De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Gamle dogmer står ikke for fall. Dagens regjeringspartier nekter dessverre å innrømme at boplikten ikke fungerer etter hensikten. Vel, så langt er intet nytt under solen. Boplikten bidrar ikke til det som var formålet bak boplikten. Et forskningsprosjekt ved Institutt for økonomi og samfunnsfag ved Norges landbrukshøgskole, i dag Universitetet for miljø- og biovitenskap, viste i 2002 flere interessante funn. Det ble i undersøkelsen sett på 39 kommuner over hele landet med boplikt. Disse ble sammenlignet med tilsvarende kommuner uten boplikt. Undersøkelsen viste at boplikten ikke hadde noen positiv virkning for en økning i innbyggertallet, og at den heller ikke hindret nedgang i folketallet i kommuner med boplikt i forhold til kommuner uten. Undersøkelsen viste videre: De utilsiktede virkningene ved boplikt er av betydelig omfang.Gjennomsnittstall viser at i kommuner med boplikt er boligene like mye bebodd i løpet av året som i kommuner uten boplikt.Den prosentvise andelen av boliger som blir overført fra å ha status som helårsboliger og våningshus til fritidsboliger, er større i kommuner med boplikt enn i kommuner uten.Boplikten hindrer omsetning av eiendommer.Boplikten fører til et lavere nivå på investeringer og vedlikehold.Boplikten har ingen positiv virkning for å øke innbyggertallet.Boplikten øker den økonomiske risikoen for personer som kjøper seg eiendom i en kommune med svak vekst, nedgang i folketallet og boplikt.Kontrollen med overholdelse av boplikten er vanskelig å gjennomføre og skaper konflikter i lokalmiljøet.Boplikten er lett å omgå gjennom den såkalte slektsparagrafen. Undersøkelsen bekrefter derimot at boplikt fører til kraftig verdireduksjon for eier. Boplikten oppgis å være det sentrale virkemidlet i distrikts- og landbrukspolitikken. Dette er oppsiktsvekkende, sett i lys av at det ikke foreligger noe faglig grunnlag for å hevde at boplikten har en positiv funksjon i forhold til å sikre spredt bosetting eller aktivitet i landbruket. Det må være et paradoks at det blir gitt tidsbegrenset eller varig fritak for boplikt i stort omfang. Nationen skriver den 16. mars 2007 at kun 9 pst. av dem som søkte fritak fra boplikten på landbrukseiendommer i 2006, fikk avslag. Reguleringer som innebærer sterke inngrep og store potensielle negative konsekvenser for enkeltmennesket, bør ha en solid faglig begrunnelse. Derfor er konklusjonen her entydig: Boplikten må fjernes!
Vi er etter hvert blitt vant med at høyrepartiene angriper reguleringsordningene i landbruket. Denne gangen er det altså boplikten og prisreguleringen de går løs på. Som alltid er det markedsmekanismene som skal løse alle problemer, som om markedet noen gang har gitt svar på de utfordringene som vi møter i Bygde-Norge. Boplikten er faktisk et meget viktig virkemiddel i landbrukspolitikken. Uten et aktivt landbruk med bofaste bønder avfolkes bygdene. For de fleste av oss er det ganske innlysende. Jeg er imidlertid ikke spesielt overrasket over at Fremskrittspartiet og Høyre mener at pengene og markedet alene skal avgjøre eierskapet til norske landbrukseiendommer. Når eiendomsretten veies mot liv og virksomhet i landbruket, er det den hellige og ukrenkelige retten til å eie som alltid veier tyngst for disse partiene. Det er liten tvil om at bo- og driveplikten er en hovedårsak til at vi til denne dag har greid å opprettholde et levende landbruk med selveiende bønder. Uten bo- og driveplikt ville det ikke vært mulig å opprettholde bosetting og kulturlandskap. En stor del av søknadene om fritak fra bo- og driveplikten blir innvilget på varig eller tidsbegrenset basis. Det er naturlig og i seg selv betryggende. Bestemmelsene håndheves, og det søkes ikke fritak uten god grunn. Jeg synes det viser at ordningen fungerer. Da er det greit at Regjeringen nå gjennomgår dagens bestemmelser og håndhevingen av dem, også for å få bekreftet at boplikten virker. Jeg har for øvrig merket meg at boplikten etter hvert også er blitt et viktig tema i kystområdene langs Oslofjorden og sørlandskysten. Men her er det ikke landbrukseiendommene som må vernes mot oppkjøp. Her er det lokalsamfunnene og lokalbefolkningen som trues av pengesterke kjøpere fra byområdene som i økende grad kjøper boligeiendommer i strandsonen og gjør dem om til fritidsboliger. Slik fortrenges lokalbefolkningen fra kystområdene. Eiendomsprisene i kystområdene er nå skyhøye. Bare de aller færreste, de med de mest velfylte lommebøkene, kan i dag gjøre seg håp om å kjøpe en bolig med strandlinje i denne delen av landet. Prisnivået fører også til at slike boliger gjerne bys ut for salg ved familieoppløsning eller arveoppgjør fordi ingen av partene ser seg i stand til å løse ut de andre. I kommuner som Tjøme, som har innført boplikt, har det til en viss grad lyktes å holde prisene nede. Men nå står det lokale Fremskrittspartiet og Høyre i ferd med å avvikle boplikten. Vinner de to partiene høstens kommunevalg, har lokalbefolkningen på Tjøme sitt å frykte – der også, selvfølgelig. Det er liten trøst i at de får som fortjent. Det beste man kan si om Høyre og Fremskrittspartiet, er at de aldri fornekter seg. De står alltid på kapitalens og markedskreftenes side.
Først vil jeg gjøre foregående taler oppmerksom på at den høye prisen på kysteiendommer nettopp kommer av at det er begrensninger med hensyn til hvor mange av den type eiendommer som myndighetene i dag tillater at det bygges. Styring fører til høyere priser. Det burde en representant fra Vestfold ha fått med seg. Så til denne debatten. Jeg synes det har vært forstemmende å høre på en debatt hvor en statsråd fra Senterpartiet har fått SV som sin sterkeste allierte i spørsmål som gjelder eiendomsrett. Det synes jeg er trist. Jeg hadde trodd at Senterpartiet i denne type saker ville avveie dette til eiendomsrettens fordel og støtte opp om de synspunkter som Høyre og Fremskrittspartiet har i denne saken. På min replikk til statsråden svarte han at hovedformålet med boplikten er å få næringsutvikling og aktivitet på bygdene. Det er ikke det at den som eier eiendommen og som er tvunget til å bo på den, også skal drive den. Hovedformålet er altså at det skal være næringsutvikling og aktivitet på bygdene. Så kan man stille spørsmål om hva som bidrar til det. Bidrar det til aktivitet ute på bygdene hvis en advokat fra Oslo som tjener bra, får lov til å kjøpe seg et småbruk i Telemark, hvor statsråden kommer fra, og kanaliserer store deler av den inntekten han har fra annen virksomhet, inn i småbruket? Det må være åpenlyst at det ville være positivt for disse bygdene. Det er bare å vise til hva som skjer i vårt naboland Sverige. Der har grenseområdene til Norge vært fraflyttingsområder, mens nordmenn har funnet det formålstjenlig å kjøpe seg et torp, altså et småbruk, der. Det har blitt populært, og det har ført til at disse avfolkningstruede bygdene i Sverige har fått en ny vår og en vekst fordi nordmenn ønsker å investere av sine midler i disse eiendommene. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at det er 34 000 bolighus på landbrukseiendommer som i dag står ubebodd. Spørsmålet er da hvordan statsråden, gjennom å praktisere en streng boplikt, har tenkt å få lys i disse husene.
Presidenten har motstått fristelsen til å tegne seg til innlegg. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 2857]]
Det var nesten ikke behov for å ta ordet etter presidentens utmerkede fremføring av interpellasjonsteksten, men jeg vil gjerne supplere det som også fremgår av den interpellasjonen som er innlevert for en tid siden. En mer sårbar kraftforsyning der forbruket av elektrisk kraft har økt mer enn kraftproduksjonen den senere tid, har ført til betydelig underbalanse i kraftforsyningen i enkelte landsdeler. Dette burde først og fremst selvsagt resultert i at Regjeringen hadde initiert økt lokal energiproduksjon. Når Regjeringen skrapet de grønne sertifikatene og lovte en bedre ordning, men isteden innførte et alternativ med et støttebeløp som kun er halvparten av hva sertifikatene ville ha gitt, blir veldig, veldig mange fornybare prosjekter droppet ute i Distrikts-Norge. Når lokal utbygging ikke iverksettes, planlegger selvsagt Statnett – det er jobben deres – isteden fremføring av store og nye kraftlinjer. Det er planlagt kraftlinjer gjennom verdifulle naturlandskap i hele landet. Utbygging av sentralnettet for elektrisitet kommer i konflikt med mange interesser langs Hardangerfjorden, på Sunnmøre, i Agder og i Sogn og Fjordane – bl.a. i nærheten av Nærøyfjorden og Geirangerfjorden som begge to nylig ble innlemmet i FNs eksklusive verdensarvliste. Norges fjordlandskap har dermed både nasjonal og internasjonal interesse, noe som skulle tilsi ekstra vern av disse områdene. Turistnæringen, lokalbefolkningen, friluftsutøvere, hytteeiere og naturvernere er imot. Hvorfor er reaksjonene så sterke? Fordi det er mange store master gjennom naturskjønne områder, som er populære for både tilreisende og lokalbefolkningen. Mastene vil være 25–45 meter høye, og gå i ca. 40 meter brede kraftgater hvor vegetasjonen er ryddet vekk. Bare i Sogn og Fjordane og i sørlige deler av Sunnmøre vil dette til sammen dreie seg om noe slikt som 300 km høyspentmast. Førsteamanuensis Ståle Navrud ved avdeling for økonomi og ressursforvaltning ved Universitetet for miljø- og biovitenskap, med samfunnsøkonomi som spesialfelt, har gjort beregninger som viser at hver husstand i Norge ville måtte betale mellom 25 og 40 kr pr. år i økt nettleie for å legge kabel og dermed bevare det verdifulle landskapet i Hardanger. Alternativt kunne det jo selvsagt vært en mulighet for Regjeringen, som nå har ca. 20 milliarder kr ekstra til disposisjon hvert år på grunn av avkastningen på petroleumsfondet, å ha brukt disse pengene til fornuftige investeringer for å hindre unødvendige naturinngrep, hvis det hadde vært å foretrekke. I praksis vil nok også den økte nettleien eller bevilgningene fra Regjeringen bli mindre, da ekstrakostnadene ved kabel vil bli et spleiselag med industrien. Så langt har fokuset fra myndighetenes side vært knyttet til kostnadene ved å kable, enten legge sjøkabel eller annen kabling. Men man burde også fokusere på nytten av å unngå landskapsinngrep ved å legge kablene i sjøen og i bakken, og ikke bare på kostnadene. Vi må heller ikke glemme at klimaendringer taler til fordel for å legge jord- og sjøkabel. Navrud trekker frem Steigen som et aktuelt eksempel på hvor sårbar en kraftforsyning i luftlinje kan være. Navrud er kritisk til måten energisektoren utfører analyser av planlagte prosjekter på. Det er her jeg ønsker at statsråden nå skal involvere seg. Alle samfunnssektorer er pålagt å utrede samfunnsøkonomisk nytte og samfunnsøkonomiske kostnader ved sine prosjekter. Energisektoren skiller seg ut ved at de samfunnsøkonomiske analysene ikke tar med miljøkostnadene ved planlagte utbygginger av kraftledninger. Er statsråden interessert i at det heretter skal foretas, og vil statsråden pålegge Statnett å foreta, den typen samfunnsøkonomiske kost–nytte-analyser, hvor også naturen blir satt pris på i den sammenheng i energisektoren? I andre sektorer, som innen samferdsel og miljø, har man kommet mye lenger i å innarbeide miljøkostnadene i samfunnsøkonomiske analyser, som er i samsvar med Finansdepartementets veileder for slike analyser. Så til et eksempel: Ved Østensjøvannet i Oslo går det en kraftlinje både langs vannet og i naturreservatet like ved. Man planla opprustning av kraftlinjen, og to alternativer var aktuelle. Det rimeligste alternativet var å feste nye armer og nye kabler på de mastene som allerede var der. Det andre alternativet, som ville bety et mindre naturinngrep, var å legge kabel i bakken. Et tilfeldig utvalg av 600 husstander på Bøler, Lambertseter og Østensjø ble spurt om hva de var villige til å betale i økt strømregning for å ta vekk mastene, som de opplevde som skjemmende. Når folk blir spurt direkte, viser det seg at de ser stor nytteverdi i å bevare naturlandskapet mot inngrep. I den planlagte utbyggingen av sentralnettet bør også befolkningen bli hørt, og det bør være en konkret vurdering av det konkrete prosjektet, også slik at man ser det i forhold til naturinngrepet. Det aller beste ville jo selvsagt være at man hadde fått en ordning med et støttebeløp som ville vært i tråd med det som grønne sertifikater ville ha gitt, slik at man hadde fått utløst en lokal kraftproduksjon. Det er gryteferdige prosjekter på 15 TWh i Norge som kunne ha vært iverksatt, men som ikke iverksettes på grunn av statsrådens sendrektighet og på grunn av at Regjeringen har skrapet de grønne sertifikatene og kommet med en støtteordning som bare er halvparten av de støttesatsene som de grønne sertifikatene ville gitt. Hvis man i Midt-Norge eller på Vestlandet kunne fått i gang den lokale energiproduksjonen, ny fornybar energi, hadde man selvsagt ikke hatt det samme presserende behovet for disse overføringsledningene. Men det virker jo ikke som det skjer noe på det området. Nå skal vi forhåpentligvis inngå et klimaforlik her i Stortinget, og et ufravikelig krav fra Høyres side vil være at vi må presse frem støtteordninger for ny fornybar energi som gjør at det blir utløst. Det vil, hvis vi lykkes med å presse Regjeringen til å innføre noe som er tilsvarende bra som det grønne sertifikater ville vært, gi støtte til utløsning av ny fornybar energi, slik at det kan ta litt av presset bort fra disse ledningene. Dette er jo ikke ledninger som oppstår på én dag. Her er det snakk om en planleggingsprosess med en horisont i alle fall frem til 2012–2013 mange av disse stedene, noen vil komme før. Slik sett var det veldig oppløftende at man på Senterpartiets landsmøte fikk et klart vedtak, hvor man slo fast at Regjeringen ble pålagt å ta initiativ til at kraftlinjer skal legges i kabel der miljøkostnadene med luftspenn er stort. Og så kom SV også etter på sitt landsmøte. Da er Senterpartiet og SV på plass, og vi har sett at det virker, i hvert fall i klimapolitikken. Da kom også statsministeren og Arbeiderpartiet på plass etter hvert – om enn nølende, men da de kom, kom de som et skudd. Det gjorde virkelig vei i vellinga. Det jeg er opptatt av nå, er å få en konstruktiv debatt her i salen. Hvordan kan vi øke den lokale energiproduksjonen? Der vi ikke ser for oss at det er fullt ut realistisk, må vi se på det regelverket og de retningslinjene som Statnett har å forholde seg til i dag, slik at de i større grad også kan vurdere kabling som alternativ. En sjøkabel inn gjennom Hardangerfjorden vil være mer kostbar, men hva er prisen naturmessig, turistmessig og for dem som bor der ved et slikt inngrep? Den typen avveininger mener jeg må foretas ved konkrete utbygginger. Jeg er spent på om statsråden nå har gjort seg tanker rundt hvordan han skal følge opp Senterpartiets landsmøtevedtak om at man konkret bør vurdere kabling ved store naturinngrep. Vi er alle sammen spente på det.
Da vil spenningen bli utløst. Interpellasjonen vil bli besvart av statsråd Odd Roger Enoksen.
Representanten Brende har muligens gitt svar på hvorfor ikke den forrige regjeringen bygde kraftlinjer inn til de områdene som har et stort underskudd på kraft. Men jeg vet ikke om representanten i like stor grad har gitt svar på hvorfor ikke regjeringen innførte grønne sertifikater eller sørget for tilstrekkelig lokal produksjon i områder hvor man visste at man ville få et stort kraftunderskudd i årene framover. – Men la det ligge. Jeg har vært opptatt av spørsmålet helt siden jeg tiltrådte, og i løpet av det siste året har det blitt igangsatt omfattende tiltak for å øke produksjonskapasiteten i det norske kraftsystemet. Særlig har Regjeringen vært opptatt av utviklingen i nettopp Midt-Norge, som representanten Børge Brende påpeker er ett av de vanskelige områdene, pluss Hordaland, som også er et krevende område forsyningsmessig. Før jul ble en del av handlingsplanen for Midt-Norge lagt fram. Tilrettelegging for ny kraftproduksjon lokalt er et sentralt element i denne handlingsplanen. Regjeringen har også lagt fram og fått flertall i Stortinget for en ambisiøs strategi for å realisere betydelig mer fornybar produksjon i Norge. Regjeringen har fastsatt et samlet mål på 30 TWh økt fornybar energiproduksjon og energieffektivisering innen 2016 i forhold til 2001. Det er også opprettet et grunnfond på 10 milliarder kr, som vil bli økt med ytterligere 10 milliarder kr i 2009. Det er en tilførsel av midler til fornybar energi som ingen tidligere regjering har gjort. Samlet vil dette gi en økning i de økonomiske rammene til fornybar energiproduksjon på om lag 900 mill. kr hvert år. I tillegg har Regjeringen gjennom St.meld. nr. 11 for 2006-2007 foreslått en støtteordning for fornybar elektrisitet. Satsing på gasskraft med CO2-håndtering er også et sentralt element i Regjeringens politikk og også nødvendig å nevne som et element med hensyn til hvordan vi skal kunne øke den lokale kraftproduksjonen i de områdene som har en stor underdekning, spesielt i de to områdene som jeg snakker om. Regjeringen har inngått en historisk avtale knyttet til realisering av gasskraftverket på Mongstad, hvor opplegget for CO2-håndtering sikrer utvikling og utprøving av ny teknologi, samtidig som det kommer på plass ny produksjonskapasitet lokalt i Hordaland – et område hvor det er helt nødvendig. Satsingen på ny produksjonskapasitet og energiomlegging vil bidra til å styrke kraftbalansen både nasjonalt og regionalt i årene som kommer. Når det er sagt, vil jeg si at det er ikke slik at vi kan eller bør velge mellom ny produksjon og utbygging av nett. Dessverre er det ikke så enkelt. Både satsing på ny produksjonskapasitet lokalt og satsing på forsterking av kraftnettet er nødvendige elementer i en strategi for en sikker energiforsyning. Et velutbygd kraftnett både innenlands og mellom de nordiske landene er avgjørende for at det nordiske kraftmarkedet skal fungere på en effektiv måte og dermed gi en best mulig bruk av ressursene og en sikker energiforsyning. Særlig er Norge, med en vannkraftbasert kraftforsyning, sårbart og avhengig av et velfungerende nordisk system, med bl.a. gode overføringsforbindelser. Så er det helt riktig, som Børge Brende påpeker, at bygging av overføringslinjer er kostbart og ofte har negativ innvirkning på både natur og miljø. Derfor blir utredningen av konsekvenser, alternative traseer og ulike avbøtende tiltak en vesentlig del av det arbeidet som må gjøres. I tillegg til å vurdere kabling vurderes avbøtende tiltak som tilpasning av traseer, sanering av gamle anlegg, parallellføring med eksisterende ledninger, mastetyper og farging av master og liner. Hvilke tiltak som er aktuelle, varierer selvfølgelig fra prosjekt til prosjekt, men i de fleste kraftledningssaker foretas konkrete vurderinger av kabel som alternativ til luftledning. Både nytten og kostnadene ved å kable eller å gjøre andre avbøtende tiltak varierer fra sted til sted og er ikke minst avhengig av spenningsnivået. Valg av kabling eller andre avbøtende tiltak baseres på de samme prinsipper som ved konsesjonsbehandling av produksjonsanlegg, dvs. etter en nøye avveining av miljøkonsekvenser opp mot kostnader. Dessverre innebærer også kabling naturinngrep. Derfor vil nytten av kabling avhenge av hvilke konsekvenser en luftledning vil ha for naturmangfold og landskap, sett i forhold til de naturinngrep kabling vil innebære. Kabling i snaufjellet vil f.eks. medføre langt større naturinngrep enn i områder med rikelig jordsmonn og rask revegetering. Også på kostnadssiden er bildet sammensatt. Kostnadene ved kabling vil bl.a. avhenge av om kabelen kan graves ned, eller om kabeltrasé må sprenges. I tillegg vil behovet for tilknytningspunkter for regionalnettet ofte sette klare rammer for hvilke trasévalg som er mulige, og derved for hvordan en eventuell kabel må legges. Energiforvaltningen har i samarbeid med miljøforvaltningen utarbeidet gjeldende forvaltningsstrategi for miljø og estetikk i kraftledningssaker. Olje- og energidepartementet la fram spørsmålet om kabel som alternativ til luftledning i St.prp. nr. 19 for 2000-2001, og denne sluttet Stortinget seg til. Strategien innebærer at bruken av kabling på høyere spenninger skal være restriktiv, men kabling utelukkes ikke på delstrekninger hvis sterke miljøhensyn taler for det. Regjeringen er oppmerksom på regioner der forbruksveksten er eller ligger an til å bli særlig høy i årene framover, og arbeider aktivt med å tilrettelegge for ny kraftproduksjon i disse områdene. Et velfungerende kraftsystem lokalt og nasjonalt forutsetter imidlertid i tillegg ofte betydelige forsterkninger av kraftnettet. Gjeldende forvaltningsstrategi for kabling innebærer allerede at en avveining mellom fordeler og ulemper ved kabling og andre avbøtende tiltak skal ligge til grunn i konsesjonsbehandlingen. Det vil selvfølgelig også ligge til grunn framover. Som representanten sier, vil hensynet til miljø, naturinngrep o.l. få stadig større oppmerksomhet. Jeg ser ingen grunn til å endre regelverket for hvordan dette praktiseres. Men det jeg ser grunn til, er å bruke enda mer tid og enda mer ressurser på å utrede og vurdere ulike alternativer opp mot hverandre. Fra prosjekt til prosjekt vil vi, slik representanten spør om, vurdere nøye hvorvidt kabling kan være et bedre alternativ enn luftspenn, både i forhold til naturinngrep, i forhold til miljø, og vi vil også vurdere kostnadene i denne sammenheng. På denne måten vil jeg imøtekomme det som Senterpartiets landsmøte har bedt om, og som også er Regjeringens politikk: ta miljøhensyn, legge grundige vurderinger til grunn før man tar stilling til hvert enkelt prosjekt.
Først et velment råd til statsråden: Når Regjeringen nå har sittet i snart to år, holder det ikke på samme måte i enhver sammenheng å henvise til at alt som er vondt og vanskelig, er forgjengernes skyld, mens nå når f.eks. arbeidsledigheten går ned, er det sjelden at slike henvisninger blir brukt. Jeg tror det er på tide at man nå faktisk tar ansvar for at man snart har styrt landet i to år. Jeg synes ikke at den forrige regjeringen har noe å skjemmes over når det gjelder den innsatsen man gjorde for å få mer energi på plass, bl.a. bygde man ut mer vannkraft i løpet av fire år enn hva man gjorde på hele 1990-tallet. Når det gjelder de grønne sertifikatene, var lovutkastet sendt ut på høring. Det var selvsagt vanskelig å gjennomføre det før det var på plass i Sverige, ettersom det skulle være et felles marked mellom Sverige og Norge. Det var faktisk ikke mulig, hvis det da ikke skulle være et rent norsk marked. Selv den forrige regjeringen var faktisk ikke i stand til dette. Forhandlingene med Sverige gikk ikke så bra, slik at man måtte skrape de grønne sertifikatene. Vi har sagt at nå har vi hatt denne debatten. Det statsråden har sagt, er at man burde hatt minst det samme støttenivået – et bedre støttenivå – når man skulle gjennomføre det i Norge. Nå er altså støtten til minikraftverk på 4 øre, til vindkraft på 8 øre og for bioenergi på 10 øre. Med de grønne sertifikatene ville man vært oppe i 15–20 øre. Da er det bare halvparten så bra. Det er nå i og for seg ikke hovedpoenget. Hovedpoenget er at når dette er halvparten så bra, utløser det også mye mindre fornybar energi som er gryteklar, og som kunne vært produsert i disse områdene, slik at man istedenfor disse svære kraftledningene faktisk kunne fått økt lokal energiproduksjon. Når det er slik at Regjeringen, foreløpig, ikke har innsett dette, og ikke er villig til å inngå noe kompromiss som innebærer at det blir minst like bra, må man også se på dette med kabling. Da melder dette problemet seg. Jeg er selvsagt skuffet over at statsråden slår fast at han ser ingen behov for å endre forskriften. Det indikerer også at han ikke nødvendigvis sender nye signaler når det gjelder å tillegge natur ekstra tyngde. Er det slik at statsråden også vil kreve, og det vil jeg gjerne ha konkret svar på, at naturinngrepet får en pris i de økonomiske beregningene? Og er det slik at statsråden i dag, i alle fall til Stortinget, kan sende signal om at han overfor Statnett, f.eks. i Hardangerfjorden, i Sogn og Fjordane og på Sunnmøre, seriøst vil vurdere sjøkabling? I går ble det åpnet en sjøkabel fra Norge til Nederland. Det er greit, men når det gjelder våre egne vestlandsfjorder, er det altså en tilbakeholdenhet som jeg synes er ganske forbausende. Det vi er ute etter, er å få noen kraftige signaler om at man også er villig til å tenke nytt.
Jeg er litt overrasket, for jeg mener faktisk at jeg besvarte representantens forespørsel ganske imøtekommende i forhold til å legge sterk vekt på nettopp miljøhensyn i tiden framover. Så tror jeg også vi alle sammen må ha respekt for at det ikke er noen prosjekter som er like. Sjøkabel er én ting, det å bygge kabeltraseer på land er noe helt annet, og kan ofte medføre vel så store naturinngrep som f.eks. en luftlinje kan. Problemet med en luftlinje er at den er skjemmende fordi man ser den, men det å kable f.eks. 420 kV innebærer i enkelte områder betydelige naturinngrep der de skal legges på land. Det er en vesentlig forskjell på sjøkabel og det som må gå over land. Men allikevel: Det vil altså i hvert enkelt prosjekt bli foretatt grundige vurderinger, både på delstrekninger og på hele strekninger. Det kan problematiseres mye rundt dette. Det er jo slik at kabling over lengre strekninger medfører at det ikke er mulig med regionalt uttak, eller at det vil være svært kostbart og vanskelig med regionalt uttak underveis på en slik strekning. Det teller i negativ retning. Så er det faktisk feil, slik representanten hevder, at lokal produksjon kunne forhindre bygging av kraftlinjer. For det første ville det være slik at en produksjon i Midt-Norge basert på f.eks. vindkraft, som skulle forsyne hele det underskuddet man har i det området uten å forsterke overføringsforbindelsene inn til dette området, nærmest er utenkelig. Man snakker nemlig om en betydelig produksjon som må til i dette området. Dernest er det slik at behovet for en sikker energiforsyning også tilsier at en må ha en kombinasjon av kraftproduksjon og overføringsforbindelser, slik Regjeringen legger opp til. Ved et gasskraftverk f.eks., som står for en svært stor punktproduksjon i et område hvor vi har petroleumsanlegg og industri – ta Midt-Norge – vil et avbrudd, en feil, på dette gasskraftverket, hvor det kan stå i to måneder på vinteren, for å ta et eksempel, kunne få dramatiske konsekvenser for det området hvis man ikke har overføringsforbindelser inn til området som er i stand til å tilføre det området den energimengden som man trenger ved en slik eventuell stopp. Det jeg prøver å si med dette, er at det er mange kompliserte og komplekse forhold som må vurderes når man skal ta stilling til hva man skal gjøre. Det er ikke et enten–eller. Her er det dessverre et både–og. Det koster, det betyr naturinngrep, og det betyr lokal produksjon. Regjeringen legger til grunn at vi skal ta sterkest mulig miljøhensyn og foreta disse vurderingene i hvert enkelt tilfelle.
Den ordvekslingen vi har hatt hittil, viser jo at temaet som interpellanten har tatt opp er viktig, men ytterst komplisert. Slik sett kan en ikke gjennom en interpellasjon løse de problemstillingene som tas opp. Det reises i grunnen to hovedutfordringer: Det ene er økt lokal produksjon av kraft, og det andre er en eventuell ny politikk for bygging av linjer. Produksjon av kraft basert på vann er den aller mest miljøvennlige måten å produsere store mengder kraft på. I Norge er det slik at vårt forbruk av elektrisitet er basert på vannkraft. Svakheten med å ha et ensidig system er at en er veldig sårbar for svingningene i nedbør fra år til år. Det betyr at en må ha utveksling av kraft mellom landsdeler og mellom land. Dette er en situasjon som bare har forsterket seg. Situasjonen med ubalanse er, som nevnt, knyttet til Midt-Norge og Møre og Romsdal spesielt, men også andre områder vil komme i en lignende situasjon i overskuelig framtid. Nå er det ikke så veldig trivelig å tygge opp grøten fra i fjor, men når interpellanten så ensidig legger belastningen på – og beskylder – den regjeringen som nå har sittet i 19 måneder for ikke å ha gjort jobben, blir det en avsporing. Statsråd Enoksen viste i sitt innlegg til hva den rød-grønne regjeringen har tatt av grep for å bedre balansen mellom forbruk og produksjonen. For eksempel er jo målet 30 TWh, dvs. 25 pst. økning i fornybar energi og energieffektivisering, med på over tid å kunne få til en akseptabel balanse, som ett tiltak. Så vidt jeg husker, stemte Høyre og representanten Børge Brende imot nettopp dette fondet på 20 milliarder kr som skulle legge opp til en slik ordning, under henvisning til et ønske om et grønt sertifikatmarked. Den forrige regjeringen fikk i alle fall ikke dette på plass, og da den rød-grønne regjeringen overtok, viste det seg at det ikke var gjennomførbart. Men vi har fått på plass støtteordninger til bio-, vind- og mindre kraftverk. Vi har satset beinhardt på å få bygge gasskraftverk med CO2-håndtering. Stortinget kjenner godt til hva som ligger der av bevilgninger. Det betyr at en over tid vil få en nasjonal virkning. Så er det slik at når det gjelder overføring av kraft mellom landsdelene, går noen av linjene gjennom verdifullt naturlandskap og sårbar natur. Derfor er det viktig å ha et sterkt fokus på dette ved ny linjebygging, men jeg synes nesten det er litt trist å høre hvor mange det er som bidrar til å forenkle disse problemene. Det er slett ikke slik at man kan sammenligne en sjøkabel over Nordsjøen med en kabel over en norsk fjord. Det er helt andre problemstillinger vi står overfor, uten at jeg kan gå inn på det tekniske her, selvfølgelig, men jeg vil si med en gang at når miljøkostnadene med luftspenn er åpenbare, må det i enkelttilfeller, slik som også statsråden var inne på, kunne vurderes jord- eller sjøkabel der det måtte være aktuelt. Jeg vil også minne om følgende: Ifølge opplysninger fra Statnett vil bitene i kabel i en 420kW-linje være 500–700 meter lange, og det betyr gjentatte skjøter på en strekning, noe som blir både komplisert og kostbart. Spenningsnivået i kablene vil også være slik at en må ha en bred trasé, som eventuelt gjennom fjellgrunn og snaufjell vil føre til formidable naturinngrep. Dette viser at det ikke finnes noen enkle svar. Vi vet også at godt anerkjente beregninger for kostnadene viser at de kanskje er ti ganger høyere med en kabel enn med et luftspenn. Dette er kostnader som blir veltet over på næringsliv og hushold. Jeg mener at dette må det tas hensyn til når en skal vurdere løsninger.
Interpellasjonen i dag omhandler i realiteten to saker. Den ene er økt kraftproduksjon. Den andre går på kabel. Spesielt er det første temaet en kjent problemstilling i denne sal, og gjør jo at de fleste av oss bare kan ta fram gamle taler, oppdatere datoen og så er talen like tidsaktuell fortsatt. Men av to grunner er det jo en litt rar debatt. For det første skyldes mange av de nettkonfliktene som vi nå opplever, at det har vært manglende handlekraft i denne sal under tidligere regjeringer, ikke bare den siste, men regjeringer før det også. Hadde en bygd ut det kraftpotensialet som var, hadde en gjerne unngått behovet for å føre kraft inn fra andre områder. For det andre hadde vi i forrige periode en sak om Årum i Fredrikstad, der det av helsemessige grunner – og ikke av rent estetiske grunner – var en frykt i lokalbefolkningen fordi en kraftlinje skulle gå gjennom et boligfelt. Det var en bred opposisjon som tok opp temaet – sikkert i tide og utide ville den forrige regjeringen føle – men den forrige regjeringen gjorde ingenting, og dagens regjering gjør ingenting. Allikevel sitter vi her og er veldig opptatt av problemstillingen. Det er alltid sympatisk med angrende syndere, i hvert fall som regel. Jeg håper at det kan bety at vi i dag får et lite gjennombrudd, for en del av de nettinvesteringene som gjøres i dag, er dårlig energipolitikk og det er dårlig miljøpolitikk. La meg ta kraftproduksjonen først. Behovet for kraft er fortsatt stort i mange deler av landet. En skulle tro at problemet var løst nå når klimadebatten pågår, og det er vel egentlig lenge siden noen har snakket om kraftsituasjonen i Midt-Norge og vært skikkelig bekymret. Men 10. januar i fjor sa statsråden at vi må få på plass et betydelige volum med ny kraft for å sikre situasjonen. 1. mai i fjor var statsministeren på Skogn og sa at nå var det bare å sette spaden i jorda. Så har det ikke skjedd noe særlig mer i den regionen. Det har ikke kommet noe betydelig nytt volum. Ja, statsråden bruker sikkert mye tid på å følge situasjonen. Det tviler jeg ikke på, men resultatene mangler. Det er greit å ha mål, men jeg tror folk i Midt-Norge først puster ut når de ser at ny kraft er i systemet. Da kan jeg f.eks. etterlyse – og jeg får sikkert kjeft av statsråden for å ha påpekt dette – utslippstillatelsen f.eks. for Tjeldbergodden, eller både konsesjon og utslippstillatelse for Industrikraft Møre. Det hjelper ikke bare å skylde på Bondevik II-regjeringen og si at situasjonen skulle vært løst for fire år siden, når en selv ikke klarer å få gjort noe på to år. Det er mange kompliserte spørsmål rundt dette – det er helt riktig slik som statsråden sier – og jeg tror at det ikke minst gjelder internt i Regjeringen. Der blir nok gasskraftproblemene enda mer kompliserte enn de ellers hadde trengt å være. Som energinasjon er potensialet vårt for kraftutbygging stort, men det er ikke utløst. Dette skyldes bl.a. vernevedtak. Det første denne regjeringen gjorde, var jo å verne Vefsna som kunne gitt 1,5 TWh med ny fornybar strøm uten CO2 -utslipp og til lave kostnader. Men vi vet også at opprustningsprosjekt for eksisterende kraftverk automatisk har blitt avslått av NVE, fordi Stortinget etter kraftverket ble bygd har vernet området. Når det gjelder småkraft, bio- og vindkraft, skrytes det mye av at det har kommet på plass et godt støttesystem. Det en glemmer, er at alle som skulle forholde seg til systemet, har sagt at det er feil system. Vi vet at en ikke ønsker at kommunene skal kunne ta lokale beslutninger. En skal ikke kunne si ja til småkraftverk, men en skal heller ikke kunne si nei til vindkraft. Det er et paradoks at Stortinget nå krangler om strømnett som skjemmende for naturen, men kommer noen og vil bygge en vindmølle, anses det som veldig positivt. Et kompromiss i denne saken kunne jo være at strømnett rundt i landet ble formet som vindmøller, og at kablene ble som vingespennet, for denne kabeldebatten er viktig, slik den nå tar av. Det er sjelden en ser lokale folkeaksjoner mot vann- og biokraftprosjekt, men det er veldig ofte at en ser folkeaksjoner mot nettinvesteringer. Da må en jo se hvor samfunnet kan få mest nytte av de pengene en skal investere. Er det i nett, eller er det i betydelig økt kraftproduksjon? Jeg sier ikke at vi ikke trenger begge deler, men av og til kan en prioritere det ene for å redusere behovet for det andre. Debattene rundt nett er ofte følelsespreget, og det er mange planlagte investeringer framover som gjør at vi vil få en del debatter. Hensynet til miljøet og estetiske verdier settes opp mot kostnader. Det synes jeg er naturlig, men det blir litt skjevt når de estetiske miljøverdiene ofte prissettes til null, og en kun ser på kostnaden mellom bakke og luftspenn. Når en vet at mange traseer vil gå gjennom vernede områder, enten allerede eller snart vernede områder, i randsonen av verdensarvområder eller i turistområder, bør en absolutt sette naturverdiene til en høyere verdi enn null. Med utgangspunkt i de rød-grønne partienes holdning før de kom i regjering, og det som har blitt uttrykt på enkelte partiers landsmøter, samt denne nye følelsen fra Høyre, håper jeg at vi får en gjennomgang av nettreglene, slik at vi kan unngå slike konflikter i framtiden.
Først har jeg lyst til å minne Asmund Kristoffersen på at Høyre stemte imot energifondet til Enoksen, men for innføring av grønne sertifikater, som beviselig ville gitt mye større uttelling, bare så det er sagt nok en gang. Jeg syns interpellanten reiser en viktig debatt, som utfordrer oss på tilvante løsninger i energisektoren som stammer fra en tid strømføringen generelt sett var et særdeles framtidsrettet gode, og kraftlinjer var en selvsagt del av dette bildet, som symboliserte vekst og velstand og ikke minst arbeidsplasser. Ute i Distrikts-Norge hvor kraften ble skapt, var kraftlinjer akseptert av befolkningen, fordi det førte til synlig velstandsutvikling. I dag er situasjonen en annen. Kraftlinjene er planlagt gjennom sårbare områder for å gi økonomisk vekst langt borte. Som alt annen i vår tid endres også oppfatningen av verdifulle landskapsrom, som kan bety vekst i en voksende næring som gir mer positiv lokal virkning, nemlig turisme og reiseliv, men også økende bevissthet om at vi har et ansvar for å forvalte verdifulle landskapsrom på en måte som også våre etterkommere, som helt sikkert vil ha enda større krav til estetikk i landskapsrommet, kan være bekjent av. Det vi snakker om her i dag, er rett og slett utvikling av en ny politikk på et område hvor våre tilvante forestillinger utfordres, og hvor våre standarder endres. Derfor er det prisverdig av Børge Brende å reise denne debatten. I Høyre har vi nettopp lagt bak oss et landsmøte som viste at Høyre er på linje med sin offensive tidligere miljøvernminister. Det handler rett og slett om en ny verdsetting av landskapsverdier og samfunnsøkonomi i et langt bredere perspektiv. Undersøkelser viser at folk er villige til å være med på å dekke noe av merkostnaden over sentralnettavgiften. Men ny samfunnsøkonomisk vurdering tilsier at dette må være et spleiselag hvor også de som har større interesser i å få energien ført fram, og de som har salgsinteresser, er med og bidrar til mer skånsomme landskapsinngrep, som kabling. I dag er det nettopp stort kraftbehov på kysten og sågar til havs, med politiske målsettinger om å elektrifisere større del av sokkelen, det er snakk om. Da kan vi ikke la transittområdene sitte igjen med regningen i form av ødelagte landskapsrom. Personlig syns jeg det er inspirerende å være med i denne type modningsprosesser, som helt sikkert kommer til å resultere i ny politikk på området. Det var derfor skuffende at statsråden var så lite imøtekommende, jeg vil si såpass lite visjonær, når etablerte sannheter settes på prøve og nye krav og standarder vokser fram i opinionens bevissthet. Statsråden sa: «Jeg ser ingen grunn til å endre regelverket», men han ville ta miljøhensyn. Det er det regelverket som NVE og andre saksbehandlere i Statnett forholder seg til, og som de har lagt fram sine anbefalinger ut fra. Så sier også statsråden at sjøkabel er noe ganske annet enn landkabling, her er det en vesentlig forskjell. Da vil jeg gjerne ha et svar fra statsråden på om ikke sjøkabel bør foretrekkes der dette er mulig, uansett. Arbeiderpartiet reagerte med å avvise spørsmålet på sitt landsmøte. For så vidt ikke overraskende, de er aldri først på ballen i slike saker. Klimabremsen Jens versus Bjørnøy tidligere i vinter har vi friskt i minne. Derfor går min oppfordring til statsråden, som har senterpartilandsmøtets mandat, om at han må kvitte seg med gårsdagens regelverk. Ta Børge Brende og Høyres oppfordring om å utvikle et nytt regime, som i større grad ser samfunnsøkonomi og nytte–kost for aktørene i et bredt perspektiv. Det er på høy tid med en fornying, og Stortinget bør få anledning til å bidra til dette gjennom en stortingsmelding om temaet så snart som mulig.
Representanten Asmund Kristoffersen redegjorde for den spesielle energisituasjonen vi har i Norge med så overveldende stort innslag av vannkraft. Det betyr at vi har store svingninger i produksjonen, som igjen betyr at vi er avhengige av god utveksling ikke bare internt i landet, men også over til våre naboland, som igjen betyr at vi er avhengige av å ha et godt og sikkert ledningsnett. Vi er også på det rene med at i de siste ti årene har det vært investert for lite i et godt og sikkert overføringsnett i Norge. Vi så hva som skjedde i Sverige som opplevde at under en av de store vinterstormene var mange husholdninger over lengre tid uten strøm. Vi er interessert i å få opp investeringsnivået i nettet i Norge for å unngå liknende situasjoner. Vi ser at de utfordringene vi står overfor når det gjelder klimaet med mer ekstremt vær, gjør det enda viktigere enn tidligere å fokusere på at vi skal ha trygg overføring av strøm. Det som nå planlegges fra Statnetts side, er store naturinngrep over hele landet, fra lengst i nord til lengst i sør. Det er store naturverdier som berøres av inngrep som man ikke skal bagatellisere. Vi ser et engasjement i den saken i folkeaksjon etter folkeaksjon, som jeg vil si til representanten Ketil Solvik-Olsen, bare kan sammenlignes med den folkelige mobilisering som var mot vannkraftutbygging da den var på sitt største. Vi har sett en økt mobilisering i det siste. Det virker som om folk er glad i naturen, er i glad i den urørte naturen og setter pris på landskapet de lever og bor i. Det er et engasjement vi selvfølgelig setter stor pris på. Vi ser også at en del av prosjektene kan berøre internasjonale viktige verdier i Norge. En del av prosjektene har problematikk knyttet opp mot villrein, en ansvarsart i Norge, som vi er forpliktet til å ta vare på. I noen situasjoner, men slett ikke i alle, kan lokal energiproduksjon og energisparing, redusere behovet for nye kraftledninger. Det er slett ikke sikkert at det gjelder alltid. Det er faktisk slik at enkle fysiske lover sier at jo større den totale kraftproduksjonen i Norge vil være, jo større behov vil det også være for et godt og sikkert overføringsnett. Det er ikke slik at jo mer kraftproduksjon vi har, jo færre kraftlinjer. Den generelle sammenhengen er at jo større kraftproduksjon, jo mer behov er det for et godt og sikkert nett som den kraften skal flyte igjennom. Det er også slik at kostnader har blitt brukt som et argument mot kabling. Vi vet også at det er ca. 3,5 pst. av den gjennomsnittlige strømregningen til folk som går til sentralnettet. Vi har også sett at de økonomiske modellene for kost–nytte-vurderinger alltid har hatt problemer med å ta opp i seg hva som er verdien av urørt natur, og hva som er verdien av et landskap? Det er riktig som interpellanten sier, at på samferdselssektoren har man kommet lenger. Jeg tror at energisektoren i disse sakene har noe å lære av samferdselssektoren i møtet med arealkonflikter. Mange arealkonflikter på samferdselssektoren på begynnelsen av 1990-tallet gjorde at man tenkte nytt rundt å prøve i større grad å integrere miljøhensyn. Jeg tror det er viktig at vi noen ganger tør å si at det går ikke an å finne et tall for hva Hardangervidda eller villreinen er verdt. Noen ganger er det viktig å bare si at her er det hensyn som skal tas. Vi har også vært opptatt av en annen problemstilling knyttet til kablingen, og det er kablingen i tett befolkede områder. Det er få folk som vil bo rett under en kabel. Det er mange som er opptatt av om det er en økt kreftfare eller ikke ved å bo nær høyspentledninger. Det er også hensyn vi skal ta, som gjør at vi ikke bare kan ha én politikk for framføring av strøm. Vi må ha flere. Til slutt vil jeg si at vårt utgangspunkt er at vi ønsker en sak til sak-tilnærming. Vi ønsker at kultur- og miljøhensyn skal veie tungt, og at vi skal bli bedre til å integrere miljøkostnadene. Men vi skal også ha med oss at det er ikke alltid at kabling vil være det mest miljøvennlige alternativet. Kabling kan også ha miljøkonsekvenser, men der kabling er det mest miljøvennlige alternativet etter en god kost–nytte-betraktning, er det vår oppfatning at det må skje. Det er min spådom at det vil skje i større grad enn det har skjedd hittil i Norge.
Etter å ha høyrt på interpellanten er eg litt usikker på kva som eigentleg er hovudtemaet i interpellasjonen. Eg høyrer to bodskap: ein kritikk av ei passiv regjering for ikkje å gjera noko med kraftkrisa i Midt-Noreg, og eg høyrer eit spørsmål om Senterpartiet sitt løfte om å leggja nye kraftliner i kabel der miljøkostnadene med luftleidning er store. Det kan seiast mykje om begge desse tema. Kraftkrisa i Midt-Noreg er ein situasjon som det ikkje finst enkle eller raske svar på. Men det finst ganske mykje lærdom. Den viktigaste lærdomen er nok knytt til handsaminga av Ormen Lange og utbygginga på Sunndalsøra. I ettertid bør me læra at me treng ei endring i plan- og bygningslova, der me set eit krav om ein plan for energiforsyning ved store næringsprosjekt. På denne måten sikrar me at utbyggjarane også har sikra seg nok kraft utan å setja kraftforsyninga i ein heil landsdel på spel. Så gjer eg nokre interessante observasjonar når eg lyttar til det som representantar for Regjeringa og regjeringspartia seier: Det er utruleg kor mykje vanskelegare det er å få ting til no enn det var då dei same representantane sat i opposisjon. Utfordringa framover er å få fram ny produksjon av fornybar energi, og her meiner Kristeleg Folkeparti at Regjeringa er altfor passiv. Det nye støttesystemet for ny fornybar energi er for dårleg til å utløysa vesentleg ny produksjon. Me forventar at Regjeringa vil utvide Energifondet utover dei 20 milliardar kr dei har lova. Kristeleg Folkeparti har tidlegare foreslege ein auke, og eg konstaterer at fleire no meiner det same, og det er bra. Det andre temaet går på framføring av nye kraftliner til Midt-Noreg, og det er viktig. Allereie under Bondevik II-regjeringa starta ein arbeidet med betre kraftliner til Jemtland i Sverige. Men vi treng òg nye kraftliner frå Vestlandet – og på Vestlandet. Ei rekkje nye planlagde kraftliner vil gå gjennom sårbar natur, m.a. i Hordaland, i Sogn og Fjordane og i Møre og Romsdal. Ei kabling vil vera kostbar, men dette må haldast opp mot kostnadene ved naturinngrep. Kristeleg Folkeparti meiner at kabling er eit heilt nødvendig tiltak i dei mest verdifulle og sårbare naturområda. Eg skjøner difor godt at dette spørsmålet kjem opp i Hardanger og i Sogn og Fjordane, på Sunnmøre og øvst i Setesdal. Det er seriøse og gode grunnar for å greia ut kabling i desse områda. Kabling av kraftliner er i mange tilfelle eit viktig og godt tiltak for å ta vare på viktige naturområde. I framtida må me rekna med meir bruk av kabling. Me har no god teknologi tilgjengeleg for slike løysingar. Det viser seg at forbrukarane forstår ein slik meirkostnad. Ei anna problemstilling knytt til kraftliner gjeld stråling frå kraftige linenett og konsekvensane for helsa til folk som bur ved kraftfelt. Dette er det gjort forsking på, men svaret så langt har ikkje gjeve ro til folk som bur i nærleiken av kraftliner. Det er det mange eksempel på. Me treng difor ein meir grundig debatt om bruk av kabel i straumforsyninga, og Kristeleg Folkeparti meiner dette temaet bør vera gjenstand for ei brei drøfting i ei ny energimelding til Stortinget. I dag er det mange tema innan energiforsyninga som er oppe til debatt. Interpellasjonen viser at desse tiltaka heng saman. Det krev nye løysingar og nye tiltak. Difor er det både fornuftig og nødvendig med ei ny og brei melding for å meisla ut nye løysingar som er tilpassa dei utfordringane som me står overfor i dag, og dei utfordringane som me ser konturane av i framtida.
Representanten Brende avsluttet sin interpellasjon med å si at han inviterte til en konstruktiv debatt rundt det som de fleste opplever som en alvorlig problemstilling. Dette gjorde han etter å ha levert en av de vanlige harangene sine mot den politikken som Regjeringen fører. Han la fram denne interpellasjonen på en måte som vanskelig kan beskrives som konstruktiv, og som vanskelig kan beskrives som noen invitt til samarbeid og samtaler. Man har vridd debatten inn på produksjon av fornybar el, og man har pekt på at med mer produksjon unngår vi å bygge overføringsnett. Jeg skal være den første til å innrømme at hadde det vært så enkelt, hadde det vært all right, men når man bruker Midt-Norge som eksempel, er jeg overbevist om at Brende her snakker mot bedre vitende – av to årsaker. For det første er det sånn at med eller uten grønne sertifikat og med eller uten et energifond ville det tatt mye tid å få tilstrekkelig kraftproduksjon til å unngå å få på plass nytt overføringsnett – mye lengre tid enn fram til høsten når Ormen Lange åpner, og vi får en situasjon som er alvorlig på forsyningssiden i Midt-Norge. For det andre henger strømforsyningen i Møre og Romsdal – til Elnesvågen, til Aukra – på én kraftlinje. Og forsyningssikkerheten bedrer man ikke ved å bygge ut vindkraft på Fosen, som så transporteres sørover i én kraftledning til Møre og Romsdal. Man vil fremdeles ha behov for å sikre kraftforsyningen gjennom en ny kabel. Dette hopper Brende elegant over. Så snakker han så mye stygt om kraftledninger at man skulle tro det nesten ikke har vært reist kraftledninger før i dette landet. Det er ikke lenge siden det ble bygd en ledning på 420 kV fra Klæbu til Vikalandet i forbindelse med utvidelse på Sunndalsøra. Hvis jeg ikke tar helt feil – jeg må ta et forbehold om dette – var Brende i regjering da det skjedde. Det var atskillige protester i Trøndelag – Brendes eget hjemfylke – mot de miljøbelastningene denne ledningen brakte med seg, med en 40 meter bred kraftgate over verdifullt kulturlandskap og verdifulle naturområder og verdifulle boområder. Jeg registrerte ikke noe vesentlig engasjement fra representanten Brende den gangen for å ta tak i de problemstillingene. Når denne interpellasjonen tas opp, henvises det til landsmøtevedtaket i Senterpartiet. Det er ingen tvil om at det vedtaket som ble fattet på Senterpartiets landsmøte, tok utgangspunkt i en del av de veldig kontroversielle kraftoverføringsprosjektene som nå lanseres, og da spesielt på Vestlandet. Det ligger selvsagt en klar forventning fra vårt landsmøte til både egen stortingsgruppe og til egen statsråd om resultat, og om at man vurderer på en annen måte enn tidligere at man kabler og tar vare på naturverdiene der det er nødvendig. Det er nødvendigvis ikke et spørsmål om å endre regelverket. Regelverket som det ligger i dag, hjemler jo faktisk at man kan legge i kabel der sterke miljøhensyn tar til orde for det. Det er jo praksis man er nødt til å endre, og da trenger man ikke nødvendigvis å endre et regelverk som allerede hjemler en mulig endring av praksis. Så har jeg lyst til å si, og det er litt knyttet til nytte–kost-betraktninger, at vi vet at strekningen Fardal–Ørskog koster mellom 1,5 og 2 milliarder kr. Statnett sier man må gange det med åtte eller ti hvis man skal trekke kabler. Hvis dette er korrekte tall, snakker man altså om at vi skal bruke et sted mellom 10 og 15 milliarder kr – kanskje enda mer – på å legge én kabel på Vestlandet. Det er ingen som kan mene at det er en spesielt fornuftig ressursbruk, og det representerer mye mer en 40 kr pr. person. Så skal jeg avslutte med å si at når det gjelder kraftsituasjonen i Midt-Norge, er det, som representanten rett før meg var inne på, utbyggingen av Ormen Lange uten at nødvendig ny kraftproduksjon kom inn, som er årsaken til den situasjonen vi har havnet i. Den var det som kjent den forrige regjeringen som stod for.
Jeg har hatt store forventinger til dagens debatt, for landsmøtene i Senterpartiet, SV, Høyre og Venstre har pekt ut en ny kurs, en ny politikk, på dette området. Jeg hadde håpet at det hadde blitt kvittert ut av statsråden, som har gitt tydelig beskjed om at det skulle bli en ny kurs, en ny politikk, på dette området. Det er det som er bestilt. Det som i stedet kom fra statsråden, er i realiteten et varmt forsvar for dagens forskrift og langt på vei for dagens praksis. Han kom ikke med noen nye styringssignaler som vil endre den praksis som i dag følger av forskriften, nemlig at det i tilnærmet alle prosjekt velges luftspenn. Statsråden sa at man skulle bruke mer tid og flere ressurser på å foreta utredninger. Vi trenger ikke flere ressurskrevende utredninger. Vi trenger en ny politikk på et område der miljøomkostningene må med i regnskapet på en helt annen måte enn det man har sett tidligere. Flere av de omdiskuterte og omstridte linjene er et resultat av et ønske om å elektrifisere offshore-installasjoner. Å få redusert utslippene som er offshore, er igjen en del av klimautfordringene. Det er snakk om linjeframføringer i forbindelse med forsyninger til industri- og petroleumsanlegg, som er store pengemaskiner for fellesskapet. Det er også snakk om nye kabler som skal være med og optimalisere handel med kraft med utlandet, for å få økt profitt ut av vannkraftressursene våre. Det skapes altså store verdier, mens man kan risikere at det man står igjen med, er at lokalsamfunnene må ta bekostningene gjennom store inngrep i naturen. Jeg mener det er viktig at det nå slås tydelig fast at det skal bli en annen vektlegging av miljøet enn før, og at det er storsamfunnet som må ta regningen som følger av denne nyorienteringen. Det er viktig å øke kraftproduksjonen. Det demper selvfølgelig behovet for overføringslinjer. Det er jo svært beklagelig at Norge nå har et av de dårligste støttesystemene i Europa, f.eks. knyttet til vindkraft. Det er helt meningsløst å sammenligne Regjeringens nye støttesystem med det som har vært gjeldende fram til i dag. Det det må sammenlignes med, er de grønne sertifikatene som skulle ha vært gjeldende fra nå og framover. De ville ha representert en dobbelt så stor stimulans i forhold til fornybar energi som det Regjeringens opplegg representerer. Jeg har lyst til å peke på at i noen av de prosjektene som har ført til debatten i dag, er konfliktene så åpenbare at det må være mulig å konkludere slik partiene har gjort, f.eks. i Hordaland. Der har det blitt slått fast at ledningen som skal føres fra Eidfjord til Samnanger, bør gå i sjøen i Hardangerfjorden. Det må være mulig å komme til en tilsvarende konklusjon når det gjelder deler av strekningen fra Fardal i Sogn til Ørskog på Sunnmøre, at man må velge alternativ til luftspenn. Det samme framstår som naturlig i Setesdal, der inngrep i naturen er betydelige. Jeg har lyst til å gi ros til de mange grupperinger som er aktive når det gjelder å utfordre etablert politikk på dette området. Vi former miljøpolitikken vår ved stadig å fornye den i lys av nye utfordringer. En slik fornyelse er påkrevd på det området vi her står overfor. Det som er oppløftende, er at det på områder der Regjeringen sier et bestemt nei til gode miljøløsninger, er det likevel mulig å nå fram. Statsministeren stod på talerstolen i Hordaland Arbeiderparti og sa at ubåten på Fedje skulle bli liggende tildekt – nå har Regjeringen endret oppfatning og vurderer heving. Statsministeren hadde ikke sans for at man skulle ha klare mål for klimareduksjoner – nå framstod han med noe som til forveksling lignet entusiasme på Arbeiderpartiets landsmøte og talte for det. Jeg tror at det kommer til å skje også på dette området. Det er ikke mulig å forsvare framføring av luftspenn i de områdene som vi snakker om her, for miljøkostnadene er for store. Luftspenn vil i framtiden også være det mest brukte alternativet, men vi må gi tydelig beskjed om at det i større grad skal brukes alternativer når konfliktene er betydelige.
Først må jeg innrømme at jeg trodde at min henvisning til Senterpartiets landsmøtevedtak ville ha blitt godt mottatt og sett på som et konstruktivt innspill, ikke minst av statsrådens eget parti. Man kan nesten få en viss mistanke om at verken representanten Borten Moe eller statsråd Enoksen var spesielt begeistret over sitt eget partis vedtak. Dessuten må jeg minne om at når man har styrt landet i snart to år, kan man ikke bare ta ansvar for det som går i riktig retning, f.eks. at arbeidsledigheten går ned. Jeg har sjelden hørt henvisning til at de som styrte tidligere, har hatt en finger med i spillet i forhold til det. Men når det gjelder en eventuelt manglende energiproduksjon, er det bare de som har styrt tidligere, som har ansvaret. Det er selvsagt ikke riktig. De grønne sertifikatene ville ha medført dobbelt så høy støtte til utløsing av fornybar energi i Norge, og ansvaret for skrapingen av dem, noe som har ført til at 90 pst. av en god del fornybare prosjekter ble droppet, må Regjeringen ta. Jeg tror at det i løpet av kort tid gjennom et klimapolitisk forlik i Stortinget vil bli presset frem bedre ordninger for fornybar energi. Det vil også avhjelpe og ta bort presset fra noen av disse linjene. Det er ikke riktig som Borten Moe sier, at fornybar energi ikke kan komme som noen erstatning for overføringslinjer. De overføringslinjene vi snakker om her, skal gjennom store prosesser. Mange av dem vil ikke stå ferdig før i 2012 og 2013. Det er veldig mye vann som renner ut i havet, det er mye bioenergi – trær som står og råtner – og mye annen fornybar kraft som kan tas i bruk før den tid. Det må gå an å ha to tanker i hodet på én gang. Vi må bygge ut mer fornybar energi, og vi må oppfylle statsministerens løfte fra Skogn i fjor, 1. mai, da han sa at vi må få gasskraftverket på Skogn på plass snarest mulig. Det har vi hørt lite om etterpå. Jeg hadde håpt, som jeg også sa, at vi kunne få en konstruktiv dialog om hvordan vi kan tenke annerledes og hvordan vi også i større grad kan ta vare på viktige naturverdier når vi skal gjennomføre den typen utbygginger som vi står overfor. Der må jeg si at representanten Heidi Sørensen var forbilledlig i sitt innlegg. Representanten understreket at ved store naturinngrep må man tenke alternativt, og hun slo fast at i dag er det bare 3,4 pst. av strømregningen som går til å betale for overføringsnettet. Det vi nå snakker om, er sjøkabling og eventuelt kabling i de mest utsatte områdene. Jeg har to konkrete spørsmål til statsråden. Er det slik at også naturinngrep vil være en del av kost–nytte-beregningene til Statnett fremover? Vil statsråden pålegge dem det? Og vil statsråden, selv om han ikke vil endre forskriften her i dag, klargjøre om det er en annen holdning fra Regjeringen nå, at man også i større grad skal velge sjøkabel og kabling hvor det er å foretrekke – mer enn det som har vært gjort så langt?
La meg starte med å påpeke at Børge Brende gjør seg skyldig i en grov misforståelse når han sier at denne regjeringen ikke tar ansvar for det den gjør. Det å påpeke hva den forrige regjeringen gjorde og ikke gjorde, er selvsagt ikke det samme som at vi ikke tar ansvar for det vi selv gjør. Det må være lov å påpeke at vi tar ansvar for CO2-håndtering på gasskraftverk, også de som den forrige regjeringen gav konsesjon til uten å ta ansvar for CO2-håndtering. Vi tar ansvar for en fornybar satsing som er historisk, og også noe langt annet enn det den forrige regjeringen klarte å få på plass. Det må også være lov å påpeke at den forrige regjeringen bygde 420 kV linje til tross for lokale protester, og at man f.eks. i Årum, som det er påpekt, ikke tok hensyn til lokale protester. At det ikke er mulig for nåværende regjering å gjøre om allerede fattede vedtak, er en annen sak. Senterpartiet var først ute med landsmøtevedtak. Det viser at Senterpartiet igjen går foran i å ta miljøhensyn i viktige spørsmål som dette, og som jeg sa i mine to innlegg som jeg allerede har holdt, disse vedtakene vil nå bli fulgt opp gjennom at vi vil gjøre grundige vurderinger og vektlegge miljøhensyn. Men jeg kan berolige presidenten med at jeg ikke har til hensikt, slik Gunnar Kvassheim ber om, å drive saksbehandling på enkeltprosjekter fra Stortingets talerstol. Jeg hadde vel ikke forventet at det skulle komme den type forslag på bordet her. Vi har både lagt til rette for lokal produksjon og tar behovet for økte overføringsforbindelser på alvor. Vi har opprettholdt konsesjonen til Skogn. Skogn kan starte bygging av gasskraftverk når som helst. Den konsesjonen er opprettholdt uten at det er stilt noen nye krav, så statsministeren har sine ord i behold. Den konsesjonen var forlenget og gitt i april i fjor, og dermed ligger det til rette for å bygge det. Vi har fått på plass en historisk avtale på Mongstad, som det allerede er påpekt. En ting til. Det er vist til at sjøkabel og kabling for alle formål er bedre enn luftspenn også i forhold til klimaendringer. Det er vist til at Steigen ble uten strøm i en uke. Uten at det skal legges mer vekt på det enn som så, vil jeg minne om at Værøy og Røst var uten strøm i nesten en måned på grunn av brudd på en sjøkabel. Så det er ikke uten videre sånn at sjøkabel kan sies å være tryggere enn luftspenn i gitte situasjoner. Vi vil vektlegge naturinngrep når vi vurderer om det skal legges kabel eller om det skal være luftspenn. Jeg kan bekrefte at denne regjeringen vil legge en annen holdning til grunn enn den forrige regjeringen gjorde, når vi vurderer kabling opp mot luftspenn, slik Børge Brende har bedt om. Så jeg kan berolige Børge Brende med at denne regjeringen går i riktig retning i forhold til den forrige, også på dette punkt.
Sak nr. 9 er dermed ferdig behandlet.
Regjeringen slår i Soria Moria-erklæringen fast: «Oljevernberedskapen må styrkes, og vi må gjøre mer for å unngå at uhell oppstår og får katastrofale følger.» Inntil ulykken ved Fedje hadde ikke Regjeringen gitt en krone mer til oljevernberedskap. Noen dager etter at statsråd Pedersen overtok som fiskeriminister, fikk hun følgende rapport på sitt bord fra Kystverket: «Rapport – Status beredskapsmateriell oljevern i forhold til anbefalt beredskapsnivå». Denne rapporten valgte statsråden å unnta offentligheten, og den ble først frigitt i februar i år. I rapporten går Kystverket igjennom hva som er nødvendig av bevilgninger i årene fremover for å kunne beholde det beredskapsnivået vi har i dag, og som må defineres å være på et minimumsnivå. Det som er interessant lesning, er at de gjennomgår hva som var nødvendig i 2006 – investeringer på 52 mill. kr – for, som de slår fast: «Dette gapet forventes å bli større i årene frem mot 2010 dersom ikke budsjettildelingene økes vesentlig eller ambisjonsnivået reduseres.» En alvorlig påminnelse. For 2007 sier Kystverket at det trengs en investering i nytt utstyr på minimum 71 mill. kr. Denne rapporten blir av statsråden unntatt offentligheten. Statsråden redegjør ikke i den tilleggsproposisjonen som hun fremmer noen få uker etter at hun har overtatt, for disse nye opplysningene som er kommet på hennes bord. Så går det ett år, og statsråden fremlegger en proposisjon for 2007 – inneværende år – om oljevernberedskap. Det eneste det henvises til der, er at det er kommet en rapport fra Kystverket – ikke noe om det substansielle innholdet, bare at statsråden og departementet nå vil gå igjennom den. Da har altså Stortinget vedtatt budsjett for 2006 og 2007 uten å være klar over at man ligger 120 mill. kr på etterskudd i forhold til det som Kystverket hadde som en faglig anbefaling. Jeg må si at jeg er overrasket over at disse opplysningene ikke er redegjort for i de ulike budsjettproposisjonene som statsråden har ansvar for. Hvorfor? Jo, fordi de er helt avgjørende for Stortinget når man skal utforme det som man synes er en fornuftig oljevernberedskap i årene fremover. Det fremkommer i denne rapporten at det er mye å gjøre når det gjelder oppgradering av oljelenser, oljeopptakere, dispergeringsmidler o.l. Det som nå er faktum, er at vi ligger 120 mill. kr på etterskudd i strakstiltak for opprustning av materiell i oljeverndepotene. Det har Kystverket slått fast. Vi er i en situasjon hvor ikke noe har skjedd når det gjelder å styrke oljevernberedskapen i Nord-Norge. Da forvaltningsplanen for Barentshavet ble fremlagt, slo Regjeringen fast at med økt aktivitet nordpå skulle man også styrke oljevernberedskapen nordpå. Ingenting har skjedd. Det er fortsatt slik at deler av året er det to slepebåter som kan håndtere en eventuell krisesituasjon i Nord-Norge. Det er nå fornuftig av Regjeringen å gå inn og vurdere å opprette en beredskapsenhet for oljeskadde dyr. Man må også se på mulighetene for å opprette statlig slepebåtberedskap for Sørlandet, man må arbeide med å få opprettet seilingsleder fra Lofoten og sørover langs hele kysten, og arbeidet må startes nå. I forbindelse med ulykken på Fedje stilte miljøorganisasjonen WWF opp med mange folk som var med og rensket. Da de tidligere søkte Fiskeridepartementet om å få støtte til opplæringstiltak, fikk de ikke den støtten de bad om. Jeg var selv involvert i den saken og prøvde å appellere til statsråden. Men WWFs folk kom godt med. Det er også av interesse å få vite om statsråden ser annerledes på dette nå fremover. Vi står i en situasjon hvor oljevernberedskapen i Norge ikke er dimensjonert for den økte trafikken vi har sett de siste årene. Dette må det gjøres noe med. Det som blir avgjørende nå, er at statsråden redegjør for Stortinget for følgende: Hvorfor ble denne rapporten som statsråden mottok på sitt bord, unntatt offentlighet? Hvorfor gikk det 16 måneder før Stortinget ble kjent med – gjennom media – at det manglet 120 mill. kr på det som var den faglige anbefalingen? Når situasjonen er slik at Stortinget ikke var kjent med dette, vil det da komme en redegjørelse for situasjonen i revidert nasjonalbudsjett? Er det også slik at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett vil komme med konkrete forslag for en styrking av oljevernberedskapen i tråd med det som er de faglige anbefalingene? Mener statsråden at alt er i sin skjønneste orden, eller vil Regjeringen støtte de tiltakene som jeg har redegjort for?
La meg først slå fast at jeg deler stortingsrepresentant Brendes ønske om å fokusere på oljevernberedskapen langs kysten vår. Jeg er derfor glad for denne anledningen til å orientere Stortinget om det arbeidet som vi gjør på dette feltet. Regjeringen har en aktiv miljøpolitikk, og dette omfatter også arbeidet med oljevernberedskapen. Regjeringen Bondevik II framla St.meld. nr. 14 for 2004–2005, På den sikre siden – sjøsikkerhet og oljevernberedskap, i januar 2005. Stortinget behandlet saken i mai 2005. Det er altså to år siden Stortinget på bredt grunnlag diskuterte de behovene som foreligger på dette området. Stortinget ble i meldingen bl.a. orientert om at alderssammensetningen av oljevernutstyret skulle gjennomgås. I denne gjennomgangen skulle det være en vurdering av levetid og utskiftingsbehov. Videre ble det under Stortingets behandling av stortingsmeldingen varslet at slepebåtberedskapen langs norskekysten skulle gjennomgås. Dette er bakgrunnen for rapporten om den nasjonale slepeberedskapen og for tilstandsrapporten om oljevernutstyr som Kystverket har utarbeidet, og som det vises til i interpellasjonen. Før jeg går inn på selve rapportene, vil jeg kort nevne noen av de viktigste tiltakene som er gjennomført, eller som er under arbeid innenfor forebyggende sjøsikkerhet og oljevernberedskap, for det er viktig at vi ser disse ansvarsområdene i sammenheng. Vi må nemlig ha to tanker i hodet samtidig. Primærfokuset må være på å forebygge at ulykker skal skje. Dernest må vi ha en beredskap dersom ulykken først er ute. På den forebyggende siden har vi Kystverkets landsdekkende AIS-nettverk. Dette er et system som sikrer automatisk identifikasjon av skip, og som bl.a. gir Kystverket en oversikt over alle tilgjengelige sleperessurser som kan bistå ved en hendelse. Trafikksentralen for Nord-Norge ble åpnet i Vardø i januar 2007. Denne kommer i tillegg til de eksisterende trafikksentralene i Brevik, Fedje, Horten, Oslo og Kvitsøy. Jeg vil også peke på at Russland og Norge i mars i fjor undertegnet en avtale – eller en såkalt MoU – om etableringen av et felles norsk-russisk overvåkings- og informasjonssystem for å sikre rammene for oljetransport i nord. For å få lengre responstid skal skipstrafikken flyttes lenger ut fra land. Norge fikk tilslutning fra FNs sjøfartsorganisasjon, IMO, i desember 2006 til å etablere seilingsleder 30 nautiske mil fra land, på strekningen Vardø–Røst. Vi vil nå vurdere å etablere seilingsleder også på Vestlandet og Sørlandet. Dette arbeidet er igangsatt, og Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget om denne saken på et senere tidspunkt. Det er etablert en statlig slepebåtberedskap i Nord-Norge. Dette er gjort i et samarbeid mellom Kystverket og Kystvakten. Det er også en dialog med ulike aktører innenfor slepebåtmarkedet og oljeindustrien. Bakgrunnen for dette er å se på mulighetene for å etablere et samarbeid innenfor slepebåtberedskapen. I tillegg til dette har Kystvakten under innfasing nye fartøyer i indre kystvakt. Disse fartøyene har også slepekapasitet som kan delta i oljevernaksjoner. Samarbeid mellom privat og offentlig beredskap er svært viktig for organiseringen av norsk oljevernberedskap. Ansvar, roller og oppgavefordeling mellom private, kommunale og statlige aktører er lovregulert. Privat virksomhet skal sørge for nødvendig beredskap mot forurensning fra egen virksomhet og har plikt til å iverksette tiltak for å avverge eller begrense skade og ulemper. Den kommunale og statlige beredskapen er en tilleggsbeskyttelse for de tilfeller der ansvarlig forurenser ikke selv er i stand til å håndtere forurensningen. Norsk Oljevernforening For Operatørselskap, NOFO, er en viktig del av den private beredskapen. NOFO ivaretar kravene til beredskap mot akutte utslipp fra petroleumsvirksomheten på vegne av operatørselskapene. Den beredskap petroleumsindustrien er pålagt ved leting og eventuell produksjon, er betydelig og må også tas med i vurderingen av den samlede norske oljevernberedskapen. NOFO har mye oljevernmateriell som også vil komme til anvendelse under en større aksjon. NOFO har bl.a. inngått beredskapsavtaler med interkommunale beredskapsregioner langs kysten. Så noen ord om Kystverkets rapport om oljevernutstyret på depotene. Vi må fortløpende vurdere behovet innen forebyggende sjøsikkerhet og oljevernberedskap og dimensjonere beredskapen i tråd med risikovurderinger knyttet til skipsfarten. Dette var også hovedbudskapet i den omtalte stortingsmeldingen som den forrige regjering la fram. I Kystverkets rapport foretas en gjennomgang av behovet for ny- og reinvesteringer i oljevernutstyr. Det skisseres en plan for oppgradering og styrking i forhold til anbefalt beredskapsnivå. Utstyret som er vurdert, skal utplasseres både på depotene som er opprettet, og på Kystverkets og Kystvaktens utpekte fartøyer. Kostnadene for å nå det anbefalte beredskapsnivået er beregnet til ca. 260 mill. kr, fordelt over fem år. Det er altså helt andre summer enn det Børge Brende refererer til i sin interpellasjon. Det ble foretatt en rammeøkning på Kystverkets budsjett knyttet til oljevernberedskap på 11 mill. kr i 2006. Som interpellanten Brende sikkert husker, la Bondevik-regjeringen, som han selv var en del av, ned hoveddepotet på Fedje. Regjeringen har allerede varslet at det i revidert nasjonalbudsjett for 2007 vil bli foreslått å reetablere et hoveddepot der. Kostnadsrammen for dette er på ca. 29 mill. kr. Jeg både håper og tror at Stortingets flertall vil slutte seg til det forslaget. Da vil nivået i 2007 ligge ca. 50 mill. kr over Bondevik-regjeringens bevilgninger til oljevernberedskapen. Rapporten om den nasjonale slepeberedskapen ble avgitt i januar 2006. Slepebåtberedskapen vil vurderes sammen med den øvrige oljevernberedskapen og det forebyggende sjøsikkerhetsarbeidet i de kommende årene. Regjeringen vil fortsette sitt arbeid med å styrke sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Ut fra dagens risikovurdering er oljevernberedskapen tilfredsstillende. Regjeringen vil ut fra løpende risikovurderinger og de rapportene Kystverket har utarbeidet, vurdere ytterligere tiltak i årene som kommer. Svaret på spørsmålet i interpellasjonen i dag er derfor at vi arbeider med å forbedre forebyggende sjøsikkerhet og oljevernberedskap kontinuerlig.
Jeg kan ikke se at viktige spørsmål i min interpellasjon ble besvart av statsråden, så jeg velger da å gjenta dem. I Soria Moria-erklæringen står det at det skal være en kraftig styrking av oljevernberedskapen. I inneværende år øker man budsjettet med 3,5 pst. Så må man ta høyde for at samtidig som man øker med 3,5 pst., har også trafikken langs kysten økt kraftig. Det er også slik at gjennom forvaltningsplanen har man åpnet for økt aktivitet i Barentshavet. Så å holde tritt med den utviklingen hadde krevd en annen bevilgningsramme. Så til mitt hovedspørsmål. Noen få dager etter at statsråden overtok i Fiskeri- og kystdepartementet, kom det en oppfølging av stortingsmeldingen, en rapport fra Kystverket som var bestilt, som sier at man for 2006 trengte 50 mill. kr i ekstrainvesteringer for å holde tritt med aktiviteten langs kysten og for å ha en forsvarlig oljevernberedskap. Så sier de 70 mill. kr i 2007. I budsjettproposisjonen skriver statsråden på side 125: «Kystverket har utført en analyse av levetiden for alt oljevernmateriell på statlige depoter. Analysen skisserer en utskiftingsplan for oljevernutstyret. Planen er til vurdering i Fiskeri- og kystdepartementet.» Så nå har statsråden sittet i ett og et halvt år på en rapport der det sies at man allerede for 2006 trengte 50 mill. kr mer i investeringer for å holde tritt med den økte aktiviteten, og for 2007 var det Kystverkets faglige vurdering at man trengte 70 mill. kr ekstra. Mener statsråden at det er forsvarlig ikke å gjøre Stortinget kjent med en rapport som kommer med denne typen faglige anbefalinger? Hadde det ikke vært riktigere overfor Stortinget å redegjøre for innholdet i denne rapporten, og så eventuelt ha ment at disse påplussingene ikke var nødvendige? Statsråden sier jo nå at hun synes at oljevernberedskapen i Norge er tilfredsstillende. Men hvis oljevernberedskapen i Norge i dag er tilfredsstillende, forstår jeg i hvert fall ikke behovet for å si i Soria Moria-erklæringen at den skal styrkes. Poenget er at oljevernberedskapen i Norge må styrkes hvert år, fordi det er økt transport langs kysten vår med russiske tankskip. Det er 200–300 stykker som passerer Finnmarkskysten i løpet av året. Så da vil jeg gjerne ha besvart det som nå er spørsmålet mitt: Er det slik at statsråden burde ha redegjort for disse faglige anbefalingene i budsjettproposisjonen, og hvorfor har ikke statsråden fulgt opp de 120 mill. kr i økte investeringer som det er bedt om?
Kystverket har i sin rapport om utstyret spilt inn et behov for ca. 260 mill. kr fordelt over fem år for at oljevernberedskapen skal holdes på et akseptabelt nivå. Så vi har ennå god tid til å følge opp de anbefalingene som Kystverket har kommet med. Den rapporten som Kystverket utarbeidet, er datert høsten 2005, og den ble mottatt i Fiskeri- og kystdepartementet i januar 2006. Det er slett ikke uvanlig at innspill til de ulike departementenes budsjettarbeid ikke offentliggjøres umiddelbart, og det er jeg sikker på at vi finner rikelig med eksempler på også om vi går tilbake til Bondevik-regjeringens arbeid, der Børge Brende selv var medlem. Så vil jeg igjen minne om at det var regjeringen Bondevik II som la fram den siste stortingsmeldingen om sjøsikkerheten og oljevernberedskapen, og det er ikke lenger tilbake enn i 2005 at Bondevik-regjeringen sa at den videre oppfølgingen av oljevernberedskapen må vurderes i de årlige budsjettene avhengig av budsjettsituasjonen. Rapporten «Status beredskapsmateriell oljevern i forhold til anbefalt beredskapsnivå» er sluttført høsten 2005 og gjør slik sett opp status for oljevernberedskapen slik den var da Bondevik-regjeringen gikk av. Så det er ikke slik at det plutselig har skjedd noe helt nytt og revolusjonerende i løpet av det halvannet året som er gått siden da. Materiellet er ikke plutselig blitt mye eldre, og det er ikke slik at vi plutselig har fått mye ny trafikk i Barentshavet som vi ikke visste om fra før.
Jeg vil innledningsvis si at jeg synes interpellanten reiser et viktig og aktuelt tema til debatt. Samtidig kan jeg ikke la være å undres over den store iver den forrige regjeringens medlemmer har vist fra første dag i opposisjon i forhold til å etterspørre resultater fra Stoltenberg-regjeringen, på alle områder de selv ikke fikk gjort så mye. Landet vårt har en lang kystlinje, vakker natur og store naturrikdommer. Disse naturgitte forutsetningene benytter vi aktivt. Oljeutvinning, fiskeri, skipsfart og turisme er helt sentrale deler av livsgrunnlaget vårt. Sjøtransport er viktig for Norge, og det er en miljøvennlig transportform. Vi vet at transportsektoren står for 30 pst. av klimagassutslippene. Det er derfor viktig for Regjeringen å legge til rette for at en større del av godstransporten skal foregå til sjøs og på bane. Det er vi i gang med. Jeg sier dette for å understreke hvor viktig det er å prioritere både forebyggende sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Vårt livsgrunnlag og vår livskvalitet er avhengig av at vi prioriterer begge deler for å forebygge mot ulykker i skipsfarten og eventuelle oljeutslipp, og for å være i stand til å rydde opp hvis ulykken er ute. Vår regjering og stortingsflertallet fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har i mange saker vist at vi er svært opptatt av miljø. Slik er det også med oljevernberedskapen. I Soria Moria-erklæringen, som Stortinget vil være kjent med som Regjeringens aktivt benyttede arbeidsredskap, står det: «Oljevernberedskapen må styrkes, og vi må gjøre mer for å unngå at uhell oppstår og får katastrofale følger.» Dette er Regjeringen allerede godt i gang med å følge opp, som mye annet i Soria Moria-erklæringen. Regjeringen har varslet økt bevilgning til oljevernberedskap i revidert nasjonalbudsjett, nærmere bestemt 29 mill. kr til reetablering av hoveddepot på Fedje. Regjeringen vår vil dermed ha styrket oljevernberedskapen med ca. 50 mill. kr siden den overtok. Og når vi først er i den mye omtalte øykommunen Fedje: Jeg synes Brendes fokus på oljevern er svært positivt, og overraskende offensivt, ettersom interpellanten Brende sikkert husker at regjeringen Bondevik, en regjering Brende var medlem av, i januar 2005 la fram St.meld. nr. 14 om sjøsikkerhet og oljevernberedskap og slik sett hadde både innsikt og anledning til å bevilge langt mer enn de 11 mill. kr som regjeringen Bondevik bevilget for 2006 for å styrke oljevernberedskapen. I tillegg var det regjeringen Bondevik som foreslo omgjøringen av hoveddepotet på Fedje til mellomdepot, som regjeringen Stoltenberg nå foreslår å reetablere til hoveddepot. Jeg håper og tror at Brende og Høyre likevel vil følge regjeringspartiene når forslaget om nytt hoveddepot på Fedje behandles i Stortinget. I arbeidet med forebyggende sjøsikkerhet er det viktig å styrke slepebåtkapasiteten der det er behov for det. I Soria Moria-erklæringen skriver vi at Regjeringen vil «sikre en god slepebåtkapasitet med rask responstid langs hele kysten». Nord-Norge har fått styrket slepebåtberedskapen etter statlig initiativ. Mye tyder på at Sørlandet bør vurderes i neste omgang. Tilgang på slepebåter med tilstrekkelig kapasitet kan være avgjørende viktig for å unngå at motorstopp eller en annen situasjon i farleden fører til en stor katastrofe. Det aller viktigste bidraget vårt er tiltak som kan hindre ulykker. God slepebåtkapasitet er et slikt tiltak. Seilingsleder langt fra land er også et godt forebyggende tiltak, fordi en aksjon får lengre responstid dersom ulykken er ute. Regjeringen har fått tilslutning fra IMO om seilingsleder mye lenger fra land på strekningen Vardø–Røst. Som fiskeri- og kystministeren har redegjort for, vurderes det nå å etablere seilingsleder på Vestlandet og Sørlandet. Det såkalte AIS-systemet var på plass i 2005, et system som automatisk identifiserer skip. Dette har gitt en betydelig styrking av kystberedskapen, og Kystverket og trafikksentralene en langt bedre oversikt over tilgjengelige slepebåtressurser. Interpellanten legger stor vekt på petroleumsvirksomhet på norsk sektor i Barentshavet, framtidig oljeutvinning i russiske havområder og i Nordvest-Russland og økende skipstrafikk langs kysten vår. Med den nye trafikksentralen for Nord-Norge, som åpnet i Vardø i år, er overvåkningen av bl.a. oljetransporten i nord styrket. Vi gjør framskritt både når det gjelder forebyggende sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Denne regjeringen har ambisjoner om å styrke dette feltet ytterligere, i tråd med Soria Moria-erklæringen. Det er vel interpellanten fornøyd med?
Først må jeg si at jeg er glad for at rapporten ble offentliggjort etter ganske sterkt press fra Fremskrittspartiet. Man måtte faktisk helt opp på statsministernivå for å få frigitt rapporten som representanten Brende har lagt som en viktig premiss for sin interpellasjon i dag. Fremskrittspartiet er svært fornøyd med at vi nå får en debatt hvor vi får synliggjort hva man vil gjøre for å sikre at vi har en best mulig oljevernberedskap langs hele kysten vår. For Fremskrittspartiet er det viktig å sikre at vi har en skikkelig beredskap som er i stand til å møte både dagens krav og framtidens krav. Det er også viktig at beredskapen er god langs hele kysten, fordi det er svært høy trafikk langs hele norskekysten og ikke bare i nordområdene eller sør i landet. Det er stor transport langs hele kysten, og da er det viktig at man har en beredskap som tilfredsstiller hele kysten. Et av de siste bevisene på at kysten vår er både skummel og farlig, er vel ulykken utenfor Fedje, med «MS Server» som gikk ned. Dette viste med all tydelighet hvor sårbar beredskapen vår er, og hvor viktig det er å ha en skikkelig beredskap som gjør at man på en best mulig måte kan hindre forurensning både av miljøet vårt og naturen vår. Jeg har litt lyst til å rose representanten Børge Brende for å ha tatt opp denne viktige saken, slik at man nå får en skikkelig diskusjon i Stortinget som er bred, og som kommer inn på det meste av dette med beredskapen langs kysten vår. Jeg må allikevel tillate meg å si at jeg synes det er gledelig at Høyre endelig har skjønt at oljevernberedskap er viktig og noe vi må gjøre noe med, og at representanten Brende nå har fått opp øynene. Jeg registrerer at han i Dagbladet i går var ute og sa at han, med bakgrunn i den rapporten som ble frigitt i februar 2007, mente at man måtte bruke 200 mill. kr for å sikre oljevernberedskapen langs kysten vår. I forbindelse med budsjettbehandlingen og i forbindelse med behandlingen av revidert budsjett i fjor foreslo Fremskrittspartiet å øke bevilgningene både generelt til oljevernberedskapen og selvfølgelig spesielt til å gjenopprette hoveddepotet på Fedje. Vi foreslo å øke bevilgningene til å skifte ut utstyr med 100 mill. kr, for å bedre kapasiteten der, og vi foreslo i tillegg å bevilge ytterligere 100 mill. kr til merking og utbedring av farledene langs kysten vår – noe Høyre da stemte imot. Det blir jo litt spesielt at man er så aktiv nå, et halvt år etterpå, og virkelig har vilje og mener at man nå kan bruke 200 mill. kr. Det blir også litt spesielt fordi vi 15. mai skal diskutere hoveddepotet på Fedje. Der har jo Fremskrittspartiet også foreslått å få en helhetlig plan for hele kysten for å se om vi bør ha en enda større beredskap enkelte steder, og få utvidet med flere hoveddepoter. Der står Fremskrittspartiet dessverre foreløpig helt alene, men det kan jo hende at også andre partier i forbindelse med behandlingen i Stortinget kan tenke seg å slutte seg til Fremskrittspartiets forslag. Jeg synes også jeg må kommentere litt av det statsråden sa, fordi hun sier at ut fra dagens sikkerhetsvurdering er beredskapsnivået tilfredsstillende. Ut fra rapporten, som er utarbeidet av Kystverket, mener jeg at det ikke er det man kan legge til grunn. Når statsråden i tillegg sier at man har fem år til å gjennomføre investeringer i henhold til rapporten, sier jo rapporten ganske klart at man faktisk må gjøre grep hvert eneste år,og nå ligger man langt på etterskudd i forhold til det som sies i rapporten. Til slutt må jeg si at jeg gleder meg til de kommende budsjettbehandlingene og ikke minst til revidert budsjett, som snart kommer. Da håper jeg at vi får støtte av Høyre til Fremskrittspartiets forslag om å øke bevilgningene til oljevernberedskapen i landet vårt.
Som alle andre synest me det er flott at tidlegare miljøvernminister Børge Brende tek opp ei sak som han sjølv hadde ansvaret for tidlegare, til debatt i Stortinget. Det er prisverdig at han peiker på dei utfordringane som me har, og som statsråd Pedersen svarte på, at dette må me ta på alvor, dette skal me bli betre på – og me er i gang, me har gjort ein god del. Så det er bra. Elles vil eg starta med å gratulera med vel overstått landsmøte. Eg registrerer at valkampen no er i gang. Men eg håper ikkje at Brende gjer det same som Lae gjer i Oslo, nemleg å føla seg som eit offer når me rippar opp i forskjellige ting knytte til Høgre si rolle i regjering. Det er ikkje intensjonen min å plassera Høgre i ein offerrolleposisjon, for som regel er det dei som kan det meste når det gjeld skitten valkamp, og ikkje dei andre partia. Det har dei bevist i tidlegare valkampar. Det som er interessant, er at i 2001 la SFT fram ein rapport, som Børge Brende då hadde ansvaret for, som sa at ein trong 100 mill. kr straks til oljevernberedskap langs kysten. Då rekna kanskje ein del av oss – SV iallfall, for vi føreslo det – med 100 mill. kr på budsjettet til å forbetra oljevernberedskapen, men det statsråden, miljøvernministeren, gjorde, var å seia frå seg ansvaret for heile oljevernberedskapen og gje det til Fiskeri- og kystdepartementet i staden for å ta det ansvaret som han no ønskjer at denne regjeringa skal ta. Han hadde altså ein konkret rapport som sa at han burde styrkja oljevernberedskapen. I staden for å gjera noko med det overførte han ansvaret til andre. Det andre statsråden gjorde som miljøvernminister, var å svekkja oljevernberedskapen i Hordaland, ved Fedje, ved at den regjeringa som han sjølv sat i, la ned ein viktig oljevernberedskap. Då må eg seia at eg blir litt forundra – eller eigentleg ikkje forundra, for eg ønskjer meg eigentleg Høgre ute av posisjon heile vegen, og kvar gong dei kjem ut av posisjon, begynner dei å snakka fornuft. Det å ha ein sterk oljevernberedskap er sjølvsagt viktig, og når Brende seier i Dagbladet at ein må ha 260 mill. kr straks, fortel jo det at no er han ute av regjeringskontora, men har gode idear i forhold til oljevernberedskapen. Det skal me vera glade for. Men me må altså ikkje gløyma at det var Høgre og den førre regjeringa som bidrog til å svekkja oljevernberedskapen i Noreg, og det betydeleg. Dette rettar denne regjeringa no opp. Noko av det første me gjer, er nemleg å gjera det som Framstegspartiet, SV og Senterpartiet ønskte seg. Me skulle ikkje leggja ned depotet på Fedje. No er det slik at vår regjering, med statsråd Pedersen i spissen, gjenopprettar det, bruker pengar på det, slik at dette viktige området har ein god oljevernberedskap. I tillegg peikte statsråden på fleire andre tiltak som ho set i verk knytt opp mot slepebåtberedskap og mot det samarbeidet ein har med IMO om strekninga Vardø–Røst, altså det å få skip lenger ut. Me er no i gang med ei rekkje tiltak fordi me ser at det er behov for å ha ein best mogleg oljevernberedskap i Noreg. Derfor er det litt på sin plass, synest eg, å rippa opp i det overfor den som hadde ansvaret for dette tidlegare, og som gjorde så lite med det, når han no har ei sigarføring her i Stortinget som ikkje liknar grisen, og minna om at det ein bør gjera neste gong ein kjem i posisjon – noko eg ikkje ønskjer – er faktisk å gjera jobben sjølv og ikkje gje beskjed til den som har regjeringsansvaret no, om at ansvaret ligg her. Me tek det ansvaret. Me sørgjer for meir pengar til oljevernberedskap. Me sørgjer for at det blir ein betre slepebåtberedskap, og me skal sørgja for at oljevernberedskapen blir betre enn det han er i dag. Så me er i gang. Held me Høgre ute av regjering, får me ein god oljevernberedskap i Noreg.
Presidenten er i tvil om begrepet «sigarføring som ikkje liknar grisen» hører hjemme i parlamentariske betegnelser av medrepresentanter, og vil anmode om at representanten benytter andre begrep ved en senere anledning.
Godt oljevern når ulukka er ute, er særs viktig for Noreg som kystnasjon og som oljeprodusent. Utan eit fullgodt oljevern vil mange meina at me spelar hasard med natur og levebrød på kysten. Dette er ei utsegn som eg høyrer frå mange, og som eg er veldig einig i. Kristeleg Folkeparti har alltid lagt stor vekt på oljevernet. Det har vore veldig viktig for oss når me har utforma olje- og gasspolitikken f.eks. i Barentshavet. Det har også vore eit viktig omsyn i tidlegare tider då oljeverksemda spreidde seg langs norskekysten. I tillegg til oljeverksemda på sokkelen vår er aukande skipsfart langs kysten eit utviklingstrekk som òg krev auka beredskap. Auka frakt av olje frå russisk sektor i Barentshavet vil krevja eit meir offensivt oljevern. Frå før har me oljeraffineriet på Mongstad i Hordaland. Dette er ei av Nord-Europas mest trafikkerte hamner, med trafikk ut og inn til Mongstad, kombinert med ein tett kryssande kysttrafikk. No ser me at skipsforlis kan gje store skadar på naturen. I vinter opplevde me «Server»-ulukka utanfor Fedje i innseglinga til Mongstad. Dette vart ein uhyggeleg demonstrasjon, for samanlikna med konsekvensane av eit havari med ein fullasta oljetankar var «Server»-ulukka å sjå på som eit bitte lite utslepp. All denne aktiviteten krev ei god organisering av oljevernet. Då snakkar me om nok utstyr, om topp moderne utstyr og om godt trena og drilla mannskap med både erfaring og kompetanse. Det er snakk om brei kompetanse og folk som både kan takla akutte situasjonar, hindra utslepp og berga sjøfugl og dyr og anna som vert ramma av oljesøl. Også i Kristeleg Folkeparti har me merka oss rapporten frå Kystverket om manglande løyvingar. Det vil alltid vera ei avveging mellom ønskte ressursar til oljevernet og ei vurdering av kva som er tilstrekkeleg godt oljevern. Denne avveginga gjer både regjering og storting når me vedtek budsjetta for den statlege aktiviteten. Sett frå Stortinget er det veldig viktig at Regjeringa gjev oss den informasjonen som me treng for å gjera gode vedtak. Derfor er rapporten frå Kystverket viktig for oss i dei budsjetthandsamingane som me no står framfor. Rapporten gjev iallfall ikkje grunn til ro – for å seia det slik. Å driva sparekampanjar på oljevernsektoren kan bli ei dyr øving, både økonomisk og miljømessig. Så synest eg det er hyggeleg at statsråden følgjer opp det som har vorte praksis hos statsrådane, nemleg å snakka minst like mykje om Bondevik II-regjeringas politikk som om eigen politikk. Det er jo nyttig å ha gode rollemodellar. Me er glade for at statsråden stadfestar at hovuddeponiet på Fedje vil koma på plass i revidert nasjonalbudsjett. Rett nok seier representanten Langeland at det var noko av det første Regjeringa gjorde – og det er jo interessant å merka seg, etter to år, at det var noko av det første Regjeringa gjorde. Me tek det til etterretning. Vidare ventar me at Regjeringa kjem med ei vurdering av heile rapporten i samband med revidert nasjonalbudsjett. For Kristeleg Folkeparti vil tryggleik for menneske og materielle verdiar, for natur, for fugle- og dyreliv, vera særs viktig. Difor treng me eit godt organisert oljevern. Me treng det mest moderne utstyret som finst. Kort sagt: Oljevernet må vera godt, og det må gje tryggleik for livet på den vêrharde og barske kysten vår.
Først takk til interpellanten Brende for å sette et svært viktig tema på dagsordenen. Skipstrafikken langs norskekysten har økt betydelig i de siste årene, og vi vet at den vil øke enda mer som følge av økt petroleumsvirksomhet på norsk sektor i Barentshavet og framtidig oljeutvinning i russiske havområder og i Nordvest-Russland. I tillegg kommer planene om en transportkorridor mellom Kina og USA via Narvik, den såkalte NEW Corridor, som definitivt vil øke skipstrafikken langs deler av kysten vår. Frakt av olje og annen farlig last kan få alvorlige miljøkonsekvenser ved ulykker og forlis. Venstre vil derfor bygge opp en økt beredskap mot slike ulykker og potensielle miljøkatastrofer ved at bl.a. store havgående slepebåter er i kontinuerlig beredskap langs kysten. Våre havområder er viktige ikke bare for Norge, men er også i en internasjonal målestokk viktige i et langsiktig, bærekraftig perspektiv for å sikre viktige naturressurser. Derfor kreves det både nasjonal og internasjonal innsats for å sikre miljøet i disse områdene. Det er ingen tvil om at styrket oljevernberedskap langs hele kysten vil være avgjørende for å få dette til. Den nylige hendelsen med lasteskipet «Server», som flere har nevnt, som havarerte utenfor Fedje, er en påminnelse om de alvorlige konsekvensene den tette skipstrafikken langs kysten vår kan få ved forlis og grunnstøting om omstendighetene er uheldige. Denne gangen var det et tomt lasteskip, hvor kun skipets eget medbrakte drivstoff nådde sjøen og kystlinjen. Selv dette lille utslippet resulterte i en opprydding som vil ta måneder og koste titalls millioner kr. Venstre er bekymret for Regjeringens manglende satsing på oljevernberedskap på en bred front. Jeg vil gjerne få benytte denne anledningen til å trekke fram betydningen av frivillig innsats ved akutt forurensning. Erfaring fra store oljevernaksjoner viser at det er antall hender i arbeid som avgjør om og hvor raskt oljeskader i strandsonen kan begrenses. Venstre er derfor forundret over at Regjeringen ikke har vist vilje til å støtte World Wildlife Funds prosjekt «Ren kyst!», som er et eksempel på et viktig tiltak som bør sikres finansiering. Venstre har foreslått øremerkede bevilgninger over statsbudsjettet. Regjeringspartiene har sagt nei. Som representant fra Vest-Agder vil jeg benytte denne anledningen til også å rette oppmerksomheten mot agderkysten og de utfordringer denne delen av landet står overfor. Bakgrunnen er at folk i Agder og ansatte i Kystverket er bekymret. Det er svært tett skipstrafikk i Skagerrak, med gjennomsnittlig 40 lasteskip og 18 tankskip hvert døgn. Det er faktisk langt flere tankskip enn f.eks. langs finnmarkskysten. Økt skipstrafikk gir økt risiko for uhell og oljeforurensning. Jeg registrerer at til tross for dette tar Regjeringen seg svært god tid med hensyn til å forbedre oljevernberedskapen: To år etter at «Fjord Champion» havarerte i Søgne-skjærgården, er ennå ingen døgnbemannet slepebåt på plass for å betjene agderkysten.Utredningen om kystberedskapen har vært ferdig i over et år, men lite har skjedd i kjølvannet av den. Fiskeri- og kystministeren har framholdt at en nasjonal beredskap i størst mulig grad må basere seg på eksisterende tilgjengelige ressurser. Det ble nevnt i en spørretime nylig. Ministeren har vist til et forslag fra Kystverket om å leie inn et slepefartøy ved sørlandskysten, og at Kystverkets trafikksentraler overvåker all skipstrafikk ved hjelp av automatisk identifikasjon av skip – såkalt AIS. Videre har Fiskeri- og kystdepartementet bedt Kystdirektoratet om å starte arbeidet med å få etablert seilingsleder sørover langs Vestlandet og Sørlandet. Forsvaret har dessuten stasjonert fartøyet «Nornen», som dekker Skagerrak-området. Fartøyet har også oljevernutstyr om bord. Fiskeri- og kystministeren har framholdt at Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget om behovet for ytterligere tiltak innen oljevernberedskapen på et senere tidspunkt, herunder vurdering av ytterligere slepebåtberedskap på sørlandskysten. Dette mener jeg ikke er tilstrekkelig, gitt risikoen for skipsulykker med påfølgende oljesøl utenfor agderkysten. Jeg vil derfor oppfordre Regjeringen til å innta en mer offensiv holdning til dette og varsle at den vil sette av friske midler på neste års budsjett for å styrke både den generelle oljevernberedskapen langs hele kysten og slepebåtberedskapen på agderkysten. Nå er det Sørlandet som må prioriteres. Jeg mener at dette er en hastesak.
Interpellanten, Brende, tar opp en problemstilling som opptar hele kysten. Vi vil føle oss trygge – trygge på at myndighetene gjør det de kan for å forhindre ulykker, og trygge på at dersom uhellet skulle skje, vil alt som kan gjøres, bli gjort. For noen år siden satt Brende selv i regjering, og fra Nord-Norge etterlyste man engasjement for denne saken. Først nå, 1 år etter, ser vi det. Den rød-grønne regjeringen viser at den tar på alvor de faresignaler som befolkningen i Nord-Norge har påpekt. Da det fullastede russiske frakteskipet «Moscow» fikk maskinhavari utenfor Nordkapp under forrige regjering, var nærmeste slepebåt hele 14 timer unna. Heldigvis fikk man maskineriet i gang, og ulykken ble avverget. Men hendelsen rystet befolkningen langs kysten, og behovet for slepebåter viste seg ettertrykkelig. Nå er det etablert statlig slepebåtberedskap, og det jobbes med samarbeid med den delen av næringen som er pålagt å holde slepebåter selv. Utvinning av olje på russisk side av Barentshavet har startet for flere år siden. For kysten har det vært viktig å få etablert en egen seilingsled for frakt av olje langs norskekysten, og at den overvåkes. Regjeringen har gjort et godt stykke arbeid gjennom internasjonale organer for å få etablert den seilingsleden og for å få lagt den ut til 30 nautiske mil, ikke 4 nautiske mil, som var det opprinnelige territorialfarvannet. Økt russisk petroleumsaktivitet og frakt av olje langs kysten gir behov for et tett samarbeid med russiske myndigheter. Den rød-grønne regjeringen har inngått samarbeidsavtale med russiske myndigheter om overvåking av kysten, og det er vi stolte av. Jeg håper at de tidligere regjeringspartiene har snudd og vil støtte den rød-grønne regjeringen når den legger fram forslag om å reetablere hoveddepotet på Fedje. Jeg synes det er betryggende, når ministeren er her, å høre at Regjeringen har et slikt fokus og tar ansvar i denne veldig viktige saken for kysten.
Størrelsen på skip som frakter olje og gass etter vår kyst, når opp i en størrelse på 200 000 tonn. Da «Prestige» sank i Biscaya-bukta, var dette en båt med en størrelse på 77 000 tonn. «Prestige» brakk i to og stod for store, alvorlige miljøødeleggelser. Vi vet at selv om vi tar alle forholdsregler, kan en slik ulykke skje også utenfor vår egen kyst. For å få renset opp etter «Prestige» krevdes det en innsats av nærmere 120 000 mennesker over lang tid, i et klima som er langt gunstigere enn i Norge – eller i Nord-Norge. Hvor tror man at man skal hente 120 000 mennesker til opprydding i det man kaller en forsvarlig oljevernberedskap? Nettopp med bakgrunn i dette har Fremskrittspartiet fremmet forslag til å styrke den med flere taubåter, riktig dimensjonerte bergingsbåter og kortere gangtur til en eventuell havarist. Totalt har Fremskrittspartiet foreslått 225 mill. kr utover det Stortinget har vedtatt. Det er derfor forunderlig at en offensiv tidligere miljøvernminister fra Høyre og dagens fiskeriminister, som begge to gjennom ulike budsjett ikke har bidratt med noe annet enn å stemme ned våre forslag, uttaler seg så positivt om våre forslag i dag. Da kan det jo være et håp om at våre forslag en dag kan bli vedtatt. Én ting er at Norge trenger å styrke sin nasjonale oljevernberedskap på alle områder. Vi trenger også et sektorovergripende samarbeid med Russland, Island og andre nasjoner innen overvåking, dialog, varslingssystemer og grenseoverskridende samarbeid land til land i en praktisk hverdag, som må følges opp gjennom internasjonale øvelser som gjør oss i stand til å koordinere og samarbeide på en effektiv måte. For området vi snakker om er enormt, og scenarioet skrekkfullt hvis ulykken skulle skje.
Økt oljeaktivitet i nord i kombinasjon med sårbar natur krever at vi tar strenge forholdsregler, og at vi har en oljevernberedskap av høy kvalitet. Både kommune- og fylkespolitikerne i Nord-Norge har en klar forventning om at Regjeringen skal gi solide statlige bidrag til å bygge opp en oljevernberedskap av ypperste klasse, både når det gjelder utstyr og når det gjelder kompetanse til å takle en utslippssituasjon om ulykken først skulle være ute. Oljetankerne utenfor den nordnorske kysten øker stadig i antall, og havariet ved Fedje er jo en påminnelse om hvor viktig det er med høy beredskap og egnet utstyr for å kunne minimere skadene i naturen om ulykken skjer. Norges brannskole i Tjeldsund i Nordland utviklet i 2006 fagplaner for opplæring av personell til opprydding i strandsonen etter en oljekatastrofe. Det var derfor svært positivt da Fiskeri- og kystdepartementet i februar i år fulgte opp med å gi brannskolen et tilskudd på en million kroner til en startpakke med utstyr, slik at den nye utdanningen av lagledere og skadestedsledere kunne komme i gang. Dette er en god start, men hva med fortsettelsen? Selv om ansvaret for oljevernberedskapen er tredelt, mellom staten, kommunene og industrien, må det være grunn til å forvente at staten skal ta et overordnet ansvar på dette området, og især når det gjelder opplæring. Utstyret Norges brannskole har kunnet anskaffe, er imidlertid til liten nytte om ikke brannskolen nå sikres midler til selve kursdriften utover 2007, slik at denne opplæringen kan etableres som et permanent tilbud til kommunale mannskaper og overfor Sivilforsvaret, som er en annen aktuell målgruppe, med de oppgaver Sivilforsvaret er tillagt. En forutsetning for at Norges brannskole i Tjeldsund skal kunne rekruttere og beholde gode lærerkrefter, er at virksomheten er forutsigbar. Statsråden la i sitt svar til interpellanten stor vekt på betydningen av å satse på forebyggende tiltak. I denne sammenheng mener jeg opplæring står sentralt. Derfor bør staten nå forplikte seg også gjennom tilskudd til driften av kursene innenfor oljevernberedskap for å bidra til at Brannskolen skal kunne bygge opp et kompetent korps av kursledere. Med bakgrunn i dette vil jeg spørre Fiskeri- og kystministeren her i dag hva hun og regjeringen konkret vil gjøre for å sikre at dette kurstilbudet blir et permanent tilbud, og at Brannskolen får den nødvendige forutsigbarhet i sin planlegging, og for å sikre en kvalitativt god opplæring i oljevernberedskap. Jeg håper statsråden kan si seg enig med meg i at dagens situasjon, der oljevernutdanningen ikke vet om den har driftsmidler fra ett år til et annet, er en uholdbar situasjon, tatt i betraktning hvor viktig denne oppgaven er for at oljevernberedskapen langs kysten skal bli reell og mer enn ord i stortingsdokumenter. Kunnskapsparken i Harstad mobiliserte i 2006 kompetansemiljøer, oljeselskaper og leverandørindustri i nord til samarbeid om et forprosjekt, Kompetanseutvikling oljevern. Dette er et uttrykk for at oljevern står høyt på den politiske dagsordenen, men også for at det er et ønske om å videreutvikle lokal leverandørindustri. Bedrifter som NorLense på Melbu og NOFI i Tromsø er begge anerkjente leverandører av oljevernutstyr, nasjonalt og internasjonalt. Økt aktivitet i nord skal gi økte ringvirkninger i nord, sier Regjeringen. Jeg tar det som en selvfølge at dette også innbefatter oljeverntiltak, og imøteser derfor at Regjeringen legger til rette for at oljevernindustri i nord kan få mulighet til å utvikle nye produkter som er enda bedre tilpasset utfordringer knyttet til petroleumsvirksomhet i nordområdene.
Interpellanten tar opp viktige spørsmål i kveld. Det er det ingen tvil om. Interpellanten avsluttet sin interpellasjon med at vi må ha en beredskap som skal være klar til å håndtere både dagens og kommende års behov, og det er ikke småtterier. Vi må ha langsiktighet i det vi gjør, og vi må vite hva vi gjør både nå og i framtiden. Derfor er det, som statsråden også sa i sitt svar til interpellanten, viktig å dimensjonere beredskapen i tråd med risikovurderingene knyttet til skipstrafikken. Og det må man gjøre til enhver tid – man må gjøre risikovurderinger. Risikovurderinger er ikke bare å opprette depoter. Det er også viktig, og det skal gjøres, jf. det statsråden sa om hva som vil komme på Fedje. Men man må også se det i et større perspektiv: Hva ligger i front for oss med det som skjer på norsk sokkel, og det som skjer langs kysten – og den økte trafikken? Det er jo derfor man nettopp nå etablerer denne trafikksentralen i Nord-Norge, i Vardø. Det er nettopp for å ha overvåkingen på et tidlig tidspunkt, når vi ser det som nå skjer i Barentshavet og i nordregionen, slik at vi nå er på hugget også i den situasjonen. Jeg vil knytte en tanke til at vi ikke må se bort fra at også sjøtransporten er et meget viktig miljøvennlig transportmiddel, som utvilsomt vil få større dimensjoner også i framtiden. Da må vi være beredt på også det området. Vi må også her dimensjonere i et miljøperspektiv – vi må se samfunnsstrukturen under ett når vi dimensjonerer disse tingene. Så blir det rettet mye oppmerksomhet på kostnadene, og i det som er Kystverkets anbefaling, framkommer det at det har store økonomiske sider ved seg. Men vi skal ta det løftet der også. Det er jo derfor Regjeringen nå har startet med den gradvise opptrappingen, og det er derfor vi økte rammevilkårene i 2006 med 11 mill. kr, og vi øker i 2007 med nye 11 mill. kr. Vi bygger stein på stein også her. Soria Moria-erklæringen får vi ikke på plass på én dag, men i tråd med det vi har sagt, skal vi få en beredskap og en kyst som vi kan stole på – beredskapsmessig og miljømessig. Etableringen av de automatiske identifikasjonsreglene som fant sted i januar, er også særdeles viktig. Det er særdeles viktig at vi får kartlagt både hva skipene har som last osv., farligheten av den, og at vi dimensjonerer i forkant også på dette området og peker ut farleder for disse skipene, hvilke områder de skal gå i, så vi har beredskapen parat. Men jeg vil også si, som en liten parentes til dette, at vi kan jo aldri se bort fra menneskelig svikt. De menneskelige vurderinger må gjøres også når havet er særdeles urolig. Det er også tatt betydelige skritt på den internasjonale sektoren. IMO – som vedtaket vårt i desember 2006 gjaldt – var et hett tema da vi hadde oljevirksomheten i nordområdene oppe til debatt her i Stortinget. Det var også seilingsledene her, som var viktige. Det var da også temaet den gangen. Regjeringen tok fatt i det, som den allerede hadde bebudet, og gikk inn på FNs sjøfartsorganisasjon IMOs regler, og det blir nå etablert fra sommeren 2007. Det har vært mange diskusjoner om slepebåtkapasiteten i Nord-Norge. Nå er den på plass. Det er inngått avtaler. Det vil også gi en veldig viktig trygghetsfølelse langs kysten og for skipene som er der. Vi vet at når faren oppstår, har vi også en beredskap her, og vi har en sikkerhet ved det. Jeg vil si det slik at alt hører sammen, som andre har sagt før meg. Men det er viktig, nå på slutten, å ta opp igjen det jeg begynte med, at dimensjoneringen av beredskapen må ses i tråd med risikovurderingene på mange felter, også infrastrukturen som vi har i vårt samfunn. Det er der vi synes vi har kommet et stykke. Vi skal komme lenger, men vi føler at vi nå er på sporet av det vi har sagt, og det skal vi gjøre.
Jeg vil takke representanten Børge Brende for å ta opp en veldig viktig debatt i Stortinget. Styrking av oljevernberedskapen er viktig og nødvendig. Det er et tema som opptar hele Kyst-Norge, og da spesielt Nord-Norge, en landsdel som lever av havet, og der folk bor ved havet, et hav som stadig er i kok. Dette temaet opptar SV, og det opptar Regjeringen. Jeg er veldig glad for at det er representanten Brende som tar dette temaet opp, siden representanten nok kjenner veldig godt til dette feltet. Representanten Brende var statsråd og ansvarlig for oljevernberedskapen i perioden 2001–2003. I 2001 la SFT fram en plan der man konkluderte med at det var nødvendig med 100 mill. kr til strakstiltak innenfor dette feltet. Jeg er glad for at Brende nå tilsynelatende har stort engasjement for sikkerhet langs kysten, ja tilsynelatende nesten like stort engasjement som det SV har. Vi må satse på forebygging, for når ulykker skjer, er det viktig at båter og utstyr raskt er på plass og forhindrer at katastrofen blir fullstendig. Vi vet at vi ikke hver gang kan satse på at været er godt. SV er meget glad for at den rød-grønne regjeringen har etablert seilingsleder langs kysten i nord til sør i Lofoten. Dette er særdeles sårbare områder, og det er et veldig viktig tiltak. Regjeringen har økt budsjettet når det gjelder beredskap. Dette er en stor seier for SV, og Regjeringen vil nå satse videre. SV ønsker bl.a. at responstiden overalt skal være 6–12 timer. Vi er nødt til å styrke satsingen på depoter, noe som denne regjeringen er i gang med. Jeg er meget fornøyd med statsråd Helga Pedersens svar på interpellantens spørsmål og utfordringer. Regjeringen er i gang med mange gode tiltak. Det at statsråden også legger vekt på at ytterligere tiltak vil vurderes i tiden framover, er meget viktig. Et av de viktige tiltakene som denne regjeringen må vurdere å få på plass, er «Barentshavet på skjerm», et satellittovervåkingssystem som har oversikt over havområdene, og som vil registrere båter som er innenfor disse havområdene. Det vil være viktig for å se om båter er ute av kurs, eller om båter er på riktig kurs. Det vil være viktig for å kunne se eventuell miljøkriminalitet som foregår ute i havområdene våre. Jeg har selv vært på besøk og sett båter som har vasket tankene sine, fordi man ikke har et godt nok registreringssystem for hva som skjer i havområdene våre. Det er vår plikt å sikre at oljevernberedskapen er så god som mulig. Jeg er veldig glad for at Regjeringen er på riktig kurs også i dette spørsmålet.
Jeg vil takke representanten Børge Brende for å sette fokus på et veldig viktig tema. Det er ingen tvil om at den økte aktiviteten i Barentshavet sammen med en stadig økende skipstrafikk langs kysten stiller norsk oljevernberedskap overfor nye og store utfordringer. «MS Server»s forlis utenfor Fedje i vinter var et synlig bevis på det. «Server» var et lasteskip med «bare» 300 tonn bunkersolje om bord. Finnmarkskysten trafikkeres jevnlig av stadig større oljetankere med rundt 200 000 tonn råolje. I Finnmark Dagblad den 26. april får vi opplyst: «Mengden av russisk olje som transporteres langs Finnmarkskysten kan bli tredoblet allerede i år, til rundt 30 millioner tonn. Ytterligere økning er ventet i årene framover.» Og videre: «Om 3-5 år vil sannsynligvis volumet være nærmere 50 millioner tonn enn 30 millioner.» Det kommer fram i en rapport Barentssekretariatet har fått utarbeidet. I etterkant av Fedje-ulykken i vinter tok jeg opp med fungerende fiskeri- og kystminister spørsmålet om han mente at beredskapen vi har langs Finnmarkskysten i dag, er god nok dersom en stor oljetanker skulle havarere i vinterstorm, sprengkulde og mørketid. Svaret jeg da fikk, var at han var fornøyd med tingenes tilstand. Men med de nye opplysningene som nå er framkommet fra Kystverket, har vi en stor jobb å gjøre for å kunne ha en forsvarlig beredskap i framtiden som er dimensjonert for den aktuelle risikoen vi står overfor. Utfordringene i nordområdene er mange i denne sammenhengen. Store avstander med en svært spredt og glissen bebyggelse, et tøft klima med kulde og mørketid, kapasitetsbegrensninger i infrastruktur som tele- og mobilnettet og ressursknapphet vil hver for seg ha betydning for vår evne til å håndtere en stor hendelse. Hvis vi i Norge blir rammet av en ulykke tilsvarende «Exxon Valdez», vil det gi omfattende oljesøl, i verste fall helt fra Nordkapp og ned til Brønnøysund. Ved oppryddingen etter «Prestige»-ulykken utenfor spanskekysten i 2002 deltok 120 000 personer. I Finnmark bor det i dag ca. 73 000, med stort og smått. De tankerne som i dag trafikkerer vårt område, er opptil ti ganger større enn det «Prestige» var. Redningsøvelsen «Barents Rescue 2005» synliggjorde at Forsvarets deltakelse med utstyr og mannskap var helt avgjørende for at øvelsen i det hele tatt kunne avvikles. Eventuelle redningsaksjoner er helt avhengige av at disse ressursene er til stede og operative til enhver tid for å begrense omfanget av en eventuell oljekatastrofe. I tillegg til egne ressurser er vi også avhengige av all den hjelp vi kan få fra våre naboer i nordøst, Russland, Finland og Sverige. Vi har nå behov for en risiko- og sårbarhetsanalyse som kan gi oss retningslinjer for det forebyggende beredskapsarbeidet i tiden framover. Videre må vi fortsatt ha en sterk tilstedeværelse av Forsvaret i nordområdene. Det sivilt-militære samarbeidet må videreføres. Samarbeidet mellom landene i Barentsregionen må videreføres og forsterkes, og infrastrukturen må utbygges og forbedres. Oljelenser fra 1980-tallet holder ikke mål. Øvelser i bølger på omkring 0 meter viser at lensene stikker under overflaten straks de blir slept. Forskningsinstitusjoner i nord må nå få i oppdrag å utvikle ny teknologi og nye typer lenser, og disse må igjen testes ut utenfor Vardø og Honningsvåg i ekstremvær. På alle nivåer trengs det nå beslutningsdyktige myndigheter med tilstrekkelige ressurser lokalisert i nærhet til der alvorlige hendelser kan skje. Jeg er bl.a. opptatt av at man har kompetanse på det å operere i kulde og mørke. Med andre ord: Det trengs folk som har en riktig situasjonsforståelse, opplæring og trening. Et tett samarbeid mellom lokale, regionale, nasjonale og internasjonale aktører er derfor svært viktig i nordområdene. Jeg vil også vektlegge at de selskaper, det være seg rederier eller oljeselskaper, som skal operere utenfor kysten vår, også har et betydelig ansvar for og en samfunnsmessig forpliktelse til å beskytte miljøet og ressursene våre. I samarbeid med myndighetene må derfor alle involverte parter nå sørge for en best mulig forebyggende aktivitet. Det må heller ikke herske tvil om hvem som har ansvaret for både å kontrollere at virksomhet utøves forsvarlig, og å sørge for beredskap og krisehåndtering.
Det er jo slik at hvis det verste skulle skje her, ville det selvsagt få helt katastrofale konsekvenser. Det har vi sett mange eksempler på opp gjennom historien. Det er også slik at den næringen, den aktiviteten, som avstedkommer denne trusselen, er en næring som kaster voldsomt av seg, og som betyr at den norske stat har eventyrlige inntekter både på kort og på lang sikt. Det er selvsagt derfor slik at en skal ha oljevernberedskap i fokus, og at den aktiviteten som drives, skal drives innenfor forsvarlige og gode rammer. Det er selvsagt viktig å ha oljevernberedskap. I likhet med de fleste andre jeg har hørt her, mener jeg det er bra at dette blir tatt opp. Men oljevernberedskapen må selvsagt stå i forhold til de utfordringene man møter til enhver tid, og den aktiviteten som drives, må drives innenfor forsvarlige rammer. Noen av oss er jo glad for de skrittene som allerede er tatt, og som det er redegjort for her. Jeg vil si at man er et godt stykke på vei. Målet vårt står nedfelt i regjeringserklæringen. Jeg vil si at jeg ser fram til at vi skal få fullført de målene som vi har satt oss, og at den opptrappingen som er satt i gang, vil bli videreført. Så er det slik at den viktigste fokuseringen selvsagt ligger litt på det å rydde opp etter at ulykken har skjedd. Den viktigste fokuseringen må jo ligge på å forhindre at katastrofen inntreffer. Der har man satt i gang viktige tiltak allerede. Og så vil jeg peke på forvaltningsplanen for nordområdene, som Regjeringen la fram i fjor, som nettopp balanserer ut hensynene mellom natur og olje- og gassutvinning. Noen av oss mener jo at den beste måten å sikre sårbare naturområder mot oljesøl på, er at man faktisk ikke borer, at man faktisk ikke utvinner olje i disse områdene. Jeg skal nøye meg med disse betraktningene. Jeg understreker betydningen av spørsmålet, og jeg understreker det faktum at de inntektene vi har av disse aktivitetene, gjør at dette bør prioriteres hardt i årene som kommer, og at Senterpartiet ser fram til at den igangsatte opptrappingen fortsetter.
For ordens skyld vil jeg minne representanten Hallgeir Langeland om at det var et samlet storting som etter sterke faglige anbefalinger valgte å samle all oljevernberedskap hos Kystverket. Og representanten Langeland satt her i salen og stemte for det. For øvrig registrerer jeg at når representanten Langeland kjenner til SFTs vurderinger knyttet til oljevernberedskapen, er det fordi de aldri ble hemmeligstemplet. Stortinget fikk kjennskap til dem og kunne debattere det. Slik bør det være. Ellers synes jeg at den forrige regjeringen faktisk hadde en god hånd om oljevernberedskapen i Norge. Den første helhetlige havmiljømelding i verden ble fremlagt av den forrige regjering. Der etablerte man tanken rundt nye seilingsleder. Vi utvidet også territorialfarvannet, slik at man kunne få båtene ut av fjæresteinene. Den forrige regjeringen etablerte også økt slepebåtkapasitet med tre, til to båter i Nord-Norge. Så merket jeg meg det representanten Lena Jensen sa, som var veldig ivrig i forrige periode, da det gjaldt oljevernberedskap. Hun fikk seg til å si at det er en stor seier med den økte satsingen på oljevernberedskap som har vært under denne regjeringen – en stor seier. Ja, da må jeg si at SV er fornøyd med lite. Ifølge Dagbladet den 15. januar i år skriver Bellona: «I kjølvannet av forvaltningsplanen for Barentshavet, var det forventet en satsning på beredskap. Likevel kom det ingen satsning på oljevernøvelser i høstens statsbudsjett.» Så har WWF, miljøorganisasjonen, nå lagt frem en helhetlig vurdering av Regjeringens innsats på oljevernberedskapssiden – og nå siterer jeg ikke. Det er ikke Høyre som har laget denne rapporten, det er WWF. Den rød-grønne regjeringen har inntil uhellet med «Server» ikke gitt én krone mer til oljevernberedskap enn sin forgjenger. Dette er i skarp kontrast til det Regjeringen proklamerte i Soria Moria-erklæringen. Og så sier SV at de er kjempefornøyd med økningen. Det er et paradoks. Det som verre er, er at statsråden ikke følger opp de faglige anbefalingene som ligger der. I januar 2006 la Kystverket frem rapporten Nasjonal slepebåtberedskap, med forslag om oppretting av statlig slepebåtberedskap flere steder langs kysten – 350 mill. kr. Nå er det slik at man mangler 350 mill. kr for faglig sett å følge opp økt slepebåtkapasitet. Man mangler 120 mill. kr i etterslep bare i 2006–2007 når det gjelder oppgradering av oljelenser. Til sammen er det bortimot en halv milliard kroner, og statsråden får seg til i Stortinget å si at det er en tilfredsstillende oljevernberedskap. Det er Arbeiderpartiet, som styrket dette kraftig i forrige periode. Jeg har tre spørsmål til statsministeren, nei til statsråden – det er kanskje litt tidlig å si statsminister. Jeg har kanskje også litt kort tid til disse spørsmålene, derfor samler jeg dem til ett. Spørsmålet til statsråden blir: Angrer statsråden på at hun ikke opplyste Stortinget om de manglende bevilgninger, og når kommer dette etterslepet på nærmere en halv milliard kroner fra Regjeringens side?
Først vil jeg takke for engasjementet rundt oljevernberedskapen. Regjeringen har på område etter område levert politikk og bevilgninger i forhold til Soria Moria-erklæringen. Noen eksempler på det er de løftene vi har gitt når det gjelder kommuneøkonomien, samferdsel og det å få flere hender innen pleie- og omsorg. Nå har vi startet arbeidet med å styrke oljevernberedskapen, og jeg vil igjen bare minne om at bevilgningsnivået for i år, etter revidert budsjett, vil ligge på 50 mill. kr over det som var Bondevik-regjeringens nivå. Dette arbeidet skal vi fortsette sammen med det forebyggende sjøsikkerhetsarbeidet. Det er flere enkeltprosjekter som er nevnt her fra talerstolen, og jeg skal ikke drive saksbehandling av enkeltprosjektene her – bare nøye meg med å konstatere at det tas mange initiativ langs kysten som er interessante, og som kan supplere det som eksisterer fra før av beredskap og kompetanse. Jeg vil gjenta at ut fra dagens risikovurdering er oljevernberedskapen tilfredsstillende. Ut fra løpende risikovurderinger og de rapportene som Kystverket har utarbeidet, skal Regjeringen vurdere ytterlige tiltak i årene som kommer, slik at vi har en god oljevernberedskap her i landet. Når revidert nasjonalbudsjett legges fram for Stortinget, har representanten Børge Brende da mulighet for å stemme for bevilgning til hoveddepotet på Fedje, slik at vi kan gjenopprette det depotet som han selv var med på å legge ned.
Debatten i sak nr. 10 er dermed slutt.
Stortinget skal nå votere over sakene på dagens kart.
Under debatten har Lodve Solholm satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en ny gjennomgang av de regionale helseforetakenes situasjon når det gjelder økonomi og styring, herunder forholdet til balansekrav og åpningsbalanse, og legge frem egen sak for Stortinget snarest mulig og senest ved utgangen av 2007.»
Det foreligger ikke noe voteringstema i sakene nr. 4–6.
Under debatten er det satt frem tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Kåre Fostervold på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 2 og 3, fra Gunnar Gundersen på vegne av Høyre Det voteres først over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å oppheve lov om konsesjon ved erverv av fast eiendom[[konsesjonsloven]]
Forslag nr. 2, fra Høyre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme lovendringsforslag om å fjerne boplikten og prisreguleringen av landbrukseiendom.»
Det foreligger ikke noe voteringstema i sakene nr. 9 og 10.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.