvala. [[Aplauz]]
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministar, DSS je podnela amandman na član 25. na stav 5, gde smo hteli da preciziramo ko daje saglasnost na finansijski plan Agencije i na osnovu čijeg mišljenja. Naravno, želeli smo da popravimo jasnost i preciznost ovog zakona u članu 25. Niste prihvatili naš amandman i obrazložili ste to činjenicom da vi jasno razumete šta govori ovaj stav. Prosto, ono što se čoveku može nametnuti kao jedino racionalno mišljenje jeste da ni jasnost ni preciznost ne stanuje u ovom zakonu, kao ni u ovoj Vladi, očigledno. Uzgred, moram da prokomentarišem, kada je jasnost i preciznost u pitanju, a ja se ispred moje poslaničke grupe zalažem da se i u zakonu koristi takav jasan i precizan jezik, onda, kada mi danas ovde čujemo od gospođe Kolundžije, koja brani ovaj zakon, kako je kolega konstatovao, više od predstavnika, bar zvaničnih predstavnika tog zakona, kada ona kaže –''razarajući režim do 2000. godine'', mi koji kolokvijalno govorimo tim jezikom, koji razume Srbija, to podrazumevamo da ona mislim na svog koalicionog partnera koji sedi ovde u sali, na SPS, ali nije politički korektno da se to kaže tako jasno i glasno, pa onda ona kaže: ''razarajući režim do 2000. godine''. Zaista, možda to lepše zvuči, naročito lepše zvuči onima koji danas sede ovde u ime te stranke?! Zatim, kada se kaže da je neko ''nepristojno bogat'', onda mi koji kolokvijalno govorimo to razumemo kao da su ti bogataši oni koji su napravili ovu Vladu, koji su zaista enormno bogati. To su oni bogataši koji su i doveli predsednika Srbije na vlast. To su oni bogataši koji, bogami, danas neće da stanu uz njega, nego ga kritikuju, pa onda to treba da zvuči, kao – vi ste nepristojno bogati, a u stvari to su moji partneri, odnosno partneri i vladajuće stranke i gospodina Tadića. Kad se kaže ''tajkunski most'', naravno ne misli se na neki drugi most, nego za ''reket'' koji treba ti nepristojno bogati ljudi da plate kako bi danas i predsednik Tadić i ova Vlada ostali na vlasti, a kako bi oni zadržali svoje bogatstvo. Danas neprekidno čujemo da se ne radi o prisluškivanju, nego da se radi o presretanju, i neprekidno čujemo da se radi o nekim zadržanim podacima. U više navrata sam danas govorila o tome da evropski standardi govore da su zadržani podaci integralni deo komunikacije, podjednako važan kao i sadržina. Pozivam vas da pogledate dokumenta, to su evropski standardi zaštite ljudskih prava. Dakle, mi danas govorimo o tom prisluškivanju, mi, koji kažete govorimo kolokvijalno prisluškivanje, iako ne mislimo na prisluškivanje, nego na to da se radi o presretanju podataka, a ja, prosto, kolokvijalno, kad neko prisluškuje s kim pričam, koliko dugo traje taj razgovor, odakle se javljam ja, odakle on, koju vezu koristimo, prosto, podrazumevam da se radi o prisluškivanju i sigurna sam da to i građani Srbije tako isto mogu da razumeju. Dakle, čudo je taj politički korektan jezik, mada ga ja zaista sada koristim vrlo pežorativno, to, politički ''korektnost'', jer danas, recimo, neću da kažemkada budem prisluškivana – prisluškuju me, nego ću da kažem: ''presreću'' me. To možda nekome lepše zvuči, ali podjednako je zastrašujuće i podjednako je daleko od demokratije. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 55 sekundi. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, možete vi da podrazumevate šta god hoćete, ali ono što vam daje za pravo ili vam ne daje za pravo jeste da li govorite istinu ili ne. Činjenica je da ovde ne branim zakon, branim poziciju poslanikakoji braneći činjenice i istinu argumentuju sopstvenu poziciju u odnosu na ovaj zakon. Vi imate puno pravo da osporavate ovaj zakon i svaki drugi, i svaku njegovu odredbu, ali nemate pravo da obmanjujete iznoseći neistine o tome šta ovaj zakon jeste i šta je njegov sadržaj. Mogu da razumem da vi ne pravite razliku između presretanja informacija i zadržavanja informacija, ali onda se raspitajte, a ne tvrdite da znate šta je to. Proverite šta je razlika između jedne i druge reči. Dakle, presretan jeste ono što se kolokvijalno zove prisluškivanje i u tom smislu ovaj zakon ni na koji način ne dopušta prisluškivanje ili presretanje informacija bez odluke suda. Samo se o tome radi. Ako vi ne znate ko je doveo predsednika Borisa Tadića, onda ću vam reći da su to milioni građana ove zemlje. Ako ne znate ko je doveo ovu Vladu, onda ću vam reći da su to, takođe, milioni građana ove zemlje koji su je izabrali i ti isti koji su birali stranke koje sada čine Vladu na svakim ponovljenim izborima još veću podršku daju istim strankama koje čine ovu Vladu. Mislim da je nekorektno, u najmanju ruku, a o političkoj korektnosti mislim da nema ni reči, da neko tvrdi da je ovu Vladu bilo ko doveo na vlast osim građana Srbije.
U elektronskom sistemu su prijavljeni narodna poslanica Milica Vojić Marković i narodni poslanik Milan Lapčević. Poslanička grupa DSS iskoristila je svoje vreme koje joj je na raspolaganju za raspravu u pojedinostima. (Narodni poslanik Milica Vojić Marković, s mesta: Imam pravo na repliku.) Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Milan Lapčević ima sedam minuta. Izvolite.
Ova država je prethodnih godina pokušavala, i dan-danas verovatno to čini, da sprovede određene reforme i one bi trebalo da donesu, pored opšte demokratizacije društva i boljeg standarda građana, efikasniju i moderniju državu. Kad se kaže efikasniju i moderniju, podrazumeva se obavezno i da bude ta država jeftinija, u smislu birokratije, ali je finija za njene građane. Evo kako kroz uvođenje ovakvih institucija i davanjem javnih ovlašćena država u stvari ne da postaje efikasnija i jeftinija, i za građane i sama po sebi, već svaki put uvodi neke nove namete. Davanjem javnih ovlašćenja, ovde konkretno u zakonu Agenciji za elektronske komunikacije, a u drugim zakonima, na primer Agenciji za lekove, agenciji ili strukovnim udruženjima, inženjerskim komorama, lekarskim komorama, farmaceutskim komorama, određenim udruženjima ili agencijama bukvalno se pljačkaju građani Srbije. Da li znate da kroz davanje javnih ovlašćenja i donošenje određenih zakona ne može niko od inženjera da projektuje u Srbiji ukoliko nema licencu, a tu licencu može da dobije od inženjerske komore, preneto ovlašćenja od strane države, a da niko ne kontroliše koliki su troškovi za dobijanje te inženjerske licence i gde se te pare slivaju i kao se troše. To se isto dešava i za licence za lekare. Svake godine lekar, stomatolog, mora da sakupi određeni broj bodova kroz određena predavanja, stručna usavršavanja, takozvana, da bi mogao tu svoju licencu produži da radi svoj posao. Te bodove će dobiti na određenim predavanjima koja obavezno koštaju i to ne malo. Ne postoji nijedno predavanje na kojima se dobijaju takozvani bodovi za licencu, koje je ispod 30-40 evra, a to rade ljudi koji su obično sa univerziteta, sa nekakvim predavanjima ili, bolje rečeno, prepisanim predavanjima, skupe po 500, 1.000, 1.500 ljudi, zavisno od interesovanja i cene određenog seminara, da bi se dobili određeni bodovi, a ti ljudi koji to rade skupljaju ogroman novac i dele među sobom. Isto se dešava i sa dosadašnjom Agencijom za telekomunikacije, budućom agencijom za elektronske komunikacije, sa Agencijom za radio-difuziju, gde se skupljaju ogromna sredstva koja dolaze na osnovu javnih ovlašćenja koja država predaje, a da ne postoji kontrola troškova tih sredstava ili, barem, ne prava transparentna kontrola utroška sredstava koja se slivaju u Agenciju, kako je to slučaj sa drugim državnim organima. Praktično, određeni paradržavni organi, kako reče neko od prethodnih izlagača, uzimaju ogroman novac, dele enormne plate, enormne naknade za članove upravnih odbora, a da to javnost ne zna, da to država ne želi da kontroliše, pa imamo silne afere od primanja u JAT-u, ''Aerodromu'', u ''Agenciji za kontrolu leta'', u RRA, u RATEL-u i tako dalje. Ni dan-danas se ne zna kolika su primanja zaposlenih ili članova upravnih odbora u određenim agencijama. Ovo je postao poligon koji je država institucionalizovala da na sivom tržištu ''legalno uzima novac i deli među sobom''. I na taj način ogromne pare sliva u sopstvene džepove. Država mora da bude efikasna, moderna i jeftina, da kontroliše sve svoje resurse i da sve što može slije u sopstveni budžet, kako bi građani mogli kroz nezavisne institucije i organe da kontrolišu gde se te pare troše, a ne da se zaobilaznim putevima pare slivaju u agencije, a tamo da im se gubi svaki trag ili da odlaze, u skladu sa statutima ili aktima agencija, legalno u privatne džepove onih koji upravljaju njima.
Pet minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Ako ne, na član 26. amandman je podnela grupa od 21 narodnogposlanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Član 26. Predloga zakona odnosi se na sredstva za rad Agencije i kaže da se sredstva za rad Agencije obezbeđuju iz prihoda koje Agencija ostvari od naknade za korišćenje numeracije, naknade za korišćenje radio-frekvencija, naknade za obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija, kao i prihoda koje Agencija ostvari pružanjem usluga iz svoje nadležnosti, koje se plaćaju u skladu sa ovim zakonom. Naš predlog je da se u članu 26. reči – "naknade za korišćenje numeracije, naknade za korišćenje radio-frekvencija, naknade za obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija," brišu i da se posle stava 1. doda stav 2, koji glasi: ''Nedostajuća sredstva za vršenje poverenih poslova državne uprave na osnovu ovog zakona obezbeđuju se iz budžeta Republike.'' Agencija ne može u svoju korist naplaćivati naknade za korišćenje numeracije, za korišćenje radio-frekvencija, kao i za obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija, jer su to klasični fiskalni prihodi države, odnosno dažbine, koje se plaćaju za korišćenje javnih ograničenih resursa, kojima raspolaže i njihovo korišćenje uređuje i obezbeđuje isključivo država. Ta naknada se plaća srazmerno ekonomskoj snazi obveznika, a prema definiciji iz člana 91. Ustav Republike Srbije ta naknada spada u kategoriju dažbina, koja je prema ovom članu i prema Ustavu, isključivo prihod budžeta. Samim tim, njihova naplata i utvrđivanje visine, kao i način plaćanja po Ustavu se ne može poveravati nosiocima javnih ovlašćenja, u ovom slučaju to je Agencija, time se ne može ni propisivanje visine i načina plaćanja poveriti agenciji, a najmanje se ti prihodi od strane države mogu ustupiti agenciji. Prema članu 97. stav 6. Ustava Republike Srbije obezbeđuje se: jedinstveno tržište; pravni položaj privrednih subjekata; sistem obavljanja pojedinih privrednih i drugih delatnosti, u koje svakako spada i obezbeđenje prava na nesmetano korišćenje numeracija, radio-frekvencija i obavljanje delatnosti iz oblasti elektronskih komunikacija, kao isključiva nadležnost i odgovornost Republike. Istovremeno, članom 92. Ustava propisano je da se u budžetu Republike Srbije moraju iskazati svi prihodi i rashodi kojima se finansiraju njene nadležnosti. U skladu sa pomenutim odredbama Ustava, naknade za korišćenje numeracija, radio-frekvencija i obavljanje delatnosti iz oblasti elektronskih komunikacija po Ustavu moraju biti isključivo prihod Republike, odnosno budžeta Republike Srbije. Neprihvatljivo je da se fiskalni prihodi daju na raspolaganje bilo kakvim agencijama, pa i ovim, a najmanje ima smisla da iste propisuju, način, visinu i uslove plaćanja, jer te agencije ne obezbeđuju uslove za obavljanje privrednih aktivnosti, već uslove za obavljanje privrednih aktivnosti obezbeđuje država. Nažalost, kod nas je ovo već odavno postalo praksa, i primenjuje se u praksi, nezavisno od činjenice da je budžet Republike Srbije poslednjih godina u sve većem deficitu i da taj deficit sve više utiče na funkcionisanje, pa je, samim tim, Vlada primorana da se stalno zadužuje, dok se istovremeno šakom i kapom dele budžetski prihodi mnogobrojnim agencijama koje kontrolišu pojedine stranke. Moram vas podsetiti da je nedavno ministarka finansija iznela podatak da je čak 20% javnih prihoda van kontrole budžeta Republike Srbije. I bez obzira na tu činjenicu Vlada i dalje nastavlja sa ovakvom politikom, osnivajući nove agencije i ne samo što ih osniva, nego im poklanja i svoje budžetske prihode. Moram da vas podsetim, a danas je u raspravi nebrojeno puta pomenut primer nekih agencija, ovoga puta Agencije za kontrolu letenja i Direktorat civilnog vazduhoplovstva, koji u svoje ime i za svoj račun godinama naplaćuju naknadu za korišćenje vazduhoplovnog prostora Republike Srbije, iako je Zakonom o budžetskom sistemu utvrđeno da je ta naknada javni prihod, istovremeno je Republika odgovorna za bezbednost i kontrolu vazdušnog prostora, koji poslove finansiraju iz budžeta, štedeći na svima nama. Pomenute dve organizacije su bez ikakve kontrole države za nekoliko poslednjih godina potrošile svoje prihode u iznosu od 600.000 evra, na svoje ime i za svoj račun, a pri tom su uspele i da zaduže Republiku Srbiju za skromnih 100 miliona evra, pored svojih prihoda koje su potrošili. Izgleda da svima nama i Vladi ne znači dovoljno činjenica, odnosno informacija, da je Ustavni sud utvrdio da je neustavan propis koji im to omogućava, a to se isto odnosi i na sve ove pomenute sporne odredbe, odnosno članove zakona. Zbog toga ovoliko i pričamo na temu – odredbe članova koji se odnose na poslovanje Agencije za elektronske komunikacije. Zahvaljujući ovakvim ponašanjima, prvenstveno, ljudi koji vode ovu državu, dolazimo u situacije da pomenute agencije imaju enormna finansijska sredstva, da dele veoma velike, da ne kažem, astronomske plate, a inače, njihovi zaposleni, pri tome, ne obavljaju nikakve posebne poslove, koji se razlikuju od drugih bitnih poslova, koje obavljaju ostali državni službenici. Zaista je krajnje vreme da država počne poštovati princip da se za iste poslove mora dobijati slična, odnosno ista plata, kada su u pitanju zaposleni kojima je ona poslodavac. Umesto toga, jednima se smanjuju plate, u ministarstvu smo, gospođo ministre, nedavno izvršili otpust 60% ljudi koji su se bavili inspekcijskim nadzorom. Ovim zakonom sada uvodite ponovo tu službu koja je bila dugi niz godina, a koja je ukinuta iz već nabrojanih razloga, koje su prethodni govornici pomenuli, pa dolazimo u situaciju da se primenjuju raznorazni aršini i standardi na zaposlene u državnoj administraciji, a da drugi zaposleni u nekim agencijama, mogu da sa svojim upravnim odborima i sa drugim organima iz oblasti svog delokruga odlučuju o visini svojih plata i nadoknada za usluge iz oblasti kojima se oni bave. Ustavom i zakonom o državnoj upravi jasno je propisano da se za obavljanje poslova iz nadležnosti Republike sredstva obezbeđuju u budžetu, pa tako i za obavljanje poverenih poslova, zbog toga smo i predložili, da se u članu 26. posle stava 1. doda stav 2. gde se za nedostajuća sredstva, za vršenje poverenih poslova državne uprave, na osnovu ovog zakona, obezbeđuju iz budžeta Republike. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta i 45 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 27. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici i gospođo ministar, zaista mislim da nema više ni vremena ni načina da obrazlažem amandmane, kada se ovako i na ovaj način o njima govori. Jednostavno, više nema potrebe da obrazlažemo nešto što smo napisali, a odbijeno je. Tako da, nema potrebe da se takav amandman obrazlaže, sve je jasno. Spadam u one narodne poslanike koji se prilično ozbiljno spremaju za sednice, pa sam se prilično ozbiljno spremila i za ovu tačku o kojoj danas govorimo, ali sam uvek zahvalna onima koji žele da me pouče, pa mi održe mali kratki seminar iz oblasti bezbednosti. Vrlo sam im zahvalna na tome, zato što ne smatram sebe ekspertom za tu oblast i to mi je vrlo potrebno. To što ne razumem neke stvari vezane za ovaj zakon, bio bi mali problem, ali to ne razumeju ni oni koji su vrlo stručni za ovu oblast, kao što je Poverenik za informacije od javnog značaja, kao što je Zaštitnik građana. To su ipak instituti koje jedno demokratsko društvo napravi upravo zato da štiti građanska prava i slobode. Uz to, nevladin sektor, koji je uvek bio na strani i podržavao zakone koji su evropskog karaktera, isto se tako vrlo uzbudio zbog ovoga. Novinarska udruženja komentarišu ovo. Najmanji sam problem ja. Ne razumem, ne razumem. To spada u, nekakav, nivo moje mogućnosti da stvari razumem. Ovde ima mnogo onih koji zaista govore vrlo kompetentno o ovim stvarima, pa kažu isto ono što i ja. To je zabrinjavajuće. To treba da vas brine, a ne ja. Dalje, možda, zaista, ne razumem da ova Vlada vodi proevropsku politiku, u kojoj danas svaki građanin ima 100 evra manju platu, nego kada je ova Vlada došla na čelo Srbije. Zaista se tu radi o tome, da neke stvari posmatram, verovatno, drugačije. Usput, da kažem, otprilike je 3.000 evra zaduženje za svakog Srbina, bez obzira na njegove godine i pol, zahvaljujući ovoj Vladi. Ne treba dalje da komentarišem, dva minuta je, a moja poslanička grupa više nema vremena. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažene kolege, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, ovde se ne postavlja pitanje da li ovaj zakon treba da razumeju nevladine organizacije, mediji, da li ovaj zakon treba da razumeju samozvani stručnjaci, eksperti. Ovde se radi samo o činjenici, da li postoji dobra volja da se ovaj tumači onako kako je napisano, da se tumači sadržina zakona onako kako taj zakon glasi ili postoji želja i namera da se biračima kaže – evo, i mi još uvek postojimo, pa ćemo sada mi da vam prevedemo šta je pisac, u stvari, hteo da kaže ovim zakonom. I, sada, nemojte slušati i čitati ono što piše u zakonu. Nemojte verovati svojim očima, nemojte verovati svom mozgu, mi ćemo misliti za vas i mi ćemo kazati kako treba da mislite. I, mi ćemo vam kazati, poštovani birači, kakve sve strahove može da proizvede ovaj zakon. Ponovo ponavljam, zarad onih koji nisu dobro razumeli, ovo nije zakon o prisluškivanju. Ovo nije zakon o presretanju. Ovo je zakon o elektronskim komunikacijama. A, u jednom članu tog zakona se kaže, da niko ne može zadržati presretnut razgovor, da niko ne može sadržinu tog razgovora staviti na uvid bilo kome bez odluke suda. I tu je Ustav jako egzaktan i tu je zakon jako egzaktan, a sve drugo je zla namera, pokušaj da se birači plaše, da se seje zebnja, strah. Ali, sejači straha, zebnje, sejači razdora uvek imaju i vremena za žetvu. A vreme za žetvu dođe na izborima i tada se nekima dešava da ne pređu cenzus u nekim izbornim jedinicama, na nekim lokalnim izborima, ali to nije briga građana ove zemlje, to je briga onih koji, kažem, seju strahove, a žanju nesreću. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je vreme je dva minuta. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 27. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, član 28. reguliše pitanje godišnjih i periodičnih izveštaja. Dakle, izveštaje koje Agencija, odnosno upravni odbor ove agencije ima obavezu da podnese ovoj Narodnoj skupštini. Vi ste u Predlogu, u članu 28. u 2. stavu predvideli da Godišnji izveštaj o radu Agencije za prethodnu kalendarsku godinu, upravni odbor podnosi najkasnije do drugog tromesečja tekuće godine. Mi smatramo da ovaj rok koji ste ovoj famoznoj agenciji ostavili i koji je punih šest meseci, predstavlja jedan neprimeren rok. Zaista, dug rok, da ne kažem kao što neki kažu, pomalo čak i nepristojan rok. Zašto ste ostavili rok od šest meseci? Smatramo da je rok od tri meseca potpuno adekvatan i primereniji rok. U obrazloženju vi kažete, da se u roku od tri meseca podnosi finansijski izveštaj, tako da je potrebno da se u narednom roku od još tri meseca, sačekati i tada podneti ovaj izveštaj. Da ste verovali u finansijski izveštaj koji neko dostavlja, mogli biste da predvidite da taj finansijski izveštaj predstavlja u stvari sastavni deo ovog izveštaja. Međutim, ili vi ne verujete u ovaj finansijski izveštaj koji se dostavlja, koji neko radi, ili je nešto drugo u pitanju. Ako ne verujete u finansijski izveštaj, delimično bih onda i mogao da se složim sa vama, jer čim je Agencija u pitanju, znate, tu ima nešto. Obično, uvek tu ima dima. Znate kako se kaže – gde ima dima, ima i vatre. Ako je to u pitanju, možda bih se, kažem, složio sa vama. Hvala. [[Aplauz]]
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Milan Lapčević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Članom 29. se reguliše u kojim slučajevima i za koje vrste ovlašćenja se plaća naknada, u skladu sa ovim zakonom, pa se kaže da se naknada plaća za: korišćenje numeracije, za korišćenje radio-frekvencija, za obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija i pružanje usluge u nadležnosti Agencije, da visinu naknada određuje upravni odbor Agencije, a da saglasnost na visinu ovih naknada daje Vlada. Dopunio sam, pored toga što saglasnost na ove cene, odnosno naknade koje plaćaju subjekti na koje se ovaj zakon odnosi – da Vlada određuje procentualnu raspodelu sredstava ostvarenih po ovom osnovu između budžeta lokalnih samouprava i budžeta Republike Srbije, gde procenat koji pripada lokalnim samoupravama ne može biti manji od 30% ukupnih sredstava. Smatram da je ovo vrlo svrsishodno i vrlo logično da bude prihvaćeno kao amandman, iz prostog razloga, što se sva sredstva koja se sliju po ovom osnovu, slivaju u budžet Republike Srbije. Po ovom osnovu se naplaćuje korišćenje numeracije radio-frekvencija na državnom nivou, ali i na lokalnom nivou. Na primer, naknada koju ubira Agencija dolazi od plaćanja frekvencije za nacionalne televizije, za regionalne televizije, ali i za lokalne televizije. Po kojoj logici bi trebalo sva sredstva da se sliju u budžet Republike Srbije ako se naplaćuje, na primer, od lokalne televizije, to je na godišnjem nivou, koliko se sećam, oko, 5.000 evra, recimo, u Nišu. Zašto bi sve to išlo u budžet Republike Srbije? Zašto bi išlo 100.000 evra u budžet Republike Srbije naknade za jednu regionalnu televiziju koja se vidi na prostoru jugoistočne Srbije, ako ta televizija tamo postoji, zapošljava 50 do 100 ljudi, prihode ostvaruje na tom tržištu, dakle, od subjekata koji žive na teritoriji jugoistočne Srbije, dakle, zašto bi svi prihodi išli u centralni budžet? Zašto ne bi deo sredstava ostajao u budžetima lokalnih samouprava, odnosno zašto se ne bi ta sredstva vraćala budžetima lokalnih samouprava,baš zato što subjekti koji plaćaju tu naknadu posluju na tom terenu, ostvaruju prihode od preduzeća putem reklame koji žive na toj teritoriji i nema nikakve logike da sva sredstva idu u centralni budžet. Time bi se ojačali budžeti lokalnih samouprava i bila bi pravednija raspodela sredstava, a ne ovako, centralizovati sve kao što je sve centralizovano u ovoj državi, pa imamo situaciju da je prosečna plata u Beogradu 400 evra, a u Beloj Palanci 150. Dakle, ako neko zaista želi da dobronamerno shvati ovu moju nameru, mislim da nema ni jedan jedini argument da ovako nešto ne prihvati. Isto se odnosi i na druge naknade koje se ostvaruju u Agenciji i mislim da bi jednom trebalo konačno da stavimo tačku na to da sve što se dešava u ovoj državi dešava se u Beogradu. Svi prihodi koji se ubiraju odlaze u Beograd, a da lokalne samouprave ne mogu da sastave kraj sa krajem. I, samo još jednu rečenicu. Danas je puno reči bilo o tome ko govori laž a ko govori istinu, kome treba narod Srbije da veruje. Pretpostavljam da oni koji zagovaraju tu činjenicu, da oni koji govore laži njima ne treba niko da veruje, da su upravo mislili na one koji su obećavali 200.000 novih radnih mesta, koji su obećavali bolji život preko noći, koji su obećavali da je Kosovo ''uvek i svagda'' sastavni deo Srbije, iako ih svakog dana po jedan novi ambasador demantuje, pa ih direktno proziva i kaže – nema ništa od EU dok ne uspostavite dobrosusedske odnose sa Kosovom, odnosno ne priznate Kosovo. I, svakog dana demantuju raznim izveštajima o reformi koja je u Srbiji, koje tapkaju u mestu, odnosno zarobljavaju građane Srbije i prave jednu guberniju kojom vlada DS i Boris Tadić.
Iskorišćeno je vreme koje je na raspolaganju ovlašćenom predstavniku i poslaničkoj grupi DSS. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predsednica poslaničke grupe.
Uvek razumem kao potez očajnika kada nema argumentaciju za ono što je tema dnevnog reda, pa onda potegne za nekakvom argumentacijom koja je pokušaj političke diskvalifikacije. Ali, kako to očigledno građani ne razumeju, tako oni to pokazuju na izborima pa daju prednost onima koji se tim sredstvima ne služe i koji pokušavaju da argumentuju ono što hoće da urade u ime građana i u njihovu korist. To da EU ne prepoznaje dobre rezultate u Srbiji izgleda mislite samo vi. Na sreću, EU misli sasvim drugačije i to potvrđuje i time što pomaže Srbiji u sledećem koraku ka punopravnom članstvu u EU, sa jedne strane. Dakle, to da nas neko uslovljava priznavanjem Kosova, opet, na sreću, tvrdite samo vi. Ponekad, čak, to izgleda kao priželjkivanje da to bude tačno, ali, na sreću, to nije tačno i nema nikakvih uslovljavanja kada su evropske integracije Srbije u pitanju sa stanovišta priznavanja jednostrane proglašene nezavisnosti Kosova i Metohije. Znate da je upravo zahvaljujući ovoj vladi i predsedniku Borisu Tadiću Srbija postigla ogroman uspeh u UN time što su UN donele Rezoluciju kojom se od međunarodnog suda pravde traži da da mišljenje o jednostranoj proglašenoj nezavisnosti, da li je ona u skladu sa Međunarodnim pravom ili nije. Znate da, upravo, zahvaljujući ovoj vladi i predsedniku Republike ogroman, najveći broj zemalja članice UN nije priznao jednostranu proglašenu nezavisnost KiM, tako da, ponekad, imam utisak da biste voleli da rezultati po ovu zemlju nisu dobri kao što jesu. Imam utisak da se ponekad radujete kada neki rezultat po ovu zemlju i po njene građane jeste loš. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 15 sekundi. Narodni poslanik Milan Lapčević je registrovan u elektronskom sistemu. Vi ste iskoristili svoje vreme. Nemate pravo na repliku. (Narodni poslanik Milan Lapčević, sa mesta: Direktno mi se obratila.) Narodni poslaniče, vrlo pažljivo slušam izlaganje svakog narodnog poslanika. Ako hoćete da proverite, mogu da vam ponovim. Vi ste u svom izlaganju govorili svoje procene, kao ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe DSS. Narodna poslanica Nada Kolundžija je govorila o svojim procenama. Oba izlaganja su bila u okviru uslova koje za naše ophođenje propisuje Poslovnik Narodne skupštine, tako da nema razloga za repliku. Narodni poslaniče, molim vas da konsultujete Poslovnik o opštim uslovima ili razlozima za davanje replike i član 101, koji kaže da o tome… (Narodni poslanik Milan Lapčević, sa mesta: To bih vama toplo preporučio.) …odluku donosi predsedavajući. Na član 29. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Mi i dalje pričajući o veoma ozbiljnoj oblasti, kao što i jeste oblast koju reguliše ovaj zakon, ostajemo pri temi. Ovde ću, istovremeno, da koristim priliku za amandmane na članove 29, 30, 31. i nećemo se javljati po tim amandmanima, zato što je to oblast koja uređuje oblast naknada, a vezano za član 26. i prvenstveno za pomenute odredbe člana 91. Ustava Republike Srbije. Sasvim je logično i promeniti ovo što stoji u navedenim članovima, 29, 30. i 31, gde se kaže da se naknada plaća u skladu sa zakonom za korišćenje numeracija, korišćenje radio-frekvencija, obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija, pružanje usluga iz nadležnosti Agencije. Mi smo svojim amandmanom prvenstveno na član 29. predložili da se stav 2. menja i da kaže da, visinu naknade iz tačaka. 1, 2. i 3. ovog stava, a odnosi se na korišćenje numeracija i radio-frekvencija, obavljanje delatnosti elektronskih komunikacija, te nadoknade ovog člana, utvrđuje Vlada, za razliku od predložene Agencije. Takođe, menja se i stav 3, pa glasi – ''Visinu naknade iz tačke 4. stava 1. ovog člana utvrđuje upravni odbor Agencije,'' to je ono što može da ostane u ingerenciji Agencije za komunikacije, na način propisan ovim zakonom i zakonom kojim se uređuje osnivanje i rad javnih agencija.'' Još jednom moram da podsetim da su ovo javni ograničeni resursi i da tim resursima treba da raspolaže isključivo država. Prihode iz ove oblasti isključivo treba da reguliše i treba da budu u nadležnosti budžeta. Ne bih se ponavljao, ovo je vezano za član 26. U članovima 30, 31. i 32. predlažemo da se zamene reči – "rešenjem koje donosi Agencija i kojom se utvrđuje način plaćanja te naknade." Predlažemo da umesto toga budu reči – "odlukom Vlade i koji se uplaćuje u korist budžeta Republike Srbije." Samo da kažem, nećemo se posebno javljati na ove sledeće tri tačke. Moram da dam jednu digresiju, gledajući kako se vrši decentralizacija Srbije – to je počelo od nekih agencija. Imam osećaj, a verovatno da pored ministarke sede stručnjaci za telekomunikacije, da će sedište ove agencije biti na Kopaoniku. Tamo imamo razvijen turizam, a mi predlažemo da to bude u nekom drugom mestu, a ne na Kopaoniku. Ali, ako ovakve ingerencije ostanu Agenciji, onda joj je zaista mesto da bude na Kopaoniku, a ne na nekom drugom kraju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Za danas završavamo rad. Rad nastavljamo sutra, 17. juna, u 10.00 časova, raspravom u pojedinostima, amandmanom koji je na član 30. podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Drugog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 102 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali 85 narodnih poslanika, što je dovoljno za rad, saglasno odredbama Poslovnika koje definišu kvorum za rad sednice. Podsećam vas da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, a pre prelaska na dalju raspravu, tok sednice vodimo na osnovu člana 235. stava 2. Poslovnika, koji daje pravo predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa da zatraže obaveštenje i objašnjenje. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 235? Narodni poslanik Miloš Radulović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS ima reč.