Bon dia. Comença la sessió. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Abans d'iniciar l'ordre del dia, però, he de comunicar-los, malauradament, que el passat 9 d'abril una dona va ser assassinada, víctima de violència masclista al municipi de Blanes. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior, es tracta de la primera víctima mortal d'aquest any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim, que ens colpeja a totes i a tots, i expresso el condol més sincer als seus familiars. Així mateix, reitero avui el compromís del Parlament en l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. D'acord amb l'article 95 del Reglament, també els recordo les delegacions de vot dels diputats Oriol Junqueras, Raül Romeva i Antoni Comín, que han delegat el seu vot en el senyor Sergi Sabrià, portaveu del Grup Parlamentari Republicà, i la delegació dels diputats Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull i Carles Puigdemont, que han delegat el seu vot en la senyora Elsa Artadi, portaveu del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. [[Compliments acumulats del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya en data del 31 de juliol i del 31 de desembre de 2017]] [[237-00001/12 i 237-00002/12]] Un cop informats d'això, passem al primer punt de l'ordre del dia que és la presentació i votació de l'informe sobre el compliment del pressupost de despeses del Parlament de Catalunya en data de 31 de juliol de 2017. Si els sembla, el faríem conjuntament amb l'informe en data de 31 de desembre de 2017. [[Pausa.]] Abans de començar-ne la presentació, com els deia, se substanciarà la votació també dels dos informes, no només el del 31 de juliol, sinó també el del 31 de desembre. La Mesa, d'acord amb l'article 37.3, lletra h, del Reglament, ha encomanat la presentació d'ambdós informes al diputat interventor, en aquest cas el senyor Antonio Espinosa. Per tant, té la paraula, per presentar-los, el senyor Espinosa, per un temps màxim d'intervenció de deu minuts.
Gràcies, president. Senyors i senyores diputades, molt bon dia. Com tots vostès saben, avui la meva intervenció la faig en qualitat de diputat interventor i també en representació dels altres dos diputats interventors elegits per aquesta cambra, els senyors Narcís Clara i David Rodríguez. La meva intervenció té com a finalitat explicar els informes sobre compliment del pressupost; en concret, els corresponents al tercer i al quart trimestre de l'exercici pressupostari 2017, abans de ser sotmesos, i si es considera convenient, a la seva aprovació per part d'aquest Ple. Tot això, en compliment de l'article 37 del Reglament d'aquest Parlament. Abans d'iniciar l'explicació, permetin-me que agraeixi la seva feina a l'Oïdoria de Comptes i posar en relleu les facilitats que ens donen els diputats interventors per fer la nostra feina. De debò, moltes gràcies. Entrant en matèria, el pressupost aprovat inicialment pel Parlament de Catalunya per a l'exercici 2017 era de 53.650.703,80 euros, el que suposava un increment del 0,94 respecte del pressupost aprovat per al 2016. En concret, el capítol I, de despeses de personal, pujava a la quantia de 26.695.114,17 euros, el que representa un 50 per cent del total. Durant l'any 2017 s'ha incrementat la plantilla d'administradors parlamentaris, arxivers i de lletrats, per cobrir així unes necessitats que resultaven evidents. En el capítol II, les despeses de béns corrents i serveis, han estat de 10.339.063 euros, és a dir, un 19 per cent del total del pressupost. El capítol IV, de transferències corrents, suposava 15.843.900 euros, un 30 per cent del total. El capítol VI, d'inversions reals, ascendia a 992.350 euros, un 2 per cent del total. I finalment el capítol VIII, «Variació d'actius financers, va suposar la quantia de 10.000 euros. De l'1 d'agost al 31 de desembre –del 2017, per descomptat– no s'ha realitzat cap modificació de crèdit que comporti un augment del pressupost. Ara bé, de l'1 de gener al 31 de juliol del 2007, la taula va autoritzar una incorporació de romanents de crèdits afectats provinents de la liquidació del 2016 per import de 612.912,75 euros. També va aprovar una generació de crèdit encaminada al capítol VI d'inversió real, per un import d'1.682.081,50 euros. Les esmentades modificacions han suposat un augment en el pressupost de despesa del Parlament de Catalunya de 2.294.994,25 euros, cosa que eleva el pressupost definitiu a l'import total de 55.945.698,05 euros. I aquesta diferència del pressupost ha repercutit fonamentalment en dos capítols: en el de despeses de béns corrents, que ha ascendit d'una manera global ja a 10.722.252,38 euros; i, per altra banda, al capítol VI, d'inversions reals, que ha pujat a 2.674.431,50 euros. Passant a l'apartat d'execució pressupostària, el que sabem, el que ja tenim, és que s'han reconegut obligacions per import de 48.920.101,66 euros, el que suposa una execució pressupostària de 87,44 euros. La baixa execució del capítol IV, de transferències corrents, es deu a la no meritació de la subvenció dels grups parlamentaris en el període de dissolució del Parlament. I la baixa execució del capítol VI, d'inversions reals, es deu al ritme de la tramitació i execució de l'expedient de contractació. De les obligacions reconegudes, s'ha realitzat ja el pagament per valor de 47.975.966,15 euros, i queda pendent, per tant, un 1,93 per cent per pagar. Com pràcticament en tots els pressupostos hi ha un romanent de crèdit resultant de l'exercici 2017. En aquest cas, ascendeix a la quantia de 7.025.596,39 euros, dels quals 1.896.903,49 euros es troben afectats i són de caràcter incorporable, de manera que l'import de romanent de crèdit disponible susceptible de traspàs al fons de romanent és de 5.121.692,90 euros, el que representa un 9,17 del pressupost definitiu. Bé. Algunes dades de detall del crèdit disponible..., doncs, al capítol I, de despeses de personal, hi han 397.863,96 euros; al capítol II, «Despeses de béns corrents i serveis, 1.764.000 euros; al capítol IV, «Transferències corrents, 2.815.000; al capítol VI, «Inversions reals, 151.934 euros. Els altres? En aquests deia que hi havia 7.025.596... Doncs bé, en aquests hi ha una part que és la que he explicitat, i l'altra, 1.895.903,49 euros són incorporables al pressupost del 2018 i responen a contractes amb compromisos de despeses contrets i pendents d'execució i corresponents als capítol següents: al capítol II, «Despeses de béns corrents i serveis, 241.108,42 euros, i al capítol VI, «Inversions reals, la major part és, en total, d'1.654.795,07 euros. Finalment, vull destacar el tema de la contractació. El nombre d'expedients de contractació adjudicats durant l'exercici 2007 han estat de vint-i-sis. Aquests expedients s'han anat executant durant l'exercici 2017 i també durant els exercicis futurs, i molts d'ells tenen caràcter o naturalesa plurianual; d'aquests contractes, derivats d'un acord marc n'han estat 4, negociats sense publicitat n'han estat 3 i oberts n'han sigut 19. Aquest és, a grans trets, l'informe d'execució i compliment del pressupost del 2017, per al qual els demano, en el meu nom i en el del meu grup que represento, així com en nom dels altres dos diputats interventors i dels grups que representen, la seva aprovació. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Espinosa. Un cop acabada aquesta presentació, els demano si es pot aprovar per assentiment... [[Maria Sirvent Escrig demana per parlar.]] Senyora Sirvent, sí?
Sí; és per posicionar-nos com a CUP - Crida Constituent. Com hem fet altres anys, nosaltres ens abstindrem respecte a aquests informes relatius al compliment del pressupost, i per això en sol·licitarem la votació. Ens abstenim, no perquè estiguem en contra del contingut tècnic dels informes relatius al compliment, sinó en base a les següents consideracions: en primer lloc, i respecte al capítol I del pressupost del Parlament, que és el que contempla les despeses de personal i que representa pràcticament el 50 per cent del pressupost total de despesa, volem fer manifest que aquest amaga unes realitats retributives que es concreten en salaris bruts que sobrepassen els noranta mil euros anuals. Aquesta dada que ens dona el mateix pressupost no només ens porta a sol·licitar la racionalització d'aquests salaris, sinó que també és una prova clara de que determinades retribucions, en especial les dels alts càrrecs del Parlament, queden molt allunyades de la realitat retributiva actualment al principat, que, segons dades oficials de l'Institut d'Estadística de Catalunya, no arriba ni tan sols als 24.500 euros anuals. Respecte al capítol II..., i, per altra banda, també volem posar de manifest que és molt contradictori que, alhora que es mantenen aquests salaris absolutament desorbitats, el Parlament segueixi apostant per la gestió externalitzada de serveis com una política de reducció de despeses. Perquè aquesta reducció de despeses sempre l'acaben pagant les mateixes; l'acaben pagant les treballadores, que veuen reduïdes les seves condicions laborals i, per tant, les veuen precaritzades, i també veuen precaritzada la qualitat del servei que estan prestant. I, finalment, i per acabar, i en relació amb el capítol IV, volem denunciar també el sobredimensionament de les aportacions que rebem els grups parlamentaris en concepte de subvenció, i demanem que aquestes siguin també racionalitzades en base a criteris socials, que són els criteris a què creiem que hauria de respondre el pressupost d'aquesta institució. Gràcies.
Bé, atesa aquesta manifestació, faríem votació. Per tant, primer cridarem a votació... [[Inés Arrimadas García demana per parlar.]] Sí, senyora Arrimadas. Disculpi, que no la veia.
Molt bé. Una cuestión de orden, señor presidente. Se acaba de rechazar en la Mesa del Parlament la petición de reconsideración de nuestro grupo parlamentario respecto a la aprobación de la delegación del voto de Comín. Queremos manifestar que estamos absolutamente en desacuerdo con que este Parlamento dé premios o dé privilegios a los que se saltan las leyes y a los que huyen de la justicia. La delegación de voto no está pensada para los huidos de la justicia, huidos de la justicia que, además, viven en otro país, no vienen a trabajar y siguen cobrando del erario público. Por tanto, una vez agotadas las vías parlamentarias, queremos dejar claro que presentaremos un recurso de amparo ante el Tribunal Constitucional porque desde luego se está haciendo un uso del Reglamento partidista y desde luego a veces tenemos la sensación de que la Mesa del Parlament funciona más como el gabinete de abogados de los huidos de la justicia que como los representantes de los ciudadanos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Seguim amb la votació. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Molt bé, passarem a la votació. Els recordo que votem els dos informes, el de data 31 de juliol de 2017 i el segon, amb data de 31 de desembre de 2017, en una mateixa votació. Comença la votació. Aquests informes queden aprovats per 131 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. [[Decret llei 2/2018, del 9 de març, de recuperació d'una part de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre de 2012 del personal del sector públic de la Generalitat de Catalunya]] [[203-00001/12]] Passem ara al segon punt..., disculpin, al tercer punt de l'ordre del dia, atès que hem votat els dos primers, que és el debat i votació sobre la validació del Decret 2/2018, del 9 de març, de recuperació d'una part de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre de 2012 del personal del sector públic de la Generalitat de Catalunya. Els faig avinent que aquest decret llei i el següent han estat dictats en exercici de les funcions que li atribueix el Reial decret 944/2017, de 27 d'octubre, pel Govern de l'Estat, el qual ha fet saber que no efectuarà cap intervenció. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, passem, doncs, a la intervenció dels grups parlamentaris per posicionar-se. Per fixar la seva posició, té la paraula, per un temps màxim de deu minuts per grup i cinc per als subgrups, començant pel Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Joan García.
Gràcies, president. Diputats, diputades, representants de la USOC que ens acompanyen avui també, vint dies després, vint dies després sembla que podem i podrem debatre aquest decret de retorn de la paga extra dels treballadors públics i validar-lo. Ho fem uns dies o un dia abans que expirés el termini de validació. I ho fem per una suposada ocurrència del bloc independentista, amant del bloqueig, que encara no hem –nosaltres almenys– aconseguit entendre. Ens poden explicar després, si tenen temps, quins han sigut els arguments que ens porten a aquest tipus de viatges temporals que ens fan arribar als límits d'aprovació de coses que realment s'haurien d'haver aprovat fa molt de temps. Avui sembla també... –perquè era un dels arguments–, que tampoc... –ja els aviso, crec que ja ho saben–, tampoc vindrà el senyor ministre. Avui tampoc vindrà. De fet, aquesta forma d'actuar, fer esperar els treballadors públics sobre qualsevol assumpte que tingui a veure amb els seus drets és una constant. I és que avui ens retrobem amb una història plena d'incompliments, una història que dissortadament tampoc la veurem acabar avui. Ens retrobem amb un dels relats que millor explica les greus conseqüències del procés. De fet, ens trobem amb un relat que ha avançat paral·lelament a aquest procés, i que s'ha vist clarament afectat per aquest. Aquest és un relat dual, que ens fa veure que per cada moment del full de ruta, nascut fa anys, sempre hi ha hagut un moment de reservat menysteniment cap als treballadors públics. Volem parlar d'una història de connexions, amb el seu inici, el seu nus i el seu desenllaç, un desenllaç encara sense un final. Tot comença, precisament, abans del procés. Perquè primer –primer– van ser les retallades, van ser les retallades d'aquell Govern que alguns, amb una falta de modèstia evident, van anomenar «el Govern dels millors, del senyor Mas. Ells van generar el problema que avui encara no ha estat, l'independentisme, capaç d'afrontar. Les retallades van començar a partir d'aquell 2011 i 2012. El Govern de Mas va ser el primer en retallar la funció pública, i amb ella els seus serveis, i ho va fer més que ningú. El procés naixia justament llavors, el 2012, com una perfecta cortina de fum amb la que amagar la ja evident corrupció de Convergència i les històries paral·leles que, com aquesta, les de la precarització de la funció pública, continuaven agreujant-se, en una realitat cada cop més distanciada del Govern processista de Convergència i el seu sempre lleial soci d'Esquerra Republicana. Arribaren més retallades, les pagues extres del 2013, del 2014 i altres drets laborals, socials i econòmics que se sumaven a les fórmules que també va utilitzar el Partit Popular a tot Espanya. A la vegada, paral·lelament, el Govern de Mas prometia Ítaca, tornava al 1714 i al seu antic règim o plantejava una consulta com la del 9-N. Tot estava a tocar. Tot menys la millora de les condicions dels servidors públics. Però avancem pel nus d'aquestes dues històries paral·leles: el procés i les retallades. El 2015, els treballadors catalans es mobilitzen o es van començar a mobilitzar a partir de l'estiu per demanar el retorn dels drets econòmics perduts, tal com també s'estava començant a fer a la resta d'administracions de tot Espanya. A la tardor d'aquell 2015 –i alguns que estan aquí crec que se'n poden recordar–, aquesta petició, que es va demanar i que es va fer al Govern del senyor Mas, va ser denegada i va ser molt, molt evident que no hi havia una voluntat clara per expressar o per escoltar aquestes reivindicacions que s'estaven produint a la resta d'Espanya també. Es va produir aquest bloqueig, però al mateix temps –al mateix temps que el senyor Mas deia que estava en funcions i que no podia respondre els treballadors públics– sí que es van començar a travar o a dibuixar el full de ruta i els seus objectius, que després vam veure a la legislatura següent. Es decideixen i es van decidir prioritats futures, promeses impossibles, per sobre d'una realitat que es volia reivindicar i que no trobava un govern que l'escoltés. Arriba el senyor Puigdemont, no canvia la sensibilitat vers els treballadors públics, i continua el seu full de ruta, el mateix full de ruta visionari del senyor Mas. Per contrarestar aquest distanciament de la realitat, juntament amb l'existent capacitat reivindicativa dels treballadors, presentem des de Ciutadans i des de la resta de l'oposició una proposta de resolució de retorn dels drets dels treballadors públics, tal com és la resolució que es va aprovar, del 20 de gener del 2016, del Parlament de Catalunya. En aquesta resolució, aprovada amb el vot favorable de tots els grups de la cambra, tot i l'oposició final, o la inicial, perquè al final pràcticament es van sumar, a última hora, els de Junts pel Sí, s'insta, en aquesta resolució, el Govern de la Generalitat, al retorn d'aquesta paga extra del 2012 i la calendarització de les pagues del 13 i del 14, així com el retorn de la resta de drets que es van prendre als treballadors durant els anys previs. Què passa després de l'aprovació d'aquell mandat democràtic del Parlament? Mandat democràtic del Parlament, eh? El bloqueig; la més que evident voluntat de no negociar, de no reunir la mesa de la funció pública, simplement afirmant-nos que no hi havia diners. Mentre la majoria d'administracions públiques de tot Espanya començaven a retornar o calendaritzar el retorn dels drets econòmics, socials i laborals dels treballadors públics, aquí, el Govern de la Generalitat decidia no governar i no exercir les seves competències. Hi havia, per tant, voluntat de complir aquella resolució? No. No hi va haver voluntat de complir aquella resolució ni per part de la conselleria de Governació ni per part de la conselleria d'Economia. Simplement intentaven guanyar temps, deixant aquella resolució i els seus objectius amagats als calaixos de les conselleries, d'on sí que sortien, amb tot detall i amb suficients recursos, els plans preparats per al cop a la democràcia de setembre i octubre passats. Vostès no van correspondre amb el reconeixement que es mereixien aquells que havien realitzat l'esforç de mantenir el nostre sistema de serveis públics en unes condicions molt dures. Al contrari, els treballadors públics que primer i més van ser retallats en drets a tot Espanya, els catalans, anaven pel camí de ser els últims en recuperar-los. Aquesta situació va forçar-nos a aprovar una segona moció al maig de 2017. Aquella recordava al Govern de Puigdemont que encara continuaven sense tractar-se acords del Parlament, com la calendarització de les pagues extres de 2013 i 14. Dos anys per fer un calendari –dos anys per fer un calendari–; que amb això es diu tot. Però es feia també una moció on es feia un exercici de reivindicació del que estava passant en la funció pública. Es recordava la situació de precarietat en la qual es trobava el conjunt dels treballadors públics de l'Administració de la Generalitat, amb una temporalitat que va créixer un 4 per cent des de l'inici del 2016 fins al setembre del 2017, i va arribar al 26 per cent, un 26 per cent que s'allunya del 8 per cent que els sindicats, tots els sindicats, diuen que és la xifra de temporalitat adequada perquè una funció pública funcioni correctament. Mentrestant, això sí, el processisme creixia, i incrementaven un 10 per cent el nombre de fidels alts càrrecs posats a dit. Però aquesta segona moció tampoc va servir per assolir uns objectius que en aquells moments es dibuixaven encara més allunyats dels desitjos d'un govern que buscava el desenllaç dels mesos de setembre i octubre que finalment vam trobar. Això sí, no es va dubtar, en aquells moments també, en pressionar els treballadors públics i fer ús de l'Administració de la Generalitat per aconseguir aquells objectius. Les conseqüències de la declaració unilateral d'independència –únic objectiu del Govern Puigdemont– les veiem inclús en com ens ha arribat aquest decret. Nosaltres votarem a favor de la validació d'aquest decret, però no podem admetre com hem arribat al final o al dia d'avui, i hem de censurar la falta de propostes de futur. Resultat: un govern, el Govern que va declarar unilateralment la independència, no va ser capaç de complir amb els seus treballadors. I amb això ja està tot dit. Per tant, avui no hi ha un final, només una part d'un cru desenllaç. Jo els proposo, ara que semblen perduts, desorientats, sense full de ruta, que es marquin com a objectius reptes reals i útils. Aquí avui en tenen un d'important, que podria deixar de ser un dany col·lateral més de les seves fantasies. Gràcies, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor García. És el torn ara, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Marc Solsona.
Bé, bon dia a tothom. President, diputades, diputats, secretari general de Governació, representants dels sindicats que estan aquí o que també ens estan escoltant avui, començo la meva intervenció dient que el passat dia 5 d'abril es va retirar de l'ordre del dia la validació d'aquest decret llei a petició de diferents grups parlamentaris –lògicament, també a petició, també, del Grup de Junts per Catalunya–, per demanar als lletrats de la cambra un informe jurídic sobre l'obligatorietat o no que la presentació d'aquests decrets l'hagués de fer qui en virtut del 155 assumeix les funcions i competències que corresponen al consell de govern de la Generalitat de Catalunya. Primera consideració: tenim dret a demanar un informe als lletrats? Sí, hi tenim dret. Fer-ho posa en risc la recuperació de la paga? No, no ho posa en risc. Per tant, si tenim dret a demanar un informe als lletrats i la petició d'aquest informe no posa en risc la recuperació ni la validació d'aquest decret, em sembla, doncs, que no calia fer intervencions tan apocalíptiques en el Ple de fa vint dies, alhora que s'acabava el món si no ho aprovàvem llavors. Per tant, un cop llegit l'informe i la capçalera específica del mateix informe, amb una advertència prèvia dins d'un requadre gens sospitós al dubte, on se'ns adverteix que, sobretot, aquest informe només es pot aplicar a aquesta consulta en concret –curiós–, no fos cas que l'acumulació de raons pogués portar algú a algun error o que l'aprovació dels decrets per incompareixença pogués portar, com diu l'informe, a diferents absurds jurídics. Bé, és que potser és absurd tot plegat. I, a vegades, la hiperjustificació de l'absurd encara ho fa tot una miqueta més absurd. Però jo continuaré aquesta intervenció tal com la volia plantejar el dia 5 d'abril, si no s'hagués pogut retirar el punt del dia. I seria de la següent manera: preguntant-nos tots plegats a qui ens hem d'adreçar avui per defensar o per debatre aquest punt. Ens preguntem si la defensa dels drets dels diputats i del control parlamentari, que tant alguns s'omplen la boca, si és això. Ho repeteixo: ens preguntem si els drets dels diputats, que alguns tant s'omplen la boca, i del control parlamentari de l'acció de govern, si és això, aquest model de debat. El Govern del 155, que a correcuita vol aprovar aquest decret per poder dir que els funcionaris hauran recuperat la paga del 2012 que els faltava gràcies a l'article 155, no es digna ni a comparèixer per defensar-ho. Aquest és el respecte als drets dels diputats i del control parlamentari? Per cert –i obro parèntesi en el tema del control parlamentari–, un control parlamentari que no podem exercir, i que, per tant, no ens podem preguntar, per exemple –per exemple–, per què la Generalitat es suma a les demandes contra el president Mas pel 9 de novembre al Tribunal de Cuentas. Tanco parèntesi. Perquè ells, aquest Govern del 155, no compareixen aquí bàsicament perquè no volen, menystenen el Parlament de Catalunya, exhibeixen la seva signatura governamental amb un decret des de la distància i sense comparèixer. I tot això en senyal de què? D'autoritat, de poder o de menyspreu? Aquí hi ha diputats i diputades que no poden participar dels debats parlamentaris perquè estan a la presó o estan a l'exili. En canvi, aquells que diuen que és una barbaritat investir a distància un president amb tots els seus drets polítics intactes es permeten el luxe de ni comparèixer aquí, ni ells ni per delegació, aquí, en seu parlamentària. De fet, no ha vingut ni el ministre –ho ha recordat el senyor García–, ni la vicepresidenta, ni el delegat del Govern, ni un secretari d'estat; ningú. Per tant, actes com aquest d'avui donen a entendre de manera clara i transparent el capteniment a efectes de respecte institucional i parlamentari que el Govern espanyol del PP i dels seus aliats del 155 tenen a aquesta cambra i a tots nosaltres. Avui, el que s'està avalant és que el futur Govern de la Generalitat no hagi de venir a explicar ni a defensar cap dels seus decrets llei. O no? O si el que no ve a defensar els decrets llei del Govern de la Generalitat, si no ho fa ell, llavors sí que estarà vulnerant els drets dels diputats? Jo, el que els demano és una miqueta..., a tots plegats, una miqueta més de rigor i sobretot que tinguem això d'avui aquí a la memòria de les properes sessions parlamentàries. Ho trobem lamentable; inèdita i anòmala, aquesta situació. Aquest retorn del 20,77 per cent de la paga estava pactat amb els sindicats des del juny del 2016. Per tant, no és una decisió presa fruit de l'aplicació del 155, sinó que és la plasmació d'un acord de govern que es va fer en el seu moment amb els sindicats. Ho diem també per posar-ho en valor i reconèixer el retorn per trams que s'ha anat fent també des de l'any 2015. En una situació normal, aquest debat d'avui no el tindríem, bàsicament perquè sense el 155 el pressupost del 2018 hauria incorporat aquest acord amb una partida, automàticament, als pressupostos; però donat que hi ha el 155 i la prorroga parlamentària, es motiva, doncs, la urgència d'aquest decret. L'autorització política del 155 portada a l'engany es posa de manifest en tot un seguit de declaracions d'aquells que avui aquí no han volgut vindre a defensar aquest decret. Per tant, ens dona a entendre que parlar a la premsa sí, però en debat parlamentari no. Per això denunciem l'ús polític d'aquest decret, en declaracions, per exemple, que ha fet la vicepresidenta del Govern espanyol, Sáenz de Santamaría, que diu el següent: «El Gobierno central está tomando decisiones; se paga a tiempo y funcionan los servicios públicos, en aplicación del artículo 155, y la normalidad es tal que incluso hemos devuelto la paga extra. O el mateix portaveu, Íñigo Méndez de Vigo, que diu: «En virtud de la aplicación del 155, Decreto ley de recuperación de una parte de la paga extraordinaria del 2012. El Gobierno, utilizando el 155, ha contribuido a que todos los trabajadores públicos recuperen su paga. I, per descomptat, no ens podem basar en un seguit de declaracions i no afegir-hi les del delegat del Govern, l'Enric Millo, que espero que, pel que diré, no se'm persegueixi després. Però, en qualsevol cas, què va dir? Diu que: «Este acuerdo servirá para que estos trabajadores reciban en un solo pago la cantidad equivalente del 20,77 por ciento del importe que dejaron de percibir por los recortes. Millo ha explicado que era una medida inaplazable para compensar el esfuerzo sostenido de los trabajadores públicos que vieron reducidas sus retribuciones. Ho diem perquè tot això al final ens porta que per molt que..., un tema que hauria de ser un tema d'acord administratiu de règim laboral agafa una dimensió política de primer nivell. I per això nosaltres demanàvem l'informe, perquè aquells que s'omplen la boca després no han volgut vindre aquí. Si a més hi afegim el dèficit fiscal, l'ofec econòmic que ens aplica l'Estat espanyol, la intervenció financera de la Generalitat anterior al 155, veurem i podem dir que Catalunya hauria tingut la capacitat de retornar més i millor les pagues pendents als treballadors públics. Ara encara cal retornar la del 13 i la del 14. El Govern s'hi va comprometre, i lògicament ho farà, i està en aquest període, doncs, de calendarització per poder-ho fer. Un agraïment molt sentit i sincer també, com no pot ser d'una altra manera, a tots els treballadors públics que també han sofert aquesta anomalia, eh?, fruit de moltes consideracions, però que en qualsevol cas s'està reconduint. I acabo la meva intervenció, i també del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, citant el president Puigdemont, que, davant de la complexitat i l'adversitat, ens diu que no claudicarem, que no renunciarem i que no ens rendirem mai davant l'actuació il·legítima d'aquells que han perdut a les urnes ni davant de l'arbitrarietat dels que estan disposats a pagar el preu d'abandonar l'estat de dret i la justícia per la unitat de la pàtria. Així doncs, amb el cap ben alt i amb la mirada llarga, treballem per posar fi d'una manera definitiva a aquest abús que suposa l'aplicació de l'article 155. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Solsona. Ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del senyor Chakir el Homrani.
Gràcies, president. Diputats i diputades, representants de la Unió Sindical Obrera de Catalunya, no puc iniciar aquesta intervenció sense començar-la com sempre la comencem i com sempre l'hem començat des del Grup Republicà quan parlem sobre els treballadors i treballadores públiques: fent-los un reconeixement; fent-los un reconeixement pels seus esforços, fent-los un reconeixement pels sacrificis que els ha tocat patir en aquests anys de situació econòmica dura, molt dura. I aquest agraïment, aquest reconeixement, sempre l'hem de fer i mai l'hem d'oblidar. I aquest cop, a part, hi hem de sumar un altre reconeixement i un altre agraïment a aquests treballadors i treballadores públiques, a aquests servidors i servidores públiques, a aquestes persones que tenen vocació de servei públic i que són les persones que estan mantenint les institucions del país en aquests moments greus i excepcionals, perquè s'està aplicant un 155 il·legítim que ens afecta a tots. I que especialment aquests treballadors i treballadores públiques són els que aconsegueixen tirar endavant les institucions durant aquest aquest mig any de situació anòmala, de situació indecent. I no podem obviar-ho, no podem normalitzar-ho. És una situació molt dura. I aquest reconeixent també és per tots els treballadors i treballadores públiques que estan tirant endavant les institucions d'aquest país. Mireu, avui convalidarem un decret. Convalidarem un decret que és una passa endavant que el que acaba és..., tancant un cercle entorn d'una proposta de resolució que va ser la primera proposta de resolució que es va debatre en aquest Parlament a l'anterior legislatura, que posteriorment es va portar a l'àmbit on s'han de portar i a l'àmbit on s'ha de treballar, que és a la mesa de la funció pública. I és en el paper de la negociació col·lectiva entre els representants dels treballadors i treballadores públiques i la Generalitat on s'han de plasmar aquests acords. La resolució es va aprovar el 15 de gener. La recordo bastant bé. No tinc memòria selectiva. Recordo bastant bé com es va negociar aquesta resolució. Recordo bastant bé com grups van dir «parleu directament amb els sindicats i com vam parlar amb els sindicats i vam arribar a uns acords. I vam arribar a uns acords perquè sempre hem volgut ser gent seriosa i que el que s'aprovi es pugui complir. Es va arribar a aquests acords i es va votar per unanimitat. Posteriorment, a la mesa de la funció pública es va estar negociant la materialització d'aquesta proposta de resolució amb qui pertoca, amb qui en té el dret, que són els representants i les representants de les treballadores i dels treballadors públics, i al juny es va arribar a un acord, amb una calendarització del retorn de la paga del 2012, amb una recuperació de dies de vacances per antiguitat, de dies de lliure disposició per antiguitat. I s'ha anat aplicant, amb calendari. I avui s'aprova un decret que ve d'aquest treball; ve del treball que va fer aquesta cambra, que és la cambra que representa de forma sobirana els catalans i les catalanes, que representa a tota la ciutadania d'aquest país, i d'un treball que es va fer en la mesa de la funció pública, que és l'espai on pertoca als representants dels treballadors, als sindicats que tenen una representació de més del 15 per cent i al Govern de la Generalitat. Tot d'una normalitat absoluta. Però ens trobem un decret que està signat per la vicepresidenta del Govern, Soraya Sáenz de Santamaría. I això ens recorda això: que estem davant d'un 155. I crec que és tan difícil d'explicar que aquest decret el signi una persona, la vicepresidenta, que la seva força política, que representa, únicament té quatre de 135 diputats en aquest Ple, és tan difícil d'explicar-ho des del punt de vista dels valors democràtics, que no es pot explicar –no es pot explicar. Tota la normalitat d'una negociació en una cambra parlamentària, d'una negociació a la mesa de la funció pública entre sindicats i l'Administració, tota aquesta normalitat es trunca amb aquesta realitat. I és una realitat que no es pot explicar democràticament: quatre diputats de 135 –quatre diputats de 135. És que de tant en tant ens ho hem de recordar. I ens ho hem de recordar perquè tots i totes aquí representem els ciutadans i ciutadanes que han votat i que han decidit quants diputats i diputades tenim cada força política. I si ho oblidem, els estem faltant al respecte a ells. I és importantíssim recordar-ho. I aquesta anomalia, aquesta anomalia que és absoluta, és una anomalia que està incardinada amb un 155 que té conseqüències i no les podem oblidar. Té conseqüències –té conseqüències–: centenars de persones cessades; més de... –ho tinc apuntat per ser exacte–, més de noranta activitats cancel·lades o suspeses; més de vint-i-quatre organismes intervinguts; organismes suprimits i dissolts; iniciatives normatives decaigudes, més d'un centenar d'iniciatives normatives decaigudes; afectacions a les contractacions, més de noranta; línies de subvencions tocades per aquest 155; treball burocràtic per a aquests treballadors i treballadores públics sense sentit, que els ofega –i un altre cop el reconeixement. És que aquestes són xifres del que comporta aquest 155. I, per aquest motiu, igual que hem d'agrair i que hem de reconèixer els esforços dels treballadors i treballadores públics durant aquests anys que han hagut de patir, de forma moltes vegades injustificada, retallades de les seves condicions laborals, els hem de reconèixer perquè són ells i elles qui tiren endavant les institucions en aquests moments greus. Mirin, però, tampoc seria just i honest recordar com es va arribar a aquest acord..., dir fem una passa, però no és una passa final, ni molt menys. No és una passa final i ho hem de dir. I hem de reconèixer que hi han dificultats a l'hora de negociar, però que aquesta negociació dona fruits; però que tenim deures pendents. I tenim deures pendents molt clars: tenim la paga extraordinària del 2013 i de 2014, tenim la possibilitat ara que amb l'última modificació que ha fet el Govern estatal ha retornat l'autonomia en la negociació col·lectiva a la funció pública, de poder abordar les diverses problemàtiques que tenen els treballadors i treballadores públics de manera més directa, i s'ha d'arribar a acords. I s'ha d'arribar a acords on pertoca. I on pertoca? A la mesa de la funció pública. I què pertoca a aquesta cambra? Impulsar i controlar el que s'ha fet, el que es va fer a l'anterior legislatura i que ha portat uns fruits, que són la paga del 2012, els dies de vacances per antiguitat i els dies de lliure disposició per antiguitat. No es culmina, ni molt menys. Tenim un deure amb els treballadors i treballadores públics. Avui fem una passa endavant, però no ens oblidem que tenim més deures i que hem de continuar treballant perquè els servidors i les servidores públics, perquè aquelles persones que tenen vocació de servei públic –i és importantíssim en qualsevol país o societat–, tinguin les millors condicions possibles i se'ls retornin els drets que han perdut aquests anys. Moltes gràcies, companys i companyes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor El Homrani. És el torn, ara, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. És el torn de la senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades. Doncs, com ha dit algun diputat que m'ha precedit en la paraula, és veritat que avui fem un ple que ens podríem haver estalviat si el dia 5 d'abril la majoria de grups d'aquesta cambra, la majoria independentista, no hagués retirat dos punts de l'ordre del dia. I ho va fer, segons sembla, per dos motius –o això ens va explicar i, avui, d'alguna manera ens ho ha referendat–: Un, deia, perquè no hi havia Govern que presentés aquest decret, i, l'altra, perquè no es podia debatre el contingut d'aquests decrets amb un govern. I és cert que no hi havia govern que pogués presentar això. Però també és veritat que en l'informe que es va demanar als lletrats s'explica molt clarament que la presentació que fa un govern, en el cas que hi sigui –el d'aquí o el d'allà–, hauria de ser només –només– per presentar la urgència, no el contingut del decret llei; i ho explica molt bé. L'Estatut d'autonomia diu que per als decrets lleis s'ha de fer un debat i votació i és en el Reglament on s'incorpora la presentació pel Govern amb el tema de la urgència, no del contingut. [[Veus de fons.]] Sí, sí, senyor Batet; sí, em llegeixo els informes i faig la feina, que és el que ens toca als diputats. I, per tant, l'Estatut d'autonomia diu: «Debat i votació. I el Reglament diu: «Presentació del Govern per a la urgència. Per a la urgència, ja sabem quina era la urgència. No crec que això necessités massa debats ni massa informes jurídics, no? Tots sabem quina era la urgència, que és que al gener del 2016 una resolució, que es va aprovar en aquest Parlament majoritàriament a iniciativa de molts grups de l'oposició, va comportar que es calendaritzés la paga o el cobrament de la paga del 2012 que havia suspès, és veritat, el Govern Mas l'any 2011-2012. I, en aquest calendari que es feia, l'última part es pagava el primer trimestre del 2018 i al senyor Sabrià li ho vaig dir l'altre dia, ho deurà recordar perquè vaig tenir una important discussió amb ell, perquè a nosaltres ens semblava que aquesta paga del 2012 calia acabar-la de pagar el 2017. Però, bé, vam accedir que fos al primer trimestre del 2018; ja no ho estem complint, perquè s'acabarà pagant, suposo, espero, a finals d'aquest mes d'abril i, per tant, ens n'anem al segon trimestre. Però, en tot cas, dir també al senyor Chakir el Homrani que, escolti'm una cosa, diu vostè: «Una resolució que s'aprova, la negociació col·lectiva... Sí, hi estem totalment d'acord. Però vostè sap per què va sortir aquella resolució aquí. Surt perquè els sindicats ens venen a veure. Surt perquè els sindicats ens demanen a tots els grups parlamentaris una reunió, on ens demanen que, si us plau, intercedim amb el Govern, perquè no s'estan escoltant les seves peticions, perquè la negociació col·lectiva no s'està negociant, no s'està sent flexible i no s'estan posant solucions sobre la taula. I fem aquella resolució a petició dels sindicats. No ens agrada ficar-nos en les negociacions col·lectives, només faltaria. Però quan el Govern no escolta, i no escolta des de fa dos anys..., perquè s'ha evolucionat molt poc, tan poc, senyor Marc Solsona, que el Govern encara no té un calendari per pagar la paga del 2013 i 2014; no el té. Ni 155 ni altres històries. Fins al 27 d'octubre, el Govern podia haver calendaritzat la paga del 2013 i 2014, i no ho va fer. No culpin el 155 de coses que no en té la culpa. Vostès podien haver fet un calendari de pagament i no el van fer. [[Aplaudiments.]] Per tant, jo entenc... És veritat, el 155 està portant, segurament, alguns problemes, potser no tants com ens pensem, però, escolti, el Govern, fins a l'octubre –fins a l'octubre– va governar. O no va governar [[rialles]] , perquè el que està clar és que, en aquest cas, no tenim calendari ni de retorn de pagues 2013-2014 ni d'altres drets suspesos com les IT, dies vacances, de permisos... També m'agradaria fer una pregunta, perquè a l'informe es diu, és veritat, qui signa aquest decret llei és l'Estat, és la senyora vicepresidenta i el ministre Montoro. Però també diu l'informe –que, senyor Solsona, vostè se n'oblida– que els artífex intel·lectuals del contingut d'aquest decret llei són els nivells no cessats de l'Administració de la Generalitat, entre altres, la secretària general de Funció Pública, que avui està aquí, senyora Meritxell Masó. Per tant, el contingut el fan ells, l'envien i Madrid el signa, i ben fet que fa, perquè, escolti'm, havien de complir una resolució. Perquè jo també dic una cosa: escoltin, la senyora vicepresidenta, doncs, deu tenir les seves competències, capacitats moltes, però tampoc crec que sigui superwoman per saber quines són les resolucions del Parlament que ha de complir per donar efecte al que aquí s'aprova. Segurament, ella no ho sabia i algú prepara aquests decrets i els envia a Madrid, i Madrid els signa. És que, al final, sembla que també allà facin les coses sense que nosaltres ho sapiguem. No. Aquests dos decrets, aquest que estem ara convalidant i el que després convalidarem es treballen des del Govern de la Generalitat, des d'aquests nivells no cessats; s'envien a Madrid i Madrid els signa. Només faltaria, no?, ja que han cessat un govern i, és veritat, hi ha aplicació del 155, que facin la seva feina. Però no confonguem les coses. Jo crec que és important que no les confonguem, perquè, com diu l'informe del lletrat, els artífexs intel·lectuals d'aquests decrets lleis són els nivells no cessats de l'Administració de la Generalitat i crec que això estaria bé que ens quedés clar. I voldria afegir una altra cosa –que vostè segurament se n'ha oblidat– que diu l'informe, que la Generalitat és Estat a Catalunya. I, per tant, a vegades, quan fem aquesta crítica tan dura a l'Estat..., no, és que nosaltres som Administració de l'Estat aquí, i, per tant, doncs..., totes les obligacions, tots els drets de, evidentment, portar aquest decret llei aquí a convalidar. Perquè és veritat, entra en vigor, però si no el convalidem es deroga, aquest i el que vindrà després. Per tant, amb això, sincerament, nosaltres creiem que vostès el que van fer l'altre dia van ser gesticulacions. Es dediquen vostès a gestionar la seva simbologia, els seus actes davant, doncs, el teatre en què ens han posat a tots, però el que no fan vostès és governar i gestionar la realitat. I el que haurien de fer és això. Segurament, si fessin això, senyor Solsona, qui hauria signat aquest decret llei per poder pagar l'última part de la paga del 2012 hagués sigut un govern de la Generalitat, amb un conseller, no sé si vostè, que li diuen que serà el de Governació, tant de bo, perquè amb vostè és veritat que podem parlar i, segurament, podríem dialogar, però, en tot cas, si hi hagués hagut govern el 30 de gener, aquell dia, vostè, o el conseller que hagués estat, podria haver signat aquest decret llei i no el Govern de Madrid a través del 155. Per tant, en aquests moments, la responsabilitat que el 155 segueixi aquí sobre la taula, que en aquesta signatura s'hi posi la vicepresidenta és de la majoria independentista; per això els miro a vostès. [[Veus de fons.]] Sí, home, facin govern i aquest decret llei l'hagués firmat vostè. Si, després, la vicepresidenta fa política amb això, doncs, bé, en fi, aquí estem tots per fer política em sembla, no? Ens semblarà millor o pitjor, però aquest decret el podien haver signat vostès i no ho han volgut, perquè no hi ha govern. Esperem que abans del 22 de maig el tinguem, aquest govern. En tot cas, jo els volia, evidentment, confirmar que, com no pot ser d'una altra manera, convalidarem..., votarem afirmativament la convalidació d'aquest decret llei. Però també els voldria dir que hi han encara molts drets suspesos pendents. N'he dit uns quants: la calendarització de les dues pagues; hi ha encara alguns supòsits d'incapacitats temporals; dies de vacances; dies de permís que encara no estan calendaritzats, que encara no s'han aixecat les seves suspensions. Hauríem de treballar amb això. Esperem que hi hagi un govern que tingui una altra sensibilitat del que hi ha hagut en els últims dos anys, perquè no ha tingut sensibilitat en la negociació col·lectiva, en la mesa de la funció pública, per negociar, per arribar a acords. Això ens ho han dit els sindicats dia sí dia també. I, per tant, jo els hi demanaria, ja queden molt pocs dies, perquè vostès facin un govern que tingui la sensibilitat quan el conformin perquè aquest conseller tingui sensibilitat. Perquè, escoltin una cosa, els diré també als diputats que m'han precedit en la paraula, sí que hem de reconèixer la feina dels funcionaris, i tant, però els reconeixements no només es fan aplaudint, els reconeixements es fan també millorant les condicions laborals i retornant allò que és seu. Ja està bé de fer «palmadetes a l'esquena, escoltin. Clar, tot el reconeixement, però retornem les pagues, aixequem drets suspesos. És això el que hem de fer. És això. I em sembla que és el que ens obliga també la nostra condició de representants del poble de Catalunya. I, per tant, en aquest sentit, jo els demano, si us plau, que facin govern, que aquest decret llei, molt bé, es convalidi, però que siguem capaços de negociar, pactar i acordar a la negociació col·lectiva tots aquests drets suspesos i aquestes pagues que encara no hem pogut calendaritzar. I, per tant, això és el que és urgent i això és el que espero que faci el proper govern; com que no hi ha majoria alternativa, doncs, que ho faci la que té la possibilitat de conformar aquest govern i començar a resoldre ja els problemes de Catalunya i a gestionar la realitat, encara que no els agradi gaire. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. És el torn, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. És el torn de la senyora Susana Segovia.
Bon dia a tothom. Diputats, diputades, presidència, cada dia que passa, aquesta cambra se sembla més a una màquina del temps: vivim amb el futur bloquejat, no sortim d'aquí, amb un present que és com un bucle i s'acaba fent etern. Hi han viatges constants al passat. El primer viatge no ens porta gaire enrere, ja s'ha comentat, ens porta al passat 5 d'abril, quan hi havia una vegada un ple del Parlament de Catalunya que havia de debatre i convalidar el decret que avui ens ocupa, per garantir el pagament de la tercera part de la paga extra del 2012 de les treballadores públiques. Però vet aquí, també s'ha comentat, que les forces independentistes, sorpresivament, van decidir demanar la retirada dels punts perquè no tenien clar que s'estigués complint el Reglament. El Reglament era el mateix que el dia que la Junta de Portaveus i la Mesa van donar pas als punts a l'ordre del dia, per tant, no entenem què és el que va canviar en aquells dos dies, perquè, mitja hora abans, jo venia tota nerviosa perquè era la meva primera intervenció i mitja hora abans m'assabento que ja em puc relaxar, que no hauré de parlar aquell dia. Aquells que diuen coses en públic i en privat diferents, deien en privat que es feia perquè tindríem govern aviat, abans de Sant Jordi, perquè això ja estava a tocar i perquè volien que el decret el signés algú a Catalunya, no?, algú de les institucions de l'autogovern de Catalunya. Doncs, estem a 25 d'abril, el decret és el mateix i el signa la mateixa persona i al mateix lloc. Han passat quatre mesos, doncs, del 21 de desembre. Com ha dit la senyora Romero, es podia haver fet diferent, es podia haver fet abans, complint el calendari i no un mes més tard, amb un govern efectiu a Catalunya i amb un conseller que signés des de Barcelona. Anem, ara, una mica més enrere, a una passat més llunyà, però no tant, no?, ja s'ha comentat també, quan..., DeLorean, màquina del temps, i anem al 2012, quan es van executar a Catalunya les pitjors retallades socials que van haver-hi a l'època de la crisi econòmica. Tampoc és la primera vegada, eh?, que fem aquest viatge. De fet, mentalment, l'hem fet algunes cada vegada que sonava com a possible nom per la presidència de la Generalitat de Catalunya una de les persones que va assessorar el Govern de l'Artur Mas i del conseller Mas-Colell, com a assessora en aquestes retallades, la senyora Artadi, i llavors aquests viatges als passats els anem fent contínuament. Ara parlem de la retallada de la paga del 2012. Una retallada que el senyor Mas primer va dir: «Traiem el 5 per cent de la paga dels funcionaris i les treballadores públiques. Finalment, el senyor Rajoy..., fiu!, l'avança així, per la dreta, i diu que retalla la paga extra de Nadal. Llavors, ja no calia la del 5 per cent; en això ja anem bé. En aquella època, curiosament, el senyor Mas i el senyor Rajoy anaven bastant a la una, compartien molt quin era l'enfocament que tenien de com s'havien de fer els ajustaments, de les polítiques d'austeritat i les retallades econòmiques, que eren bàsicament a partir de retallar drets socials. Perquè, total, la gent ho aguanta tot. Oi, senyors i senyores de Convergència? Vull dir, del PDECAT. De fet, les coincidències d'interessos entre les persones representants del PDECAT o de Convergència segueixen ara també al PP. De fet, ho vam veure ahir, al Congrés dels Diputats, quan van votar junts la llei que permet el desnonament exprés en casos d'ocupació. En aquest cas, sense, una vegada més, garantir els recursos per reallotjar les persones vulnerables que usen l'ocupació perquè no tenen més recursos per accedir a l'habitatge, i també sense donar resposta estructural a la crisi de l'habitatge que viu aquest país. Això sí, una cosa sí que va fer diferent el senyor Rajoy, i és que, ni que sigui per electoralisme puro y duro, abans de les eleccions del juny del 2016 va decidir pagar a tota la resta de l'Estat la paga aquesta que hi havia pendent. Això, el senyor Mas i els governs de Junts per Catalunya no ho van fer. Però no va ser només això. És a dir, el senyor Mas, en aquest cas, va avançar per la dreta el senyor Rajoy, també, i va decidir que, a més a més, retallava les pagues del 2013 i del 2014 –més enllà encara. D'això, encara ni en parlem; ni se'n parla, a més, a la funció pública –també ja s'ha dit. Això està, en algun lloc, oblidat. Jo recordo que, quan van començar les retallades, jo treballava a l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament, era una de les persones que treballàvem per la Generalitat de Catalunya executant les polítiques de cooperació al desenvolupament. I ens indignava molt sentir com es deia que les treballadores públiques, com a mínim, teníem estabilitat, que no ens queixéssim, que la gent no té feina. Per tant, escolteu, una miqueta de sacrifici en el sou, un gest de generositat amb el país. Era increïble, però era cert, se'ns deia això directament. I estabilitat tampoc, eh? Perquè, a més a més de les retallades de pagues, es va retallar un 15 per cent de la jornada del personal interí. I en el meu cas i en el de moltes altres persones, a sobre, ens van acomiadar. Perquè l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament va fer un ERO, va ser una de les primeres institucions públiques de la Generalitat que acomiadava treballadores públiques per motius econòmics, una agència pública de cooperació al desenvolupament. A l'agència vam ser quaranta-cinc companyes i companys, però n'hi van haver moltes altres més a la resta del Govern de la Generalitat. Vam ser les persones que vam fer possible..., que fem possible les polítiques a la Generalitat de Catalunya, són les persones que atenen a les nostres filles a les escoles, són les persones que gestionen la política de residus, que fan front als episodis de contaminació com el que estem ara a punt de tenir, les persones que executen la política d'habitatge –que ja no ens en recordem, perquè com que no es fa res, sembla que ja no sigui competència de la Generalitat, però que encara ho és. Són aquestes persones a les que sacrifiquem i els demanem: «Si us plau, feu un esforç per al país. Són les famílies de les treballadores públiques, que són les que han d'assumir el cost més alt de les escoles bressol perquè la Generalitat no posa ni un euro des de fa tres anys; són elles també les qui paguen això. Són les famílies que, moltes de les quals, destinen més del 40 per cent dels seus ingressos per pagar un lloguer que només l'últim any ha pujat una mitjana del 17 per cent a Catalunya, i que no el poden pagar i que les fan fora i que han de canviar de barri, d'escola i de ciutat. Són també les famílies que han de pagar les taxes universitàries més altes de tot l'Estat. Les que pateixen les llistes d'espera o es paguen una mútua privada quan poden –i si no poden, doncs, a aguantar el dolor. Són les famílies que ajuden les seves mares i pares pensionistes que han perdut el poder adquisitiu més alt de tota la darrera història. Són les famílies que també han perdut més d'un 20 per cent de poder adquisitiu en aquests anys i que a dures penes el recuperen. A aquestes famílies se'ls demanava un sacrifici perquè tenien feina, tenien estabilitat. Així que si ja tens un dret laboral garantit, doncs, no importa que de l'altre fem una mica la vista grossa. Amb aquestes famílies el país té un deute: no un deure, no, un deute. Sis anys després, hi insisteixo, sis anys després, es retorna només una petita part del deute. Però són aquestes persones, amb la paga extra, les que van fer un préstec al país; van avançar uns diners que no eren del Govern, que eren seus, i els van avançar perquè se'ls va demanar un sacrifici. Els préstecs es tornen i anem tard, anem molt tard, perquè, com ja s'ha comentat també, ni s'està parlant del 2013 ni del 2014. Tenim un deute molt gran i hem de seguir endavant. Qui s'imaginaria, en aquell viatge al passat, no?, del Parlament del gener del 2016 –que és qui va signar aquesta resolució que també avui ens porten aquí–, que quan finalment es concretés el calendari del tercer pagament de la paga extra del 2012 es signaria a Madrid i el signaria la senyora Soraya Sáenz de Santamaría. Aquest decret arriba tard i arriba signat a Madrid. I això, ja els ho hem dit, es podria haver evitat. I encara es pot evitar que seguim vivint situacions com la que estem vivint actualment. Nosaltres hi votarem a favor –evidentment, no podria ser d'una altra manera–, però ho fem amb un sentiment agredolç: ho fem amb angoixa, ho fem preocupades, perquè és el 155 que segueix vigent. Perquè estem molt preocupades i entenem la situació d'excepcionalitat que viuen les forces independentistes que estan aquí i que tenen persones a la presó o que tenen persones que estan forçosament a l'exterior i no poden tornar a Barcelona. Però no hem de seguir en aquesta situació. És a dir, nosaltres els demanem que tirem endavant, que siguem totes conscients que el que ara aprovem és suficient però no ho és tot, que encara hi ha moltes retallades per revertir que van ser certificades pels darrers pressupostos que es van aprovar l'any passat per les forces independentistes i el suport explícit de la CUP. El que seria just és que aquesta cambra pugui escollir ja un govern, que pugui ser un govern efectiu, que pugui portar a debat uns pressupostos socials. I això és el que els demanem a aquells que poden fer-ho, que tenen el deure i l'obligació i el dret de fer-ho, a més a més. Esperem poder sentir aquí, en un debat d'investidura, les promeses i les propostes de govern que va fer el senyor Turull en una investidura que, malauradament, va ser fallida per la judicialització de la política. Esperem que això sigui aviat, molt aviat; que sigui un govern que puguem tenir abans del 22 de maig, i evitem a aquest país que es puguin repetir una altra vegada unes eleccions que necessàriament no ens portaran a sortir d'aquest bloqueig. Està en les mans d'aquest Parlament si aquesta legislatura tancarà la porta definitivament a una etapa fosca de retallades de drets socials que ens ha portat fins aquí i que hem de sortir-ne. Està a les nostres mans ser una maquina del temps que vagi al passat o que vagi cap al futur. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Segovia. És el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP, el senyor Vidal Aragonés.
President..., diputades, treballadores al Parlament i treballadores del Parlament, com a qüestió prèvia volem enviar tota la solidaritat a les companyes de la Intersindical CSC, que en l'actual moment es troben en una situació judicial –en una situació judicial– amb una demanda presentada que pretén il·legalitzar el dret de vaga i que demana una indemnització de danys i perjudicis, únicament i exclusivament, per fer allò que en bona mesura correspon als sindicats, que és poder representar els treballadors i les treballadores i fer convocatòries de vaga. Tota la nostra solidaritat amb els companys i les companyes de la Intersindical - CSC. També, per avançar, volíem deixar molt clar que, evidentment, més enllà del que significa la intervenció amb el 155, element que no hauria de ser discutible, i més enllà que el decret llei vingui des del Govern de l'Estat espanyol, nosaltres votarem a favor d'aquesta convalidació. Però volíem fer, també, una explicació dels orígens, i no únicament dels orígens formals, sinó dels orígens materials. I els orígens materials no som realment ni tan sols els que estem aquí o les que van estar aquí anys enrere; són les polítiques de la troica, que diuen en un moment determinat el que s'ha de fer, i que s'executa, posteriorment, per diputats i diputades. I volem insistir també, que ja se'ns deia, no únicament el 2012, per cert, també el 2010. I algú hauria de recordar què estàvem votant aquí el juny del 2010, que suposava menys el 5 per cent del sector públic. Algú ho hauria de recordar, perquè no tot va començar el 2012, aquí també es va aprovar el 2010. Ens deien que això serviria perquè el sector públic es trobés en una millor situació i per remuntar econòmicament. Desgraciadament, la realitat que viuen les classes populars no és aquesta i el patiment quotidià, evidentment, és la realitat dels nostres barris i les nostres ciutats. Volem també, això sí, parlar de qüestions que no són purament de fons, sinó també formals. I en la formalitat, l'aprovació d'aquesta norma té una empara habilitant en dues actuacions: la del Partit Popular al Govern espanyol i la del Govern d'aquell moment a la Generalitat de Catalunya. Per cert, actuacions absolutament il·legals; il·legals, en primer lloc, perquè suposava el caràcter no retroactiu de les normes desfavorables. És a dir, allò que ja s'havia generat, que era la meritació de la paga extra, s'expropiava. Curiosament, què es diria si des de la CUP estiguéssim expropiant, efectivament, per part del Partit Popular? Ells sí que van expropiar drets dels treballadors i de les treballadores públiques. I també, i s'ha dit així per instàncies internacionals, fer unes actuacions que suposaven ni tan sols respectar la consulta amb els representants dels treballadors i de les treballadores. Pel que fa a la qüestió concreta del que avui convalidarem, no voldríem tampoc oblidar, i ja s'hi ha fet referència, que va haver-hi una resolució, la 7/XI, del Parlament de Catalunya, que, per una banda, recuperava –o més ben dit deixava molt clar que s'havia de recuperar– la paga del 2012, però també establia altres obligacions. I en les altres obligacions, entre d'altres, hi havia que es convoqués la mesa general de la funció pública i que es presentés un calendari de recuperació de les pagues eliminades el 2013 i el 2014. Nosaltres no direm que aquesta mesa no s'ha convocat, perquè tenim coneixement de que s'ha convocat; però el que sí que demanem és que ja és possible –i que abans era possible, abans del 155, però, fins i tot, parcialment a través del 155, o amb la realitat del 155– subscriure un acord amb els representants dels treballadors i de les treballadores, encara que sigui condicional en la forma que es farà el pagament. Per tant, el calendari i aquella obligació que emanava d'aquest Parlament de Catalunya és possible fer-ho. Diem també que això no es fa, perquè ni a nivell estatal el Partit Popular té cap tipus de sensibilitat sobre el sector públic, ni aquí el que fins ara era el Govern de Junts pel Sí, en l'anterior legislatura, considerem que estigui demostrant absoluta sensibilitat vers els treballadors i les treballadores del sector públic. I des de la CUP - Crida Constituent diem, d'una manera molt clara, que únicament tindrem una societat de justícia si s'aposta per un sector públic fort. I que, evidentment, també passa per tenir aquest sector públic fort que els treballadors i les treballadores tinguin unes retribucions dignes, i no únicament unes retribucions dignes, sinó una estabilitat laboral. No pot ser el nivell de temporalitat que tenim al sector públic, mal endèmic que es ve mantenint, que tothom, totes venim aquí a dir que estem en contra, però que no posem mesures efectives perquè deixi de ser una realitat en el sector públic. Sens dubte, sí a recuperar la paga que el Govern del PP va habilitar per eliminar i que després va executar el Govern de la Generalitat de Catalunya; però sens dubte, també, construir un sector públic com a pal de paller de la república. Diem, d'una manera molt clara: «No construirem república si no tenim un sector públic potent, i no construirem república si no oferim uns serveis públics de qualitat per a les classes populars. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Aragonés. És el torn, ara, del senyor Alejandro Fernández, pel seu Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya.
Muchas gracias, presidente. ¿Qué ocurrió realmente hace veinte días cuando ustedes decidieron aplazar el debate y aprobación que hoy estamos celebrando? Lo que ocurrió realmente fue que decidieron no desaprovechar una nueva oportunidad de plantear un escenario victimista. La idea era muy clara, había que culpar a «Madrit –acabado en te– de que durante veinte días los trabajadores públicos no recibirían la paga por culpa de la no comparecencia del Gobierno en sede parlamentaria. Ese era el objetivo. Lo que ocurre es que el informe de los letrados lo desmonta; una vez más, sus grotescas estrategias. ¿Qué dice el informe de los letrados? Lo que señala el informe de los letrados es que no solo no era imprescindible la comparecencia del Gobierno en virtud de la aplicación del artículo 155, sino que si ustedes insistían en esa vía de no celebrar el debate podían estar vulnerando los derechos de los diputados de esta cámara. En fin, que ustedes vulneren los derechos de los diputados de esta cámara no es ninguna novedad, lo llevan ustedes de serie. El problema es que han ido un paso más allá y han estado vulnerando durante veinte días los derechos de los trabajadores públicos de Cataluña. Y alguien dirá: «No son muchos días. Sí. Ni ustedes, ni yo, ni ningún diputado de esta cámara tenemos derecho a jugar durante veinte días, tres, trescientos, los que sean, con un dinero que no es nuestro, que es de los trabajadores públicos de Cataluña. No tienen ustedes derecho a jugar. Tienen familias los trabajadores públicos de Cataluña; toman decisiones de consumo en virtud de la seguridad jurídica y las certidumbres que le proporciona la Administración pública. Precisamente lo que ustedes durante veinte días se han cargado. Es absolutamente inadmisible lo que han hecho, siento tener que decírselo con esa contundencia. Este debate es la prueba de que el balance de la aplicación del artículo 155 es uno de esos ejemplos de libro de la distancia sideral que a veces se produce entre la realidad y el debate, cuando este está envenenado, como por desgracia sucede aquí. Se nos presenta el artículo 155 como las siete plagas, y resulta que los datos señalan todo lo contrario. En octubre del año 2017, el Gobierno de la Generalitat estaba absolutamente paralizado excepto en una cosa: estaban ustedes en los preparativos y la propaganda de lo que podríamos denominar una insurrección posmoderna. En eso estaban ustedes muy aplicados. Pero, en cambio, se acumulaban impagos de hasta cuatro años en ayuntamientos y entidades sociales de Cataluña, y, lo que es peor, toneladas de excusas, reproches, para intentar justificar lo injustificable. Parálisis y mal gobierno. La aplicación del artículo 155 no ha sido un balneario, nada lo es en la política catalana actual, pero sí ha tenido algunos efectos balsámicos. El CIS de febrero de 2018 señala que la preocupación por la situación política en Cataluña es veinte puntos inferior a la de noviembre de 2017. Y ha tenido efectos dinamizadores en la gestión pública. Esa es la realidad, más allá de los catastrofismos y las demagogias que planteen. Veinticuatro consejos de ministros, 186 acuerdos relativos a sanidad, educación, ocupación o justicia. También un paquete de medidas de atención a la función pública, en el que se enmarca este Decreto de recuperación del último tramo de la paga extra de diciembre de 2012. Es un montante global de 1.370 millones de euros. Donde antes solo había reproches y excusas, hoy hay soluciones. Tiene usted razón cuando dice que este acuerdo se cerró con los sindicatos en el año 2016, pero tuvieron prácticamente medio 2016 y casi entero –hasta el 27 de octubre– el 2017 y no pagaron –no pagaron. Tuvieron prácticamente un año y no pagaron. Se ha demostrado que mentían, también a los trabajadores públicos catalanes. El dinero estaba allí –el dinero estaba allí–, pero ustedes lo malgastaban en otras cosas. Ríos de millones de euros, por ejemplo, en la conselleria de Exterior. A cambio, cero reconocimientos internacionales, cero, en una de las operaciones políticas más catastróficas y ruinosas de la política contemporánea. En definitiva –en definitiva– lo que todos necesitamos, y que sería bueno y conveniente, es que hubiera un nuevo gobierno en Cataluña y que el 155 finalizara su vigencia, y en eso coincidimos veo que no todos, pero una buena parte de esta cámara. Entre otras cosas porque, después de lo que hemos visto en estos meses, ya no podrán volver a poner excusas sobre el dinero, ya no podrán volver a malgastarlo en quimeras inútiles, y quizá por eso no quieren gobernar, no tienen demasiado interés en hacerlo, porque ya no podrán hacer lo que han estado haciendo en los últimos dos años. Debe ser esa la cuestión. Este decreto ley marca el camino de lo que es un buen gobierno, que cumple los compromisos, aquello que ustedes durante un año no hicieron, cumplir el compromiso al que habían llegado con los sindicatos. Es un decreto ley que les retrata, les retrata, y mucho me temo que la imagen que les devuelve el espejo no es precisamente reconfortante. Muchas gracias.
Gràcies, senyor Fernández. Passarem ara a la votació. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Iniciarem la votació. Abans els recordo que s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i que els vots negatius són favorables a la derogació. Passem, doncs, a la votació. Comença la votació. Aquest decret ha estat validat per 134 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Vist el resultat, doncs, queda validat. I en tot cas em pertoca preguntar a la cambra si algun grup parlamentari vol que es tramiti aquest decret llei com a projecte de llei. No? [[Pausa.]] Per tant, atès que no hi ha cap petició en aquest sentit, no es tramitarà com a projecte de llei. Queda validat aquest decret. [[Decret llei 1/2018, del 9 de març, de necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària]] [[203-00002/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és debat i votació sobre la validació del Decret llei 1/2018, del 9 de març, de necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària. Com ha passat amb el decret anterior, els faig avinent que per part del Govern de l'Estat s'ha fet saber que cap representant no efectuarà intervenció. Passem, doncs, per tant, a la intervenció dels grups parlamentaris per posicionar-se, iniciant les intervencions, per part del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor José María Cano.
Gracias, señor presidente. Señoras y señores diputados, esta, como ven, es mi primera intervención desde este atril, es mi primera intervención como diputado, lo que contrasta con la antigüedad y la veteranía del decreto que debatimos hoy, ya que es uno de los más recurrentes de este Parlament; es un decreto que se lleva repitiendo durante ocho años consecutivamente, y, además, este año, sin ningún tipo de justificación, lo hemos debatido o lo hemos presentado, se ha presentado dos veces. En primer lugar, decirles que es un decreto que debería utilizarse de forma totalmente excepcional; una excepcionalidad que solo actúa cuando un gobierno no presenta o no consigue aprobar un presupuesto en el plazo legalmente establecido, o ya, directamente, no hay ni gobierno, que es el caso que nos ocupa. Y en esos casos se ve en la obligación de prorrogar el presupuesto del año anterior. Y es excepcional, evidentemente, por las consecuencias de la falta de presupuesto, que es la ley más importante que aprueba un parlament, la que le permite hacer política en beneficio de todos los catalanes. Pero ¿saben por qué realmente estamos hoy aquí debatiendo acerca del Decreto de necesidades financieras del sector público en prórroga presupuestaria? Pues yo se lo digo: estamos aquí porque la Administración de la Generalitat de Catalunya se encuentra en una situación de quiebra. Y este decreto es un instrumento que autoriza a la Generalitat a recurrir al FLA, al Fondo de Liquidez Autonómico, que es el único lugar en el que una administración quebrada como la nuestra puede encontrar financiación. Y, claro, nos tenemos que preguntar por qué no pueden encontrar financiación, por qué no puede la Generalitat acudir a los mercados financieros como hacen otros organismos públicos, por qué la única financiación a la que puede recurrir la Generalitat es aquella de la que dispone la Administración central del Estado. Pues, bien, por la sencilla razón de que la calificación de la deuda de la Generalitat está por debajo del bono basura, y evidentemente nadie la quiere. Pero, claro, todo eso tiene unos responsables. ¿Se acuerdan ustedes de finales de 2010? En aquel momento el Gobierno del señor Artur Mas denunciaba la herencia recibida del Gobierno formado por PSC y Esquerra Republicana de Catalunya. Y ciertamente recibieron un presupuesto difícil de gestionar; la deuda se situaba alrededor de los 30.000 millones de euros, con una economía en clara recesión. Pero también conviene que la ciudadanía sepa que hoy, ocho años más tarde, la deuda pública de la Generalitat se sitúa por encima de los 77.000 millones de euros. Eso significa, en términos absolutos, que Cataluña es la comunidad más endeudada de toda España. Y no solo es la comunidad autónoma más endeudada, es una comunidad autónoma con un presupuesto prorrogado. Quizás desde las filas separatistas me dirán que vivimos momentos excepcionales como para andar ocupados preparando presupuestos o reduciendo la deuda que soportamos los catalanes, y es verdad, les tengo que dar la razón, el momento es excepcional. La primera, porque es excepcional que en este Parlamento algunos partidos han demostrado no dudar a la hora de saltarse las normas democráticas para tratar de imponer sus fines. Y la segunda razón que otorga la excepcionalidad es que, en estos momentos, habiendo pasado cuatro meses desde las últimas elecciones, seguimos sin gobierno autonómico. Aunque, a decir verdad, yo les tengo que decir que llevamos sin gobierno desde que pasamos de tener un gobierno autonómico nacionalista a tener un comité obsesionado con la separación de Cataluña del resto de España y de la Unión Europea. Porque allí es donde se instaló la vieja Convergencia, después de verse acorralada por las movilizaciones sociales que se convocaban para protestar por haber aplicado los recortes presupuestarios más antisociales de la historia y por toda la corrupción que estaba aflorando de su partido. A partir de aquel momento se abandonó totalmente la gestión, se abrazó la «estelada e iniciaron el procés en el que nos tienen inmersos. Eso explica ocho años consecutivos de gobiernos incapaces de poner un presupuesto en marcha en plazo. Desde entonces no hemos tenido ni presupuesto en plazo ni tampoco hemos tenido presupuestos capaces de dar solución a los problemas económicos y sociales de Cataluña. Y les digo a estas alturas, y después de ocho años, que ya ha llegado la hora de empezar a ser conscientes de que lo más probable es que los que realmente no sean excepcionales sean los partidos que han gobernado en nuestra comunidad hasta la fecha. Y a estas alturas ya se deben de haber dado cuenta de que no hay «estelada lo suficientemente grande que tape 77.000 millones de euros de deuda pública. Miren, lo realmente excepcional en democracia es que quienes deben actuar responsablemente para resolver problemas de acuerdo con la legalidad se beneficien de su posición para intentar romper el estado que les legitima, y más aún teniendo en cuenta que la historia demuestra que este tipo de objetivos, como ya empiezan a reconocer, siempre provocan fractura social. Después de casi ocho años de procés, después de que todas sus promesas se demostraran falsas, después de haber provocado una fractura social innegable, después de haber puesto en peligro la convivencia a sabiendas de que lo hacían y de haber provocado la huida de miles de empresas, va siendo hora de que los partidos y organizaciones que provocaron esta situación aterricen en la realidad. Porque cuando hemos tenido presupuestos, en el 2017, que es el que a día de hoy está vigente porque está prorrogado, nos hemos encontrado con unos presupuestos que no estaban diseñados para abordar los problemas reales; no estaban diseñados para acabar con las listas de espera en la sanidad ni estaban diseñados para acabar con los colegios en barracones; tampoco estaban diseñados para acometer reformas que evitaran las duplicidades y triplicidades existentes en la Administración. Eran presupuestos que no estaban destinados a racionalizar el gasto público. No son unos presupuestos para salir de la crisis favoreciendo el crecimiento económico y el empleo; son unos presupuestos simplemente con el objetivo de sacarnos de España y de la Unión Europea, presupuestos opacos, con partidas camufladas con la intención de pagar con dinero público actos que no respetan la legalidad, repletos de embajadas, repletos de altos cargos, de supuestas estructuras de estado que han demostrado ser inútiles, de gastos propagandísticos para alentar ruptura social, para alentar un sentimiento de agravio y de enfrentamiento entre catalanes y entre catalanes y el resto de españoles. Miren, los catalanes no merecemos vivir en esta situación, no merecemos vivir en una situación de bloqueo institucional, de inestabilidad política, de incertidumbre, de ruptura social, sino que merecemos recuperar algo tan básico como la normalidad institucional. Porque recuperar la normalidad institucional, el retorno de los partidos al ámbito legal y político establecido en el marco constitucional y estatutario, facilitará también el reencuentro de los catalanes y beneficiará el progreso económico y social; catalanes a los que han enfrentado irresponsablemente alimentado la épica nacionalista y el victimismo. Yo desde aquí les pido que vuelvan a la normalidad institucional y contribuyan a que el único enfrentamiento que tengamos por delante sea el que nos enfrenta con la cruda realidad, el que nos enfrenta con los datos económicos, con las estadísticas de empleo, con las listas de espera, con los resultados escolares, con la investigación tecnológica y científica. Tenemos retos enormes por delante, mientras que aquí, la mayor confrontación que están alimentado no es una confrontación de ideas, es una confrontación de identidades que no nos lleva a ningún sitio. Y tengan muy presente que, mientras ustedes se siguen dedicando a este procés agotado y agotador, la cruda realidad es que Cataluña no avanza y tiene que ser rescatada por el FLA, por el Fondo de Liquidez Autonómico, como nos recuerda el decreto que estamos debatiendo hoy. Y todo ello para que puedan seguir prestando los servicios públicos propios del estado del bienestar. Nosotros hoy actuaremos con responsabilidad y daremos apoyo a la convalidación de este decreto, pensando, como siempre, en todos los catalanes y para evitar dañar más aún nuestras arcas públicas y no afectar a trabajadores y proveedores. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cano. Pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la senyora Teresa Pallarès.
Moltes gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats, representants del Govern, representants sindicals, gràcies per estar avui acompanyant-nos. Mirin, la validació del decret llei que avui ens ocupa en aquest Ple, l'1/2018, del 9 de març, sobre necessitats financeres del sector públic amb pròrroga pressupostària, de la mateixa manera que ho era l'anterior decret que hi ha, decret llei que ha invalidat, ja estan publicats al BOE i al DOGC amb data 13 de març d'enguany. No cal que pateixin tant, ja estan publicats i ja han entrat en vigor. Com ja s'ha dit abans, també, l'article 64.2 de l'Estatut d'autonomia indica que aquests decrets llei han de ser validats expressament pel Parlament després d'un debat i votació de tots els grups, la qual cosa ens permet avui validar a posteriori una norma amb rang de llei de govern que, tot i ser provisional, ja ha entrat en vigor, senyors i senyores diputats. I dic això, una altra vegada, per evidenciar que des de Junts per Catalunya s'ha vetllat en tot moment per preservar la necessitat de pròrroga pressupostària de la Generalitat i, per descomptat, el que afectava, com ha defensat el meu company, el senyor Marc Solsona, la recuperació de la paga extraordinària. Nosaltres no n'hem fet demagògia, però vàrem demanar retirar-los de l'ordre del dia del passat Ple del 5 d'abril per posar de manifest el que evidentment recull l'article d'aquest Parlament, l'article 158.2, que demana l'exposició per part d'un membre del Govern. I, com molt bé han escoltat, ni el senyor Montoro ni la Soraya Sáenz de Santamaría ni en Millo van voler estar presents en aquests plens. Mirin, nosaltres no discutim ni el seu contingut, ben al contrari; però entenem que cal preservar les formes i el respecte al Reglament d'aquesta cambra, cosa que vostès tot sovint ens acusen de no fer-ho. Des de Junts per Catalunya hem demostrat que treballem amb el més alt sentit de responsabilitat i compromís vers el país, recollint el que les urnes, de manera democràtica, ens van encomanar, i a més a més amb una claríssima vocació de govern. Només esmentar que hem presentat proposta de tres candidats a la investidura, i han estat vetades, per la injustícia i l'autoritarisme dels que van donar suport al 155 i ara ens gosen parlar d'estado de derecho i de llibertat d'expressió. Permetin-me que els manifesti una certa sensació de desencís davant d'aquest escenari. Són moments emocionants, però, sens dubte, marquen d'una forma molt clara la tasca d'un diputat novell, en aquest cas diputada, que pren la paraula en aquest faristol per primera vegada. Mirin, no podem normalitzar l'anomalia democràtica que estem patint, però hem de remarcar la gravetat d'aquests moments que estem vivint per la situació de presó i exili, ho repeteixo, presó i exili del nostre Govern legítim i del nostre president. M'hauria agradat molt poder fer aquesta intervenció escoltant l'exposició del nostre Govern legítim, tot i que segurament no hauria sigut una exposició de pròrroga pressupostària, sinó que estaríem davant d'un bon debat de pressupostos. Aquesta exposició, segur, hauria estat a l'alçada del Govern que ja en aquell moment va elaborar uns pressupostos responsables i coherents amb la situació econòmica i política del nostre país. Uns pressupostos que, com tots els anteriors, venien marcats per ingressos deficitaris en termes de fiscalitat i una previsió d'inversions a Catalunya en inferioritat, com des de fa molts anys, a la contribució que es fa de Catalunya cap a l'Estat. Aquest greuge es manté ara en la proposta de pressupostos que avui comença a exposar-se al Congreso de los Diputados pel ministre Montoro. Tenim un estat que, darrere, i d'acord amb la darrera proposta de pressupostos, ens aporta el 13,3 per cent de la inversió, però continua menystenint la nostra contribució al PIB, que se situa en el 19,2 per cent. Potser, senyor Cano, podríem solucionar alguns d'aquests problemes si, quan parlem de deute, també poguéssim, algun dia, arribar a equilibrar les balances fiscals. Suposo que tindrem temps per poder-ne parlar. I són aquests que ara estan presentant els pressupostos –i els que hi donin suport–, que, en clau electoral, estan anunciant mesures de reducció de l'IRPF, les quals implicaran per a Catalunya una reducció de la recaptació d'aquest impost, que, com vostès saben, és parcial, d'aproximadament uns 190, quasi 200 milions d'euros. Per tant, tenim problemes que hem de poder solucionar. I una dada més des de l'Estat, la darrera: la inversió per capita a Catalunya és de 178,6 euros mentre que la del conjunt de la resta d'Espanya és de 217,5 euros. Senyores i senyors diputats, els números són molt clars, que cadascú els vesteixi com vulgui o com pugui. Però trobem a faltar el Govern que, malgrat tots els entrebancs, ha anat tirant endavant i va treballar amb uns pressupostos... –malgrat les alabances que el senyor Cano ha fet a la seva intervenció, permetin-me que jo ho rectifiqui–, uns pressupostos preparats per dissenyar la Catalunya del futur, uns pressupostos per a la cohesió social, uns pressupostos per a impulsar la emprenedoria i la qualitat en l'ocupació d'aquest país i uns pressupostos per a garantir uns serveis públics de qualitat. Uns pressupostos com els que es mereixen els ciutadans de Catalunya –ciutadans i ciutadanes de Catalunya. I els ho diré ràpidament i amb números: uns pressupostos que incrementaven amb més de 1.300 milions d'euros la despesa social, més de 500 milions d'euros per a l'atenció educativa, més de 400 per a enfortir el sistema de salut universal i podríem seguir. I, a més a més, aquests pressupostos es van fonamentar en una recuperació econòmica a Catalunya que, malgrat la constant pressió de l'Estat, va experimentar un creixement del 3,4 per cent del PIB durant el darrer trimestre de 2017. I aquesta dada ja estava per sobre de la mitjana estatal i de la Unió Europea, per tal que els sectors econòmics vagin posant dades serioses damunt la taula i anem treballant en aquesta línia. Totes aquestes mesures, a més a més, anaven acompanyades d'una seriosa avaluació de les polítiques públiques, d'una eficàcia i compromís en la recaptació fiscal, també una estratègia en el tema eficient de la despesa, i, per descomptat, allò que sabem fer nosaltres: un marc transparent, per tant, de la informació dels pressupostos. Malauradament, des del juliol de 2017 el control financer i la intervenció dels comptes públics per part del Govern de l'Estat entorpeixen el normal funcionament del Govern, més encara la dissolució del Govern, la convocatòria d'eleccions i, per acabar, el 155, que ens afecta d'una forma claríssima; aquest article 155, que ha estat letal en la seva interpretació, amb mesures proposades pel Govern Rajoy i avalades per la majoria de vots al Senat. Malauradament, n'haurem de parlar durant molts anys. I tot això ens porta al fet que avui duem a terme aquest debat sobre la validació del Decret llei de necessitats financeres amb pròrroga pressupostària. Però aquesta només és una mesura tècnica i reglamentària, que suposa la garantia i la continuïtat de la prestació de serveis públics a Catalunya –una situació d'anormalitat–, però que s'ha de tramitar per coherència i responsabilitat. Des del nostre grup, doncs, entenem que cal donar-hi el suport, la resposta afirmativa, perquè cal garantir l'increment del deute viu de la Generalitat i les entitats del sector públic, cal permetre i tirar endavant les operacions d'endeutament que siguin necessàries i, evidentment, preveure noves operacions d'endeutament, per l'import necessari, per cobrir les amortitzacions previstes per al 2018. Mirin, les mesures de govern i les mesures econòmiques que se'n deriven afecten per igual a totes les persones del nostre país –a totes. I tots i totes els que formem part d'aquesta cambra en som responsables, perquè així ho van decidir les urnes el passat 21 de desembre. Treballem en un entorn d'anormalitat política i institucional, ho hem dit des del primer dia; anormalitat que no ens permet investir diputats electes en aquest Parlament, escollits democràticament; anormalitat que posa traves a la política i condiciona judicialment les nostres actuacions i decisions legítimes. Però tenim responsabilitats davant del poble de Catalunya, i, des d'aquesta responsabilitat, actuem amb fermesa per construir el país on volem viure els catalans i les catalanes, sigui quina sigui la seva orientació política I és per això que espero i desitjo que aquesta pròrroga pressupostària tingui un recorregut molt curt. Seguirem treballant per tenir govern aviat i poder entrar de ple, n'estic segura, en un debat seriós de pressupostos. Sense cap mena de dubte s'enriquirà des de tots els grups parlamentaris. I espero, especialment, que les seves aportacions facin d'aquests pressupostos els que es mereix la gent de Catalunya. Només des de Catalunya sabem i entenem més que cap altre govern quina ha de ser la nostra política econòmica i pressupostària. Moltes gràcies, senyor president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Pallarès. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el senyor Bernat Solé.
President, membres de la Mesa, diputats i diputades, tot just ara farà un any i tres mesos, en aquest mateix hemicicle, en una sessió plenària, com no podia ser d'una altra manera, passava exactament això. [[L'orador col·loca una fotografia damunt del faristol.]] El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el vicepresident, conseller d'Economia, Oriol Junqueras, unien i estrenyien les seves mans acompanyats de tots els membres del Govern i d'un Parlament amb tots els seus diputats i diputades presents, ocupant cadascú el seu escó, com no podia ser d'una altra manera. Una encaixada de mans que, malgrat tots els intents d'alguns grups d'aquesta cambra a torpedinar qualsevol acord, va permetre donar llum verda als pressupostos de la Generalitat de l'any 2017. Una encaixada de mans que representava la unitat i l'acord. Una encaixada de mans que representava la legitimitat d'un govern escollit democràticament per desenvolupar el programa electoral amb el qual els grups parlamentaris que hi donàvem suport ens havíem presentat en aquelles eleccions de l'any 2015. Una encaixada de mans que mostrava la capacitat de formar majories per treballar conjuntament per a uns objectius comuns. Una encaixada de mans que també significava l'acceptació de la discrepància i el respecte a la diversitat d'opinions expressada pels diferents grups parlamentaris, pròpia de qualsevol institució democràtica. Una encaixada de mans que reblava l'esperit d'interès general per sobre l'interès partidista i que posava en mans de la ciutadania l'eina més important per a dur a terme totes les polítiques necessàries per avançar com a un país sencer. I sí, dic i recalco el concepte de «país sencer perquè, malgrat alguns grups d'aquesta cambra s'afanyen i insisteixen a esdevenir hereus d'una majoria silenciosa –per cert, avui més sorollosa que silenciosa–, aquells pressupostos, aquests pressupostos que avui prorroguem, varen ser pensats per a tothom, per arribar a cadascun dels ciutadans d'aquest país, pensin el que pensin i votin el que votin, com no podia ser d'una altra manera. De fet, el vicepresident Junqueras els definia com els pressupostos més socials de la història; uns pressupostos que havien possibilitat la combinació entre l'increment d'ingressos respecte a exercicis anteriors, amb un increment de recursos destinats a polítiques socials especialment, però també a la salut, a l'educació, a la promoció econòmica, a l'equilibri territorial i a la protecció ambiental. I ho feia des del màxim rigor possible, sí, certament el rigor que suposava haver fet possible que l'economia catalana hagués crescut des de l'any 2015 gràcies a una excel·lent gestió des del Departament d'Economia i la confiança del país sencer en un govern robust i eficient; una gestió que, com bé saben tots, ha permès reduir el termini de pagament a proveïdors i als mateixos ajuntaments de seixanta-set dies l'any 2015 a vint-i-vuit dies en l'actualitat; una gestió que ha permès reduir la població de risc, en risc de pobresa o exclusió social en els darrers anys; una gestió que ha permès que els actuals pressupostos continguin increments importants en les principals polítiques estructurals, com ara els 410 milions d'euros addicionals en salut, els 340 milions d'euros en educació o els 15 milions d'euros en polítiques d'habitatge. En total, un increment de 1.170 milions d'euros respecte a l'any 2015, que han fet possible que tres de cada quatre euros es destinin a despesa social. I recordo, senyora Romero, amb tot l'afecte que l'hi tinc, que vostè ens deia en aquell moment que aquests pressupostos arribaven tard i que caldria fer una pròrroga pressupostària. Deia això, vostè. No s'equivocava, certament. Avui estem, precisament, en el punt que vostè va predir. Però entendrà que hi som per motius ben diferents dels que es podia imaginar en aquell moment. Aquell moment en què es va fer aquesta fotografia, i que avui ens és impossible reproduir. Ens és impossible, perquè moltes de les persones que en aquell moment exercien de consellers i conselleres, o de diputats i diputades, avui no ens poden acompanyar en aquesta cambra. I, malgrat se'ls hagi anomenat molts cops, jo hi tornaré. I hi tornaré per fer-ho ben alt i ben clar, perquè no només es tracta de consellers i diputats que van exercir el mandat democràtic que els ciutadans del país els van encarregar; es tracta de persones amb noms i cognoms, amb famílies, amb amics i amb trajectòries vitals i polítiques impecables. Des d'aquí, des d'aquest faristol, des d'aquesta cambra que representa la sobirania del poble, trasllado el més càlid suport i escalf al president Carles Puigdemont; al vicepresident Oriol Junqueras; a la presidenta del Parlament Carme Forcadell; als consellers Raül Romeva, Toni Comín, Josep Rull, Jordi Turull, Quim Forn i Lluís Puig; a les conselleres Dolors Bassa, Meritxell Serret i Clara Ponsatí, i a la presidenta del grup parlamentari que represento, Marta Rovira; a la companya diputada Anna Gabriel; al president d'Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, i al president de l'Assembla Nacional Catalana i company diputat d'aquest Parlament, Jordi Sànchez. I no ens cansarem de fer-ho. No ens cansarem de fer-ho, perquè si avui molts de nosaltres som aquí, si avui precisament jo soc aquí, és precisament per tot el seu compromís amb les persones, amb les institucions i amb el país. I si avui ens trobem amb la necessitat de convalidar aquest decret llei de pròrroga de pressupostos és precisament perquè aquest Govern a la presó i a l'exili ha estat manllevat dels seus drets fonamentals. De fet, manllevar els drets fonamentals dels nostres representants polítics és manllevar-los també els drets al poble, i en aquest sentit no hi ha cap democràcia en el món que permetés que la voluntat de la majoria de la gent d'un país, que ha decidit qui vol que el governi, sigui substituïda per l'autoritat d'un govern de l'Estat representat en aquest hemicicle per quatre diputats, en aquests moments per dos. Un govern de l'Estat que ha estat capaç de destituir un govern sencer escollit pels nostres conciutadans, posar-lo a la presó o obligar-lo a l'exili, i convocar unes eleccions en les quals, un cop més, el sentit de la majoria del nostre país ha quedat clarament demostrat. Avui molt probablement bona part dels grups parlamentaris d'aquest hemicicle votarem a favor d'aquest decret, que permetrà la pròrroga pressupostària. Però no s'enganyin, no busquin interpretacions on no n'hi ha. Certament, alguns de nosaltres votarem el mateix, però per raons radicalment diferents. Alguns de vostès hi votaran a favor perquè són actors principals o còmplices de l'aplicació del 155, i amb el seu vot acceptaran que sigui el Govern de l'Estat qui dirigeixi les polítiques d'aquest país. I explicaran arreu que ho fan perquè sense l'aprovació d'aquest decret la major part de polítiques quedarien aturades. I diran ben alt que ho fan per responsabilitat, perquè el país ho necessita i perquè la gent els ho demana. No s'equivoquin. La gent no demana ser governada per un ministeri incapaç de venir-se a explicar en aquest Parlament. La gent no demana que qui hauria avui de defensar els pressupostos de l'any 2018 estigui a la presó. La gent demana justícia. La gent demana que es respecti la voluntat expressada a través de les urnes. La gent demana llibertat. I és precisament per tota aquesta gent, no per la nostra gent, sinó per la gent que ens sentim nostra, tota, per la gent d'aquest país divers, que no defallirem, i que seguirem treballant per restablir la normalitat democràtica al més aviat possible. Treballarem perquè totes les polítiques necessàries per garantir la justícia social i el progrés econòmic arribin arreu. Treballarem perquè totes les persones d'aquest país tinguin les mateixes oportunitats. I treballarem per aquelles persones que ho estan passant malament, i que se'n puguin sortir. Alguns grups avui optaran potser per no acabar de donar suport a aquest decret. És ben legítim. I, de fet, els agraeixo haver-ne pogut parlar. Però també els demano que facin la reflexió de fons, que vagin més enllà del posicionament polític d'uns pressupostos i que permetin que demà i que demà passat i que l'altre aquest país no s'aturi, que els proveïdors puguin seguir cobrant, que les persones dependents puguin seguir rebent els ajuts, que les nostres escoles, que els nostres hospitals, que els nostres serveis més bàsics puguin continuar funcionant. Els demano aquest exercici de responsabilitat. Els demano que no permetin que l'article 155 ho aturi tot, perquè és molt el que ens hi juguem. Ens juguem el nostre present, però també ens juguem el nostre futur. I a la gent no els podem fallar. Per tot això, des del grup que represento, aquell grup que sempre hem estat al costat de les transformacions socials del nostre país, aquell grup que sempre hem entès la política des de baix, aquell grup que treballa per una Catalunya més lliure i més justa, aquell grup que avui té els seus dirigents a la presó i a l'exili però que té més força i més determinació que mai... Aquest grup, aquest grup donarà suport a aquest decret i seguirà treballant incansablement al servei d'aquest gran país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Solé. Senyor Solé, em veig obligat a fer-los una crida a l'ordre i que no pengin coses al faristol. L'hi dic a vostè, perquè ho ha fet, però en tot cas és una crida general. És el torn ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. És el torn de la senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bon dia de nou, diputats i diputades. Ens deia la senyor Pallarès que avui el que fem és convalidar un decret llei. Sí, un decret llei que és provisional mentre no es convalidi en aquest Parlament, i que si no s'aprovés avui es derogaria. És a dir, que està en vigor, però si avui no fóssim capaços de trobar aquesta majoria de vots afirmatius, l'acabarien derogant. Crec que no serà així, pels anuncis que han fet de vots afirmatius. També anuncio el vot afirmatiu del Grup Socialista, contràriament al que havíem fet també en altres circumstàncies. Però és veritat que les d'avui són diferents i excepcionals per molts motius, sobretot, i entre d'altres, perquè el 21 de desembre va haver-hi eleccions, i sembla impossible, materialment, que abans de finalitzar l'any es poguessin presentar uns pressupostos i aprovar-los. I, per tant, nosaltres creiem que la pròrroga automàtica que es fa l'1 de gener... –«no és que jo hi estigui d'acord, no?, deia el senyor Solé–, és que l'1 de gener es prorroguen automàticament els pressupostos. I el que avui fem no és convalidar això, el que fem avui és convalidar un decret llei que permet endeutament per necessitats financeres que té la Generalitat. I, per tant, aquí, en aquest tipus de decret que permet, per necessitats financeres, endeutar-te, en algunes ocasions el Grup Socialista havia votat contràriament. És veritat. Creiem que aquesta vegada no toca, perquè, com dic, les eleccions van ser molt pocs dies abans d'acabar l'any i, per tant, doncs, materialment era impossible fer una altra cosa. Ara bé, això no significa que nosaltres avalem ni legitimem el pressupost del 2017, ja que nosaltres vam fer un discurs molt dur i molt contundent contra aquells pressupostos que vostès ens van presentar i van aprovar. I li diré una cosa al senyor Solé, que parlava sobre la meva intervenció en aquell moment: es van aprovar tard i van haver d'anar a la pròrroga perquè vostès no es van posar d'acord, no els de Junts pel Sí, que en aquell moment formaven un grup únic, sinó amb la CUP, eh? Va haver-hi molta discussió amb la CUP. Vam estar tres mesos de discussió amb els diputats de la CUP. De fet, en diferents comissions d'economia va haver-hi vots molt diferents, la CUP va votar amb l'oposició, es van aprovar esmenes del Grup Socialista, d'altres grups... És a dir, la veritat és que van ser tres mesos d'un cert soroll. El problema no va ser de l'oposició, el problema va ser que el Grup Parlamentari Junts pel Sí no va saber trobar la complicitat de la CUP. Per altra banda, normal, perquè aquells pressupostos ni eren els més socials de la història ni segurament eren els que necessita la societat, necessitava el 2017 i necessita avui. I, per tant, en aquest sentit, doncs, crec que vostès haurien de fer una mica d'anàlisi de consciència per això. Nosaltres –ja ho he dit– amb aquest «sí no avalem aquells pressupostos. Han dit vostès algunes coses que em preocupen una mica. Bàsicament, perquè diuen, deia la senyora Pallarès: «Eren uns pressupostos responsables i coherents. Suposo que sí, que amb una certa ideologia de dretes perquè, si no, no s'entén. Vostès defensaven un model de societat, amb aquells pressupostos..., perquè al final els pressupostos marquen les prioritats del Govern i mostren el model de societat que tu vols per al país que governes, i nosaltres no podem compartir-lo. De fet, lluitem contra aquest model de societat que en aquell moment Junts pel Sí va posar sobre la taula. Empetitia el sector públic d'una manera molt clara. No hem sigut capaços de revertir algunes retallades, ni en l'àmbit educatiu, ni en l'àmbit de la sanitat, ni després en àmbits de gestió pura i dura de l'Administració pública, no? –ja hem parlat abans dels drets dels treballadors, per exemple. Els posaré algunes dades, perquè crec que també és important recordar. I com que a més a més vostès han entrat en aquest debat del 2017, crec que també val la pena posar l'altra cara d'aquests pressupostos. Mirin, algunes coses interessants: renda garantida de ciutadania, de les setanta mil sol·licituds que tenim, n'hem pogut pagar mil. Som la comunitat autònoma d'Espanya amb les llistes d'espera més altes per dependència. En aquells pressupostos tan socials que diuen vostès, zero euros per a escoles bressol. El 2012 es van apujar les taxes universitàries un 66 per cent. En aquells moments, la inversió que dedicava Convergència i Unió i Esquerra Republicana a les universitats va reduir-se en 300 milions. Van passar de 1.000 milions l'any 2010 a 700, una mica més, que estem ara. Home, en un moment en el qual caldria reforçar que l'economia tingui com a eix fonamental el coneixement, per poder ser més innovadors i tenir una economia més puntera basada justament en la innovació i en el valor afegit i no pas en la baixada de costos, home, seria interessant que haguessin fet una aposta per les universitats i pel coneixement, i vostès no ho van fer. Ja m'explicaran on estan aquests pressupostos tan d'esquerres i tan progressistes i tan responsables i tan coherents. Però no només en això. En educació seguim retallant línies de P3, i en comptes de reduir les ràtios per donar millor qualitat, vostès no ho fan, malgrat que hi han resolucions aprovades per aquest Parlament. I, bé, ara els diré una cosa una mica simpàtica: no tinguin vostès al·lèrgia aquest any, eh?; ara que arriba la primavera, no tinguin vostès al·lèrgia, perquè si vostès avui tenen al·lèrgia i s'han de fer les proves, la mitjana de dies d'espera són 210 a Catalunya; a l'Hospital de Bellvitge, 546. És a dir, que si vostè té al·lèrgia avui, l'any que ve, no?, potser li podran fer les proves i... En fi. No ens poden vostès dir que han posat molts recursos a la sanitat i a l'educació, perquè la realitat dels ciutadans de Catalunya és que tenen llistes d'espera molt grans, que no hi ha manera de tenir una hora per al dermatòleg o per a l'al·lergòleg amb unes dates raonables. El sentit comú ens diria una altra cosa. Per tant, crec que hauríem de ser una mica prudents. Parlaven vostès, sobretot la senyora Pallarès, del finançament i la fiscalitat. Home, quin tema m'ha tocat. Diu, i és veritat: «Dèficit fiscal. I tant, tot el que vulgui, estem d'acord amb això, ho hem dit sempre, però per què vostès, el senyor Puigdemont, no va seure al Consell de Política Fiscal i Financera, o el senyor Junqueras, per negociar un nou sistema de finançament? És que des del 2014 hauria d'haver entrat un nou sistema de finançament, i no hem volgut negociar. No hem volgut negociar, entre altres coses... I he repassat, eh?, jo també, els discursos anteriors. És clar, el 2014 ja els dèiem nosaltres: «Clar, com que vostès estan per la desconnexió, no volen negociar. Però és que, miri, estem al 2018, i no han desconnectat. Escolti'm, si us plau, mentre no fan el seu camí –que jo no comparteixo, que el meu grup no comparteix– podrien fer la feina per millorar les condicions de vida dels catalans? Podrien vostès negociar un millor sistema de finançament? Perquè és que això significa més recursos per als catalans, per a l'educació, per a la sanitat, per a les inversions... Facin, si us plau, la seva feina. El nou Govern ha de fer la feina que li pertoca, i en un estat com en el que avui estem aquí, amb una Catalunya dins de l'Estat espanyol, amb una Catalunya que necessita recursos de l'Estat, entre altres coses perquè són recursos que venen d'impostos que paguen els catalans o les empreses catalanes..., si us plau, negociïn vostès millor. No deixin la cadira buida. Escolti'm, doncs, quan em parla vostè d'això li haig de dir que si no va haver-hi més recursos per aquesta via és perquè no ho van negociar. És veritat que no hi van haver més recursos perquè vostès tampoc van voler modificar els impostos per als que tenim capacitat al Parlament de Catalunya. Ja els hi vam demanar: «Escoltin, modifiquin l'impost de successions, l'impost de patrimoni. No ho van fer. Podíem haver aconseguit més ingressos. Vostès no van poder estirar tota la capacitat d'autogovern que tenien per la millora dels ingressos catalans. I, per tant, era, per nosaltres, i és, el del 2017, un pressupost totalment deficitari, feble per la part dels ingressos, que no teníem allò que hauríem pogut aconseguir, u, si haguéssim negociat millor amb l'Estat –o haguéssim negociat, senzillament– i, dos, si haguéssim fet una reforma fiscal més progressiva, amb la que jo crec que alguns dels diputats que estan asseguts en aquest costat hi podrien estar d'acord. Però, és clar, suposo que els seus compromisos són més importants, no? Però seria interessant que això ho poguéssim modificar en els propers temps. Miri, el vot favorable que farem a la convalidació d'aquest decret llei no legitima, com dic, els pressupostos del 2017; permet que la Generalitat en aquests moments, doncs, pugui actuar, es pugui endeutar per pagar proveïdors, per pagar entitats del tercer sector, per fer front a les seves obligacions de deute, però, com dic, el que ens agradaria, a més a més, també, és poder debatre un pressupost del 2018. No sé què tenen vostès en ment; primer, espero, investir un president i formar un govern. I després estaria bé també que vostès vulguin debatre uns pressupostos aquí, i que puguem debatre uns pressupostos del 2018, en què puguem modificar tantes coses que no ens agraden d'aquells pressupostos que vostès ens van presentar. Per això és veritat que necessitem un govern fort, un govern estable, un govern sòlid, i espero que el puguin aconseguir. Hi ha hagut en aquesta cambra ofertes per poder aconseguir això, per poder plantejar-se uns pressupostos que no depenguin d'alguns diputats que acaben condicionant els governs. I ho dic, en aquests moments, pels quatre diputats de la CUP, que porten massa temps condicionant moltes de les coses que passen en aquest país. Hi han altres majories, hi han altres suports que es poden aconseguir; evidentment, amb unes altres prioritats: més ingressos, una reforma fiscal; evidentment, retornar als nivells d'inversió que hi havia l'any 2010 en educació, en sanitat o en dependència; activar l'economia des de l'aposta clara pel coneixement. I, per tant, en aquest sentit, si anessin en una línia similar a aquesta podrien vostès, doncs, trobar almenys aquells que s'asseguessin a una taula i no fossin en aquest cas, doncs, els companys de la CUP, que tants problemes ens han portat, per no aprovar pressupostos quan toca i probablement per no fer els pressupostos que necessita aquest país. Prioritzin, investeixin un president, conformin un govern, i presentin vostès el que tots volem aquí: els pressupostos del 2018, que haurien de marcar les prioritats del nou Govern. Això és el que avui ens agradaria debatre i no aquest decret llei, que no deixa de ser de tràmit; no dic «tècnic, com deia el vicepresident Junqueras, perquè evidentment aquí darrere hi ha un fort pes polític, però sí que és veritat que el que voldríem avui és debatre uns pressupostos amb tots vostès. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. És el torn, ara, per part del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del senyor David Cid.
President... Diputats, diputades, bon dia a tots i a totes. Bé, avui jo crec que vivim un nou dia de la marmota de la política catalana, deixin-m'ho dir així, un petit nou bucle del processisme. Avui tenim, ara sí, el debat i votació sobre el Decret de les necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària. És un debat que hauríem d'haver fet el 5 d'abril, però que a darrera hora Junts per Catalunya, Esquerra Republicana i la CUP van decidir retirar de l'ordre del dia segurament perquè eren uns decrets, en aquest cas aquest també, signats per la senyora Sáenz de Santamaría, i sota la promesa, entenc, que li va fer Junts per Catalunya a Esquerra, que tindríem govern abans de Sant Jordi i que, per tant, aquests decrets els podria signar el nou Govern de la Generalitat. Aquest debat, ja s'ha dit també fins ara, és una tradició; és a dir, és el vuitè any consecutiu que els pressupostos de la Generalitat es prorroguen. És veritat que estem en una situació totalment excepcional, amb eleccions convocades per Rajoy, consellers cessats i injustament en presó preventiva, votacions el 21 de desembre. Per tant, nosaltres, el nostre grup és plenament conscient que era impossible aprovar aquests pressupostos abans de l'1 de gener de 2018. També és cert que l'anterior Govern tenia l'obligació de presentar els pressupostos de la Generalitat, o com a mínim el projecte de pressupostos de la Generalitat, abans del 10 d'octubre. Però en aquells moments el Govern de Junts per Catalunya tenia altres prioritats –el Govern de Junts per Catalunya, Junts pel Sí en el seu moment, i Esquerra Republicana– que no eren la Llei de pressupostos, tot i que és una de les lleis més importants que fa un govern. Espero –també s'ha dit per altres diputats i diputades aquí– que puguem treballar en els pressupostos d'aquest any. Molt em temo que no seran els pressupostos del 2018 al ritme que van, sinó que seran els pressupostos del 2019, però estic segur que podrem començar aquest debat. Alguns diran que són pressupostos autonòmics; vostès diran que són pressupostos per fer la república; nosaltres direm que són pressupostos per recuperar l'autogovern, per eixamplar l'autogovern i per respondre a les necessitats socials. En tot cas, pressupostos, al cap i a la fi. Nosaltres ja els dic que els farem propostes perquè, per exemple, retornin els recursos als ajuntaments per finançar les escoles bressol que es van eliminar; o, per exemple, per destinar a polítiques d'habitatge els mateixos recursos que hi destina, per exemple, l'Ajuntament de Barcelona; o per augmentar els recursos que es destinen a finançar el transport públic per lluitar de manera efectiva contra el canvi climàtic i per garantir el dret de la mobilitat. Com els deia, aquest debat es produeix en un context d'excepcionalitat i amb situació injusta de consellers i conselleres, però també amb el gruix de secretaris i secretàries del Govern i directors i directores generals exercint les seves funcions. Aquest és un decret impulsat per Pere Aragonès, secretari d'Economia, que el dia 22 de febrer el tramet al secretari del Govern, Víctor Cullell, perquè el dia 23 de febrer el traslladi a la senyora Saénz de Santamaría i al Consell de Ministres i sigui convalidat el 9 de març. Per tant, ens trobem sota un decret construït sota el paraigua i l'arquitectura de l'article 155 i que alhora compleix al cent per cent amb la Llei d'estabilitat pressupostària del senyor Montoro. Suposo que d'això se'n deurien adonar la nit del 4 al 5 d'abril, i que per això a cuitacorrents van retirar el decret de l'ordre del dia del Ple. Sens dubte és un mal tràngol –jo ja ho entenc–, però és un mal tràngol que ens podríem haver estalviat, com a mínim a nivell formal, si, tot i les dificultats evidents, tinguéssim un govern efectiu escollit, que és qui hagués hagut de signar aquest decret. Jo, el dia 5, els volia dir que per nosaltres això era una contradicció, que decidissin vostès si era petita o gran. Suposo que van decidir que era gran i per això van decidir retirar els punts del Ple de l'ordre del dia. Perquè jo els pregunto: es pot debatre i votar el decret Aragonès - Saénz de Santamaría i alhora seguir insistint en investidures que, com a mínim, requereixen la desobediència de la Mesa d'aquest Parlament? Es pot acceptar el funcionament del 155 en aquest Parlament al matí i al mateix temps a la tarda voler governar la Generalitat a distància? Jo crec que és una mica complicat. Però, en tot cas, aquest decret demostra dues coses. La primera: la urgència de formar govern, que és el bé major a recuperar, el nostre autogovern; potser és poca cosa per alguns, però per nosaltres és més del que tenim fins ara. I, en segon lloc, que existeix un sotagovern de la Generalitat, és a dir, secretàries i secretaris de govern i directores i directors generals que prenen decisions que afecten el dia a dia de la gent sense que els diputats i diputades d'aquesta cambra en puguem exercir la tasca real i efectiva de control parlamentari. Exactament, ja els hi dic, el que fa també la senyora Sáenz de Santamaría. Són evidents les situacions excepcionals i injustes creades pel 155, que nosaltres rebutgem i condemnem, igual que les retallades de drets. Però no és només culpa del 155 que no tinguem govern. Com no és només cosa del 155 que, per exemple, es tanquin cicles formatius a Montcada o que la renda garantida només la cobrin mil persones a Catalunya, o no és només cosa del 155 que, les persones sense llar, hagin decidit que no la cobraran, la renda garantida de ciutadania. Com deia, som plenament conscients de les dificultats i situacions d'injustícia. Però els torno a preguntar: poden ser pragmàtics i responsables per pagar els deutes de la Generalitat, per pagar bancs i creditors, com el FLA del senyor Montoro, i no ho poden ser per formar govern i deixar enrere el 155 d'una vegada? Durant el 4 d'abril, quan ens preguntaven què votaríem al decret, ens deien: «Mira, no podem fer una altra cosa que votar a favor dels decrets. I jo els deia: «Home, potser no o potser sí; podríem fer govern i ens podríem haver estalviat tot això. Deia fa una setmana –i crec que ho cito textualment– el senyor Eduard Pujol, deia: «Ens hem guanyat el dret a gestionar el temps. En la meva humil opinió, en la nostra humil opinió, els dic que no; s'han guanyat el dret a formar govern amb majoria independentista que nosaltres reconeixem que existeix, el dret a recuperar el nostre autogovern, a fer enrere el 155 i sobretot a governar per tota aquella gent que el rellotge fa molt temps que ja els corre. I avui passa el que ja havíem dit que passaria: Ciutadans i Junts per Catalunya, en la primera votació en matèria econòmica, voten el mateix, a les primeres de canvi; després de plens simbòlics i de tirar-se els plats pel cap, una altra vegada, quan arriben els interessos econòmics, junts, voten el mateix. Jo crec que no és cap sorpresa; però, en tot cas, voten el mateix. En el Congrés, ahir mateix, per exemple, en una situació d'emergència habitacional com la que tenim a Catalunya, de molta gent que no pot pagar el lloguer, junts –Ciutadans, PP i PDECAT– voten a favor de l'enduriment del desnonament exprés. I una altra vegada, junts, per defensar en aquest cas els interessos econòmics, en la votació de la Llei de la biodiversitat, tornen a coincidir Ciutadans, Junts per Catalunya i el Partit Popular. Per tant, jo crec que una de les coses que també posen clares aquestes votacions és que en matèria econòmica vostès sempre van, voten i continuen treballant de manera conjunta. Finalment, com els deia, nosaltres no vàrem donar suport als pressupostos de l'any 2017; pressupostos aprovats amb els vots de Junts pel Sí, la CUP i Esquerra Republicana. Nosaltres enteníem, malgrat la defensa que s'ha fet ara, que nosaltres no compartim, que quedaven molt lluny de ser uns pressupostos veritablement socials, molt lluny de recuperar les retallades respecte als de l'any 2010. Per tant, no ens demanin que amb aquest vot nosaltres avalem els pressupostos de l'any 2017 amb aquest decret. És per això, conjuntament amb el fet que estem davant un decret sota el dibuix del 155, que nosaltres no podem donar suport en aquest decret i, per tant, ens abstindrem. No posarem pals a les rodes. Som conscients que la Generalitat ha de fer front als seus compromisos financers, sobretot amb les entitats socials i els seus proveïdors, però no serem nosaltres qui resolgui les seves contradiccions, ni les contradiccions a nivell econòmic i social complint amb la Llei d'estabilitat pressupostària del senyor Montoro, ni les contradiccions a nivell nacional convalidant un decret de la Soraya Sáenz de Santamaría en aquest Parlament. En política, que cadascú gestioni les seves contradiccions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. És el torn ara pel Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, pel senyor Vidal Aragonés.
Avui, 25 d'abril, volem recordar al País Valencià, com sempre, que el sud és el nostre nord. I també volem recordar algun nord, i algun nord és què estem discutint avui, i sobretot ho diem per respecte a qui ens veu a través de tots els mitjans de comunicació. No estem discutint pròrroga de pressupostos, que ja estan prorrogats; estem discutint una altra cosa ben diferent, que és cobrir pressupostàriament noves necessitats. Que, per cert, avancem que hi votarem en contra, però evidentment la CUP està absolutament a favor o podria estar a favor de cobrir pressupostàriament noves necessitats; no estem, per cert, en contra de l'endeutament públic, però volem deixar molt clar que, en la centralitat del que avui segurament es convalidarà, el que tenim són normes d'estabilitat pressupostària del Reino de España, per una banda, així com els fons o el Fons de Liquiditat Autonòmica, el que anomenem «FLA. I això és, fonamentalment, la norma que es convalidarà avui. Diem d'una manera molt clara: el deute públic pot ser un element de finançament necessari per desenvolupar uns serveis públics de més qualitat. I nosaltres, per tant, no hi estaríem en contra. Diem també, i és la centralitat per la qual nosaltres hi votarem en contra, el mal anomenat «deute públic, amb les normes d'estabilitat pressupostària del senyor Montoro i amb el que significa el FLA, no és cap inversió, és una absoluta hipoteca pel futur del nostre poble. Establim d'una manera molt clara que si parlem de necessitats financeres hem de parlar del deute i del que significa el deute. Ja s'han donat xifres aquest matí, al llarg d'altres intervencions: el 2007, un deute públic, o mal anomenat «deute públic, de la Generalitat de Catalunya de 15.000 milions, i, en l'actualitat, 77.000. Si us plau, mirem la significació d'aquestes dades. Però també diem que l'acceptació del FLA significa que hi ha una intervenció econòmica de la Generalitat de Catalunya per part de l'Estat, absoluta. Això sí, senyalem o assenyalem que el que significa el FLA fonamentalment és anar a rescatar aquells deutors que hi havia respecte a la Generalitat de Catalunya i anar a blanquejar deutes; deutes que podien anar acompanyats d'una anàlisi –nosaltres parlem i hem parlat moltes vegades d'auditoria– per veure si eren il·legítims o il·legals. I traslladem d'una manera molt clara: és possible sortir del FLA?, és possible inaplicar el FLA?; és possible incomplir el FLA? Nosaltres diem que sí, però a la vegada d'una manera molt sincera, també, establim que per això s'ha de tenir un pla alternatiu, el principat no pot ser Grècia, s'ha de tenir un pla alternatiu que passi per construir república. I construir república, també, i és essencialment sobirania tributària, que els catalans i les catalanes decidim sobre els nostres impostos, sobre la totalitat d'impostos, sobre les seves formes i les seves característiques; banca pública pròpia, però també control de capitals, política monetària i l'essencial: poder anar a negociar de tu a tu amb el Banc Central Europeu. Com l'altra alternativa és romandre sota el FLA, el que significa això és que no podrem garantir serveis públics de qualitat –és la realitat– per les properes generacions si ens mantenim al FLA. I una altra realitat, la de manca de sobirania política d'aquest Parlament. El FLA també significa això. Per tant, nosaltres, com a alternativa, diem d'una manera molt clara: no anem a sotmetre'ns als dictats del Ministerio de Economía del Reino de España, sinó que anem a construir república, construir estructures pròpies per situar-nos en una posició de força i de possibilitat real d'impagament del mal anomenat «deute públic. I fem una crida als independentistes d'aquesta cambra, que ho tinguem molt clar tots i totes els independentistes: no construirem república si no tenim sobirania real i no tenim polítiques socials per a les classes populars. I també ens dirigim als progressistes d'aquest cambra: no és possible realitzar polítiques socials si ens mantenim en els dictats del que significa, per una banda, l'aparell de l'Estat espanyol i del que significa, en totes les seves expressions, la Unió Europea i la política de la troica. Volem fer una petita referència al PSOE, o a la referència del PSOE més l'antiga Unió en aquest Parlament: no hem entès l'obsessió que tenen amb la CUP; això sí, ens agradaria que ens diguessin de quines polítiques socials que ha plantejat la CUP vostès estan en contra i per què ahir, juntament amb Ciudadanos, amb el PP i amb el PNB, facilitaven l'aprovació, evidentment, d'una normativa [[remor de veus]] que ens portarà al desnonament exprés. I per què vostès han aplicat durant trenta anys [[persisteix la remor de veus]] ...
Si us plau, si us plau...
...contrareformes laborals i polítiques fiscals contràries als interessos de les classes populars. Responguin sobre això. I, per últim, diem [[persisteix la remor de veus]] d'una manera molt clara...
Silenci, si us plau. Un moment, senyor Aragonés...
Ja veig que...
Demano respecte per a qui té...
...respecte d'aquests diputats i aquestes diputades, dient d'una manera molt clara: evidentment que nosaltres no volem ni un dia més de l'aplicació del 155; millor avui que demà, que s'acabi el 155. Però diem més...
Se li ha acabat el temps, senyor Aragonés.
...tornar a la realitat que significa –i vaig acabant, senyor president– el FLA és no tenir una expressió mínima de sobirania. [[Aplaudiments. Remor de veus.]]
Si us plau, diputats, diputades... És el torn ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya; el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats..., senyor Solé, suposo que ha escoltat atentament el president del Parlament, que em donava la paraula en representació del Partit Popular de Catalunya, que és a qui represento en aquesta cambra. No represento cap govern, represento tots aquells ciutadans de Catalunya que van votar la nostra formació política; per cert, amb la mateixa dignitat i legitimitat, com a mínim, que qualsevol altre diputat d'aquesta cambra. Dit això, si m'ho permeten, jo crec que hi han tres paraules que ens permeten definir perfectament el que representa el decret llei que avui se sotmet a consideració d'aquesta cambra. Aquestes tres paraules són «un clàssic, són «un tràmit, però també són «una excepció, i, per tant, hi ha una certa part d'excepcionalitat. Un clàssic. Ja s'ha dit reiteradament des de l'any 2011, any rere any, aquest és un decret que, amb matisos, amb modificacions, però s'ha hagut d'anar aprovant any rere any, per diferents circumstàncies, aquest decret per cobrir les necessitats financeres. No és un decret de pròrroga pressupostària, com s'ha dit reiteradament per part d'alguns diputats. És un decret que el que permet és endeutar-se per poder fer front a operacions d'amortització de deute. És un decret efectivament, com els deia, de tràmit. Va acompanyat de la pròrroga pressupostària, que és automàtica un cop l'1 de gener no hi ha hagut la possibilitat de que entrés en vigor el pressupost corresponent a l'exercici. Però també és un decret llei, en aquest cas, excepcional. I això també, evidentment, marca la posició del nostre grup parlamentari. La majoria..., en totes les situacions que s'han viscut de pròrroga pressupostària i, per tant, d'aprovació d'aquest decret per cobrir les necessitats financeres, o bé hi havia un govern que estava negociant uns pressupostos, o bé hi havien uns pressupostos en tràmits, o bé hi havia una negociació que evolucionava millor o evolucionava pitjor. L'excepcionalitat ve que estem en un moment en el que, per no haver-hi, no hi ha ni govern. I, evidentment, aquesta és una excepcionalitat, i per això també marcarà quin és el nostre posicionament amb relació a aquest decret llei. L'objectiu, com deia, no és la pròrroga, és autoritzar les operacions d'endeutament per fer front a amortitzacions de deute. I en condicions normals diríem que hi hauria una majoria parlamentària, en condicions normals diríem que hi ha un govern, o que hi han uns pressupostos en tràmit, o que hi han uns pressupostos en negociació, o que hi ha una voluntat explícita del Govern –que també ha passat– de no aprovar pressupostos. Perquè deien: «Bé, per aprovar uns pressupostos autonòmics, no; aprovarem els pressupostos d'un nou país. I, de fet, algú que, per cert, avala aquest decret llei reiteradament al llarg dels anys ha anunciat que eren els últims pressupostos autonòmics que es debatien en aquesta cambra; i em sembla que els últims pressupostos autonòmics duraran encara uns quants anys més en el debat. Avui no hi ha ni pressupostos en tràmit, ni govern, ni majoria parlamentària. I, per tant, aquesta és la situació que condiciona el nostre posicionament favorable a la convalidació del decret llei. Jo crec que val la pena puntualitzar-ho: no és de la nostra satisfacció que el finançament de la Generalitat de Catalunya des de l'any 2012 hagi estat condicionada al Fons de Liquiditat Autonòmic. Però és que les dinàmiques dels governs que hi van haver en la Generalitat de Catalunya durant els anys anteriors van portar a que fos l'única possibilitat de finançament dels serveis públics de la Generalitat de Catalunya, recórrer al Fons de Liquiditat Autonòmic; que deu ser molt dolent –deu ser molt dolent–, però ha sigut l'única via de finançament que han tingut els serveis públics de Catalunya. I, va, un petit detall: només han estalviat en interessos a la Generalitat de Catalunya i, per tant, al conjunt de catalans uns 9.000 milions d'euros, des de l'any 2012 fins ara. Si algú és capaç de trobar finançament en el mercat al 0,834 per cent, que és el preu mitjà de finançament del FLA, escoltin, estarem encantats de donar-li suport. I acabo. Acabo per dir-los i recordar-los que, tot i el que vostès poden haver dit al llarg de tot el matí, el 155 no és el problema; el problema són vostès. I el problema són vostès abans, perquè són els que van provocar la situació excepcional que va obligar a l'aplicació del 155. I són el problema ara, perquè tenen la capacitat de poder formar govern i, per tant...
Senyor Rodríguez, se li ha acabat el temps.
...–acabo de seguida, senyor president–, tenen la capacitat de formar govern, i són vostès els que mantenen el bloqueig d'aquest Parlament. Per tant, el 155 el que ha provocat és una certa normalitat dintre de l'excepcionalitat; per cert, la normalitat a la que apel·lava la diputada de Junts per Catalunya dient que aquest és un decret llei de normalitat. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Sí, senyora Romero, per què em demana la paraula?
Per contradiccions. Deu segons.
Deu segons.
Per dir-li al senyor Vidal Aragonés que ahir aquesta llei que s'aprovava en el Congrés dels Diputats era a proposta del PDECAT; la van votar favorablement el Partit Popular, Ciutadans i el PNB, i en contra, el Partit Socialista. Si vostè té mala consciència per haver aprovat uns pressupostos de dretes no més d'una vegada en aquest Parlament, no ho carregui...
Això són més de deu segons, eh?, senyora Romero.
...contra nosaltres i, en tot cas, resolgui això en les properes votacions. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Aragonés, per què em demana la paraula?
Evidentment per al·lusions, senyor president.
Deu segons, també.
Evidentment, ahir el Partit Socialista va votar-hi en contra. Ve precedit, evidentment, de que abans, en el tràmit que passava per comissió, va haver-hi una manifestació política del Partit Socialista que estava a favor d'aquesta tramitació. I ve acompanyat [[veus de fons]] –deixi'm que parli– de desenes de mocions en diferents ajuntaments, entre d'altres el de la meva ciutat...
Senyor Aragonés...
...on vostès han votat a favor d'això, com tantes altres vegades, al llarg dels quaranta anys de polítiques antisocials. No ens alliçonaran mai...
Senyor Aragonés, se li ha acabat el torn.
...sobre polítiques socials, els senyors i les senyores del PSOE. Gràcies.
Estem cridant a... [[Teresa Pallarès Piqué demana per parlar.]] Sí, senyora Pallarès?
Moltes gràcies, senyor president...
Per què em demana la paraula?
Només... –gràcies, president–, només una puntualització per al senyor Rodríguez.
Per què, per què em demana la paraula, senyora Pallarès?
Per al·lusions.
Digui. Deu segons.
Només, senyor Rodríguez, la normalitat i l'anormalitat que vostè comenta..., la normalitat que nosaltres demanem és precisament la que vostès ens neguen encara. Gràcies. [[José Maria Cano Navarro demana per parlar.]]
Sí, senyor Cano?
Gràcies, senyor president. Per al·lusions també. [[Veus de fons.]] No, per al·lusions de la senyora Pallarès. Bé, jo dir-li que en el compte de la lletera no hi crec; és a dir... I, a més a més, i quan parla de balances fiscals, no ha fet bé els números i no hi ha suficient llet per anar fent les seves argumentacions. D'altra banda, també, jo m'he llegit la intervenció del senyor Torrent, que parlava dels 1.000 milions, en un principi, i després, de 1.300 milions de dades..., en temes socials. Jo li dic que això és totalment fals si vostè mira els números, que són fàcils de mirar, perquè a més a més són en un full de càlcul. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Bé, passarem ara a la votació. Els recordo, com hem fet amb el decret anterior, que els vots afirmatius s'entén que són favorables a la validació del decret llei i que els vots negatius s'entén que són favorables a la derogació. Comencem la votació. [[Pausa.]] Aquest decret queda aprovat per 122 vots a favor, 4 en contra i 8 abstencions. Hi ha algun grup que desitgi que es tramiti per llei, aquest decret? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Per tant, es dona per validat. No hi ha cap més punt a l'ordre del dia; per tant, aixequem la sessió. Moltes gràcies.