Det var flott å høre representanten Lyngstads avslutningsinnlegg i formiddagsmøtet i dag i saken om lovforbud mot reklame i lærebøker. Han talte godt om saken, og understreket hvor viktig det er å ha noen områder hvor barn og unge vernes mot reklamens sterke makt. Komiteens flertall, som består av alle bortsett fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, sier i innstillingen klart og tydelig at det er spesielt viktig at skolen ikke blir en arena for markedsføring og kommersialisering. Når Lena Jensen og undertegnede fremmet dette Dokument nr. 8-forslaget om forbud mot reklame i lærebøker, var det nettopp for å understreke at vi trenger en reklamefri sone, nemlig skolen. Barn og unge blir satt under stort press av sterke markedsaktører døgnet rundt. Lærebøker har en autoritet som gir reklame i disse en særlig påvirkningskraft. Vi mener derfor at reklame i lærebøker forsterker reklamens budskap på en særskilt måte. Vi trenger ikke reklame for å finansiere læremidler. Vi vil at læremidler i grunnskolen skal være gratis, og vi mener også at læremidler i den videregående skolen skal være gratis. Det er altså det offentliges ansvar å finansiere lærebøker. Det har Senterpartiet, sammen med andre partier, uttrykt tydelig mange ganger. Nyborg-utvalgets innstilling «Oppvekst med prislapp?» foreslår at det lovfestes et forbud mot reklame i lærebøker og undervisningsmateriell i grunnskolen. Et mindretall i denne innstillingen foreslår at det også skal gjelde den videregående skolen. Etter å ha hørt representanten Lyngstads innlegg forstår jeg at Kristelig Folkeparti ikke har endret syn på saken, og at de ønsker å spare barn i skolen for kommersiell påvirkning, som reklame i lærebøker kan gi, og det synes jeg er veldig bra. Regjeringen arbeider med oppfølgingen av Nyborg-utvalgets innstilling, og det er å håpe at Kristelig Folkepartis syn, fremført gjennom representanten Lyngstad i formiddagsmøtet, også blir tydelig i Regjeringens arbeid med denne saken.
Det er klart at barn i dag får en mer og mer kommersiell hverdag. De blir utsatt for reklame på alle områder der barn fins. Det er ekstremt viktig at skolen er med og bidrar til at barn får et kritisk og bevisst forhold til reklame. Det oppnår vi ikke bare ved å skjerme dem, men også ved å gjøre dette til en viktig del av utdanningen. Vi i Venstre har stor tro på barn. Vi har også stor tro på voksne i skolen, og lærere og rektorer er veldig opptatt av dette. Jeg tror at denne debatten om reklame i skolebøker har vært ødelagt av skolevalgsretorikk som gjør at man har fronter – som i denne saken viser seg egentlig ikke å være så steile som de kanskje av og til virker når vi ser skolevalgsretorikken. Vi må selvfølgelig ikke havne i en fanatisk regelstyring som hindrer samarbeid med næringslivet på områder der dette er lurt, og der skolens ledelse, foreldre og alle andre finner ut at det er lurt. Vi kan heller ikke havne i en fanatisme som gjør at et barn ikke kan åpne en internettside fra skolens klasserom. Det næringslivssamarbeidet som vi her snakker om, er det samarbeidet som alltid har vært, også på Øysletta barneskole, der jeg gikk, der vi hadde Tine melkekort, der vi alltid fikk linjaler fra sparebanken, og der timeplanen var betalt av Samvirkelaget. Men Venstre mener også at det er viktig at den sunne fornuften kan forvaltes lokalt. I dag har rektor «redaktøransvar» for det som kalles skolesekkpost. Det betyr at alt det som står i det som barna har med seg hjem, har rektor et ansvar for. Jeg mener at ledelsen på en skole, foreldre og andre lokalt også kan forvalte den sunne fornuft. Det er viktig at barna skjermes, men det er også viktig at skolen befinner seg i virkeligheten, og at skolen bruker energi på å lære barna å forholde seg til virkeligheten utenfor skolen. Men Venstre vil også understreke her i debatten at det er viktig at den offentlige skole skal være gratis, og den skal aldri være avhengig av reklameinntekter.
Jeg er i likhet med de aller fleste andre her av den oppfatning at skolen ikke skal bli noen arena for markedsføring. Men samtidig syns jeg det er viktig å belyse også en annen side av denne debatten, nemlig at vi må ha et edruelig forhold til hva det egentlig er vi snakker om. Vi snakker om en situasjon i dag der vi ikke har lovforbud mot reklame i lærebøker, og vi snakker også om en situasjon der skolen heller ikke er en særlig stor arena for reklamefinansierte bøker – det finnes nesten ikke. Det som derimot er en utfordring i et samfunn som blir mer og mer kommersialisert, er å oppøve barn fra tidlig alder til å drive kritisk utsortering av den informasjonen man får inn. Man får mye, mye mer informasjon inn i dag via andre kanaler enn lærebøker enn man fikk for bare fem eller ti år siden. Situasjonen i norsk skole i dag er at vel så mye informasjon kommer gjennom Internett, fagtidsskrifter og andre typer medier, i tillegg til lærebøker. Da syns jeg det er viktig å være klar over at vi nå diskuterer om vi skal lage lover og regler for en situasjon som ikke eksisterer, og som er rent hypotetisk. Det at vi ikke har et lovforbud i dag, har ført til at man på visse områder kan ha et bra samarbeid mellom skole og bedrifter, men det har på ingen måte bredt seg til å bli et problem. Da syns jeg også det er viktig at vi ikke går inn og regulerer ting som pr. i dag ikke er et problem. Da tror jeg heller vi skal konsentrere oss om å regulere det som faktisk er et problem, der lovgiverne virkelig har en jobb å gjøre. Jeg er selvfølgelig helt enig i at skolen ikke skal gjøres til en arena for markedsføring, men samtidig må vi klare å holde to ting fra hverandre og ikke vedta lover og regler for det som ikke er et problem i dag. Det at vi ikke har et lovforbud, og det at det samtidig ikke er et stort omfang av reklamefinansierte lærebøker, beviser bare at skolens ledelse og lærere har tatt det ansvaret de har fått, nemlig å være kritisk til den type lærebøker. Det har altså ikke blitt et problem, og derfor syns jeg heller ikke vi skal være så forferdelig redd for det som kan skje. Jeg tror at vi må være veldig flinke allerede når barna er veldig små, til å lære dem å drive kritisk informasjonssøk. Det var noe jeg lærte mer og mer av da jeg begynte å nærme meg den tida da jeg skulle gå ut av videregående skole – det er faktisk ikke så mange år siden. Det er noe som blir mer og mer viktig. Debatten er viktig, men vi må ikke vedta lovregler for noe som ikke er et problem.
Jeg fikk ikke med meg hele representanten Lyngstads innlegg, men det er blitt referert for meg, og jeg forstår, også på innlegget til representanten Skjælaaen, at Fremskrittspartiet ble avlagt en liten visitt – derfor et innlegg til. Dette blir en ganske virkelighetsfjern debatt, og jeg lurer på hvordan de som nå fremstår som ivrige tilhengere av et forbud, egentlig forholder seg til virkeligheten, hvordan de forholder seg til det sterkt økende bruk av IKT inne i skolen ut til den virkelige verden, hvor det altså er en flom av ulike former for reklame knyttet til den informasjonen som er tilgjengelig gjennom IKT-verdenen. Jeg lurer på hva de ivrige «forbyderne» har tenkt å gjøre for å stoppe den påvirkningen. Det blir sagt at vi trenger reklamefri sone, men i virkelighetens verden vil det altså være svært vanskelig å gjennomføre det. Virkelighetens verden i dag er at det er tillatt å ha reklame i skolebøker i henhold til lovgivningen. Det er brukt i beskjedent omfang, det er brukt med fornuft. Jeg vil si at det er brukt i beskjedent omfang fordi ordningen dessverre etter vårt syn er for lite kjent. Den kunne vært brukt med kløkt og forstand av langt flere skoler og langt flere elever til glede for langt flere elever. Vi trenger en reklamefri sone, blir det sagt av «forbyderne». Det vi trenger, er en kunnskapsgivende skole. Vi fra Fremskrittspartiet oppfatter Kristelig Folkeparti her som snerpete opptatt av forbud istedenfor å være aktive pådrivere for å åpne – åpne for konkurranse om elevene, åpne for selvstendige skoler og åpne for et vidt sett av virkemidler der vi overlater det meste av fornuften, vettet og forstanden til dem som er satt til å drive skolene.
Jeg synes at siste innlegg og de politiske holdninger og føringer som representanten Sortevik gav uttrykk for på vegne av Fremskrittspartiet, nettopp er det beste argument for hvorfor vi bør ha retningslinjer – gode retningslinjer – som setter grenser for sponsing og reklame i skoleverket vårt. I Kristelig Folkeparti ønsker vi en gratis grunnskole. Da er det ikke noe behov for å legge til rette for finansieringsformer som bygger på mer sponsing og reklame, for å drive en god skole. Her møter Fremskrittspartiet seg selv i døra, når det kan settes spørsmålstegn ved om de i det hele tatt ønsker en gratis skole.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 2497]]
Denne saken gjelder et Dokument nr. 8-forslag levert av representantene Evje, Sortevik og Sandberg, der de ønsker å innføre et uhildet klageorgan for skolen. Det er bred enighet i komiteen om at det i tida framover må jobbes med å sikre elevenes rettigheter i skolen. Vi konfronteres ofte med eksempler fra elever som føler sine rettigheter tilsidesatt, og frustrerte foreldre kan til tider møte opp på skolen med advokat. Slike historier åpner perspektiver for enda større ulikhet i skolen – stor ulikhet mellom de elevene som kan sette advokatmakt bak sine krav, og de elevene som ikke kan gjøre det. Komiteens flertall understreker også at barn og unge er blant de borgere i landet som ikke har stemmerett, og derfor bør ha et strengere vern for sine rettigheter. Utviklinga i organiseringa av skolen, med mer individuelt tilpasset opplæring, vil sette nye krav til foreldre og skole. Her er det viktig at de hjem som ikke har så mange ressurser å sette bak sine krav, også får oppfylt de kravene de har med hensyn til en god utdannelse for sine barn. Likevel mener flertallet i komiteen at dette er et av de aspektene Regjeringa bør ta opp i drøftinga om elevers og studenters arbeidsmiljø, og vi ønsker at de innspillene som er kommet fra forslagsstillerne og flertallet i komiteen, blir lagt inn i det arbeidet. Flertallet ønsker at saken vedlegges protokollen.
Spørsmålet om skoleombud er verken en ny sak eller en ny problemstilling. Tvert imot, flere fylkeskommuner har opprettet elevombud for videregående skole, bl.a. gjelder det Nordland, Nord-Trøndelag og Akershus fylkeskommuner. Elevombudene slik de har fungert, har utført sitt arbeid på fritt og selvstendig grunnlag, og tilbakemeldingene så langt er overveiende positive. Med bakgrunn i de erfaringer som allerede er høstet med denne type ombud, men også ut fra henvendelser fra foreldre og elever samt egne erfaringer i skolen, rettet jeg i februar i år et spørsmål i Stortinget til statsråden om statsråden ville ta initiativ til å få utprøvd en ordning med skoleombud som uhildet klageinstans og kontaktorgan for elever og foreldre som ikke når fram overfor skolen gjennom ordinære kanaler. Jeg tillater meg i denne sammenheng å sitere deler av statsråd Clemets svar: «Jeg ser det som positivt at det opprettes elevombud i videregående opplæring, og mener at dette også kan være en idé for kommunene å prøve ut for grunnskolen. At litt forskjellige modeller blir prøvd ut, synes jeg er spennende.»Og videre:«Dette med skoleombud kan være et supplement eller noe som vi kan se i sammenheng med gjeldende ordninger. Jeg er enig i at her bør vi nå se positivt på de tiltakene som iverksettes rundt omkring.» Med den varslede gjennomgang av de offentlige tilsynsordninger for skolesektoren som allerede er annonsert fra statsråden, og med de udelt positive svar og gode holdninger som statsråden tidligere har gitt uttrykk for bl.a. i forhold til problemet mobbing i skolen, synes jeg denne aktuelle saken allerede er inne i et godt spor. Jeg finner grunn til å understreke at et felles statlig ombud for hele landet i denne sammenheng ikke nødvendigvis trenger å være det mest formålstjenlige eller det eneste riktige og fornuftige. Tvert imot kan det være gunstig at kommuner eller kommuner i fellesskap utprøver alternative løsninger. Det er også i tråd med Regjeringens brede ønske om mangfold og valgfrihet på alle områder i samfunnet, og ikke minst gjelder det skolen. Til slutt finner jeg grunn til å understreke at uansett ombudsordninger er det en gjensidig forpliktelse i skolesamfunnet mellom skolen, elevene og hjemmet. Det må aldri bli slik at diverse ombud skal frata slendrianer og slabbedasker eget ansvar for både å gjøre sin plikt i forhold til skolen og i forhold til ansvaret for egen læring, og ikke minst å ha en oppførsel som ikke hindrer læring verken for en selv eller deres medelever. Dette personlige ansvaret for den enkelte elev håper jeg at også forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet vil være enig i, uavhengig av nyanser i syn på videre arbeid med ombud og klageorgan for skolen.
Elevombud for skolen – ett ombud i hvert fylke – vil neppe erstatte det som ligger i Fremskrittspartiets forslag om et uhildet klageorgan for skolen med stor legitimitet og kompetanse. En av årsakene til behovet for nettopp et klageorgan er jo at f.eks. statens utdanningskontorer i de forskjellige fylkene synes å tolke opplæringsloven vidt forskjellig, og dette går ut over den enkelte elevs rettssikkerhet. Hensikten med forslaget er nettopp å ivareta rettssikkerheten i forhold til opplæringen, opplæringsmiljøet – det kan bl.a. bety skolebygninger – og skolespørsmål generelt. Videre er hensikten å ivareta skolens troverdighet ved at et frittstående organ går god for at det ble handlet rett fra skolens side. I dag ser vi mange eksempler på at skolens troverdighet lider stort. Med et klageorgan unngår man opprivende og følelsesladde angrep fra begge sider, noe som ikke vil tjene opplæringen overhodet. For det første vil ombudet ivareta den enkelte elev og elevens åpenbare behov for uavhengig skole- og juridiskfaglig bistand. For det andre dreier det seg også om å åpne for adgangen til å gi alle foreldre en trygghet på tilgang til uhildet kunnskap rundt skolefaglige problemstillinger, uten at denne tryggheten er knyttet opp til dyre advokatsalær og lange rettsprosesser. Grunnen til at jeg anser det nødvendig med en slik argumentasjon, er erkjennelsen av at skolen og skolens ansatte alltid har hatt definisjonsmakt når det gjelder elever og foreldre. Det har aldri vært spørsmål om noen annen definisjon enn den skolen har gitt. Dette monopolet må vi forsøke å fordele i en opplevelse av likeverdighet mellom partene. Det er nedfelt i lovs form at foreldre er ansvarlige for egne barns oppvekst, opplæring og oppdragelse, og da må også Stortingets flertall gi mulighet til at helt vanlige foreldre får den nødvendige hjelp og bistand de sårt trenger. For det tredje har det i media vært jevnlige klager fra lærernes organisasjoner og fra lærerutdanningsmedarbeidere om svartmaling av skolen. Jeg håper alle ser at opprettelsen av et uhildet organ, et ombud for skolen med stor faglig tyngde og legitimitet, vil gjøre en slik svartmaling umulig. La meg først vise til en nylig oppstått situasjon beskrevet av svensk presse, om fare for kreft ved konsum av enkelte matvarer. Det burde være klart at folk har et berettiget krav på å få vite om perspektivene for sine private matvaner. Likevel ble dette forsøkt dempet for ikke å skremme befolkningen. Når det dreier seg om oppdragelsesansvar, vil jeg gå noe lenger. Jeg vil hevde at samfunnet har et ansvar for å understøtte foreldrene i at barna skal gis mulighet til å bli ansvarlige voksne. Jeg vil anta at et lignende uavhengig organ kunne ha belyst de avgjørelser som ble tatt i forhold til et ungt menneske, med de katastrofale følgene vi leser om i en liten by i Tyskland. Dette er noe som kanskje har utviklet seg over tid mellom en skole og en elev, når avisene gjengir en far som overhodet ikke var klar over verken at hans sønn var utvist fra skolen, eller at sønnen hadde blitt satt ned to klassetrinn tidligere. Beskrivelsene vitner om at det ikke finnes noe slikt organ for å ivareta alle involverte parter. Mobbing er et overgrep, men som med mange andre typer overgrep er det umulig å få slutt på uvesenet. Det finnes mobbing både blant voksne og barn. Voksne mobber hverandre, og de mobber barn og ungdom. Barn og ungdom mobber voksne, samtidig som de mobber hverandre. Når det gjelder mobbing, synes det som om idealet er den voksne mobber, og dette gir mobbingen legalitet blant de yngre. Til og med på eldreinstitusjoner mobber man hverandre. Det er et ganske skremmende perspektiv, er det ikke? Mobbingens iboende problem er et absolutt viktig arbeidsfelt for et slikt ombud. Det er et stadig økende mobbeproblem i skolen. Ingen kan si at de aldri har hørt om mobbing. Mange penger har blitt brukt gjennom mange år for å stoppe eller redusere mobbing. Til tross for dette blir det fra seriøse forskere varslet om at mobbingens omfang øker, og at graden av grov mobbing øker mest. Det kan virke som om alle anstrengelser synes å ha spilt fallitt. I et slikt klima er det et skrikende behov for et organ som elever, foreldre og skolen kan henvende seg til. Det er viktig også for rettssikkerheten at en utenforliggende instans kan ivareta ofrene dersom de føler og opplever at skolen ikke tar deres henvendelser på alvor. Det har i enkelte tilfeller vist seg at skolen er mer opptatt av å beskytte seg selv enn å imøtekomme og hjelpe dem som er utsatt for mobbing på skolen og på arbeidsplassen. Jeg er glad for at alle ser positivt på forslaget – i utgangspunktet – men jeg opplever en stor grad av frustrasjon og håpløshet ved at ingen så langt har bidratt med aktiv støtte. Avslutningsvis vil jeg også peke på de personlige og samfunnsmessige kostnader som påføres ved voldshandlinger og traumatiske opplevelser for både elever, personell og institusjon. Jeg vil be om at dette forslaget ses på som et forsøk på å starte en ny form for forebygging, og at man ikke alltid halter etter det som faktisk skjer. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen.
Ursula Evje har tatt opp det forslaget hun refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 2498]]
Vi lever i en stadig mer internasjonal og globalisert verden. Språkkunnskap og kunnskap om ulike kulturer blir stadig viktigere. Arbeidsmarkedet blir mer og mer internasjonalt. Kunnskap man tilegner seg gjennom studieopphold i utlandet, vil være et stort fortrinn i det senere arbeid. Allerede for 100 år siden sa en amerikansk-britisk medisinprofessor, William Osler, som følger: «La ungdommen, særlig de som ønsker å bli akademiske lærere, dra utenlands! Hjemme kan du riktignok finne klinikker og laboratorier som er likeså gode som noen i verden. Men i utlandet kan du finne mer enn du leter etter. Du kan lære å skjønne andre bedre, få høyere ideal, ja kanskje litt av en Weltkultur.» Det er velkjent at utveksling av studenter og lærekrefter mellom ulike land og kulturer styrker kunnskapsbasen generelt og bringer fram ny kunnskap, kreativitet og forståelse. Et kjernepunkt for utveksling er at det skal være en mellommenneskelig og kunnskapsmessig investering i en verden med stadig kortere avstander, flere aktuelle språk, økende behov for kulturforståelse, for kommunikasjon, spredning av informasjon og for nye muligheter for kreativitet. Studenter er morgendagens forskere. I en global verden er satsing på studenter en direkte satsing på utvikling. Studenter er også framtidas samfunnsbyggere, som vil bringe sin teoretiske og metodekritiske utdanning med inn i yrkeslivet. Det er universitetenes og høyskolenes oppgave å bidra til at holdninger om samarbeid, likeverd og respekt på den måten får grobunn hos de utenlandske og norske studentene, som et godt grunnlag for utvikling. Det er et klart mål innenfor høyere utdanning at flest mulig tar deler av sin utdanning ved utenlandske institusjoner. De aller fleste norske studentene tar imidlertid utenlandsoppholdet i vestlige land, mens liknende samarbeid med utviklingsland i hovedsak er avgrenset til at studenter får besøke oss. Samtidig har det norske samfunnet problem med å takle kulturforskjeller i forbindelse med innvandring fra sør og øst. Det er bl.a. derfor et stort behov for å styrke en likeverdig utveksling av både studenter og lærekrefter med institusjoner i sør og øst. Kunnskap, kunnskapsbygging og innspill fra andre kulturer enn vår vestlige er et vesentlig, men uteglemt moment i vår egen utvikling, og ikke bare et utviklingstilbud vi kan gi til de andre landene. Det bør derfor være et klart mål at flere studenter velger å studere også i sør og øst, og at vi kan realisere studentutveksling til sør og øst på lik linje med den utveksling Norge har med institusjoner rundt omkring i den vestlige verden. For å klare det er det helt nødvendig å styrke samarbeidet med utdanningsinstitusjoner i disse landene. En av årsakene til at relativt få studenter velger å studere ved f.eks. u-landsinstitusjoner, er problemer med godkjenning av vekttall fra utenlandske universiteter og høyskoler. Få utenlandsstudenter vil investere mye tid og penger på et studieopphold i sør eller øst hvis de ikke får godkjent vekttallene i Norge. Dersom vi skal få flere norske studenter til å foretrekke studieopphold i sør og øst, må de føle sikkerhet for at det de studerer, får full uttelling i en norsk grad når de vender tilbake. For å kunne garantere det og gi dem en forhåndsgodkjenning må vi kjenne emnene, fagene og studieprogrammene til vertskapsinstitusjonene inngående, og de må sammenliknes i omfang og nivå med våre egne. Med en forhåndsgodkjenning fra hjemmeuniversitetet vil de norske studentene få lån og stipend fra Lånekassen, slik ordningen allerede fungerer for utvekslingsstudentene. Et annet viktig virkemiddel for å øke antallet studenter i sør og øst må være å opprette et studentutvekslingsprogram for utviklingsland på linje med det vi har med EU, ERASMUS. Det er jo paradoksalt at vi har flere tosidige ordninger for utveksling med EU, USA og Australia, men omtrent bare ensidige ordninger for Afrika, Sentral-Amerika og Sørøst-Asia. ERASMUS-samarbeidet fokuserer på student- og lærerutveksling med EU for universiteter og høyskoler. Det som trengs, er et tilsvarende sør-øst-ERASMUS der gjerne Kvoteprogrammet og NORADs stipendprogram kan inngå, men det må være gjensidig og må i tillegg inkludere utveksling av lærekrefter. En rekke samarbeidsprogram inkluderer at lærekrefter fra norske universiteter inngår i undervisning som tilbys av en samarbeidspartner i sør. Det er likevel sjelden at lærekrefter fra sør inngår i vår undervisning og på den måten gjør sin kunnskap og sine synspunkter direkte tilgjengelig for våre studenter. Det må derfor legges bedre til rette for at utenlandske lærekrefter kan undervise i Norge. Etter den nye finansieringsmodellen skal det gis incentivmidler for internasjonalisering. Ett virkemiddel kan være å gi økte ressurser til institusjonene for studenter som kommer fra eller som drar til land i sør og øst. Det er viktig at det tilbys muligheter til å reise til alle typer utland, både Norden, Europa, resten av Vesten og sør og øst, i alle studieprogram som universitet og høyskoler tilbyr. I tillegg kan vi forbedre organiseringen av studiene i Norge. I dag er det en del engelskspråklige programmer der det kun tas opp utenlandske studenter. Dette fører ofte til at de utenlandske studentene i liten grad integreres i det norske studentmiljøet. Slike program bør i større grad settes sammen av en blanding av norske og utenlandske studenter, slik at både norske og internasjonale studenter kommer i det samme studentmiljø og vi får en sterkere internasjonalisering også her hjemme. I tillegg kommer andre utfordringer. Språktesten, TOEFL-testen, kan i dag være en stor barriere for studenter fra ikke-engelskspråklige land i sør og øst, både fordi testen er kostbar og fordi den som oftest bare er mulig å ta i hovedstaden i en rekke land. Vi bør se på om universitet og høyskoler kan lage avtaler om gratis engelsktester i institusjonsavtaler med læresteder i sør og øst. Det finnes allerede gode eksempler på et vellykket nord-sørsamarbeid, bl.a. et meget vellykket samarbeid mellom Universitetet i Tromsø og universitetet i Ngaoundéré i Nord-Kamerun. Samarbeidsprosjektet kalles Anthropos og omfatter bl.a. oppbygging av et stort visuelt og skriftlig kunnskapssenter, doktorgradsstudier, kvinneforskning og visuelle kulturstudier i Tromsø. Det tas på dette studiet i Tromsø opp 50 pst. studenter fra sør og øst hvert år, og noen av dem kommer fra Kamerun. Norske og utenlandske studenter samarbeider om de forskjellige prosjektene. Det planlegges også å starte visuelle kulturstudier ved universitetet i Kamerun. Slike gode samarbeidsprosjekt trenger vi flere av. Jeg har i denne interpellasjonen lagt vekt på den store betydningen av økt samarbeid med utdanningsinstitusjoner i sør og øst, pekt på utfordringer og skissert noen forslag til samarbeid. Min utfordring til statsråden er å se på hva som videre kan gjøres for å stimulere flere universitet og høyskoler til å lage samarbeidsavtaler med utdanningsinstitusjoner i sør og øst, og gjøre det enklere for flere norske studenter å reise til disse landene for å studere.
Det er en viktig side ved internasjonaliseringen av norsk høyere utdanning representanten Trine Skei Grande tar opp når hun spør om hva som kan gjøres for å stimulere til økt studentutveksling og annen kontakt når det gjelder land i sør og øst. Regjeringen er som kjent i ferd med å gjennomføre Stortingets vedtak om kvalitetsreformen i høyere utdanning. De viktigste punktene i reformen er å styrke kvaliteten på høyere utdanning og forskning, etablere et tettere samarbeid mellom lærere og studenter, utvikle alternative evalueringsreformer og endre gradstrukturen til et 3+2-løp med bachelor og master. En viktig del av reformen er å fremme internasjonalisering av høyere utdanning. Blant annet er institusjonene pålagt å legge til rette for at studenter kan ta deler av sin utdanning i utlandet, og institusjonene skal arbeide mer målbevisst for å bli attraktive for utenlandske studenter og forskere. Samtidig som jeg ønsker flere utenlandske studenter til Norge, vil jeg at norske studenter i mye større grad enn hva tilfellet er i dag, bruker de muligheter som finnes innen EUs utdanningsprogrammer og Nordplus-samarbeidet. Departementet arbeider for tiden med oppfølgingen av også denne delen av kvalitetsreformen. Men jeg er enig med interpellanten i at det er ønskelig å øke utveksling med land utenom kretsen av de vestlige, hovedsakelig angelsaksiske områder. For å bidra til å gjøre det mulig for studenter fra utviklingsland og land i Sentral- og Øst-Europa å studere i Norge og slik skaffe kompetanse hjemlandet trenger, er Kvoteprogrammet opprettet. 1 100 studenter er til enhver tid på studieopphold i Norge. Det blir finansiert gjennom kvoteordningen. Ordningen ble evaluert i 2001 med positive skussmål. Evalueringen påpeker at kvoteordningen har vært en døråpner for norske læresteders samarbeid med land i sørlige og østlige regioner. Kvoteprogrammet har etter hvert utviklet seg til å bli et viktig virkemiddel i de norske institusjonenes internasjonaliseringsarbeid, og departementet oppfordrer nå universitetene og høgskolene til å inngå samarbeidsavtaler med institusjoner i kvotestudentenes hjemland og rekruttere nye studenter gjennom disse avtalene. Erfaringene så langt viser også at ordningen er med på å trekke norske studenter til andre land enn de vesteuropeiske. Det er opprettet tre separate programmer for forsknings- og utdanningssamarbeid med Russland, Sørøst-Europa og søkerlandene til EU. Norges forskningsråd og Universitets- og høgskolerådet administrerer disse programmene, som stimulerer både til forskningssamarbeid og studentutveksling. I tillegg skal Utdannings- og forskningsdepartementet i samarbeid med Utenriksdepartementet etablere et prosjekt for bilaterale utvekslinger med søkerlandene til EU som ledd i handlingsplanen for søkerlandene til EU. Det er avsatt 3 mill. kr over Utenriksdepartementets budsjett i 2002 til slik student- og lærerutveksling. De baltiske land og Polen er prioriterte land i denne sammenheng. Vi regner med at et slikt prosjekt kan være en motor for å stimulere til økt samarbeid mellom universiteter og høgskoler i Norge og østersjølandene. Jeg har også i 2002 gitt min tilslutning til mobilitetsprogrammet north2north i regi av Arktisk råd og Arktisk universitet. Dette er et mobilitetsprogram mellom landene i nord, og har en annen profil enn EUs utdanningsprogrammer. Programmet fokuserer på studenter med bakgrunn i urbefolkning, og prioriterer fagområder med en arktisk profil. Dette programmet er også et spleiselag mellom Utenriksdepartementet og Utdannings- og forskningsdepartementet. Utdannings- og forskningsdepartementet underskrev i 2000 en avtale med NORAD om samarbeid innen utdanningsbistand for å øke norsk aktivitet på utdanningsområdet i sør. Norske utdanningsinstitusjoner er involverte i denne avtalen på en operativ måte. De deltar også i bistandsprogrammet NUFU, som er finansiert av NORAD. Programmet ble evaluert i 2001, og rapporten viser bl.a. at programmet inspirerer og tilrettelegger for at norske studenter kan ta en del av sin utdanning ved institusjoner i sør. Innenfor Den nordiske stipendieordningen for Baltikum og Nordvest-Russland i regi av Nordisk Ministerråd tildeles det også støtte til etablering av nye og tilslutning til eksisterende akademiske nettverk og nettverk innenfor den frivillige sektor. Innen akademiske nettverk er kultur og samfunn, nordiske språk samt miljøteknologi prioriterte områder. Etter en omfattende evaluering av ordningen etableres det i 2004 nye nordiske mobilitetsprogrammer innen utdanning og forskning. Nærområdesamarbeidet innen utdanning og forskning vil etter planen fortsette som eget program også etter 2004. Ordningen vil ha interesse for norske studenter og læresteder, og vil være med på å fremme student- og lærerutveksling mellom de nordiske land, Russland og de baltiske stater. Jeg kan trygt si at norske høyere utdanningsinstitusjoner arbeider systematisk med å utvikle bilaterale avtaler med institusjoner utenom Europa. Aktiviteten er økende, men bør utvides videre. Med Kvalitetsreformen ønsker jeg å fokusere på at norske studenter skal ta en del av sin utdanning i utlandet. En av grunnene til dette er at utvekslingsstudenter statistisk viser større tilbøyelighet til å studere i land utenom de vestlige og Australia. Finansieringsordningen gjennom Lånekassen legger forholdene godt til rette for slik studentutveksling, og tall derfra viser at i studieåret 2000–2001 var vel 1 100 norske studenter på hele studieprogram i land i sør og øst. Samtidig var det ca. 1 200 som tok en del av utdanningen sin i de samme landene. Dette er en utvikling jeg vil stimulere ytterligere. Det vil kunne virke positivt at det er innbakt en egen komponent i det nye finansieringssystemet i kvalitetsreformen som premierer institusjonene med 5 000 kr for hver inn- og utreisende student. Regjeringen har samme målsetting som representanten Skei Grande. Det er viktig at Norge som nasjon oppfordrer studentene til å opparbeide seg språk-, kultur- og samfunnskompetanse med land i sør og øst. Jeg vil sterkt oppfordre norske utdanningsinstitusjoner til å styrke kontakten med læresteder i disse områdene. Tiltakene jeg har informert om ovenfor, bør gi gode bidrag for å nå dette målet.
Jeg er veldig glad for svaret jeg fikk fra statsråden, som viste et oppriktig engasjement for denne sida. Jeg syns det er viktig at vi her i denne salen kanskje prøver å tenke ut andre måter for å utvikle dette området, enn det som SV foreslo, nemlig å bruke tvang. Det er en utfordring for Regjeringa å ikke bare kikke mot øst. Vi har i dag gode programmer innad i EU, og det er viktig at vår utvikling videre ikke bare går på EUs nye søkerland, men at vi også har et søkelys rettet mot sør, og kanskje enda lenger mot øst. Så er det også to andre argumenter som er bakenforliggende for min interpellasjon. Det er klart at det kommer mange hit til landet som også har problemer med å få godkjent sin utdanning. Økt samarbeid mellom utdanningsinstitusjoner rundt omkring i verden tror jeg vil bedre muligheten for folk til å få godkjent utdanningen sin når de kommer hit. Det andre er at jeg tror det er viktig for holdningen til kunnskap i andre land. Jeg er litt preget av at jeg tilbrakte weekenden i Russland, et land som ikke akkurat har – føler jeg – lik levestandard med Norge, for å si det pent. Likevel er det et land som ligger helt i front når det gjelder f.eks. kulturutdannelse, forskning og en rekke andre områder. Man kan reise til St. Petersburg og se hva den byen har å by på av utdannelse innen kunst og kultur. Den ligger helt i front. Derfor er det viktig for land og viktig for holdningene til folk at vi også klarer å utnytte og se på de mulighetene som en sånn type samarbeid fører til.
Jeg vil bare komme med et par korte bemerkninger. Først takk for positiv respons til innlegget. Jeg er helt enig med representanten Skei Grande i at vi ikke bare kan kikke mot øst. Når det har vært nødvendig å kikke litt mot øst de senere måneder, er det fordi Norge – fordi vi ikke er medlem av EU – faktisk var utestengt fra et godt samarbeid med en del av søkerlandene. Vi kom ikke inn i den samme typen samarbeid som kunne være mellom søkerland og EU-land. Men det bidrar vi nå til å rette på ved at vi selv bidrar med finansieringen gjennom den ordningen jeg nevnte i mitt innlegg, med de 3 mill. kr som er bevilget fra Utenriksdepartementet. Jeg er også enig med representanten Skei Grande i at dette med godkjenning av utdanninger er en utfordring, særlig når det gjelder helgradsstudier i andre land, og kanskje land som står oss litt fjernt. Jeg har likevel blitt fortalt at det er grunnlag for å se mer optimistisk på fremtiden i den forstand at man utvikler en bedre og nyere godkjenningsdatabase her i landet. Vi har rett og slett bedre informasjon og bedre grunnlag for å kunne foreta slik godkjenning og også gjøre det raskere. Jeg synes det er meget viktig også av andre grunner enn rent utdanningspolitiske. Det tredje, nemlig at det også finnes studier i andre land som holder høy kvalitet, kan jeg være helt enig i. Nå oppretter jo vi også i likhet med mange andre land et kvalitetsorgan, eller et akkrediteringsorgan, som etter hvert kan lære oss mer om kvaliteten på våre egne utdanninger. Da blir det mer gjennomsiktig. Det tror jeg vil fortelle oss at vi har mange utdanninger som holder meget høy kvalitet, men at vi ikke på alle områder er på topp, og at det på noen områder helt sikkert er land som ligger langt foran oss og som kan tilby studier som ikke vi kan tilby på samme måte. Dette får vi stadig mer kunnskap om. Det gjelder selvfølgelig også land i øst og i sør.
Det er bred enighet om at det er positivt at flere norske studenter tar utdanning i utlandet. Nettopp derfor er det viktig at vi i den framtidige utdanningspolitikken legger til rette for at flere kan ta deler av utdanningen sin i utlandet. Det gir fordeler ved at vi får en reell utveksling, og at studentene tar med seg sine erfaringer tilbake til norske universiteter og høyskoler. Utdanningsinstitusjonene må knytte seg tettere opp til studentutvekslinger. Komiteen påpekte i forbindelse med behandlingen av kvalitetsreformen at utdanningsinstitusjonene må stimuleres økonomisk. For oss i Arbeiderpartiet har det også vært viktig at studiefinansieringen for studenter i utlandet skal være så god at det blir en reell mulighet for alle studenter uavhengig av økonomisk bakgrunn. Mitt inntrykk er, som jeg sa tidligere i dag, at norske studenter er attraktive for utenlandske undervisningsinstitusjoner på grunn av økonomien. Det er også viktig, som interpellanten tar opp, at vi får til utveksling og samarbeid med land utenfor Europa, USA og Australia. Det vil være en fordel både fordi det er nyttig at flere lærer andre språk enn engelsk, og fordi vi har behov for mer kunnskap om ulike kulturer. Jeg synes statsråden hadde mange gode innspill til en oppfølging på området. Det er samtidig nødvendig i internasjonaliseringen at studenter og forskere fra andre land finner det attraktivt å komme til Norge. Det er i dag langt flere norske studenter som reiser ut enn utenlandske studenter som kommer til Norge. Det er ingen overraskelse når en har for øye geografi, språk og størrelse. Det henger også sammen med at våre studenter er mobile og har gode betingelser for studiefinansiering. Skal vi klare å trekke til oss flere studenter til Norge, krever det at norske universiteter og høyskoler kan måle seg når det gjelder kvalitet sammenliknet med institusjoner i andre land. Det krever også at institusjonene aktivt legger til rette for å motta utenlandske studenter og forskere. Det er i tillegg én problemstilling jeg ønsker å ta opp i forbindelse med utenlandsopphold for studenter. Studenters rettssikkerhet i utlandet er en sak som i liten grad er blitt behandlet og diskutert. ANSA, Samskipnaden for norske studenter i utlandet, har gitt tilbakemelding på at det er et stadig økende problem at det i dag er vanskelig å få juridisk bistand som norsk student i utlandet. Blant annet har de registrert ca. 80 henvendelser i året fra norske studenter i utlandet med forespørsel om rettshjelp. Det kan være alt fra volds- og overgrepssaker og konflikter i forhold til institusjon, til barnefordelingssaker. Når vi nå har som mål at så mange studenter som mulig skal ha utenlands studieopphold, blir dette en enda mer aktuell problemstilling. Det er derfor viktig at norske studenter i utlandet sikres juridisk hjelp og veiledning som de har behov for. Jeg håper derfor at dette er en sak som Regjeringen kan ta tak i, slik at også utenlandsstudentenes rettssikkerhet kan bli godt ivaretatt.
Det er en meget viktig problemstilling som interpellanten, Trine Skei Grande, reiser. Internasjonalisering av norsk høyere utdanning og gjensidig studentutveksling mellom norske og utenlandske læresteder er en viktig sak som slett ikke er ny. Det har lenge vært et uttalt nasjonalt mål å styrke norske studenters mobilitet overfor utlandet. Men på dette området som i mange andre sammenhenger er det absolutt rom og behov for sterkere satsing og positive stimuleringstiltak. Gjennomføringen av kvalitetsreformen setter problemstillingen i nytt og forsterket fokus når målsettingen er at minst 50 pst. av norske studenter skal ha minimum et halvt års utenlandsopphold i sine studier. Jeg synes statsrådens svar til interpellanten viser at Regjeringen har en positiv vilje til aktiv handling på dette området. Når det gjelder studentutveksling, er det selvfølgelig studentenes egne valg, både for dem som reiser ut og for dem som kommer til Norge, som i første rekke er styrende for hvor studentstrømmene skal gå. Men også gode institusjonsavtaler og god studentveiledning vil virke inn. Derfor har våre læresteder en viktig oppgave med kontaktskapende arbeid og med inngåelse av utvekslingsavtaler samt med å gi nødvendig informasjon og motivasjon til de aktuelle målgruppene. Minst like viktig som diverse avtaler, særlig for å få studenter fra sør og øst til å komme til Norge, er det at større deler av undervisningen på norske læresteder blir gitt på engelsk og med bruk av engelskspråklig faglitteratur. Her gjenstår det mye arbeid før målsettingene er nådd. Et annet tiltak er gode finansieringsordninger for både norske og utenlandske studenter. Jeg tror det vil være nødvendig å vurdere både den satsen i finansieringssystemet som går til hver institusjon, og den som går til den enkelte student, særlig knyttet til Kvoteprogrammet. Innenfor dette programmet har bl.a. høyskolen i interpellantens eget hjemfylke, Nord-Trøndelag, gode erfaringer med studentutveksling fra øst, nærmere bestemt fra Arkhangelsk-området. For enda bedre å nå noen av de målsettinger som tas opp, og som et bredt flertall i Stortinget tidligere har sluttet seg til, tror jeg det vil være gunstig å vurdere om deler av våre bistandsmidler i større grad kan benyttes til å øke studentutvekslingen fra våre bistandsland. Det vil styrke båndene mellom landene og bidra til kompetanseheving og utvikling på en enda bedre måte enn i dag ved at flere studenter fra sør og øst får mulighet til å studere, samtidig som gjensidig kunnskap og forståelse utvikles.
Utdanningsmuligheter i utlandet ser vi selvfølgelig positivt på også i Fremskrittspartiet. Det har mange gode sider ved seg. Utveksling er også bra. Vi bør åpne for gode og romslige ordninger for begge deler. Men styring av studenter i bestemte himmelretninger vil vi i Fremskrittspartiet ta bestemt avstand fra, for ikke å snakke om gammelkommunistisk dogmegods som enten å nekte studenter å studere i utlandet eller sterkt å begrense anledningen til å studere i utlandet, slik vi har oppfattet at SV av og til tenker høyt omkring. Det vil vi også bestemt ta avstand fra i Fremskrittspartiet. Før man tar helt av i denne saken, bør man ta innover seg at vi må utstyre våre elever i skolen, de fremtidige studentene både innenlands og utenlands, med kunnskap som ikke minst gjør at de er i stand til å studere i utlandet. Det er kanskje en av de store utfordringene i og med at vi avleser et kunnskapsnivå blant 15-åringer som ikke er det aller beste. Vi må også sørge for at interessen for språk og ikke minst språkkunnskapene fra skolen er gode nok, slik at man uten for store problemer faktisk kan bli student i utlandet. Vi må også sørge for at ordningene for å ta språkkurs når man har bestemt seg for å bli student i utlandet, blir romslige og gode også økonomisk. Da kommer vi til det økonomiske. De som uttaler stor begeistring for studier i utlandet, håper vi også i tiden fremover vil legge arbeid i det å bedre de ordningene som gjelder for utenlandsstudenter i dag og for de kommende utenlandsstudenter. Vi kan stille spørsmål ved om ordningen med gebyrstipend er god nok. I det hele tatt kan vi i lys av den store oljerikdommen vi har, stille spørsmål ved om vi har en ordning for utenlandsstudenter som er vår oljenasjon verdig. Det er vel kjent at Fremskrittspartiet på sitt utenlandsbudsjett, det er foreslått flere ganger, nettopp har med kjøp av studieplasser og gode finansieringsordninger som et godt eksempel på hvordan penger på et utenlandsbudsjett kan brukes i utlandet med god samfunnsmessig avkastning. Vi beklager så langt at ikke flere partier enn Fremskrittspartiet vil være med på en sånn bruk av oljepengene. Det vil være en svært god investering for Norge å bruke litt av rikdommen til å invitere og motivere flere studenter til å søke seg ut, og også gi dem økonomiske ordninger som gjør at dette blir forlokkende. Da kan det faktisk tenkes at noen drar frivillig både mot øst og sør.
Det er en viktig interpellasjon Trine Skei Grande tar opp. Det er veldig bra at det er bred enighet om at flere studenter skal ta hele eller deler av utdanningen i utlandet, og at man peker på at alle skal ha en reell mulighet uavhengig av sin økonomiske situasjon til å kunne dra til utlandet og ta deler av eller hele studiet der. Det er viktig, og Norge har en relativt god studiepolitikk for dem som tar studiet i utlandet. Men det er viktig å følge dem opp, bl.a. de som tar studier i utlandet og som har barn. Det er viktig å ha kjennskap til og forståelse av andre samfunn og kulturer. Dette er viktig både for studenten selv, for instituttet, for Norge og for det landet som studenten befinner seg i. Det er viktig å styrke instituttenes kompetanse og å støtte dem økonomisk. Av de 14 000 studentene som i fjor fikk støtte til å utdanne seg i utlandet, og de 4 000 som fikk støtte til språkstipend, er faktisk størstedelen i engelskspråklige land. Det er et problem som SV tidlig har pekt på, at man på en måte har en opphoping av studenter i enkelte institusjoner. SV ønsker ikke å bruke tvang, og vi har heller aldri tatt til orde for tvang overfor studentene. Men det er viktige påpekninger, og man er nødt til å satse på studentveiledning, informasjon, som f.eks. en portal på nettet for interesserte studenter. En annen barriere for studenter som ikke studerer i engelskspråklige land, er språket. Jeg mener at departementet bør vurdere å gi støtte til et helt semester med språkstudier. I dag er det sånn at man kun får støtte til deler av et språkkurs. SV har vært levende opptatt av internasjonalisering – å få flere studenter til utlandet og å få flere utenlandske studenter hjem til oss. Under behandlingen av kvalitetsreformen når det gjelder høyere utdanning, gikk også flertallet inn for SVs forslag om 5 000 kr i stimuleringstiltak for hver student man tar inn og hver student man tar ut fra et institutt. Det er viktig å satse på internasjonalisering, og SV vil gjøre det med, men uten tvang.
Interpellanten tar opp en svært aktuell side ved utdanningen i dag, nemlig internasjonaliseringen av høyere utdanning, og statsråden hadde gode innspill i sitt svar. Det er 15 000 norske helgradsstudenter som studerer i utlandet i år, og vi har også 4 500 som tar deler av studiene ute. I St.meld. nr. 19 for 1996-97, om studier i utlandet, uttrykkes det et ønske om at 50 pst. av norske studenter tar deler av eller hele utdanningen i utlandet. Dette ligger nok enda et godt stykke fram i tid, selv om dette målet også ble fulgt opp i St.meld. nr. 27 fra i fjor. Med økende samhandling over landegrensene er det viktig med bred kompetansebygging. Erfaring fra andre land og kulturer har også en egenverdi i seg selv. I innstillingen til meldingen om studier i utlandet gikk komiteen inn for mange gode tiltak som skulle stimulere til studier også utenfor Nord-Amerika og Vest-Europa. Kristelig Folkeparti var bl.a. med på en uttalelse om at studier i fattige land på kvalifiserte studiesteder vil bidra til å styrke sør-perspektivet i norsk opinion. Dessuten skal det tas sikte på å tilføre landet kompetanse som ikke kan skaffes innenfor det norske utdanningssystemet eller som det er særlig knapphet på i Norge. Det ble foreslått en stimuleringspott på 25 mill. kr til opprettelse av utvekslingsavtaler med institusjoner i land utenfor Vest-Europa. Ofte er slike studier avhengig av språkkurs, og språkkunnskap må man ha. Derfor er språkkurs et viktig tilretteleggingstiltak for studier i utlandet. Det er positivt med et stipend til språkkurs, og dette er et viktig virkemiddel for å få flere til å studere i ikke-engelskspråklige land, men dagens språkstipend på fire uker er ikke nok. Svært få studenter har anledning til å dekke det beløpet som et lengre språkkurs vil koste. Dagens språkstipend fungerer derfor ikke tilfredsstillende. ANSA har utarbeidet et forslag om et tilretteleggingssemester, som jeg synes ser svært interessant ut. ANSA representerer jo de 20 000 utenlandsstudentene. Dette er et stimuleringstiltak i forhold til språkstudier for å forberede seg best mulig til studiet. Dette er en gulrot som man sammen med Lånekassa kan tilby aktuelle studenter. Flere studenter vil med dette kunne få en reell mulighet til å velge en utdanning også i et ikke-engelskspråklig land, i øst og sør. Dette bør vurderes sammen med de tiltak som man la opp til i stortingsmeldingen i 1997. Vi trenger insentiver som gjør dette mulig. Språkkunnskaper innebærer nemlig mer enn bare språk. God og inngående kjennskap til et språk betyr også større kjennskap til og bevissthet om vedkommende lands kultur og politikk. Studenter som bor og oppholder seg i et bestemt land, har større forutsetninger for å tilegne seg denne kunnskapen, basert på egne erfaringer. Dette betyr gode muligheter for å kunne opparbeide seg kontakter under studietiden.
Jeg vil også understreke at det er en viktig interpellasjon representanten Skei Grande har reist, og det er gode spørsmål hun stiller til utdannings- og forskningsministeren. Etter å ha hørt på innleggene fra statsråden lurer jeg på om hun helt har forstått Trine Skei Grandes egentlige intensjon, for jeg opplever at dette handler om hvordan norske studenter i større grad kan studere i øst og i sør, altså at målet til interpellanten er å sette fokus på hvordan norske studenter lettere kan få tilgang til studier i øst og i sør. Utdanningsministeren nevner Kvoteprogrammet, med hittil 1 100 studenter. Så er hun tydelig på – og det synes jeg er veldig bra – at hun oppfordrer universiteter og høyskoler her i landet til å inngå avtaler med utdanningsinstitusjoner i øst og i sør. Det synes jeg er veldig bra. Når det samtidig kan ligge noen sterke økonomiske insentiver for institusjonene til å gjøre denne type avtaler, er det også veldig bra. Jeg tror det er mange barrierer som gjør at norske studenter velger bort land som f.eks. ikke er engelskspråklige, og der en kanskje ikke kjenner utdanningssystemet på samme måte som en gjør i EU, i Australia eller i USA. Derfor er det så viktig at norske universiteter og høyskoler kan inngå spesielle avtaler med spesielle utdanningsinstitusjoner i sør, slik at studenten får trygghet for at den utdanningen vedkommende tar der, også gir uttelling til studiet. Jeg synes det er flott at utdanningsministeren så tydelig sier at dette må universitetene og høyskolene her i Norge arbeide mer med. Det er mange studenter som reiser ut, og vi har et uttrykt ønske om at de skal ta utdanningen eller deler av utdanningen i utlandet. Men det er en voldsom konkurranse. I Australia drives det en veldig sterk markedsføring for å vinne studentene. Derfor er det viktig at utdanningsinstitusjonene her kan ha gode og klare avtaler med de institusjonene som ikke når opp i konkurransen ellers.
Interpellanten fokuserte på øst og sør, og det synes jeg er et nyttig korrektiv til strømmene til anglosaksiske land. Statsråden svarer også med å gi interessante signaler om nærområdesamarbeid innen utdanning og forskning i regi av Nordisk Ministerråd, hvor hun allerede nå gir signaler om at dette programmet skal videreføres etter 2004, og det synes jeg er svært positivt. Jeg har i det hele tatt vært litt forundret over at en del norske studenter er så opptatt av å finne utdanningssteder langt unna i stedet for å se på sine nærområder, bl.a. i de nordiske land og i øst. Jeg tror vi kunne ha gjensidig nytte av å øke student- og forskersamarbeidet i denne regionen – det er faktisk vel så relevant som å reise til andre kontinenter. Jeg er enig med representanten Skei Grande når hun tar opp behovet for å harmonisere og gjensidig godkjenne utdanningsgraden, for det er et problem. Det er helt klart at hadde vi fått dette til, ville det lette studentutvekslingen. Og denne utfordringen er jeg glad for at statsråden vil ta tak i. Kontakter og utdanning i nordiske land gir også nødvendigvis økte reiseutgifter for disse studentene. Det er et tankekors for meg at det i Statens lånekasse er de samme begrensningene og de samme reglene for reisestipend i Norge som for studier i våre nordiske naboland. Det er klart at da ligger det en del automatiske begrensninger her. Skal vi øke interessen for samarbeidet i de programmene vi har i Nordisk Råd-sammenheng, må vi også se på finansieringen, f.eks. reisestipendordningen. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Vil statsråden se på studiefinansieringsordningen for våre studenter i nordiske land, og slik stimulere til økt studentutveksling innen Norden og våre nærområder?
Dette har vært en debatt stort sett med honnørord, og det er bra. Og så har det vært noen tendenser til skjellsord, og de har stort sett vært rettet mot SV. Vi er gammelkommunistiske, og vi går inn for tvang – hva nå det måtte være. Gammelkommunistisk er jeg litt usikker på hva er for noe, men når det gjelder at SV har gått inn for tvang, så er det positivt galt. Da vi behandlet stortingsmeldingen om kvalitetsreformen, foreslo vi helt konkret at det skulle legges inn en variabel som tok hensyn til studenter ut og inn, nettopp for å prøve å stimulere. Også vi tror jo på den type økonomiske stimuleringstiltak. Da vi behandlet statsbudsjettet i år, la vi inn dette som en variabel i inntektssystemet for høyskolene og universitetene – altså et positivt stimuleringstiltak. Det som bekymrer meg litt i forhold til akkurat dette tiltaket, er at det i og med at vi også har en variabel som går på vekttallsproduksjon, kan være at det kan virke litt mot hverandre. Det vil si at når vi prøver å stimulere til at flere studenter skal reise ut, at flere studenter skal ta en del av utdanningen ute, ta en del av vekttallene ute, så kan det virke mot dette at hver enkelt institusjon skal produsere mest mulig vekttall. Så jeg vil be statsråden være litt obs på og kikke litt på om dette kan virke mot hverandre slik at vi ikke oppnår den effekten som vi ønsker. Dessuten er det viktig det statsråden var inne på, at vi må finne bedre ordringer for gjensidig godkjenning av hverandres utdanninger. Der har vi et langt stykke vei å gå. Dette har vært problematisk i mange tilfeller, og der må vi bli flinkere, der må vi finne ordninger som er bedre enn i dag. Jeg håper inderlig at statsråden klarer å gripe fatt i det. Mange statsråder tidligere har sagt at vi skal gjøre det, og det er like vanskelig hver gang, for det er såpass mange interessegrupper som står mot hverandre. Men jeg vil iallfall henstille til statsråden å prøve å skjære igjennom og finne gode løsninger, løsninger som er effektive, slik at vi får bedre ordninger, slik at det blir lettere å få godkjent utdanningen fra utlandet. Jeg tror at de stimuleringstiltakene som ligger her nå, vil virke bra. Og jeg vet at de høyere utdanningsinstitusjonene er opptatt av å lage utdanningsprogrammer der en del av utdanningen ligger i utlandet. Så jeg ser ganske optimistisk på at vi skal få til bedre utveksling i tiden fremover.
Framtida er internasjonal. I framtida tror jeg at mange barn vil snakke flere språk. I framtida vil noen ha en bestemor som snakker et annet språk, eller ha foreldre som har bodd i et land med et annet språk. Jeg snakket med en språkforsker for en stund siden som sa at hun bl.a. hadde forsket på en familie der far var palestiner, mor var finne. Far snakket arabisk til barna, mor snakket finsk til barna, mor og far snakket engelsk sammen, og barna snakket norsk sammen, og barna mestret alle språkene. Skjælaaen har forstått meg helt riktig. Det er akkurat den internasjonale biten av utdannelsen til norske studenter jeg har vært mest opptatt av. Jeg ble faktisk litt oppløftet av denne runden her. Jeg tror og håper at vi som politikere i denne salen og departementsledelsen kan være med og gi status til dette arbeidet, for alle her har sagt at det er viktig. Alle her har også sagt at man ikke vil ha tvang. Og det eneste i forhold til kommunistiske stater er at man faktisk ønsker å samarbeide med dem, slik at de skal komme seg ut av de problemene de har. Da jeg var skolebyråd i Oslo, hadde jeg en del prosjekter. Et av mine prosjekter var at jeg, når jeg kom inn i en klasse med mange minoritetsspråklige elever, hadde ett ønske til læreren: Overtal én av disse elevene til å bli lærer! Klarer du det, har du gjort en stor jobb i din lærergjerning. Jeg tror at ledelsen i dette landet på samme måte må ha et felles prosjekt om å gi status til denne type utveksling, til denne type internasjonalt samarbeid. For jeg tror studentene tør. Jeg tror studentene vil. Jeg tror ikke studentene har et intenst ønske om å komme til et engelskspråklig land. Men jeg tror de har et intenst ønske om å bli noe, og da må vi ha en professor, en høyskolelærer eller andre som åpner døra og sier: Her kan du bli noe. Da tror jeg at også søknadsstrømmen kommer til å bli annerledes. Men å motivere med at dette faktisk gir status for våre høyskoler og universiteter, er et politisk løft.
Jeg synes dette var en oppløftende liten debatt, som jeg tror vi får anledning til å komme tilbake til. Departementet er i ferd med å finalisere arbeidet med en internasjonaliseringsstrategi i kjølvannet av at vi nå skal implementere kvalitetsreformen. Da vil vi se på alle sider ved dette, også på en del spørsmål som har vært reist i debatten – selv om mitt svar til interpellanten var avgrenset til det som var temaet her i dag, nemlig internasjonalisering i forhold til sør og øst. Men det er klart at internasjonaliseringsspørsmålet når det gjelder høyere utdanning er mye større og bredere enn som så, og det får vi helt sikkert anledning til å komme tilbake til. Generelt er jeg svært positiv til internasjonalisering, både når det gjelder studenter, studentutveksling, forskerutveksling og institusjonenes arbeid. Siden jeg antakelig ikke står i fare for å bli kalt gammelkommunist – muligens gammel, men ikke kommunist – kan jeg kanskje avslutte med å komme SV i møte på et ganske lite punkt. Jeg tror det er viktig å være klar over at norske studenter fremstår som svært attraktive for en del studiesteder og land utenfor Norge, bl.a. fordi vår studiefinansiering fremstår som generøs, sett med andres øyne. Derfor har vi, relativt sett, allerede ganske mange studenter ute. Jeg er ikke mot det, og det kan gjerne bli flere, men hvis vi sammenligner med andre land, må vi konstatere at det er situasjonen. Hovedutfordringen er etter min mening tredelt: For det første å få studentene – uten å bruke tvang – til å interessere seg for å reise til andre steder, slik at det ikke blir så høy konsentrasjon. For det andre at flere interesserer seg for å ta deltidsstudier ute, ikke nødvendigvis bare heltidsstudier. Og for det tredje å få studenter hit til Norge fra andre land – at også vi kan fremstå som et attraktivt studiested. Så til det som representanten Vidar Bjørnstad tok opp, nemlig studenters rettssikkerhet ute. Jeg kan da fortelle representanten Bjørnstad at nettopp fordi våre studenter fremstår som så attraktive – siden det har vært reist her, går jeg nå utenfor temaet sør og øst – får jeg mange henvendelser fra andre land, fra studiesteder ute, fra ambassadører fra andre land osv., som gjerne vil markedsføre seg. Det er vel og bra. Men jeg kan forsikre representanten Bjørnstad at jeg da også tar opp temaer med sikte på å sørge for at de norske studentene som er der, har en best mulig situasjon. Det kan være rettssikkerhetsforhold, men også andre forhold, som ANSA og andre melder at vi bør ta opp. Så det benytter jeg enhver anledning til. Helt til slutt til dette med språk. Jeg er enig i at det er viktig. Jeg synes kanskje at vi bør diskutere og engasjere oss i det spørsmålet enda litt videre, nemlig ved å se på situasjonen for annet fremmedspråk i grunnopplæringen, som faktisk legger føringer for i hvilken grad norske studenter er beredt til å studere i andre land enn engelsktalende.
Sak nr. 8 er da ferdigbehandlet.
Jeg vil innledningsvis peke på at kommunalkomiteen i forrige periode avholdt høring vedrørende behovet for arbeidsinnvandring. Vi hørte mange, og ett av de klare budskap vi fikk, var at det var provoserende at det ble foreslått arbeidsinnvandring når vi hadde så mange ledige hender. Samtidig viste høringene at Norge trenger mer arbeidskraft – ikke minst gav NHO, i spissen for arbeidsgiverne, uttrykk for dette. Virkeligheten er at bruttoledigheten ved utgangen av februar var på 82 500 personer, ifølge Statistisk sentralbyrå. 435 000 personer i yrkesaktiv alder er enten på attføring, i sykefravær eller på uføretrygd, melder trygdeetaten. Hvert år går nær 35 000 mennesker ut av yrkeslivet gjennom uføretrygden. De fleste av disse kommer aldri tilbake til arbeidslivet. Ali og Muhammed er innvandrere til Norge. De har universitetsutdanning i teknologiske fag fra sine hjemland. Ali kjører drosje i Oslo, og Muhammed er arbeidsledig. De får ikke arbeid i Norge som står i forhold til deres kvalifikasjoner. Ingrid er jurist. Hun kunne vært klient ved det PP-kontoret der jeg jobbet i mange år. Hun er lam fra livet og ned. Hun er i dag tilbudt uføretrygd. Vi sloss for at hun skulle få en verdig skolegang og en verdig utdanning, og det fikk hun. Norge trenger mer arbeidskraft, sies det. Det er viktig. Hvordan oppnår vi så dette? Arbeidsgiverne har et ansvar. For å få flere arbeidstakere tilgjengelig enn i dag, må vi utnytte bedre den arbeidsstyrken vi har, og vi må ta i bruk de arbeidskraftreservene som utvilsomt finnes. Bedriftene bør for sin egen og samfunnets del ha en bevisst og aktiv personal- og rekrutteringspolitikk. Hvordan man rekrutterer har betydning for hvilke og hvor mange interesserte arbeidssøkere som melder seg. Det har også betydning for hvordan arbeidsstokken på den enkelte bedrift er sammensatt. Hvordan man forholder seg til de eldre arbeidstakere, til ansatte småbarnsforeldre mv., har betydning for bevaring og utnyttelse av bedriftens kompetanse. Hvordan man tilrettelegger arbeidet har betydning for hvor attraktivt det oppleves å arbeide for bedriften og hvor lenge den enkelte ser seg i stand til å delta i arbeidslivet. Dette er det viktig for næringslivet å ha et bevisst forhold til. Jeg vet at mange bedriftsledere og -eiere vil ha seg frabedt innblanding i ledelse, styresammensetning og rekruttering for øvrig. Jeg har stor respekt for eierskapets selvråderett, men jeg føler et ansvar som politiker for de mange som søker en jobb, men som ikke får det. Både private og offentlige arbeidsgivere har et samfunnsansvar når det gjelder å inkludere arbeidsføre mennesker i arbeidslivet. Arbeidsgiverne forvalter et samfunnsgode, og de må være seg dette ansvaret bevisst. Arbeid har stor betydning for enkeltmennesket. Deltakelse i arbeidslivet er viktig for den enkeltes økonomi, for sosial kontakt, for selvfølelsen og for muligheten til samfunnsdeltakelse også på andre områder. Samfunnsøkonomisk er det dessuten en ubetinget fordel at flest mulig får lov til å forsørge seg selv ved hjelp av egen inntekt. Det er derfor viktig at det legges til rette for at så mange som mulig får en jobb. Det dreier seg om menneskeverd, likeverd, livskvalitet, og det dreier seg om god samfunnsøkonomi. Hva kan så gjøres? Tilrettelegging for å oppnå dette kan skje fra det offentliges side gjennom pålegg og krav til arbeidsgivere om aktiv og mangfoldig rekruttering – kvotering vil mange si, som en av tidens melodier. Men tilrettelegging kan også skje gjennom et samarbeid mellom myndigheter, arbeidstakere og arbeidsgiverorganisasjoner. Jeg tror mest på å løse utfordringen gjennom målrettet arbeid sammen med arbeidslivets parter. Gulrot og pisk bak speilet er typer av virkemidler som flere ganger har vist seg å være virkningsfulle. Ofte rettes søkelyset utelukkende mot arbeidsgiverne og deres ansvar for arbeidsmiljø og rekruttering. Arbeidsgiverne har – og skal ha – ansvar for dette. Men det er viktig for meg å minne om de ansattes deltakelse under intervjuer og i rekrutteringsfase, og videre de ansattes rolle som tillitsvalgte og verneombud. Ansvaret for diskriminering, utestenging og utfrysing ligger ikke på arbeidsgiverne alene. Mitt utgangspunkt er dette: Arbeidsgivernes melding om mangel på arbeidskraft og tallene jeg nevnte innledningsvis, henger ikke i hop. I samfunnsdebatten har svaret på arbeidsgivernes ønske om flere hender i all hovedsak vært arbeidsinnvandring. Ikke misforstå: Jeg støtter utvidelsen av reglene for arbeidsinnvandring, men jeg kan ikke akseptere at dette alene er svaret på utfordringen. Flere av dem som allerede lever i Norge, må komme i jobb. Utfordringen er: Hvordan og på hvilken måte kan Regjeringen bidra til at det skjer? Mangfold i arbeidslivet er et honnørbegrep. Jeg tror et mer mangfoldig arbeidsmarked er en nødvendighet. Ett forhold er at vi trenger mer arbeidskraft i landet, men utviklingen av et flerkulturelt samfunn nødvendiggjør også at alle grupper er representert på alle nivåer i arbeidsmarkedet. Dessuten er respekten for enkeltindividet en av vårt samfunns viktigste pilarer. Respekten for enkeltindividet fordrer fravær av diskriminering. I dag opplever etniske minoriteter, funksjonshemmede, kvinner og eldre diskriminering på arbeidsmarkedet. Dette er et sykdomstegn som aktivt må bekjempes. De med villige og ledige hender opplever en «øredøvende taushet». Etniske minoriteter opplever å bli negativt forskjellsbehandlet i arbeidssøkerkø. Funksjonshemmede tilbys uføretrygd framfor hjelp til jobbsøking og praksisplass. Mange kvinner støter på det berømmelige glasstaket, eldre arbeidstakere opplever utstøting fra arbeidslivet og har vansker med å finne nytt arbeid. Så snakker vi politikere ikke så mye om dette. Hvorfor? Noen hevder at vår nasjonale økonomi har det bedre når landet har en viss arbeidsledighet. Mangel på arbeidskraft leder til inflasjon, sies det. Jeg ønsker verken et høyere rentenivå eller et høyere lønns- og prisnivå. Men mitt dilemma er: Arbeidsledighet og utestenging fra arbeidsmarkedet på grunn av ulike typer diskriminering viser at mange personer i vårt land trenger bistand for å komme i jobb. Vi har et ansvar for disse enkeltpersonene, som utgjør en ikke ubetydelig gruppe. Hva gjør vi? Hva vil Regjeringen gjøre? I Danmark er problemene med diskriminering av etniske minoriteter på arbeidsmarkedet betydelig. For å bøte på problemet vurderer regjeringen å gi arbeidsgiverne mulighet til å prøvetidsansette innvandrere i inntil ett år uten å betale lønn. Det offentlige vil utbetale lønn tilsvarende det man ville fått på sosialkontoret. Dette er et tiltak for å få et mer mangfoldig arbeidsmarked, men det er et dårlig tiltak. Konsekvensen av det er at man får et segregert arbeidsmarked, hvor innvandrere fra myndighetenes side gis et nest best-stempel. Jeg anbefaler derfor ikke at noe slikt overføres til Norge, men jeg savner konkrete tiltak fra Regjeringens side for å utnytte arbeidskraftreservene bedre. Arbeids- og administrasjonsministeren uttalte til Dagens Næringsliv i oktober i fjor: «Det er mange former for sløsing med ressurser. Den mest graverende er å la den arbeidskapasitet og de kunnskaper som finnes i befolkningen ligge brakk.» Hva gjør Regjeringen, og hva vil den gjøre for å få en bedre forvaltning av våre menneskelige ressurser og vårt mangfold?
Å mobilisere arbeidsstyrken er en av de store utfordringene Norge står overfor. Arbeidskraft er den viktigste ressursen vi har, og knappheten på hoder og hender er stor og økende, som representanten Østberg var inne på. Det er sløsing med ressursene å la arbeidsføre mennesker gå ledige, det er sløsing med ressursene å bruke førtidspensjonsordninger og uføretrygd til å støte arbeidsvillige mennesker ut av arbeidsstyrken, og det er sløsing med ressursene ikke å gi yrkeshemmede, seniorarbeidstakere eller etniske minoriteter en sjanse i arbeidslivet. Hvis man mener alvor når man snakker om å få mer ut av ressursene her i landet, er første bud å sørge for at ressursene faktisk blir brukt. Innsatsen for å redusere arbeidsledigheten og øke yrkesaktiviteten blant folk i yrkesaktiv alder må ses i det perspektivet. Det er god samfunnsøkonomi, som Østberg var inne på, og det er en sentral del av innsatsen for en mer effektiv bruk av ressursene i Norge. Regjeringens arbeid for mobilisering av arbeidsstyrken er basert på tre hovedpilarer. Den ene er et nært samarbeid med partene i arbeidslivet om mål, virkemidler og forpliktende tiltak, både fra bedriftenes, organisasjonenes og myndighetenes side. Det skjer i første rekke gjennom intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv. Den andre pilaren er styrking og omorganisering av de deler av offentlig sektor som har et særskilt ansvar på området. Det gjelder i første rekke Aetat, men det berører også bl.a. trygdeetaten. Den tredje pilaren er konkrete programmer rettet inn mot de gruppene som utgjør den største del av det uutnyttede arbeidskraftpotensialet. Jeg har lyst til å si litt om hver av disse pilarene. Jeg skal ikke gå i detalj når det gjelder intensjonsavtalen, siden den er velkjent for Stortinget; la meg nøye meg med å minne om at avtalen forplikter partene – staten, arbeidsgiverne og arbeidstakerorganisasjonene – til konkrete tiltak for å redusere sykefraværet, forhindre utstøting og gi grupper som i dag faller utenfor, en sjanse i arbeidslivet. Avtalen er basert på prinsippet om at arbeidsplassen skal være den viktigste arena for å skape et arbeidsliv som inkluderer, og avtalen innebærer at myndighetene stiller flere nye virkemidler til rådighet. Avtalen er inngått for en prøveperiode på fire år fra oktober i fjor, men den skal evalueres grundig etter 2. kvartal 2003. Det er etter min mening nødvendig at det kan vises til klare, konkrete resultater når vi kommer til den evalueringen, og jeg har lyst til å benytte denne anledningen til å understreke at partene har et ansvar for en sterk og løpende oppfølging av avtalen. I forbindelse med intensjonsavtalen er det viktig også å betone det mer langsiktige, forebyggende arbeid. Den beste måten å forhindre både sykefravær og utstøting på er et målrettet arbeid for å skape et godt fysisk og psykososialt arbeidsmiljø og et systematisk arbeid for å utvikle livsløpsarbeidsplasser der de ansatte hjelpes over i nye oppgaver etter hvert som interesser, kvalifikasjoner og fysiske forutsetninger endres. For å forsterke det forebyggende arbeidsmiljøarbeidet tar jeg sikte på å styrke Arbeidstilsynet og trekke dette tilsynet sterkere inn i oppfølgingen av intensjonsavtalen, og for bl.a. å utvikle livsløpsarbeidsplasser skal staten styrke sitt generelle personalutviklingsarbeid. Omorganisering og styrking av Aetat og andre deler av det offentlige apparatet som har et nøkkelansvar for mobilisering av arbeidsstyrken, er som nevnt den andre pilaren. Dette er en oppgave som har svært høy prioritet. Aetat må bli en moderne kvalifiserings- og formidlingsenhet som er organisert med utgangspunkt i enkeltbrukernes behov, som først og fremst bruker ressurser på å sette folk i stand til å få arbeid, og som både er og oppleves som en serviceorganisasjon. For å få det til må Aetat gis større frihet og ansvar. Det er nettopp fremmet en odelstingsproposisjon, Ot.prp. nr. 70 for 2001–2002, med forslag til endringer i sysselsettingsloven. Forslaget er å oppheve detaljerte bestemmelser om organiseringen av Aetat, for derved å gi etaten stor frihet til å organisere sin virksomhet på en tjenlig måte. Det vil bidra til både å styrke og å ansvarliggjøre etaten. Samtidig har jeg varslet at vi vil foreslå endringer i finansieringsmodellen for etaten, med større innslag av resultat- og aktivitetsbasert finansiering. En prøveordning i den retningen i begrenset skala vil bli foreslått for Stortinget med virkning allerede for inneværende år. Disse endringene i Aetats oppgaver og rammevilkår er første trinn i den større samordning og forenkling av den offentlige innsats på områdene arbeid, trygd og sosiale tjenester som Regjeringen arbeider med, og som Stortinget er kjent med. Det er behov for en vidtgående omorganisering av innsatsen på hele dette feltet, med samling av brukerrettede tjenester og med samordning av etater og økonomiske støtteordninger. I den utredningen av alternative modeller som Regjeringen arbeider med i den forbindelse, vil det bli lagt stor vekt på å finne en løsning som sikrer at arbeidslinjen ligger fast, og at målet for det offentliges innsats derfor hele tiden skal være at flest mulig skal ha muligheter for å delta i arbeidslivet. I tillegg til å styrke de statlige aktørene på arbeidsmarkedsområdet vil Regjeringen vurdere ordninger for å konkurranseutsette tjenester og benytte flere aktører i formidling og kvalifisering av arbeidssøkere. Slike tilbydere kan være private, de kan være kommunale, eller de kan være ideelle virksomheter. Jeg er overbevist om at et slikt samspill mellom statlige og andre aktører vil gi et bedre samlet tilbud til brukerne, og at det i siste instans også vil være i Aetats og andre statlige etaters interesse. Den tredje pilaren i mobiliseringsinnsatsen er målrettede programmer skreddersydd for de enkeltgruppene det er særlig viktig å få ut i arbeidslivet. Tiden tillater meg ikke å gå i detalj, og jeg skal ikke ta for meg alle gruppene, men la meg stikkordsmessig nevne noen av dem. Regjeringen satser på et bredt sett av virkemidler for å få flere innvandrere og folk med en annen etnisk bakgrunn enn den norske ut i arbeidslivet. Virkemidlene omfatter et særskilt introduksjonsprogram for nyankomne innvandrere: prioritering av innvandrere i Aetats arbeidsmarkedstiltak, bedre muligheter for realkompetansevurdering, oppmuntring til statlige arbeidsgivere om å ansette flere med innvandrerbakgrunn, og en serie ytterligere tiltak som i vår vil bli fremlagt i en ny handlingsplan mot rasisme og diskriminering. Vi gir tilsvarende høy prioritet til enkelttiltak og programmer rettet inn mot yrkeshemmede. Aetat er pålagt å prøve flere på attføring før uførepensjonering vurderes, og vi jobber med ordninger som vil gjøre det lettere for personer med lese- og skrivevansker å fungere i arbeidslivet, ordninger som gjør det lettere å anskaffe nødvendige hjelpemidler for funksjonshemmede arbeidstakere, og ordninger som vil forhindre at manglende transporttilbud eller høye transportkostnader stenger funksjonshemmede ute fra arbeidsmarkedet. Den tredje gruppen jeg vil nevne, er de som allerede er på uføretrygd, men som ønsker og har muligheter for å komme tilbake til arbeidslivet. For å bidra til reaktivisering innførte Stortinget fra 1. januar 2002 et eget lønnstilskudd til arbeidsgivere som ansetter uførepensjonister i ordinært arbeid. Ordningen er etter min mening et viktig tiltak overfor en gruppe som både representerer en stor og viktig arbeidskraftressurs, og som gjennom reaktivisering kan få muligheter til et langt rikere og mer fullverdig liv. Jeg innledet med å si at mobilisering av arbeidsstyrken er god samfunnsøkonomi. Det handler imidlertid om noe mye viktigere enn det, nemlig den enkeltes mulighet til å utfolde seg, delta på sosiale arenaer og bli del av sosiale nettverk. Å bidra til at flest mulig kan delta i arbeidslivet, er og blir derfor en av de viktigste oppgavene det offentlige har, og det er en oppgave vi fortsatt vil gi svært høy prioritet.
Jeg vil takke for statsrådens innlegg. Til tross for at han gav uttrykk for at det var umulig å komme konkret inn på detaljene, rakk han å nevne en rekke ting i sitt innlegg. Jeg er veldig glad for avslutningen, at det skal stå høyt på prioriteringslisten at flest mulig skal komme i arbeid. Statsråden var opptatt av tre pilarer, for det første samarbeidet med partene i arbeidslivet. Han nevnte intensjonsavtalen, som har til mål å få sykefraværet ned. Den andre pilaren, slik jeg oppfattet statsråden, var omorganisering av Aetat til en moderne kvalifiserings- og formidlingsenhet, basert på brukernes behov. Samtidig pekte statsråden på at man vil vurdere ordninger for å konkurranseutsette tjenester og benytte flere aktører i formidling og kvalifisering av arbeidssøkere. Vi skal være ærlige. Den gruppen som jeg har prøvd å fokusere på i dag, er vanskelig å formidle. Hvordan ønsker statsråden å sikre at Aetat ikke bare får dem som er vanskelige å formidle? Hvordan sikre at andre aktører også tar ansvar for disse gruppene, og ikke bare skummer fløten ved å formidle dem som det er lett å formidle og lett å kvalifisere? Jeg er også glad for at statsråden nevnte den tredje pilaren, nemlig målrettede programmer for enkeltgruppene. Her har vi store oppgaver, og jeg er glad for statsrådens kreativitet på dette området. Men jeg vil understreke at jeg tror man i tillegg til dette har en viktig jobb å gjøre som statsråden ikke nevnte, nemlig holdningsskapende arbeid både hos private og hos offentlige arbeidsgivere, ikke minst i staten selv, som statsråden har et stort ansvar for. Kan statsråden være konkret med hensyn til hvordan det er mulig å drive holdningsskapende arbeid, slik at vi blir flinkere til å gi disse gruppene arbeid – også i staten?
Takk for vennlige ord fra representanten Østberg. Jeg har tenkt å konsentrere meg om de to sentrale spørsmålene som Østberg stilte. Det ene er: Hvordan kan man sikre seg at konkurranseutsetting ikke innebærer at andre enn de statlige etater skummer fløten, og at Aetat blir sittende igjen med alle de vanskelige tilfellene? Hovedløsningen på det er å sørge for at det er Aetat som velger ut hvilke deler som kan konkurranseutsettes, og faktisk bruker private eller ideelle tilbydere av konkrete tiltaksprogrammer på den måten Aetat har lang erfaring for. Men i tillegg tror jeg ikke vi skal utelukke den muligheten at det finnes ideelle organisasjoner eller private aktører som kan gjøre en god kvalifiseringsjobb også for vanskelige grupper, og kan gjøre den bedre enn Aetat. Jeg tror derfor vi skal ha et åpent sinn for at det alle brukere er tjent med, er et system der de som har de beste forutsetninger for å gjøre en jobb i forhold til disse gruppene, faktisk får slippe til. Men jeg tror hovedmodellen vil være at Aetat sitter med det samlede ansvar, og at Aetat i hovedsak er den som velger hva som kan konkurranseutsettes, og hvordan man kan få et godt samspill med andre aktører enn den statlige aktøren selv. Når det så gjelder spørsmålet om holdningsskapende arbeid overfor grupper som ikke slipper til, er det klart at man kan komme langt med direkte arbeid for å påvirke folk. Men jeg tror personlig at det som virker best, er det gode eksempel. Hvis staten selv faktisk ansetter folk med en annen etnisk bakgrunn enn den vanlige, ansetter folk som i utgangspunktet er yrkeshemmede, og som derfor har problemer i arbeidsmarkedet, eller ansetter seniorarbeidstakere, og man så viser at disse fungerer minst like godt som de 50 år gamle menn av norsk opprinnelse som i dag dominerer, vil det gjøre inntrykk. Vi ser f.eks. allerede at når staten har gått foran i å ansette kvinnelige ledere, begynner dette å gjøre inntrykk også på resten av samfunnet. Jeg tror derfor det viktigste staten kan være her, er en rollemodell – ikke i den forstand at vi snakker fagert om de gruppene som bør slippe til på arbeidsmarkedet, men at vi viser gjennom konkret handling at vi har tro på dem som arbeidstakere, slipper dem til og derved viser hvor godt de kan fungere. Det er det som er formålet, bl.a. med den linjen Regjeringen har valgt når det gjelder å insistere på at folk med ulik etnisk bakgrunn skal slippe til i konkurranse om stillinger i staten. Jeg tror det er den veien som er den mest farbare, også i det langsiktige, holdningsskapende arbeidet.
Den stigande arbeidsløysa har dessverre ikkje hatt stort nok fokus i det siste. Det er viktig å føre ein offensiv politikk på arbeidslinja. Eg skal nok ikkje vere så vennleg som min kollega Østberg, for Regjeringa har etter mi meining ei altfor defensiv haldning til desse spørsmåla. Arbeidarpartiet har i heile vinter teke opp dette, og nå ser me altså ein tydeleg negativ trend. Det er rett at me har ein stor uutnytta arbeidskraftreserve her i landet. Vel 70 000 personar er heilt arbeidsledige, over 70 000 er på attføring, mange er sjukmelde, og fleire går over til tidlegpensjonering eller anna trygdeordning. For inneverande år er det lagt opp til eit gjennomsnittleg nivå på vel 8 000 ordinære arbeidsmarknadstiltaksplassar. Arbeidarpartiet gjorde framlegg om å auke desse tiltaka med 57 mill. kr i inneverande års budsjett – dette på grunn av nye tal for arbeidsløyse. Dette tok ikkje Regjeringa omsyn til. Vidare kutta Regjeringa 30 mill. kr i Aetat, og Aetat blei dermed sett i dårlegare stand til å skaffe arbeidsledige jobb. Det er viktig å leggje til rette for eit arbeidsliv med plass til flest mogleg. Arbeid sikrar den enkelte inntekt, eit sosialt nettverk og ikkje minst moglegheit til å bruke sine evner og ressursar, uavhengig av om ein er sjuk, er funksjonshemma eller tilhøyrer ein etnisk minoritet. Det er og må vere eit hovudmål at flest mogleg kan forsørgje seg sjølv gjennom eige arbeid. Det er god fordelingspolitikk. Det inneber at me må setje inn krefter på å førebyggje aukande arbeidsløyse. Det er ein mykje betre medisin enn det å prøve å reparere dersom arbeidsløysa bit seg fast på eit høgt nivå. Frå årsskiftet blei det gjort endringar i lov om lønnsplikt under permittering. Det kan sjå ut som det blir enkelte uheldige utslag av denne lovendringa. Eg er kjend med at Fellesforbundet, Teknologibedriftenes Landsforening og Byggenæringens Landsforening i brev av 18. mars i år har bede om overgangsordningar for enkelte bransjar. Eg utfordrar statsråden til å kommentere dette på slutten av debatten. Eg er bekymra for utviklinga på arbeidsmarknaden. På meg verkar det ikkje som om Regjeringa er like bekymra. Eg ønskjer ikkje med dette å spreie pessimisme, men vil peike på den realistiske situasjonen. Eg forventar at Regjeringa tek denne situasjonen meir alvorleg enn det som er tilfellet i dag. Ord er ikkje nok – nå hastar det med handling!
Økt tilgang på arbeidskraft er avgjørende for å gi gode muligheter for vekst og nyskaping i Norge. I dette landet har vi store ubrukte reserver av arbeidskraft. Det er i underkant av 80 000 arbeidsledige, vi har en reell pensjonsalder på ca. 58 år, og mange med nedsatt funksjonalitet holdes utenfor arbeidsmarkedet. I tillegg til dette viser det seg at mange av våre nye landsmenn har problemer med å finne seg arbeid som bygger på deres faglige kompetanse og bakgrunn. Alle disse menneskene er en kjemperessurs. Det er dessverre, som Oppebøen Hansen sier, altfor lite fokus på dette – på den enkeltes ønske om og gevinst ved å jobbe. Men også det samfunnsøkonomiske ved å hjelpe disse enkeltindividene ut i jobb blir glemt. Denne regjeringen har lagt opp til at den reelle pensjonsalderen skal heves med positive virkemidler. Eldre arbeidstakere må selv ønske å stå lenger i jobb. Derfor går regjeringspartiene inn for å styrke de skattemessige og pensjonsmessige incentivene til arbeidet. Regjeringspartiene ønsker også å styrke ordningen med lønnstilskudd for personer med nedsatt arbeidsevne, slik at arbeidsgiver lettere kan ansette mennesker med nedsatt funksjonalitet. I tillegg til dette må det gjøres lettere å kombinere alders- og uførepensjon med deltidsarbeid, og Aetat må omgjøres til å bli en kvalifiseringsetat for lettere å få mennesker med problemer i arbeidsmarkedet ut i jobb. Dette landet er tjent med et inkluderende arbeidsliv, der mennesker uansett alder, kjønn, utdannelse, etnisitet eller funksjonalitet aktivt tar del i arbeidsmarkedet.
Det blir brukt mange fine ord og uttrykt mange gode ynske i Stortinget i forhold til eit meir inkluderande arbeidsliv. Det er bra at Stortinget tek sine drøftingar når det gjeld dette temaet. Det er viktig at me tilrettelegg vår del av rammene, og at me ber Regjeringa intensivera innsatsen i denne tida. Det aller viktigaste skjer likevel på den enkelte arbeidsplassen. Senterpartiet gjev si fulle støtte til det sitatet som statsråd Normann i dag igjen vart møtt med: «Det er mange former for sløsing med ressurser. Den mest graverende er å la den arbeidskapasitet og de kunnskaper som finnes i befolkningen ligge brakk.» Når unge funksjonshemma blir tilrådde uføretrygd, når eldre arbeidstakarar blir oversette sjølv om dei har verdifull kompetanse og erfaring, og når arbeidsløysa blant innvandrarar framleis er påfallande høg, er det graverande sløsing med ressursar. Så nemner statsråden i dag tre hovudområde. Samarbeid med partane i arbeidslivet: Heilt einig! Styrking i form av omorganisering av Aetat: Ja, det er ei sak som me frå Senterpartiet vil koma tilbake til. Aetat har jo ikkje utan vidare hatt gode vilkår for den tilliten, den tryggleiken og den moglegheita som dei skal ha for å utøva gode tenester, i fyrste halvår i år. Så det tredje, spesielle program. Der har eg tre spørsmål til statsråden. For det fyrste: Vil han i samband med dette intensivera innsatsen i forhold til statens eige engasjement, altså statens engasjement for å syta for eit meir inkluderande arbeidsliv, med òg å opna for arbeidstakarar som ikkje alltid er 100 pst. effektive? Mitt andre spørsmål er: Vil han som eit ledd i at fleire skal ha høve til å vera i arbeidslivet kunna godta eit visst nivå på sjukefråværet? Og for det tredje: Vil han vera open i samband med spesielle situasjonar som oppstår, i dette tilfellet dei signala som no har kome om verknadene av endringar i lov om lønnsplikt ved permitteringar? Vil han sjå på overgangsordningar på ny, slik at vi kan behalda kompetansen i verkstadindustrien?
Jeg vil starte innlegget med å stille spørsmålet: Mangler vi faktisk arbeidskraft her i landet? Mange mener det. Næringslivet mener det. Kommunalministeren mener det og vil åpne for økt arbeidsinnvandring av ufaglærte. Arbeiderpartiet mener at før det kan skje, må vi gjøre en mye bedre jobb for å få dem som er arbeidssøkende, inn i de ledige jobbene. Regjeringen må sette inn flere og bedre tiltak for å få de mellom 70 000–80 000 arbeidssøkende vi har her i landet, i jobb. I tillegg til disse er det faktisk omtrent like mange yrkeshemmede arbeidssøkere, og legger vi til dem som er på arbeidsmarkedstiltak, og dem som er registrert som delvis sysselsatte, er vi faktisk oppe i 190 000 ledige hender som ønsker jobb. Omskolering, arbeidstrening og utdanning er stikkord. Ledigheten er økende – det siste året har ledigheten økt med ca. 10 000 personer. Det er alarmerende i en tid da svært mange snakker om at vi mangler arbeidskraft. Arbeidsledigheten blant innvandrere er flere ganger høyere enn dagens generelle ledighet. De siste tallene blant disse gruppene viser en ledighet på rundt 11 pst. Blant de ledige er det også mange med høy kompetanse som det er behov for i arbeidslivet. Men jobb får de ikke. Dette er ikke akseptabelt. En ny stor undersøkelse om forholdene for minoriteter i arbeidslivet er nedslående lesing. Arbeidsgiverne driver systematisk forskjellsbehandling og velger bort innvandrere fra ikke-vestlige land. De blir ikke ansatt fordi de mangler arbeidserfaring. De blir ikke ansatt fordi utdannelsen i f.eks. Pakistan ikke blir godkjent eller tar urimelig lang tid å godkjenne. De blir ikke ansatt fordi norskkunnskapene er for dårlige. Kommer de i jobb, er de de siste som får jobb, og de første som mister den. Da blir det helt uforståelig for Arbeiderpartiet at mens man på den ene siden ikke gjør noe mer for å få de ledige innvandrerne i jobb, slik at de slipper å leve på staten, men kan leve av sin egen inntekt, ja, så er Regjeringen opptatt av å åpne for enda flere arbeidsinnvandrere. Hvem vil det gå ut over? Dem som er ledige i dag, selvfølgelig. De får enda flere å konkurrere med. For det er vel ikke slik at «nye» innvandrere er gode i norsk, har mer arbeidserfaring eller godkjente utdanningspapirer i orden når de kommer hit til landet? Og liker næringslivet disse noe bedre, når de ikke liker dem som både er norske statsborgere og har utdannelse fra høgskolene her i landet og fra BI? Nå må Regjeringen vise at de vil gjøre noe for å få alle dem som ønsker jobb her i landet, inn i de ledige stillingene. Det er sløsing med ressursene, sier statsråd Normann. Da forventer Arbeiderpartiet at det skjer noe, ikke bare kutt, slik vi har opplevd fra denne regjeringen til nå.
Signe Øye innledet med å spørre om det virkelig kunne være stor mangel på arbeidskraft framover. Prognoser viser at det i 2010 kan være et udekket behov for over 200 000 arbeidstakere i Norge, dette ifølge Aftenposten, som den 24. april skriver at de siste tallene fra Aetat viser en mangel på 43 000 arbeidstakere. Denne bekymringen har kommet fra mange hold i Norge gjennom lengre tid. Nettopp derfor har Regjeringen laget regler for arbeidsinnvandring. Disse er allerede liberalisert. Statsråd Erna Solberg har sagt at det alt fra neste år kan bli åpnet for arbeidsinnvandring. Når det er sagt, er jeg glad for at vi har en interpellant som i dag har tatt opp nettopp denne saken om et inkluderende arbeidsliv med å se på hvordan vi skal legge forholdene til rette for de som allerede er i landet vårt. Dette er ingen motsetning. Arbeidsinnvandring er én løsning, men helt klart – det er jeg enig i – skal vi ikke glemme den arbeidskraftreserven vi har i eget land. Det er riktig å bekymre seg over at stadig flere unge faller utenfor arbeidslivet gjennom uføretrygding. Det er nødvendig å være kritisk til at innvandrere og funksjonshemmede møter hindringer og har vanskeligheter med arbeidsmarkedet. Jeg er enig i at bekymring ikke er nok, og at det må handles. Jeg er glad for at statsråden i sitt innlegg nå sier at første bud er at ressursene faktisk blir brukt. Og til hans orientering om de tre pilarenes innhold: Her er det mye innhold som skal virkeliggjøres. Jeg var for ikke lenge siden på en konferanse i Madrid. Den gikk nettopp bl.a. på arbeidskraftsbehovet i de ulike land. Den nederlandske statssekretæren Dick Benschop hadde tre momenter for sitt land når det gjaldt arbeidskraftsbehovet. Det kan av og til være litt greit å se hva andre land bedriver. Han sa, som første moment: Arbeidet starter først hjemme i eget land. Det er viktig å få folk i jobb igjen, bl.a. ved mindre tildeling av uføretrygd, bedre utnyttelse av eldre arbeidstakere og bedre tilrettelegging. Det er det første budet, ifølge Dick Benschop. Det andre er å legge press på arbeidsgiverne, og det tredje momentet åpner for arbeidsinnvandring hvis arbeidsgiver kan dokumentere at det er absolutt nødvendig. Når et land mangler arbeidskraft og har utfordringer, må vi sette i verk tiltak på en lang rekke områder, og jeg er glad for at vi har en regjering som ser den ene veien samtidig som blikket også rettes utover.
Jeg er glad for at det er flere enn oss i Kristelig Folkeparti som har uro i seg, og som er utålmodig. Jeg opplever det slik at enten representantene nå ha talt på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet eller Høyre, har vi hatt den samme uro, og det lover godt. Derfor er jeg glad for statsrådens genuine engasjement for denne gruppen. Jeg er glad for at statsråden peker på at staten selv må være en god rollemodell. Mitt politiske engasjement er nettopp begrunnet i den arbeidserfaringen jeg har gjennom et langt liv i forhold til funksjonshemmede, som jeg har slåss for skulle få sin skolegang, skulle få bygninger tilrettelagt, skulle få sine opplegg gjennomført. Det er bittert å se at de etter å ha slåss seg gjennom dette, gjennom videregående skole, gjennom universitetsutdanning, møter veggen i forhold til arbeidslivet. Det er vondt å møte de seniorene vi har i arbeidslivet, 45+, som mange ser på som for gamle. Det er gledelig at man i dansk bankvesen, som oppdaget at de hadde kvittet seg med alle med erfaring, etter en tid begynte å tilsette nettopp folk over 50, fordi de hadde bankerfaring. Det er vondt å treffe våre nye landsmenn med en utdanning som ikke får jobb fordi de ikke heter Olsen, Hansen, Østberg e.l. Vi er nødt til å gjøre en jobb, vi er nødt til å være urolig, og jeg er glad for at statsråden har vist denne uroen i dag, slik han også gjorde det da vi tok opp regelverket for sammenslåing av ASVO og PV-bedrifter, og hvor hele tiden brukerens interesser må stå i fokus. Dette dreier seg om menneskeverd, om likeverd og om rettferdighet. Brukerperspektivet må være det viktige og ikke akkurat hvordan vi skal omorganisere.
Jeg har først lyst til å takke representanten Østberg for å ha tatt opp dette temaet i interpellasjonen og for mange gode og poengterte innlegg. Et par generelle bemerkninger som jeg har lyst til å komme med, går på spørsmålet om det her er nok med uro, eller om det er behov for noe mer. Jeg tror det er behov for noe mye mer, og noe av det vi forsøker, er faktisk å gå fra ord til handling på dette området. Det har vært veldig mye ord. Jeg skulle ønske at en del av Stortinget støttet opp om våre handlinger i større grad og brukte litt færre ord. Hvis vi virkelig skal få store grupper av folk med yrkeshemninger eller andre handikap i forhold til arbeidsmarkedet ut i arbeidslivet, må vi ha en arbeidsmarkedsetat som faktisk kan vie seg til den nye krevende oppgaven det er å være en kvalifiseringsetat. Da må Aetat omorganiseres. Da er det veldig synd at vi i arbeidet for å omorganisere Aetat hele tiden blir møtt med massiv kritikk fra dem som ellers sier at de er de varmeste venner av den etaten. Hvis Aetat ikke klarer å omstille seg til å bli både en kvalifiseringsetat og en formidlingsetat, kan vi glemme veldig mye av arbeidet med å forsøke å inkludere større grupper i arbeidsmarkedet i Norge. På det punktet kommer vi til å stå fast på handling, og hvis opposisjonen mener at man oppnår mer ved besvergelser og ord og kritikk, må de gjerne få lov til å holde på med det, men vi kommer til å gjennomføre programmet for å gjøre Aetat til en god kvalifiseringsetat. Det er den ene refleksjonen jeg har lyst til å gjøre meg. Den andre refleksjonen er litt i forlengelsen av representanten Øyes bekymring for at vi er så interessert i arbeidsinnvandring, men ikke gjør noe for å få de innvandrerne som allerede er i Norge, ut i arbeidslivet. Jeg vil be representanten Øye om å lese referatet fra mitt innlegg, som er veldig konkret på hva denne Regjeringen faktisk gjør for å få flere innvandrere ut i arbeidslivet i Norge. Det er helt klart at det er en uverdig behandling av innvandrere ikke å gi dem en sjanse i arbeidslivet i Norge, og det er dumt av oss som samfunn, og derfor gjennomfører vi en serie helt konkrete tiltak for å få flere innvandrere ut i arbeidslivet. Jeg vil be om at man studerer hva vi gjør, da ser man at dette vil komme til å gi veldig gode resultater etter hvert som virkemidlene får slå igjennom. Helt til slutt: Både Oppebøen Hansen og Meltveit Kleppa tok opp spørsmålet om lønnsplikt ved permittering og om loven som Stortinget der har vedtatt, fungerer etter hensikten. Vi har i forbindelse med brev vi fikk fra TBL og Fellesforbundet sett nærmere på ordningen for å se om den kan ha uheldige utslag, og vi sier i vårt svar som vi har sendt til de to, at vi ikke kan se at det her er virkninger som ikke var tilsiktet fra Stortingets side da ordningen ble vedtatt. Vi ser derfor ingen grunn til å fremme forslag om endringer i ordningen.
Interpellasjonsdebatten er dermed avsluttet.
Lokale småbedrifter har alltid vært leverandører til det offentlige, spesielt i kommunene. De har også vært nøkkelbedrifter i den gradvise utviklinga av konkurranseutsetting, og alle kommunepolitikere kjenner til debatten om kommunale innkjøpsordninger og premissene for dem, bl.a. ivaretakelse av et lokalt næringsliv, som er viktig for alle små lokalsamfunn. Nå ser vi at mye av dette er under endring, og lokalt næringsliv står i fare for å bli utkonkurrert i et marked som stadig mer vil bli basert på store innkjøp og elektroniske salgskanaler. Programmet «E-handel i det offentlige» har som mål at 50 pst. i verdi av handelen med offentlige virksomheter skal skje elektronisk innen utgangen av 2003. For at dette ambisiøse målet skal kunne nås, må bl.a. de offentlige virksomheter stille krav om elektronisk vareinformasjon fra sine leverandører, og leverandørene må være i stand til å møte dette kravet på en god måte. Erfaringene så langt er at svært få bedrifter er i stand til sjøl å produsere elektronisk informasjon av et slag som er brukbart for e-handel. Det gjelder sjøl store bedrifter, som en også skulle tro hadde et profesjonelt forhold til denne utfordringa. De ressurssterke og profesjonelle bedriftene forstår imidlertid i stigende grad betydninga av dette, og tilegner seg – eller kjøper – nødvendig kompetanse på f.eks. e-katalogproduksjon. For småbedriftene syns utviklinga å gå i motsatt retning. Det er nedgang i andel småbedrifter som har hjemmeside og tilbyr mulighet for e-handel. Videre vet vi at småbedriftene vil ha store problemer med å konkurrere om pris og andre betingelser på rammeavtaler med det offentlige. Mange små og mellomstore bedrifter har mer enn nok med sitt daglige kjøpmannskap, og har ikke energi til å løfte blikket og se på seg sjøl som en e-handelaktører. Dersom denne utviklinga fortsetter, vil en betydelig andel av landets småbedrifter falle bort som leverandører til offentlige virksomheter. Årsakene vil enten være for dårlig konkurransedyktighet på rammeavtaler, manglende kompetanse på å lage eller anskaffe god nok elektronisk vareinformasjon, eller en kombinasjon av disse. Norsk offentlig forvaltning har på sin side ikke råd til å slakke av på krav og tempo med hensyn til e-handel. Altfor store ressurser brukes på urasjonelle prosesser hos både innkjøpere og leverandører. Priser og øvrige handelsbetingelser er dårligere enn de burde ha vært. Utfordringa blir derfor å gjøre små og mellomstore bedrifter kompetente på e-handel. Sjølsagt har bedriftene sjøl et ansvar for dette også, men jeg tror det er viktig og nødvendig å ta et politisk initiativ for å sikre at utviklinga av e-handel ikke fører til en uønsket negativ utvikling for de mange småbedriftene som våre lokalsamfunn er avhengige av. Mitt spørsmål blir derfor hva Regjeringa og næringsministeren kan bidra med i så måte.
I en ellers travel hverdag har mange bedrifter verken tilstrekkelige ressurser eller kompetanse til å bruke Internett strategisk som kanal for markedsføring og elektronisk handel. I tillegg kan det virke som om mange småbedrifter har tatt nettet i bruk uten å ha en klar forestilling om hva det innebærer, og at de derfor etter en stund ikke har ønsket, maktet eller har funnet det regningssvarende å fortsette. Denne utviklingen står imidlertid i kontrast til personmarkedet. Mens utviklingen for småbedriftene viser en negativ tendens, har befolkningens tilgang til Internett stadig økt. Nordmenn er nå verdensledende når det gjelder tilgang til og bruk av Internett, illustrert ved at mange akkurat i disse dager leverer sin selvangivelse over nettet. Når det gjelder utviklingen av elektronisk handel, ser det derimot ut til å gå tregere i Norge enn i de øvrige nordiske land. I europeisk sammenheng befinner vi oss på et mellomnivå, og ikke i toppsjiktet, der vi burde ha vært. Når det gjelder Internett-tilknytningen blant småbedriftene, er denne stabil på rundt 70 pst. etter en nedgang faktisk siden i fjor vår. Noe av årsaken til denne nedgangen kan være den generelle konjunkturnedgangen. En annen grunn kan være at mange bedrifter har fått et mer nøkternt syn på de gevinster og muligheter som ny teknologi og elektronisk handel gir, i hvert fall på kort sikt. Dersom bedriftene opplever at markedet og kunden ikke etterspør elektroniske løsninger, kan det for noen virke unødvendig med slike investeringer. Det kan også være slik at mange av de minste bedriftene, der leder selv deltar i produksjonen, ikke har ressurser eller kompetanse til å bruke den nye teknologien som et strategisk verktøy for markedsføring og salg. Elektronisk handel er fremdeles i en utprøvingsperiode med stor og hektisk aktivitet, men har stor betydning for fremtidig vekst og verdiskaping. Det er uheldig dersom våre små bedrifter sakker akterut med å ta i bruk ny teknologi og tilby fremtidsrettede løsninger. Næringslivet har selv ansvaret for å velge strategi og tilpasse seg de gjeldende forretningsmiljøer til enhver tid. Det er ikke mulig å pålegge bedriftene å drive lønnsomt og fremtidsrettet. Myndighetene har på sin side ansvaret for å legge rammebetingelsene best mulig til rette for næringslivet. Dette er en oppgave som tas på alvor, og det er viktig at også små bedrifter har muligheten for å være med når det offentlige går over til mer og mer bruk av elektroniske verktøy. Mye arbeid er gjennomført med tanke på å tilpasse gjeldende regelverk til den elektroniske utviklingen og internasjonale retningslinjer. Det nye innkjøpsregelverket er et godt eksempel. Her har Norge gått foran den internasjonale utviklingen og kommet langt i å åpne for elektronisk kommunikasjon og handel. Videre er arbeidet med IT-sikkerhet av stor betydning. Det skal være trygt å ta i bruk teknologi. Som nevnt kan noe av årsaken til at bedriftene er tilbakeholdne med å ta i bruk elektronisk handel være at kunden har vært tilbakeholden. Som markedsaktør har det offentlige et ansvar, og skal som krevende kunde stimulere små og store bedrifter til å ta i bruk elektronisk handel. Her ligger Norge godt an, og «Program for elektronisk handel i det offentlige» i regi av Arbeids- og administrasjonsdepartementet ble i Europakommisjonens såkalte eProcurement-initiativ nevnt som et godt eksempel. På den offentlige elektroniske markedsplassen, som er under etablering, skal innkjøpere og leverandører i første rekke foreta transaksjoner knyttet til avrapporteringer på etablerte rammeavtaler, ordreoppfølging, fakturering og betaling. Det er for denne type transaksjoner at nytteverdien og effektiviseringspotensialet ved elektroniske løsninger er størst. Avhengig av hvilke behov og ønsker brukerne har, kan det på sikt også bli aktuelt å tilby andre tjenester på elektroniske markedsplasser, slik at flere faser av anskaffelsesprosessen kan omfattes. Vi skal bl.a. vurdere om den elektroniske kunngjøringsdatabasen DOFFIN, der alle planlagte innkjøp kunngjøres, skal knyttes opp til selve markedsplassen. Ved at flere og flere offentlige virksomheter tar markedsplassen og kunngjøringsdatabasen i bruk, vil leverandørene deres få et viktig kundebasert stimuli. Det er lagt stor vekt på at inngangsterskelen for å ta i bruk markedsplassen, og for å lete i DOFFIN, skal være lav. Det er spesielt viktig for at de minste bedriftene skal kunne delta. På den offentlige markedsplassen er minimumskravet til at en leverandør skal kunne delta at bedriften har Internett-tilgang. Det samme gjelder for å kunne søke i DOFFIN-databasen. Dette betyr at 70 pst. av våre små bedrifter allerede har en viktig forutsetning på plass, og at terskelen for de siste 30 pst. er på et absolutt minimumsnivå. Den offentlige markedsplassen sikrer også at det offentlige stiller ensartede krav til varekataloger, og at handelsprosesser er ensartede. Dette er en særlig fordel for de minste bedriftene, som ellers kanskje ikke har ressurser til å forholde seg til mange kunder med ulike krav. Uavhengig av om innkjøperne tar i bruk elektronisk handel eller ikke, kan store innkjøpsvolum samlet i en avtale medføre at de minste bedriftene kommer til kort. Særlig gjennom etablering av rammeavtaler kan innkjøpsvolumene bli i største laget. Regjeringen har derfor besluttet at alle større statlige anbud skal forelegges Konkurransetilsynet til uttalelse før anbudsinnbydelsen går ut. På den annen side er rammeavtaler et nødvendig redskap for å gjennomføre offentlige anskaffelser på en effektiv måte. Rammeavtaler som utformes slik at de gir mulighet for delavtaler innenfor enkelte geografiske områder eller innenfor enkelte produktområder, er også et konkurransefremmende virkemiddel som gir gode muligheter for deltakelse fra små og mellomstore bedrifter. Slik deling og en konstruktiv bruk av rammeavtaler kan være en utfordring, fordi det tar tid for innkjøpere å sette seg inn i markedsforholdene og innarbeide et sett med rammeavtaler med de valgte leverandører. Elektroniske løsninger vil gjøre denne jobben enklere, og markedsplassen har nettopp et særskilt fokus på å distribuere informasjon om de inngåtte rammeavtalene. Slik vil vi få et verktøy for å dele opp avtaleporteføljen og sikre at de beste leverandørene vinner, uavhengig av størrelse og geografisk lokalisering. For at bedrifter over hele landet skal gjøres kjent med markedsplassen og få et grunnlag for å vurdere om de vil ta den i bruk, skal «Program for elektronisk handel i det offentlige» i samarbeid med Næringsdepartementet og Fellesforum for e-handel, KS, HSH og NHO nå i vår arrangere en rekke seminarer om temaet over hele landet. For norske bedrifter representerer bruk av ny teknologi et viktig bidrag til økt konkurranseevne. Fra Regjeringens side er vi opptatt av å stimulere til vekst og verdiskaping gjennom elektronisk handel. Det er også bakgrunnen for en rekke gjennomførte og foreslåtte lovendringer for å legge forholdene til rette for e-handel. For Distrikts-Norge representerer elektronisk handel også en mulighet til å redusere avstandskostnader, både for leverandører og kunder. Å forbedre rammebetingelsene for elektronisk handel i Norge er derfor et prioritert område i næringspolitikken.
Jeg må takke statsråden for svaret. Jeg er veldig glad for at vi har en næringsminister som både forstår problemet og gir et så grundig svar. Det er tydelig at Regjeringa her tar en rekke grep i forhold til anbud, lover, rammebetingelser og også ser distriktspolitiske vinklinger på disse utfordringene. Det er betryggende at det er gjort en rekke grep, men jeg tror vi også har en utfordring ved å se spesielt på småbedrifter i forhold til dette. Det er også en stor politisk utfordring å ta et holdningsgrep i en rekke småbedrifter, som ellers føler at hverdagen kan være tøff nok – at skjemaer og offentlige krav kan være tøffe nok som de er – slik at de også ser muligheten i dette markedet. Det er snakk om en holdningsendring som er en utfordring også for det politiske Norge. Jeg takker igjen for svaret, som var både grundig og godt.
Det offentlige, enten det er kommune, fylke eller staten, har ofte vært og kan i stigende grad gjerne sies å være en krevende kunde, ikke minst for små og mellomstore bedrifter. Dette husker jeg godt fra min tid som ordfører. Ofte hadde man dette dilemmaet mellom lokale kjøp og kanskje å gå lenger ut for å skaffe seg det som i hvert fall i første omgang fremstod som rimeligere varer. Når det gjelder innhenting av anbud, har vi jo lovverk som vi nødvendigvis må holde oss til. Det blir enda mer krevende for små og mellomstore bedrifter når det offentlige går over til å bruke elektronisk kommunikasjon i mange av disse innkjøpene, og noen småbedrifter vil på en måte føle seg ytterligere ekskludert fra muligheten til i det hele tatt å kunne delta i denne handelen. Det er klart det er viktig for Regjeringen, for det offentlige, å tilrettelegge en arena som gjør at muligheten for småbedrifter som vil ta denne utfordringen, i hvert fall er til stede. Det er helt klart at bedriftene selv også må gjøre visse ting, men det som er vår jobb, er å lage terskelen så lav som mulig for at de skal kunne ta i bruk dette. På lovverksiden er det gjort mye, vil jeg vel si, i de siste år, og fremdeles identifiserer vi alle problemområder som måtte være for at dette skal kunne gå så glatt som mulig. Men her er det et betydelig informasjonsbehov til bedrifter, ikke minst til små og mellomstore bedrifter, ettersom det offentlige tar dette i bruk i stigende grad. Derfor er det etablert et veldig godt samarbeid, som jeg tror i løpet av våren kommer til å materialisere seg i en del regionale og lokale konferanser for å orientere næringslivet om disse tingene som er på gang. Til syvende og sist vil vi jo ha en felles glede av at vi gjennom innkjøpsrutinene i det offentlige får mest mulig ut av skattekronene. På den annen side er vi med på å legge til rette for at disse småbedriftene også vil være i stand til å ha leveranser næringslivet imellom. Det er klart at e-handel er i sin spede begynnelse. Vi ligger dårlig an i Norden, ca. 12-13 pst. av handelen foregår visstnok over nettet, men dette må antas å stige i tiden som kommer. Og det er vår oppgave å sette norsk næringsliv i stand til å møte de utfordringene.
Dette er en viktig debatt, og Arbeiderpartiet er glad for interpellasjonen. Elektronisk innkjøp er voksende, og vi vet at det offentlige kan spare betydelige penger på dette. Interpellantens eksempel fra Askim er et godt eksempel. Da Lars Sponheim var næringsminister, ble det tatt viktige initiativ på dette området. Dette ble sterkt fulgt opp av Stoltenberg-regjeringa, og gikk inn som en naturlig del av Grete Knudsens eNorge-plan. Dessverre har ikke dagens regjering fulgt opp like imponerende som de to foregående. Men rett skal være rett, næringsministerens svar i dag samt redegjørelsen i mai kan vise at også nåværende regjering tar et grep om utfordringene på dette området. Regjeringa Stoltenberg etablerte et program som nå har vært i drift i et års tid – et nasjonalt e-handelsprogram som skal stimulere til bruk av e-handel og forretningsdrift i små og mellomstore bedrifter. SND medvirket også. Å stimulere til elektronisk forretningsdrift generelt er kanskje det viktigste for små og mellomstore bedrifter. Da vil de også mye lettere kunne henge med i forhold til offentlige anbud. For det er slik som interpellanten sier, at de har vanskelig for å komme med. Men det skjer også positive ting. Nord-Trøndelag og Nordland fylkeskommuner har gått sammen om et prosjekt, fordi de så at det var mangel på kunnskap om det offentlige i næringslivet og tilsvarende i det offentlige, som var en av årsakene til at det offentlige innkjøpsmarkedet ikke fungerte helt etter hensikten. De laget derfor et treårig leverandørutviklingsprosjekt. Møteplasser, treff, råd, opplæring og kompetanseheving er de sentrale stikkordene i prosjektet, som startet 1. januar 2001. Det er spesielt spillereglene i det offentlige innkjøpsmarkedet som det skal spres kunnskap om. Både kommuner og bedrifter er målgrupper, og prosjektet skal bidra til at flere bedrifter skal bli bedre til å kjempe om de krevende offentlige kunders gunst. Prosjektet er et samarbeid mellom de to fylkeskommunene samt NHO, KS og SND. Dette ble en lokal suksess i den forstand at to lokale leverandører i Nord-Trøndelag har skaffet seg kontrakter for nærmere 90 mill. kr fordelt på en fireårsperiode med innkjøpsordningen i fylkeskommunen. Prosjektet har vært så vellykket at prosjektet sist fredag fikk prisen «Årets logistikkprosjekt 2001» av NIMA, Norsk forbund for innkjøp og logistikk. Prosjektet har avslørt et mønster som viser at staten inngår avtaler som i sin form favoriserer de store leverandørene, slik interpellanten understreker, og ikke minst viste det at det er stor mangel på kunnskap om de lover og regler som gjelder, og dessuten de muligheter som næringslivet har til å være med i konkurransen om offentlige møteplasser. Videre pekes det på at prosjektet gjør noe konkret for å løfte informasjonen om markedet og å synliggjøre hindre av forskjellig art. Dessuten er Nordkalott-torget etablert. Det er en møteplass for interesser knyttet til offentlige anskaffelser. Prosjektet gjør altså noe konkret for å tilrettelegge for elektronisk database for leverandørene – og ikke minst gjøres det i et distriktsperspektiv. Derfor fikk de to fylkeskommunene prisen, noe som viser at det nytter at det offentlige bidrar overfor store og små i næringslivet.
Utviklingen av elektronisk handel og forretningsdrift kan gi store effektiviseringsgevinster. Tanker om hvilken rolle det offentlige kan ha i denne prosessen, er bl.a. godt illustrert i «Strategi for elektronisk innhold», som kom fra departementet for noen uker siden. Den illustrerer bl.a. hvor viktig det offentlige kan være i forhold til å øke bruken av elektronisk verktøy. Jeg støtter interpellanten Trine Skei Grande i hennes syn på viktigheten av at det offentlige blir en krevende bruker av elektroniske tjenester, og ikke minst at de gjør sitt innhold tilgjengelig via nettet. Økt bruk av IKT i det offentlige vil være med på å dra opp etterspørselen etter moderne verktøy. Dessuten vil det bidra til opplæring av befolkningen og sørge for at små og mellomstore bedrifter sannsynligvis får en svært mye mer effektiv behandling ved kontakt med offentlig sektor enn det de får i dag. I tillegg vil offentlig etterspørsel etter slike tjenester bidra til bedre utbygging av den infrastruktur som trengs. Jeg ser derfor frem til statsråd Gabrielsens IT-politiske redegjørelse for Stortinget i mai og resultatene av arbeidet som nå gjøres med videreutviklingen av eNorge-planen.
Stortinget behandlet 6. desember 2000 lov om endringer i lov om offentlige anskaffelser, som også omfatter kommunesektoren, og som gjør offentlige anskaffelser uavhengig av anskaffelsens verdi. En samordning av de uoversiktlige og kompliserte regler som leverandører av varer, tjenester, bygg og anlegg har måttet forholde seg til, har vært til fordel for virksomheter med små ressurser. Gjennom å få på plass dette felles regelverket utjevnes en god del av de ulempene mindre bedrifter har hatt. Tidligere var det nok slik at en del kommunale oppdragsgivere bedrev kommunal proteksjonisme eller gravde vollgraver rundt egen kommunegrense ved å favorisere kommunenes egne håndverkere, entreprenører og leverandører, bl.a. for å sikre arbeidsplasser og ringvirkninger lokalt. Slike spesielle hensyn har nå gått ut på dato, fordi vi nå har fått utviklet et effektivt system, hvor den tilbyder velges som har det beste anbudet, basert på en rekke forhåndsdefinerte kriterier. Dette gjør at en del lokale virksomheter må skjerpe seg, fordi de møter sterkere konkurranse. I tillegg kommer at innkjøpsrutiner i mange kommuner fornyes og effektiviseres, bl.a. ved elektroniske innkjøp. En del bedrifter føler at de trykkes ned av skyhøye skatter og avgifter og har små marginer å gå på. De har problemer med å henge med i den teknologiske utviklingen med de tilleggsuttellinger av menneskelig og teknologisk art som dette innebærer. Det er grunn til å være bekymret over de vanskeligheter enkeltstående bedrifter kan ha med kommunene som kunde. Likevel, Markedsplassen er et egnet virkemiddel for samordnede og rimelige innkjøp. Fremskrittspartiet mener dette er fremtiden, og at bedriftene må følge med. Når det er sagt, for at mindre bedrifter skal kunne anpasse seg, må den elektroniske anbudsprosessen være enkel. Forenkling, er stikkordet. I en overgangsfase bør oppdragsgiverne også vurdere å kjøre ut skriftlige anbud. Videre kan det være hensiktsmessig å etablere møter, hvor man orienterer om anbudsprosessene. Dette vil være en fordel for kommunene selv, som derved kan få flere tilbydere på banen, med lavere priser på anskaffelsene som et sannsynlig resultat. Nærings- og handelsdepartementet arbeider med en handlingsplan for offentlige anskaffelser, hvor småbedriftene står i fokus. Dette mandatet bør også inneholde elementer om hvordan norske bedrifter lettere kan anpasse seg den elektroniske hverdag innenfor offentlige anskaffelser.
Spørsmålet som Trine Skei Grande tar opp, er viktig. Det er viktig for distriktene også å ha mulighet til å være med i denne konkurransen, men da kreves det at infrastrukturen er på plass. Da Grete Knudsen var statsråd, ble det utarbeidet ganske ambisiøse planer for utbygging av en infrastruktur som skulle føre til like muligheter over hele landet. Den såkalte bredbåndsplanen var ambisiøs, og så vidt jeg kan se i dag, er den ikke oppfylt på noe vis. Man har stolt på at markedet skulle løse noen av problemene – eller utfordringene, som det kanskje er mer riktig å si – men det viser seg at det skjer i altfor liten grad. Hvis dette skal bli en næring som skal være lik for hele landet, er man nødt til å se på mulighetene for å bygge ut bredbånd og eventuelt andre liknende tilbud på en måte der staten blir mye mer aktiv. Jeg tror at markedet ikke finner det hensiktsmessig å gå ut til de aller minste kommunene der befolkningstettheten er lav, og derfor må staten her ta et særskilt ansvar. Jeg kunne derfor tenke meg at næringsministeren ville si litt om det hvis han får ordet igjen, om man har ambisjoner om å gjøre en større innsats på dette området, slik at alle aktørene får like muligheter til å ha et godt tilbud på infrastruktur når det gjelder denne typen spørsmål.
Elektroniske innkjøp er ei viktig, positiv nyvinning og representerer utfordringar for det offentlege og leverandørbedrifter i tillegg til for den private sektoren, som ikkje er omhandla i denne interpellasjonen. Det fører til at ein får meir konkurranse og større fleksibilitet, og at varer og tenester som blir leverte, blir billigare. Det er i sum veldig positivt. Interpellanten syner at det òg er eit problemfelt som dukkar opp, i og med at ein får nye omsetningsarenaer. Det offentlege må sikra at flest mogleg bedriftstypar har tilgang til Marknadsplassen og kan ta aktivt del i tilbodet frå det offentlege, for det første for å sikra konkurranse og for det andre for å sikra at enkelte bedriftsgrupper, eksempelvis små bedrifter, ikkje vert haldne utanfor deltaking. Det bør vera tilstrekkeleg med eit tilgjenge til e-post. Det enkle, er eit stikkord. Ein bør òg utarbeida visse standardar. Det er òg positive sider ved dette endringsbiletet. Små bedrifter kan faktisk få breiare kundegrunnlag i og med at plasseringa av ein bedrift ikkje er så avhengig av å måtta vera i nærmiljøet. Dei bedriftene som ikkje når sine tradisjonelle, lokale marknader, kan nå ut til andre marknader. Ein annan fordel er at distriktet òg kan vera ein viktig arena for denne nye handelsmetoden. Desse bedriftene treng ikkje liggja i sentrale strøk, slik som dei mykje har gjort fram til nå. Derfor får distrikta ein ny fordel, som det er viktig å utnytta. Elles ligg mange av utfordringane hos den enkelte bedrift og arbeidslivet sine organisasjonar når det gjeld å kvalifisera seg til denne nye innkjøpspraksisen i fellesskap. Det har mykje med haldning å gjera. Men e-handel har kome for å verta og for å vera eit tilbod i framtida. Derfor gjer den enkelte bedrifta rett i å tilpassa seg denne situasjonen jo før, jo heller. Kompetanseoppbygging er òg det offentlege sitt ansvar, og det offentlege må ha si merksemd retta mot spesielle behov som kan dukka opp i dette aktuelle problemfeltet, som interpellanten peika på.
Det er tre forhold som jeg gjerne vil peke på, og som jeg tror vil komme til å bli avgjørende for om også de minste bedriftene skal kunne ta del i e-handel. Det ene er det som næringsministeren var inne på i sitt svar til interpellanten, nemlig utforming av avtaleverk og utforming av rammeavtaler. Det er helt riktig som næringsministeren sa, at dette må gjøres på en måte som også gir de minste anledning til å delta i anbudskonkurransen, og at kravene ikke utformes slik at det bare blir de store leverandørene som slipper til. Det andre er behovet for kunnskap i næringslivet, og da snakker jeg fortsatt spesielt om de minste bedriftene. Næringsministeren sa i sitt svar at det var en lav terskel for å ta i bruk e-handel. Jeg deler bare delvis denne oppfatningen. Det er særdeles ille at Regjeringen og stortingsflertallet har kuttet i SND-støtten, som går til viktige kompetansehevende tiltak, og som er en helt nødvendig del av finansieringen for de små bedriftene, som ofte har problemer med å klare den kompetansehevingen som skal til, på egen kjøl. Mange av distriktsbedriftene er også nødt til å påta seg betydelige reisekostnader for å kunne ta del i den kompetansehevingen som skal til, og har ikke rygg til å bære de kostnadene. Der har SND utgjort en særdeles viktig del. Men det viktigste er allikevel det tredje poenget, som går på infrastruktur og helt konkret behovet for utbygging av bredbånd til hele landet. Det kommer til å være avgjørende for om næringslivet over hele landet skal kunne få ta del i denne type handel i framtiden. Dette vil være avgjørende for lokaliseringen av framtidens bedrifter. Det er en skremmende passivitet fra Regjeringens side i forhold til å ta tak i dette. Det burde være et nasjonalt ansvar. Men i stedet opplever vi altså at Regjeringen skyver ansvaret over på kommunene. Det er ikke holdbart, og jeg tror vi vil komme til å se at dette ikke vil føre fram. Det er jo heller ikke slik at vi bygger ut bredbånd for kommunenes del, slik som man kan få inntrykk av etter samferdselsministerens kommentar i Aftenposten i forrige uke, der hun sier: «Vi kan ikke pøse ut en masse penger før vi vet mer om hva kommunene skal bruke bredbåndet til.» Det er ikke kommunene, men først og fremst næringslivet som har bruk for dette. Vi må ikke la det gå slik som jeg leste i en innstilling fra 1896 her i Stortinget da «Jernbanekomiteen» behandlet «ekstraordinære Bevilgninger til Udvidelse av Rigstelegrafen og Rigstelefonen», der man om «Landet nordenfor Namsos» sier at de fleste vil forstå «at et Anlæg opover det nordlige Norge under de nævnte Omstændigheder vilde blive overordentlig kostbart, medens det er tvilsomt, hvorvidt dets Nytte vilde staa i rimeligt Forhold til Omkostningerne». Det sa man om utbyggingen av rikstelefonen den gangen. Da hadde man i det minste ærlige politikere som kalte en spade for en spade og sa at man ikke ønsket å bygge ut telefonen i Distrikts-Norge. Nå tror man på markedet. Men det viser seg at markedet ikke strekker til.
Jeg tror jeg skal vende tilbake til tiden etter at summetonen også kom nordover, i motsetning til foregående taler, fordi dette er en viktig interpellasjon. Den er viktig på den måten at det her er spørsmål om å åpne for mulighetene for et enklere Norge. Det som Næringsdepartementet er i gang med nå, er å åpne for at små og mellomstore bedrifter i det hele tatt skal få lov til å være aktører når det gjelder den aller største kunden, som offentlig sektor er. Vi kan ikke ha for enkle innfallsvinkler til et spørsmål som dette. På den ene siden vet vi at et mer effektivt innkjøp for offentlig sektor vil gi nokså mange milliarder kr ekstra, både til skolen, til samferdsel og til helsesektoren. På den andre siden vet vi at de som har ansvaret for å handle inn lokalt, sannelig må gjøre det som de oppfordrer private til å gjøre, nemlig å benytte nærkjøpmannen. Da beholder man ham i mye lengre tid enn om man kjøper varer og tjenester der de tilsynelatende ser ut til å være best og billigst. Det handler også om i hvilken grad de som sitter med ansvaret lokalt, skal få lov til å kvalifisere små og mellomstore bedrifter. Vi har sett at man her i denne salen, bl.a. under behandlingen av lov om offentlige innkjøp, har prøvd å træ nedover små og mellomstore selskap klausuler som nærmest er umulige for et lite selskap å ta innover seg. Kontraktørklausul, lærlingklausul, osv. måtte på død og liv inn i lov om offentlige innkjøp. Det ble det gjort forsøk på. Vi har sett at det har vært så vidt kompliserte rutiner for å få lov til å selge varer til offentlig sektor at man allerede der har sørget for å få bort dem som sitter nærmest, og kanskje er de beste til å yte service i sitt nærmiljø. Derfor er det som Nærings- og handelsdepartementet nå er i gang med, oppfølgingen av «Et enklere Norge», svært viktig i denne sammenheng. Da kan vi eksempelvis ikke ha et KS som ønsker å stritte imot, som ønsker å stille seg på siden av intensjonen i lov om offentlige innkjøp, for vi vet at vi gjennom EØS-avtalen har trafikkregler på dette området som sier noe både om terskelverdier for innkjøp og i hvor stor grad handlefriheten er og skal være. Derfor er denne interpellasjonen viktig. Derfor er det viktig at man oppnår det som er intensjonen med interpellasjonen og svaret fra statsråden, nemlig at ikke bare de som skal selge varer og tjenester til kommunen, skal kvalifiseres, men at man på den andre siden også tar et ansvar lokalt for å kvalifisere dem som skal kunne selge varer og tjenester til den største av alle kunder, nemlig hele den offentlig sektor.
I dag har jeg for første gang i mitt liv levert to interpellasjoner til Stortinget. Begge ble levert på bakgrunn av en oppriktig bekymring, og begge har vært riktig oppløftende – også denne runden. Det var en liten nedtur under hr. Enoksens innlegg, men et sånt sitat tror jeg nok mest beviser at når politikerne tror at de skal overskue teknologiens utfordringer, så tar de som oftest feil. Den dagen vi har bygd ut bredbånd til alle kommuner, har teknologien kanskje rast forbi oss, og det vil være andre store muligheter for fjellbonden i Rørvik til å kommunisere med omverdenen. Jeg ser som utdanningspolitiker også lyst på framtida ut fra det vi i dag ser når det gjelder yrkesfag, nemlig at søkningen til temaet medier og kommunikasjon er eksplosiv. Jeg håper ikke det gir oss flere hjemmesidefirmaer, men at det faktisk gir kompetanse ut til bedriftene på akkurat det feltet. For jeg tror at det er to ting som utgjør hovedutfordringa her: kompetanse og holdninger. Så er selvfølgelig rammebetingelsene helt avgjørende, selv om jeg er usikker på om bredbånd ene og alene er avgjørende for om man klarer å levere et anbud eller ei. Men det er kjempeviktig med forenklinger, det er kjempeviktig med prosjektet «Et enklere Norge». Vi må ha småbedriftseiere som har ønske om å kunne – og som kan – levere et anbud, men man må også ha småbedriftseiere som har energi til å være på akkurat det området. Derfor er forenklingsarbeidet til Regjeringa så viktig.
Det har vært tatt opp en del forhold knyttet til det som går på infrastruktur – Ryan og Enoksen var særlig inne på bredbånd. Jeg vil komme tilbake til en del av de tingene i forbindelse med den IT-politiske redegjørelsen, siden Presidentskapet har sett i nåde til statsråden og latt ham få lov til å holde en slik. Jeg er helt enig i at det er en viktig del av hele – jeg holdt på å si – «IT-ifiseringa» av Norge at vi har en infrastruktur som er tilstrekkelig, men jeg tror ikke det er en avgjørende premiss for at en skal kunne innlevere anbud. Selv om man måtte ha annen tilkobling enn bredbånd, vil en kunne få disse tingene frem. Men det er noe vi skal komme tilbake til. Jeg tror det er veldig viktig at vi har det for øye at småbedrifter skal få tilgang til e-handel for å kunne selge varer til det offentlige, men ikke minst er det rammeavtaleverket vi lager, kanskje en enda viktigere faktor for at mindre bedrifter, som ofte ligger i distriktene, skal kunne være delaktige i dette. Så er det klart at kunnskap og holdninger er meget viktig for om bedrifter skal ta dette i bruk. Jeg vil si at hvis en har den minste kunnskap knyttet til bruk av IKT, kan man i realiteten gjøre dette hvis man vil. Men vi ser at mange velger det bort, og det har også å gjøre med at handelen som foregår i næringslivet på det området, er høyst begrenset. Når det gjelder sitatet som Enoksen kom med, skjønner jeg at han – jeg vil ikke si på sine eldre dager, det ville være å ta godt i – har begynt å grave i arkivene her. Han har funnet det mest relevante i en stortingsinnstilling, eller en debatt, fra 1896. Han sa, så vidt jeg husker, at den gangen var det «i det minste ærlige politikere». – Jeg vil gjøre dagens politikere oppmerksom på at det var før Senterpartiet hadde arrivert i disse saler.
Vel, vel … Interpellasjonsdebatten er dermed avsluttet.
Da er vi klar til å votere over sakene på dagens kart.
Under debatten har Øystein Hedstrøm satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for og fremme forslag om salg av utvalgte deler av Statskog SFs produktive skogeiendommer i tråd med intensjonene i forslaget innen 1. januar 2004.» Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Fremskrittspartiet.
Under debatten har representanten Arne Sortevik satt fram tre forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslagene lyder: «1. Stortinget ber Regjeringen utarbeide et opplegg for omlegging av yrkesfaglig studieretning i videregående skole, der eleven alt fra første år kombinerer yrkesopplæring i bedrift med yrkesrettet opplæring i allmennfag, basert på at en større del av opplæringen overlates til næringslivet og basert på at omfanget av undervisning i teoretiske fag begrenses og knyttes tydeligere til selve yrkesfaget. Ordningen må også omfatte yrkesfaglig utdanning av kortere varighet enn 3 år. Stortinget ber Regjeringen omgående åpne for praktisering av en ordning som beskrevet gjennom unntak og forsøk i forhold til Reform 94 for de som ønsker det.2. Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endret finanseringsmodell for driften av videregående skoler slik at pengene følger eleven etter stykkprisprinsippet. Offentlig og private utdanningstilbud likestilles når det gjelder tilskudd til drift. Finansieringsmodellen må gjennom stykkpris dekke inn en ordning med lærlingetilskudd til bedriften som forestår yrkesopplæringen og lærlingegodtgjørelse til eleven som gjennomfører yrkesrettet opplæring.3. Stortinget ber Regjeringen snarest fremme forslag som fra annet halvår 2002 tilbakefører til Utdannings- og forskningsdepartementet det generelle lærlingetilskuddet som er lagt inn i rammetilskuddet for fylkeskommunene, og om nødvendig styrke denne posten slik at beløpet på kr 80 000 pr. lærling pr. år – med tillegg av justering for prisstigning fra forrige regulering – gjeninnføres.»
Under debatten har Ursula Evje satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Simonsen. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at administrasjonsgebyret omgjøres til et kronegebyr i stedet for en rentesatsandel, og at gebyret fremkommer som en egen gebyrpost på innbetalingsblanketten.» Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Fremskrittspartiet.
Under debatten har Ursula Evje satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen: «Stortinget ber Regjeringen fremme egen sak for Stortinget om opprettelse av et politisk og departementalt uavhengig ombud for grunnskolen og den videregående opplæringen med ansvar for å ivareta den enkelte elevs rettssikkerhet knyttet til opplæringen og opplæringens kvalitet.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling.
I sakene nr. 8, 9 og 10 foreligger ikke noe voteringstema.