Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje. Začenjam nadaljevanje 24. izredne seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednja poslanka in poslanci: Silva Črnugelj, Tadej Slapnik, Alojz Potočnik, dr. Vinko Gorenak po 14. uri, Matjaž Zanoškar, Milan Gumzar od 15. ure dalje, László Göncz po 15. uri, Zvone Černač od 18. ure dalje, Janez Ribič in Miran Jerič do glasovanja. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA — TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA SKLEPA V ZVEZI Z "RAZJASNITVIJO NOVIH OKOLIŠČIN, S KATERIMI JE BILA JAVNOST SEZNANJENA PO RAZPISU ZAKONODAJNEGA REFERENDUMA O ZAKONU O RATIFIKACIJI ARBITRAŽNEGA SPORAZUMA MED VLADO REPUBLIKE SLOVENIJE IN VLADO REPUBLIKE HRVAŠKE". Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila skupina 37 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev Janezu Janši, mag. Radovanu Žerjavu. Prišlo je do dogovora, za katerega nisem vedel. Besedo ima predstavnik predlagateljev mag. Radovan Žerjav, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani ministri, kolegice in kolegi! Smo v času, ko smo globoko zakorakali v drugo polovico referendumske kampanje o arbitražnem sporazumu o meji s Hrvaško. V Slovenski ljudski stranki ugotavljamo, da se žal zelo malo pogovarjamo o vsebini arbitražnega sporazuma, da se ne pogovarjamo argumentirano, predvsem pa, da se žal ne pogovarjamo strpno. Tisti, ki smo proti arbitražnemu sporazumu — in to poskušamo vse skozi dokazovati z argumenti — smo bili v zadnjem času priča mnogim osebnim vrednostnim sodbam. Sam sem proti temu že protestiral, a želim na to še enkrat resno opozoriti. Tisti, ki smo jasno in glasno proti arbitražnemu sporazumu, nismo poniglavi. Torej nismo potuhnjeni hinavci. Nismo nerazumni, nismo superslovenci in nismo supermeni. Vse, kar je, je, da razmišljamo logično in s svojo glavo. Upam, da so časi enoumja, torej časi, ko smo obvezno morali vsi razmišljati tako, kot politični voditelji, za nami. Ni enega in edinega zveličavnega prav. Mnenj oziroma stališč je približno toliko, kot nas je ljudi na tem svetu. Zato na tem mestu za razpravo, ki bo sledila v nadaljevanju, apeliram za nekoliko več strpnosti in spoštovanje do vseh razpravljavcev, ki imam do arbitražnega sporazuma o meji s Hrvaško kritično stališče. Ta poziv je namenjen tako enim kot drugim. Torej vsem Spoštovani zagovorniki arbitražnega sporazuma! V Slovenski ljudski stranki nas je strah. Strah nas je, da bomo kot že nič kolikokrat v zgodovini, a tokrat izključno po lastni krivdi, krivdi naše oblasti, Slovenci izgubili del svojega ozemlja, del ozemlja Republike Slovenije. Ta strah je legitimen in po našem mnenju — glede na besedila arbitražnega sporazuma — tudi zelo upravičen. Slovensko narodno ozemlje je bilo v nevarnosti že od vsega začetka zgodovine slovenskega naroda in je bilo vedno predmet poskusov osvajanja in izkoriščanja majhnosti našega naroda. Kakšna zagotovila imamo, da tokrat ne bo drugače, da ne bomo ponovno izgubili del našega dragocenega in že tako ali tako relativno majhnega ozemlja ter ga morali prepustiti Hrvaški, ki je nenazadnje v bližnji zgodovini meni nič — tebi nič dobila del slovenskega ozemlja na Istrskem polotoku. Prepričani smo, da se s takšnim arbitražnim sporazumom ponovno izgublja del ozemlja. Del tistega ozemlja, ki je bilo ob slovenski osamosvojitvi nesporno slovensko. V zgodovino slovenskega naroda bo s tem sporazumom zapisan nov mejnik v poglavju narodnega ozemlja in meja, žal ponovno Slovencem v edino znani smeri, v smeri izgube narodnega ozemlja. Očitno je to jasno že vsem. Republika Italija nam je predvčerajšnjim jasno in glasno povedala, da za njo nismo več faktor v strateških pogajanjih glede plinskih terminalov v Tržaškem zalivu. Da plinski terminal preprosto bo, pa če se Slovenija postavi na glavo. Spoštovani. To preprosto ne more biti naključje. Italija je ta teden s to gesto povedala vse. Ta nova okoliščina lahko nosi samo eno sporočilo. Torej, Italija ve, da Slovenija po sodbi arbitražnega sodišča ne bo več pomorska država. Kaj nas preprečuje, da bo, če arbitražnega sporazuma na referendumu ne zavrnemo, res tako? Konvencija Združenih narodov o pomorskem pravu za razmejitev teritorialnega morja med državami z nasproti ležečima obalama predvideva uporabo načela equidistance oziroma sredinske črte. To načelo se ne uporablja, če se državi dogovorita drugače oziroma se ena od držav ne sklicuje na zgodovinski naslov ali posebne okoliščine. V primeru slednjega imamo v skladu z mednarodnim pravom kar nekaj možnosti za razmejitev Piranskega zaliva. Prva možnost je uveljavljanje načela zgodovinskega zaliva, ki ga je seveda treba dokazati. Dokazati torej, da so Republika Slovenija in njene predhodne entitete dolgotrajno in kontinuirano izvrševale suverenost nad zalivom, pri čemur druge države temu niso nasprotovale. Hrvaška bi bila v tem primeru upravičena do ozkega pasu morja ob lastni obali. Morje v zalivu pa se razdeli z ravno črto. Druga možnost je razdelitev Piranskega zaliva na notranje vode Republike Hrvaške in notranje vode Republike Slovenije. V tem primeru bi se državi morali dogovoriti, da se upoštevajo posebne okoliščine, zgodovinske, ekonomske, varnostne, in posebej načelo pravičnosti, kar bi imelo za posledico premik sredinske črte proti savudrijskemu polotoku. Tega se, žal, nismo dogovorili. Tretja možnost je kondominij, kar pomeni skupno upravljanje sredine zaliva in suverenost nad ozkim pasom ob obali, kar je seveda totalno nesprejemljivo. Obstaja še četrta možnost, torej razmejitev teritorialnega morja, ki uveljavlja izenačen režim za notranje vode in kopno. Tudi tukaj bi bilo treba upoštevati posebne okoliščine, ki utemeljujejo odmik od sredinske črte. Torej, nobena od naštetih možnosti, ki bi lahko bila posledica razsodbe arbitražnega sodišča na osnovi arbitražnega sporazuma, ne zagotavlja Sloveniji celotnega Piranskega zaliva oziroma ne zagotavlja stanja na 25. 6. 1991. Pa poglejmo, kako je z vstopom v mednarodne vode. Glede na geografske značilnosti slovenske obale in upoštevajoč že določeno mejo z Italijo je koridor edina rešitev, ki Sloveniji omogoča dostop na odprto morje. V zvezi z določitvijo koridorja pa imamo nekaj možnosti. Prva možnost je skupno izvrševanje suverenosti nad koridorjem, nekaj podobnega kot kondominij. To bi bil tako imenovan režim sui generis. V tem primeru bi se morali dogovoriti o režimu gospodarskega izkoriščanja vodnega stolpa morskega dna in podzemlja. Druga možnost je, da bi koridor imel status odprtega morja. Obe državi bi se v tem primeru morali odpovedati izvrševanju suverenosti nad koridorjem. Dogovoriti pa bi se morali o režimu gospodarskega izkoriščanja vodnega stolpa, morskega dna in podzemlja. Tretja možnost je ločeno izvrševanje suverenosti nad koridorjem. Nad vodnim stolpom v tem primeru izvršuje suverenost in jurisdikcijo ena država, nad morskim dnom pa druga država. Četrta možnost je pa koridor skozi hrvaške teritorialne vode, v katerem bi veljal ugodnejši režim, denimo, od neškodljivega prehoda, tako imenovani tranzitni režim. Ta režim je ugodnejši zato, ker ga država ne sme prekiniti, poleg pravice plovbe pa vsebuje tudi pravico preleta in plovbe podmornic. V vseh naštetih možnostih, ki bi lahko bile rezultat sodbe arbitražnega sodišča na osnovi arbitražnega sporazuma, pa ne vidimo nobene možnosti, da bi ta koridor bil izključno v lasti Slovenije, kar ponovno ne zagotavlja stanja na dan 25. 6. 1991. Zato smo v Slovenski ljudski stranki trdno prepričani, da je izhod v mednarodne vode Jadrana po slovenskih teritorialnih vodah odvisen od določitve meje na morju z Republiko Hrvaško. Določitev meje na morju pa se bo v skladu z arbitražnim sporazumom izvršila izključno po pravilih in načelih mednarodnega prava, brez upoštevanja drugih posebnih okoliščin. Žal smo pri sprejemanju Zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma popolnoma ignorirali odločitev Ustavnega sodišča o arbitražnem sporazumu. Res je, da je Ustavno sodišče v zadnji točki svoje odločitve o arbitražnem sporazumu ugotovilo, da ta, kot sam zapis, ni v neskladju z ustavo, s čimer se sam sicer ne strinjam, vendar je odločitev ne glede na to zavezujoča. Zavezujoča pa je tudi v vseh točkah izreka in ne samo v zadnji. Po stališču Ustavnega sodišča ima Slovenija nedvomno neposreden dostop do odprtega morja. Izhodišče arbitražnega sporazuma pa je, da bo arbitražno sodišče določilo potek meje na morju in stik Slovenije z odprtim morjem. Slednje je popolnoma nekaj drugega od tistega, kar je ugotovilo Ustavno sodišče. Jaz verjamem Ustavnemu sodišču in ne tistim, ki se odločitvi Ustavnega sodišča izogibajo in ga ignorirajo. Še posebej pa mu verjamem zaradi tega, ker je bil sodnik poročevalec, torej sodnik, ki je pripravil predlog odločitve Ustavnega sodišča, v kateri je zapisano, da je v Temeljni ustavni listini zapisano, da ima Slovenija neposreden dostop do odprtega morja, sodnik, ki je profesor mednarodnega prava, izkušen dolgoletni diplomat in član številnih mednarodnih teles in nenazadnje član Strateškega sveta za zunanjo politiko sedanjega ministrstva za zunanje zadeve in ki ni bil na plačilni listi, mimogrede, Ministrstva za zunanje zadeve. In Ustavno sodišče je jasno opozorilo Državni zbor, da "sodba arbitražnega sodišča lahko pripelje do tega, da Slovenija na njeni podlagi ne bo imela neposrednega dostopa do odprtega morja, kar pomeni kršitev ustavnih določb, zato naj razmisli o spremembi Temeljne ustavne listine in ustave pred ratifikacijo arbitražnega sporazuma". Spoštovani! Na dejstvo prevelikega tveganja, ki ga sprejemamo s takšnim arbitražnim sporazumom, opozarja veliko število eminentnih slovenskih pravnikov in ostalih pomembnih slovenskih osebnosti. Medtem ko na drugi strani med pravnimi strokovnjaki, ki zagovarjajo takšen arbitražni sporazum, zasledimo le tiste, ki so na plačilni listi Vlade Republike Slovenije in ki so nenazadnje tudi sodelovali pri pripravi tega sporazuma. Logično je, da avtorji hvalijo sporazum, a vedeti je treba, da so avtorji in niso neodvisni. Spoštovani! Slovenci smo zaveden in domoljuben narod, ponosni na svojo zgodovino, svoj jezik, kulturo, korenine in še marsikaj. Kot Slovenci, ki v veliki večini izhajamo s podeželja, se še predobro zavedamo pomena zemlje in njene lastnine. Ne poznam Slovenca, ki bi v sporu s sosedom za samo kvadratni meter svoje zemlje sprejel tako velik riziko, da mu ga sodišče ne dodeli nazaj, kot ga Vlada s tem sporazumom sprejema za celoten Piranski zaliv in pravico prostega dostopa na odprto morje, za ozemlje ob Dragonji in še posebej za ozemlje ob Hotizi. Zatorej soočimo danes ponovno vsak svoje argumente, Slovenci in Slovenke pa naj na referendumu odločijo, v kakšno poglavje zgodovine bodo svojo odločitev vpisali. Državljane in državljanke Republike Slovenije pa pozivamo, da na referendumu glasujejo proti arbitražnemu sporazumu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za dopolnilno obrazložitev predloga sklepa dajem besedo tudi predstavniku predlagateljev Janezu Janši. Prosim, imate besedo.
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod predsednik Državnega zbora. Predsednik Vlade. Členice in člani Vlade. Spoštovani kolegice in kolegi. Odkar je Državni zbor z navadno večino, po našem mnenju na protiustaven način, ratificiral arbitražni sporazum oziroma sporazum o arbitraži za določitev meje med Republiko Slovenijo in Hrvaško, se je pojavilo kar nekaj novih okoliščin. Dve od teh sta bistveni. Nekaj tednov nazaj smo prvič slišali izjavo predsednika slovenske vlade gospoda Pahorja, ko je dvakrat eksplicitno zatrdil, da mu je hrvaška kolegica predsednica hrvaške vlade Jadranka Kosor v razgovoru obljubila oziroma zagotovila teritorialni izhod Slovenije v mednarodne vode oziroma teritorialni stik slovenskega morja z mednarodnimi vodami. Druga takšna nova okoliščina, ki se je pojavila in ki je verjetno še bolj pomembna oziroma usodna, je dejstvo, da je bila po več mesecih končno tudi slovenska javnost seznanjena z vsebino Zakona o ratifikaciji sporazuma o arbitraži, ki ga je sprejel hrvaški sabor. Vsebina tega zakona v tistem delu, ki je ključen za Slovenijo, v slovenskih medijih takrat, ko se je zakon sprejemal, ni bila objavljena, tudi Državnega zbora ni nihče podrobneje obvestil o tem, na kakšen način je Hrvaška ratificirala ta sporazum o arbitraži. Govorilo se je zgolj o tem, da je 20 % poslancev hrvaškega sabora glasovalo za, se pravi so dosegli 90% večino v podporo, daleč več kot dvotretjinsko. Samo 7 jih je bilo proti. In govorilo se je o tem, da naj bi Hrvaška ob tem sprejela neko enostransko izjavo, s katero Sloveniji zanika pravico do teritorialnega izhoda v mednarodne vode. Ko se je pred nekaj dnevi v slovenski javnosti pojavil celoten tekst zakona, s katerim je Hrvaška ratificirala ta sporazum o arbitraži, je postalo jasno, da ta zakon ne vsebuje zgolj tehničnih členov, niti zakonu ni priložena neka nepomembna enostranska izvaja, ampak so se razkrila tudi nekatera šokantna nova dejstva. Ampak, pojdimo najprej po vrsti. Po tem, ko je predsednik Vlade gospod Pahor javno izjavil, da mu je hrvaška predsednica Vlade obljubila, da se pod tem sporazumom predpostavlja samo po sebi, da bo Slovenija dobila teritorialni izhod v mednarodne vode, je takoj sledilo ostro zanikanje Hrvaške, in sicer tako v uradni izjavi njihovega ministrstva za zunanje zadeve, kot v nastopu predsednice hrvaške vlade v hrvaškem saboru. Obe izjavi, tako izjava predsednice hrvaške vlade, kot uradno sporočilo ministrstva za zunanje zadeve sta postavili našega predsednika Vlade na laž. Odgovor, ki je sledil s strani našega zunanjega ministrstva, je bil nejasen, medel in ni odgovarjal na trditve, ki so bile postavljene v izjavi hrvaškega ministrstva za zunanje zadeve. To se pravi, da je bilo tisto sporočilo hrvaškega ministrstva za zunanje zadeve neposreden povod za to, da se je šel brat zakon hrvaškega sabora o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. In ko smo prebrali ta zakon, se je izkazalo, da je resnica verjetno ravno obratna od tega, kot je zatrjeval predsednik slovenske vlade. Da ni hrvaška vlada slovenski obljubila in zagotovila ob dogovarjanju za ta sporazum, da ima Slovenija nesporen teritorialni stik oziroma izhod v mednarodne vode, ampak je Slovenija pristala na to, da lahko Hrvaška s svojim stališčem in s svojo izjavo informira švedsko predsedstvo Evropske unije in tudi Združene države Amerike. Kajti, ko preberemo zakon, ki ga je sprejel hrvaški sabor in ki smo ga razdelili tudi kot dodatno gradivo in lahko preverite te moje besede, v zakonu, v tekstu, ki je sestavni del Zakona o ratifikaciji hrvaškega sabora, preberemo tudi naslednje: "Z ozirom na sporazum o arbitraži med Vlado Republike Hrvaške in Vlado Republike Slovenije, ki je bil podpisan v Stockholmu 4. novembra 2009, daje Republika Hrvaška naslednjo izjavo o vsebini, o kateri sta dne 27. oktobra 2009 hrvaška in slovenska stran skupaj obvestili predsedstvo Sveta Evropske unije in Združene ameriške države: nič o sporazumu o arbitraži med Vlado Republike Hrvaške in Vlado Republike Slovenije se ne bo razumelo kot pristanek Hrvaške na zahtevo Slovenije za teritorialni kontakt z odprtim morjem. Kot je bilo dogovorjeno s slovensko stranjo, Republika Hrvaška daje to izjavo po podpisu sporazuma o arbitraži, vendar pred ratifikacijo sporazuma o arbitraži v Republiki Hrvaški in Republiki Sloveniji." Zdaj s to izjavo, s katero je bila slovenska stran seznanjena in s katero sta slovenska vlada in hrvaška vlada skupaj seznanili tudi predsedstvo Evropske unije in Združene države, Hrvaška ne zanika Sloveniji samo pravico do teritorialnega izhoda v mednarodne vode, zanika ji pravico za kakršenkoli ozemeljski kontakt z mednarodnimi vodami. Če je ta kontakt samo na eni točki, seveda to ni izhod. Tisto, kar pa posebej preseneča in je šokantno, pa je ta del zakona, ki ga je sprejel hrvaški sabor, v kateri se govori o tem, da sta slovenska in hrvaška vlada skupaj obvestili predsedstvo Evropske unije in Združene države o tej izjavi. Mi smo poskušali v preteklih dneh dobiti zelo jasen odgovor tako od zunanjega ministra kot od predsednika Vlade, kaj je tukaj na stvari. Včeraj smo poskušali ta odgovor zelo jasno dobiti od ministra za zunanje zadeve na Odboru za zunanjo politiko, kjer je minister dejal, da se Slovenija nikoli ni strinjala z vsebino te izjave, da je sprejela svojo izjavo in da tega strinjanja tudi ne posebej ne skupaj nikoli slovenska vlada ni izrazila komurkoli oziroma katerikoli tretji strani, niti ne predsedstvu Evropske unije niti ne Združenim državam. Vendar ministra nismo spraševali po tem, ministra nismo spraševali po vsebini, ampak po formi, ki je v tem primeru ključna in na to vprašanje nismo doslej dobili odgovora niti od njega niti od predsednika Vlade. Še več, sredi razprave je predsednica odbora razpravo nasilno prekinila, dala na glasovanje sklep, ki ga imate danes tukaj in na ta način preprečila, da bi prišli do odgovora pred to sejo. Delovna telesa so za to, da se tam zelo konkretno razčistijo tudi najmanjše podrobnosti, tega se na plenarni seji ne da in to je bilo včeraj preprečeno, čeprav ni bilo za to nobene potrebe in čeprav je bilo za razpravo prijavljenih še veliko ljudi. Kršil se je Poslovnik in sklep, ki ga imamo danes na mizi, s tega odbora, in ki bo najbrž kasneje prebran, je nelegitimen. Sprejet je bil na podlagi kršenja Poslovnika. Nenavadna nervoza je zavladala v vrstah zagovornikov arbitražnega sporazuma v teh dneh, ko se bere ta zakon o ratifikaciji, ki ga je sprejel hrvaški sabor. Začele so se pojavljati izjave, češ, kako ne glede na to, kako je bila Hrvaška izjava sprejeta, to nima nikakršne pravne teže na arbitražo, kako to ne bo v ničemer odločalo, kako tudi vrstni red ni pomemben in tako dalje. Preden grem naprej, poglejmo še, kaj smo oziroma kaj ste, ker ste to delali z navadno večino, pač, brez nas, sami zapisali v slovensko izjavo, ki naj bi odgovorila na to hrvaško izjavo. Ko se je z navadno večino ratificiral ta sporazum o arbitraži, ste sprejeli tudi naslednji sklep v 3. členu tega akta, ki se glasi "Republika Slovenija izjavlja, da je naloga arbitražnega sodišča določiti ozemeljski stik teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem, v oklepaju, stik Slovenije z odprtim morjem, torej ohranitev pravice Slovenije do stika z odprtim morjem, ki ga je imela na dan osamosvojitve 25. junija 1991". Če pustimo ob strani dejstvo, da je to neposrečena formulacija, kajti Slovenija je 25. junija 1991 imela teritorialni izhod v mednarodne vode, ni imela samo stika z odprtim morjem, in se skoncentriramo samo na formo, o kateri je tukaj beseda, je treba prebrati še naslednji stavek, ki pravi, da Republika Slovenija s to izjavo seznani oziroma jo sporoči Republiki Hrvaški. V zakon o ratifikaciji tega sporazuma ste zapisali samo, da se to izjavo sporoči Republiki Hrvaški, nikomur drugemu, kljub silnemu zaledju Katedre za mednarodno pravo, menda, na Ljubljanski univerzi, ki stoji z vso svojo težo za tem sporazumom. Če povzamem. Hrvaška je v svoj zakon o arbitraži vstavila elemente, ki relativizirajo enostranskost te izjave. Namreč, v zakon je zapisala, da sta hrvaška in slovenska vlada skupaj obvestili pričo podpisa sporazuma, to je švedsko predsedstvo, ki je tudi podpisano pod sporazum, pa tudi Združene države Amerike, ne vem, kakšna priča so bile Združene države Amerike. Slovenska stran vseskozi to zanika, Hrvaška je to zapisala v zakon. Mislim, da bo moral predsednik Vlade tudi glede tega kaj povedati, kakšna je vloga te skrite priče. Še bolj pomembno pa je, da je Hrvaška v to proceduro zelo spretno vpletla tudi čas, v katerega je umestila to izjavo. In da je tudi čas umestitve te izjave uskladila s slovensko stranjo, ker pravi, kot je dogovorjeno s slovensko stranjo, Republika Hrvaška daje to izjavo po podpisu sporazuma, vendar pred njegovo ratifikacijo v obeh državah. Če bi Slovenija naredila enako in sprejela podobne formulacije, potem bi morda lahko verjeli trditvam slovenske Vlade, ki sedaj pravi, da je Hrvaška sprejela eno izjavo, Slovenija drugo, nobena nima nobene teže in ne bo vplivala na arbitražo. Da temu ni tako, govorijo smernice za uporabo enostranskih deklaracij oziroma izjav in držav, ki določajo tudi primere, v katerih imajo takšne izjave pravne učinke. Te smernice je sprejela pravna komisija Združenih narodov leta 2006 in v teh smernicah, če jih preberete, boste našli kar nekaj tehtnih razlogov, zaradi katerih je Hrvaška to enostransko izjavo sprejela na način, na kakršnega jo je, in jo tudi zapisala na način, na kakršnega jo je, in jo tudi umestila v čas, v katerega jo je umestila. V pravu se reče takšnemu sprejemu izjave prikriti pridržek, ki ima v določenih primerih pravno težo. In to ni mnenje kakšne slovenske stroke, to izhaja iz stališč oziroma smernic pravne komisije organizacije Združenih narodov iz leta 2006. Na Hrvaškem so precej bolj natančno preučili celotno situacijo in pravne okoliščine. Slovenija je tudi tukaj pogrnila na izpitu. Kako je možno, da se je vse to zgodilo, kako je možno, da slovenska javnost ne od vlade pa niti ne od naših dopisnikov, ki poročajo iz sosednje države, ni bilo obveščeno o natančnem tekstu, ki ga je sprejel hrvaški sabor? Pravzaprav to niti ne preseneča, če si ogledamo recimo statistiko poročanja v slovenskih tiskanih medijih o tej problematiki od dneva, ko se je začela referendumska kampanja pa do včeraj. V tem času veljajo nekatera pravila poročanja in komentiranja. Ta pravila temeljijo na principu enakopravnosti predstavitve stališč za in proti in ta pravila so v slovenskih tiskanih medijih drastično kršena. Samo nekaj podatkov. Še največjo pluralnost teh mnenj zagotavlja brezplačnik Žurnal24, kajti dve tretjini objavljenih člankov in prispevkov v tem časopisu v času referendumske kampanje nekako povzema stališča za in proti, se ne opredeljuje. Na mnenjski strani je bilo objavljenih sedem komentarjev zagovornikov sporazuma in dva komentarja, ki sporazumu nasprotujeta, tukaj je veliko neravnotežje, vendar je to v slovenskih razmerah še vedno pravi biser. Podobno je v Financah, ki o tej temi ne poročajo, izjemno malo člankov, tudi samo dve mnenji so objavili, eno za in eno proti. V Večeru je bila objavljena polovica vseh prispevkov v izrazito podporo arbitražnemu sporazumu, ena četrtina je bila proti in ena četrtina je predstavljala obe stališči oziroma je bila nevtralna, se pravi je razmerje 1:2. Dnevnik je v tem obdobju objavil šest komentarjev, ki navijajo za arbitražni sporazum in nobenega, ki bi bil proti. Od 32 objavljenih člankov, se pravi ostalih prispevkov, jih samo pet predstavlja stališča proti, vsa ostala za. Nesporni zmagovalec v tem vladnem agidpropu pa je dnevnik Delo. Tako, da ni naključje, da je prejšnji urednik Dela enostavno samo zamenjal službo, dela pa isto zdaj, ko je v.d. direktorja vladnega urada za komuniciranje. Delo je objavilo prispevke za in proti arbitražnemu sporazumu v razmerju 11:1. 11 prispevkov v podporo sporazumu in samo eden proti. In v tem obdobju v tem tako imenovanem osrednjem častniku, slovenskem, jaz bi rekel osrednjem vladnem glasilu, ni bilo niti enega komentarja proti arbitražnemu sporazumu. Od člankov, ki so bili objavljeni na to temo, od 65. članov, jih je 45 za, samo štirje predstavljajo tudi stališča proti. Torej v takšni enostranski kampanji, s katero se seveda kršijo vsa načela in tudi določila Zakona o referendumski kampanji, ni čudno, da potem slovenska javnost, morda pa celo slovenska vlada, spregleda ključen akt, ki ga je v zvezi s to temo sprejel hrvaški sabor, in da o tem razpravljamo šele v tednih, ko je bil ta akt, sicer nelegitimno, že ratificiran v Državnem zboru in pred odločanjem na referendumu. Nova okoliščina, ki se je pojavila v zadnjih tednih potem, ko ste arbitražni sporazum že ratificirali, je tudi neka sprememba stališč, ki se izraža v nastopih vladnih predstavnikov. Naenkrat smo slišali polno izjav tako predsednika slovenske vlade, zunanjega ministra in nekaterih ostalih članov Vlade o tem, kako Slovenija danes tako ali tako nima Piranskega zaliva, nima teritorialnega izhoda v mednarodne vode in da je vsaka rešitev boljša od sedanjega stanja. To seveda ni res. Slovenija ima danes pravno in formalno natančno isti teritorij in isto morje, kot ga je imela v času slovenske osamosvojite. In kar se tiče morja, Hrvaška v času slovenske osamosvojitve tega ni zanikala, zanikanje je prišlo kasneje. Vendar s temi izjavami najvišjih predstavnikov slovenske vlade se ustvari neko stanje, ki na nek način priznava hrvaške enostranske korake. Kot da bi nekdo, ki pride kosit ali pa sadit krompir na sosedovo parcelo, s tem že postal lastnik te parcele. Če je Hrvaška postavila školjčišča v slovenskem morju, s tem ni postala lastnik tega morja. Izjave najvišjih predstavnikov slovenske vlade v zadnjih tednih, pa to kar na nek način priznavajo. Kaj takšnega Slovenija, mislim, da še nikoli ni doživela. Da bo stvar še hujša, je Vlada tudi podpisala, vladna večina pa je v tem Državnem zboru ratificirala sporazum, v katerem je tudi 10. člen, ki nosi naslov "Ohranitev sedanjega stanja". Potem ko Vlada govori, da je sedanje stanje izjemno neugodno, da je Hrvaška praktično lastnica polovice Piranskega zaliva in da Slovenija nima teritorialnega izhoda v mednarodne vode, je ta ista vlada podpisala sporazum, ki v 10. členu pravi, že naslov člena je ohranitev sedanjega stanja v vsebini samega člena pa nalaga sporazum o tem delu arbitrom naslednje, citiram: "Arbitražno sodišče lahko odredi kakršnekoli začasne ukrepe, za katere meni, da so potrebni za ohranitev sedanjega stanja". Se pravi, za ohranitev stanja, za katerega slovenska vlada pravi, da je izjemno neugodno. Razumi, kdor more! In kot je dejal že prej kolega Radovan Žerjav za to govornico, smo včeraj tudi doživeli neko potrditev, kako tretje države gledajo na to dogajanje in kako ravnajo v pričakovanju rešitve, ki se nakazuje s tem arbitražnim sporazumom. Minister za okolje in prostor gospod Žarnić se je v Trstu sestal s svojo kolegico, ki pokriva isti resor v italijanski vladi, in ta mu je dejala "Svoje ste povedali, za nas je pogovor zaključen, plinski terminal bomo gradili.". Hkrati pa je ta ista država zahtevala podaljšanje roka, v katerem bo dala svoje pripombe oziroma na pridržke na širitev Luke Koper. S tem, ko reducirate suverenost Slovenije na morju, seveda ne delate usluge samo Hrvaški, delate uslugo tudi Italiji. Italija tukaj ni nevtralna. Treba si je odkrito priznati, da te nevtralnosti v času, odkar se je Slovenija osamosvojila, pravzaprav na tej točki nikoli ni bilo. Italija je za hrbtom Slovenije podpisala sporazum s Hrvaško o delimitaciji epikontinentalnih pasov v Jadran in Italiji je očitno v interesu, da ob tem, ko sama drži roke v žepih, Hrvaška tudi izloči gospodarsko konkurenco Koprskega pristanišča ali pa jo vsaj oslabi. To ni samo v interesu Reke, ampak tudi Trsta. In, da je temu dejansko tako, kaže tudi ta zadnja poteza, ko se Sloveniji enostavno odreka kakršnakoli pravica do pripomb za postavitev plinskega terminala v Tržaškem zalivu. Torej, izguba suverenosti na morju ni samo neka prazna beseda in prepir okrog takšnega ali pa drugačnega pojma, ampak gre tudi za temeljno pravico soupravljanja v Jadranu, soodločanja o trasah podmorskih plinovodov, naftovodov, plinskih terminalov, itd. Italija ne bi mogla bolj nazorno pokazati, kaj misli o izhodu te arbitraže, ki ste jo ratificirali, kot pa je to naredila na tem sestanku v Trstu. In naš minister je tam potem samo nekaj zajecljal v kamero, kako bomo pa mi zdaj to situacijo proučili. Zelo bo to pomagalo. Še ena nova okoliščina se je zgodila v teh zadnjih dneh. Predstavniki slovenske vlade se v svojih nastopih, predvsem v odgovorih na vprašanje, kaj bo ta arbitražni sporazum prinesel, od samega začetka izogibajo temu, da bi ta rezultat tudi narisali. Ker gre za ozemeljsko rešitev, takšno rešitev, ali pa rešitev, kot si jo nekdo predstavlja, je možno seveda tudi vedno narisati. Slovenska gospodinjstva so dobila v zadnjih dneh — in to je kar nekaj koštalo — na domače naslove tekst celotnega arbitražnega sporazuma, tudi tekst v angleščini, ne vem, zakaj je bilo to treba, ampak temu gradivu ni priložen nobeden zemljevid, nobeno pojasnilo. Ljudje iz tistega pravzaprav nič ne razumejo. Če bi Vlada verjela v to, kar je na začetku govorila, potem bi se dalo to tudi narisati, pa se očitno to ni dalo in tega tudi ni v tem uradnem gradivu. Čeprav gre za referendumsko odločanje, kjer je treba ljudem stvari enostavno predstaviti , da bo odločitev tudi kvalificirana. Še bolj zanimivo pa je, da se vladni predstavniki zadnjih 10 dni striktno izogibajo terminu iz izjave, ki jo je sprejel ta Parlament oziroma, ki ste jo sami sprejeli ob ratifikaciji arbitražnega sporazuma. To izjavo ste napisali, bom še enkrat citiral "Republika Slovenija izjavlja, da je naloga arbitražnega sodišča določiti zemeljski stik teritorialnega moja Republike Slovenije z odprtim morjem". Zadnjih 10 dni razen, če je bilo vprašanje postavljeno petkrat, noben vladni predstavnik ni več govoril o zemeljskem stiku teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem, ampak samo o stiku Slovenije z oprtim morjem. Med tema dvema formulacijama je pa razlika kot med nočjo in dnevom. Ker, stik je lahko kakršenkoli. Kako stik razume Hrvaška, je jasno zapisala. S tem svojim razumevanjem je s soglasjem slovenske vlade obvestila tudi priče podpisa sporazuma. O tem, kako slovenska vlada razume ta stik, pa ni obvestila uradno nikogar in tudi v javnih izjavah, ki jih v zadnjih dneh in tednih daje ljudem, se tej formulaciji izogiba, zato da bi bila možnost interpretacije, ko bo enkrat prišel rezultat, če bo — bog ne daj — ta arbitražni sporazum ratificiran, neskončno velika in boste govorili, ja, pa saj stik smo dobili. Stik bomo seveda dobili. Tudi sosed, ki se mu nekdo drug vrine vmes z nakupom zemljišča med njegovo parcelo in javno cesto, tudi ta dobi nek stik s to javno cesto, tako imenovano služnostno pot, ampak to ni njegova lastnina. Hrvaška je bila doslej vedno pripravljena v zameno, če Slovenija pristane na določanje meje po mednarodnem pravu, temu pridati kakršnekoli okraske in dodatke, kakršnekoli stike, najbolj možne liberalne prehode — ni da ni — ker je natančno vedela, kaj pomeni določanje meje po mednarodnem pravu. Slovenija do lani na to nikoli ni pristala. Torej, ob koncu apeliram, glede na to, da je treba vsaj v finalu te referendumske kampanje zagotoviti nek ferplej, pošteno igro do slovenskih volivk in volivcev, da se uporabljajo pojmi, kot so tudi uradno zapisani v teh aktih, in da se tukaj ne delajo razlike. Tako da bo možno tako ali drugače interpretirati potem tudi takšno ali drugačno razsodbo arbitražnega sodišča, če bo, kot že rečeno — bog ne daj — prišlo do potrditve tega sporazuma na referendumu. Vladna koalicija je s tem, ko je ratificirala in to z navadno večino ta sporazum, prevzela vso odgovornost za kakršnokoli rešitev, ki bo prišla iz te arbitraže, če bo ta slabša od stanja, kot je bilo na dan 25. 6. 1991. In takrat je imela Slovenija celoten Piranski zaliv in je imela nesporen teritorialni izhod v mednarodne vode. Vse, kar je manj od tega, je oškodovanje Slovenije. In tisti, ki je predlagal takšno rešitev, se svoje odgovornosti ne bo mogel znebiti, tudi ne preko referenduma. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog sklepa je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici Janji Klasinc.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani predsednik Vlade z ministrskim zborom, spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za zunanjo politiko je na 38. nujni seji 25. maja 2010 obravnaval Predlog sklepa v zvezi z razjasnitvijo novih okoliščin, s katerimi je bila javnost seznanjena po razpisu zakonodajnega referenduma o Zakonu o ratifikaciji arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. Odbor se je seznanil s pisnima mnenjema Zakonodajno-pravne službe in Vlade. V imenu predlagatelja je dopolnilno obrazložitev podal podpredsednik odbora Milenko Ziherl, mnenje Vlade pa je predstavil minister za zunanje zadeve Samuel Žbogar. V razpravi so predstavniki opozicijskih poslanskih skupin med drugim izpostavili, da je Vladi pomemben le sprejem arbitražnega sporazuma, ne pa tudi zaščita vitalnih interesov Slovenije, da s svojimi izjavami zavaja javnost, vodi nezakonito referendumsko kampanjo ter izvaja pritisk na medije, ki poročajo pristransko — zato je treba na referendumu zakon zavrniti. Vlada v pisnem mnenju o predlogu sklepa ne odgovarja na vprašanja in dileme, izpostavljene v zahtevi za sklic izredne seje Državnega zbora in da vlagatelji zahteve želijo razčistiti protislovne izjave predsednika Vlade, ki jih je podal po ratifikaciji Zakona o arbitražnem sporazumu v oddaji Polemika na TV Slovenija ter v svojem odgovoru na ustno poslansko vprašanje poslanca Zvoneta Černača. Zakon, s katerim je Hrvaška ratificirala arbitražni sporazum določa, da je Hrvaška po podpisu sporazuma podala enostransko izjavo o vsebini, o kateri naj bi hrvaška in slovenska stran 27. oktobra lani skupaj obvestili predsedstvo Sveta EU in ZDA, česar slovenska stran ni nikoli zanikala. V istem zakonu je še navedeno, da Hrvaška v dogovoru s slovensko stranjo daje to izjavo po podpisu in pred ratifikacijo arbitražnega sporazuma, kar pomeni, da je bil tudi čas izjave dogovorjen ter da je predsednik Vlade vnaprej vedel za enostransko izjavo Hrvaške in se z njo strinjal. Opozicija je tudi dejala, da tudi slovenski zakon o ratifikaciji vsebuje enostransko izjavo, vendar pa Slovenija o tem ni obvestila predsedstva EU in ZDA in zanjo tudi ni dobila soglasja hrvaške strani. Da je Vlada pri pogajanjih o arbitražnem sporazumu presegla sklepe odbora in za takšna pogajanja ni imela mandata, zato je njeno ravnanje protiustavno. Predstavniki Vlade naj v bodoče v javnih nastopih vedno dosledno uporabljajo izraz "teritorialni stik" in ne "stik", če menijo, da to arbitražni sporazum prinaša. Predstavniki koalicije pa so poudarili, da je arbitražni sporazum za Slovenijo dober, da ga je treba na referendumu potrditi in da državljani točno vedo, da se na referendumu odloča o načinu odločitve, ne pa o sami meji. Da ni novih dejstev in ni novih okoliščin, s katerimi naj bi bila javnost seznanjena po razpisu zakonodajnega referenduma o Zakonu o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, na kar kaže tudi gradivo za sklic izredne seje, ki ne vsebuje nobenih pravih argumentov in ne navaja nobenih novih dejstev in okoliščin. Glavni namen nasprotnikov tega sporazuma je, da se v javno razpravo v času pred referendumom vnese zmeda. Očitno je, da sedanja opozicija ne more sprejeti dejstva, da je sedanja vlada v pogajanjih dosegla boljše izhodišče, kot vse dosedanje vlada, čeprav so si za to prizadevale. Minister Žbogar je v odgovoru na očitke predlagateljev povedal, da ne obstaja noben dodaten, javni ali tajni, dokument k arbitražnemu sporazumu in da Slovenija in Hrvaška nista skupaj obvestili predsedstva EU in ZDA o hrvaški enostranski izjavi, temveč sta predsedstvo EU zgolj obvestili, da je arbitražni sporazum usklajen. Ponovno je poudaril, da v gradivu predlagateljev ni navedena niti ena nova okoliščina, ki ne bi bila poslancem Državnega zbora pa tudi slovenski javnosti znana že ob ratifikaciji arbitražnega sporazuma v Državnem zboru. Glede kritik o možnosti dolgotrajnega postopka arbitraže je pojasnil, da arbitražni postopki običajno potekajo okrog 3 leta. Po tem, ko so vsi prijavljeni razpravljavci dobili besedo in je bila razprava končana, je odbor glasoval o predlogu za amandma odbora k predlogu sklepa in ga sprejel. Sprejet amandma, ki mu v razpravi ni nasprotoval niti en poslanec, je vključen v dopolnjeni predlog sklepa, ki je sestavni del tega poročila. Hvala.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade Borutu Pahorju. Prosim, gospod Pahor.
Dober dan, spoštovani gospod predsednik. Poslanke in poslanci. Da kasneje ne pozabim, čeprav se mi to ne zdi bistveno, moram odgovoriti na domnevno nove okoliščine, ki naj bi terjale to razpravo. Nobenih novih okoliščin ni, vse stvari so bile že večkrat pojasnjene, vendar je odločitev, ki jo bodo sprejeli državljanke in državljani 6. 6. tako pomembna, da ni nobena razprava v tem zboru odveč, tudi če se nekatere stvari ponovijo. Najprej naj bi bila zelo pomembna nova okoliščina spoznanje, da sta Slovenija in Hrvaška skupno obvestili priči — švedsko predsedstvo Evropske unije in vlado Združenih držav o tem, da se seznanjata in strinjata z enostransko izjavo Hrvaške. Švedska veleposlanica v Sloveniji gospa Ultvedt je včeraj za STA zanikala, da bi Hrvaška skupaj s Slovenijo švedsko predsedstvo EU in ZDA seznanila s svojo enostransko izjavo. Citiram "Strani nas nista skupaj obvestili.", konec citata, je dejala in poudarila, da je bila Švedska priča le pri podpisu arbitražnega sporazuma v Stockholmu 4. novembra. To je povedal na odboru tudi minister za zunanje zadeve. Citiram "Vemo, da je Hrvaška dejala, da bo podala enostransko izjavo in da so bili zainteresirani tudi zato, da bi bila Švedska neke vrste priča pri tej izjavi. Mi smo to takrat zavrnili in nikoli nismo bili skupno obveščeni o kakšni izjavi.", konec navedka, je dejala švedska veleposlanica. Brž ko ne se bo oglasila tudi verjetno predstavnica ali predstavnik State Departmenta in bomo lahko slišali tudi stališče Združenih držav, toda že to je dovolj, ker je Švedska predsedujoča država. Predsednik švedske vlade je bil kot predsedujoči Evropskega sveta navzoč ob podpisu arbitražnega sporazuma, in to je zdaj drugo pomembno dejstvo v tej diskusiji. Samo arbitražni sporazum, ki sva ga podpisala s predsednico Kosor, ki ga je potem ratificiral Državni zbor, in ki ga bo — upajmo — sprejela tudi večina na referendumu, bo določal nalogo arbitražnemu sodišču in nobena enostranska izjava. O tem ni nikakršnega dvoma. Po dunajski konvenciji lahko države v postopku procedure sicer izrečejo v primeru dvostranskih pogodb kakšne zadržke, vendar ti nimajo nobenega pravnega učinka. O tem ni nobenega dvoma. Če in v kolikor bi Hrvaška vztrajala pri tem, pri čemer je vztrajal vsa ta leta, namreč, da Sloveniji ne sme in ne more omogočiti formalno, de jure, stika z odprtim morjem, potem se seveda v svoji enostranski izjavi v postopku ratifikacije za to ne bi odločila. Mi pa nismo pristali na to, da bi bila ta izjava in to stališče priložena sporazumu, ki je bil podpisan, nismo pristali. To je bil pogoj za naš podpis. In tako se je tudi zgodilo. Ta diskusija torej končana. Nič novega. Slovenija in Hrvaška skupaj nista nikoli obvestili o usklajeni izjavi nobene od prič, in to je ena od prič danes že tudi formalno povedala. Gremo naprej. Eden od uvodničarjev je rekel, da je današnje stanje pravno in formalno takšno — če prav razumem, je v skladu z izjavo Državnega zbora, ki smo ga sprejeli pred časom, mislim, da ob ratifikaciji zakona o vstopu Hrvaške v Nato. Če bi bilo tako, sprašujem tega govornika, zakaj je bila potrebna brionska izjava, če je stanje pravno in formalno urejeno. Zakaj je bilo treba znova omenjati presečni datum 25. 6.? In če je kdo prepričan, čeprav nisem več, da je, da je bil sporazum Drnovšek-Račan tak dosežek, zakaj ni vztrajal pri tem, da to ostane kot pogoj, pa ni. Naprej, tukaj je bilo brez potrebe omenjeno tudi stališče Italije, kot da sosednja država že pozna odločitev arbitražnega sodišča, in ker pozna to odločitev, se tako že obnaša. Mimogrede, razlika med arbitražnim sodiščem in Haagom je v tem, da bi dejansko lahko bila katerakoli od tretjih držav stranski intervenient v postopku, v arbitražnem sodišču pa ne. Dobro imejte to pred očmi, ni nepomembno. In na koncu, kot sem rekel, moram odgovoriti takoj na očitke, da jih zavrnem še enkrat in zelo jasno. Tukaj je nekdo vprašal, zakaj Vlada ne priloži zemljevida. Ker bo zemljevid priložilo svoji razsodbi arbitražno sodišče. Kaj bo v njem, natančno nihče ne ve, ker bo to razsodilo sodišče, razen ene stvari, vemo, da bo Slovenija imela stik z odprtim morjem, ker je to naloženo arbitražnemu sodišču. To je beseda junction v izvirniku v angleškem jeziku enaka, kot je v izvirniku oziroma v angleškem prevodu sporazuma Drnovšek-Račan. Ni nobenega dvoma, teritorialni stik bo to, ker je Slovenija seveda dežela, tako kot druge države, ki ima ozemlje in seveda morje. Torej, s temi domnevno novimi okoliščinami smo opravili zelo na hitro. Ni res, da bi se kaj delalo za hrbtom nacionalnih interesov Republike Slovenije. Vlada je zelo vestno ravnala, da je prišla do sporazuma, ki je nacionalne interese uveljavil. Nekdo od uvodničarjev je rekel, da ga je strah. Mene kot podpisnika tega sporazuma ni ne strah ne sram. Opravljeno bi bilo veliko delo. Slovenija ima priložnost, da se na referendumu odloči za arbitražni sporazum in za prihodnost, ki bo imela pravično mejo in urejene odnose tudi s to sosedo ali pa za preteklost, kjer ne bo formalno urejene meje, zlasti na morju ne in kjer bomo priča incidentom in konfliktom. Ljudje bodo odločali, ali so za prihodnost ali so za preteklost. In zdaj ključno vprašanje. Imate vi pravico postavljati vprašanja Vladi. Ampak ima tudi Vlada pravico postavljati vprašanje vam, ker gre za odločitev takega pomena. Mislim tukaj na nasprotnike, ki sedijo v tem visokem zboru — ne ljudem, ki se bodo odločali po svoji presoji — vam pa, ki imate drugačna stališča. Sprašujem vas, kaj je alternativa? Tukaj je bilo slišati kar nekaj navodil, kako naj bi Vlada ravnala, da bi dosegla to, kar je po stališču predlagateljev te diskusije nacionalni interes. Kje ste bili 18 let? Zakaj niste tega dosegli do zdaj? In zlasti, da ne bi šli nazaj, ker to ne bo imelo smisla, bi rad vprašal, kako pa boste šli naprej, če bo zavrnjen sporazum, k čemur apelirate večino ljudi. Ali se strinjate s tem, da dejansko stanje, de facto stanje, ni tako, kot je bilo na dan 25. 6.? Se strinjate? To je očitno, zato ga želimo znova vzpostaviti. Če bo arbitražni sporazum zavrnjen in zelo hitro ne bo sklenjen nek nov sporazum, v kar zelo dvomim — okoliščine v primeru zavrnitve so nepredvidljive — potem bomo priča temu, da bo ostalo tako stanje, kot je. In če bo ostalo še desetletja ali dve, bo dejansko de facto postalo de jure. To je pa slabo za nas — to je popolnoma jasno. Boste povedali potem v razpravi drugačna mnenja, zdaj imam pravico svoje stališče pojasniti jaz. Naprej. Ali — in to morate danes povedati — boste v primeru zavrnitve arbitražnega sporazuma razumeli, da so vprašanja prejudicev v hrvaških dokumentih v Evropski uniji zgolj zaradi izjave predsednice Kosor, ki jo je dala 11. septembra tukaj v Ljubljani in jo poslala švedskemu predsedstvu, dovolj velik razlog, da Slovenija ne bo blokirala pogajanj s Hrvaško, ali bomo takoj blokirali hrvaška pogajanja o vstopu v unijo? Čas se zgošča. Nimamo tega privilegija, kot smo ga imeli v 90. letih ali morda v prvi polovici tega desetletja. Čas se zgošča. Hrvaška je ob koncu pogajanj in na to vprašanje morate odgovoriti, ne samo nam, mi odgovarjamo na vaša vprašanja, ampak tudi javnosti. Če boste rekli, da je enostranska izjava, ki jo je dala Hrvaška 11. septembra, ko je predsednica Kosor obiskala Slovenijo, dovolj — jaz sem takrat namreč dosegel, da je bilo hkrati sprejeto, in to je seveda bistveno, po mučnih in zelo trdih pogovorih, da je Hrvaška pristala tudi na sporazum Rehn2. To je zdaj vse, kar je treba pojasniti javnosti. Rehn2 je bil sporazum, ki ga Hrvaška ni hotela diskutirati od 16. junija naprej. To so vendar dejstva, ki jih vsi poznamo. Potem pa smo v trdih pogajanjih prišli do tega, da je Hrvaška pristala na Rehn2, ki je na koncu določal v točki 3. in v točki 3b. specialno stik Slovenije z odprtim morjem. To je bil velik uspeh, velik uspeh. Ne verjamem, da ga je mogoče ponoviti, kaj šele, da bi bilo mogoče dobiti v nekem zgoščenem času napetih odnosov, ki bi bili restavrirani z morebitno blokado, kaj več — in ste torej dolžni pojasniti, ali boste pričakovali blokado politike po 6. 6. 2010. Takoj? Je izjava hrvaške vlade dovolj, da take blokade ne bo? Ali je treba do podpisa urediti to vprašanje, kot slišim, do podpisa pristopne pogodbe in do ratifikacije v Državnem zboru? Ker večina strank v tem visokem domu je imela stališče, da je treba vprašanje meje določiti pred vstopom Hrvaške? Jaz sem imel sicer pred volitvami nekoliko drugačno stališče, vendar mi je bilo potem skozi pogovore s parlamentarnimi strankami jasno, da je, če želimo imeti urejene odnose, mir in zlasti pravično mejo, ki bo zagotavljala ta trajni mir, da je treba verjetno izkoristiti čas do vstopa Hrvaške v EU, da nekako privedemo sosednjo državo do nekega sporazuma, ki je v vzajemno korist. In v vzajemno korist je bil dogovor, sklenjen na Trakošćanu. Mi želimo, da se uredi vprašanje meje, vi boste lahko nadaljevali pogajanja, vse ostalo so bili potem detajli, ki so pripeljali do sporazuma 4. 11. 2009. Mislim, da ste potem tudi tukaj, visoki dom, dolžni dati izjavo, če ne bo rešeno, kakorkoli, način določitve meje niti samo mejno vprašanje te ratifikacije pristopne pogodbe, v primeru, da bo Hrvaška zaključila pogajanja, ker boste tako sklenili, ali boste takrat blokirali Hrvaško? To so vprašanja, na katera je treba odgovoriti. Vi vztrajate, da Vlada pojasni svoje stališče. Mi smo dolžni ta stališča pojasniti, zato ker gre za tako pomembno vprašanje, imamo tudi mi kakšno pravico vam zastaviti vprašanje. Vprašanje je, kaj je alternativa. To vprašanje ste 10 dni pred referendum tudi vi dolžni pojasniti javnosti — kaj je alternativa. Da se ne bi znašli v nepredvidljivih posledicah, kjer se bi znova Slovenija vrnila k prvi od strukturnih reform, ki jo je dobro spravila pod streho, in to je naprej konsolidacija temeljnih elementov državnosti, da ta niso predmet sporov in da se lahko posvetimo gospodarskim in socialnim temam. Počasi. Tukaj vidim, da to izvablja neki nasmeh. Tukaj bi rad opozoril, da smo se z vprašanjem meje ukvarjali zelo veliko časa, da je to terjalo zelo veliko napora in da se mora vsakdo zavedati, ki apelira proti arbitražnem sporazumu, da bo ta čas potreben v primeru, da bo arbitražni sporazum zavrnjen, v zelo velikih odmerkih. Zakaj, če imamo dobri sporazum? Kot rečeno, namesto posmeha in smeha je dobro dobiti kakšen odgovor tudi z vaše strani in ga danes pričakujemo. Kaj je alternativa temu, da se zavrne ta arbitražni sporazum? Jaz mislim, da imamo to pravico slišati. Tukaj so mi zdaj dali, upam, da lahko to preberem. Gospod Freden iz veleposlaništva ZDA je danes dejal, če prav vidim, glede skupne izjave, citiram "Beseda skupna je povsem napačna. Nikoli nismo bili skupno obveščeni o hrvaški izjavi". Torej, mogoče je prav, da potem dokončno povemo, da so ti temeljni ugovori, ki smo jih bili slišali na začetku, ovrženi. Torej, spoštovani gospe in gospodje, še enkrat povem, Vlade in večine v Državnem zboru, ki je ratificirala ta sporazum, ni ne strah ne sram. Mi vemo, kakšne so posledice, v veliki meri predvidljive posledice sporazuma, ki bi bil ratificiran. To bi pomenilo del arbitražnega sodišča, ki bi končno določilo de facto in de jure mejo, torej zlasti de jure seveda, tudi na morju. Tam je zagotovljen stik Slovenije z odprtim morjem. Vemo, da bi to bila osnova za trajnejši mir med državama, za sožitje, za odlične dvostranske odnose. Vemo, da bi to ohranili ugled Slovenije, ki ga ta hip ima kot država, ki zmore najtežja reševanja reševati po mirni poti, ki je tudi skozi to krizo šla z neko regulacijo te krize, ki je relativno uspešna, in ji omogoča, da jo nadaljuje, da se ji ni treba vrniti nazaj in se ukvarjati s Hrvaško, ampak da se lahko v celoti posveti vprašanjem gospodarske in socialne perspektive. Tisti pa, ki zagovarjate stališče proti arbitražnemu sporazumu, ste dolžni povedati, kaj je alternativa oziroma kakšna prihodnost nas čaka. Verjetno smo tudi mi upravičeni slišati pri tako pomembni temi, kaj bo naredila slovenska politika v primeru, da bo tak arbitražni sporazum zavrnjen, če v 18 letih nismo bili sposobni sprejeti drugačnega dogovora in če je malo verjetnosti, da bi bili v kratkem, zgoščenem času sposobni tak dogovor sprejeti. Torej, še enkrat povem, argumenti, ki jih je opozicija navajala kot razloge, ki naj bi bili skriti, prikriti, ki naj bi bili zavajajoči, ki naj bi bili v nasprotju z nacionalnimi interesi, so ovrženi, in to ne samo z besedami slovenske Vlade, ampak z besedami predstavnikov vlad, ki so bile priče v tem procesu. Še enkrat, preden končam, povem, da je slovenska Vlada vodila pogajanja tako, da je želela in imela pred seboj ključno stremljenje pravično rešiti vprašanje meje in to v vzajemnem interesu z Republiko Hrvaško, ker nobena izsiljena meja ni trajna in pravična rešitev. Da smo se do tega dokopali z zelo velikimi mukami, z veliko porabljenega časa, vendar smo ravnali prav, da smo to vprašanje rešili na začetku mandata, ker bi sicer zgoščen čas pogajanj in konflikt v primeru blokade pomenila verjetno nepredvidljive okoliščine, ne samo v političnem, gospodarskem in čisto človeškem smislu, ampak morda tudi v kakšnih drugih ozirih. Tako da smo to vprašanje dali ad acta in zdaj čakamo še na voljo ljudi. Jaz upam, da bodo ljudje razmislili, se seveda odločili po svoji vesti, ampak da bodo razmislili o tem, ali želijo v prihodnost ali želijo v preteklost — v prihodnost z eno pravično mejo med državama. Jaz seveda za to nosim, kot sem včeraj rekel, neskončno, brezmejno odgovornost. Nekdo je tu govoril o tem, da je zlahka sprejemati te odločitve. Samo tiste, v katere trdno verjameš, potem ko so bili na njih narejeni preizkusi znanja, izkušenj in nenazadnje tudi možnosti, ki jih daje pogovarjanje s tretjo stranjo. Ker ni tu samo vprašanje, kakšna sta naša volja in naš pogled na to vprašanje, morate prepričati tudi sosednjo Hrvaško. Torej, slovenska Vlada je očitke ali nova dejstva, ki naj bi bila domnevno znana, zavrnila kot neutemeljena in sprašuje nasprotnike tega sporazuma, kaj je alternativa. Mislim, da je dolžnost predlagateljev, da povedo, kaj je alternativa temu sporazumu, če nagovarjajo ljudi, da ga zavrnejo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Zmago Jelinčič Plemeniti.
Dober dan vsem skupaj! Ravnokar smo poslušali premierja gospoda Pahorja, ki je eklatantno lagal. Rekel je, da je švedska veleposlanica v Sloveniji govorila, da ni bilo nobenega dogovora in skupne predstavitve o določeni izjavi in da so to rekli tudi Američani. Jaz dvomim, da bi Američani tako pljunili na sosednjo Hrvaško, ki jo pravzaprav tako cenijo, bolj kot Slovenijo, in da bi to naredili tudi Švedi. Dejstvo je, da je v originalnem tekstu arbitražnega, tako imenovanega — Hrvatje pravilno pravijo sporazuma o arbitraži — dodan tudi članak 3., kjer piše takole, bom prebral originalno, da ne bo kdo rekel, da zlorabljam ali da slabo prevajam, "Nakon potpisivanja sporazuma iz članka 1. ovog Zakona, Republika Hrvatska dala je izjavu uz sporazum iz članka 1. ovog zakona koja, u izvorniku na hrvatskom i engleskom jeziku, glasi: "Izjava Republike Hrvatske uz Sporazum o arbitraži između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije. U odnosu na Sporazum o arbitraži između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije, potpisan u Stockholmu 4. studenoga 2009. godine, Republika Hrvatska daje sljedeću izjavu, o čijem su sadržaju dana 27. listopada 2009. hrvatska i slovenska strana zajedno izvijestile Predsjedništvo Vijeća Europske unije i Sjedinjene Američke Države.". In še naprej, potem je ta izjava "Ništa u sporazumu o arbitraži između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije neće se smatrati kao pristanak Hrvatske na zahtjev Slovenije za teritorijalnim kontaktom s otvorenim morem." in naprej, "Kao što je dogovoreno sa slovenskom stranom, Republika Hrvatska daje ovu Izjavu nakon potpisivanja Sporazuma o arbitraži, a prije ratifikacije Sporazuma o arbitraži u Republici Hrvatskoj i Republici Sloveniji, u skladu sa člankom 11. stavkom 1. Sporazuma o arbitraži.". Podpisana je Kosor. Še enkrat pravim, lepo piše, kdaj, kateri dan so naši gospodje skupaj s Hrvati pojasnili zadeve in kot piše "i zajedno izvijestile", skupno torej "Predsjedništvo Vijeća Europske unije i Sjedinjene Američke Države.". Gospod Pahor je lagal, tako kot laže o drugih stvareh.
Gospod Jelinčič, prekinil sem vas. Želim vas [[...]]Gospod Jelinčič, želim vas opozoriti na primernost besed. Želim vas opozoriti na primernost besed. Gospod Jelinčič, želimo vas opozoriti na primernost besed. In še enkrat. In vam izrekam opomin. Izrekam vam prvi opomin. Nadaljujete.
Lahko povem, pa prosim ti dve minuti zraven. Dve minuti zraven. Dejstvo je, da se gospod Pahor na dveh mestih pogovarja za službo v tujini in mora narediti nekaj za to, da bo to službo dobil. In treba je pač izdati lastno domovino, kajti za službico se naredi marsikaj. Ko je gospod Pahor rekel, da gre za vzajemno korist obeh držav, ne gre za vzajemno korist obeh držav, gre za vzajemno korist obeh predsednikov držav oziroma predsednikov vlad, gospe Kosor in gospoda Pahorja. To je tista vzajemna korist. Slovenija bo izgubila svoj integralni del nacionalnega ozemlja in naj gospod Pahor ne govori, kje je alternativa. Alternativa je v mirovni mednarodni konferenci, ki je pa gospod Pahor noče in ne sme proklamirati, zardi tega, ker so mu tako določili in mu enostavno povedali, kaj sme. Kaj bo pa potem, ko bo Evropska unija razpadla. Po ameriških projektih, ki so bili tudi objavljeni, naj bi Evropska unija razpadla okrog leta 2025 pa morda že malo prej. In takrat bodo Hrvatje rekli fino, saj imamo lepo, verjetno, še Piran zraven. To bo tisto, s čemer gospod Pahor garantira, ne vem s čim garantira in govori tukaj o nekakšnih brezmejnih garancijah in ne vem čem še vse. S čim pa? S tisto kolibo v Umagu ali kaj? S tem garantira, da prodaja celo slovensko nacionalno ozemlje. A to je tisto? Lepo vas prosim, tukaj se mi pogovarja [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Gospod Jelinčič, z osebnimi napadi in obtožbami na kogarkoli, predsednik Vlade ali kogarkoli, vam ne bom dovolil nadaljevati. Imate vso pravico, da poveste vse razloge, za kaj ste proti arbitražnemu sporazumu, zakaj menite, da Vlada ni delovala dobro pri tem, vse to, vendar ti osebni napadi na kogarkoli v parlamentu nimajo mesta. Zato vam izrekam drugi opomin. Hvala lepa.
Veste kaj, kar izrekajte opomine, saj kažete [[...]] [[Izklop mikrofon.]]
Gospod Jelinčič, samo enkrat ste si privoščili napad in to na zadnji redni seji — ob postavljanju poslanskih vprašanj ste si privoščili nezaslišan napad na predsedujočega. In tega vam ne bom več dovolil. Nadaljujte v okviru nekih pravil, ki veljajo za ta zbor.
Ali mi lahko 4 minute dodate zraven, ki ste jih vi porabili za svoje pojasnjevanje? Vem, da je to vaš namen in da je to vaš način dela. Pa vendar, spoštujte vsaj neka osnovna pravila, ki se v demokraciji upoštevajo. Prosim še 4 minute zraven. Sprašujem se, kaj bo pa gospod predsednik Vlade naredil naprej, ko bomo ugotovili, ko bo cela Slovenija ugotovila, da smo izgubili izhod na odprto morje, da smo izgubili morje, da bo Koper propadel oziroma ko bo propadel, da bo polovica slovenskega gospodarstva šla na tla, zaradi teh zadev. Kaj bo rekel? Nič, ker bo nekje v službi v tujini in se bo fino imel. Ko se sprašuje gospod predsednik, kje smo bili 18 let? V tem primeru bi vsaj za Slovensko nacionalno stranko lahko gospod predsednik rekel, da mi vztrajamo na svojem stališču odkar smo prišli v Državni zbor. Pa nas nihče ni poslušal, vključno z vladajočo konstalacijo, ki je tudi danes na Vladi, in je pravzaprav vladala za razliko od gospoda Janše vse ostalo obdobje, razen štirih let. Mislim, da se je treba tukaj malo zagledati in pogledati vase in ugotoviti, kaj je bilo narobe in kje je bilo to narobe. Vendar vam je vseeno. Vse sile in moči ste dali za to, da preko gesla "Smo za sporazum", nezakonito oglašujete in delate propagando v podporo k temu sporazumu o arbitraži. In seveda, inšpektorat Ministrstva za notranje zadeve je seveda dal odgovor, da so oni prekrškovni organ, ki lahko izreka le sankcije za v zakonu izrecno določene prekrške in ne zoper osebe, v zakonu izrecno opredeljene kot odgovorne osebe za prekršek. Skratka, Vlada potem lahko dela, kar hoče, ali kaj. In zdaj smo ugotovili, da Vlada celo na svoji internetni strani propagira eurofon, na katerega kličejo državljani in potem dobivajo napotke, da morajo glasovati za ta sporazum. Seveda, to kakor ne pomeni nič, seveda nič ne pomeni. Jasno, da ne pomeni nič. Kako naj bi to pomenilo, če imamo pa take pravne strokovnjake, ki niti prevoda iz angleškega jezika ne znajo dobro speljati, ko prevajajo maritime areas v morska območja. Točno, jaz mislim, da je bil gospod Rudolf srečen, ko je slišal take neumnosti. Verjetno jih je te gospode, pravne strokovnjake tudi spustil zato, da lahko delajo neumnosti na slovenski strani in delajo v korist sosednje Hrvaške. To so nesporna dejstva. Tudi ne vedo, kaj je razlika "sea law", in "maritime law". Tudi tega ne vedo naši veliki pravni mednarodni pomorski strokovnjaki, ker enostavno ne ločijo, kaj pomeni morsko območje in kaj pomeni kaj drugega. [[Smeh v dvorani.]] Kar smejte se, vaša neumnost je tako neskončna, da se morate smejati na tisto, česar ne razumete.
Prosim za mir v dvorani.
Na žalost imam teh napak napisanih preveč, da bi jih lahko naštel v teh kratkih minutah. Ampak tako pač je, saj to tako ali tako ne pomaga nič. Skratka, sporazum je zelo škodljiv in v tem sporazumu je tudi cela kopica zanimivih stvari. Razlog, zakaj so notri, bomo verjetno izvedeli šele kasneje. V 5. členu piše, da nič ne velja, kar je bilo sklenjenega enostransko po 25. 6. 1991. Dejstvo je, da je Hrvaška razglasila svojo samostojnost in neodvisnost in suverenost 8. 10. To se pravi tri mesece po tem. Ali to pomeni, da tudi ustanovitev hrvaške države ne velja, kajti gre za enostranski dokument? In zakaj je to napisano tako? Zagotovo gre za zelo zvit dogovor, ki ga še ne vidimo, kaj se bo zgodil, ko bo, če bo, upam, da ne, ta sporazum o arbitraži potrjen, takrat bomo videli, kaj sta gospod Pahor in gospa Kosor, kakor pravijo Hrvatje "naumila" takrat v tistih svojih medsebojnih preskakovanjih iskric in ognjev. Gre za negacijo obstanka hrvaške države, ki je bila seveda do 8. 10. del Socialistične federativne Republike Jugoslavije. In če bi se s kom pogovarjali, bi se morali pogovarjati takrat z Beogradom, ne pa z Zagrebom, vendar, to je že preveč za naše umne mednarodne strokovnjake, kajti tako ali tako ne razumejo. Bistveno je, da se to vse skupaj podpiše. Bistveno je, da se iz tega potegne korist in bistveno je, da se bodo nekateri imeli zelo fajn. To, da je Slovenija krvavela za svojo zemljo, jih ne briga. Konec koncev tudi v tistem času leta 1991, mislim da 7. februarja, so podpisali neko deklaracijo mirovno, na kateri bi najraje tanke jugoslovanske ljudske armade sprejeli z rožami, cvetjem in ne vem čem. In če pogledamo, kdo je podpisan pod to deklaracijo, vidimo, da večina te gospode, ki je danes za sporazum s Hrvaško. To se pravi, po mojem mnenju in po mnenju Slovenske nacionalne stranke in velikega dela slovenske populacije gre za veleizdajo. Gre za veleizdajo, ki je pa, žal, nimamo v Kazenskem zakoniku, zaradi tega, ker se je bilo treba že v naprej zaščititi, da ne bi kdo odgovarjal za radi tega. Kajti, oddaja lastnega ozemlja je veleizdaja. Hrvaški kazenski zakonik ima veleizdajo v svojih členih. Mi tega nimamo. Skratka, ne vem, kaj bi rekel. Človeku se bruha ob vsem tem, ob teh lažnivostih. Ti zanimivi podatki, da bo Švedska zaprla svoje veleposlaništvo za zunanje delo 31. 5. in da bo definitivno zaprla veleposlaništvo v Sloveniji 30. 6. tudi nekaj povedo. Tudi to nekaj pove. Uredili smo, zmenili smo se, dobili so gospodje kupnino oziroma obljubo za kupnino in tukaj smo. Ne rabimo več. Slovenija je država, ki je v kratkem ne bo več. Hrvaška je pa država, ki bo pomembna. Kajti, zavedati se je treba, da švedsko veleposlaništvo v Zagrebu je in bo.
Hvala lepa. Predsednik Vlade me je zaprosil, da ga opravičim za izostanek med razpravo zaradi uradnega obiska predsednika srbske vlade. Toliko za obvestilo. Se bo pa pridružil pozneje. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Anton Anderlič.
Spoštovani. Naivni bi bili, če bi verjeli, da gre pri današnji točki dnevnega reda Državnega zbora za to, da so znana nova dejstva ali nove okoliščine v zvezi s podpisovanjem sporazuma in pripravami na referendum o potrditve oziroma zavrnitvi zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. Priča smo znani dramaturgiji, ki je že velikokrat bila uprizarjana v zadnjih desetletjih v Sloveniji, še posebej v tem dvoletnem mandatu. Gre za to, da je treba sproducirati nek izredni dogodek, prikazati neke okoliščine, ki nimajo nobene zveze z realnostjo. To se je danes že tudi tukaj pokazalo. Bilo je jasno včeraj in tudi takrat, ko je ta zahteva nastala, da so vse okoliščine bile poznane vsem, ki so to želeli videti. Predsednik Vlade, če je po čem znan, potem je po tem, da se rad pogovarja z vsem in vsakomur, ki ga kaj vpraša ali pa tudi ne. Tu je brez vsakega komentarja najbrž lahko postaviti piko. Če pa ob tem vemo še to, da se je predsednik Vlade zagotovo več pogovarjal z liderjem opozicije na to temo, kot z vsemi nami, potem nam je stvar še bolj jasna. Zamudili ste, gospodje, idealno priložnost, da bi se pridružili 50 glasovom, ki so bili za sprejem zakona. Nič vam ni preprečevalo, da glasujete za zakon o ratifikaciji. Nič vam tega ni preprečevalo. Zakaj se sedaj sklicevati na to, da bi morali to ratificirati z dvotretjinsko večino? Prilika je bila, da te glasove oddate. Nihče vam ni branil. Ne, ampak raje zapustiti. In zdaj, ko je več kot polovica tistih državljanov in državljank, ki so se v javnem mnenju izrazili, da je neodgovorno, da Državni zbor prelaga odgovornost na državljane in državljanke, in ker ste to vztrajno zahtevali in s tem referendumom tako rekoč grozili, se je zgodil, seveda, zdaj je treba stvari obrniti drugače. Pokazati, da je še nekaj zadaj. Če gre samo za 10 ur, od tega polovica tistih razpravljavcev tistih, ki so proti, za 10 ur tovrstne kampanje, tudi prav. Zlahka bomo vzdržali - ni prvič - izrednih sej je bilo že dovolj in še jih bo. Ampak, na koncu je vendarle treba povedati, kaj želimo s to razpravo. Ali želimo resnično razčistiti kakšno vprašanje? Če je to, potem nobenega dvoma, dajmo ga, pojasnimo slovenski javnosti. Kot pa je mogoče razbrati iz vsega, kar se je dogajalo v vseh 20-ih letih glede vprašanja meje, potem je več kot očitno, da so vse vlade poskušale urediti to vprašanje. Tudi prejšnja, žal neuspešno. Tudi ta sedanja je dolžna urejati to vprašanje. Prišli smo do rešitve, ki je neka tretja pot. Do zdaj smo že imeli, če se spomnite gospoda Perryja, je bil posrednik med Slovenijo in Hrvaško pred, mislim, 10 leti, da bi to vprašanje uredil, samo s posredovanjem med dvema stranema. In je dvignil roke in šel, ker je rekel "Ti se sami ne bodo dogovorili". Nakar se je našla nova rešitev, ki je v vseh praksah do zdaj, ko gre za spore, najsibo individualne, kolektivne ali meddržavne, da vmes na prošnjo obeh, ob soglasju obeh, ob izhodiščih, ki jih pripravijo skupaj, uredi to nekdo tretji. To je pot, ki jo v Liberalni demokraciji podpiramo. Verjamemo, da smo izbrali način, ki bo pravi, ki bo dal ob tem, da smo določili vprašanja, ki so nesporna za Slovenijo, da se določi meja, da se določi stik z odprtim morjem. Slovenija je bila, je in bo pomorska država. Tu ni nobenega dvoma in verjamemo, da imamo prav. Zato tudi zaupamo arbitražnemu tribunalu, da bo upošteval vse relevantne slovenske argumente in tako tudi zarisal mejo, ki pa jo mi v Državnem zboru ne smemo, nimamo pooblastil niti je ne znamo narisati, kar bi nekateri radi, da bi kar mi narisali, sprejeli zakon in smo s tem opravili. Ja, bilo bi zelo lahkotno početje in neznosna lahkotnost vladanja, če temu lahko tako rečemo. To ni način, ki bi nas prepričal, da lahko danes verjamemo, da je karkoli novega, da je karkoli takšnega, kar je bilo zamolčanega, kar je bilo namerno plasiranega v javnost, da bi se stvari naredile bolj prijazne, bolj všečne državljanom, da bi lažje podprli ta zakon. Kajti, nesporno je tudi, da večina tistih, ki so danes najbolj glasni, pravi, da to ni referendum o zakonu o arbitražnem sporazumu, ampak je referendum in odločanje državljanov in državljank o predsedniku Vlade oziroma o tej vladi. Odločanje o tem in presojo o tem, ali je kompetentna ali ne. Ne gre nasesti tem provokacijam, čeprav so dnevno prisotne. Mi, v Liberalni demokraciji, se želimo do 5., če hočete, ko bo trajala celotna kampanja, pogovarjati o vseh odprtih vprašanjih in soočati z dejstvi. Zelo težko pa se je soočati z dejstvi takrat, ko, recimo, evropski poslanec, ki je do dobra odgovoren za to, kako se je leta 1991 postavljala začasna meja na Dragonji, pravi "Obsojam predsednika Vlade, ker je pripravil tak sporazum, ker je zanič, ker je katastrofa" in tako naprej, v istem stavku pa pravi "Imam polno razumevanje do Evropske ljudske stranke, ki je večinska, in do Vatikana", ki domnevno podpira tak način reševanja sporov med dvema državam, od katerih je ena v Evropski uniji, ena bo pa jutri in smo tako rekoč v centru vsega dogajanja. In tukaj je bistvo. In tisti, ki pravijo, nekaj za doma, nekaj pa za ven, sedaj opozarjajo na to, da je samo njihova resnica prava. Treba je reči, da je dovolj plenjenja zgodovinskih zaslug v teh 20. letih in da se samo tisti, ki imajo neko zgodovinsko dimenzijo, lahko odločajo o vprašanjih in edino oni to vedo, imeli pa so že neštetokrat priliko, da to uredijo. Ja, razčiščevati stvari, tako sem včeraj razumel tudi na Odboru za zunanjo politiko, in sicer razumem nekatere izjave v zadnjem obdobju, "razčiščevati zato, da se ne bi razčistilo", da bomo še dolgo časa reševali problem, ki ga ne bi bilo, če ga mi ne bi povzročili. To je približno prava definicija teh zaključnih razprav. Zato verjemite, da bomo poslanci Liberalne demokracije danes vztrajali, pojasnjevali, če bo kaj za pojasniti, če bo kaj odprtega. Sami smo prepričani, da je to, kar je do sedaj narejenega, prav in da čez 14 dni, ko bo referendum, da bodo volivci in volivke imeli na mizi dovolj argumentov, da se bodo lahko brez botrov in brez tistih, ki žugajo in grozijo, kaj vse se bo zgodilo in kaj vse je zapravljeno, da se bodo odločili prav in da je teh 10 ur predvolilne kampanje danes preprosto odveč. Ampak mi bomo sprejeli predloge oziroma predlog sklepa, ki ga je sprejel matičen odbor in to je tudi vse.
Hvala lepa. Prosim, da se ne govori danes v tej dvorani o predvolilni kampanji, da me ne bodo obtožili in poslali na sodišče zaradi tega, zaradi kršenja. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Bojan Kontič. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani ministri, kolegice in kolegi! Če je kdo mislil, da bo s to razpravo danes v Državnem zboru kako drugače, kot je, se je motil oziroma je bil naiven, če je kdo mislil, da danes ne bo predreferendumske kampanje, je živel v zmoti vse do danes. Danes se bo lahko prepričal v nasprotno. To smo storili in temu bomo danes priča in temu se ni moč izogniti in ga skoraj ni poslovnika, pa nekateri se sklicujejo tudi na Ustavo, ki bi to preprečil. Smo namreč sredi kampanje za zakonodajni referendum o Zakonu o ratifikaciji arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške. Smo sredi aktivnosti, v katerih se državljanke in državljani lahko seznanijo z vsemi dejstvi glede arbitražnega sporazuma. To je čas, ko se državljanke in državljani lahko prepričajo o točnosti ter o pravilnosti argumentov, ki so Vlado in Državni zbor vodili pri potrditvi zakona o arbitražnem sporazumu. Smo sredi aktivnosti, ki jih bomo državljani in državljanke Slovenije strnili v nedeljo 6. junija, ko bomo z opredelitvijo za arbitražni sporazum izkazali svojo premišljenost ter odgovornost do naše skupne države, njene prihodnosti, prihodnosti nas vseh, zlasti pa generacij, ki prihajajo za nami. Normalno je, da v življenju naletimo na raznovrstnost stališč in pogledov, še zlasti je to normalno za politiko. Toliko bolj, ko gre za vprašanje, ki zbuja toliko pozornosti, kot ga v javnosti med politiki utemeljeno zbuja razreševanja mejnega spora s sosednjo Hrvaško. Raznovrstnost in različnost stališč bogati skupno potin tudi končni rezultat, a le v primeru, ko gre za pot, na kateri se argumenti soočajo s protiargumenti in ko je spoštovanje drugačnega pogleda temeljna značilnost takih razprav. V razpravi o razreševanju mejnega spora s Hrvaško in zlasti glede predloženega, s strani Ustavnega sodišča, s pozitivnim mnenjem odprtega arbitražnega sporazuma med Vladama Slovenije in Hrvaške ter kasneje v Državnem zboru brez glasu proti potrjenega sporazuma je bilo izrečenih velikih besed, utemeljenih pripomb, modrih razmišljanj ter obilo vprašanj, ki so tudi posledica nepoznavanja. In to je bilo dobrodošlo predsedniku Vlade, Vladi, nam poslancem, pravzaprav vsej slovenski javnosti, ki se je tako lahko vsestranko seznanila s sporazumom. Veliko preveč je bilo izrečenih v tem času tudi neprimernih besed, neprimernih za državo in družbo, za kakršno se radi razglašamo, a žal vsi ne delamo v tem smislu oziroma s tem ciljem. Neprimernih besed, težkih, a povsem neutemeljenih obtožb, žaljivk, manipulacij in sprenevedanja. Težke, a povsem neutemeljene obtožbe so letele in še letijo te dni zlasti na predsednika Vlade pa tudi na zunanjega ministra, vsepovprek se obtožuje poslance, ki smo v zakonite, postopku in na podlagi mnenj za mednarodno pravo kvalificiranih strokovnjakov proučili, podprli in potrdili ta sporazum. V javnosti se manipulira s prirejenimi podatki ali razlagami sporazuma in straši z možnimi ali celo neizbežnimi posledicami, ki nimajo nikakršne opore ne v arbitražnem sporazumu in še manj v primerjalni mednarodni praksi prava morja. Na drugi strani se vse resnične, pozitivne prednosti sporazum stalno napada. Zanesljive, dobre posledice za našo državo, državljanke in državljane, za sosednjo državo in njene ljudi, za ljudi in celo področje regije, za Evropo, ki je tudi naša Evropa, v celoti. Namerno, nemara tudi zlonamerno se spregleda ali zamolči številne negativne posledice, ki bi jih prinesla zavrnitev arbitražnega sporazuma, za Slovenijo, za vse naše ljudi, za življenje v regiji in v Evropi. "Nič se ne bo zgodilo, če sporazuma ne sprejmemo." pravijo in kot mantro dodajajo "Čas je na naši strani, nam se ne mudi, mudi se Hrvaški.". Če pustimo ob strani neevropsko misel, da nekdo lahko odreka nekomu drugemu, državi, pot v prihodnost zaradi lastnih računov, naj poudarim naslednje. Tudi nam v Sloveniji se mudi v našo prihodnost, za boljšo prihodnost nas in naših otrok, tako gledamo mi, Socialni demokrati, in vem ter verjamem, da tako gledajo v Sloveniji vsi, ki imajo do prihodnosti dobronameren in odgovoren odnos. Naj mi bo dovoljenja prispodoba. Stojimo na železniški postaji, imamo kupljeno vozovnico in pred nami je vlak, ki pelje v pravo smer, na želeno lokacijo. Mi pa stojimo in se odločamo, ali bi vstopili v ta vlak ali ne, ali ne bi raje počakali naslednjega. Pri tem niti ne poznamo časa prihoda in ali bo ta vlak sploh prišel, kakšen bo in kakšna bo cena vozovnice. Nič se ne bo spremenilo, pravijo nasprotniki sporazuma. Ja, res je, nič se ne bo spremenilo. Hrvaški mejni prehod bo na Slovenski strani, nadzirali bomo pol Piranskega zaliva, nesporazumi bodo ostajali, plodna tla za incidente bodo ostala in tako dalje, nič se ne bo spremenilo. "Počakajmo", nam govorijo tisti, ki so leta in leta držali škarje in platno v slovenski zunanji politiki. Govorijo nam tisti, ki so v preteklem mandatu štiri leta vodili Vlado naše države kot članice EU in Nata. Vsi vemo, da Hrvaška v tem času ni bila članica teh mednarodnih povezav. "Sporazum je politični in strokovni zmazek!" nas in javnost hitijo prepričevati nasprotniki sporazuma in pri tem zamolčijo slovenski javnosti, da sporazum podpirajo v mednarodni pravni stroki in tudi najvišji predstavniki ne samo mednarodne skupnosti, ampak tudi tistih, političnih in verskih institucij, katerim ti nasprotniki pripadajo in se sicer na njih drugače tako radi sklicujejo. "Zakaj smo preložili odgovornost na ljudi?" nas sprašuje tisti, ki so napovedovali in zahtevali referendum, ko še niti vsebine niso natančno poznali. Še enkrat, odgovor Socialnih demokratov, naš predsednik Vlade je podpisal sporazum, ki ga je poslala Vlada na Ustavno sodišče in kasneje v Državni zbor, kjer smo ga brez glasu proti tudi sprejeli in za to odločitev sprejemamo vso odgovornost. Najbolj krčeviti nasprotniki pa so sejo zapustili, niso glasovali proti. Torej je tudi za njih edina možnost glasovanja prav ta referendum. Kolegice in kolegi, spoštovani predsednik Vlade — ki ga sicer v tem trenutku ni, je pa bil prisoten na začetku in se nam bo v nadaljevanju priključil —, današnja seja je namenjena ponovni seznanitvi z dejstvi, predvsem pa je priložnost za razpravo, ki bo prispevek k še večji razdvojenosti in zmedi. Natančna proučitev mnenja Zakonodajno-pravne službe pritrjuje tistim, ki smo imeli glede te seje pomisleke. Dovolite mi, da se opredelim še do razloga za sklic te seje, ki je označen kot novo dejstvo. Zavajanje predsednika Vlade, češ da se Hrvaška ne strinja s tem, da bo Slovenija na ta način dobila stik z odprtim morjem. Ja, seveda se ne strinja. Če bi se strinjala, bi to dosegli z bilateralnim dogovorom. Je pa to kot vsebina in cilj arbitražnega sporazuma zapisano ravno v njem. In naslednja trditev, enostranska izjava Hrvaške je dokaz, da se s tem ne strinja. Ali ni morda mogoče to enostransko izjavo, ki sicer nima nobene teže, razumeti kot posledico zavedanja Hrvaške politike, da bo arbitražni sporazum prinesel rešitev, s katero se ne strinjajo. Dovolj je neutemeljenih in neprimernih napadov na ključne nosilce državne suverenosti, na Državni zbor, na predsednika republike, Vlade, celo na Ustavno sodišče, dovolj neresnic, po domače laži, sprenevedanja in manipulacij. Diplomatski predstavniki držav, ki so bile naštete, zanikajo, pa spet ni dovolj, dvom ostaja. Kot vsi dobronamerni, tudi Socialni demokrati na vse to nimamo drugega odgovora kot resnico in strokovno preverjene argumente. Argumente, ki z določili sporazuma zagotavljajo pošteno, pravično in trajno rešitev mejnega spora. Sem seveda sodi tudi neposredni izhod na odprto morje in s tem prinašajo v življenje med državama, med ljudmi, zlasti ob meji, mir ter sožitja. Tako Socialni demokrati mislimo, delamo in bomo delali za potrditev arbitražnega sporazuma, z odgovornostjo do državljank in državljanov, do naših sedanjih in prihodnih mladih generacij, do naše, vsem skupne države in domovine. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialne demokratske stranke bo predstavil Zvonko Černač. Prosim.
Stališče Slovenske demokratske stranke, predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, vsi ostali prisotni! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo današnjo sejo zahtevali zato, da bi dobili jasne odgovore na jasno zastavljena vprašanja, predvsem pa odgovore na to, kaj bo storila Vlada glede na nova dejstva, s katerimi je bila javnost, pa tudi ta Državni zbor, seznanjena po tistem, ko je o ratifikaciji arbitražnega sporazuma odločal ta parlament, predvsem pa po tistem, ko je bilo odločeno o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma. Danes teh odgovorov nismo dobili, ne s strani premierja ne s strani ostalih članov Vlade. Gre za navedbo, ki je del zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma v saboru Republike Hrvaške, v členu 3, zakona, kjer je ta izjava, ki nam odreka neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda, izrecno zapisana. Še več, v tej izjavi v članu 3, zakona, ki je bil sprejet 20. novembra lani v hrvaškem saboru, kot veste skoraj soglasno, je izrecno zapisano, da je bila s to izjavo predhodno seznanjena Slovenija oziroma slovenska vlada in to teden dni pred podpisom arbitražnega sporazuma, 27. oktobra 2009, in da sta s to izjavo obe državi skupaj obvestili predsedstvo Sveta Evropske unije in ZDA. Deset dni pred odločanjem o najbolj pomembnem vprašanju po osamosvojitvi Slovenije, pred odločanjem o tem, ali bo Slovenija ohranila bistven del naše državnosti in suverenosti, ali bomo ohranili naše morje ali pa bo Slovensko morje postalo odrezano od mednarodnih voda, zaprto, ujeto med Hrvaške in italijanske vode, so Slovenci razdeljeni, namesto da bi bili enotni. Mnogi ne vedo niti tega, da gre za naknadni zakonodajni referendum, in da bo od odločitve ljudi na referendumu odvisno, če bo arbitražni sporazum potrjen ali bomo za vedno in nepovratno izgubili pomemben del naše suverenosti. Slovenija je bila vedno pomorska država. Zakaj bi v Evropski uniji imeli manj kot smo imeli v bivši državi? Slovenska Vlada, ki je odgovorna za to, da smo Slovenci na točki, kjer bi morali biti enotni, razklani, pa se gre, in to v nasprotju z zakonom, izrazito agitacijsko referendumsko kampanjo, namesto da bi ljudem pojasnila, kaj je pravzaprav vsebina arbitražnega sporazuma. Vlada Republike Slovenije in skoraj vsa ministrstva na svojih spletnih straneh odkrito agitirajo za arbitražni sporazum, kljub temu, da ne Vlada ne ministrstva niso, niti ne morejo biti organizatorji volilne kampanje. Ob tem velja v zvezi z objavljenimi vsebinami na spletnih straneh Urada Vlade za komuniciranje, vladni spletni strani in spletni strani večine ministrstev dodatno opozoriti še na dejstvo, da je ta klasična propagandna vsebina izjemno podobna vsebini, objavljeni na spletnih straneh Socialnih demokratov in LDS. Te vsebine niso pojasnjevalne in ne informativne narave, ki naj bi predstavljala neposredno obliko komuniciranja Vlade z javnostjo in vladne informacijske kampanje, ki naj bi javnost dejansko in objektivno seznanila o sporazumu o arbitraži, ampak je dejansko ta kampanja naravnana kot propagandna vsebina referendumske kampanje v agitacijo za sporazum o arbitraži, kar je povsem neodgovorno s strani Vlade in posameznih ministrstev do volivk in volivcev. Podobno neodgovorno kot Vlada in posamezna ministrstva se obnašajo tudi ostale institucije, ki naj bi bile v službi vseh državljanov, predvsem pa neodvisne. Predsednik države, bivši predsednik države, ki agitirata enostransko, slednji celo laže, ko govori o tem, da nam arbitražni sporazum zagotavlja neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda. Skratka, obnašajo se te institucije tako, kot da bi šlo za volitve in kot da bi bila ta odločitev povezana z usodo aktualne vlade. Ni. Gre za vprašanja, ki presegajo ozke politične okvire. Številni razumniki in strokovnjaki so to dojeli in se ne bojijo izraziti svojih argumentov proti, četudi politično sodijo bliže Pahorjevi koaliciji. Tudi danes v Državnem zboru ponovno s strani premierja poslušamo grožnje o tem, kaj vse nas čaka v primeru, če bo ta arbitražni sporazum zavrnjen. Straši se Slovence po nepotrebnem. V Sloveniji smo že bili priče podobni situaciji pred 20 leti, ko smo se osamosvajali. Nekateri, ki danes sedijo v dobro plačanem fotelju Kabineta predsednika Vlade, so nas strašili celo s tem, da bomo jedli travo, če se osamosvojimo, da bomo izolirani, osamljeni, da nas nihče ne bo priznal, da bomo gospodarsko skrahirali. Nič od tega se ni zgodilo. Slovenija se je s pravočasno in pravilno odločitvijo, predvsem pa z enotnostjo, ki je bila dosežena ob takratni odločitvi, izognila jugoslovanski moriji in relativno hitro postala mednarodno priznana in uspešna država. In v primeru zavrnitve škodljivega arbitražnega sporazuma se ne bo zgodilo nič. Država Slovenija si bo utrdila svoj pogajalski položaj, pogajalsko izhodišče, predvsem pa bo s tem omogočeno, da bo meja rešena na pravičen način, in to pred vstopom Hrvaške v Evropsko unijo. Sedanji arbitražni sporazum tega ne omogoča. Spoštovane kolegice in kolegi! Gre za Slovenijo, gre za našo državo in gre za vprašanje našega morja. Gre za to, ali bomo ponovno, čemur smo bili v zgodovini priče že večkrat, izgubili del svojega ozemlja — tokrat morje, neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda. Če bi bil arbitražni sporazum res tako dober, kot ga brez argumentov predstavljajo tisti, ki so ga podpisali, potem verjetno taka agitacija, kot se jo gre Vlada na spletnih straneh Vlade in posameznih ministrstev, ne bi bila potrebna. Tudi taka medijska agitacija, kot smo ji priče v zadnjih tednih, ne. V obdobju med 7. in 25. majem 2010 so nekateri tiskani mediji dokazali svojo privrženost vladnemu agitpropu. Naj izpostavim samo Delo in Dnevnik. Dnevnik je v tem obdobju objavil šest komentarjev, ki navijajo za arbitražni sporazum, ter nobenega, ki bi predstavil stališče proti. Precej zgovorna je tudi statistika: od 32 objavljenih člankov, jih je polovica za arbitražni sporazum, le 5 proti; razmerje je torej 3:1. Delo je nesporni zmagovalec v tem vladnem agitpropu. Razmerje med članki v podporo je 11:1. V omenjenem obdobju pa ni bilo niti enega intervjuja in niti enega komentarja, ki bi ljudem predstavil argumente tistih, ki menijo, da je ta sporazum za Slovenijo škodljiv. Ob vsem tem pa posamezni ministri očitajo celo ideološko kampanjo opoziciji, in to brez argumentov, sami pa ne ponudijo nobenega prepričljivega argumenta o tem, zakaj je ta arbitražni sporazum dober. Tisti redki, ki se slišijo tu in tam, o tem, da končno rešuje to vprašanje in da bo to vprašanje dokončno rešeno, niso argumenti za, kajti glede na določbe sporazuma, glede na to, da v njem ni časovnice, se bo to vprašanje začelo reševati šele po podpisu pristopne pogodbe Hrvaške v Evropsko unijo. Takrat začnejo teči roki in glede na to, da ni nobenih rokov, v katerem priti do končne odločitve, lahko ta rešitev traja 5, 10, 20 ali pa še več let. In tisto, kar je bistveno, glede na besedilo, tako kot je zapisano, Sloveniji ta sporazum ne zagotavlja tega teritorija ali "contacta" oziroma neposrednega teritorialnega stika z mednarodnimi vodami, v angleški verziji govorimo v tem sporazumu, govorite o "junction", v hrvaški verziji piše v tem členu, da določa "vezu Slovenije prema otvorenom moru." "Vezu Slovenije prema otvorenom moru", se pravi, povezavo Slovenije do odprtega morja oziroma do mendarodnih voda. Argument naj bi bil, da se s tem sporazumom rešuje dolgoletno vprašanje. Ne rešuje se, dodatno se zapleta. Nepravična rešitev bo med oba naroda zabila klin oziroma zanetila ogenj, ki bo tlel še nekaj časa. Po razpisu referenduma smo bili seznanjeni z izjavami in dejstvi, ki govorijo o tem, da je premier ob podpisu arbitražnega sporazuma vedel in se zavedal tega, da nam ta sporazum ne zagotavlja ohranitve neposrednega teritorialnega dostopa do mednarodnih voda. In očitno je vedel, da nam ne zagotavlja določitve meje na morju, na stičišču našega slovenskega morja in mednarodnih voda. To izhaja iz besedila sporazuma samega in iz izjav, ki so ga spremljale pred podpisom 4. 11. lani v Stockholmu. V Slovenski demokratski stranki izjavam premierja in njegovih ministrov preprosto ne verjamemo več. Izkazale so se za čisto laž, manipulacije in zavajanje. Premier je ves čas govoril o tem, da ima Slovenija z arbitražnim sporazumom zagotovljen teritorialni stik z odprtim morjem. Neposreden stik torej. O tem je govoril v Polemiki 10. maja, izrecno je zagotovil, da je bilo to zagotovilo dano tudi s hrvaške strani, konkretno s strani premierke Kosor. V odgovoru na poslansko vprašanje 17. maja v tem Državnem zboru pa je najprej dejal, da je to zagotovilo dano na Trakošćanu, in sicer ne pisno, pač pa tudi ne ustno, ne neposredno, dejal je, da tega ni bilo treba povedati zelo odkrito in jasno, kot to poročajo nekateri hrvaški in slovenski mediji, dovolj je bilo, po njegovem mnenju, za to zagotovilo, da sta se državi usedli nazaj za pogajalsko mizo. Nekaj minut za tem, pa je v dopolnitvi odgovora dejal, da je bilo to zagotovilo dano 11. septembra lani v Ljubljani. Spomnite se, takrat sta s premierko popila v Ljubljani neko kavo in verjetno sta se o marsičem pogovarjala. Gotovo pa nič o tistem, kar naj bi Sloveniji zagotavljalo neposreden teritorialni dostop slovenskega morja z mednarodnimi vodami. Tega zagotovila torej ni bilo v nobeni pisni ali taki obliki, ki bi imela formalnopravne posledice. Ko je premier blokiral hrvaška pristopna pogajanja, je takrat dejal, da bo Slovenija umaknila pridržke, ko bo mejno vprašanje s Hrvaško dokončno rešeno. Pridržki so bili umaknjeni, rešitve mejnega vprašanja pa ne bo še nekaj let, saj se postopki, kot sem dejal, po arbitražnem sporazumu začnejo šele s podpisom pristopne pogodbe Hrvaške z Evropsko unijo. Vse ostale okoliščine pa kažejo, da bo to reševanje, če bo sporazum potrjen, zelo dolgotrajno, saj si vsaka država po svoje razlaga to besedilo. In ko bo odločitev prišla, bo treba spremeniti Ustavo. Tokrat z dvotretjinsko, ne z navadno večino. In takrat se bomo očitno Slovenci ponovno razdvajali in prepirali med seboj o tem, kdo je bolj in kdo manj odgovoren za izgubo našega morja. Ob vsej tej zmedi na slovenski strani, pa je Hrvaška ob ratifikaciji arbitražnega sporazuma v Saboru sprejela tudi izjavo, ki je del zakona o ratifikaciji v 3. členu, ki je nedvoumna in ki pravi, da ničesar v sporazumu o arbitraži med Vlado Republike Hrvaške in Vlado Republike Slovenije ni mogoče smatrati kot pristanek Hrvaške na zahtevo Slovenije po teritorialnem stiku z odprtim morjem. Pri tem je pomembno to, da je ta izjava del zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, ki ga je Sabor sprejel 20. novembra lani skoraj soglasno. Še pomembnejša pa je seveda umestitev, časovna umestitev te izjave v kontekst sporazuma, saj v tej izjavi, torej v zakonu, v hrvaškem zakonu o ratifikaciji ne piše samo, da je bila Slovenija s to izjavo seznanjena, piše, da sta o njej teden dni pred podpisom arbitražnega sporazuma, torej 27. 10. 2009, hrvaška in slovenska stran skupaj obvestili predsedstvo Sveta Evropske unije in ZDA. Torej, je bil slovenski premier s to izjavo seznanjen in se je z njo strinjal pred podpisom arbitražnega sporazuma. V nadaljevanju tudi piše, da je bilo s slovensko stranjo dogovorjeno, da Republika Hrvaška to izjavo daje po podpisu arbitražnega sporazuma, po 4. 11., kar se je 9. 11. tudi zgodilo, in pred ratifikacijo v Saboru, torej 20. 11., kar se je tudi zgodilo. Očitno je Hrvaška to časovnico zelo natančno pozicionirala na tak način, da bo imela zanjo tudi ustrezne pozitivne pravne posledice, ki gredo v škodo slovenskim interesom. In naš premier je za to ves čas vedel. Te hrvaške izjave, ki je del zakona o potrditvi arbitražnega sporazuma — v 3. členu zakona je zapisana v Hrvaškem saboru 20. 11. lani —, do pred kratkim iz Slovenije ni demantiral nihče. Šele sedaj, ko je opozicija izpostavila to vprašanje in glede na manipulacijo slovenske vlade glede arbitražnega sporazuma, se je odzvalo slovensko ministrstvo za zunanje zadeve, vendar tudi v tem primeru gre za demanti po vsebini, ne pa po formi, ki je v tem primeru pomembna, glede na umestitev te izjave v kontekst celotnega dogajanja. Premier sam je v intervjuju na Televiziji Slovenija 16. 11. lani, ko je govoril o tem, da je Slovenija želela dobiti v tem sporazumu "teritorial contact", pa ji ni uspelo in je pristala na "junction", dejal, citiram "Jaz sem v Berlinu v ponedeljek izrazil hvaležnost zunanji ministrici Hilary Clinton, da je njena diplomacija na mojo željo in prošnjo posredovala...", konec citata. Torej, priče temu sporazumevanju obstajajo. Te priče torej so. Upamo, da obstojijo tudi zapisi, magnetogrami teh pogovorov. In če to, kar piše v zakonu o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, ki ga je sprejel Hrvaški sabor, ne drži, kaj bo storila slovenska vlada? Bo zahtevala, da Hrvaška to določbo spremeni, da spremeni zakon, da iz zakona izključi ta člen, da se ta člen črta iz zakona o ratifikaciji? Zakaj tega še ni storila? Formalno je Republika Hrvaška o potrditvi zakona to izjavo vnesla v sam zakon in kot taka učinkuje. Če na naši strani ne bo storjeno ničesar, potem hrvaški izjavi slovenska vlada potihoma pritrjuje. Izjava, ki je bila sprejeta ob ratifikaciji arbitražnega sporazuma v slovenskem parlamentu pa še zdaleč nima take teže, kot hrvaška izjava. Tudi njeno časovno pozicioniranje in vse druge okoliščine govorijo o tem, da nima v nasprotju z izjavo Republike Hrvaške nobene teže. In tisto, ker je bistveno, ta izjava kaže na to, da Hrvaška popolnoma drugače razlaga določbe arbitražnega sporazuma kot Slovenija, in to na bistveni točki, od katere je odvisno, ali bo Slovenija neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda ohranila ali ga bo izgubila. Torej, ne gre za sporazum, spoštovane gospe in gospodje, gre za nesporazum, ki vprašanja tudi ne rešuje na pravičen način. Komu torej verjeti? Komu naj verjame slovenska javnost? Doslej so se vse hrvaške izjave in napovedi potrdile. Na naši strani pa se premier in ministri sami zapletajo v nasprotujoče izjave in nelogičnosti. Iz tega razloga, žal, premierju in ministrom ne verjamemo več. Še več, dejstva govorijo drugače. Menimo, da so načrtno zavajali slovensko javnost in da so za Slovenijo škodljiv sporazum želeli prodati slovenski javnosti kot "remek delo". Na to napotuje tudi besedilo sporazuma, ki ne vsebuje več načela zunanje pravičnosti, ex aequo et bono, pri določitvi meje in časovnica, ki je v tem sporazumu v nasprotju s predhodnim ni več. V predhodnem sporazumu so bili namreč jasno postavljeni roki za odločitev, ki jih v arbitražnem sporazumu več ni, zaradi tega bo vprašanje ostalo odprto več let in ne pomeni nobene rešitve, pač pa nadaljevanje spornih razmerij. Ko bo pa ta odločitev prišla, odgovornih že dolgo ne bo reč na položajih. Premier je včeraj dejal: "Najmanj kar lahko Slovenija dobi, je stik z odprtimi vodami." Slovenija ima danes več kot stik. Ima neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda. Zakaj bi torej pristala na nekaj, kar daje manj, kot smo imeli v bivši državi. Zakaj bi bili kot članica Evropske unije na slabšem. Treba je še enkrat spomniti, kaj določa 3. člen tega sporazuma v točkah A, B in C. Kakorkoli jih beremo, so določbe jasne in nedvoumne. V 3.a se določi meja na kopnem in morju po mednarodnem pravu. In ko bo enkrat meja po mednarodnem pravu določena, govori 3.b člen o tem, v angleškem "Slovenian junction to the high sea",ne govori o "territorial contact", če bi pisalo tam "territorial contact", bi bile vse dileme odpravljene, kar bi bilo nedvoumno. Na hrvaški strani imamo "vezu Slovenije prema otvorenom moru", mi govorimo v slovenskem delu o "stiku". Kakorkoli že, v kolikor bi na podlagi 3.a člena bila meja določena tako, da bi se naše vode stikale z mednarodnimi, potem ne potrebujemo ne 3.b in ne 3.c člena, ki govori o plovnih režimih. Zakaj pa je pomemben ta 3.c člen — in na to napotuje tudi včerajšnja izjava zunanjega ministra, ki pravi, da je "naloga arbitražnega sodišča omogočiti stik z mednarodnimi vodami, to je Sloveniji omogočiti svoboden izhod do mednarodnih voda", kar je tudi bistveno manj, kot imamo danes in manj, kot je bila zahteva tega parlamenta. Torej, ta 3.c točka oziroma 3. člen v C točki je verjetno zapisan zaradi tega, da ko se bo enkrat meja razmejila in ko bosta Hrvaška in Italija tudi na morju mejili ena na drugo, bosta razglasili epikontinentalne pasove na celotnem Jadranu, točka T5 pa se bo premaknila tam nekje do Črne Gore. Zato so v tem 3.c členu režimi plovbe. V primeru arbitražnega sporazuma gre za določitev meje na morju, ki bo za vedno in nepovratno, tako kot določa sporazum, Sloveniji vzela del njene suverenosti. Ko bo čez mnogo let, če bo ta arbitražni sporazum potrjen, prišla odločitev arbitrov, jo bo treba spoštovati in v skladu s to odločitvijo spremeniti Ustavo. Takrat bo Slovenija ponovno na točki razhajanja. Gre pa za vprašanje, ki bi ga morala prvenstveno rešiti oziroma urediti država, ki se Evropski uniji približuje, torej Republika Hrvaška. Meje bodo pomembne tudi v bodoče, še toliko bolj s Hrvaško, ki ima nerešena mejna vprašanja tudi z ostalimi sosedami. Poleg tega se schengenska meja še nekaj časa ne bo premaknila s tega območja. Toliko bolj bodo pomembne meje na morju, to nam kaže tudi zadnji primer plinskega terminala v Žavljah — gradil se bo v italijanskih vodah,kaj lahko stori Slovenija, smo pa videli pred kratkim. Spoštovani gospe in gospodje, v Slovenski demokratski stranki smo v današnji razpravi želeli dejansko razčistiti vsa ta ozadja in danes moram ugotoviti, da ni več vprašanje, ali nam arbitražni sporazum zagotavlja ohranitev tistega, kar imamo danes in kar smo imeli v bivši državi. Danes vemo, da po arbitražnem sporazumu slovensko morje ne bo več mejilo na mednarodne vode, Slovenija pa ne bo z arbitražnim sporazumom dobila nič več, kot ji zagotavljajo drugi mednarodni akti, predvsem tisti, ki se nanašajo na režime plovbe. Danes je vprašanje, ki terja odgovor, zakaj se slovensko javnost ves čas zavaja. Kako je mogoče, da je premier podpisal sporazum in sprožil ter dosegel celoten postopek ratifikacije, čeprav je vedel, da z njim izgubljamo neposreden teritorialni dostop do mednarodnih voda? Zakaj ni postopka ustavil tisti trenutek, ko je postalo jasno, da je Slovenija popustila, in to na ključni točki naše suverenosti? Žal ni nobene druge možnosti več, kot da se ta postopek zaključi na referendumu. Slovenija se po nepotrebnem izpostavlja in daje na kocko pomemben del svoje suverenosti. Po vsem tem in po tistem, ko je jasno, da oba podpisnika diametralno nasprotno tolmačita bistveno določilo arbitražnega sporazuma, pri čemer se je Hrvaška dodatno zavarovala v tem tolmačenju na formalnopravno ustrezen način, Slovenija pač ne, je jasno, da je arbitražni sporazum slab, škodljiv in nepravičen. Če bi bil potrjen, bi povzročal nadaljnje spore, nepravično rešeno mejno vprašanje pa bi dodatno obremenjevalo odnose med državama. V Slovenski demokratski stranki torej pričakujemo, da bomo dobili pisne dokaze, ki bodo ovrgli izjave Republike Hrvaške, sprejete v Hrvaškem saboru, ki bodo ovrgli tisto, kar piše v 3. členu zakona o ratifikaciji sporazuma na Hrvaškem. Če teh dokazov ne bo oziroma jih ni, potem je treba povedati, da je zaupanje zlorabljeno, slovenski državljani s strani trenutne oblasti namerno zavedeni, zato je edina možnost za preprečitev škodljivih posledic, plebiscitarna zavrnitev arbitražnega sporazuma. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franco Juri v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovani minister, spoštovani člani Vlade, spoštovani kolegi poslanke in poslanci! Dovolite mi najprej, da začnem z zanimivim citatom iz izjemno zanimive knjige, ki je bila napisana in naslovljena Skrivnost države, dr. Dimitrij Rupel. Na strani 249 piše "Republika Slovenija tudi poudarja, da z mejnimi državami oziroma z Republiko Hrvaško nima nobenega ozemeljskega spora". To je napisal v pismu Badinterju decembra 1991, torej potem, ko je Demosova vlada postavila mejno kontrolno točko tam, kjer je danes mejni prehod. V nadaljevanju tega pisma je bil del zaključka prve arbitraže, ki jo pozna zgodovina neodvisne Slovenije, to je bila arbitraža po oziroma ob mirovni konferenci, to bi bilo treba povedati kolegu Jelinčiču, ob mirovni konferenci za bivšo Jugoslavijo. Arbitraža je takrat določila vse pogoje in parametre za priznanje neodvisnih in suverenih držav. Slovenija je bila priznana prav na temelju Temeljne ustavne listine in ko je dr. Dimitrij Rupel odgovoril Badinterju, je pisal to, kar sem ravnokar prebral. No, v knjigi pa piše še nekaj zanimivega "Iz tekstov arbitražne komisije je razvidno, kako natančni preiskavi smo bili izpostavljeni, preden so nam udarili pečat mednarodno priznane države. Iz Badinterjevih mnenj je razvidno tudi to, koliko dokumentov in dopisov smo morali proizvesti na našem ministrstvu, da bi zadostili radovednosti naših preiskovalcev. Pri tem so nam pomagali izvedeni pravniki, predvsem Danilo Türk, Mirjam Škrk in Borut Bohte.". Tako da, ko bo govora o kvalificiranosti nekaterih mednarodnih pravnikov, vemo točno, kaj je 1991 pisal vaš zunanji minister in uslužbenec zunanjega ministrstva dr. Dimitrij Rupel. Očitno napeta predreferendumska kampanja, ki že več kot dva tedna s svojim hrupom in tudi svojimi strupi napenja in onesnažuje čustva ter deli slovensko javnost, nekaterim ni dovolj, pa so si zato izmislili in priborili še eno izredno sejo in eno parlamentarno razpravo o, kot so zapisali v svoji utemeljitvi, novih dejstvih, ki naj bi v domnevno novi luči razjasnjevala ozadje sporazuma o arbitraži med Slovenijo in Hrvaško. Mimogrede in za osvežitev našega spomina, isti poslanci, ki so izsilili današnjo sejo, so ob razpravi in glasovanju o arbitražnem sporazumu to dvorano zapustili in se odrekli pravici in dolžnosti glasovanja. In zdaj, ko nimajo več otipljivih argumentov, prihajajo na dan s tako imenovanimi novimi dejstvi. Ta nova dejstva naj bi bili besedni pingpong izjav in demantijev med predsednikoma vlad oziroma enostranska izjava Hrvaške, ki nima niti statusa aneksa k pogodbi, kaj šele, da bi jo arbitri upoštevali. No, saj dandanes to jasno povedo tudi relevantne diplomacije, kot so Združene države Amerike, Švedska in najbrž bodo tudi druge pritrdile takšnemu mnenju. Ali so to sploh nova dejstva, kolegi in kolegice? Bodimo resni. Edino otipljivo dejstvo je, da niti Borut Pahor niti Jadranka Kosor ne bosta med petimi arbitri, katerih sporazum prepušča določitev meje in stika Slovenije z odprtim morjem. Vse, kar danes govorita predsednika vlad, v ničemer ne vpliva na delo in odločanje arbitrov. Od 6. junija bo za določitev meje in stika z mednarodnimi vodami merodajno le tisto, kar piše v členih arbitražnega sporazuma in kar je bilo zapisano in sprejeto do 25. junija 1991. Spoštovani, nasprotniki sporazuma. Sedaj imate lepo priložnost, da ocenite in razumete dejanski pomen samega sporazuma, ki je nastal z mediacijo Evropske unije in ki je bil podpisan v prisotnosti Evropske unije in tudi pomen mednarodnega prava, tistega mednarodnega prava, ki ga tako goreče omalovažujete ob vsaki razpravi o arbitraži. Zavedajte se končno, da pravice držav in mir jamči in varuje predvsem, zlasti ali samo mednarodno pravo. Brez prava bi svetu vladali brezpravnost in samovolja močnejših. Samovolje je dejansko veliko, ker in ko je mednarodno pravo poteptano. Ali si to želimo? Mislim, da ne. Mislim, da si želimo mir in pravno ureditev odnosov. Odločanje o sporazumu o arbitraži ni odločanje za ali proti Borutu Pahorju oziroma za ali proti Janezu Janši. Lepo vas prosim?! Takšna poenostavitev, banalizacija, razlaga referenduma je zelo zavajajoča. V igri so bistveno pomembnejše stvari, kot je zmaga ene ali druge politične opcije. V igri je usoda odnosov med državama, verodostojnost Slovenije v Evropski uniji in svetu, kakovost življenja ljudi ob meji, v igri je tudi stabilnost in v igri je tudi mir na Balkanu. Ureditev odnosov s Hrvaško je med ključnimi nacionalnimi interesi Slovenije. In kot taka bi morala uživati soglasje vseh demokratičnih in odgovornih strank. Žal, ni tako. Odgovornost je pri nekaterih hudo popustila in zato smo danes ponovno tukaj, da ta nepotrebni in škodljivi nacionalni razkol po želji opozicije poglobimo pred javnostjo. Zahteva po tej seji je pa v resnici odsev nemoči in obupa nasprotnikov arbitražnega sporazuma, saj po dveh tednih ponavljanja enih in istih propagandnih parol in razkazovanja izmišljenih zemljevidov z razmejitvami na morju, ki že pred arbitražo skušajo prejudicirati odločanje in pomagajo drugi stranki v sporu, ne pa Sloveniji, so izčrpali svoj naboj in svojo moč preprečevanja. Vse več je ljudi, ki se nagiba k podpori sporazumu in ki niso pripravljeni slediti bojnim pozivom tistih, ki se pravične rešitve mejnega spora ne želijo, bodisi zaradi notranjepolitičnih računov bodisi ker lastno življenje in lastna politična identiteta lahko izmislijo le z neskončnim konfliktom z notranjim in zunanjim sovražnikom. Prepričani smo, da večina državljank in državljanov demokratične, evropske in samozavestne Slovenije ne bo posvojila teze "da je Slovenija v vojni", pa četudi jo je vehementno izrekel neki znani filozof in jo ponavljajo zagovorniki absurdnih mirovnih konferenc. Mimogrede, mirovna konferenca v bivši Jugoslaviji je že bila in se je končala. Če so sklicatelji te seje, ki ne morejo biti nič drugega kot razširjeno predreferendumsko soočanje na račun potrpežljivosti davkoplačevalcev, mislili, da se bomo zagovorniki arbitraže ustrašili in da bomo poskusili to točko dnevnega reda onemogočiti, so se ušteli. Tukaj smo, kolegi in kolegice, opremljeni z razumom in argumenti, ki bodo, verjamemo, prepričali javnost, da ima Slovenija končno optimalno priložnost, da zaključi, ne na čudežen način, temveč na pravičen, korekten in pravno nesporen način, 20 let trajajoči spor sosedov in da se rešimo živega peska nemoči ali nesposobnosti prejšnjih vlad. Da ne pozabimo. Prejšnja vlada Janeza Janše se je v navezi s strankarskim kolegom v Evropski ljudski stranki gospodom Ivom Sanadarjem k rešitvi spora približala tako, da ga je bila pripravljena prepustiti presoji in sodbi mednarodnih sodnikov na meddržavnem sodišču v Haagu. Po tistem, ko je na Brionih privolila hrvaški zahtevi, da se dokončno odpove parafiranemu sporazumu Drnovšek-Račan. To so dejstva, ki opozicijo in še zlasti Slovensko demokratsko stranko zelo bolijo, a jih ne more pomesti pod preprogo. Kakor boli spoznanje, da tolikokrat omenjeno načelo zunanje pravičnosti, tisti znameniti ex aequo et bono, ki ga je gospod Janša prvič slišal od pomorskih pravnikov oziroma od gospoda Vlačiča leta 2007, in to po njegovem načelnem dogovoru na Bledu s Sanaderjem, ker je bil to pogoj za pristanek na Haag, ponavljam, to je bil pogoj opozicije za pristanek na Haag, ki so ga postavili zlasti kolegi iz SD, je bilo vključeno v pogajanja, a žal le kot taktična zahteva. Če ne bi bilo takrat pritiska s strani opozicije, bi na to pozabili in bi šli v Haag in naprej tudi brez tistega pogoja. To je bil pogoj, ki ga je izsilila opozicija, zlasti SD, in ki ga je zahteval gospod Vlačič v takratni mešani strokovni skupini. Pa lahko reče gospod Janša, da je to laž in da to ne drži — to so dejstva, to so že zgodovinska dejstva. Pozanimajte se in preberite 38. člen Statuta Meddržavnega sodišča in boste ugotovili, kako je ex aequo et bono oziroma načelo zunanje pravičnosti možno samo, če se obe stranki z njim strinjata. Samo, če se obe stranki strinjata, sicer ni možno. Torej je bil "blef", tudi tisto je bil "blef", saj ste vedeli, so vedeli, da bo težko, ampak bi šli naprej v Haag in bi danes mogoče imeli že polovično sredinsko črto v Piranskem zalivu. Ampak ker bi bila ta sredinska črta podpisana z imenom Janeza Janše, bi morali vsi molčati in bi morali vsi ploskati. Danes ni tako. Imamo priložnost, da se izpogajamo oziroma da dobimo z arbitražo bistveno boljšo razmejitev in da dobimo končno tudi stik. Pa se še enkrat dotaknimo edinega resnega predmeta tega referenduma — sporazuma o arbitraži. Kar je na njem napisano, bo tudi za arbitre edino merodajno merilo. Arbitražno sodišče bo določilo, citiram 3. člen sporazuma, ker je dobro, da ga citiramo večkrat, da javnost ve, za kaj gre, "A — potek meje med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško na kopnem in morju. B — stik Slovenije z odprtim morjem. C — režim za uporabo ustreznih morskih območij". Za 1. točko bodo arbitri uporabili pravila in načela mednarodnega prava, pri 2. in 3. točki pa mednarodno pravo, pravičnost in načelo dobrososedskih odnosov za dosego poštene in pravične odločitve, upoštevajoč vse relevantne okoliščine." Določeno je torej, da Slovenija dobi stik, ne služnostno pot, saj je ta že zagotovljena ob vsakem primeru. Služnostna pot, gospodje iz opozicije, žal, tudi ponavljanje dejstev vam ne pomaga - je že zagotovljena z ločeno plovbo in na podlagi členov UNCLAS-a, torej, Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu. Služnostna pot in neškodljiv prehod ladij sta že zdaj zagotovljena. Torej, ne zavajajte! Ne bodo arbitri odločali o tem, ampak bodo odločali o bistveno konkretnejši zadevi, to je, o stiku, o junction, ne o vezi prema, to je hrvaški prevod in če je preoblikovan za notranje potrebe Hrvaške, nas ne skrbi. Veste, kaj bo merodajno tam? Merodajno bo angleško besedilo, in v angleškem besedilu je beseda junction. Beseda junction pomeni spoj. Pojdite si ogledat Angleško hrvaški slovar in boste videli, da piše spoj, ne piše veza, piše spoj. Tako zasnovan okvir arbitraže je korekten in realen, saj mora biti odločitev mednarodnopravno vzdržna in potrjena, hkrati pa pravična in mora zagotoviti stik Slovenije z mednarodnimi vodami. Tisti stik, ki ga sedaj imamo le teoretično in v željah, dejansko pa ne, saj so se že v času prejšnjih vlad slovenski ribiči izogibali ribarjenja v južni polovici Piranskega zaliva. O tem govori tudi predstavnik obalnih ribičev gospod Novogradec "nekateri si upajo iti tudi na drugo stran, ampak veste koliko incidentov v prejšnjih letih je bilo zaradi tega. In če nočemo nadaljevati s prakso incidentov in konfliktnega soočanja med ribiči ali med policijo, bo treba stvari urediti in bo treba natančno določiti, do kod lahko brez skrbi in brez strahu ribarijo naši slovenski ribiči". Tudi policijski čolni in naša edina vojaška ladja, ki se redko odpravlja na pot proti jugu do odprtega morja, se običajno izogiba plovbi po domnevnem oziroma po tem, čemur mi pravimo naše morje. Zakaj? Da ne bi prišlo do incidentov, gredo raje po italijanski strani in ne želijo, seveda, zaprositi hrvaške oblasti za kakšno dovoljenje, ker bi bil to prejudic in to je prav. Ampak to se je dogajalo že v prejšnjih vladah. Torej ni bilo tako samoumevne uporabe naših voda. Stvari so bile vedno čudne. Recimo, tudi z zakonom določeno območje, ribolovno ekološko območje Slovenije, je ostalo samo v zakonu, ker tam inšpektorji ne plovejo, ne gredo si ogledovati razmer do Vrsarja. In to je dejstvo. Sporazum ni čarobna palica, ni čudež. In kot vsi sporazumi v demokratični Evropi, ki temelji na sporazumevanju, ki temelji na kompromisih, na razumevanju problemov druge strani, ne samo lastnih problemov. To je ključ Evrope. In če tega niste razumeli, žal niste niti za Evropo. Torej v demokratični Evropi sporazum ni, ne more biti za eno od strank idealen, je pa optimalen, stvaren in ugoden za obe sprti strani. Potreben je za mir in normalne sosedske odnose. Zato ga z razumom podpira ogromna večina slovenskih mednarodnih in pomorskih pravnikov. Tako na primer dekan Pravne fakultete dr. Rajko Pirnat, minister za pravosodje v prvi Demosovi vladi, opozarja, da se bo na referendumu odločalo o tem, ali Slovenija zaupa mednarodnemu pravu ali pa je država, ki noče rešiti spora na miren način na njegovem temelju. Upam, da vsi spoštujemo kvalificiranost dr. Rajka Pirnata. Predstavnik katerde za mednarodne odnose na Fakulteti za družbene vede dr. Milan Brglez pa ugotavlja, da je z arbitražnim sporazumom Hrvaška za določitev stika privolila tudi v to, da se poleg mednarodnega prava uporabljajo pravičnost in načela dobrososedskih odnosov za dosego poštene in pravične rešitve, upoštevajoč vse relevantne okoliščine. S tem je Hrvaška prvič privolila, da bi v tretje odločal po načelih pravičnosti, brez katerih bi bila slovenska argumentacija mnogo šibkejša kot takrat na Bledu. Takrat na Bledu je bila naša pozicija mnogo šibkejša, kot je sedaj. Prvič se je zgodilo in to zaradi interesa Hrvaške, da vstopi v Evropsko unijo, da je privolila na to načelo. Javno sporazum o arbitraži podpirajo tudi ugledni predstavniki slovenske civilne družbe, umetnosti, književnosti, kulture, športa in gospodarstva. Naj navedem le nekaj podpisnikov poziva Razum za sporazum. Med njimi najdemo pisatelje in publiciste kot so Tone Pavček, Ciril Zlobec, Tone Partljič, Aleš Debeljak, igralce in režiserje kot so Gojmir Lešnjak — Gojc, Milena Zupančič, Dušan Jovanović, Janez Pipan, umetnike kot so Jakob Brdar, Mirsad Begić, Roman Uranjek, glasbenike kot so Zoran Predin, Vlado Kreslin, Robert Pešut Magnifico, zgodovinarje in sociologe kot so Marko Kerševan, Jože Pirjevec, Peter Štih, Rudi Rizman, Maca Jogan, Lev Kreft, Igor Pribac, Dušan Nečak, Niko Toš, Marko Uršič, Vesna Leskovšek, Boris Vezjak, Srečo Dragoš, rektor ljubljanske univerze Stane Pejovnik, prva rektorica Univerze na Primorskem Lucija Čok, novinarje, publiciste in voditelje, kot so Manca Košir, Mojca Drčar Murko, Sašo Hribar, Brane Rončel, sedanje in nekdanje vrhunske športnike, kot so Dejan Zavec, Vasilij Žbogar in Ivo Daneu. In še mnogi ugledni Slovenci in Slovenke, podpise katerih, ki še prihajajo, si lahko ogledate na spletni strani pobude Razum za sporazum. Vsi pozivajo k razumu in glasu za arbitražni sporazum. Vsem tem uglednim osebnostim se lahko le zahvalimo v upanju, da bo njihov glas treznosti upoštevan. V Poslanski skupini Zares nimamo nobenih dvomov. Na referendumu bomo glasovali natančno tako, kot smo glasovali v Državnem zboru. Sporazum o arbitraži odločno podpiramo in tudi sklep odbora podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Bogovič v imenu Poslanske skupine SLS.
Lep pozdrav, spoštovani podpredsednik. Kolegice, kolegi, spoštovana ministrica, ministri. 5. junij 2001, poslanci Slovenske ljudske stranke tega dne v zakonodajni postopek vložil resolucijo o meji med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško v Istri in na morju. Skoraj 9 let nazaj smo v predlog resolucije zapisali točno tisto, kar trdimo še danes. Pred devetimi leti smo med drugim v resoluciji zapisali "Republika Slovenija bo pri določanju mejne črte med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško na morju in v Istri izhajala iz temeljev mednarodnih listin in iz nacionalnih zgodovinskih gospodarskih in drugih državnih interesov. Izhajajoč iz zgodovinskega dejstva, da je bil slovenski narod vedno pomorsko usmerjen za voljo žrtev protifašističnega odpora v slovenskem primorju pred in v drugi svetovni vojni, ter zaradi osamosvojitvenem vojne v letu 1991 in na podlagi Temeljne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Ustave Republike Slovenije, Memoranduma Državnega zbora Republike Slovenije v Piranskem zalivu, mnenju arbitražne komisije, mirovne konference v Jugoslaviji, ter na podlagi mednarodnih aktov in načela sukcesije ob razpadu Jugoslavije Državni zbor Republike Slovenije ugotavlja. Prvič. Piranski zaliv in naselje ob Dragonji so slovenski. Ozemlje Republike Slovenije je tisto ozemlje, ki ga je po načelu uti possidetis Republika Slovenija posredovala na dan osamosvojitve, 25. junija 1991. Ozemlje katastrske občine Sečovlje, morski akvatorij Piranskega zaliva s statusom notranjih morskih voda in teritorialni dostop do odprtih voda Jadranskega morja so tisti del enotne in nedeljive države, nad katerim mora Republika Slovenije tudi v bodoče ohraniti polno državno suverenost. Drugič. Slovenija pri predlogih za državno mejo ni omejena. Meja med tedanjimi socialističnimi republikami, kot republiška meja ni bila nikoli določena. Slovenija ima tako legitimno pravico predlagati razmejitev na kopnem in na morju, ter za razmejitev ponudi utemeljene osnove, med katerimi je v prvi vrsti neizpodbitno dejstvo, da je Piranski zaliv zgodovinsko pripadal občini Piran, ki je segalo do južnih meja katastrskih občin Kaštel in Savudrija. Zaradi ekološkega in marikulturnega pomena, ki ga ima Piranski zaliv, je bil v njem določen ribolovni rezervat, in to kot notranje slovensko morje, ter nedeljiva celota Slovenije, s katero že vse od leta 1954 Slovenija tudi opravlja. Tretjič. Hrvaški zgodovinski dolg. Republika Slovenija ima legitimno pravico predlagati pravičen potek državne meje v Istri in na morju, ter zahtevati ohranitev teritorialnega izhoda na odprto morje. Pri tem se Republika Slovenija sklicuje na določbe mednarodnega prava in tretje konvencije Združenih narodov o pravu morja iz leta 1982, opira pa se tudi na moralni dolg Republike Hrvaške slovenskemu narodu, upoštevajoč zgodovinsko dejstvo, da se je zahodna meja med SFRJ in Republiko Italijo oblikovala šele na podlagi tako imenovane etične reciprocitete, ki je za jugoslovansko, ter po razpadu SFRJ za hrvaško državno pripadnost Istre ter Reke in Dalmacije z otoki na italijanski strani državne meje pustila avtohtona slovenska ozemlja v Tržaški, Videmski in Goriški pokrajini skupaj z več kot 140 tisoč Slovenci. Republika Slovenija pričakuje postavitev pravične meje tudi iz tega naslova. Četrtič. Pravična meja v Istri in na morju. Na podlagi ugotovitev o določeni državni meji v Istri in na morju je glede na 2. točko mnenja Badinterjeve komisije dopustno sprejeti razmejitev med sosednjima državama le vzajemnim in svobodnim sporazumom. Iz tega sledi, da je nujno vnaprej izpostaviti ozemeljski status quo, kot je ta veljal na dan osamosvojitve, nato pa s pogajanji doseči sporazum z Republiko Hrvaško o pravični meji. Pogajalsko izhodišče mora temeljiti na zgodovinskem dejstvu upravnega statusa piranske občine in s tem na vzpostavitvi državne meje po južni meji nekdanje občine Piran, s čimer bo ohranjena ozemeljska celovitost Piranskega zaliva in teritorialni dostop Republike Slovenije na odprto morje.". Spoštovani, naj ponovim. Predlog resolucije s takšno vsebino smo v zakonodajni postopek prvič vložili pred 9 leti, leta 2001, nato še enkrat julija 2006 in nazadnje novembra 2008. V vseh devetih letih nam te resolucije kljub naštetim poizkusom, predlogom in zahtevam ni uspelo spraviti niti na dnevni red matičnega delovnega telesa, kaj šele Državnega zbora. Tako da tisti, ki Slovenski ljudski stranki slučajno karkoli očitate na tem področju, predlagam, da se še enkrat zamislite. Devet let opozarjamo na to pomembno dejstvo. Danes v tem trenutku smo dva tedna pred eno etapno fazo tega procesa. V devetih letih smo očitno uspeli prepričati še koga znotraj tega parlamenta, žal še vedno premalo. A verjamem, da nam bo na referendumu uspelo prepričati volivke in volivce, da je slovensko ozemlje in morje treba zaščititi in zato zavrniti škodljiv arbitražni sporazum. Poglejmo torej. Naj vas v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke nadalje spomnimo na dve temeljni zavezi: eno, ki smo si jo zadali sami v Državnem zboru in na drugo, ki jo je opredelilo Ustavno sodišče Republike Slovenije, najvišje sodišče v naši samostojni in suvereni državi. Prvič. Državni zbor Republike Slovenije je na predlog Slovenske ljudske stranke 18. februarja 2009 sprejel sklep o zaščiti slovenskih interesov pri vključevanju Hrvaške v Nato. Sklep pravi "Republika Slovenija ugotavlja, da meja na kopnem in na morju med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško kljub vztrajnim naporom Republike Slovenije za rešitev tega vprašanja še ni dokončana in sporazumno ugotovljena oziroma določena. K spoštovanju stanja na meji med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško na dan 25. 6. 1991 sta se vladi obeh držav zavezali tudi s skupno Brionsko izjavo, ki je bila podpisana 10. junija 2005. Republika Hrvaška je kljub zavezi obeh strani, da bosta do dokončne sporazumne rešitve mejnega vprašanja spoštovali stanje na dan osamosvojitve, storila številna enostranska dejanja in sprejela pravne akte, s katerimi spreminja ozemeljski status quo na dan osamosvojitve in tako poskuša prejudicirati rešitev mejnega vprašanja. Republika Slovenija je zaradi zaščite slovenskih interesov ob pristopanju Republike Hrvaška k Severnoatlantski pogodbi opozarjala, da zavrača poskuse kršitve ozemeljske celovitosti Republike Slovenije ter spreminjanja stanja na kopnem in na morju na dan 25. 6. 1991, ko so slovenski organi izvajali pristojnost, med drugim tudi v zaselkih na levi strani Dragonje, na ozemlju na levem bregu Mure pri Hotizi, ter ko je Republika Slovenija imela teritorialni stik z odprtim morjem in je izvajala jurisdikcijo nad celotnim Piranskim zalivom. Drugič. Ustavno sodišče Republike Slovenije z dne 18. marca 2010 v svojem izreku Mnenje o arbitražnem sporazumu med Vlado Republiko Slovenijo in Vlado Republiko Hrvaške v 4. točki pravi "Četrtič. Po drugem razdelku Temeljne Ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije je meja med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško ustavnopravno varovanja na kopnem po nekdanji republiški meji med Slovenijo in Hrvaško v okviru nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije na morju in po črti, do katere je Republika Slovenija pred osamosvojitvijo izvrševala dejansko oblast do odprtega morja.". Spoštovani. To sta dve zavezi torej, za kateri je prav, da jih imamo ob današnji razpravi o arbitražnem sporazumu s Hrvaško, vselej pred očmi, pa ne le na današnji izredni seji, ti dve zavezi smo predstavniki izvršne, zakonodajne pa tudi sodne oblasti dolžni upoštevati pri svojih dejanjih. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ugotavljamo, da se tega nekateri ne zavedate. Bojimo se, da to celo zavestno zavračate. Z aktom priprave in sprejema arbitražnega sporazuma o meji s Hrvaško sta obe našteti zavezi popolnoma ignorirani in poteptani. Z arbitražnim sporazumom je tako ignorirana in poteptana pravna država. Žal se to teptanje pravne države dogaja že vsak dan, žal tokrat tudi na najbolj vitalnih slovenskih interesih ozira oziroma temelja slovenske državnosti. Z arbitražnim sporazumom ste namreč avtorji, soavtorji in botri sporazuma brezbrižno povozili sklep Državnega zbora, ki govori o zemeljski celovitosti Republike Slovenije in zavračanju poizkusov kršitev ozemeljske celovitosti Republike Slovenije ter spreminjanja stanja na kopnem in na morju z dne 25. 6. 1991, ko so slovenski organi izvajali pristojnost med drugim tudi v zaselkih na levem bregu Dragonje, na ozemljih na levem bregu Mure pri Hotizi ter, ko je Republika Slovenija imela teritorialni stik z odprtim morjem in je izvajalo jurisdikcijo na celotnem Piranskem zalivu. Avtor, soavtorji in botri arbitražnega sporazuma ste se požvižgali tudi na navedbe v mnenju Ustavnega sodišča, ki jasno in nedvoumno pravi, da je meja med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško ustavnopravno varovana, kot tudi do kod je Slovenija pred osamosvojitvijo izvajala oblast na kopnem in na morju. Stvari so jasne kot beli dan. Torej, enostavna izhodišča suverenosti slovenskega ozemlja in morja, ampak slovenska diplomacija ni znala, hotela ali želela, da bi ta mejna izhodišča zapisala v arbitražni sporazum o meji s Hrvaško. Zato ob globokem prepričanju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke arbitražni sporazum z vidika Slovenije ne zagotavlja varovanja ustavnopravne varovane južne meje in ozemlja ter morja, kot smo ga imeli ob osamosvojitvi. Kardinalna napaka arbitražnega sporazuma pa je, da v njem ne piše, da se ohrani teritorialni stik Slovenije z mednarodnimi vodami, z odprtim morjem torej. Referendumska kampanja se je prevesila že v globoko drugo polovico, pa ne od ministra za zunanje zadeve gospoda Samuela Žbogarja ne od predsednika Vlade Boruta Pahorja slovenski državljani in državljanke še sedaj nismo dobili odgovora, zakaj v arbitražnem sporazumu ni zapisan teritorialni stik in zakaj le stik? Zunanji minister je še v javnem nastopu nekaj dni nazaj na eksplicitna vprašanja novinarja, ali nam torej sporazum zagotovo prinaša teritorialni stik z odprtim morjem, odgovoril zgolj z odgovorom "Ta sporazum zagotovo prinaša stik z odprtim morjem.", torej Vlada nam zagotavlja, le da Slovenija z arbitražnim sporazumom dobi le nekakšen stik, ki je lahko služnostni, koridorski, torej stik prek nekakšnega koridorja, torej stik prek nekakšnega koridorja teritorialne hrvaške vode, dimnikarski stik, itd. Logično sklepamo, da tako z arbitražnim sporazumom skoraj zagotovo izgubljamo teritorialni stik Slovenije z mednarodnimi vodami. Od predstavnikov Vlade pričakujemo danes ta, očitno zanje tako težki odgovor, zakaj v arbitražnem sporazumu ni zapisano, da mora Slovenija ohraniti svoj teritorialni stik z mednarodnimi vodami. Zakaj se do teritorialnega stika vedete, da je to hitro pokvarljivo blago s tržnice, o katerem lahko barantate s hrvaško predsednico vlade, kakor se vam zljubi? V zvezi z vprašanjem teritorialnega stika je toliko dvomom in strahov, priča pa smo tolikšnemu diplomatskim sprenevedanjem v stilu "Imamo zagotovljen stik in hrvaška predsednica je obljubila teritorialni stik", da vam v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke prav nič ne morem verjeti. Danes imate zgodovinsko in zadnjo priložnost, da slovenski javnosti to vendarle razložite, jasno in neposredno, brez prekrivanj in zavajanj. Kot tudi, zakaj je Italija prenehala s pogovori glede problematike postavitve terminala v Tržaškem zalivu tako samozavestno. Ker ve, da bo kmalu mejila na morju v celoti s Hrvaško. Zakaj Slovenska vlada ni samozavestna pri tem, da bi povedala tako obema sosedoma kot EU in vsej mednarodni javnosti, kaj je nesporno slovensko ozemlje in da se o tem ni pripravljena pogajati. Pričakujemo tudi odgovor na vprašanje, zakaj Vlada RS blokira Hrvaška pogajanja za vstop v EU, pri odblokadi pa ni zahtevala, da se Hrvaška najprej umakne iz zasebnih slovenskih ozemelj. Storiti blokado, pri odblokadi pa ničesar doseči, je poraz slovenske diplomacije in mednarodna in nacionalna sramota. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke želimo poudariti, da se zavzemamo za krepitev dobrososedskih odnosov z vsemi državami in si želimo okrepiti gospodarska sodelovanja s Hrvaško in da podpiramo njen vstop v EU. Ampak, prav nobenega razloga ni, da za to, ker želimo svojim sosedom dobro, ker jih podpiramo v njenih prizadevanjih za vstop v EU, da to svojo naklonjenost in dobroto plačamo še z izgubo delov ozemlja. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo že pred začetkom referendumske kampanje izrazili pričakovanje, da bo referendumska razprava argumentirana in strpna. Žal opažamo, da argumentov s strani Vlade in vladne koalicije zelo primanjkuje, priča smo zatekanju k političnim parolam in žalitvam vseh državljanov in državljank, ki o arbitražnem sporazumu mislijo kritično in ki torej mislijo s svojo glavo. Zato vas v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pozivamo, da se v hramu demokracije izognete parolam in žalitvam ter da slovenski javnosti predstavite argumente. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke poudarja, da obstajajo boljše alternative arbitražnemu sporazumu, bolj pravičen način reševanja mejnega vprašanja. Pozivate nas, naj predstavimo boljšo alternativo — večkrat smo jo že povedali, pa namenoma nočete slišati boljših alternativ. Ta je zavrnitev arbitražnega sporazuma na referendumu in povedati Hrvaški naj se umakne z zasedenega slovenskega ozemlja, vrnitev h pogovorom in sklic mednarodne konference, na kateri se bodo reševala vsa mejna vprašanja nekdanje skupne države. Evropska unija je jasno izrazila pripravljenost na širitev dalje na jugovzhod Evrope. In vas sprašujemo, kaj bi bilo bolj pošteno, kot ureditev tega vprašanja na področju celotne nekdanje Jugoslavije. Republika Hrvaška ima odprte mejne spore s prav vsemi sosednjimi državami, ne samo z nami, torej s Srbijo, Črno goro in Bosno. Če smo iskreno za širitev EU tudi za te tri države, potem ne vidimo razloga, da tega problema ne bi rešili naenkrat, in to enkrat za vselej. V nasprotnem primeru se bomo čez nekaj let znašli v situaciji, ko bo Republika Hrvaška s pozicije članice EU izsiljevala sosednje države zaradi neurejenih državnih meja. In bodite prepričan, glede na njihovo politiko smo absolutno prepričani, da tudi približno ne bodo zavzemali takšne hlapčevske drže, kot smo jo s tem sporazumom, spoštovana Vlada in predstavniki koalicije, zavzeli mi. Ko razpravljamo o tem, da z arbitražnim sporazumom dajemo na tehtnico narodno ozemlje, je prav, da se spomnimo, kako je Slovenija v zgodovini izgubljala ozemlja. Spomin na izgubo Trsta, Gorice je še vedno boleč, kot je boleč spomin na izgubo dela Koroške, predvsem, tudi zaradi politike v Ljubljani. Verjamemo, da Slovenci nočemo še enkrat tako bolečega madeža v svoji zgodovini, nočemo, da bi z arbitražnim sporazumom spet izgubili del svojega ozemlja, in tokrat celo tudi status pomorske države — naš teritorialni stik z odprtim morjem, naše okno v svet. Spoštovani. Tveganje je preprosto preveliko. Tveganje z arbitražnim sporazumom je skoraj že iracionalno. Na to ne opozarjamo le mi v Slovenski ljudski stranki, na to opozarja vsa parlamentarna opozicija, številna civilna družba, mnogo uglednih slovenskih pravnikov, zgodovinarjev, etnologov, drugih strokovnjakov ter tudi pisatelji, med katerimi je na čelu sam Boris Pahor, mednarodno visoko cenjeni slovenski pisatelj iz Trsta. Naj vas za konce vprašam: "Kaj je za nas pravično?" Ko se te dni vozimo skozi Slovenijo, na plakatih lahko zasledimo podatek, da ima Hrvaška 1246 otokov. Naj nadaljuje, Hrvaška ima 1777 kilometrov kopenske obale in 4058 kilometrov obale na otokih. Hrvaška ima 31 tisoč 67 kvadratnih kilometrov teritorialnega morja. Slovenija ima na drugi strani celih 43 kilometrov obale in 180 kvadratnih kilometrov morja. Kje je torej interes Hrvaške? Je to dodaten kilometer obale na obstoječih 5 tisoč 835 kilometrov?! Je to dodatnih nekaj kvadratnih kilometrov na obstoječih 31 tisoč kvadratnih kilometrov morja?! Verjetno je vsem jasno, da ne. Se borijo za pravično ureditev meje ali se borijo za to, da Slovenijo odrežejo od mednarodnih voda in jo lahko postavijo v svoj podrejeni položaj? Se vam zdi, da iz teh podatkov vejejo pošteni in dobri medsosedski odnosi?! Prijateljstvo mogoče?! Nič od tega, zgolj želja po prevladi na tem območju in pozicioniranju kot glavna strateška sila na tem področju evropskega prostora. Zatorej pozivam vse državljanke in državljane, da stopijo na stran Rudolfa Maistra in njemu ob bok ter s svojim glasom proti arbitražnemu sporazumu ohranijo slovensko morje tudi za generacije naših otrok, vnukov, pravnukov in vseh ostalih Slovencev, ki bodo v prihodnosti soočeni s posledicami naših neodgovornih dejanj. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Urh v imenu Poslanske skupine DeSUS.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana ministrica in ministri, spoštovana državna sekretarka in državni sekretar, kolegice in kolegi! Predstavil bom stališče Poslanske skupine DeSUS glede Predloga sklepa v zvezi z razjasnitvijo novih okoliščin, s katerimi je bila javnost seznanjena po razpisu zakonodajnega referenduma o Zakonu o ratifikaciji Arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške. Uvodoma naj povem, da se poslanci Poslanske skupine DeSUS strinjamo s predlogom matičnega delovnega telesa in podpiramo njegova sklepa. V Poslanski skupini DeSUS smo se do arbitražnega sporazuma že jasno opredelili in ga podpiramo. Svojega stališča zaradi nekih domnevno novih okoliščin in dejstev ne bomo spreminjali. Ugotavljamo, da se referendumska kampanja, ki se bo danes odvijala celo tu, v parlamentu, žal, razvija že kar v neprimerne politične razsežnosti. Seveda to povzroča med ljudmi, ki bi morali biti v svojo odločitev, ki jo bodo potrdili na dan 6. junija 2010, trdno prepričani, veliko zmede, negotovosti, kar bo zagotovo neugodno vplivalo na udeležbo referenduma. Glede na to, da DeSUS v referendumski kampanji aktivno ne sodeluje, poslanci DeSUS tudi ne vidimo razloga, da bi se spuščali v razpravo, ki je po naši oceni glede na vsebino zahteve za sklic izredne seje nepotrebna, saj je jasno, da ne bomo izvedeli ničesar novega in odločilno usodnega v zvezi z vsebino sporazuma. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu sklepa. Besedo dajem najprej ministru za zunanje zadeve gospodu Samuelu Žbogarju.
Hvala lepa, predsedujoči. Želel bi komentirati nekaj stvari. Zadnje čase se malo več pogovarjam z ljudmi v Sloveniji, kot razumem, je nekaj, kar cenijo pri meni, to, da na trditve odgovarjam z argumenti, z dejstvi, ne s povišanim tonom, grožnjami ali pa žalitvami. Tako da bom tudi zdaj poskušal odgovoriti na nekatere trditve, ki so bile tekom današnjega jutra izrečene. Najprej se spomnimo, da smo danes tu zato, ker naj bi nastala nova dejstva. Spomnil bi, da je Zakon o ratifikaciji arbitražnega sporazuma bil sprejet na Hrvaškem v novembru in da je bil tudi objavljen v uradnem listu Hrvaške, v Narodnih novinah, 24. novembra 2009. Se pravi, to je zakon, ki je vključno s tistim 3. členom javno dostopen že vse od novembra meseca, se pravi, ni to neko novo dejstvo. Naprej bi spomnil na poročilo o pogajanjih za sklenitev arbitražnega sporazuma, ki ga je Vlada predstavila Državnemu zboru in o katerem je tekla razprava na Odboru za zunanjo politiko 3. novembra 2009 in ga je Odbor za zunanjo politiko tudi sprejel. V tem poročilu je Vlada tudi obvestila o nevarnosti, da bi Hrvaška podala enostransko izjavo pred ali po podpisu; to je bilo v poročilu omenjeno oziroma odbor je bil obveščen. Pa bom kar prebral besedilo iz poročila, kjer smo zapisali "Kljub temu, da v pogajanjih niso bile predvidene nobene enostranske izjave k sporazumu in je sporazum predviden za podpis, naj bi Hrvaška po odločitvi Sabora v zvezi s sporazumom enostransko izjavila, da nič v sporazumu ne pomeni hrvaškega strinjanja s slovensko zahtevo po ozemeljskem stiku Slovenije z odprtim morjem. V kolikor bi Hrvaška dala tako enostransko izjavo, bo Slovenija na tako izjavo odgovorila s svojo izjavo, v kateri bo zavrnila hrvaško izjavo, izjavila, da se nič v sporazumu ne sme razlagati kot odpoved Slovenije ozemeljskemu stiku z odprtim morjem, izjavila, da bo arbitraža razlagala izključno sporazum kot tak, in sicer glede na običajen pomen izrazov v njegovih določbah, to pa vključuje tudi določbo prvega odstavka 3. člena sporazuma, to je zaporedje točk ne prejudicira vrstnega reda odločanja arbitraže. V primeru, da bodo ob morebitni podaji Hrvaške enostranske izjave nastopale kot priče tudi tretje države, bo Slovenija po podpisu sporazuma in ob ratifikaciji izvedla enake postopke. Priložen je bil tudi osnutek enostranske izjave. Tako da je Vlada Odboru za zunanjo politiko poročala o možnosti, da bi Hrvaška dala tako izjavo. Da so bila odprta še določena vprašanja, ki pa jih je uspela Slovenija kasneje z mandatom ustrezno rešiti, izhaja iz poročila tudi, da v primeru enostranske izjave Hrvaške, dane ob podpisu, Slovenija ne bi podpisala oziroma ratificirala arbitražnega sporazuma. Tako, da tudi to ni neko novo dejstvo. Ponovno lahko potrdim, tako, kot je predsednik Vlade že rekel, da s Hrvaško ni bila usklajena nobena izjava niti Slovenija ni dala soglasje za kakršnokoli izjavo, niti za izjavo niti za vsebino izjave, ki bi se nanašala na vsebino sporazuma. Vse kar je bilo dogovorjeno, je vključeno v sporazum, v arbitražni sporazum. Zanimiva logika je bila izrečena malo prej tukaj, da naj dokažemo, da nekaj nismo naredili. To mislim, da je spreobrnjena logika. Tudi to, da se govori o tem, da so se hrvaške trditve še vedno doslej potrdile kot resnične. Izjave, da so se vedno potrdile. Bi spomnil na to, da je v začetku lanskega leta Hrvaška vztrajala, ko je komisar Rehn začel pogajanja, da mora o mejnem sporu odločati samo in izključno meddržavno sodišče v Haagu. O tem je tudi bivši predsednik Mesić zelo zeliko govoril. Pa smo sedaj na ad hock arbitraži. Spomnil bi na to, da je Hrvaška sprejela prvi Rehnov predlog, ga tudi ratificirala že v zboru, v Saboru, čeprav ni bil niti podpisan, pa je potem kasneje odstopila, da je zavrnila drugi Rehnov predlog kot popolnoma nesprejemljiv, pa ga je sedaj v tem sporazumu sprejela. Spomnil bi, da še na sprejem o sprostitvi pogajanj. Še septembra meseca je bilo govora o tem, da Hrvaška ne sprejema Rehnovega drugega predloga, celo na Odboru za zunanjo politiko smo poslušali o tem, da sproščamo pogajanja ob tem, da očitno nimamo nič v žepu. Tako da, toliko so se Hrvaške izjave doslej potrdile. In tudi to izjavo sta danes potrdila dva tuja predstavnika, ki naj bi pričala taki izjavi oziroma katere naj bi skupaj obveščali o tej skupni izjavi. Švedska veleposlanica, pa bi spomnil ponovno, je zanikala, da bi Hrvaška skupaj s Slovenijo švedsko predsedstvo seznanila svojo enostransko izjavo. Mislim, da je izjava zelo jasna. Ameriški odpravnik poslov je ravno tako dal izjavo, da je hrvaška izjava, ki so jo priložili k arbitražnemu sporazumu, enostranska v vseh pogledih. "Trditve, da sta strani o tej izjavi skupaj obvestili Ameriko, je povsem napačna", je zatrdil. Tako, da mislim, da to zanikata ti dve, če se že slovenski vladi ne verjame, pa naj se verjame vladama dveh držav, ki očitno zanikata to dejstvo, da je bila ta izjava usklajena med Slovenijo in Hrvaško in da je Slovenija tako rekoč dala tudi neko soglasje k njej. Hrvaška je sprejela enostransko izjavo po podpisu sporazuma 9. novembra in skladno z Dunajsko konvencijo, pravo mednarodnih pogodb, 19. in 20. člen, imajo pravne učinke le enostranske izjave dane ob podpisu, kasnejše pa so brez pravnih učinkov, če se z njimi ne strinjajo tudi druge države pogodbenice. Ob tem bi tudi spomnil, ponovno, na izjavo Švedske, ki zanika, da bi bili priča kakršnikoli enostranski izjavi oziroma da so jo zavrnili. Veleposlanica govori o tem, da je bil predlog, da bi švedsko predsedstvo bilo priča taki enostranski izjavi, kar so zavrnili, kar je tudi dejanje samo po sebi. Pridržki so sicer značilnost večstranskih pogodb, ne pa bilateralnih pogodb. Pri dvostranskih pogodbah se vprašanje pridržkov praviloma ne postavlja. Pogodbena stranka, ki ima pridržke se mora najprej pogajati, če hoče uveljaviti ta pridržek, v nasprotnem primeru tak pridržek nima pravne veljave. In tukaj bi citiral navodilo mednarodne komisije za pravo, ki pravi, da "enostranska izjava ne glede na to, kako je imenovana ali formulirana, ki jo sprejme država po parafiranju ali podpisu in preden stopi v veljavo in v kateri hoče, z izjavo namreč, država doseči določeno spremembo v sporazumu, ne predstavlja pridržka" po teh smernicah te komisije. Slovenija je sicer 19. novembra 2009 tako z izjavo predsednika Vlade kot tudi z noto obvestila Hrvaško in tudi Švedsko in Združene države in se odzvala na to enostransko izjavo, podala je tudi svojo izjavo, najprej je zanikala vse navedbe hrvaške izjave in podala tudi svojo izjavo. Predsednik Vlade je v pismu, v izjavi, ki je bila tako kot Hrvaška sprejeta po podpisu in pred ratifikacijo in je bila tako kot Hrvaška poslana predsedstvu Evropske unije in Združenim državam Amerike, najprej ugotovil, da je suverena pravica držav, da dajo enostransko izjavo, hkrati pa potrdil, da ni nobenega soglasja s strani Slovenije do tega, da pride do izjave niti do vsebine izjave. Za tem je dal tudi slovensko interpretacijo stika Slovenije z odprtim morjem kot je zapisana v 3.b členu. Tako da ni nikjer nekih novih dejstev, zaradi česar v bistvu teče današnja razprava. Dejanje Hrvaške tudi nedvomno kaže na to, da je za Hrvaško sporazum slab in da hoče s svojim naknadnim dejanjem oziroma izjavo nekako spreminjati vsebino, ki pa se je ne da spremeniti, z enostransko izjavo ne moreš spreminjati bilateralnega sporazuma, ki si ga podpisal in ga tudi arbitražno sodišče ne more upoštevati pri odločanju. Prej je bilo govora o 10. členu v arbitražnem sporazumu, ki govori o statusu quo. To ni status quo, kot je bil razložen, gre za standardni člen, v katerem se stranki zavežeta, da bosta za čas razprave in odločanja arbitražnega sodišča ohranjali stanje v smislu, da ne bosta slabšali stanja, da ne bo incidentov, da ne bo enostranskih dejanj, da se bosta izogibali kakršnimkoli dejanjem, ki bi oteževala odločanja sodišča. Edino v tem smislu je ta člen zapisan, sicer pa je mandat arbitražnega sodišča jasno zapisan v 5. členu, kjer je govora o stanju na dan 25. 6. in v drugih členih, kjer je govora o načelih, na osnovi katerih naj arbitražno sodišče odloča. Odgovoril bi na vprašanje oziroma komentar o kampanji, ki naj bi jo nezakonito vodila Vlada, o tem smo sicer podrobno zapisali v gradivu, ki ste ga prejeli, kjer smo zapisali, da Vlada ni pobudnik referenduma o arbitražnem sporazumu in zato ne more izvajati referendumske kampanje in vsega, kar je z zakonom omogočeno organizatorjem kampanje, to je oglaševanje, plakatiranje, javni shodi, pošiljanje publikacij, Vlada in ministrstva tega ne smejo početi in tega tudi ne počno. Vlada kot predlagatelj in podpisnik arbitražnega sporazuma pa popolnoma legitimno želi seznaniti slovensko javnost z razlogi za podpis in ratifikacijo, z njegovo vsebino, zgodovino reševanja mejnega vprašanja, z drugimi možnostmi reševanja te problematike, s pojmovnikom zahtevne mednarodne pravne tematike, s katero se volivci soočajo, z raznimi drugimi dokumenti, ki so vezani na arbitražni sporazum, kot tudi z odgovori na vprašanja, ki se postavljajo ob tem arbitražnem sporazumu v javnosti. Vse to Vlada počne v okviru običajnega, rednega komuniciranja z javnostjo preko svojih uveljavljanih kanalov komuniciranja in brez dodatnih proračunskih sredstev ali angažiranja zunanjih agencij. Spletno mesto Vlade in vladni odprti telefon sta dve ustaljeni praksi komuniciranja Vlade z javnostjo. Na spletnem mestu Vlade je običaj, da se ob pomembnih vladnih projektih, kot so kriza in izhod iz krize, podnebne spremembe, pandemska gripa in podobne tematike, pripravlja posebno poglavje, kjer se ta problematika obravnava oziroma razlaga. Podobno je bilo narejeno tudi za vprašanje referenduma oziroma arbitražnega sporazuma. To poglavje s celoto vseh dokumentov, argumentov, zgodovino in pojmovnikom omogoča obiskovalcem, da si ustvarijo svoje mnenje o arbitražnem sporazumu in njegovem pomenu. Vladni telefon je način komuniciranja že od leta 1998 in je namenjen odgovorom na vprašanja klicateljev o aktualnih vladnih in evropskih tematikah. Telefonska številka in posebno poglavje na spletnem mestu Vlade nista bila oglaševana v medijih ali na plačljivih spletnih straneh. Tudi povezave na posebna poglavje in navajanje številk odprtega telefona na spletnih straneh ministrstev in vladnih služb so običajna zadeva, ki je bila tam običaj v preteklosti. Prav tako pa novinarske konference ministrstev, odgovarjanje na novinarske želje za intervjuje ter sodelovanje v aktualnih političnih oddajah ni mogoče kvalificirati za izvajanje referendumske kampanje ali kršenje zakona in enako velja za sodelovanje ministrov na strankarskih prireditvah, na katere so posebej vabljeni. Vlada ni in ne bo izvajala referendumske kampanje ali kršila določila ustreznega Zakona o referendumski kampanji. Toliko za enkrat. Hvala.
Besedo ima gospod Janez Janša kot predlagatelj.
Očitno so nova dejstva, glede na to, kar smo sedaj slišali, in glede na to, kar je prej povedal predsednik Vlade. Ko je na začetku svojega nastopa citiral izjavo švedskega veleposlaništva. Švedsko veleposlaništvo je po devetih mesecih, odkar je bil zakon v hrvaškem saboru sprejet, našlo čas, da zanika del vsebine zakona o ratifikaciji sporazuma, ki ga je hrvaški sabor potrdil z 90% večino. Švedska ima veleposlaništvo v Zagrebu in je bila zagotovo obveščena novembra lani, ko se je zakon sprejemal, kaj piše v tem zakonu. Pa Švedska tega ni zanikala. Tudi ZDA ima veleposlaništvo v Zagrebu in so bile zagotovo obveščeni, kaj piše v hrvaškem zakonu, pa tega niso zanikali. Po devetih mesecih so to zanikali in to je zagotovo novo dejstvo. Kajti, najprej je treba povedati to, da lahko vsaka država mirno povozi izjavo svojega veleposlanika ali diplomatskega predstavnika čez nekaj časa, če se ji zdi, da je pač bilo treba nekoga žrtvovati, to se je doslej velikokrat zgodilo, ampak zaenkrat se še ni in vzemimo za dejstvo to, kar pravijo, tako na ambasadi Švedske kot ZDA in to seveda pomeni, da je Hrvaška v zakon zapisala laž. Če uporabimo tukaj, kot ste sami prej rekli, mednarodno pravo, ki mu moramo verjeti, je takšen način ratifikacije po 49. členu Dunajske konvencije o pogodbenem pravu goljufija. Država, ki jo je k sklenitvi napeljala kakšna druga država, ki se je udeležila pogajanj s preslepitvijo, se lahko sklicuje na goljufijo, zaradi katere je privolitev, da jo veže pogodba, nična, pravi 49. člen Dunajske konvencije o pogodbenem pravu. Torej, če to drži, kar piše o izjavi švedskega veleposlaništva ali v izjavi odpravnika poslov Združenih držav, mimogrede Združene države to lahko povedo predsednici hrvaške vlade Kosor neposredno, saj je danes na obisku v Beli hiši. Zanima me, če bo to izpostavljeno, če so zlorabili Združene države po nemarnem v hrvaškem saboru, bo zagotovo Amerika ostro reagirala in to bomo videli že danes. Če pa gre za neko igro, zato da slovenske volivce preslepite, potem pa ne bo nobene reakcije. To bo prav zanimiv test. No, kakorkoli, če to drži, kar so povedale tako imenovane priče tega sporazuma, potem Hrvaška goljufa. Zelo zanimiv bo tudi slišati, kaj bo rekla Hrvaška na to izjavo. Govorimo namreč o zadevi, ki je ni formulirala opozicija v tem parlamentu, niti kakšna civilna družba, niti kakšen mednarodno pravni strokovnjak v svojem imenu, ampak govorimo o besedilu, ki je sestavni del Zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. O uradnem dokumentu, ki ima pravno večjo težo, kot pa izjava ene veleposlanice. Ampak če ta izjava drži, je Hrvaška goljufala nas in tudi lastno javnost in lastni parlament, Hrvaški sabor, ko je trdila nekaj, kar ni res. Slovenija ima vse pravne razloge, da ta sporazum, če se izkaže, da je to res, razglasi za ničen in je mrtev. Torej, ni res, da ni novih dejstev. Bilo je izrečenih tudi nekaj trditev, na katere je pač treba odgovoriti. Brionska izjava nima nobene zveze z zanikanjem pravice, ki jo je imela Slovenija ob osamosvojitvi. Brionska izjava je izjava o izogibanju incidentov in Brionska izjava je tisti formalni akt, za zdaj edini veljavni, s katerim se je Hrvaška odpovedala enostranskim korakom po osamosvojitvi. To se ni doseglo s tem sporazumom, to se je doseglo z Brionsko izjavo. Tudi ni res, kot je bilo danes rečeno in kot na veliko razlaga, kot smo videli, tudi bivši predsednik države, da se je Slovenija z Brionsko izjavo odpovedala sporazumu Drnovšek-Račan. Brionska izjava je postavila na stranski tir enostranska dejanja, ki so se zgodila in ki bi lahko prejudicirala mejo po osamosvojitvi obeh držav. Sporazum Drnovšek-Račan pa ni bil enostransko dejanje. To je bil sporazum, ki sta ga parafirali obe strani in je bil dogovor. Torej Brionska izjava ni v nobenem primeru in v nobeni točki kakorkoli anulirala sporazuma Drnovšek-Račan in ne govorite te neumnosti. Mimogrede k prejšnji temi in zanikanju tega, kar piše v hrvaškem zakonu, naš predsednik Vlade ponavlja ob vsaki priložnosti, kako iskren odnos in globoko zaupanje je vzpostavil s hrvaško kolegico. Ali sodi v ta globok iskren odnos spoštovanja in zaupanja tudi dejstvo, da je hrvaška vlada svojemu lastnemu parlamentu predlagala izjavo, v kateri je očitno, ne samo ena, ampak sta dve debeli laži, ki mimogrede zelo potunkata ravno njega. To je pa res iskren odnos in odnos vzajemnega spoštovanja, če je seveda resnica na tem, da tisto, kar piše v hrvaškem zakonu, ne drži. Če pa drži, potem pa je stvar obratna. Danes smo slišali, da ne bom prekinjen tako kot kolega Jelinčič, ne bom rekel debelo laž, bom rekel neresnico iz ust predsednika Vlade, ko dejal, da je v tem sporazumu o arbitraži, ki ga je sam podpisal glede stika, natančno ista dikcija kot v sporazumu Drnovšek-Račan. Sporazum Drnovšek-Račan, ki se imenuje Pogodba med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško o skupni državni meji in ki smo ga priložili gradivu - upam, da ste ga dobili oziroma da ga boste, da se sami prepričate - nikjer ne vsebuje formulacije o stiku v tem smislu ali pa bolje rečeno v tem besedilu, kot je zapisana v tem spornem arbitražnem sporazumu. V sporazumu Drnovšek-Račan se na dveh mestih neposredno govori o stiku, vendar je formulacija vedno povsod nedvoumna in jasna in se govori o teritorialnem stiku oziroma izhodu. Najprej se o tem govori v 3. členu, ki določa bočno mejo in ta del člena se glasi "razen v predelu stika teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem". Govori o predelu stika teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem, ne pa o stiku Slovenije z odprtim morjem, kar je lahko karkoli. In v 4. členu se ta dikcija ponovi, v 2. točki 4. člena ta sporazum pravi "širina stika teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem je enaka razdalji od točke B" in tako naprej. Nobenega stika Slovenije z odprtim morjem ni. Je stik teritorialnega morja Slovenije z odprtim morjem. Zelo jasna in nedvoumna dikcija. Ne zavajate slovenske javnosti. Če vam bodo službe razdelile ta sporazum, se boste lahko sami prepričali in to se danes ni pojavilo prvič, skozi celo kampanjo to poslušamo, da gre za isto stvar. Predsednik Vlade tudi sprašuje vse tiste, ki nasprotujemo temu arbitražnemu sporazumu, kje pa smo bili 18 let? Katerakoli Vlada Republike Slovenije; Drnovškova, Bajukova, Ropova ali v našem mandatu bi lahko kadarkoli podpisala sporazum s Hrvaško, v katerem bi pristali na starodavno hrvaško zahtevo, da se meja določa po mednarodnem pravu, kadarkoli. In Hrvaška je vztrajal in čakala ravno do Pahorjeve vlade, ki je na to pristala. Torej, ne postavljati neumnih vprašanj v zvezi s tem. Kar se tiče trditve, kako se nam mudi. Več kot tretjina držav, ki so članice Evropske unije, nima rešenih vseh svojih mejnih vprašanj s sosedami. Belgija in Nizozemska nimata določene meje ravno ob izhodu na morju. Pa sta že obe 50 let članici Evropske unije. Nobena ne popusti. Če meje v Evropski uniji ne bi bile važne, potem bi bilo to vprašanje že zdavnaj rešeno, pa sta dve od šestih ustanovnih članic Evropske unije na tej točki še vedno narazen. Ne govoriti, kako je Sloveniji padla zastavica po 18. letih. Predsednik Vlade je tukaj verjetno že stotič postavil retorično vprašanje, češ, tisti, ki ste proti temu sporazumu, nimate alternative. Jaz sem na to vprašanje že najmanj stokrat odgovarjal, pa ni nič pomagalo. Potem smo to napisali. Predsednik Vlade tega očitno ne vidi, ker je drugje, ampak mi smo te tri alternative, ki jih ponavljamo kot papagaji že od podpisa tega sporazuma, tudi napisali in razdelili po Sloveniji in jih obrazlagali na dolgo in na široko. In to stalno spraševanje je že žaljivo. Napisali smo, ne drži, da arbitražni sporazum nima alternative. Obstajajo boljše rešitve. Prvič. Sporazum, v katerem bo izrecno pisalo, da mora sodišče določiti mejo po načelu znanja in pravičnosti, o čemer je bil leta 2007 dosežen konsenz oziroma je bilo doseženo soglasje med slovenskimi parlamentarnimi strankami. Drugič. Alternativa je tudi sporazum, v katerem bo nedvoumno zapisano, da se podpisnici strinjata s tem, da ima Slovenija zagotovljen Piranski zaliv in teritorialni izhod v mednarodne vode. In tretjič. Alternativa je tudi ratifikacija sporazuma Drnovšek-Račan, ki predstavlja za Slovenijo še sprejemljiv kompromis določitve južne meje, minimum od minimuma, na katerega bi Slovenija eventualno še lahko pristala. Torej, so alternative, povedali smo jih velikokrat in ne se sprenevedati. Enako je bila tu izrečena dokazljiva laž, da je sporazum, ki ste ga ratificirali, v bistvu sporazum Rehn2. Ne drži, in tudi to je možno preveriti, če želite, vam razmnožimo tudi predlog komisarja Rehna. V tistem predlogu poleg ostalih razlik komisar Rehn predlaga tudi bistveno drugačno časovnico v korist Slovenije, kot pa ste jo podpisali vi. Komisar Rehn je namreč predlagal, da arbitražno sodišče odloči v roku enega leta, da začne delati takoj po ratifikaciji sporazuma in da odloči v enem letu. Se pravi, v času, ko so argumenti in pogajalska izhodišča Slovenije najmočnejša. Po silnih pogajanjih in velikih naporih, ki ste jih vložili v to, da se doseže ta sporazum, kot pravite, ste iz tega dobrega predloga komisarja Rehna prišli v formulacijo, ki je zdaj v sporazumu in ki pravi, da arbitražno sodišče začne delati šele potem, ko Hrvaška že podpiše pristopno pogodbo. In končnega roka za razsodbo ni. To pa je bila druga večna želja Hrvaške za primer, da pride do reševanja tega problema pred mednarodno institucijo. Oni so si vedno želeli takšnega roka, ki bi rezultat odmaknil v nedogled, zaradi tega, da Slovenija v tem času izgubi svojo pogajalsko prednost. In zdaj ste to Hrvaški dali. Torej, to ni Rehn2. Ko bo predsednik Vlade še enkrat to zatrdil kje javno, ga je treba zaprositi, da prebere sporazum Rehn 2 — očitno ga ni. Rečeno je bilo tudi, da je skrajni čas za ta sporazum, da je to nek zgoščen čas, da so napeti odnosi, da Hrvaška zaključuje pogajanja, da nova blokada ni rešitev. Prvič, blokada, tako kot je bila postavljena s strani aktualne vlade, je bila postavljena, milo rečeno, nespametno. In ni res, da je ta vlada samo nadaljevala blokado, ki jo je začela že naša vlada. Res je, da smo v pogajanjih velikokrat oziroma večkrat, vedno, ko je bilo to potrebno, od Hrvaške zahtevali, da umakne določeno dokumentacijo, in to je Hrvaška kdaj prej tudi že naredila, ker teh zahtev nismo postavljali pred kamero in jih takoj politizirali. In tudi oktobra leta 2008 smo zahtevali od Hrvaške, da umakne to dokumentacijo do konca pogajalskega procesa, in smo rekli, da ne bomo dali zelene luči, če tega ne umakne. Nismo pa pogojevali začetka pogajanj z umikom dokumentacije, kar je nerealno, ker je treba spreminjati pravne akte, ki jih ni možno čez noč. No, potem pa je prišla Vlada gospoda Pahorja in je tem pogojem dodala še enega, ki je zvenel izjemno duhovito in se mu je smejala cela Evropska unija oziroma tisti, ki so ga slišali. Ta pogoj pa je bil, da mora Hrvaška ne samo umakniti to dokumentacijo, ampak da mora Hrvaška tudi podpisati, da nič od te dokumentacije ne bo nikoli predložila nobenemu sodišču oziroma nobeni instituciji, če bo prišlo do reševanja tega mejnega spora pred tretjo osebo. Torej, slovenska vlada je postavila nek pogoj, ki mu ni nihče pritrdil. Ne morete od nekoga zahtevati, če pričakujete, da boste šli z njim na sodišče, da se vnaprej odreče argumentaciji, za katero misli, da jo ima, da dokaže svoj prav. Sam sem takrat govoril s številnimi sogovorniki po Evropi in vsi so se samo križali nad tem pogojem. In potem se je začel pritisk na Slovenijo in ta pritisk je imel neko realno osnovo. Na eni strani smo imeli slovensko vlado, ki je govorila: Hrvaška ne bo nadaljevala pogajanj, dokler ne bomo mi rešili mejnega vprašanja. Gospod Pahor takrat ni rekel, da bo blokiral Hrvaško, dokler ne bo umaknila dokumentov, ampak je potem po nekaj izjavah, ki jih lahko citiram iz časopisov in so posnete na kamerah, dejal, da Slovenija ne bo umaknila pridržkov oziroma zadržkov za nadaljevanje pogajanj, dokler ne bomo rešili mejnega vprašanja. Toliko o blokadah in toliko o diplomatskem obnašanju. 3 mesece se je poslušalo to. in potem je s pomočjo neke tihe diplomacije, ki je pomenila, da so se trije pogajali, ostali pa nismo nič vedeli in smo morali biti tiho, prišlo za 180% v obratno smer in imamo ta sporazum. In zdaj se govori o tem, kako to, da Slovenija blokira Hrvaško, ni opcija. In se uporablja nek besednjak, ki ga uporablja vladna stran in bi ga prej pričakoval v kakšni drugi državi. Prvič, Slovenija v tem trenutku nič ne blokira. Hrvaška se pogaja, nadaljuje tehnične priprave za vstop v Evropsko unijo, prevzema evropske standarde, kolikor jih. Tisti nesporazum okrog teksta v Zakonu o arbitraži nič ne kaže na evropske standarde na Hrvaškem, če drži izjava švedske veleposlanice, tehnično Hrvaška ne glede na številne druge ovire, ki jih ima, napreduje proti Evropski uniji. Torej, Slovenija v tem trenutku nič ne blokira. Blokira pa Hrvaška — in to že od leta 1992 — Slovensko pravico do teritorialnega izhoda v mednarodne vode. Pravico, ki je ob osamosvojitvi Hrvaška ni blokirala, ampak izrecno priznavala. Pokažite mi en hrvaški zemljevid, na katere se Piranskemu zalivu reče Savudrijska uvala, ki je bil natisnjen pred letom 1992. Ga ne boste našli. To se je pojavilo kasneje. In od takrat naprej skuša Hrvaška blokirati slovensko pot v mednarodne vode, namesto da bi mi to zelo jasno in odkrito rekli, govorimo o tem, kako mi ne smemo njih blokirati. To je en tak koncentrat hlapčevske politike, ki je Slovenijo skozi zgodovino že veliko stala, in smo mislili, da je bilo pred 20. leti končno dano slovo takšnemu obnašanju. Velika manipulacija je tudi, ko govorimo o času in tem izpuščenem času, tudi sam postopek, ko je v Sloveniji potekala razprava oziroma kako ni potekala razprava, kako je potekalo skrivanje vsebine tega dogovora pred podpisom. Izjemno se je mudilo, predsednik Vlade ni imel časa odložiti podpisa niti za kakšen dan, zato da bi poskušal doseči soglasje z opozicijo ali z večjim delom stroke, kljub temu, da je bil k takšnemu ravnanju zaprošen in da bi samo po sebi moralo izhajati že iz dosedanje prakse in načel politične kulture, pa tudi zdravega razuma — na vrat na nos je bilo treba sporazum podpisati. In potem ga je Hrvaška, seveda, na vrat na nos ratificirala z zakonom, ki ga imamo danes pred sabo. Potem pa se na enkrat ni več mudilo. Vlada je po lastni odločitvi oziroma Vlada je lastno odločitev poslala na Ustavno sodišče. In to si je vzelo nekaj mesecev časa. In zdaj je že konec maja, ko o tem razpravljamo in smo pred referendumom. S to manipulacijo je seveda Vlada pripeljala ta referendum v čas pred poletnimi počitnicami, računajoč, da bo ta dejavnik zagotovil kakšne dodatne glasove za. Če zdaj pogledamo cel ta postopek, kako je to teklo, kako se je skrivalo pred slovensko javnostjo in opozicijo in kako se je mudilo to podpisati in kako se potem naenkrat ni več mudilo, je še bolj jasno, da je tukaj šlo za perfidno manipulacijo. Govori se o nezaupanju do mednarodnega prava. Štel sem in pet razpravljavcev tukaj pred mano je reklo, da opozicija, ki nasprotuje temu sporazumu, izraža nezaupanje do mednarodnega prava. Nasprotno. Natančno se ve, kako bo potegnjena mejna črta po mednarodnem pravu. Tukaj ni nobenih dilem in tukaj ne gre za vprašanje zaupanja ali pa nezaupanja, ampak se ve, kako se odloča po mednarodnem pravu, kadar gre za razmejitve, v okoliščinah kakršna je naša. To vemo mi. To ve Hrvaška. To ve EU. To ve druga, sedaj, nekoč skrita, sedaj vidimo že odkrita priča ZDA. In to vedo tudi vsi potencialni arbitri, ki bodo odločali. Vemo, kakšna je pravna praksa, na stotine je teh primerov. Če mi ne verjamete, vam lahko citiram dr. Vlačiča, ki govori o tem. On je v tisti svoji študiji, ki je ni napisal po Blejskem sestanku, ampak tri tedne prej, napisal, da, v primeru, da se meja določa po mednarodnem pravu v situaciji, v kakršni je Slovenije, se ne more pričakovati kakšne druge rešitve kot sredinsko črto. Gospod Vlačič temu dodaja, da lahko mednarodno pravo v primeru posebnih okoliščin upošteva tudi načelo equity, to se pravi notranjo pravičnost, to kar imate v tem sporazumu, Vendar pa tudi tukaj mednarodna praksa kaže, da se lahko ob upoštevanju načela notranje pravičnosti oziroma equity sredinska črta samo malo zalomi proti eni ali drugi obali, se je pa ne more zakriviti. Kakorkoli boste vlekli črto iz Piranskega zaliva, boste prišli do Italijanskih teritorialnih voda. Torej, ne gre za nezaupanje v mednarodno pravo, gre za vedenje, kaj prinaša odločanje o meji po mednarodnem pravu in o tem vedenju je v Sloveniji leta 2007 obstajalo popolno soglasje. Takrat nobeden predstavnik, nobene od sedanjih vladnih strank ni trdil drugače. To je posneto, zapisano v magnetogramih in je v študijah, pod katero so podpisani strokovnjaki, izmed katerih pa danes nekateri govorijo drugače. Zato je tudi prišlo potem do nesoglasja, da mednarodno pravo, da določanje meje po mednarodnem pravu za Slovenijo ni opcija. In je prišlo potem do soglasnega oblikovanja treh pogojev, pod katerimi je Slovenija pripravljena iti pred Haaško sodišče, pred mednarodno arbitražo, pred kakršnokoli tretjo osebo, ki bi presojala o teh stvareh in te pogoje je Slovenija zastopala enotno do prihoda sedanje vlade. Povedano je bilo tudi, da je podpis tega sporazuma in to, kar imamo sedaj, neki velikanski dosežek, ki ni uspel doslej nikomur. Sem že prej dejal, da bi katerakoli Slovenska vlada takšen sporazum, kjer se meja določa po mednarodnem pravu s katerokoli hrvaško vlado, podpisala kadarkoli in seveda to je treba na tem mestu dodati. Katerakoli slovenska vlada doslej bi najbrž tudi dobila navadno večino za ratifikacijo takšnega sporazuma v parlamentu tako, kot ste jo vi dobili. Nobeni slovenski vladi, ne do slej in ne v prihodnje pa ne bi uspel podpis takega sporazuma, če bi se spoštovala slovenska ustavna ureditev, ker bi se računalo na dvotretjinsko večino, kar pomeni, da bi bilo potrebno usklajevanje. Očitno je bila tukaj namera, da se solira, vgrajena v to kalkulacijo od samega začetka, zato se je tudi navidezno tako mudilo in zato tukaj ni bilo nobenega usklajevanja. Sedaj smo naenkrat grdi tisti, ki naj bi bili proti, kot da, kot je rekel prej nekdo, bi morali kupiti od oblasti vse, kar prihaja, ne glede na to, ali je to dobro ali slabo, in če tega ne sprejmeš si malo, da ne sovražnik države. Govorica, ki je zelo podobna tisti pred petindvajsetimi leti. Rečeno je bilo, da je odločanje o tem sporazumu na referendumu odločanje o tem, ali bomo šli nazaj ali naprej, ali gremo v prihodnost ali v preteklost. To je zelo rabljena fraza in jo nima smisla na površini komentirati. Opozoril bi pa na to, da se lahko iz zgodovine tako iz naše kot iz številnih drugih primerov v drugih okoljih naučimo, da krivična ureditev meje ne predstavlja nobene garancije za mirno sožitje in za mirno graditev prihodnosti. Med drugimi je na to dejstvo včeraj opozorila tudi izjava Komisije Pravičnost in mir Slovenske škofovske konference. Cilj je torej pravična meja, samo pravična meja, ki bo sprejeta, ki ne bo povzročila novih krivic. V Sloveniji so se te krivice v zadnjem stoletju dogajale pravzaprav iz obdobja v obdobje. Samo pravična meja, ki bo kot takšna tudi sprejeta na obeh straneh, lahko prestavlja temelj nekega novega kvalitetnejšega sožitja med slovenskim in hrvaškim narodom, kar si pač vsi želimo. Krivično dosojena meja tega ne bo zagotavljala. In odgovornost tistih, ki podpirate sporazum, v katerem te garancije ni, je z ozirom na to dejstvo še bistveno večja. No, rad bi odgovoril tudi predstavniku stranke Zares, gospodu Juriju, ki je tukaj izrekel nekaj očitnih neresnic, eno od teh sem že demantiral. Dejal je, da smo v prejšnji vladi prvič slišali za načelo znanja pravičnosti po tem, ko je po blejskem sestanku gospod Vlačič napisal tisto študijo. Prvič, gospod Vlačič je tisto študijo napisal pred blejskim sestankom, določilo jo je zunanje ministrstvo ne samo pri njem, tudi pri nekaterih drugih strokovnjakih. Načelo zunanje pravičnosti je bil en od pogojev za dogovor s Hrvaško pred tistim blejskim srečanjem in ker Hrvaška nanj ni pristala, tudi do dogovora ni prišlo, dogovorili smo se samo, da bomo ustanovili komisije, ki bodo skušale oblikovati pravni okvir za ta spor. In nikoli slovenska vlada v našem mandatu od tega načela ni odstopila, dosledno ga je zagovarjala, so pa bile razdelane variante, preko katerih bi se dalo v sporazum napisati tudi dejansko stanje, kot je bilo 25. 6. 1991, in potem te besede ne bi bilo treba uporabiti. In v tistem osnutku, s katerim minister velikokrat maha, je pravica Slovenije do teritorialnega izhoda v odprto morje vsebovana in ne samo to, tam je vsebovana tudi pravica do razdelitve morskih pasov v mednarodnih vodah, ki pripadajo državi, ki ima teritorialni izhod v mednarodne vode. Ampak, to smo že velikokrat pojasnjevali in ne vem, zakaj gospod Juri, ki smo ga popravili tudi včeraj na seji Odbora za zunanjo politiko, to laž stalno ponavljati. To je zdaj že namerno. Naj si pogleda datum, kdaj je bil blejski sestanek, to je bil zadnji vikend v avgustu leta 2007, in datum na študiji gospoda Vlačiča in gospoda Grbca, ki je objavljena na spletnih straneh. Še bolj zanimivo pa je njegovo kritiziranje Demosove vlade, ki naj bi napačno postavila nekatere mejne prehode v Istri med Slovenijo in Hrvaško. Najprej, v času ob osamosvojitvi se niso postavljali mejni prehodi, postavljale so se začasne kontrolne točke in takšen status je bil natančno določen. Danes vzpostavitev teh kontrolnih točk kritizira poslanec, ki je bil poslanec tudi leta 1991 in ki je leta 1991 nasprotoval kakršnikoli meji med Slovenijo in Hrvaško. Tukaj imam njegovo javno pismo, ki je bilo objavljeno 22. junija 1991, v katerem sporoča slovenski oblasti in civilni družbi: "Mene ne bo. Sporočam, da mene na proslavi neodvisnosti Slovenije ne bo. Raje bom doma, gledal bom morje, širino, svet. Kajti izvršni svet Republike Slovenije nas v teh dneh postavlja pred nastajanje efektivne državne meje s sosednjo Hrvaško. Res je, da v tej fazi le z nekaterimi značilnostmi prave države, ampak tudi v Istri bomo očitno dobili tri mejne prehode z ustreznimi objekti za kontrolo in z navzočnostjo policije in carine, ki bodo drastično posegali v življenje ljudi. Sedaj se nam končno pokaže pravi obraz oblastniškega razumevanja plebiscitne volje." In potem dolga razlaga, zakaj je pravzaprav proti meji. Cinizem brez primere je, da danes nekdo očita postavitev začasnih kontrolnih mejnih točk na napačnem mestu. Takrat, ko je dejansko šlo za osamosvojitev, pa je bil proti kakršnikoli meji s Hrvaško, se pravi, je bil proti osamosvojitvi. Papir očitno vse prenese, še posebej, če nekaj časa mine. Gospod Juri je zadnji, ki lahko komurkoli kaj očita v zvezi z mejo med Slovenijo in Hrvaško. Bil je namreč proti tem, da bi ta meja sploh nastala. Bil je proti temu, da bi Slovenija nastala kot samostojna država in je bojkotiral njeno razglasitev in se je s tem javno hvalil. Zato mene argumenti takšnih, ki so bili proti Sloveniji in ki danes govorijo, da je ta arbitražni sporazum dober, ne prepričajo, res ne. Tudi če ne bi poslušal tega, kar govorijo, me pač ne bi prepričali. No, kar se tiče alternativ, ko bo prišel predsednik Vlade mu bom napisane alternative tudi izročil. Jaz upam, da jih bo prebral, da ne bomo še stotič slišali, da jih nimamo in da ne znamo nič predlagati. Dodal bi pa k temu tudi to, da za razliko od tega, ker je on dejal v svojem nastopu, jaz ne vidim nobenih razlogov, zaradi katerih bi se Sloveniji mudilo. Sloveniji ni treba sedaj prositi Hrvaške, naj pristane na eno od teh alternativ. Dovolj je, da jih razgrne. Hrvaška lahko izbira, začnemo pogajanja o tisti, o kateri smo si najbližje. Ena od opcij je tudi nadaljevanje mirovne konference o bivši Jugoslaviji. To ni neka prepovedana stvar. Večina meja se je rešila bolj ali manj pravično na takšnih konferencah, če so ostala odprta vprašanja. In na ozemlju bivše Jugoslavije jih je veliko, kar se tiče meje. Že prej je bilo rečeno s strani kolega iz Slovenske ljudske stranke, da Hrvaška nima pravno formalno rešenega niti enega mejnega vprašanja, niti s sosednjo Madžarsko nima ratificiranega mejnega sporazuma. Takšna mejna vprašanja ima Hrvaška odprta z Bosno in Hercegovino, s Črno goro, ta zadeva je sedaj pred mednarodnim sodiščem. Zanimivo, tukaj v sporu med Hrvaško in Črno goro gre za zaliv Boke Kotorske. Ker ima Hrvaška del obale na eni strani zaliva, Črna gora pa pač na drugem. In Hrvaška je pristala v tem primeru, da do odločitve sodišča Črna gora kontrolira cel zaliv Boke Kotorske. V Sloveniji pa, ne samo, da se odreka pravica do Piranskega zaliva, celo ime so spremenili za svojo uporabo. Hrvaška ima tudi bistvene mejne probleme s Srbijo. To je še dodaten razlog, da Slovenija ni naivna in da ne hiti. Nobena nervoza ni potrebna, kot se sedaj kaže. Ta arbitražni sporazum je treba zavrniti in se potem pogajati o eni od teh treh, štirih alternativ,ki obstajajo, in doseči dogovor v času, ko ima Slovenija pogajalsko prednost, če je ne boste zapravili.
Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Naj samo povem, da prvič slišim, da Hrvaška nima niti urejene meje z Madžarsko. Jaz sem bila prepričana, da je že Badinterjeva komisija povedala, da veljajo zunanje meje Jugoslavije kot tiste meje, ki so zdaj nove meje med novimi državami in tistimi državami, ki so že bile do tedaj suverene in neodvisne države. Poleg tega vem, da je tudi helsinška listina že takrat v 70. letih dokončno določila, da so meje v Evropi dokončne. Dobro, morda je nastopil tudi v tem pogledu kakšen nov trenutek, kakšna nova okoliščina, za katero do zdaj nismo vedeli. Je pa meni osebno povsem jasno, zakaj opozicija tako goreče, pogosto na povsem nedostojen, lažniv in z militantno retoriko, zavrača arbitražni sporazum. Tej vladi je pač uspelo doseči soliden, doslej najboljši in verjetno tudi poslej najboljši sporazum s sosednjo državo o tem, na kakšen način, ob katerih predpostavkah in dogovorjenih pravilih bomo rešili medsebojni sporazum o razrešitvi mejnega spora, ki bremeni odnose med obema državama že skoraj dve desetletji. Meče pa tudi slabo luč na državo, na držo in ugled obeh držav v mednarodni skupnosti, še posebej v okviru Evropske unije. Da je to uspelo doseči tej vladi, pa gre opoziciji seveda močno na živce. V mandatu prejšnje vlade, ko sta bili obe vladi na obeh straneh tudi politično komplementarni, je slovenska prejšnja vlada uspela izgovoriti zgolj odločanje na meddržavnem sodišču v Haagu, ob izrecni zagotovitvi hrvaške strani, da slednja na možnost odločanja tudi po načelu "ex aequo et bono" ne bo pristala, da bo torej meddržavno sodišče v Haagu, če bo, bo odločalo po golem, striktnem mednarodnem pravu. Ampak naj tukaj še povem, zelo zanimivo, ker sem v zadnjih dneh slišala veliko kritik s strani opozicije na račun učbenika predsednika republike, profesorja mednarodnega prava na Pravni fakulteti v Ljubljani, očitke, kako si je drznil zapisati, da je Slovenija geografsko utesnjena oziroma prikrajšana država. Jaz sem si šla pogledat to, o čemer je dr. Danilo Türk pisal, in seveda na 445. strani ugotovila, da zgolj komentira konvencijo Združenih narodov o mednarodnem pomorskem pravu in pravi: [[...]]" poseben položaj nastane, kadar zaradi geografske utesnjenosti državi na določenem območju ne moreta razglasiti največje dopustne širine teritorialnega morja. To je v primerih, ko ležita njuni kopni ozemlji drugo nasproti drugemu ali pa drugo ob drugem. V obeh primerih velja določilo 15. člena konvencije iz leta 1982, se pravi Konvencije Združenih narodov o mednarodnem pomorskem pravu, po katerem o takih primerih, kadar ni sporazuma, ki bi določil kakšno drugačno ureditev, nobena od teh dveh držav ne sme razširiti svojega teritorialnega morja preko sredinske črte, na kateri je vsaka točka enako oddaljena od najbližjih točk temeljnih črt. Ta predpis pa se ne uporablja, kadar je zaradi zgodovinskega naslova ali drugih posebnih okoliščin razmejitev treba urediti drugače, tako pravi konvencija Združenih narodov. In potem, pravilo srednje črte je dispozitivno, tukaj je danes toliko strokovnjakov mednarodnega in sicer prava, da gotovo veste, kaj pomeni, kadar je rečeno, da je pravilo sredinske črte dispozitivno. Konvencija posebej omenja možnost, da lahko državi s sporazumom uredita mejo na morju kako drugače. Enako pomembna je tudi določba v istem 15. členu te konvencije, da se pravilo sredinske črte sploh ne uporablja, če je drugačna rešitev potrebna zaradi zgodovinskega naslova ali drugih posebnih okoliščin. Toliko o konvenciji Združenih narodov v mednarodnem pomorskem pravu in o tem, kaj je zagrešil profesor mednarodnega prava dr. Danilo Türk, ki je v svojem učbeniku komentiral in tako rekoč dobesedno povzel določbe konvencije Združenih narodov o mednarodnem pomorskem pravu. Zdaj pa je, tukaj smo zdaj, nenadoma postal velik problem, da v arbitražnem sporazumu načelo ex aeque et bono ni izrecno omenjeno, je pa, resnici na ljubo, opisano po vsebini, in sicer na način, da so poudarjeni pravičnost in načelo dobrososedskih odnosov za dosego poštene in pravične odločitve, upoštevajoč vse relevantne okoliščine. Ampak zdaj tudi ti argumenti nič ne štejejo, ker je opozicija iznašla nov kvazi argument, bolj točno, znova zavaja javnost, da je treba arbitražni sporazum razlagati po vrsti, kot so razvrščeni členi oziroma točke v posameznih členih, nekako sukcesivno. Najbolj perverzno pa je, da se pri tem opozicija sklicuje na dunajsko konvencijo o mednarodnem pogodbenem pravu, ki pa določa prav nasprotno. Dunajska konvencija namreč določa, da je treba mednarodno pogodbo, in arbitražni sporazum to je, razlagati dobronamerno, po običajnem smislu, v njenem kontekstu, torej celovito, in v luči njenega predmeta in cilja. To lahko preverite tudi v angleškem izvirniku, pa očitno si lahko tudi arbitražni sporazum preberete v angleškem izvirniku, ko je bilo prej očitano, zakaj so vsa gospodinjska dobila arbitražni sporazum napisan tudi v angleškem izvirniku. Verjetno zato, da ne bi bilo poznejših podtikanj, da je bilo v našem tekstu, v tekstu, ki ga je ratificiral Državni zbor in ki bo objavljen v Uradnem listu, kaj poneverjeno, da ni bilo mogoče kaj hlinjeno, kot se v zadnjem času tudi rado poudarja. Vedno si torej opozicija izmišlja nove protiargumente, pa čeprav utemeljene na laži in zavajanju. Brez osnove o mednarodnem javnem pravu napoveduje, kako edino je mogoče razlagati enostransko izjavo Hrvaške in kakšne pravne učinke naj bi takšna enostranska izjava Hrvaške imela. Da, kot sem uvodoma že povedala, arbitražni sporazum je soliden, še več, zelo dober je. Dvomim, da bi bilo mogoče kdaj pozneje doseči boljši sporazum. Ves čas smo zastopali stališče, da je treba v mejnem sporu presojati hkrati o meji na kopnem in na morju in ves čas smo v Sloveniji vztrajali, da je kritični in izhodiščni datum 25. 6. 1991. Vse to arbitražni sporazum zagotavlja. Odločitev arbitražnega tribunala bo dokončna in državi jo bosta morali tudi implementirati. V skladu s 27. členom dunajske konvencije se posamezna članica ne more sklicevati na svoje notranje pravo, da bi opravičila neizpolnjevanje pogodbe. Ampak kaj vam vse to mar! Danes spet vse to obravnavamo na zahtevo opozicije, češ, da so se pojavile neke nove okoliščine, ki naj bi govorile proti arbitražnemu sporazumu. In kaj je danes tukaj novega? Novo je to, da ste v opoziciji povzročili, da se morata švedska veleposlanica in odpravnik poslov na veleposlaništvu Združenih držav Amerike odzivati na vaše insinuacije o tem, kakšno vlogo sta ti dve državi oziroma njuni predstavniki odigrali v postopku sklepanja arbitražnega sporazuma. Moram priznati, da vam pri nediplomatskem obnašanju ni para, predvsem pa gre za nedržavotvorno držo. Opozicija pravi, arbitražni sporazum je slab, bolje je, da ostane v veljavi status quo. In kakšen je status quo? Menda si bomo vsaj tukaj enotni, da je trenutno stanje v škodo Sloveniji. Če arbitražni sporazum ne bo potrjen na referendumu, si boste opozicijski čelniki lahko pripisali zasluge za to, da si bo Hrvaška lahko lepo umila roke, rekoč, "mi smo se bili pripravljeni pogajati, mi smo pristali na rešitve, ki za nas niso optimalne, nismo pa mogli vplivati na to, kako bodo v Sloveniji izpeljali potrditev in uveljavitev arbitražnega sporazuma pri sebi". Hrvaška si bo tako lahko umila obraz tudi napram EU, saj je ravnala evropsko v duhu evropskih dobrososedskih vrednot. Mislim, da si boste posebej prvaki opozicijskih strank zaslužili najvišja hrvaška državna odlikovanja za izjemne zasluge in prispevek k mednarodnemu ugledu in položaju Hrvaške. Če si že ne boste zaslužili velereda kralja Tomislava z lento, pa vsaj velered kralja Petra Krešimira IV. z lento. Za predvolilne potrebe pa bo mogoče tudi v bodoče izposlovati kakšen dodaten incident v Piranskem zalivu. Hvala lepa.
Gospod mag. Žerjav, želite kot predlagatelj se oglasiti? Prvi ste dvignili roko.
Hvala lepa. Jaz se seveda zahvaljujem za te prijazne besede s strani moje predhodnice. Ampak tako kot sem že v svojem uvodnem nastopu napovedal, je dejstvo to, da tudi danes poslušamo, kako je ta seja nepotrebna, kako bi opozicija morala biti tiho in pridno poslušati mnenja in razmišljanja naše vlade, torej morali bi poslušati in predvsem ubogati ter biti tiho. Pa si rečem, hvala bogu, da ni več "Golega otoka", ker bi nas najbrž takrat že spakirali vse tja, pa nas hermetično zaprli, da bi bili tiho, vi bi pa delali, kar bi hoteli. Mi smo demokratična država in lahko vsak pove svoje mnenje. Vsak lahko pove svoje mnenje. Vsak. Mimogrede. Glede na to, da se je citiralo, pa tega nisem želel, ampak ker se je pač citiralo tisto, kar je bilo primerno za koalicijo, bom prebral tudi nekaj drugega, kar je naš predsednik zapisal v tem svojem učbeniku. Vi ste brali s strani 445, tri strani naprej, na strani 448, spodaj, piše zadnji stavek, "Slovenija je značilen primer geografsko prikrajšane države in spada med 10 obalnih držav, katerih obala je krajša od 100 kilometrov". Tudi to je zapisal naš predsednik. Ampak ne, jaz se želim pogovarjati bolj argumentirano in vsebinsko. Danes je nekdo očital, češ, kažemo zemljevide. Ja, in še naprej jih bomo kazali, zato ker je to edina možnost, da to zapleteno situacijo ljudem na njim dostopen način tudi razložimo. Vi pa ne želite in nočete pokazati kakšnega zemljevida. Zakaj ne? Odgovornost na nas je, da ljudem predstavimo, kakšne so možne rešitve. in iz tega seveda posledično, kakšne so nevarnosti ali pa tveganja za to državo. Jaz ne sprejemam tega dejstva, arbitri bodo že naredili, kar bodo naredili, mi bomo pa lepo mirno gledali kot nebogljenčki in čakali, da nam bodo vse vzeli. Nekajkrat sem že rekel, jaz sem kemik, in če imamo dve [[...]]Gospa Lavtižar Bebler, jaz bi vas prosil, jaz sem vas lepo poslušal, ko ste vi govorili, nisem nič komentiral, bodite toliko uvidevni, da poslušate tudi mene. Jaz sem kemik in če mi poveste dve snovi, zaprti v posodo pri določenem tlaku in reakciji, vam bom povedal, kaj bo iz tega nastalo. Jaz bi pričakoval od naših strokovnjakov, naših mednarodnih pravnikov, ki jih vi zagovarjate in ki so zagovorniki tega arbitražnega sporazuma, naj nam narišejo, kaj bo na osnovi teh okvirjev, ki jih imamo znotraj tega arbitražnega sporazuma, nastalo. 15. člen, danes je bil citiran, pravi, da je "za razmejitev teritorialnega morja med državami z nasproti ležečima obalama, ki mejita druga na drugo, predvidena uporaba metode ekvidistance. Ta se pa ne uporablja, če se državi dogovorita drugače oziroma če se ena od držav sklicuje na zgodovinski naslov ali posebne okoliščine". Jaz sem v uvodnem nastopu povedal, kakšne so možnosti od tega, kar je sredinska črta. Imamo tri možnosti. Če uveljavimo zgodovinsko načelo oziroma zgodovinskega zaliva je Hrvaška upravičena do ozkega pasu morja ob svoji obali in se ta sredinska črta samo nagne proti savudrijskemu polotoku. To je ena možnost. Druga možnost je razdelitev teh notranjih voda med Republiko Hrvaško in Republiko Slovenijo, kar pomeni nekaj podobnega, da se lahko sredinska črta zamakne sem ali tja. In tretja možnost je kondominij, o katerem, hvala bogu, ne govorimo. Ampak ni druge variante, da imamo črto po Piranskem zalivu zamaknjeno tako ali drugače sredinsko, ki se konča v italijanskih vodah. Je ni. Naj eden od mednarodnih pravnikov pove, da to ne drži, da to ni res, glede na to, da mejo določamo na osnovi mednarodnega prava. Poiščite enega mednarodnega pravnika, ki bo narisal mejo po Piranskem zalivu drugače, kot je tu, razen če je nagnjena malo sem ali tja. In ob takšni situaciji potem pride v poštev stik. Ali drugače rečeno, tako kot je tudi gospod Mitja Gerbec zapisal, pride v poštev le koridor. Edina možnost je za koridor. Je pa vprašanje, kakšen je ta koridor. In tukaj so štiri možnosti, pet, šest. Skupno izvrševanje suverenosti nad tem koridorjem, neke vrste kondominij, koridor, kjer bi imel status odprtega morja, kar je bilo v primeru Drnovšek-Račanovega sporazuma, ločeno izvrševanje suverenosti nad tem koridorjem, da ima ena država suverenost nad vodnim stolpom, druga nad dnom, in potem, bom rekel, še dve možnosti za "služnostno pot", v narekovajih. Torej možnost neškodljivega prehoda ali tako imenovani tranzitni režim. Ampak to je koridor. V nobenem primeru ta koridor ni v lasti Republike Slovenije. Je pa stik. Stik po morju, ne po luftu. In o teh zadevah pa se ne pogovarjamo. Danes smo postavili nekaj vprašanj, nismo pa dobili praktično nobenega odgovora. Dobili pa smo mi vprašanje, kakšna je alternativa. Ali bo rešitev, ali mednarodno pravo dopušča takšno rešitev, da bomo z mejo, poudarjam z mejo, prišli do mednarodnih voda, ali to izključno mednarodno pravo zaradi naših geografskih značilnosti in določeno mejo z Italijo to omogoča? Kolikor sem se jaz podučil, te možnosti ni. Žal ni. Dajmo to priznati. Ampak ne. Raje se pogovarjamo o političnih parolah in obtoževanju eden drugega. To je seveda najlažje razumeti oziroma najlažje storiti. Kaj je alternativa? Najprej je treba oceniti vrednost tega, kar imamo na mizi. Jaz pravim, to je podobno, kot da stojimo pred deročo reko, prej je nekdo govoril o vlaku, jaz govorim drugače, stojimo pred deročo reko in eden predlaga: dajmo skočit, pa poskušajmo preplavati. Mosta ni, čolna ni. Hkrati pa zahteva od tebe alternativo. Ja skočite! Jaz ne bom skočil, če ne verjamem, da bom preplaval čez, če je prenevarno, da ne bom rekel, da je smrtonosno, da se utopim v tej deroči reki. [[Oglašanje iz klopi.]] Jaz bi prosil, da se ne komentira, ko govorimo. Nekdo je rekel, treba je razumevanje druge strani, bilo je mišljeno razumevanje Slovenje proti Hrvaški. Jaz bi to razumevanje obrnil na glavo in bi rekel, tudi Hrvaška bi morala razumeti nas. Ampak nas ne razume. Zaradi prestiža, zaradi imidža ali pa, če hočete, zaradi strateškega pozicioniranja hrvaške države na zahodnem Balkanu. In zaradi tega nam preprosto oporekajo, in to so napisali v svoj zakon, teritorialni dostop, teritorialni stik Slovenije do mednarodnih voda. Ali so to dobrososedski odnosi, lepo vas prosim? Veste, kaj so dobrososedski odnosi? Primer Francije in Monaka. Francija je priznala Monaku 88-kilometrski koridor, širok 3,1 kilometer. To so dobrososedski odnosi. Dogovorili so se, seveda, dvostransko. Ampak to so za mene dobrososedski odnosi. Ne pa, da ti svojemu sosedu ob svojih tisočih kilometrov obale in morja in tako naprej oporekaš tistih nekaj kilometrov in mu zavestno, naklepno onemogočaš okno v svet. To, spoštovani, niso dobrososedski odnosi. To zame preprosto niso dobrososedski odnosi. In kar se tiče alternative. Tudi sam sem že, ne bom rekel stokrat, ampak dvajsetkrat, tridesetkrat pa zagotovo povedal, da je najprej treba arbitražni sporazum zavrniti, potem zahtevati od Republike Hrvaške, in to bi moralo biti zahtevano že v tem arbitražnem sporazumu, da se Hrvaška umakne z zasedenega ozemlja. In tretjič, da zadevo razrešimo na konferenci o Jugoslaviji ali mirovni konferenci, kakorkoli že to imenujemo. In takšno stališče ima tudi dr. France Bučar. Mi imamo isto stališče. In to je za nas edina prava alternativa. Ne govorite nam, da alternative nimamo. Vi pa nam zemljevidov oziroma kakšna bo razsodba sodišča, morebitna, možnosti, variant ne želite pokazati, ker jih ne morete narisati drugače, kot smo jih mi narisali, ker preprosto mednarodno pravo, geografske značilnosti naše obale in obstoječa meja z Italijo ne dopuščajo drugih možnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, proceduralno?
Da. Jaz sem se sedaj javil in proceduralno ima navadno prednost, prejšnji predsedujoči pa te poslovniške določbe ni spoštoval, zato moram sedaj nastopiti proceduralno. Želim protestirati, proceduralni predlog bom podal na koncu, zoper to, da je gospa Beblerjeva uporabljala ustaško terminologijo in označbo za opozicijo. Namreč, govorila je opozicijski čelniki. Zjutraj je predsednik parlamenta gospoda Jelinčiča zaustavil zgolj zato, ker je rekel, da predsednik Vlade laže. Pa je morda imel kakšne dokaze,pa je bil ustavljen, bila mu je odvzeta beseda. V tem slučaju pa se ni zgodilo od predsedujočega ničesar. In če znotraj vaše opcije, gospa Beblerjeva, ki je sedaj ni tu, občudujete totalitarne zločinske in diktatorske režime in partije, ki so bile tudi politični predniki vaše stranke, potem uporabljajte te titule ustaškega režima, ki je bil totalitaren, diktatorski, zločinski, za predsednike in vodje vaše stranke in opcije. Ne dovolimo pa, da s temi nazivi in kvalifikacijami zmerjate opozicijo, ki dosledno označuje ustaštvo za kvizlinški in zločinski režim. In gospod predsedujoči, prosim, da ukrepate, da ukorite članico vaše stranke, vaše poslanske skupine za to nezaslišano zmerjanje. Je pa seveda ta asociacija in ta izpad danes ob tej razpravi še posebej značilen. Namreč s tem sporazumom potrjujete tudi nekatera izhodišča ustaške države. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, veste, da v času razprave gospe Darje Lavtižar Bebler nisem vodil seje. Veste dobro, da ste odgovorili vsebinsko na približno enako žaljiv način in jaz lahko samo vse vas, poslanke in poslance, prosim, da v času razprave govorite čim bolj z argumenti in čim manj žalite drug drugega, nimam pa nobenega upanja, da bo to za vsakega veljalo. Besedo ima gospod Branko Grims.
Vsem prav lep pozdrav! Kako lepo in kako dobro bi bilo za Slovenijo, če bi se predsednik Vlade več ukvarjal z ukrepi v korist slovenskega gospodarstva in ne z zunanjo politiko. Svoje izhodišče je namreč dal, da mora najprej urediti področje zunanje politike, da se bo potem lahko bolj posvetil področju slovenskega gospodarstva. Ta trditev je hkrati tragikomična pa tudi očitno neresnična. Tragikomičnost, in to je tudi nov podatek, nov argument, saj je star komaj 3 dni, najdete v intervjuju hrvaškega novinarja Željka Trkanca, ko je dejal "Luka koper je z nerešenim mejnim vprašanjem postala največje pristanišče v severnem Jadranu." Luki Koper se očitno nič ne mudi, konkurenci pa zanesljivo se. Da gre pa tudi za neresnično trditev, pa vsi dobro vemo, zakaj je bila razglašena blokada, tista najbolj škodljiva poteza v zunanji politiki, ki jo je Pahorjeva vlada do sedaj storila, ki nam je odnesla ves ugled v mednarodni skupnosti in zaradi katere smo izgubili praktično vse zaveznike v demokratičnem svetu. Vsi so se postavili sedaj na hrvaško stran. Da bi preusmeril pozornost od neukrepanja vlade na področju gospodarstva, od svoje popolne gospodarske neuspešnosti sedanje vlade, zato je gospod Borut Pahor razglasil blokado Hrvaške, to tako škodljivo napačno potezo. In s tem je postavil državo Slovenijo kot talko proti celotni mednarodni skupnosti zaradi svojih ambicij. Te legimitete nima nihče. Jaz upam, da mi bo gospod Pahor sedajle prisluhnil, ker mu želim postaviti nekaj neposrednih vprašanj, da nanje odgovori. Ne zaradi mene, ne zaradi Državnega zbora, ampak zaradi slovenske javnosti, ki ima na ta vprašanja, ki jih želim postaviti, pravico vedeti jasne odgovore. Namreč danes je storil nekaj, kar ima dejansko lahko velike mednarodne posledice. Za kaj gre? Hrvaška je v svojem uradnem listu objavila zakon, v katerem piše, da sta hrvaška in slovenska stran skupaj obvestili predsedstvo Evropske unije in Združene države Amerike o zadržku, ki se glasi: "Nič v sporazumu o arbitraži izmed obeh vlad se ne more smatrati kot pristanek Hrvaške na zahtevo Slovenije za teritorialnim stikom z odprtim morjem." To je tudi nov podatek, bil je objavljen v našem časopisju samo dva oziroma tri dni nazaj. Gospod Pahor pa je danes trdil, da to ni res, da je to v celoti neresnica in je to tudi dokazoval z dvema dopisoma, z dopisom veleposlanice Švedske in pa z dopisom odpravnika poslov Združenih držav Amerike. Veste, kaj ima to za ustavnopravno ali pa mednarodnopravno posledico? S tem je dejansko predsednik Vlade Republike Slovenije obtožil sosednjo državo, da je sporazum o arbitraži ratificirala s prevaro, z goljufijo, ki je po dunajski konvenciji v 49. členu razlog za njeno ničnost. To je huda obtožba. To ima lahko velike posledice. In zato ga javno sprašujem, ali je v naprej pretehtal posledice takih obtožb, ki jih je očitno izrekelv svoji obrambi. Odkrito povem, da ne verjamem, da bi Hrvaška kar tako zapisala Združene države in Evropsko unijo v svoj zakon, čisto brez razloga. Verjetno gre za neko igri besed, ki se bo šele izkazala kot taka; bomo videli, za kaj v resnici gre. Hrvaška je prepametna in predobro dela na zunanjepolitičnem področju, da bi ji lahko kar tako pripisali kaj takega. Vendar, če gospod Pahor vztraja pri svoji obtožbi, potem ga javno sprašujem: Ali boste zdaj s strani Vlade Republike Slovenije sprožili postopek, da se ta sporazum razglasi za ničnega? Kajti po Dunajski konvenciji je to razlog za ničnost sporazuma. In če ne bodo storili ničesar, ali se zaveda odgovornosti pred slovensko javnostjo? Kajti pravo ima za svoje temeljno načelo: kdor molči, se strinja. Tu ne gre za vsebino, do katere se je že negativno opredelila, ampak za to, kar piše v zakonu države Hrvaške o tem skupnem obveščanju. Da je bila torej tudi naša vlada predhodno seznanjena s tem pridržkom, kar ima tudi mednarodnopravne posledice. Če je bila dejansko seznanjena, potem je to v bistvu nek prikrit aneks; o tem bodo odločali na koncu arbitri. Če je bilo samo tako navrženo, kot se bo morda izkazalo, potem je veliko vprašanje, kakšen status bodo temu arbitri prisodili. Če pa vztraja predsednik Vlade, da je to neresnična trditev in da to ni novo dejstvo, kot je bilo dvakrat posebej poudarjeno s strani gospoda predsednika Vlade in s strani zunanjega ministra, potem ga javno sprašujem: Zakaj niste o tem v minulih sedmih mesecih sprožili nobenega protesta, nobenega postopka, na noben način pravno ugovarjali temu, da je, kot trdijo sedaj predstavniki Vlade, v hrvaškem zakonu, v samem izhodišču ratifikacije, zapisana neresnična trditev? Ta odgovor so dolžni prav zaradi načela, kdor molči, se strinja, vsej slovenski javnosti. Opozoriti je treba še na nekatera druga dejstva. Gospod Pahor ves čas postavlja vprašanje alternativ. Pri tem je prišlo celo do poskusov zastraševanja, češ, znašli se bomo v osami, izolaciji, prišlo bo do dodatnih konfliktov. Ob tem skakanju iz skrajnosti v skrajnost, ki jo izvaja sedanja slovenska vlada,ko najprej razglasi tisto škodljivo blokado, potem poklekne s sporazumom, ki je za Slovenijo slab, nato razglasi sosedo, obtoži sosedo, da je ta sporazum ratificirala s prevaro. Verjemite, večjih iniciatorjev konflikta, kot jih najdete v slovenski vladi, ne boste našli, to je že samo po sebi umevno. Ampak ko se pa govori o osami, je pa stvar že prav absurdna. Saj smo mi vendar članica zveze Nato in Evropske unije, kako se bomo potem znašli v izolaciji. To je očitno smešna trditev. Vendar je tu treba opozoriti še na nekaj. Vse te grožnje s tem, kaj se bo potem zgodilo, če se zavrne sporazum o arbitraži, in iskreno upam, da se bo, lepo demantira gospa Vesna Pusić, predsednica HNS — tudi to je novo dejstvo, staro komaj teden dni —, ko so jo vprašali, kaj bo potem, če Slovenija na referendumu zavrne ta arbitražni sporazum, kako bo reagirala Hrvaška, in so pričakovali najbrž, kako silovita reakcija bo. Ona pa je mirno odgovorila, citiram "Če sporazum ne bo potrjen na referendumu, bomo morali znova za pogajalsko mizo in iskati alternativno rešitev". Citat! Tako da ne bo kdo rekel, da to niso nova dejstva. Kje je tu tisto zastraševanje? Hrvatje so zelo dobri v zunanji politiki, perfektni! Lahko bi se od njih marsikaj naučili. In oni seveda točno vedo, da bodo šli do točke, do katere jih bo Slovenija spustila, potem pa bodo iskali alternativno rešitev za pogajalsko mizo. Popolnoma logično in skladno z mednarodnimi standardi. Še več, zavrnitev arbitražnega sporazuma na referendumu bo pomenila izboljšanje pogajalske pozicije Slovenije, ne samo pred sosedami, ampak pred celotno demokratično skupnostjo, pred Evropsko unijo. Poglejte primera Irske in Francije, kjer so uporabili ta demokratičen institut, ki ga Evropa mnogo bolj spoštuje od, žal mnogokrat, Slovenije. In so na referendumih zavrnili celo temelj Evropske unije, ustavo. Vse njihove zahteve so bile mnogo bolj upoštevane v pripravi kasnejših dokumentov, pa ne samo pri teh, ampak tudi pri vseh ostalih. Zato je bistveno, če želimo, da smo upoštevani, da dokažemo, da znamo uporabljati mednarodne argumente. Še nekaj, veliko vas je danes govorilo o besedi "junction". Njim v odgovor kar izjava profesorja Vukasa, ki jo citira vaš nekdanji kolega Marko Pavliha, "beseda "junction" pomeni možnost povezave". V WEbsterjevem sovarju sta prva dva prevoda besede "junction" povezovanje in stanje povezanosti. Ta beseda je za Hrvaško ugodnejša itn. Tisti, ki niste verjeli tem opozorilom, ki sem jih vsaj dvajsetkrat izrekel v tej dvorani, se lahko o tem prepričate sami. Še čisto za konec. Ustavno sodišče Republike Slovenije je uporabilo svojo pristojnost in presodilo, da je Temeljna ustavna listina še vedno živa, še vedno določa meje in določa jih seveda točno tako, kot je na tej skici. Zato vi teh skic nočete pokazati, ampak to je skica, ki ta trenutek obstaja, to je skica, ki izhaja iz Temeljne ustavne listine in sodbe Ustavnega sodišča. In nihče vam ne daje pravice, nimate legimitete, da greste preko tega okvira. Kvalifikacija, ki sem jo izrekel včeraj na odboru, za tako dejanje ni moja. Izrekel jo je vaš nekdanji kolega, nekdanji poslanec in minister SD in LDS, prof. dr. Marko Pavliha že pred dvema tednoma in potem še nekajkrat ponovil in zagotovo je vedel, o čem govori, ko je govoril o vas.
Besedo ima minister gospod Samuel Žbogar.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Mislim, da smo glede enostranske izjave Hrvaške že razčistili zadeve. Mislim, da je bilo popolnoma pojasnjeno s strani predsednika Vlade kot z moje strani, da Slovenija ni dala nobenega soglasja niti izjave niti k vsebini niti ni skupaj obveščala Evropsko unijo in Združene države, In ti dve državi sta to tudi potrdili. Ampak očitno to ni dovolj, pa se zadeva kar ponavlja in vidim, da je ideja sedaj, da če se že izgublja bitka za ta arbitražni sporazum oziroma proti njemu v Sloveniji, da se poskuša pa na Hrvaškem ustvariti neko zmedo s tem, kaj so zapisali v svojem zakonu. Kar velja za arbitre in arbitražno sodišče, je sporazum, ki je bil podpisan, ki daje mandat in ki daje navodila sodišču, kako, na osnovi česa naj odločajo. To je veljavno za arbitražno sodišče, nič drugega ni veljavno. Enostranske izjave, sem že prej pojasnjeval, nimajo nobenega pravnega učinka. Slovenija je tudi protestirala takoj, ko je Hrvaška dala enostransko izjavo, po podpisu in pred ratifikacijo in isto je storila tudi Slovenija. Spomnil bi oziroma obvestil bi, da so pogajalci pri sporazumu Drnovšek - Račan v glavnem podprli arbitražni sporazum. Ker je bilo prej veliko govora o stiku, bom prišel tudi do tja, bi obvestil, da so od štirih pogajalcev sporazuma Drnovšek - Račan trije danes v Delu izrazili svojo podporo temu sporazumu. Edino dr. Pogačnik, ki je neznano kje v tujini, se ne udeležuje kampanje, verjetno iz svojih razlogov, nasprotuje temu sporazumu. So pa ostali trije, in predvsem bi omenil nekdanjega državnega sekretarja v Uradu predsednika vlade, ki je bil glavni pogajalec, bi ga citiral, ko je rekel, da po njegovem "je nerealno pričakovati, da bi bilo mogoče doseči še kakšen dvostranski dogovor po tem, ko smo se skupaj odrekli sporazumu Drnovšek - Račan in da po njegovem je razsodba tretjega verjetno edini preostali način za rešitev mejnega sporazuma in da je institut ad hoc arbitražnega sodišča morda najbolj nevtralna in najbolj sprejemljiva možnost v našem primeru in da bo sodišče gotovo moralo upoštevati tudi rešitve iz sporazuma Drnovšek-Račan, da pa je končna rešitev odvisna tudi od sestave arbitražnega sodišča, od priprave memoranduma in drugih dokumentov ter prepričljivosti naše argumentacije. To je nekaj, o čemer malo govorimo, bo pa zelo pomembno pri samem odločanju. Razjasnil bi glede stika. Stik kot beseda je vzeta iz sporazuma Drnovšek-Račan. To sem razumel,da sedaj sprejema tudi poslanec Janša, ki je govoril o stiku, problematizira pa sedaj, kako je Slovenija opredeljena. V sporazumu Drnovšek-Račan je govora o stiku teritorialnega morja z odprtim morjem, v tem sporazumu je govora o stiku Slovenije z odprtim morjem. Kaj pa je Slovenija? Če naredimo enačbo, Slovenija je enako kopno in teritorialno morje, to je Slovenija. Se pravi, je popolnoma ista stvar. Iskati razlike med Slovenijo in slovenskim teritorialnem morju je umeten poskus oziroma ni resničen problem. Očitno pa sedaj sprejemamo, da je stik ta stik, ki je opredeljen tudi v sporazumu Drnovšek-Račan in ki povezuje direktno neposredno teritorialno morje in odprto morje. Potem bi tukaj reagiral na citiranje Vukasa in hrvaških pravnih svetovalcev in kaj oni menijo, da pomeni stik ali ne pomeni. Mislim, da zelo selektivno citiramo te pravne strokovnjake. Spomnili se boste, da so skoraj vsi pravni strokovnjaki Hrvaške nasprotovali arbitražnemu sodišču in da je tudi Rudolf izjavil, da bo rešitev, ki bo prišla iz tega arbitražnega sodišča, podobna ali takšna, kot je v sporazumu Drnovšek-Račan, če že citiramo hrvaške pravne strokovnjake. O alternativah je bilo prej govora. Na poziv predsednika Vlade naj se ponudijo alternative, so bile ponovljene tri alternative, ki pa niso alternative, niso dobre alternative oziroma niso realne alternative, zato predsednik Vlade ponavlja vedno znova, katere so tiste prave alternative. Glejte, tri alternative so bile omenjene, potem pa še naknadno še ena. Najprej alternativa, da bi se v ta sporazum vključila ex aequo et bono, zunanja pravičnost. Zakaj? Mislim, da smo v teh razpravah, ki smo jih imeli, že ugotovili, da je ex aeguo et bono oziroma zunanja pravičnost neka prazna lupina, neka določba v statutu meddržavnega sodišča, pomembna za delovanje sodišča, ni pa še sodišče nikoli doslej odločalo po tem načelu, tako da se ne ve, kaj je to načelo. In spomnil bi na pravno mnenje dr. Pogačnika, ki sicer svetuje SDS-u, kjer je sam pred Bledom izrazil svoj načelni pomislek glede apriorne naklonjenosti razsojanju ex aequo et bono, da razsojanje ex aequo et bono predvsem nima doslej utrjene prakse pred mednarodnimi pravosodnimi telesi, zato je vsaka ekstrapolacija na zadevnem primeru, to je na našem primeru, bržkone visoko špekulativna in da popolnoma zadostuje pravičnost, ki je vsebovana v pravu. Podobno je zagovarjala na Odmevih po blejskem srečanju tudi takratna pravna svetovalka zunanjega ministrstva. Se pravi, imamo ex aequo et bono, ki je neko načelo, ki je v bistvu prazno načelo, ki bi mu morali sodniki šele dodati neko vsebino. Od sodnikov meddržavnega sodišča v Haagu bi bilo odvisno, kakšno vsebino bi mu dali. Tukaj v arbitražnem sporazumu, ki ni vezano na statut meddržavnega sodišča, smo sami opredelili, kaj je ta vsebina, ki jo mi vidimo kot to pravičnost, da je to pravična rešitev, da je pravična in poštena rešitev, da mora razsojati po pravičnosti, da mora upoštevati dobre sosedske odnose, relevantne okoliščine in vitalne interese držav. Vse to so načela, ki gredo izrazito v korist Slovenije. Tako vztrajati, da se v sporazumu zapiše ex aequo et bono, ne samo da ne garantira boljše rešitve, ampak mislimo, da predstavlja preveliko tveganje, ker se sodnikom prepušča dajanje vsebine temu načelu. za razliko sporazuma, kjer smo to sami opredelili, in je vsako od teh načel izrazito v korist Slovenije. Druga alternativa je, da bi se moralo govoriti o teritorialnem stiku ne pa o stiku Slovenije z odprtim morjem. Jaz sem vam že prej govoril o tem stiku in kako je ta stik opredeljen v sporazumu Drnovšek - Račan, kjer tudi ni govora o teritorialnem stiku, tudi v sodbah, ki so bile že doslej, ni govora o teritorialnem stiku, ker stik je pač stik nečesa z nečim, se pravi teritorialnega morja z odprtim morjem. In to je stik. Ne more biti teritorialen stik oziroma ne more biti kakšen drug stik. Včeraj sem na OZP že govoril o tem, da se vsi skupaj spomnimo, da smo se učili, da se Sava in Donava stikata v Beogradu, torej se izlivata ena v drugo oziroma Sava v Donavo, se stikata direktno, ne preko mostu, ne preko neke točke, ampak direktno se izlivata. Tukaj ravno tako gre za izliv teritorialnega morja, če hočete, v odprto morje, čeprav to ni pravi izraz. Beseda "teritorialni" ne bi v ničemer spremenila 3.b člena. Ni nobene dileme, o čemer je govora v stiku Slovenije z odprtim morjem. Mi smo o tem, kaj to pomeni, tudi podrobno pojasnili v svoji enostranski izjavi, kjer smo rekli, da stik Slovenije z odprtim morjem pomeni teritorialni kontakt slovenskega teritorialnega morja z odprtim morjem, tako kot je bil na dan 25. junija 1991. To smo zapisali v enostranski izjavi in ni res, da nismo nikoli rekli, kaj pomeni stik Slovenije z odprtim morjem. Tretja alternativa, ki je bila predstavljena, je vrnitev k sporazumu Drnovšek - Račan, točno vemo, kdaj je ta sporazum padel z mize kot mrtva črka na papirju. Opozoril bi, da po samem arbitražnem sporazumu je mogoče v kateremkoli trenutku, da se stranki vrneta za pogajalsko mizo, dvostransko pogajalsko mizo, in da stranki sami dosežeta sporazum. To je sicer mogoče po mednarodnem pravu, je pa v tem sporazumu še posebej zapisano. Kadarkoli bi presodili, da je to mogoče, se lahko vrnemo za pogajalsko mizo in s Hrvaško podpišemo sporazum Drnovšek - Račan,če menimo, da je to mogoče. To je alternativa, ki je vsebovana v samem arbitražnem sporazumu. Danes je bila omenjena še ena alternativa v zraku, in to je, glede na to, da se Hrvaški mudi v EU, mi pa smo člani EU, da se pač nam ne mudi, in naj oni sprejmejo eno od teh opcij, čeprav mislimo, da prva in druga ni verjetna, se pravi opcijo Drnovšek - Račan, sicer ne bomo ratificirali pogodbe z EU. Istočasno je bilo rečeno, da je ta arbitražni sporazum krivičen sporazum do Slovenije in da krivične rešitve predstavljajo vir morebitnih konfliktov v prihodnosti, da niso garant za mir in stabilnost v prihodnje in pri tem se je tudi citirala včerajšnja izjava Komisije za mir in pravičnost. Ti dve zadevi sta kontradiktorni. Jaz sicer vsekakor prvič vidim, da arbitražni sporazum ne bo krivičen, ne more biti, ker naloga sodišča je, da določi pravično in pošteno rešitev ob upoštevanju še drugih zadev. Drugič če bomo mi prisili Hrvaško oziroma mislimo, da to lahko naredimo, da jo prisilimo v podpis sporazum Drnovšek - Račan, a to ne bo krivična rešitev, ki ne bo garant miru in stabilnosti v prihodnje? Ta opcija gotovo ni neka realna alternativa in zato se vračamo na to, kaj so v bistvu prave alternative. In mislimo, da se s tem, ko se zavrača sporazum, vstopa v popolnoma prazen, neznan prostor in se odrekamo ali pa bi se odrekli zelo dobri rešitvi, ki je v korist Slovenije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Cvetka Zalokar Oražem.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegi in kolegice. spoštovani ministri! 10 ur bomo danes v parlamentu govorili o razjasnitvi nekaterih novih okoliščinah. In te nove okoliščine naj bi bile pravzaprav hrvaške enostranske izjave in njihovi enostranski dokumenti. Kar se tiče mene in kar se tiče naše poslanske skupine, smo danes večkrat slišali dovolj jasne odgovore, kaj pomenijo enostranske izjave in dokumenti v mednarodnem pravu in nam, resnično, dodatne razlage več niso potrebne. O tem govorijo tudi mnogi pravniki, ki definitivno podajajo jasna stališča, da so takšne enostranske izjave nerelevantne, da so pravzaprav to izjave brez smisla, ki na delo arbitrov, torej na delo tistih, ki bodo odločali o tem, kako bodo razrešili ta naš skupni problem, ne bodo imele nikakršnega vpliva. Takšne enostranske izjave ne bodo mogle vplivati na to odločitev. In seveda tisto, kar je relevantno in kar je bilo večkrat povedano, pa je očitno treba večkrat tudi ponoviti, je samo tisto, kar smo skupaj podpisali s Hrvaško v Stockholmu. Ampak kakorkoli že, morda pa bi lahko danes govorili o kakšnih drugih zadevah, ki bi tudi bile potrebne za razjasnitev teh okoliščin, ne nazadnje smo tudi nekje sredi referendumske kampanje, kjer se ljudem porajajo številna vprašanja. Eno od teh vprašanj, ki ga ljudje večkrat postavijo, je, zakaj pravzaprav je referendum. Tu mislim, da je treba večkrat spomniti, da je z njim neprestano grozila prav opozicija. S tem so grozili predvsem gospod Jelinčič, gospod Žerjav, tudi gospod Janša. In na koncu smo se vse politične stranke, ki smo v parlamentu, dogovorile, da se razpiše ta referendum. Sedaj se nekateri od tega distancirajo. In na nek način celo skušajo prikazati, da je bila to opcija koalicije, ki želi nekakšen alibi za to svojo odločitev. Tu se mi zdi, da je že en tak prvi korak pri manipuliranju z javnostjo, odmik od tega, kar si pravzaprav pred kratkim sam jasno in glasno zahteval. Kakorkoli že, mi smo se odločili za ta referendum in tu morda je prav, da ljudje vendarle imajo možnost, da se odločajo o tem, kako naprej. Kako naprej po 20 letih neuspešnih političnih, neuspešnih mednarodno pravnih pogajanjih, ki so bila doslej izvajana. Tu se bodo morali ljudje odločati predvsem na osnovi dveh opcij: ali se gradi naša prihodnost še naprej na stalnih političnih sporih, na incidentih, na nerešenih in spornih problemih, ki so zgolj v interesu političnih ekstremistov, ali pa se odločiti, da bo o sporu, ki mu očitno ni bilo videti konca in ki je presedal in škodoval vsem, odločala skupno imenovana arbitraža. Da o tem odloča skupina mednarodnih strokovnjakov, neka tretja oseba, neki posredniki, ki bodo skušali najti, kot je bilo danes večkrat rečeno, neko primerno in pošteno rešitev. Naj povemo že stotič in še stoprvič jasno in glasno, da ima Slovenija oziroma je v tem sporazum napisano, da se bo iskalo oziroma da je izposlovano v sporazumu, zapisano med izhodišči, da se najde rešitev, ki bo Sloveniji omogočala stik do mednarodnih voda. To je tisto, o čemer se pravzaprav toliko manipulira. Kdor je za to, tisti se bo na arbitraži odločal za takšno razumno potezo. Tako kot se pač dogaja, da se sosedi kdaj skregajo in kadar pač sami med seboj stvari ne morejo urediti, poiščejo rešitev pri neki tretji osebi. In to je vsekakor po 20 letih mukotrpnih pogajanj, neuspešnih pogajanj dobra pot in bi morala biti in razveseliti vsakega dobronamernega pozitivno naravnanega človeka, ki ne želi stalno živeti v sporu, konfliktu, sovraštvu, netenju isker in iz tega mnogokrat, tako kot ugotavljajo mnogi, predvsem kovati takšnega političnega kapitala, ki je v škodo obema narodoma, je pa mnogokrat za trenutne potrebe političnih ciljev zelo uporaben. No, in kje smo danes, danes, ko smo nekje sredi te referendumske kampanje? Če zadevo opazuje nekdo zunaj, bi najbrž mislil, da je v Sloveniji vojna, da smo v nekem vojnem stanju, kajti opoziciji je uspelo ljudi popolnoma zmesti in tudi spreti. Zakaj pravzaprav govorim o vojni? Uporablja se tak vojaški žargon, govori se o izdajah, o kapitulaciji, o izrednih razmerah, o okupiranem ozemlju in podobno, o prodaji slovenske zemlje in tako naprej. Kaj je to drugega kot militantno izrazoslovje, ki meri nekam proti vojaškim razmeram. In tu je pa v resnici Slovenija pogrnila na izpitu, kot je bilo danes rečeno, prav v tem, in to krivdo mirno lahko pripišemo opoziciji, Prav ta je tista, ki je sprla, in tista, ki največkrat pravzaprav daje takšne izjave, da se to na takšen način tudi razpihuje, da se potvarja, da se kaže na neke zarote, da se govori o nekih tajnih ozadjih in podobno. En sam sovražni govor razpihovanja čustev na najnižji ravni in negativen odnos do vsega, tako do premierja Pahorja, do koalicije in tudi do vsakega državljana in državljanke, ki izraža pozitivni odnos do tega sporazuma. In zakaj je to tisto, kar je resnična zadeva, kjer smo pogrnili na izpitu? Zato, ker so v sosednji državi Hrvaški popolnoma mirni, enotni, v miru zbirajo dokumentacijo za arbitražo - kar bi morali početi v tem trenutku morda tudi mi,sicer nekaj v zvezi s tem se je dogajalo - in kjer so pokazali en tak svetovljanski obraz, saj so pripravljeni na to, da zadevo reši nekdo tretji, kar je pravzaprav neka takšna odločitev, ki mislim, da jo večina naših evropskih sodržavljanov pozdravlja kot primerno. In mislim, da je prav, in upam, da bomo takšno sporočilo dali tudi v Sloveniji po 6. juniju. Kaj nam ponujajo ti nasprotniki arbitraže in kakšen odgovor imamo za naprej, smo danes slišali. Slišali smo tudi odgovor, kakšne so te ponudbe. Jaz mislim, da smo ugotovili, da nobena od teh ni relevantna, ni primerna. Kako zelo dvolično je morda pozivati na to, da gremo nazaj na sporazum Drnovšek-Račan, če ga je pa prav ta ista opcija in gospod Janez Janša precej vehementno na neki točki zavrnila in se od njega distancirala. In ne nazadnje elementi tega sporazuma, kot je prej dovolj nazorno povedal zunanji minister, so skoraj v celoti vsebovani v arbitražnem sporazumu, kar je za nas po moje dober dosežek. Ampak mnogokrat se ne razmišlja tudi o drugih vidikih in jaz moram reči, da sem z velikim zanimanjem, pa tudi z nekim slabim občutkom, prebirala pogovor z bivšo evropsko poslanko Mojco Drčar Murko, ki je tako iskreno govorila o tem, kako nas vidijo v Bruslju. In najbrž njena ocena ni tako iz trte izvita, ko gre za vprašanje našega ugleda, naših zahtev, našega pozicioniranja, naše sebičnosti in marsičesa, kar nam v Bruslju očitajo, in kjer bomo še posebej, če bomo arbitražni sporazum zavrnili, pokazali to slabo plat. Mislim pa, da se pri tem vse bolj kaže, da sploh ne gre več za arbitražni sporazum, ampak da gre za enostavno željo po osvojitvi oblasti in pri tem ustvarjati čim slabšo situacijo za državo v celoti in tudi ustvarjati izredne razmere. To ni neka borba, če se izrazim z vojaškim izrazom, ki je tako relevanten v zadnjih dneh, za Slovenijo in za morje, ampak to je neizprosen boj za oblast. Neizprosen boj za oblast. Zakaj Janši, zakaj gospodu Ruplu, zakaj gospodu Pogačniku in podobnim ni 20 let uspelo narediti nič? In kako lahko ti isti ljudje danes berejo levite vsem tistim, ki so na neki točki uspeli? Res se človek ne more znebiti občutka nekega ljubosumnega opazovanja te scene, in pravzaprav vse, kar je bilo doseženo do zdaj, je bil tisti slavni blejski dogovor, ki pa je pristal na to, da se ta obmejni spor rešuje pred haaškim sodiščem, kar pa je definitivno bistveno slabša rešitev. To je dosežek teh gospodov, razen seveda tega, da imajo nekateri tudi zelo polne račune in da so bili za to svoje strokovno izvedenstvo zelo dobro plačani. In danes je jasno, da so očitno raje v tujini nedosegljivi, kajti morali bi na marsikaj odgovoriti. In arbitražni sporazum pomeni neko mirno, neko smiselno, neko kvalitetno rešitev in vodi v našo mednarodno verodostojnost, ohranja naš ugled in se odmika od tega, da bi nas imeli še naprej za zdraharje, zadrteže, sebičneže in prepirljivce. Vodi k dobrososedskim odnosom, sožitju, kot pravijo gospodarstveniki, ki skoraj v celoti podpirajo, tokrat jih ne citirate, kot jih po navadi, arbitražni sporazum vodi tudi h gospodarskemu sodelovanju med dvema državama, kar je zelo pomembno. In morda še za konec v razmislek. Referendum bo tik pred svetovnim nogometnim prvenstvom. In pred časom sem prebirala ankete, ko so Hrvate, ki se niso uspeli uvrstiti na svetovno nogometno prvenstvo, spraševali, za koga bodo navijali na tem prvenstvu. Odgovori so bili zelo zanimivi. Kar 28% Hrvatov bo na tem nogometnem prvenstvu navijalo za Srbe. Za Srbe, s katerimi so bili pred 15-imi leti v vojnem stanju. In ne boste verjeli, Slovenija je šele na 4. mestu. In samo tretjina tistih, ki bodo navijali za Srbijo, bodo navijali za Slovenijo. Jaz sem se nad tem zgrozila. Glede na to, v kakšnih odnosih smo bili v času osamosvajanja, ki ga imamo v teh dneh pogosto v mislih, je to žalosten podatek. Je to žalosten podatek, ki govori o tem, kam smo pripeljali naše medsebojne odnose. Jaz si takšnih medsebojnih odnosov s sosedi, tako doma na svojem dvorišču kot tudi v moji domovini, ne želim. Želim si dobrih odnosov in prepričana sem, da je ta arbitražni sporazum dobra pot, ki vodi k takšnim boljšim odnosom. In če rečem nekoliko duhovito, morda pa se bo procent po 6. juniju kaj povečal, če bomo pokazali svojo zrelost in potrdili arbitražni sporazum, čeprav najbrž teh navijaških glasov Slovenija ne rabi, saj bo dovolj energije v nas samih. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Vlade ima besedo dr. Patrick Vlačič.
Hvala, predsedujoči. Jaz bom malo govoril o političnih in malo o pravnih vidikih tega arbitražnega sporazuma. Najprej o pravnopolitičnih. Gospod Janša je začel svojo razpravo s tem, da je rekel, da je Državni zbor protipravno ratificiral sporazum. S takšno lahkoto izgovarjati takšne besede, je pa že treba imeti kakšno podlago za to. Obstaja pravno mnenje dr. Cerarja, na katerega se v drugih primerih sklicuje, za to isto zadevo, ki pravi, da takšna večina ni potrebna za takšno odločitev. In če nekdo meni, da je nekaj protipravno, potem bi moral tudi kaj pravnega ukreniti proti temu, pa verjetno niste, tako da to jemljem kot neko politično stališče, s katerim se poskuša diskreditirati odločitev. Državljanom je le treba povedati, kakšen učinek imajo enostranske izjave, ki niso del sporazuma, kadar naj se na podlagi mednarodne pogodbe kaj razrešuje. Nikakršnega učinka nimajo. Enostavno nimajo nikakršnega učinka. Tako zelo enostavno je to. In okrog tega ni treba delati megle. Se pravi, če enostranska izjava ni del arbitražnega sporazuma, pač nima pravnega učinka. In je stvar v tem primeru zaključena. Potem je bilo rečeno, da premier laže, da bo dostop teritorialen. Jaz bom še enkrat ponovil to, kar je prej zunanji minister povedal. Teritorij države Republike Slovenije je sestavljen iz kopnega in iz teritorialnega morja Republike Slovenije. Če mora biti stik Slovenije z odprtim morjem določen, potem je del teritorija kopno, del teritorija teritorialno morje, torej mora biti stik določen s teritorialnem morjem. To so pa le ene take osnovne stvari, lahko vam tudi citiram en slovenski predpis, ki o tem govori, imenuje se Zakon o nadzoru državne meje. In ta zakon o nadzoru državne meje pravi naslednje. Če dovolite, vam bi povedal, kaj pravi. Pravi tako: "Mejna črta razmejuje območje Republike Slovenije od območij sosednjih držav." To je mejna črta. Potem pa pravi naprej, "državna meja po tem zakonu je kopenska in morska meja" in potem naprej "letališče" in podobno. Torej, če že ne verjamete, da je teritorialno morje del državnega teritorija Republike Slovenije, kar me zelo žalosti, jaz mislim, da teritorialno morje Republike Slovenije je del teritorija Republike Slovenije, potem je treba vsaj verjeti našim predpisom, ki to določajo. Kadar govorimo o teritorialnem dostopu Slovenije do odprtega morja, in če je morje teritorij Republike Slovenije, potem stik ne more biti nič drugega kot stik teritorialnega morja z Republiki Slovenijo. To je pač ena izmed najbolj enostavnih enačb, če je A plus B, saj naprej verjetno ni treba, da razlagam. Ne vem, kaj tukaj ni jasno. Jaz sem tudi zadnjič rekel, da najboljše, ko bodo državljani šli na referendum, sem jim svetoval, pa bom še, kjer bo le mogoče, rekel, samo prosim, z zdravim razumom preberite točko 3.b, pa bo čist dovolj., Pa ni treba poslušati ne mene, ne vas, ne kogarkoli drugega, samo sami preberite, pa ocenite, kaj tisto pomeni, pa vam bo zelo enostavno odgovoriti. Potem naslednja zadeva. Nekaj besed o "ex aeque et bono". Enkrat je bilo rečeno tudi v tem parlamentu, da sem jaz zagovarjal haaško sodišče in "ex aeque et bono". In res je, jaz sem napisal eno pravno mnenje, skupaj še z enim drugim gospodom, gospodom mag. Grbcem, o katerem nas je bivša vlada povprašala, kateri forum bi bil najbolj primeren za razreševanje tega spora. Takrat smo ocenili, da bi bilo bolje politično razreševati, to je bil naš predlog, ampak če pa že je treba iti na razsojanje, smo predlagali haaško sodišče, ob nujni uporabi ex aeque et bono. In potem smo predlagali, da se kot skrajna možnost, ampak to je treba razumeti kot možnost, če se ne uporabi haaško sodišče, uporabi arbitraža. Ampak takrat se jaz nisem upal kot pravnik, ne kot politik, ker to nisem bil, niti sanjati, da bi lahko arbitražni sporazum bil tako ugoden, kot je danes. Od več kot 40 arbitražnih sporazumov do sedaj sklenjenih v svetovni zgodovini, niti en sam nima stika z odprtim morjem omenjenega notri. En sam ne. Ta pa to ima. In ne vem, zakaj vas to tako moti. Zakaj vas to moti, da je to omenjeno? Zadnjič je predsednik stranke SDS, predsednik strokovnega sveta za zunanje zadeve, oprostite, če nisem prav imenoval, ampak gospod Rupel je rekel na televiziji, pisati bi moralo v arbitražnem sporazumu razmejitev med Republiko Slovenijo oziroma teritorialnim morjem Republike Slovenije in Republike Hrvaške. Samo to. Ljudje božji, če bi samo to pisalo, bi pa res imeli stik, ja. Absolutno ga ne bi imeli. Pa vam povem, zakaj. Zato, ker gospod Rupel pa tisti, ki so mu pomagali pri tem, pa tisti, ki svetujejo vam pri tem, pozabljajo na eno izjemno pomembno dejstvo, da od kopnega lahko država razglasi teritorialno morje največ 12 morskih milj. Če bi pisalo v arbitražnem sporazumu, da se razmeji teritorialnih morij Republike Slovenije, Republike Hrvaške, nikakor ne moremo priti do odprtega morja. Tako zelo enostavno je to. Ker je od kopnega Republike Slovenije do odprtega morja več kot 12 morskih milj. In zato je tako zelo pomembna ta določba o stiku. Zato, ker nam enostavno drugače ne bo uspelo priti do odprtega morja.To je le treba imeti v mislih. Zakaj, še enkrat, haaško sodišče in ex aeque et bono, potem ko je gospod Janša stopil pred kamere na Bledu in rekel, da so se načelno dogovorili za haaško sodišče. Če bi vsaj rekel zraven, načelno smo se dogovorili tudi za ex aeque et bono ali pa vsaj pogovori potekajo o tem. Seveda tega ni niti z besedico omenil. Haaško sodišče brez ex aeque et bono ni dovolj dobro. In zakaj ex aeque et bono, čeprav nikoli v zgodovini ni bil uporabljen na haaškem sodišču, na meddržavnem sodišču? Pomemben je zato, ker je treba najti rešitev, ki je onkraj pravnih pravil. Še enkrat ponavljam, ker je teritorialno morje največ 12 morskih milj. Če dovolite, ko govorite o vaših alternativah. Pravite, da je treba doseči ex aeque et bono, da je treba torej doseči drugačno rešitev za Piranski zaliv in bolj jasno za odprto morje, čeprav bolj jasno kot tako, kot je napisano, po mojem ni potrebno, in alternativno doseči sporazum Drnovšek - Račan. Ja. Ampak saj Slovenija se ne pogaja sama s seboj, Slovenija ima na drugi strani pogajalce. Če ta pogajalec na drugi strani, ki je ta trenutek, če se bo znašel v poziciji, da bo arbitražni sporazum zavrnjen, bo imel v rokah vse adute, da se nikoli več ne pogaja z Republiko Slovenijo, ne bo čutil te potrebe. Mednarodna skupnost ne bo stala za Slovenijo, tudi mi ne bomo imeli nikakršnih dobrih ali pa učinkovitih vzvodov, da bi jih prisilili v ne vem kaj. Najbolj je moteča pa špekulacija, da bi drugačen sporazum prinesel boljšo rešitev. Ja, zakaj pa, saj imamo vse dokaze, ki jih imamo na voljo znotraj tega sporazuma, možnost uporabiti. Vse dokaze pred letom 1991,po letu 1991, ki so na voljo, vse dokaze bomo lahko uporabili. Saj konec koncev, ko ste vi prinesli, ko ste vladali, ta spor z diplomatskega področja na pravno področje, ste se takrat odločili, da bo pravno oziroma arbitražno razreševanje, do katerega smo sedaj mi pripeljali. Saj to je področje argumentov, to ni več področje pogajanj o tem, kakšna bo rešitev. To je področje argumentov. Tiste argumente, ki jih Slovenija ta trenutek ima na voljo in ki jih ima od prej, jih bo lahko uporabila. In tistih, ki jih ne, jih pač ne bo mogla uporabiti. Živeti v neki na poliluziji, da je stvar najboljša, kot je, je zamegljevanje in je zavajanje slovenskih državljanov in državljank. Trenutno stanje je za Slovenijo slabo. Jaz ne vem, če se vi kaj pogovarjate s piranskimi ribiči. Jaz se, ker sem od tam. In ne lovijo čez polovico Piranskega zaliva. Seveda to vas ne zanima, ker vas morje zanima samo takrat, ko greste na dopust ali kadar ga politično uporabljate. Drugače pa seveda morje za vas ne predstavlja nobene kakšne posebno pomembne kategorije. Piranski ribiči lovijo do polovice Piranskega zaliva. Ko ste vi vladali, policijski čoln ni hodil čez polovico Piranskega zaliva. Sedaj pa gre. Stanje, kot je sedaj, Sloveniji ne ustreza. Kar je ena izmed največjih prednosti poleg stika z odprtim morjem arbitražnega sporazuma, je to, da prejudici, se pravi ravnanja po 21. 6. 1991 ne veljajo. Torej vsa enostranska ravnanja ne bodo imela učinka. Sedaj pa pravno nekaj besed o samem arbitražnem sporazumu. Arbitražno sodišče pravi: "Arbitražni sporazum določi potek meje med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško na kopnem in na morju." Veliko se sklicujete na Ustavno sodišče, ki pravi, kaj Republika Slovenija ima. V izreku o tem nič ne govori. Pravno gledano je relevanten izrek. Izrek pravi, da je arbitražni sporazum v skladu s pravnim redom Republike Slovenije. Potek meje med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško bo določen na podlagi mednarodnega prava, ampak najbolj žalostno pri vsem tem je, da tukaj imam jaz občutek, ko se pogovarjam z nasprotniki arbitražnega sporazuma, kot da se borim s hrvaškimi argumenti. Pravzaprav slišim neprestano hrvaške argumente. Slišim, da bo sredina Piranskega zaliva. Ja, zakaj pa ne bi bila karta taka mogoče? Zakaj pa ne bi bila taka, če se že gremo neko vojno kart, mogoče je pa to najboljša rešitev? Mogoče bo pa to rešitev prinesla arbitraža. Mogoče pa ja. Mogoče bo pa tiste risbice, ki jih vi rišete, nekoč prav smešno gledati, kakšno rešitev bo prinesla arbitraža. Mogoče bo pa to rešitev. Jaz ne vem, če je to pravi način, da drug drugemu s kartami kažemo. Po moje to ni pravi način. Po moje je pravi način ta, da se lotimo stvari tako, kot pravo določa. Potek meje Republike Slovenije in Republike Hrvaške na kopnem in na morju. Če dovolite, na morju meja ni bila določena. In meja se določi tako, da se razmeji, pravi konvencija, na podlagi enake oddaljenosti od obeh obal, razen če zgodovinske ali posebne okoliščine ne narekujejo česa drugega. Jaz mislim, razen če vi mislite drugače, da zgodovinske in posebne okoliščine tu narekujejo nekaj drugega. Tri mesta gravitirajo na Piranski zaliv, izlov cipljev v zgodovini, potem povezanost solin s celotnim sistemom Piranskega zaliva, s skladišči, s solinami, s plovbo, s preseljevanjem prebivalstva na tisti del, vse to kaže, da je Piranski zaliv bil izkoriščan s te strani in da je ta del obale, torej severni del Piranskega zaliva, živel s Piranskim zalivom. To so okoliščine, ki bodo pripeljale do več kot polovice. Tako mi je zelo žal, ko vedno znova govorite, da bo na polovici črta. Kar se tiče stika Slovenije z odprtim morjem. Zakaj so tu omenjeni - da še enkrat naštejemo, na kakšen način se bo to določalo. Pravi tako, da se "bo za točko 3-B uporabilo mednarodno pravo, pravičnost, načelo dobrososedskih odnosov za dosego poštene in pravične odločitve, upoštevajoč vse relevantne okoliščine". Poglejte, zakaj je to pomembno. Točka B, če boste vprašali mednarodnega pravnika, je pravzaprav parafraziranje ex aequo et bono. Ker ex aequo et bono pomeni zunanjo pravičnost, pomeni neko pravičnost, ki naj da neko rešitev, ki ni nujno čisto enaka, kot so pravna pravila. In točno to pravi. Torej, ni z besedami ex aequo et bono, ampak - da ne bom citiral nekega znanega pesnika, da "bi roža enako dišala, tudi če bi se drugače imenovala". Torej tu poimenovanje pravzaprav ne igra vloge. In zakaj je to tako pomembno? Zato, ker po pravu ne moreš priti do stika. In zato je to pravzaprav parafraziranje ex aequo et bono. Zdaj pa še tista tretja točka, na katero ste se tudi spravili, ki pravi, da "je treba določiti režime za uporabo ustreznih morskih območij." Ja, hvala bogu! Morska območja so epikontinentalni pas, izključno ekonomska cona, ali pa ribolovna ali pa ekološka cona, ali pa še kakšne druge možne cone. In seveda tudi tradicionalne pravice morajo biti v tem območju. Arbitraža lahko določi tudi neko tradicionalno pravico v tem območju, recimo, ribolovno; recimo, če so naši ribiči tam tradicionalno lovili. Tako da tudi to je dodana vrednost v tem sporazumu. Točke so nastavljene za razrešitev tako, da bodo Sloveniji prinesle, to lahko povem, najmanj takšno, če ne boljše rešitve, kot je sporazum Drnovšek-Račan. Toda najbolj moteče pri tem sporazumu Drnovšek-Račan sta pa dve stvari. Da ste ga takrat, ko je bil sklenjen, s te strani zelo, zelo skritizirali. In kar je še huje, ravno vi ste odstopili od njega. Odstopili ste od sporazuma Drnovšek-Račan, odstopili ste od diplomatskega razreševanja, potisnili državo v razreševanje pred mednarodnim sodiščem oziroma arbitražo, in zdaj seveda je vsak pameten, kaj vse bi moralo pisati v sporazumu. Ampak sporazum je mehanizem. Sporazum je mehanizem za razreševanje spora in s sporazumom se spor ne razrešuje vsebinsko, ampak kot mehanizem, ki naj omogoča naši državi vse tisto, kar so njeni relevantni mednarodni interesi, , in kar je še bolj pomembno, uporabiti vse dokaze, brez prejudicev, ki smo jih imeli na voljo 25.6.1991, pred tem. Naj še enkrat povem za tiste, ki govorijo o Savudriji, in za tiste, ki govorijo o meji na Mirni. Prosim lepo, ne zavajati državljanov! Republika Slovenija ima nekaj stebrov svoje državnosti. Tisti, ki na njih pozabljajo, jih bodo pač morali še enkrat pogledati. En steber je plebiscit, drugi steber je ustava, tretji steber je temeljna listina. V Temeljni listini piše ena zelo pomembna stvar, da so meje Republike Slovenije mednarodno priznane meje z Italijo oziroma po mednarodnih pogodbah z Italijo, Avstrijo in Madžarsko in pa administrativna meja med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško. In v času 25. 6. 1991 pač Savudrija administrativno ni bila v Republiki Sloveniji. Ne zavajati državljanov! Ker to je zavajanje in prodajanje megle. In v megli se ne da živeti. Samo pod jasnim nebom se da živeti.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Zanoškar. [[Ne bo razpravljal.]] Silven Majhenič ima besedo.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani minister! Slovenija je del Evrope, kjer živi marljiv in pošten narod, ki ima tudi bogato zgodovino. Na ljudi, na ta del Evrope, na katerega smo bili vsi vedno ponosni in se še vedno imenuje Slovenija, pa bi radi nekateri prevalili odgovornost, ki bi razdvojila slovenski narod samo zato, da bo nekdo iz visoke politike všečen v Evropi. Čedalje bolj se ugotavlja, in tega se v opoziciji zmeraj bolj zavedamo, da so tisti, ki vodijo državo, zmeraj bolj naklonjeni, da rešujejo probleme Evrope in sosedov, pozabljajo pa, da so odgovorni za vodenje in stanje v državi, kjer so od ljudstva dobili mandat za to odgovorno poslanstvo. Nihče nima pravice, da bi v imenu naroda pristal na odtujitev ozemlja in morja, pa vendar se najdejo tudi takšni, ki z lahkoto pristanejo na odločitve, ki so škodljive in ne zagotavljajo tistega, kar je bilo skozi zgodovino naroda Slovencev pridobljeno s krvjo. Leta 2005 je bivši predsednik Kučan podal izjavo za hrvaški Globus, kjer je arbitražo imenoval za polomijo in kapitulacijo za slovensko politiko. Danes ta isti gospod govori drugače in v prid arbitraži. Ne vem, kaj ga je prepričalo. Prav pa bi bilo, da bi dejstva povedal še komu, kajti zdajšnja politika mene in še veliko Slovencev ni prepričala, da imajo prav in da je sporazum o arbitraži tisto, kar Sloveniji prinaša prednosti v pomorstvu, ribištvu, gospodarstvu, trgu in sožitju ljudi s sosednjo Hrvaško in ne nazadnje pravično mejo. Po vsakem nastopu predsednika Vlade gospoda Pahorja, ko razlaga argumente novinarjem ali v Državnem zboru o dogovoru s predsednico hrvaške vlade Jadranko Kosor, ga takoj demantira hrvaška zunanja politika in vlada, ki govori o zadevi ravno nasprotno. Seveda se potem vprašam, čemu zavajanje lastnega naroda, ki bi mu resnica veliko pomenila, čeprav bi bila za koga tudi boleča. Zakaj nam sosedje razlagajo drugačno zgodbo, ki pa ni vsebina razgovora, ki jo razlaga naša vlada? Zakaj se pogajamo o tistem, kar je bilo zmeraj naše? Ali je cena za dobrososedske odnose ozemlje, ki je večje kot tisoč hektarjev in ga okupira Hrvaška? Arbitraža Sloveniji ne prinaša vrnitev ozemlja, ker nas v to še ni nihče prepričal, ampak le negotovost in tveganje, ki je v nemilosti arbitrov. Hrvatje se ves čas pogajajo z nami s figo v žepu. Da je to res, so dokazali tudi 22. junija 1991, ko se je naša vlada dogovarjala v Zagrebu glede osamosvojitve in obrambe republik. Že takrat so se Hrvatje pokazali kot nezanesljiv partner v dogovorih, saj o dogovorjenem ni bilo želenih rezultatov. Veliko govorimo o 25. 6. 1991, da so vsi kasnejši posegi nerelevantni in da velja stanje na dan 25. 6. 1991. Tudi to ne drži. Hrvatje so postavili kontrolno točko Plovanija leta 1994 ter se obvezali, da je to le za čas turistične sezone, kasneje pa bodo objekt odmaknili. Vendar se to do danes še ni zgodilo in bo tako tudi očitno ostalo. Kajti v nasprotnem ne bi izvajali silo in prisilo nad našimi državljani, tudi nad parlamentarci, ki so se zavzemali za pravično mejo neuspešno, na očeh policije in slovenske javnosti. Slovenska nacionalna stranka je predlagala mirovno konferenco, ki bi rešila mejne spore vseh republik nekdanje Jugoslavije. Vendar ne, to je za našo politiko nesprejemljivo. Da je pa to edina prava pot, pa se bo izkazalo, ko bo do te konference tudi prišlo. Referendum pa je odnos politike, ki bo odgovornost prevalila na državljane. Poslanci imamo mandat in bi to lahko opravili v parlamentu z dvotretjinsko večino. Ne vem, kam se nam mudi. Mi smo že v Evropi in kot kaže, nam to ni v korist, kajti poleg vsega odrekanja, prilaganja pred vstopom v Evropo bomo sedaj plačali še ceno Hrvaške za vstop v Evropo z odrekanjem lastne zemlje in morja v korist Hrvaške. Ampak nikoli ni prepozno. Še vedno lahko odločimo drugače. Alternativa pa je sigurno dvostranski dogovor s Hrvaško pred njenim vstopom v Evropsko unijo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Luka Juri.
Hvala lepa. Spoštovane sodelavke, sodelavci, ostale kolegice in kolegi! Naloga arbitražnega sodišča po arbitražnem sporazumu je zelo jasna in enostavna. Mora določiti mejo, mora določiti stik Slovenije z mednarodnimi vodami in mora določiti režim. Na te tri točke smo slišali večinoma pet kritik. Prva, da so naloge, kot rečeno, deljene na tri točke. Druga, da stik ne pomeni teritorialnega stika, tretja - da ni bilo nobene hrvaške obljube o tem, da bo Slovenija dobila stik, četrta - da bo Luka Koper imela težave in peta - da sta Slovenija in Hrvaška skupno obvestili mednarodno skupnost o hrvaški izjavi, da ne priznava stika Slovenije. Katere so pomanjkljivosti teh petih kritik? Prva, da so naloge deljene na tri točke. Na to je zelo jasno in enostavno odgovoriti: zato, da je sporazum jasen. Vendar odločitev arbitražnega sodišča je le ena, ne tri, zato se točke, ko se bo določalo mejo, upoštevajo skupaj. Točka dva, da stik ni teritorialni stik. No, pa smo pogledali, kaj pa je stik po SSKJ - stik je ali popolno približanje dveh ali več predmetov ali mesto, kjer se kaj stika. Pa poglejmo v angleščini. Stik v angleščini je junction. Pa poglejmo, kaj pomeni junction. Pa smo šli na Google, pa napisali "define junction" in ugotovimo, da junction v vsakem primeru pomeni, da se dva objekta ali teritorija stikata. Vsak lahko napiše define, da opiše junction. In bo dobil tak odgovor. Pa gremo naprej, glede na to, da je odgovor, da pa vendarle bi morali imeti "teritorial junciton", pa smo pogledali, kaj pomeni teritorial junciton. In glej ga zlomka, definicij za "teritorial junciton" ni, zato ker pojma teritorial junciton ni. Pa smo šli naprej, pa pogledali, glede na to, da je tudi gospod Černač večkrat omenil "teritorial contact", pa smo pogledali na Google, kaj pomeni teritorial contact. Pa poglej ga zlomka, tudi teritorial contact v celotnem spletu ne obstaja, ker pojma teritorial centact ni. Veste, reči, da stik ni teritorialni stik, je, kot da bi rekli, da bi morali reči rastlinsko drevo ali pa sladka sladica. Stik že pomeni teritorialni stik, kot sladica pomeni, da je sladka, in kot drevo pomeni, da je to rastlina. Ni živalskega drevesa, tako kot ni neteritorialnega stika. Stik je teritorialni stik in zato, ker teritorialni stik ne obstaja, imamo seveda lahko samo stik, ki pa pomeni, tako kot govorijo kritiki, teritorialni stik. Pa gremo naprej, točka tri. Kritika, da ni bilo hrvaških obljub o tem, da bi Slovenija dobila stik. Ja, saj Hrvaška tega ne more obljubiti, saj ta obljuba je nerelevantna, odloči lahko le arbitražno sodišče, ne pa Slovenija ali pa Hrvaška. Točka štiri, težave Luke Koper. To se pozablja, da arbitražni sporazum v ničemer nima vpliva na plovbo do Luke Koper, saj to urejuje že podpisan in veljaven anconski dogovor, ki določa, da se proti severu v Jadranu pluje po hrvaških vodah in proti jugu po italijanskih, tako kot vidimo na tem zemljevidu. To je zato, da bi se izognili možnim nesrečam in tudi zaradi racionalnosti, ker je tok po Jadranu takšen, da gre morski proti severu po hrvaških vodah in proti jugu po italijanskih. Pa gremo naprej, pa pridemo na četrto točko, kritika, da je bilo skupno obveščanje mednarodne javnosti o hrvaški izjavi. Že Švedska je kot priča sporazumu to jasno zanikal, dobesedno je rekla, strani nas nista skupaj obvestili, to je pa kasneje naredil še odpravnik poslov Združenih držav Amerike. Sedaj je pa vprašanje, komu bolj verjamemo: hrvaškemu zakonu ali pa lastni slovenski vladi, Švedski in Združenim državam Amerike?, Torej če gremo še enkrat skozi, vidimo, da je pomanjkljivost kritik velika. Prva kritika, da so naloge deljene na tri točke, je pomanjkljiva. Druga kritika, da stik ni teritorialni stik, dokazali smo, da pojma teritorialni stik ni in da obstaja samo pojem stik, kot obstaja samo pojem "justion" in pojma "territorial contact" ali "territorial juction" ni. Poguglajte, pa ga ne boste našli. Da ni bilo Hrvaške obljube o tem, da bo Slovenijo dobila stik, smo že ugotovili, zakaj. Ker je ta obljuba nerelevantna. V primeru Luke Koper vemo, da to ureja ankonski. dogovor in to na arbitražni sporazum nima nobenega vpliva. Glede skupnega obveščanja pa je bilo že demantiranje, da tega ni bilo. Zakaj je arbitražno sodišče boljše od Mednarodnega sodišča v Haagu, katerega je zagovarjal Janez Janša? Prvič. Zato, ker odloča tudi po kriteriju načela pravičnosti, Haag ne. Drugič. Zato, ker upošteva presečni datum 25. junij 1991 in zgodovinske okoliščine, Haag ne. Tretjič. Zato, ker mora določiti stik s Slovenije z odprtim morjem, Haag ne. Četrtič. Ker enega člana sodišča imenuje tudi Slovenija, za Haag to ne velja. Petič. Če se arbitražno sodišče ne drži določil arbitražnega sporazuma, torej ne določi stika Slovenije z mednarodnimi vodami, Sloveniji ni treba spoštovati odločitve sodišča. Kakšne so možne odločitve arbitražnega sodišča? Tukaj je treba biti zelo pazljiv, kajti pri zemljevidih gre lahko samo za predvidevanja, ampak edino pristojno za to, da zariše zemljevid, je seveda arbitražno sodišče. A vendarle, to je ena od morebitnih rešitev. Zakaj? Zato, kot vidimo, se določi stik med slovenskimi in mednarodnimi vodami. Druga možnost je določitev koridorja, kjer imamo manjši trikotnik hrvaških voda, vendar arbitražno sodišče ni zavezano tistega trikotnika zarisati in tudi v tem primeru imamo stik med slovenskimi vodami in mednarodnimi [[..]]Prav tako imamo stik med slovenskimi vodami in koridorjem mednarodnih voda. Gremo naprej. Kaj pa ta možnost, da se stik ne določi? Ta možnost ni predvidena v arbitražnem sporazumu., Če bi bila določena, to ni v skladu z arbitražnim sporazumom in zato Slovenija ne rabi takšne rešitve sploh upoštevati in ni zanjo zavezujoča. Isto velja, če bi potegnili po sredinski črti. To med drugim je tudi tisto, kar bi najverjetneje Haag odločil, če bi se za Haag odločili. Če naredimo rezime in upoštevamo, da če sodba ne upošteva navodil arbitražnega sporazuma, po Dunajski konvenciji ni zavezujoča, ti dve možnosti, kjer ni stika, enostavno ne prideta v poštev in imamo samo te tri možnosti, ki pa, zanimivo , zelo spominjajo na sporazum Drnovšek - Račan, ker upoštevajo stik, s tem da so te tri možnosti boljše, , ker pri sporazumu Drnovšek - Račan smo se v času pogajanj zaradi tega morali odpovedati zaselkom. Te rešitve pa zaselkov sploh ne upoštevajo. Da zaključimo. Arbitražni sporazum je dober, ker je ena priložnost, da rešimo to odprto vprašanje,. da se otresemo statusa quo. Tukaj bi vas rad opozoril na status quo, kjer celo slovenski mediji v svojih zemljevidih pišejo in rišejo, kot da Slovenija ne bi imela stika s teritorialnimi vodami. , To lahko najdete na zgornji povezavi, ta zemljevid je še vedno prisoten. Status quo ne omogoča Sloveniji stika in zato potrebujemo arbitražni sporazum, da ta stik dobimo. Prav zato, da si zagotovimo dostop do mednarodnih voda, je ta arbitražni sporazum najboljša rešitev, ki smo jo imeli doslej. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospoda Miro Petek.
Hvala za besedo. Z vidika ustavnega položaja ima parlament poleg zakonodajne oblasti tudi nadzorno funkcijo in zato lahko poslanci postavljamo vprašanja, s tem nadziramo Vlado, seveda če dobimo tudi od Vlade ustrezne odgovore. Mi smo postavili oziroma naslovili na Vlado zahtevo oziroma terjali pojasnilo, kdaj in kje je predsednica Vlade Republike Hrvaške Jadranka Kosor zagotovila oziroma obljubila teritorialni stik Slovenije z odprtim morjem. Kakšen odgovor oziroma mnenje Vlade smo dobili? Predsednik Vlade Republike Slovenije Pahor je v soočenju v televizijski oddaji Polemika poskušal jasno in slikovito predstaviti ozadje in tako naprej. Se pravi, slikovito. Kot so bile na nek način slikovite tudi prejšnje podobice, ki smo jih gledali na zaslonih. Nismo pa dobili odgovora na vprašanje ,kje in kdaj. Na vprašanje, ki smo ga zastavili. In to je izrazita ignoranca do poslancev Državnega zbora. Pa pričakujemo zelo malo: uro, kraj, datum tega srečanja. Ali je bil to Trakošćan ali je bila to Ljubljana ali je bilo kje drugje. Kot novinar sem četrt stoletja postavljal podobna vprašanja: kje, kdo, kaj, kdaj, tudi zakaj. V tem primeru bi imel samo kdo, Borut Pahor, Jadranka Kosor. Vemo, kaj - obljuba o teritorialnem stiku, ne vemo pa, kje in kdaj, še zdaleč pa ne, kako. Je bila to ustna, pisna obljuba, je bila to obljuba z neko dobro voljo ali kakšno trgovino? Arbitražni sporazum je preveč pomemben, da bi ga obravnavali z nekimi slikovitimi besedami, z nekimi okrasnimi pridevki, z raznimi besednimi bravurami, saj na ta način naše ljudi samo zavajamo. Tak način komunikacije Vlade vnaša med ljudstvo nek politični nihilizem, saj ljudje rečejo: Saj so se samo hecali, saj ne mislijo resno. Ali pa celo rečejo, da ne vemo, kaj delamo. Na drugi strani pa Vlada s takšnim početjem zamegljuje dogajanje in zavaja javnost. Mi enostavno ne vemo, kaj je še v ozadju, kaj nas še čaka, vemo pa, kaj je pred nami. In bojim se, da je pred nami ponovitev zgodovine, in to tiste zgodovine, ko smo izgubili Koroško, Trst in Gorico. V tem odgovoru oziroma mnenju Vlade Republike Slovenije, ki dejansko ni odgovor na to zahtevano pojasnilo, Vlada na primer tudi pravi, da Slovenija ne more preprečiti enostranskih dejanj Republike Hrvaške. Vprašam vas: Kakšen sosed pa je ta Republika Hrvaška do svojega soseda, do nas, Slovenije, če pa uvaja politiko enostranskih dejanj, če uvaja politiko gotovih dejstev?! Ali lahko Hrvaški zaupamo? Jaz ji ne zaupam. Toda politiki, Vlada bi se morala zaradi tega s sosedi toliko bolj tankočutno in pozorno pogovarjati, kajti očitno hrvaški politiki slovenskim gledajo v oči in jim lažejo. Vlada pa podpiše sporazum s Hrvaško in ta v svoj zakon o arbitraži doda še enostransko izjavo, to, kot smo videli, v dogovoru z Republiko Slovenijo. In na ta način dejansko povsem anulira zahteve oziroma naša pričakovanja. Hrvaški enostavno ne gre zaupati, še bolj zaskrbljujoče pa je, da ob vsem tem, kar slišimo v zadnjih dneh, ne moremo zaupati niti naši vladi. V mednarodnem pravu, posebej v takšnih pogodbah, je potrebna skrajna resnost, ne neka slikovitost in razne bravure, kajti tukaj štejejo vejice, tukaj štejejo celo presledki med besedami. Mi pa danes spoznavamo vedno nova dejstva, Vlada očitno mrzlično kliče na ambasade in ambasade pošiljajo sporočila, ki si jih očitno ta vlada želi. Danes je bilo tukaj že omenjeno vprašanje medijev. Mislim, da smo priča neki brutalni medijski vojni proti nasprotnikom arbitražnega sporazuma. In to razmerje 1 : 11 je šokantno, in mislim, da bo šlo v slovensko politično in tudi medijsko zgodovino. Tako kot so se skozi zgodovino razčlenile prav vse okoliščine koroškega plebiscita, napisanih je bilo na stotine knjig, na stotine člankov, strokovnih člankov. Toda nič nam ne pomaga, Koroško smo pred 90 leti izgubili enkrat za vselej. Tudi pred 90 leti bi lahko na podoben način razčlenjevali dogajanja. Tudi takrat je šlo za brutalno enostransko medijsko propagando, ko so Avstrijo risali kot neko lepo nevesto, SHS pa kot grdo in ostarelo damo. Današnji mediji rišejo gospo Kosor kot lepo nevesto, Boruta Pahorja pa kot lepega ženina. Naprej. Početje Srbov je bilo takrat odločilno v izidu plebiscita. V plebiscitno cono so naseljevali nove prebivalce, Nemce. Velesile so določile takšno plebiscitno cono, da so izločili Mežiško dolino in Jezersko, kajti jasno je bilo, da bi zavedni Slovenci v Mežiški dolini in na Jezerskem lahko nagnili tehtnico v prid Sloveniji. In kar je prav tako zanimivo, socialdemokracija v Avstriji, katere člani so bili mnogi Slovenci, je izrazito agitirala za Republiko Avstrijo. Še enkrat, žal ne vemo, kaj je v ozadju teh dogovorov. Mislim, da gre za neke kravje kupčije, vemo pa, kaj je spredaj. Čaka nas ponovitev zgodovine, ko smo izgubili Trst, Gorico in najlepši del Slovenije, to je Koroško.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Nobenih novih okoliščin ni, na podlagi katerih bi morali o arbitražnem sporazumu ponovno razpravljati v tem visokem zboru. Lahko govorimo zgolj o novih insinuacijah opozicije. Dejstvo je, kot je danes za Slovensko tiskovno agencijo izjavila veleposlanica Švedske v Sloveniji, da ni res, da bi Hrvaška skupaj s Slovenijo švedsko predsedstvo Evropski uniji in Združene države Amerike seznanila s svojo enostransko izjavo. "Strani nas nista skupaj obvestili," je dejala veleposlanica in poudarila, da je bila Švedska priča le pri podpisu arbitražnega sporazuma v Stockholmu 4. novembra 2009. Veleposlanica je tudi potrdila, da Hrvaška enostranska izjava ni bila del podpisanega sporazuma. Tudi odpravnik poslov na ameriškem veleposlaništvu je za Slovensko tiskovno agencijo prav tako potrdil, da je bila hrvaška izjava v vseh pogledih enostranska. Gospod Pahor je torej govoril resnico. Trditvam Janeza Janše pa ne verjamem, še manj pa lahko verjamem Zmagu Jelinčiču. Dejstvo je, da je arbitražni sporazum za Slovenijo dober, ker odločitev za arbitražo zagotavlja večjo zaščito meje, kot bi jo Meddržavno sodišče v Haagu, kar je predlagala prejšnja vlada. Arbitražni sporazum zagotavlja način za pošteno in pravično rešitev mejnega spora in prav tako zagotavlja mir in sožitje ob meji. Prav tako sporazum omogoča vzpostavitev na dan osamosvojene Slovenije 25.6.1991. Nadaljevanje statusa quo z vsakim letom poslabšuje pogajalske možnosti Slovenije, kar nas bo dokončno oddaljilo od neposrednega izhoda na odprto morje. Poleg določitve meje na kopnem in morju je glavna naloga arbitražnega sodišča, da določi stik Slovenije z odprtim morjem, kar pomeni stik slovenskega ozemlja z odprtim morjem, kar je več, kot je omogočal sporazum Drnovšek-Račan. Sporazum bo poleg mednarodnega prava upošteval zgodovinske okoliščine, ki govorijo v prid Sloveniji, upošteval bo načelo pravičnosti in tudi vse druge relevantne okoliščine za pošteno in pravično določitev meje. Slovenija bo s sprejetjem arbitražnega sporazuma zaščitila svoje nacionalne interese. Slovenija se bo še naprej razvijala kot pomorska država, luka Koper pa kot najpomembnejše pristanišče v Severnem Jadranu. Rešitev skoraj 20-letnega spora med državama pa bo odprla tudi nove možnosti za slovensko gospodarstvo, predvsem pa bo okrepila ugled in vpliv Slovenije v celotni regiji in Evropski uniji. Javnomnenjske ankete kažejo, da bo večina volivk in volivcev glasovala za uveljavitev Zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. Arbitražni sporazum podpirajo države Evropske unije, Združene države Amerike in vatikanska diplomacija. Podpira ga celo papež. Kardinal Rode se včeraj na željo časnika Dnevnik do sporazuma ni hotel opredeliti. Je pa v pogovoru za Večerni list pred časom dejal, da je arbitražni sporazum potreben. Tudi izjava Komisije Pravičnost in mir, ki običajno prinaša stališča slovenske katoliške cerkve, vsebuje nekatere elemente, ki jih zagovarja tudi Vlada, in sicer, da lahko pravična meja zagotovi sožitje in mir, zato nimamo občutka, da bi se komisija izrekla proti sporazumu. In še nekaj bi rad tukaj povedal. Gospod Janez Janša je problematiziral četrti oziroma tretji odstavek 11. člena sporazuma, ki pravi, da bodo vsi postopkovni roki iz tega sporazuma začeli teči z dnem podpisa pogodbe o pristopu Hrvaške k Evropski uniji. To pa seveda še ne pomeni dokončnega vstopa Hrvaške v Evropsko unijo. Treba bo še prevesti pogodbo v jezike držav Evropske unije ter izvesti vse postopke ratifikacije v 27-ih državah Evropske unije in institucijah Evropske unije. Vse skupaj se bo seveda potem zavleklo najmanj še leto in pol ali celo dve leti. Tako se bodo ti postopki dejansko začeli bistveno pred vstopom Hrvaške v Evropsko unijo. Odločam se torej za mir s sosedi, odločam se za razumno rešitev mejnega vprašanja in v nedeljo, 6. junija, bom na referendumu glasoval za arbitražni sporazum. Vabim vas, da se mi pridružite.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Janja Klasinc.
Spoštovani, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Po 6. juniju, če bodo volivci Slovenije rekli, da ne bomo izgubili morja, ne bomo izgubili zemlje in ne bomo na istem, kot smo bili takrat, ko smo izgubili Koroško. To, da smo izgubili Koroško, vsi vemo, so se odločili Korošci sami, pod določenimi pritiski, pod določenimi okoliščinami, ampak tako je bilo. Ta sporazum bo Sloveniji prinesel vse tisto, kar je počasi, sigurno in ne prav z odločnimi koraki dosedanjih vlad izgubljala v zadnjih 18-ih, 19-ih letih. To omogoča ta sporazum. In ta sporazum ne odloča o meji. Zato jaz nisem pristaš tistih, tudi v svojih vrstah, ki kažejo zemljevide, to se mi zdi neodgovorno. Zemljevid bo zarisalo arbitražno sodišče. Medtem ko smo mi po poklicu nekaj drugega, nismo mednarodni sodniki, pravniki in sodniki, ki bomo odločali o tem., Vsaka bojazen, da bi Slovenija karkoli izgubila, je povsem odveč. In to so danes in vse te mesece utemeljevali vsi, ki se na to spoznajo. Jaz bi rada povedala, da ta izredna seja nima nikakršnega smisla. Jaz sem bila sicer proti njej, ampak potem bi bili že spet obsojeni poslanci koalicije, da nekaj preprečujemo in vse skupaj, pa smo rekli, v redu, pa se bomo pogovarjali o starih dejstvih. Zakaj so stara dejstva? Poglejte, tista izjava, o kateri tako dosti govorite in ki je temelj vaše argumentacije za današnjo sejo, je staro, poznano dejstvo. Na odboru za zunanjo politiko smo obravnavali informacijo o tem, da bo Hrvaška dala izjavo že 3. novembra lani. Potem se je zgodila druga zadeva. Samo nekaj dni kasneje je prišlo besedilo, ki ga imam pred seboj, takratnega predloga zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, ki pa smo ga sprejeli aprila letos, v katerem je Slovenija kot svoje popolno nestrinjanje, tako se je potrudila ta vlada, da je dala v sam zakon člen, v katerem se distancira. Dragi kolegi Janša, Grims in vsi ostali, tudi podpredsednik Ziherl, vsi ste bili takrat na teh sejah. Jaz ne vem, kakšna so to nova dejstva. Poglejte, o čem smo govorili. Republika Slovenija izjavlja, da se ni strinjala z izjavo Republike Hrvaške z dne 9. novembra 2009, niti z njeno vsebino. Republika Slovenija je izjavila, da v skladu z mednarodnim pravom enostranska izjava, podana v zvezi z arbitražnim sporazumom, nima učinka na njegovo vsebino in da izjava Republike Hrvaške z dne 9. novembra nima nobenega učinka za arbitražni postopek in tako dalje. Kakšna nova dejstva, lepo vas prosim! Potem sem danes slišala, da tako ali tako Slovenija de facto in de jure ima vse tisto ozemlje, ki ga je imela 25. junija 1991. Ja, lepo prosim, zakaj ste pa potem hoteli iti pred Meddržavno sodišče v Haag in se pogovarjati? Ja, saj, če je pa vse tako idealno, potem je pa vse v redu. Poglejte, to so same laži in zavajanja, ki so zame nerazumljiva. Rada bi vam povedala, da s tem podpihujete med ljudmi v Sloveniji in tudi v odnosih s Hrvaško negativna čustva. Večkrat sem se spraševala, zakaj. Potem pa se mi je prižgala lučka. Povsem enostavno. Poglejte, SDS je samo jezen zato, ker ni uspelo doseči to vaši stranki. Vi ste se trudili, jaz priznam, ampak vam ni uspelo, ampak zato ni treba rušiti vseh drugih zadev. Druga stvar je pa s Slovensko ljudsko stranko in s SNS, ki pa že tako ali tako živita vse obdobje od osamosvojitve do zdaj samo na sporu s Hrvaško. Si predstavljate, kaj se bo zgodilo, ko bo ta spor rešen? Ne bo več materiala. Kaj bomo pa delali? In dragi moji, neverodostojni ste. Jaz vas ne razumem. Ampak tako vam povem, da vas ne razume niti mednarodna skupnost. V številnih pogovorih z veleposlaniki, akreditiranih držav v Sloveniji, se pogovarjam in vsi se držijo za glavo in pravijo: "To je tako ugoden sporazum za vas, jaz ne razumem vaše opozicije.." Tako mi govori veleposlanik za veleposlanikom. Ne razume vas niti vaša evropska stranka. Gospod Joseph Daul je absoluten pristaš tega sporazuma. Ne razumejo vas mednarodni pravniki doma in v tujini, ki vedo, da je ta sporazum dober za Slovenijo. Ne razumemo vas poslanci koalicije, da ne podprete tega sporazuma. In veste, kaj je ta sporazum? Beseda sporazum je sestavljena iz dveh besed: spor in razum. Mi nismo za spor, mi so za razum in upam, da bo ta razum prevladal tudi pri vas, ker prepričana sem, da pri volivcih, ki jih tako podcenjujete, bo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Kampuš.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani ministri, spoštovane kolegice in kolegi! Danes se bom poskušal zelo, zelo zadržano izreči o ogorčenosti in protestu nad lažmi in neresnicami in manipulacijami, ki jih uporablja opozicija, ko predstavlja Zakon o ratifikaciji arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške. Je pa zelo fino, da smo danes že slišali demanti naših ali vaših opozicijskih trditev, navedb, ki so se izkazale za neresnične. Demanti je že prišel z vlade Združenih držav Amerike, švedske vlade, torej ni nobenih prikritih dogovorov, kot vi trdite, ampak obstajajo samo gola dejstva, ki so tudi znotraj sporazuma napisana. Če bi začel pri tistem osnovnem, kar mene zadovoljuje, to pomeni stanje na dan osamosvojitve. Zelo primerno je, da smo danes dobili na mizo tudi Temeljno ustavno listino, ki jo je podpisala prva vlada, torej Demosova vlada, iz katere je jasno zaznati, da je vzpostavitev stanja na dan osamosvojitve 25. 6. za Slovenijo tisto, kar nam seveda omogoča vse ali pa zavrača vsa enostranska dejanja, ki jih lahko Hrvaška ali tudi Slovenija pripravi. Posebej sem vesel, da je Demosova vlada to podpisala, po drugi strani pa razočaran, da prav nekateri Demosovi takratni akterji danes trdijo, kako je ta temeljna listina bila z nespametjo podpisana. Čudi me, in včasih ne morem nekaterih stvari razumeti, da lahko ljudje postanejo dvolični ali pa se ne zavedajo svojih izjav. Torej, prva točka, jasno je povedano, kako se bo ravnalo na kopnem, druga točka na morju, pred nekaj minutami je minister Vlačič govoril o tem, da to temelji na zgodovinskih dejstvih, tako da imamo kopno in morje sorazmerno na dlani. Iz tega sporazuma je neposredno razvidno tudi, tako kot piše, nesporni izhod na odprto morje, katerega nedvoumno nalaga arbitražnemu sodišču, da ga določi, torej stik Slovenije z odprtim morjem. In to tudi v sporazumu piše. Tretja stvar za mene, ki je zelo zelo pomembna, je pa to, da arbitražni sporazum daje slovenskemu gospodarstvu tudi nove priložnosti in nove možnosti, kar ni zanemarljivo. In danes vam bom pokazal, kaj menijo gospodarstveniki. Gospodarstveniki menijo, da sodelovanje naj se spodbuja ne pa zavira. To je sporočilo gospodarstvenikov v Sloveniji. Od tistega najmanjšega obrtnika pa do tiste največje firme. To je sporočilo gospodarstvenikov. Tudi to ni nepomembno. Vsi si želijo, da bi blagovna menjava bila večja, vsaj tako kot je že bila pred nekaj leti. Seveda je k temu treba reči še sledeče. Prihajam s Pomurja. Tudi tam so nekatere zadeve, tako kot mi radi pravimo, nerešene. In poglejte, kaj se je zapisalo. Citiram: "Slovenija je na dan osamosvojite nadzorovala levi breg reke Mure. Ne glede na potek katastrske meje, arbitražni sporazum, ki določa presečni datum 25. 6. 1991, je za Slovenijo zato najbolj ugodna rešitev, ker odpravlja hrvaška enostranska dejanja kot tudi velja za Pomurje." Seveda še ena pomembna točka za mene, torej mir in sožitje ob meji. Spoštovani minister, spoštovane kolegice in kolegi, imel sem veliko razgovorov s kolegi s Pomurja, z župani in drugimi, ki v en glas trdijo, da si že končno vsi domačini, živeči ob meji , želijo pozitivne rešitve na eni in drugi strani. Dobil sem tudi veliko sporočil, da bodo glasovali za ta sporazum. Ne morem pa mimo tega, da se ne bi vprašal, zakaj tako ogorčen boj in zakaj toliko manipulacij, kje so vzroki, kaj so stvarnosti. Jaz ocenjujem, da so dejstva jasna. Da je res, da so se pred volitvami permanentno dogajali mejni incidenti. Kdo jih je isceniral? Komu so odgovarjali? Sam, ne iz medijev, ne iz kateregakoli drugega vira, sam sem na svoje oči videl, da so pri teh tako imenovanih mejnih incidentih sodelovali različni predstavniki ali vidni člani tako Slovenske ljudske strankekot vseh ostalih. Prepričan sem tudi v to, kot je moja kolegica dejala, da je treba potegniti pred volitvami nekatere druge argumente in od sedaj naprej sem prepričan, da bodo tudi stranke, ki so se pred volitvami ukvarjale s temi stvarmi, morale zagrabiti volitve nekoliko resneje in seveda volivce prepričati s programi, ne pa da "meglarijo" s takimi stvarmi, kot so se do sedaj. Strinjam pa se z njimi, da je res in da vsi lahko danes govorijo, kar želijo. Saj to je konec koncev tudi demokracija. Še na eno zadevo bi rad opozoril. Zelo resne razprave so tekle in veliko črnila je bilo prelitega v medijih o insceniranju mejnih incidentov tudi na morju. Tudi o njih do tekli pogovori med predsednikom bivše vlade gospodom Janezom Janša in takratnim predsednikom hrvaške vlade gospodom Sanadarjem. Čudna dejstva so morala biti, da je moral gospod Sanader pod čudnimi okoliščinami oditi z mesta predsednika Vlade Republike Hrvaške. Tudi gospod Janša ni več predsednik Vlade Republike Slovenije, ampak gospod Janša je izgubil volitve v Republiki Sloveniji. Tako da bi, kot se že vsi sprašujete, tudi jaz povprašal. Ali bi mogoče gospod Janša tudi kaj o tem spregovoril? Lahko pa vsekakor potegnemo neke paralele, ki pa pomenijo, da vsak dobi svoje plačilo. Skoraj bi si upal reči, da je tukaj možno iskati tudi vzroke za zapustitev naših kolegov Državnega zbora, ko so na prejšnji seji Državnega zbora glasovali o arbitražnem sporazumu. Vsekakor pa je treba povedati, da bom sam glasoval za sporazum in da tudi pozivam vse tiste razumnike v Sloveniji, ki jih je veliko, da bodo za sporazum glasovali in da lahko gremo s sosedom z roko v roki naprej.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Milenko Ziherl.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim, posebej predstavnikom Vlade. Sam ocenjujem, da je ta seja še kako potrebna, saj me spominja na rek, ko prične stresati drevo, prične padati sadje, najprej po navadi gnilo in poškodovano.In že teh 10 ur burne razprave, čeprav omejene, časovno pristrižene, brez nekaterih razpravljavcev odbora, kaže na to, da je dosti materije. Najprej se mi kaže dilema v tem trikotniku. Hrvaški zakon, članak 3., potem izjave obeh veleposlaništev ZDA in Švedske pa tišina oziroma nikakršnega demantija s strani slovenske vlade. Če v tem trikotniku nekdo laže, potem je ta arbitražni sporazum tako rekoč mrtev. Te tri izjave so si diametralno nasprotne. Članak 3., to je zakon, to je nekaj, kar ima težo, kar mednarodno pravno velja. Izjave Švedske in ZDA se lahko čez 14 dni diametralno obrnejo, saj niso nikjer podpisane itd. Arbitražni sporazum na vsa ta dejstva komaj še zdrži in bi lahko rekli, da je mrtev. Vendar bolj pomembno je, da Slovenija preveč tvega oziroma gre preveč v tvegane vode, kjer so rezultati zelo vprašljivi. To so morda tudi sami predstavniki hote ali nehote do zdaj že povedali. Malo me tudi skrbi prelaganje odgovornosti s strani Vlade. Najprej so hoteli še mnenje Ustavnega sodišča, pa naj oni nekaj rečejo, zdaj pa gremo na referendum, karkoli se bo že iz tega izcimilo, naj pač narod potem odgovarja namesto Vlade. Ena od slabih možnosti je, da Sloveniji ostane tako malo morja, da ne bo mogla izpeljati niti regate v razredu Optimist, ker bo morala del regate izvesti v hrvaških vodah. Kako trpi ugled Slovenije, recimo v hrvaškem Jutranjem listu je premetanka "hrabro tupo", pa slika je, iz tega pride seveda Borut Pahor, torej "pogumno neumno" v slovenščino prevedeno. Takšen je ugled Slovenije, ko danes že o njem govorimo. O prijateljskih odnosih z našo sosedo. Ti odnosi so toliko prijateljski, kolikor jih podpirajo interesi. Zelo prijateljski so v času turistične sezone, normalno prijateljski so v poslovnih odnosih, saj sta do krize uvoz in izvoz v obe smeri naraščala, ko pa je bilo turistične sezone konec, vsaj v davni preteklosti, ne tako davni preteklosti, pa je bil kakšen incident tam na morju. In potem se je zgodil sporazum in teh incidentov, kolikor vem, ni več. Obstajajo alternative, danes so bile že naštete. Lahko je to dvostranski dogovor, lahko je mirovno-nasledstvena konferenca, poleg tega bi bil vsekakor boljši sporazum Drnovšek - Račan, ki v 4. členu določa stik teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem. To so vse alternative. Pred Hrvaško je zapiranje poglavij in krivična meja oziroma nerešena mejna vprašanja s Hrvaško vsekakor niso dobra popotnica za nadaljnje odnose ob meji. In še na nekaj bi želel opozoriti. Rezultat arbitražnega sporazuma prinaša posledice za zmeraj. Lahko se popravijo kakšne druge zadeve, recimo katastrofalen padec konkurenčnosti za 20 mest, to lahko popravi neka druga vlada, lahko kakršenkoli zakon, ki slabo vpliva na življenje v državi, zamenja, spremeni. Posledica oziroma razsodba arbitražnega sporazuma bo pa za večno. Danes je bila tolikokrat uporabljena beseda "junction". Tukaj je čip in na tem čipu je nekaj tisoč PN "junctionov" v procesnem delu. In "junction" je lahko tudi tako velik, tukaj je nekaj tisoč "junctionov", toliko besedic "junction". In na koncu bi vsekakor pozval volivke in volivce, naj temeljito razmislijo, kajti gre za usodno odločitev in naj ne ponavljajo napak neke druge generacije na začetku prejšnjega stoletja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa. Lepo in zabavno je kdaj sedeti v parlamentu in poslušati takšne debate. Prepričan sem, da bo marsikomu v Sloveniji polepšano popoldne. Dejstva pa so sledeča. V življenju je vedno dobro in pozitivno doseči sporazum. Vedno se je dobro z nekom dogovoriti, da se spor, ki traja že desetletja, končno reši, da ljudje živijo v miru, v dobrem sosedstvu, da se [[...]] Jaz mislim, gospod Petan, da ste že tako dolgo časa v tej hiši, da bi lahko razumeli, kaj se spodobi in kaj se ne spodobi. Jaz vas nikoli ne prekinjam, in prosim, da to omogočite tudi meni.Hvala lepa. Gre za to, da je vedno v življenju dobro, pozitivno, če se dogovorimo in problem rešimo. Resnica je, da smo 20 let poskušali, različne vlade, in da se, kot se za politiko spodobi, argumenti in pa karte obračajo in pa sprevračajo. Dobro bi bilo prebrati mnenja tistih, ki danes hvalijo sporazum Drnovšek-Račan, kaj so takrat o njem povedali, in se nad svojimi izjavami zamisliti. Veliko nam imajo danes povedati osamosvojitelji. Jaz bi jih vprašal, zakaj ni meja obstala tam, kjer je bila takrat, ko se je vojna začela. Zakaj so se dvakrat umaknili, pa razen velikih besed nič storili? To so ključna vprašanja. Če bi meja ostala tam, kot je bila pred letom 1991, potem bi bile zadeve od savudrijskega rta naprej proti morju drugačne, kot so danes. Jaz sem vesel, da tisti, ki so bili podpisniki prve ustave, da je iz njihovih ust slišati priznanje, da smo takrat naredili s prvo ustavo eno veliko napako. Mejo, ki ni bila zgodovinska meja na tej točki, ki jo imamo, smo podpisali, priznali in pa tudi cementirali. Žal. Jaz sem prepričan, da s tem sporazumom Slovenija dobiva stik z odprtim morjem. Želim si predvsem, da je udeležba na referendumu dobra. Da tej temi, ki nam jo je vsilil del opozicijske politike, da nismo o tem odločili v parlamentu, pač pa se je zahtevalo referendumsko vprašanje, da se ljudje odločimo, kakorkoli kdo o nas to temo čuti in pa doživlja. Opozarjam in pa prosim za eno: bistvena je enotnost in pa spoštovanje rezultata, kakršenkoli že bo. Slabo bo za to državo, če nekega problema, ki ga v 20-ih letih nismo rešili, zda jpa imamo možnost in priložnost, da ga sporazumno rešimo, če bomo to že obrabljeno politično temo v dnevne politične potrebe eksploatirali še naprej. Sam se bom referenduma udeležil, glasoval za sporazum, kajti sporazumi so v življenju vedno dobra, zaželena in pa potrebna stvar. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Dušan Kumer.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani ministri, spoštovani kolegice in kolegi! Moram reči, da po skoraj petih urah diskusije sem na trenutke malo zmeden, ker ne vem, ali sedim v slovenskem državnem zboru ali sedim v hrvaškem saboru. Ampak to je seveda moja stiska. Kljub temu, da imamo lahko, in prav je tako, da imamo različna stališča in ocene o tem arbitražnem sporazumu, pa seveda ni povsem prav, da tisti, ki nasprotujete, le pretiravate pri uporabi zelo težkih ocen in vrednostnih sodb tako predsedniku Vlade, Vladi, zunanjemu ministru in tistim, ki zagovarjamo ta sporazuma. Zato se bom osredotočil na eno od besed ali pa eno od tem, ki jih je danes na začetku uporabil tudi predlagatelj te izredne seje, ki je govoril v imenu predlagatelja, to je gospod Janez Janša. Mislim, da je prav, da smo v Državnem zboru, v tem hramu veliko časa in potu namenili razpravi o tem, kakšna je razlika med pogovarjanjem in dogovarjanjem. Imamo svoj lastni judikat Državnega zbora, ki smo ga sprejeli leta 2007. Da samo spomnim na leto 2004, na tako imenovano afero ali pa pogovore med takratnim šefom opozicije Janezom Janšo in predsednikom sosednje države gospodom Sanaderjem. Vsi se boste spomnili, da je takrat šef opozicije zanikal, da se je sploh pogovarjal, čez tri dni se je spomnil, da se je pogovarjal, ampak potem pa smo celo leto 2007 porabili za diskusijo, ali se je samo pogovarjal ali se je dogovarjal. Obveljala je vaša resnica, ki naj ne bi bila laž, da se je pogovarjal o vseh stvareh, incidentih, o meji, o prihajajočih volitvah, vendar se nič ni dogovoril. In zakaj teh istih vatlov ne uporabljate danes, ko zlorabljate tuji tisk, predvsem hrvaški tisk. in oponirate predsedniku Vlade in iz njega hočete izsili ,o čem se je on ob tem sporazumu, ki je zapisan, pogovarjal še z gospo Jadranko Kosor. O marsičem sta se pogovarjala. Dogovorila pa sta se tisto, kar je zapisano v arbitražnem sporazumu. In to je to. Zato bom na koncu še opozoril predvsem kolega Petka, ki je govoril o trgovini, o nekih ozadjih teh dogovorov. Nobenih ozadij ni, nobene trgovine ni. Lahko pa je kakšna trgovina ali pa ozadje iz preteklosti, vendar o tem morajo povedati tisti, ki so se leta 2004 in 2005 intenzivno pogovarjali.
Hvala lepa. Besedo ima Dejan Levanič.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Moram reči, da je očiten namen današnje seje sicer na žalost nič drugega, kot vlivati še več dvoma in nezaupanja med ljudmi, z enim samim ciljem, in to je, da bi se arbitražni sporazum na referendumu zavrnil. Tak namen bi po eni strani znal razumeti, če bi opozicija vsaj skušala operirati z nekimi argumenti, ampak teh argumentov ni. Še več, ko na neki točki zavrnemo vse, kar ste trdili, najdete vedno nekaj novega in skušate javnost prepričati, da arbitražni sporazum ni dober. Pet ključnih točk bom izpostavil, ki so bile nekako kamen spotike skozi ta celoten proces. Prva točka. Začeli ste s trditvijo, da je arbitražni sporazum slab. Na tak način ste pač želeli prepričati slovensko javnost. Sam predsednik vaše stranke Janez Janša je v Polemiki dejal in priznal, da je to najboljše, kar imamo na mizi, da bi lahko mogoče imeli nekaj boljšega, ampak to je, če se strinjamo, vedno je mogoče imeti nekaj boljšega. Ampak boljšega sporazuma, in tukaj se strinjamo, v zgodovini Slovenije na mizi nismo imeli. Ko je bilo to zanikano, ste prišli z drugo trditvijo, da je arbitražni sporazum slab, ker Sloveniji ne omogoča stika z mednarodnimi vodami. To je bilo dokazano, da ne drži, da lepo v arbitražnem sporazumu piše, kaj sta se obe strani dogovorili, kaj sta se dogovarjali — ne tajno, ker je vse skupaj zapisano. In zapisan je tudi stik Slovenije z mednarodnimi vodami. Ko ste slišali to, ste dejali, da stik res bo, torej ste priznali, ampak vprašanje je, kakšen bo ta stik., Spet ste želeli vnesti dvom med ljudi. Ko to ni bilo dovolj ,se je populizem z vaše strani zaostril. Piranski zaliv bo razdeljen na polovico, ste dejali, Luka Koper bo zaprta v zaliv, v nek bazen, izgubili bomo morje. Vse skupaj vam je bilo dokazano, da se pri arbitražnem sodišču to ne more zgoditi oziroma je vse bolje od sedanjega stanja. Danes, drage kolegice in kolegi, Slovenija nadzira zgolj polovico Piranskega zaliva, in to ni dobro. Z arbitražnem sodiščem, ki bo upošteval relevantne okoliščine, zgodovinske okoliščine, kar je za nas zelo pomembno, bomo prišli do tega, kar je bil presečen datum 25. junij 1991. Ne zato, ker si tako želimo, ampak zato, ker je tako zapisano v arbitražnem sporazumu. Luka Koper ne bo zaprta v zaliv, ne bo zaprta v nek bazen. Če bi res bilo to, potem bi se po današnjem stanju to dogajalo že danes. Vendar se ne dogaja, ker ladje ne plujejo po stiku, ampak plujejo po vzhodni obali navzgor in po zahodni obali navzdol. Ne zavajati javnosti, da bo Luka Koper kakorkoli prizadeta na ta račun in da bomo izgubili morje. Prosim vas lepo, takšne demagogije že dolgo ni bilo v Državnem zboru. Četrtič. Ko smo vse te argumente predelali, smo prišli do tega, da ni več problem vsebina arbitražnega sporazuma. Sploh vas več ne zanima vsebina, ampak, pazite, nove okoliščine, ki jih navajate, neko tajno dogovarjanje med obema državama, kaj naj bi se dogajalo v zakulisju in tako naprej. Nobenega tajnega dogovarjanja ni bilo. Enostranska izjava s strani Hrvaške je bila zapisana v zakonu, to je javni dokument, ki je bil ratificiran v hrvaškem saboru. Torej ni bilo nobenega tajnega dogovarjanja. Slovenija je kot odziv na to lepo povedala, da je naloga arbitražnega sodišča določiti ozemeljski stik teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem. Torej ohranitev pravice Slovenije do stika z odprtim morjem, ki ga je imela na dan osamosvojitve 25. junij 1991. Zanikali smo vse, kar je Hrvaška sprejela. Danes vidite izjavo tudi Združenih držav in Švedske. Tudi to torej ne drži. In zadnje, kar je ključno. Ko vse to v bistvu ni prineslo nekega želenega rezultata na strani opozicije, ste v zgodbo vključili še Cerkev. Včeraj je namreč Komisija Pravičnost in mir najprej dejala, da je proti sporazumu, potem pa, ko so komisijo soočili z argumentom, z izjavo papeža Benedikta XVI. [[citiram]] , da "ga veseli med Hrvaško in Slovenijo sklenjen sporazum o arbitraži glede njunih morskih in kopenskih meja," in ne vem, kaj to pomeni drugega, kot to, da papež in Vatikan ta sporazum podpirata. Ko so tej komisiji predočili to izjavo, so dejali, da ne želijo vplivati na mnenje državljank in državljanov. Najprej so proti, potem pa ne želijo vplivati na mnenje državljank in državljanov. Sedaj pa res ne vem več, kdo tu govori karkoli, ali se mislimo resno pogovarjati o argumentih ali ne. Gre za pomembno zgodovinsko odločitev. Sam bom z veseljem glasoval na referendumu "za" in upam, da bodo ljudje storili enako. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Potrč.
Hvala lepa. Ko sem prebral zahtevo za izredno sejo, sem ugotovil, da ni konkretnih navedb o tem, kaj naj bi bila nova dejstva iz časa po arbitražnem sporazumu, ki bi jih morali posebej ugotavljati. Ko sem razmišljal, zakaj torej opozicija zahteva sejo, sem samemu sebi dal en sam možen odgovor: želi si še enkrat deset ur časa, zato da bo lahko širila svoj pogled, svoje neresnice, svoje negodovanje, svoje nagovore državljankam in državljanom, naj ne podprejo arbitražnega sporazuma. Nobenega drugega razloga namreč ni, zaradi tega, ker smo danes ponovno dobili potrditev, da arbitražni sporazum vsebuje vse naloge, ki lahko rešijo interese Slovenije, mejo, teritorialni stik Slovenije z odprtim morjem in druga najpomembnejša vprašanja. Ugotovili smo, da smo vsi, ki smo to želeli, že novembra vedeli, da bo Hrvaška dala svojo ločeno izjavo, in vedeli smo, da Slovenija takšni ločeni izjavi ugovarja, da pa ve, da jo bo dala, in je zato tudi v svoj 3. člen Zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma napisala: "Ob upoštevanju suverene pravice vsake države, da daje enostranske izjave, in ob tem, da je bila Republika Slovenija seznanjena," vi morda ne, ampak Republika Slovenija je bila seznanjena in vsi tisti, ki ste to želeli, tudi, "z namero Republike Hrvaške, da poda enostransko izjavo k arbitražnemu sporazumu, Slovenija izjavlja, da se ni strinjala z izjavo Hrvaške z dne 9. novembra 2009 niti z njeno vsebino." In še: "Republika Slovenija izjavlja, da je naloga arbitražnega sodišča določiti ozemeljski stik teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem." Vse stvari so nesporno jasne, vprašanje je samo, ali ste jih pripravljeni upoštevati tako, kot so zapisane, ali pa si stalno znova izmišljujete in insinuirate na neka ravnanja, ki naj bi bila zadaj, ki naj bi se posebej dogovarjala, ne pa tistega, kar je zares napisano. Moje trdno prepričanje torej je, treba je opraviti zadnji poskus, in to ste storili, še naprej na tej seji Državnega zbora govoriti polresnice in neresnice, obtoževati, da pripravljeni arbitražni sporazum, ki ga je tudi Državni zbor sprejel, ni zrel za odločitev na referendumu in za pozitivno odločitev, kar je skrajno neprimerno. Škoda je, da se tako pomembno vprašanje politizira. Škoda je, drage gospe in gospodje iz opozicije oziroma treh parlamentarnih strank, da vam je pomembnejše, kako boste uveljavili svoje politične interese danes in v naslednjih mesecih pred volitvami, ne pa, kako boste zavarovali interese Slovenije v odnosih s Hrvaško. In jaz samo upam in sem prepričan, da bodo Slovenke in Slovenci tudi na podlagi današnje diskusije spoznali te namene, šli na referendum in glasovali za potrditev. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Jerovšek.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi, gospod minister! Poglejte, seveda gre za to, da nas skrbi, kako zavarovati interese Slovenije, ko se pojavljajo v zadnjih štirinajstih dneh pred referendumom tako močna nova dejstva. Jaz moram zanikati govorico z vaše strani, da ni novih dejstev. Ali ni to zelo hudo dejstvo, da naša diplomacija in naša vlada ni obvestila tega parlamenta, da je v hrvaškem zakonu, v ratifikaciji klavzula, ki pravi, da so se skupaj dogovorili in so skupno obveščali Združene države Amerike in predsedstvo Evropske unije? Ali to ne priča o nesposobnosti slovenske diplomacije in slovenske vladajoče politike? Ali ni to nekaj nevarnega za to državo, da celoten aparat Vlade, Sova, diplomacija in vsi, ne zaznajo tega, kar danes demantirajo? In da niso poslali nobene diplomatske note protesta. Gospod minister, ali ste pristali na to, da ste se skupaj dogovoril o tem? Odbor za zunanjo politiko o tem ni bil obveščen. Gospod minister, jaz sem vas na zadnji seji, ne vem, štirinajst dni ali pa mesec nazaj, spraševal o skritih dodatkih sporazuma, o tajnih aneksih. In ste zanikali, da ni nič takega, kar nam ne bi bilo znano na Odboru za zunanjo politiko. Tukaj smo pa včeraj izvedeli. Kdo lahko zanika, da smo vedeli prej, kar tukaj piše o skupnem dogovoru? In poglejte, ti demantiji, ki sedaj prihajamo, kratko malo niso verodostojni. Kajti v sedmih mesecih, če o tako hudi, če verjamemo sedaj tej strani, zlorabi Slovenije in hudi goljufiji, ki je vnesena v tekst zakona, nihče ne odreagira, potem sta padli na izpitu slovenska diplomacija in slovenska obveščevalna agencija, ki mora slediti sproti. In Odbor za zunanjo politiko in ta parlament bi moral biti o tem obveščen. Imeli smo dovolj zaprtih sej, zato vam jaz žal ne morem verjeti. Žal ne morem verjeti. In tudi ti demantiji so na takšnem nivoju oziroma v takšnih okoliščinah, ko vemo, da Švedska ukinja s tem mesecem veleposlaništvo in ni težko žrtvovati veleposlanika ali veleposlanico za neko izjavo, ker itak se ji mandat končuje in je niti za besedo ne bo mogel več nihče loviti. Vemo pa za izrazit interes švedskega zunanjega ministra, da se vse stori v prid Hrvaške. In poglejte, to je bilo dogovorjeno 27. oktobra, sporazum pa je bil podpisan 4. novembra. V vmesnem času bi nas informirali, kaj ste se dogovorili s Hrvati. Takrat bi nas informirali, se je pa hitelo, mudilo. In sedaj ugotavljam, da sta vlada in vladna koalicija potrebovali odlog referenduma, ki je bil najprej napovedovan kot poizvedovalni, in je bil zaradi tega poslan na Ustavno sodišče. Hvala bogu, da je bil poslan na Ustavno sodišče, da je Ustavno sodišče ugotovilo, da bodo z morebitno potrditvijo arbitražnega sporazuma nastale posledice, ki bodo zahtevale spremembo ustave, kajti naše nacionalno ozemlje bo amputirano. In da bo nacionalno ozemlje amputirano, smo lahko gotovi. Ob tem je zame simptomatično, da mladi jurišniki SD, jaz jim pravim tako imenovana frutek skupina, kažejo zemljevide, ministra in predsednika Vlade pa prosimo, da naj dajo kakšno skico, kako si zamišljajo, pa ne morejo ponuditi nič. To se vidi, kako načrtno je ta demagogija narejena. In z Levaničem sva bila včeraj na lokalni televiziji. On je suvereno govoril, tako kot danes Juri, da bo sporazum razveljavljen, če ne bo teritorialnega stika. Zakaj tega ne ponovi Vlačič, ki se je enkrat zarekel, pa so ga mednarodni pravniki prijeli in ga je demantiral tudi Pahor, da je sporazum zavezujoč, ker ve, da teritorialne povezave slovenskega morja z mednarodnimi vodami ne bo. Če bi bil takšen stik, bi naše ladje morale iti skozi šivankino uho. To je pa fizikalno nemogoče. Moram reči, da se je tu navajalo tudi podpisnike sporazuma za razum. Za mene je frapantno, da so skoraj isti kot podpisniki peticije Ukinimo Slovensko vojsko, izstopimo iz Nata. Prej je gospa ministrica tukaj sedela,ki je ta akt označila celo za protiustaven. Danes pa poveličujete ljudi, ki praktično na vsak način hočejo ukiniti vojsko, potem pomorski status Slovenije in posledično uničenje Luke Koper in Slovenskih železnic, nazadnje bodo prišli s peticijo Ukinimo državo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Veber.
Hvala za besedo. Tudi jaz ugotavljam, da sam naslov današnje točke je popolnoma izmišljen, če lahko tako rečem, kajti nobene nove okoliščine se niso odkrile ali pa se niso zgodile od tistega trenutka, ko je parlament sprejel arbitražni sporazum. Govorim o našem parlamentu. Dejstvo pa je, da takrat, ko je bilo treba glasovati o tem arbitražnem sporazumu, smo glasovali v bistvu samo koalicijski poslanci, opozicije takrat ni bilo, kar pomeni, da ne znajo sprejeti pomembnih odločitev, pa naj bo ta odločitev za ali proti, enostavno se ne znajo odločiti. Zato je tudi prišlo do tega, da se danes pogovarjamo o tem, da imamo v juniju razpisan referendum. Vendar odločitve, ki jo ta hip opozicija tako želi predstaviti, da je proti temu arbitražnem sporazumu, ponavljam, ni bila v stanju izraziti tudi pri glasovanju. Zakaj prepričujete volivke in volivce, naj glasujejo proti, če še sami ne znate sprejeti te odločitve? To je zelo nekorektno. Mislim, da je tudi današnja seja še ena od tistih, ki prispeva samo k temu, da se poskušajo zamegliti nekatera jasna dejstva, ta jasna dejstva pa so, da sta se vladi Republike Slovenije in Hrvaške sporazumeli glede arbitražnega sporazuma in da čakamo samo še na to ratifikacijo na referendumu v Sloveniji, sicer bi ti postopki pri oblikovanju arbitražnega sodišča že potekali. Tako pa čakamo na to, da se dejansko ta postopek lahko začne, ko se v Sloveniji na referendumu o tem tudi izjasnimo. Pomembno pa je, da je ta arbitražni sporazum sprejet iz enostavnega razloga, ker dejansko vse enostranske odločitve Republike Hrvaške po 25.6.1991 arbitražno sodišče ne bo upoštevalo To je jasno zapisano v tem sporazumu. Jasno je zapisano, da bo določen stik z odprtim morjem, jasno je zapisano, da nobeni akti, ki so bili predloženi Evropski uniji zato, da Hrvaška pristopi k Evropski uniji, ne bodo upoštevani v tistem delu, ki določa mejo, pa naj bo to akt ali zemljevid. To je zelo jasno zapisano v tem sporazumu in mislim, da kakršnokoli drugo predstavljanje in nenazadnje tudi poskus zavajanja javnosti, da gre za škodljiv arbitražni sporazum, je seveda resnično zelo velika krivica, ki se lahko zgodi vsem tistim, ki bodo tem trditvam verjeli. Če je kaj pomembno, je pa pomembno to, da rešujemo ta spor mirno. Da ne rešujemo tega spora s konflikti, na način, ki bi odpiral številna nova vprašanja, ki bi bila bistveno bolj resna od tistih, o katerih se poskušamo danes pogovarjati na miren način. Torej zelo pomembno je, da rešimo ta spor na miren način in s tem arbitražnim sporazumom si zagotavljamo tudi to, da so vsi vitalni interesi Republike Slovenije zapisani v ta sporazum na način, da jih je mogoče tudi doseči in uresničiti. Več v teh letih samostojne Slovenije ni bil sposoben nihče spraviti niti na papir, kaj šele tako daleč, da bi pravzaprav oba parlamenta, tako na hrvaški kot na slovenski strani o tem odločala. Nihče ni bil sposoben tega pripeljati do te točke. Danes imamo ta dokument, ki ga zagotovo tudi v prihodnosti, če na referendumu ne bi bil podprt, ne bo uspelo nikomur ponovno sestaviti v takšni ali pa še ugodnejši obliki za Slovenijo. To so dejstva, ki kažejo na to, če ostanejo razmere takšne, kakršne so trenutno, brez ureditve meje, je to slabo za Slovenijo, je to v škodo Slovenijo. In zagovarjati nekaj, kar je v škodo Slovenije, je resnično, vsaj upam temu tako reči, blago, zelo nekorektno. Želim, da se vsa ta jasna stališča, ki so zelo pomembna za rešitev tega spora in za nadaljnji razvoj Slovenije, potrdijo na referendumu in naredimo konec vsem tem razpravam v našem parlamentu in tudi konec vsem tistim razpravam, ki bi morale slediti, če ta sporazum ne bi bil sprejet . Oboji v tej regiji potrebujemo nov zagon, potrebujemo novo dimenzijo sodelovanja in mislim, da smo ga sposobni s sprejemom dokončnih odločitev arbitražnega sodišča dejansko tudi udejanjati. In to so argumenti, na podlagi katerih bom sam in tudi vse tiste ,s katerimi govorim, poskušal prepričati, da glasujejo za arbitražni sporazum na referendumu.
Hvala. Besedo ima gospa Pečan oziroma, oprostite, gospod Gvido Kres je prej. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Moramo si priznati, da smo vse poslanske skupine že sodelovale v različnih vladah v tem času samostojne Republike Slovenije. Je pa res, da je bila pa moč razdeljena v skladu s tistim, kar smo na volitvah dobili. In moč Slovenske ljudske stranke ni bila nikoli tolikšna, da bi lahko tukaj odločno zadevo zastavili in pa tudi odločno zadevo peljali in mogoče pripeljali do zaključka, da se ne bi danes pogovarjali na tak način, kot se. Kolegi iz SD ste pa dobili pomemben resor že kmalu po tem osamosvojitvenem času in se niste zavzeli za ne vem kakšne odločne korake. In kdo je najbolj odgovoren za takšno stanje? Najbolj verjetno, da tisti politiki, ki takrat, 25. junija, niso zavzeli takih pozicij, kot bi jih morali, in pa seveda v nadaljevanju še vsi po malo. Že ko sem prišel v ta parlament, sem hrvaške politiki predvsem zameril dejstvo, da se noče ozirati na posebne zgodovinske okoliščine, zgodovinska dejstva in pa načelo pravičnosti. Tega nikakor niso sprejeli. In zdaj mi povejte, na kakšen način naj do tega gojim ne vem kakšna prijateljstva. Lahko gojim oziroma se trudim za fer odnos, za načelno držo, za prijateljstvo je pa potrebno še kaj več. Naši medsebojni odnosi so po mojem mnenju res na zelo nizki ravni. Najboljši so bili takrat, ko smo se osamosvajali. Takrat smo kar nekako sodelovali. In v vsem tem času sem slišal, pa tudi potem kasneje, kako slovenska politika pomaga Hrvaški. Zdaj, ali je res pomagala ali ni pomagala, ne vem. Verjetno na Hrvaškem to vidijo drugače, mi vidimo drugače. In na koncu koncev smo vse tisto, zdaj bi lahko rekel, navidezno prijateljstvo v tem času zakockali ali pa je mogoče celo resnično, ne morem o tem govoriti. Danes je bilo v razpravi tudi rečeno, kakšen rating imamo med hrvaškimi državljani, v tem primeru je šlo za navijače, za koga bodo navijali. Navijali bodo v večji meri za Srbe, na četrtem mestu nekje smo mi. Ampak zakaj? Najverjetneje tudi zato, ker so se Srbi znali postaviti za svojo stvar, so jo zagovarjali, tragične zgodbe so se dogajale, kar ni ravno ustrezna primerjava. Vendar bi se tudi mi morali za svoje pozicije zavzeti že zdavnaj in se obnašati po tisti slovenski logiki, ki pravi, bolje prva zamera kot druga. In če bi na tak način delali, bi se mogoče danes tudi ne pogovarjali na tak način, kot se moramo danes pogovarjati in zagovarjati. Zdaj pa glede moje odločitve. Popolnoma ničesar drugega ne želim v tem primeru povedati kot to, da me skrbi, kako se bo ta arbitraža iztekla. Zato me skrbi, sem človek, ki ne hazardiram, ne dajem nečesa na kocko. In imam občutek, da v tem primeru Slovenci dajemo preveč na kocko. Zaradi tega se bom odločil proti arbitražnemu sporazumu. Vse ljudi, ki nas spremljajo, pa nagovarjam, naj se odločijo po tem, kdo je pokazal boljše argumente, komu bolj verjamejo, in naj se odločijo po svoji volji, po svojem prepričanju, po tistem, kar se tu pogovarjamo. Bi pa zelo rad videl, da bi se o tem med sabo dogovorili, da ne bi šli s temi vprašanji na arbitražo oziroma na referendum. Kot se je odvijala tiha diplomacija v tem primeru, da smo prišli do arbitraže, bi se lahko tudi tihi dogovor med nami odvil, da bi imeli resnično enkrat stališča, od katerih nihče od nas ne bi nikoli odstopil. Taka stališča bi bila pa potem lahko resnično tako močno orožje, kot je tudi enotno stališče politike Republike Hrvaške, ki na tem področju zagotovo zelo dobro dela. Moram pa reči, da ne smemo enačiti med državljani, prebivalci Republike Hrvaške in pa politiko. Pri nas, v Sloveniji, nisem nikoli zasledil, da bi bili naši ljudje proti hrvaškim državljanom ali hrvaškim sodržavljanom, ki živijo v naši državi, negativno usmerjeni. Na žalost se je v preteklosti na Hrvaškem to dogajalo. Resnici na ljubo, v tem trenutku pa tudi na Hrvaškem te zadeve ne potencirajo tako, kot so jo v preteklosti. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Pečan. Oprostite, gospod minister je dvignil roko. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa, predsedujoči. Se opravičujem poslanki Pečanovi. Nekaj stvari bi želel komentirati. Najprej bi na gospoda poslanca Jerovška, pa tudi na vse ostale vendarle apeliral, da v to zgodbo ne vpletamo drugih držav na način, kot jih vpletamo danes, glede komentarjev, ki smo jih danes slišali o Italiji, o njenih namerah proti SlovenijiO tem, kako se Švedska obnaša oziroma švedski zunanji minister. Mislim, da moramo pustiti države izven naših notranjih zadev. Ne škodujmo zunanjim odnosom Slovenije s temi državami ali pa poziciji Slovenije v mednarodnih odnosih, s tem ko zlorabljamo te države za notranje namene. Nedavna izkušnja s slovensko manjšino na Koroškem, kako smo ji škodovali, ko smo jo vpletali v notranje zgodbe, mislim, da je še živa. O arbitražnem sporazumu, ki je mrtev, sem želel reči nekaj besed, kot je bilo danes tu rečeno oziroma da je arbitražni sporazum ničen., Želim ostro zavrniti vsaka namigovanja, da je bil arbitražni sporazum prevara in da je s tem tudi ničen. Nasprotno, vsi neformalni pogovori, ki so potekali pod okriljem Evropske komisije in potem tudi bilateralno, ob prisotnosti Evropske komisije oziroma predsedstva Sveta Evropske unije in komisarja za širitev, so ves čas potekali odkrito in v dobri veri. Namigovanja, da je arbitražni sporazum mrtev, so zasnovana na nepoznavanju mednarodnega prava ali pa na namernem zavajanju. Dunajska konvencija o pogodbenem pravu iz leta 1969 v drugem razdelku natančno govori o ničnosti pogodb. Tako v členih od 46 do 53 določa upravičene in neupravičene razloge za uveljavljanje ničnosti mednarodnih pogodb. In kot upravičene razloge našteva zmoto, goljufijo, podkupovanje predstavnika države, prisiljenje predstavnika države, prisiljenje države z grožnjami ali s silo. Torej nobenega od razlogov, ki bi prišli v poštev v zvezi z arbitražnim sporazumom. To so razlogi, zaradi katerih je sporazum ničen, če je prišlo do sklenitve sporazuma pod temi pogoji, kot so navedeni v deklaraciji. 49. člen Dunajske konvencije tudi opredeljuje goljufijo, o kateri je bilo tukaj govora. Država, ko jo je k sklenitvi pogodbe napeljala kakšna druga država, ki se je udeležila pogajanj, s preslepitvijo, se lahko sklicuje na goljufijo, zaradi katere je privolitev, da jo veže pogodba, nična. Slovenija in Hrvaška sta se o arbitražnem sporazumu pogajali v dobri veri. Ni nobenih skritih dogovorov, gospod Jerovšek. Ponovno zatrjujem ni nobenih tajnih dogovorov, ni nobenih skupnih dogovorov, ni nobenih goljufij. Obe strani sta se namreč strinjali, da se spor rešuje tako, kot je zapisano s tem in v tem arbitražnem sporazumu, da se spor rešuje na podlagi arbitražnega sporazuma. Tudi vse enostranske izjave oziroma vse zadeve, vezane na enostransko izjavo, so se zgodile po podpisu arbitražnega sporazuma, ki je edini relevanten za odločanje arbitražnega sodišča. Gospod Jerovšek, ravno tako ni res, da nismo obveščali Odbora za zunanjo politiko. Jaz sem prej že omenil zasedanje Odbora za zunanjo politiko 3. novembra, kjer smo poročali o tem, celo pisno. V poročilu o pogajanjih za sklenitev sporazuma smo navedli, da obstaja možnost, da bi Hrvaška podala enostransko izjavo in smo potem, ne bi ponavljal, ker sem prej prebral cel ta del poročila, ampak smo na to opozorili Odbor za zunanjo politiko, da obstaja ta možnost, ki pa smo jo uspeli preprečiti, tako da ni prišlo do enostranske izjave pred podpisom, ne ob podpisu sporazuma. Hvala lepa.
Izvolite repliko, gospod Jerovšek.
Spoštovani gospod minister, ne vem, ali polemizirate z menoj ali s slovensko javnostjo., Mislim, da postavljamo mi tu iz opozicije zelo relevantna vprašanja. Verjetno mi boste pritrdili, da sem na vsakem odboru za zunanjo politiko, in verjetno imam še kar dober spomin, kaj je bilo povedano, kaj ni bilo povedano. Če začnem tu na koncu, 3. novembra. Vem, se je govorilo o morebitni izjavi. Ampak sedaj v hrvaškem zakonu preberem, da je bil dogovor o tem, kaj bo 27. oktobra. In ni bilo povedano vse. Jaz dvomim v to, da se o tem niste pogovarjali, ker Hrvati navajajo strategijo, kako prelisičiti slovensko javnost. Po podpisu naj se to objavi. To je sistem prelisičenja, načrt prelisičenja slovenske javnosti. In tudi ne sprejemam vašega očitka o vpletanju drugih držav. Mi moramo slovenski javnosti povedati. Ali se vam zdi, da je švedska diplomacija imela ekvidistanco do interesov Slovenije in Hrvaške? Sem prepričan, da je švedski veleposlanik v Zagrebu zaznal, kaj je v hrvaškem zakonu zapisano. In sem prepričan. In je v depeši napisal, pa Švedska ni demantirala takrat tega. Ne vem, slovenska diplomacija je verjetno prikrila, da je to zapisano tu notri. Švedska pa takrat ni demantirala. Takrat bi bili taki demantiji za mene verodostojni. Danes so bistveno manj, oprostite. In tudi zavračam, ker je nekorektno omenjanje slovenske manjšine v Avstriji. Kdo jo je vpletal? Ali jo je naša Udba vpletala ali jo je slovenska demokratična stranka, takrat v prejšnjem sistemu, ki je ni bilo, pa so se zaklinjali, da nikoli ne bo nobene stranke. In je bil tisto izrazit načrt, kako škodovati narodnemu svetu, zdaj pa zunanji minister obtožuje demokratične stranke. Tisto je bil načrt, kako uničiš narodni svet in so posamezna imena vpletali, nesramno. Jaz vem, da so prizadeti, ampak opravičiti se jim mora slovenska država v imenu rabot Sove, ki je šla celo do terorizma. In prosim, gospod zunanji minister, na tak način slovenski interesi v mednarodni skupnosti ne bodo branjeni, če skušate tisto, kar je delala Udba, naprtiti opoziciji. Lepo vas prosim! Naj vaši diplomati, naj Sova sledi, kaj delajo Hrvati in promptno informirajte Odbor za zunanjo politiko. O tem pa 3. novembra ni bilo govora.
Gospod Jerovšek, čas za repliko se je iztekel.
[[...]]izjavo z zamudo. Tako se tudi tam očitno diplomacija ni izkazala. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Pečanova, zdaj ste pa vendarle na vrsti.
Pravijo, da v tretje gre rado. Istočasno pa sem tudi vesela, jaz zelo rada berem znanstveno fantastiko in fantastiko. In danes sem bila priča fantastičnemu dogodku v Državnem zboru. Namreč ugotovila sem, da je gospod Janez Janša končno ugotovil, da je Hrvaška 9. novembra lansko leto dala ločeno izjavo o svoji nepripravljenosti, da bi odstopila Sloveniji teritorialni dostop do odprtega morja. In zanimivo, da tega ni vedel samo on. Vse kaže, da je to odkritje, ki se je zgodilo pred tremi, štirimi dnevi, zaradi tega ker smo morali sklicati izredno sejo Državnega zbora, da bi vesoljna Slovenija izvedela, da gospod Janez Janša do danes ni vedel, da je Hrvaška sprejela v okviru ratifikacije arbitražnega sporazuma tudi 3. člen samega zakona, kjer je dala to izjavo, ki jo je potem posredovala Ameriki in Švedski, istočasno pa zanika to, da je tudi Slovenija kritizirala, zavrgla, zavrnila tako izjavo in rekla, da ni sprejemljiva, da enostavno ne more veljati v odnosu do arbitražnega sporazuma. In imamo tudi zakon o arbitražnem sporazumu, ki ga vi seveda niste hoteli potrditi oziroma niste hoteli o njem glasovati, ampak ste raje šli ven, samo to vas ne odvezuje tega, da bi morali vedeti, kaj piše v 3. členu našega zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, ker piše natanko tole, "ob upoštevanju suverene pravice vsake države, da daje enostranske izjave, in ob tem, da je bila Republika Slovenija seznanjena z namero Republike Hrvaške, da poda enostransko izjavo k arbitražnemu sporazumu med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške, podpisanemu v Stockholmu 4. novembra lani je Republika Slovenija izjavila, da se ni strinjala z izjavo Republike Hrvaške z dne 9. novembra 2009 niti z njeno vsebino. Republika Slovenija izjavlja, da v skladu z mednarodnim pravom enostranske izjava, podana v zvezi z arbitražnim sporazumom, nima učinka na njegovo vsebino in da izjava Republike Hrvaške z dne 10. novembra 2009 nima nobenega učinka na arbitražni postopek. Republika Slovenija izjavlja, da je naloga arbitražnega sodišča določiti ozemeljski stik teritorialnega morja Republike Slovenije z odprtim morjem, stik Slovenije z odprtim morjem, torej ohranitev pravice Slovenije do stika z odprtim morjem, ki ga je imela na dan osamosvojitve 25. junija 1991. Republika Slovenija tudi izjavlja, da se arbitražni sporazum razlaga v skladu z običajnim pomenom izrazov v določbah samega sporazuma". Če tega niste znali prebrati, potem ali niste tega hoteli ali pa ste nepismeni. In cela Slovenija je bila preko medijev v novembru mesecu lansko leto in tudi pozneje večkrat obveščena s strani Vlade, s strani političnih strank, kaj se je dogajalo v zvezi z ratifikacijo tega arbitražnega sporazuma v hrvaškem parlamentu in kakšna je bila naša reakcija na to. Tak zakon o ratifikaciji smo mi sprejeli, tak 3. člen ta zakon ima in zdaj se vi tu sprenevedate in govorite, kot da niste nikoli v življenju še slišali, da je bil dan v parlamentarno proceduro aprila meseca tak zakon in smo takega tudi sprejeli. Lepo prosim, nehajmo se že enkrat sprenevedati in strašiti ljudi s tem, kako ne bomo mogli zdaj z našimi in tujimi ladjami priti v mednarodne vode. Če drugega ne, tudi zdaj se vozijo naše ladje po hrvaškem morju do Kopra, po hrvaškem in slovenskem morju do Kopra in po slovenskem in italijanskem morju iz Kopra in se nič ne dogaja slabega v zvezi s tem. Vi ste pa grozno pametni in znate celotni Sloveniji govoriti o tem, kako je naša Vlada zavozila vse stvari. Vi ste jih hoteli zavoziti, samo vam na vso srečo ni uspelo.
Hvala. Besedo ima gospod Györek.
Hvala za besedo predsedujoči. Kolegice in kolegi! Mislim, da je prav, da je danes prišlo do te razprave oziroma obravnave, ko vplivamo na zgodovinsko odločanje Slovenk in Slovencev na prihodnjem referendumu. V današnji dosedanji razpravi je bilo slišati kar nekaj tehtnih, razumnih stališč, ki upravičeno zbujajo strah in nelagodje ob pomisleku povprečnega Slovenca glede referenduma. Na drugi strani pa lahko poslušamo skrajno neodgovorno zavajanje in neresnice, ki jih trosijo predstavniki Vlade in koalicijski poslanci. Lahko smo slišali tudi take nebuloze, kot na primer, da naj bi politična eksistenca SNS in SLS temeljila zgolj na nerešenem mejnem vprašanju s Hrvaško. Ta spoštovana poslanka je pa res politični analitik vrhunskega kova. Kaj bi si mislili, če bi nekdo od nas rekel, da slovenska socialdemokracija gradi svoje politične temelje zgolj na katastrofalni gospodarski, socialni, finančni in moralni situaciji, ki vlada v Sloveniji odkar je SD na oblasti. Toliko vam v razmislek. Ko poslušamo razmišljanja in teorije o vsej modrosti vsebine tega arbitražnega sporazuma, po domače povedano, običajnega skropucala v škodo Slovenije, me nehote spominjate na mojstrovino slovenske literature, to so Butalci Frana Milčinskega. Lahko samo dvakrat ugibate, katero vlado, torej hrvaško ali slovensko, bi en nepristranski razumen opazovalec prisodil Butalcem in katero Tepanjčanom. Res ste nas in ves slovenski narod pripeljali v neverjetno godljo in sedaj želite z referendumom prestaviti vso odgovornost na slovenski narod in to, kot smo danes prvič slišali od predsednika Vlade, celo z neskončno čezmejno ali brezmejno odgovornostjo. Kako naj komentiramo takšno stopnjo odgovornosti? Bolje, da ne. Zaradi takšne odgovornosti nastaja za slovenski narod takšno tveganje in nezaupanje v slovensko politiko, da me ne čudi zbeganost povprečnega Slovenca. In naj opozorim na dejstvo, da približno 80% Slovenk in Slovencev dejansko ne ve, kaj je res in kaj ni res pri vsej takšni propagandi, ki jo zganja sedanja slovenska vlada. In potem zahtevate in pričakujete njihovo razumno in za slovenski narod življenjsko odločitev. Res je bila prejšnja vlada pametnejša. Če trenutno problema ne moreš rešiti v svoje dobro, raje počakaj, vsaj škode ne boš naredil svojemu lastnemu narodu. V Slovenski nacionalni stranki v nobenem primeru ne pristajamo na to, da se Vlada Republike Slovenije pogaja o ozemljih, ki nesporno pripadajo Republiki Sloveniji in jih je zaradi nesposobne slovenske politike v letih po osamosvojitvi dejansko Hrvaška potihoma okupirala. Arbitražni sporazum nam ne omogoča neposrednega teritorialnega izhoda v mednarodne vode oziroma nam ne daje nobenega zagotovila, da bomo po odločitvi arbitrov ohranili teritorialni stik z mednarodnimi vodami. Odločitev bo v največji meri odvisna od pogajalskih sposobnostih tako ene kot tudi druge države. Še bolj pa morda od dogajanja v zakulisju. In to me skrbi. Zgodovina nas uči, da so Hrvatje pri tem poslu vedno uspešnejši od Slovencev. To je dokazano in to mi lahko verjamete. Predstavljeni arbitražni sporazum je napisan zgolj in le za koristi Hrvaške. Zato so ga tudi sprejeli tako hitro, s tako veliko večino. Žal je pri sestavi arbitražnega sporazuma v korist Hrvaške od vsega začetka sodelovala tudi Vlada Republike Slovenije, ki je pristajala na pritiske gospodarjev iz Evropske unije, še bolj pa iz ZDA, kot smo danes slišali. S čim so to počeli, pa bo pokazala šele zgodovina. Potrditev arbitražnega sporazuma na referendumu pomeni konec in propad samostojne neodvisne in suverene Republike Slovenije v smislu teritorialne suverenosti in integritete. Vse žrtve slovenskega naroda v zgodovini, vsa prelita kri za domovino bo na nek način izdana. Dejstvo je, da smo v zadnjem stoletju Slovenci ostali brez skoraj polovice nacionalnega ozemlja. Leta 1920 je Slovenija izgubila Koroško. Po drugi svetovni vojni pa je Slovenija izgubila še Trst in Gorico. Takrat je bila meja med Slovenijo in Italijo določena tako, da je več kot 120 tisoč Slovencev ostalo v Italiji. Istočasno je Hrvaška tudi dobila večji del Istre, ki pa nikoli v zgodovini ni bila njena. Torej zelo uspešni so bili v pretekli zgodovini pri pogajanjih, kje kaj dobiti. Ali bomo pa sedaj dovolili, da nam vzamejo tudi morje in dostop do mednarodnih voda? Saj so nam okupirali že okoli 800 hektarjev zemlje ob kopenski meji, o kateri se nihče noče danes pogovarjati. Pojdite na teren, pojdite v Prekmurje, vprašajte Hotižane, poglejte, kako oni čutijo, kako oni razumejo takšno vladno politiko. Slovenske državljanke in državljani ne smemo dopustiti, da o usodi naše domovine, vseh nas odločajo ljudje, ki delujejo po navodilih nekaterih velikih držav, kot so ZDA recimo, saj le-ti zaradi lastnih interesov in samo lastnih interesov lobirajo v korist Hrvaške. Dolžnost vseh zavednih Slovencev in Slovenk je, da glasujemo proti sporazumu in s tem rešimo in ohranimo svojo domovino. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Han.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Se opravičujem za prejšnjo mojo reakcijo. Jaz moram reči, da sem danes razočaran, žalosten, na nek način tudi zmeden, ko poslušam vse te razprave iz opozicije, ko slišim vse te zavedne Slovence, še posebej tam na levi strani, ko ne izbirajo sredstev, ko so pripravljeni celo sredi te dvorane govoriti hrvaško, prej pa govorijo, kakšni nacionalni ljudje so. Zmago Jelinčič je pripravljen celo hrvaško govoriti v tem slovenskem parlamentu. Rekel bom eno stvar, da nobenih osnov ni bilo za današnjo sejo. To je bilo danes dokazano že večkrat. Ne nazadnje so to tudi Švedi in Američani oziroma veleposlaništva so sporočila, da ni bilo nobenih takšnih ali drugačnih dogovorov med vladama Slovenije in Hrvaške. Zato je to danes čisto predreferendumsko srečanje in verjamem, da si bodo Slovenke in Slovenci, državljanke in državljani znali narediti sliko in 6. 6. rešiti ta gordijski vozel, ki nas zavija okoli vratu že 20 let.In bodo 6. 6. znali oceniti, kaj je prav in kaj ne. In s tem bomo rešili resnično en velik problem, ki Slovenijo tare že vseh 19 let. Rad bi pa rekel, da ne rešujemo Slovenke in Slovenci samo zaradi človeških odnosov tega problema, ampak gre tudi za gospodarstvo. In ko govorijo člani opozicije, da bo zaradi tega trpela Luka, vas moram spomniti, da toliko škode, kot ste jo vi naredili v prejšnjem mandatu primorskemu gospodarstvu, noben arbitražni sporazum ne more narediti, tudi če ne bi bilo 15 členov notri. Jaz verjamem, da bo ta arbitražni sporazum uspešen za Slovenijo in da bodo arbitri pošteno določili vse meje in s tem rešili spor, ki ga imamo Slovenci in Hrvati zaradi nerešenih problemov. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Frangež.
Današnja seja je samo še eno poglavje v zelo jasni strategiji opozicije, da z vnašanjem zelo zmedenih in zlaganih okoliščin ali drugačnih fantaziranj o tem, kaj je pravzaprav vsebina arbitražnega sporazuma, zmede slovenski narod in ga, ne toliko pridobi na svojo stran, pač pa odvrne od udeležbe na referendumu 6. junija. Jaz zaupam temu narodu in računam na to, da ga ti jalovi poskusi opozicije ne bodo prepričali, in da se bodo ljudje v največjem možnem številu udeležili referenduma in odločili za tisto, kar zagotavlja pravično in dobro rešitev meje med obema državama. Najprej smo videli razlaganje o tem, kako bi bilo bolje utemeljiti sporazum na načelu ex aequo et bono, pa je kasneje naša diplomacija in tudi mnogi mednarodni pravniki so dokazali, da je v arbitražnem sporazumu to načelo že zajeto, ne z imenom načela, pač pa z opisom, da se mora upoštevati načelo pravičnosti in vse druge relevantne okoliščine, vključno z zgodovinskimi okoliščinami, vključno z dnevom 25. junij 1991 in našim dokazovanjem, da smo takrat imeli jurisdikcijo nad celotnim Piranskim zalivom. Na dolgo in široko smo poslušali o tem, da bo arbitražni sporazum zagotovil kvečjemu služnost in da stik ni teritorialni stik. Kakšen je lahko stik teritorija z neko drugo entiteto, če ne teritorialni stik? Prepričan sem, da je premier Pahor uspel z veliko skrbnostjo in doslednim upoštevanjem vsega tistega, kar je slovenska politika skozi vseh 20 let prepoznavala kot vitalne nacionalne interese pri vprašanju meje, skleniti in doseči dober sporazum, ki jamči pravično mejo, predvsem pa tisto, kar je določeno v 3.b točki sporazuma, torej določitev stika Slovenije z odprtim morjem. Marsikaj moti v tej napeti referendumski kampanji. Mene izjemno moti kot Mariborčana, zlorabljanje lika generala Maistra, ki so si ga nasprotniki arbitražnega sporazuma pripeli na majice z geslom "Maister bi bil proti". General Maister je reševal probleme, nemudoma je pristopil k akciji, organiziral zavedne Slovence in postavil severno slovensko mejo. In to je tudi naš pristop - rešujemo probleme! Mislim, da bi nas predvsem socialna in ekonomska situacija v naši državi morala končno naučiti, da je probleme treba reševati. In jaz sem ponosen, da podpira Vlado, ki samozavestno in pogumno in odločno pristopa k reševanju problema. Stvar je jasna. Volivke in volivci ne potrebujejo veliko propagandnega materiala. Potrebujejo besedilo sporazuma. In ni treba biti mednarodni pravnik, da zelo jasno določeno besedilo arbitražnega sporazuma razumeš točno tako, kot je zapisano. In točno tako, kot je zapisano, ga bo razlagalo arbitražno sodišče, vključno z navedbo, da so vsa enostranska dejanja po 25. 6. 1991 pravno nerelevantna za to arbitražno sodišče. Mimogrede, tudi enostranske izjave po podpisu arbitražnega sporazuma. Naj na koncu zaključim, kot član sekcije frutek, gospod Jerovšek, da sem prepričan, da tudi sekcija frutek v Državnem zboru premore bistveno več modrosti od dolgih razprav, ki jih moramo včasih poslušati od poslanca s tako dolgim stažem, kot ste vi osebno. Z vsem spoštovanjem, mislim, da bi se glede na ta staž, morali naučiti malo politične kulture tudi v odnosu do svojih sodelavcev, kolegov in kolegic v tem parlamentu. Hvala.
Hvala. Besedo ima dr. Gantar.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Danes naj bi govorili o novih okoliščinah. Jaz jih pravzaprav ne poznam, razen ene same, ki pa sodi v domeno civilne družbe in ne vladnih organizacij — ne na hrvaški in ne na slovenski strani. In to je dejstvo, da je po včerajšnjem sporočilu Komisije Pravičnost in mir, tega neformalnega govorca Rimskokatoliške cerkve v Sloveniji, ta komisija v bistvu zavrnila arbitražni sporazum. To dejstvo je povsem legitimno in nihče mu ne more nič oporekati. Ob tem se je treba spomniti, da smo v številnih javnih razpravah slišali, da je treba arbitražni sporazum zavrniti že zato, ker zanj navijata Vatikan in ZDA, in to bi bilo v luči bodočega možnega razvoja, ko bi Evropska unija razpadla ali se spremenila, da bi se ustanovila neka srednjeevropska katoliška konfederacija pod vodstvom katoliške Hrvaške, Avstrije in v tej luči bi bilo dobro, da je Slovenija prikrajšana, ker bi jo to navezalo na to konfederacijo. Pustimo te stvari ob strani, toda dejstvo je, da so se sedaj razmere močno spremenile. In to razmišljanje je na nek način pravilno, le da ta koalicija obstaja, vendar obstaja v Sloveniji, ampak je proti arbitražnemu sporazumu in ne zanj. Nedvoumno se mi zdi, da ob tem arbitražnem sporazumu zdaj v drugi fazi razprave gre za marsikaj več, ne več samo za arbitražni sporazum, ampak konsolidacij določenih političnih sil, recimo temu slovenske desnice, kar je bolj pomembno, kot je razprava in vprašanje arbitražnega sporazuma in rešitve meje. Toliko o širših okoliščinah. Rad bi rekel kaj v zvezi s stikom. Očita se, da arbitražni sporazum določa, da naj bi določili samo stik. Arbitražni sporazum se nanaša na teritorialne enote. Slovenija, kot je rečeno, ima kopno in teritorialno morje. To je njen teritorij. Kadar gre za teritorialne enote, verjemite mi, je ta stik samo fizičen, drugačnega ni. To je fizični stik slovenskega teritorialnega morja z odprtim morjem. In zakaj je tako? Kajti, če ne bi bilo tako. se sprašujem, zakaj je Hrvaška sploh sprejela posebno izjavo, v kateri govori, da to ni fizični stik in tako naprej. Hrvaška sama s tem, ko je dala to izjavo, na nek način priznava, da gre za takšen stik in se od tega v posebni ločeni, nični izjavi za presojo pred arbitražnim sodiščem distancira. To je njen problem, njen notranji politični problem. Vendar dejstvo je, da je na nek način prav Hrvaška s svojo ločeno izjavo, ne da bi to vedela in hotela, priznala, da prav za to v sporazumu gre, sicer ne bi dajala nobene izjave, bi bila varna, na varni strani in brez kakršnekoli izjave. Tako to zadevo Hrvaška sama demantira. Pravi v tem dogovoru, o tem stiku oziroma v tem dodatnem stališču "kao što je dogovoreno sa slovenskom stranom". Ja, v redu. Dajte mi prinesti podpis Samuela Žbogarja, podpis Boruta Pahorja o tem dogovoru, da da ločeno izjavo in jaz bom takšnemu podpisu, če bo dan, verjel in bi vprašal nekaj stvari tiste, ki bi to podpisali. Tega nismo videli, tega ni nihče prinesel. Ko bo to nekdo prinesel, bomo o tem tudi lahko govorili. Naprej. Kaj je alternativa? Kolega Janša je povedal, da so te alternative tri. Prva alternativa je sporazum,v katerem bo izrecno pisalo, da mora sodišče določiti mejo po načelu zunanje pravičnosti, o čemer je bil leta 2007 dosežen konsenz oziroma je bilo doseženo soglasje med slovenskimi parlamentarnimi strankami. Zdaj jaz ne bom šel v interpretacijo tega konsenza, lahko ga napišem, bi vzelo preveč časa, toda dejstvo je, da niso predlagali sojenja po načelu ex aequo et bono. Posebni sporazum, ki ga imamo, vključuje zgolj referenco, da sodišče v sporu razsodi prvenstveno na temelju drugega odstavka 38. člena statuta, ni omenjen ex aequo et bono. Ta drugi odstavek pa omogoča razsojenje po načelu ex aequo et bono, če se obe strani strinjata, vendar še to ni nujno. Sodišče lahko odloči, če se obe strinjata, da razsoja po tem načelu, sicer lahko razsoja po pravilih mednarodnega prava. Nikakršne sledi o tem, da se bo res odločalo po tem načelu ex aequo et bono. To je v dokumentu, ki ga je pripravila prejšnja vlada. Drugič. Alternativa je sporazum, v katerem bo nedvomno zapisano, da se podpisnici strinjata s tem, da ima Slovenija zagotovljen Piranski zaliv in teritorialni izhod v mednarodne vode. Odlična alternativa, se strinjam z njo. Ampak je treba vprašati še Hrvate, žal. Tretja alternativa je ratifikacija sporazuma Drnovšek-Račan, ki predstavlja za Slovenijo še sprejemljiv kompromis določitve južne meje, minimum od minimuma, na katerega bi Slovenija eventualno še lahko pristala. Žal je ta sporazum Drnovšek-Račan, ki bi ga lahko jutri ratificirali v Državnem zboru, tako kot kaže, padel oziroma je bil vržen v Blejsko jezero, , ko je bil narejen odstop od bilateralnega reševanja k multilateralnemu reševanju pred tretjim. In to reševanje pred tretjim je bilo celo Mednarodno sodišče v Haagu. Če je bila strategija Hrvaške nasprotna od sporazuma Drnovšek-Račan, potem mora biti strategija Slovenije stran od haaškega sodišča, kajti to sodišče je geografsko sodišče in bi nedvomno presojalo v našo škodo, če gledamo naše zgodovinske in druge interese, realne interese v tem prostoru. Ta prehod na arbitražo je bil možen in se je zgodil šele potem, to moramo vedeti, ko je odstopil Sanader, sicer smo bili vsi v blokadi. Zakaj je gospod Sanader odstopil, ne vemo. Verjetno ne zaradi tega. Toda ker je odstopil, iz katerihkoli razlogov že, je bila ta pot odprt in se je zgodila. Še eno stvar bi komentiral, razklanost. Moj sedež je enako oddaljen od poslanskega kolega gospoda mag. Radovana Žerjava, od kolega Ivana Grilla, kot je njegov sedež oddaljen od mojega sedeža. Ko govorimo o tej razklanosti, bodimo vsaj toliko fer, da rečemo, da smo k razklanosti prispevali vsi, ena in druga stran, da ni samo ena stran tista, ki povzroča razklanost. Vsaj na tej fer ravni moramo to reči in ne obtoževati druge strani, da deli slovensko javnost, če je mnenje nasprotne strani ravno takšno, da deli javnost. Vsaj pri tem bodimo toliko strpni in se vprašajmo, zakaj ravnamo tako. Omenil bi samo še naslednje. Moram reči, da sem bil po tistem sestanku na Bledu leta 2008 na sestanku pri tedanjem predsedniku Vlade. Bil sem strašno razočaran in sem tudi tam povedal nekaj stvari. Vendar mi padlo na misel, da bi šel ven in kritiziral predsednika Vlade ali Vlado, ker se mi je zdelo, da bi naredil še večjo škodo, in da se bomo že med sabo zmenili med dogovarjanjem,, da bomo prišli od Haaga vsaj k arbitražnemu sodišču ali tribunalu. Te pozicije zdaj ne najdem. Tu je zdaj arbitražni sporazum še ena točka v drugih delitvah in bojih, in to me skrbi. Zato je prav, da se vrnemo k temu, kaj ta sporazum dejansko je, kaj ni, kaj omogoča, kakšna tveganja prinaša, ali so ta tveganja razumna. Sam mislim, da so tveganja razumna znotraj tega arbitražnega sporazuma, manjša kot karkoli drugega, kar sem do zdaj slišal. Upam, da bo vsaj razprava tekla v tej smeri. Ob tem moram reči še naslednje. Iskreno rečeno, do zdaj Slovenska demokratska stranka še nikoli ni glasovala proti tej verziji arbitražnega sporazuma, do zdaj še ne. Glasovala je samo enkrat za razpis referenduma. Ob vseh glasovanjih do zdaj takšnega glasovanja še ni bilo. Tudi to je po svoje pomenljivo, navsezadnje lahko tudi obetavno. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Za razliko od koalicijskih poslank in poslancev, ki pravijo, da ta seja ni potrebna, moram reči, da je še kako potrebna pred odločanjem na referendumu 6. junija. Na tej seji imamo danes namreč možnost spregovoriti o nekaterih nasprotujočih si izjavah, o očitnih lažeh, ki so se sprožale s strani posameznikov, o sprenevedanjih in govorimo lahko glede na nova dejstva, danes znana, celo o s prevaro izigranem arbitražnem sporazumu, ki pa je v tem trenutku bistveno bolj ugoden za hrvaško stran kot za Slovenijo. Zakaj to govorim? Hrvaška je ob ratifikaciji sprejela posebno izjavo, v kateri je zapisala [[citiram]] : "Nič v sporazumu o arbitraži med Vlado Republike Hrvaške in Vlado Republike Slovenije se ne bo smatralo kot pristanek Hrvaške na zahtevo Slovenije po teritorialnem stiku z odprtim morjem". To je Hrvaška zapisala v zakonu. Danes pa to izjavo, ki je zapisana v zakonu, predsednik Vlade gospod Borut Pahor zanika. To izjavo je zanikalo tudi švedsko veleposlaništvo, se pravi zanika to, da bi jo Hrvaška skupaj s Slovenijo kakorkoli seznanila s to enostransko izjavo. In seveda se danes zato lahko upravičeno sprašujemo, kdo pravzaprav tukaj laže. Kdo o tej zadevi laže? Če Švedska ne laže, potem očitno laže Hrvaška, ki je ta sporazum sprejela s prevaro. V tem trenutku bi morali začeti zvoniti alarmi ne samo predsedniku Vlade, tudi ministru za zunanje zadeve in celotni Vladi, celotnemu slovenskemu prostoru, če ne želijo, da jih ima mednarodna javnost preprosto za copate, kot se je nekoč izrazil soimenjak predsednika Vlade po priimku, gospod Boris Pahor. Se pravi, v tem trenutku bi po mojem mnenju, glede na ta nova dejstva, morala Slovenija jasno reči ne temu arbitražnemu sporazumu in ga razglasiti za ničnega. Zakaj to govorim? Dunajska konvencija o pogodbenem pravu v 49. členu jasno pravi naslednje: "Država, ki jo je k sklenitvi napeljala kakšna druga država, ki se je udeležila pogajanj s preslepitvijo, se lahko sklicuje na goljufijo, zaradi katere je privolitev, da jo veže pogodba, nična". Jaz menim, da bi to moralo biti dovolj, da bi tisti, ki delajo na tem arbitražnem sporazumu, začeli razmišljati bolj realno in bolj zdravo. Seveda je še več različnih kontradiktornih izjav bilo izrečenih in nejasnih. Gospod Pahor je večkrat zatrdil, da mu je premierka Kosor obljubila teritorialni stik slovenskega morja z mednarodnimi vodami, čeprav ni nikoli znal pojasniti, kdaj se je to zgodilo, kje se je to zgodilo. Nato je seveda sledilo ostro zanikanje Hrvaške glede te izjave. Tudi premierka Kosor je predsednika slovenske vlade postavila na laž. Več kot očitno je, da imamo tukaj preveč nejasnosti, da bi se lahko podali v tako tvegano zgodbo, kot je ta arbitražni sporazum. Zakaj bi se nam pravzaprav mudilo razprodajati neko ozemlje, ki je naše, ki nam pripada? Zakaj bi morali kot polnopravna članica Evropske unije pristajati na izsiljevanja Hrvaške? Zakaj ne moremo svojega lastnega ozemlja ceniti vsaj pol toliko, kot cenijo svoje ozemlje Hrvatje? Tega jaz, žal, ne bom nikoli razumela. Za Slovenijo je arbitražni sporazum slab, ker ogroža pomorski status države, ogroža teritorialno povezavo Republike Slovenije z mednarodnimi vodami, ogroža pa tudi gospodarske interese Luke Koper. In to vsekakor niso nepomembna dejstva. Da zaključim. Sama stojim trdno na stališču, da država, ki ima izhod na odprto morje, je velika država, tudi če ima samo dva milijona prebivalcev. Vendar pa država, ki nima izhoda na odprto morje, pa čeprav ga v tem trenutku ima in ji pripada , bi pa po sprejetem arbitražnem sporazumu dobila samo nek bazen, je pa resnično majhna država. In to ne samo ozemeljsko, ampak tudi v glavah. Zato sem jaz proti temu arbitražnemu sporazumu in tudi verjamem, da bodo Slovenke in Slovenci znali to preceniti in bodo 6. junija glasovali proti.
Hvala. Besedo ima gospa Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod zunanji minister, poslanke in poslanci! Na dve sporočili sem bom sklicevala za začetek. Eno je prišlo iz Poslanske skupine SDS in nosi naslov Arbitražni sporazum je mrtev. Z mojega stališča bo arbitražni sporazum mrtev, če ga bomo na referendumu 6. junija zavrnili. Drugo sporočilo pa je je bilo objavljeno na STA in govori,da Društvo za mednarodno pravo podpira arbitražni sporazum. Iz tega teksta bom prebrala samo en delček, majhen delček. Člani so izrazili zaskrbljenost, navajam, "zaradi pravno nestrokovno argumentiranih stališč, ki se pojavljajo v javnosti in nimajo opore v mednarodnem pravu. Ugotavljajo tudi, da trenutno stanje, status quo na spornih območjih Sloveniji ni v korist. Prepričani so, da je sporazum dober in da bo prispeval tudi k nadaljnji utrditvi prijateljskih odnosov med Slovenijo in Hrvaško". Tako strokovno združenje mednarodnih pravnikov in nimam razloga, da jim ne bi verjela. Ne morem pa verjeti tistim, ki neprestano spreminjajo svoja stališča. Danes je bilo mogoče slišati, da je bila politika nesposobna in se je zdaj odločila preložiti odločitev ljudem na referendumu. Ti isti ljudje iz ta istih poslanskih skupin, ki so že davno prej opozarjali na to ali grozili celo, da bodo zahtevali razpis o arbitražnem sporazumu. Zakaj bi jim verjela zdaj, da so njihovi nameni čisti in jasno? In glasovali so za referendum. To je silno pomembno. Zanimivo pa, da niso glasovali o arbitražnem sporazumu. Ko smo na aprilski sejo sprejemali zakon o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, so nekateri ostali zunaj in verjetno zdaj čutijo to kot zamujeno priložnost, da bi povedali svoja stališča in so zato zahtevali sklic te seje, ki naj bi razkrila nove okoliščine. Ja kakšne pa so te nove okoliščine? Že zdaj me je sram, da je moral zunanji minister spomniti člane Odbora za zunanjo politiko, da so 3. novembra bili obveščeni o možnosti enostranske hrvaške izjave v zvezi z arbitražnim sporazumom. Kot da imamo amnezijo in se tega ne zavedamo. In ne nazadnje, poglejte, velikokrat je govora o ustavni pravici do obveščenosti. Ko so gospodinjstva dobila besedilo zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, bi pa zdaj to ne bilo dobro in prav. Ampak jaz pozivam državljanke in državljane, da vzamejo to obvestilo v roke in da pogledajo, da ima zakon o ratifikaciji šest členov in je to okvir, v katerega je vložen arbitražni sporazum. V treh jezikih je arbitražni sporazum napisan, trije predsedniki vlad so ga podpisali in tam imate vse, kar je o arbitražnem sporazumu treba vedeti v enajstih členih. In slovenski in hrvaški zakon o ratifikaciji imata vsak svoj 3. člen, v katerem so Hrvatje dali svojo izjavo, mi pa smo v tem 3. členu zapisali, da s tako enostransko izjavo ne soglašamo. Kdo je komu kaj prikrival? Kakšne nove okoliščine? Meni je zelo žal, če nekateri kolegi in kolegice tisto, kar naknadno preberejo, štejejo za nove okoliščine. Nove okoliščine bi res rada spoznala, pa jih iz tega, kar sem do sedaj na tej seji slišala, nisem ugotovila. Sem pa se še samo utrdila v tem, da je ta današnja seja neke vrste pred referendumska kampanja, na kateri se vsakomur od nas zdi potrebno povedati ,kako bo glasoval. Pa bom še jaz s tem končala. Bom glasovala za arbitražni sporazum, ker ureja tisto, česar bilateralno ni bilo mogoče urediti, in ker zaupam, da bodo v arbitražnem sodišču usposobljeni, pravični pravniki, ki bodo znali prebrati memorandum, ki ga bo Slovenija pripravila, in bo ta memorandum kakovostna osnova za izrekanje sodbe. Hvala.
Hvala. Gospod Pukšič.
Hvala lepa in lep pozdrav! Niti ni pomembno, kaj si mi mislimo, kakšni bodo sposobni arbitri, kakšni bodo sposobni pravniki. je pa vendarle s tega pravnega vidika pomembno, kar misli naše ustavno sodišč, ker vendarle tukaj je le vrh, cvet, ali pa vsaj naj bi bil, slovenskega prava. V 62. in 63. členu obrazložitve v zvezi s tem arbitražnim sporazumom so zapisali, da Ustavno sodišče opozarja Državni zbor, da bi bilo smiselno spremeniti Ustavo, in to zato, da ne bi prišlo do protiustavne notranje zakonodaje prav zaradi izvrševanja arbitražnega sporazuma. Torej, to je pomembno. Saj ni pomembno, kaj pravzaprav mi v politiki mislimo. Pa tisti, ki nismo pravniki, je prav, če si preberemo kakšno pravno mnenje, tako dr. Toneta Jerovška, dr. Čebulja; skratka ljudi, ki so na pravnem področju še kako podkovani. Veste, pomembno pa je, da mi politiki vendarle naj ne bi delali tega, da bi slovenski narod tako močno razklali in razdvajali. Nikoli po osamosvojitvi se to v slovenski politiki ni zgodilo, razen zdaj, ko je ponovno v razcvetu ta cvet, ki je bil prej 50 let na oblasti. Razklal nas je z močjo, ne pa z argumentom moči. Torej, za njih je moč argument. Opozicijo ste prej, ko se je glasovalo o Zakonu o arbitražnem sporazumu, nekateri omenjali, da smo ostali zunaj. Ne, nagnali ste nas iz te dvorane, ker ste nam določili eno minutko razprave. To je cinično – in moč večine ste imeli. Ustavno sodišče je zapisalo, da bo imela odločitev arbitražnega sodišča ustavne posledice. To pomeni: nekorektno, nepošteno in nenavadno je, da se je odločalo z navadno večino. Tisti, ki ste krivi za to anarhijo, da se dogaja, za ta referendum, je vladna koalicija, ki je prvič v slovenski zgodovini si dovolila nekaj takšnega, torej poseg v ustavno, zemeljsko in morsko celovitost naše države z enostransko odločitvijo leve vladne koalicije. In nimate nobene pravice, kolegice in kolegi, čeprav ste dobili možnost in moč upravljati to državo, nimate pa pravice zapraviti to državo, nimate pravice poteptati tistega, kar smo 23. 12. leta 1990 izglasovali na referendumu - da hočemo samostojno državo. In tisto, kar smo takrat izglasovali, je naša, je moja in verjamem slovenskemu narodu, da bo to obdržal za ceno 6. 6. in šel na referendum in glasoval proti arbitražnemu sporazumu. Predsednik Vlade gospod Borut Pahor bi se rad zapisal v slovensko zgodovino tako kot nekateri ali, recimo, tako kot mogoče general Rudolf Maister. In veste, da mu je to uspelo! Predsednik Vlade gospod Borut Pahor bo zapisan v slovenski zgodovini. Tudi čez 100 ali 200 let se ga bodo spominjali, velike večine nas seveda ne, njega pa. Maistra se spominja slovenska zgodovina po svetlem delu slovenske zgodovine, za to da mi, ki prihajamo s Štajerske, smo v slovenskem parlamentu, se lahko njemu zahvalimo, čeprav se mu je takratna ljubljanska vrhuška posmehovala. Torej, ohranil je del Slovenije. Pahor pa bo tisti, ki se ga bo slovenska zgodovina spominjala na smetišču slovenske zgodovine. Je edini predsednik, edini, prvi, jaz verjamem in upam, da zadnji predsednik slovenske vlade, ki si je upal podpisati kapitulacijo, ki si je upal kolaborirati s Hrvaško na območju, kjer je Hrvaška nesporno zasedla slovenska ozemlja. In tega si po ustavi in zakonih ter po glasovih, ki jih je dobil, ne bi smel privoščiti. Predsednik Vlade se je danes v slovenskem parlamentu skliceval na besede papeža, da ga veseli, da papež podpira ta sporazum. Predsednik parlamenta se je prej skliceval in govoril o Škofovski konferenci Pravičnost in mir, da se ne strinja in je proti sporazumu. [[Opozorilni znak za konec.]] Seveda, papež ni govoril o sporazumu, ampak je govoril o poštenosti in pravičnosti. Obetavno je, da tudi ljudje [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala lepa. Gospod Pukšič, čas je potekel. Imate proceduralni predlog? Izvolite, gospa Pečanova.
Hvala lepa. Gospod podpredsednik, mislim, da bi bilo dobro, če bi pozorno poslušali, kaj poslanci govorijo, da bi imeli možnost tudi take, ki uporabljajo zelo težke besede, z obtožbami predsednika Vlade, da je kolaborant, da je prodal zemljo in tako naprej. Mislim, da gre to že preko vsake mere in da nima nihče v tej dvorani pravice govoriti o tem, da je kdorkoli od nas kakršenkoli kolaborant.
Hvala. No, mislim, da ste to vsi slišali, tudi na moji levi strani, in da bomo bolj pazili na besede. Gospod Verlič, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! Kakorkoli obračamo danes arbitražni sporazum, gre vendar za vprašanje, ali bo Slovenija po referendumu imela teritorij na morju ali pa ga ne bo imela. Čisto preprosto. Danes ladje, tudi skladno s shemo ločene plovbe, ki so jo podpisale vse tri države, če pozorno pogledamo, v Luko Koper vozijo po slovenskem teritorialnem morju. Iz mednarodnih voda pripluje vsaka ladja po slovenskem teritorialnem morju, pristane v Luki Koper in potem obrne nazaj po italijanski strani; to je dejansko današnje stanje. No, in tako kot je določilo arbitražnega sporazuma, da se meja na morju in kopnem, kot določa 3. člen, določi skladno z mednarodnim pravom, je jasno, da bo Sloveniji pripadel tale košček. Kar pomeni, da če ne bomo glasovali proti, bodo ladje, ki bodo plule v koprsko pristanišče, pač morale preko hrvaškega teritorialnega morja pripluti v slovensko teritorialno morje in potem nazaj po italijanski strani. Poglejte, to je vsa filozofija današnje debate. Razgrevamo jo seveda zelo politično, vendar pa je na to opozorila tudi pravna stroka. Zagotovo priznate avtoriteto nekdanjemu poslancu, ki je sedel v vaših vrstah, to je prof. dr. Marko Pavliha, ki je danes predstojnik Pravne katedre na Fakulteti za pomorstvo in promet in tudi učitelj aktualnega ministra za promet dr. Patricka Vlačiča. In on je na svoji spletni strani, na blogu lepo povedal, kaj meni o arbitražnem sporazumu. Ne SDS, ne SLS! Pravnik, ki ima avtoriteto, ima reference, in ga zelo dobro poznate, ker je vaš nekdanji poslanski kolega. On je proti arbitražnemu sporazumu. In on je lepo napisal, "stik je manj kot teritorialni dostop". Arbitražni sporazum govori le o stiku Slovenije s teritorialnim morjem. Kolegice in kolegi, zakaj nismo napisali teritorialni stik? Zakaj nismo rekli bobu bob? To lahko preberemo točno v tem, tako kot piše dr. Marko Pavliha. Zakaj? Zakaj, če govorite teritorialni stik, zakaj ni to napisano? Stik Slovenije s teritorialnim morjem. Zakaj govorimo o načelu zunanje pravičnosti ex aequo et bono, da je v tistem členu, da bo stik Slovenije z odprtim morjem določen skladno z relevantnimi okoliščinami - skratka ponavljamo konvencijo o pravu morja – ,zakaj nismo napisali, da bo določena meja na morju in kopnem z mednarodnim pravom in po načelu zunanje pravičnosti? Zakaj ne? Zakaj se zunanja pravičnost zavija v neke stavke? Zakaj? Zakaj se diagnoza napiše po latinsko? Natančno! Saj se ne napiše ledvični kamni, ne vem, bolečine v levem delu zadaj, ampak se napiše točno po latinsko. Zato je tudi ex aequo et bono mednarodni pravni standard, po katerem bi vsi vedeli, kako odločiti. Ampak ne. Zato, ker tako kot pravite kolegice in kolegi na strani, ki ste zagovorniki arbitražnega sporazuma, ker dobro veste, da stik Slovenije z odprtim morjem pomeni lahko tudi neškodljiv služnostni prehod in preberite si, prosim, mednarodno pravo ali pa vprašajte kar dr. Patricka Vlačiča, kaj govori konvencija o pravu morja glede služnostnega prehoda. Država, ki je suverena na svojem teritoriju, in to Hrvaška nesporno bo, ima pravico določiti vsem ladjam, ki plujejo po tej služnostni poti režim, tako kot ga predpiše ona. In še nekaj. Upoštevati mora tudi gostoto prometa. Torej, zakaj govorimo, da Luka Koper ne bo imela težav? O ja, jih bo imela, ker bodo morale ladje voziti skozi hrvaško teritorialno morje in če bo potrebno upoštevati gostoto prometa, bo seveda hrvaška stran to tudi storila in uveljavila, ker ji to omogoča konvencija o pravu morja. Zato poglejte, zato bomo na varni strani, če bomo glasovali proti arbitražnemu sporazumu.
Hvala. Besedo ima gospod Germič.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Vsem lep pozdrav. Torej, danes naj bi govorili o razjasnitvi novih okoliščin, s katerim je bila javnost seznanjena po razpisu zakonodajnega referenduma o zakonu o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. Danes sem seveda pričakoval razpravo v tej smeri in predvsem navedbo tisti novih okoliščin, ki bi dejansko bile nove okoliščine. Danes smo žal priča ravno nasprotnemu, kajti današnja razprava bi morala pripomoči k temu, da se bodo ljudje na referendumu lahko lažje odločili. Lažje pa odločili na podlagi argumentov. Ko danes tukaj poslušamo navedbe argumentov tistih, ki so predlagali današnjo razpravo, in če sporazum razdelimo v dve besedi, v "spor" in "razum", sem bil prepričan, da bo danes v tej hiši govoril "razum". Žal, danes govori "spor". Meni je zato žal, da so določeni poslanci v tej hiši sposobni govoriti o enostranskem obnašanju pomembnih institucij v Republiki Sloveniji, kjer se kot diskreditacije postavlja predsednika Republike, predsednika Vlade Republike Slovenije, kjer se postavlja pod vprašaj velik del slovenske pravne stroke in, če nadaljujem, se postavlja vprašanje tudi odnosa do tega vprašanja tistih, ki so sodelovali kot priče pri podpisu arbitražnega sporazuma. Tako so izjave tako švedskega veleposlaništva kot odpravnika poslov ameriškega veleposlaništva danes tukaj postavljene v luč, kot da govorijo zlonamerno. In seveda takšen odnos ne služi ugledu Republike Slovenije in ne služi zaupanju v institucije Republike Slovenije, za katere pričakujemo, da bo memorandum, ki bo eden izmed ključnih sestavin odločanja v okviru postopka arbitraže, pripravljen tako, da bomo imeli verodostojno pozicijo Republike Slovenije. Kako naj gremo v te pogovore, argumentiranje svojih stališč, če sami dajemo javnosti vedeti, da ne zaupamo svojim institucijam? Mene to žalosti. Prepričan sem, da Slovenija ima svoj prav; da bo ta svoj prav z argumenti lahko v postopku arbitraže tudi dokazala. In to na način, ki bo zagotavljal vitalne interese Republike Slovenije. Če postavimo samo v primerjavo to, kar se je dogajalo v dogodkih prejšnje vlade. Danes nam kot tretjo alternativo ponujate sprejem sporazuma Račan-Drnovšek. Kako je mogoče, da je prejšnja vlada dovolila odstop od tega, odstop od bilateralnega dogovarjanja o rešitvi, pristala na haaško sodišče, danes, ko govorimo o arbitražnem sporazumu, ki ga jaz razumem kot bistveno več, torej način reševanja mejnega spora, seveda, se pa potem vrača k tistemu stališču, ki je bilo na mizi, pa ga ni bila sposobna zagovarjati? Ko govorimo o težkih besedah, ko govorimo o kapitulaciji, jaz ne bi želel na ta način tukaj govoriti, ampak potem če želimo korektno govoriti o teh vprašanjih, seveda se postavlja vprašanje, kdo je dovolil graditi most čez Muro v prejšnjem mandatu, ki je bil odstop od stanja 25. 6.? Kdo je dovolil Hrvatom graditi obrambni nasip ob meji Hotiza, daleč od sredinske črte? Kdo je dovolil prestavitev obmejnih kamnov v Murski šumi? Torej, to so vprašanja, za katere so se odvijali dogodki v mandatu prejšnje vlade. Zato pričakujem modrost slovenskega naroda pri reševanju tako pomembnega vprašanja, kot je določevanje meje med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško, da to uredimo na prijateljski osnovi in da to uredimo z argumenti, ki bodo seveda ključno šteli pri določitvi meje v postopku arbitraže. In tukaj bi, seveda, moral biti razum tisti, ki bo poenotil slovensko politiko v teh prizadevanjih in ki bi ponudil Slovenkam in Slovencem korektne in zagotavljanje poštene rešitve. Zato bom sam dal glas za takšen način reševanja nerešenih obmejnih vprašanj, kajti ocenjujem, da je po 19-letih čas, da na obeh straneh meje pokažemo voljo za ureditev tega vprašanja. In če je to trenutek, v katerem obe državi lahko svoje interese uveljavljata tudi skozi ta postopek, Slovenija za ureditev vitalnega interesa stika z odprtim morjem, torej svojih teritorialnih vod z odprtim morjem, in Republika Hrvaška kot željo za vstop v Evropsko unijo. Pričakujem, da bo razuma dovolj, da bomo podprli ta sporazum v želji, v vitalnem interesu Republike Slovenije, da se uredi to dolga leta odprto nerešeno vprašanje. Hvala lepa.
Gospod Jelinčič. [[Ga ni.]] Gospod Brulc.
Hvala lepa za besedo. Res je, pravi mojstri ste v zahtevkih po sklicih izrednih sej in prizadevanjih, da bi v tej državi prišlo do kaosa in da bi se stvari spremenile. Referendum je pravzaprav danes odločanje o predsedniku Vlade in Vladi, ne pa o tem mejnem problemu. Moram povedati, da živim ob meji, čez katero je šlo nešteto vojn. I. svetovna, 25 let fašizma, II. svetovna in še kaj. In ne verjamete, kaj ljudem pomeni danes, ker ni tam ne schengenske meje, ker je prost pretok. To jim je več, kot je bil vstop Slovenije v Evropsko unijo ali pa Nato ali pridobitev evra. In tako mejo si želijo ljudje ob hrvaško-slovenski meji. Dobrososedski odnosi prispevajo k marsičemu in danes je bila velikokrat omenjena Gorica in Trst in ne vem kaj. Bolj kot je Gorica danes slovenska -_ Gorica, ne Nova Gorica - Gorica slovenska ni bila nikoli, tudi zaradi dobrih sosedskih odnosov, zato ker imamo tam našo univerzo, ker imamo tam veliko prijateljev Italijanov, ki se učijo slovenščine in še kaj. To so odnosi ob meji! Nas ni zanimalo, kaj mislita Rim in Ljubljana, ampak kako živimo mi mejo. Ampak, jaz ne bom govori o vsebinah, ker nima pomena. Če vas minister Žbogar z dejstvi danes ni prepričal in minister Vlačič s šolskim načinom predavanja vas ni prepričal, če Luka Juri, ki je imel tukaj izjemen nastop, ni dosegel tega, da bi spremenili svoje mnenje, potem ne nam očitati, da smo trmasti in da ne vidimo realnosti. Včeraj sem po radiu poslušal, da so v Pravičnosti in miru pač rekli, da ne bodo vplivali na volivke in volivce in da ne bodo svetovali, kako naj glasujejo na referendumu, ampak so povedali, da oni so proti. Takoj naj gredo k spovedi, ker to je prvi njihov greh, kar se arbitraže tiče. Jaz bom glasoval za referendum in v okolju, kjer živim, vidim, da je ogromno tistih, ki poznajo mejo, življenje ob meji, so za to, da referendum uspe, in prepričan sem, da s tem ne bo Slovenija nič izgubila, ampak pridobila. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Grill.
Hvala lepa. Gospod Brulc, če bi bili ti nastopi vaših ministrov, vaših poslanskih kolegov, predvsem pa gospoda Žbogarja in gospoda Pahorja res tako prepričljivi, res tako nedvoumni, potem ni ne bi rabili nobenega arbitražnega sporazuma. Zakaj, gospod Žbogar, niste s Hrvaško sprejeli nek ugotovitveni sklep, če so se oni z vsemi temi določili v arbitražnem sporazumu strinjali, pa bi mi imeli danes problem meje rešen. Če bi bilo res tako, kot vi trdite, ampak sami veste, da temu ni tako. Da je temu tako, bom navedel eno zanimivo izjavo hrvaškega kolega, prijatelja, hrvaškega državljana. Ko sva v razpravi štirinajst dni nazaj razpravljala, mi je povedal naslednje. V primeru, če ne bi bili hrvaški poslanci 100% prepričani, da jim ta arbitražni sporazum ne bo prinesel tistega, kar Hrvaška ves čas od Slovenije zahteva, ga nikoli ne bi potrdili. In sem jaz takrat sam sebe spraševal, kje pa je lahko tole zagotovilo. Danes oziroma te dni nazaj sem bral naš arbitražni sporazum oziroma zakon, ki smo ga sprejeli v našem parlamentu, in pa tega, ki so ga sprejeli v Hrvaškem. Ko sem v celoti to zadevo primerjal, sem ugotovil, da se žal stvari bistveno razlikujejo tam, kjer so očitno hrvaški poslanci imeli dovolj prepričljivo zagotovilo, da bo tisto, kar oni ves čas pričakujejo ali jemljejo od Slovenije, v tem arbitražnem sporazumu tudi zagotovljeno. In kje je ta ključni namen? Hrvatje so v 3. členu tega zakona zapisali, naj še enkrat preberem: "Republika Hrvaška daje naslednjo izjavo, o kateri sta 27. oktobra 2009 hrvaška in slovenska stran" – gospod Žbogar, to je napisano v njihovem veljavnem zakonu – "skupaj obvestili predsedstvo Sveta EU in ZDA". Nič v sporazumu o arbitraži med Vlado Republike Hrvaške in Vlado Republike Slovenije se ne more smatrati kot hrvaški pristanek zahtevi Slovenije po teritorialnem kontaktu z odprtim morjem. Kot je bilo dogovorjeno s slovensko stranjo, je Republika Hrvaška takšno izjavo dala takoj po podpisu sporazuma o arbitraži, vendar pred ratifikacijo sporazuma o arbitraži v Republiki Hrvaški in seveda tudi Slovenije. Tukaj je očitno tisto zagotovilo, ki je prepričala 129 poslancev v hrvaškem saboru in samo šest jih je glasovalo proti. Mislim, da je ta dokaz več kot prepričljiv. Očitno nam slovenski predsednik vlade, verjetno da mu tukaj dajete podporo, ne govorite resnice ali pa nam prikrivate pomembno dejstvo. Prikrivanje dejstev je velikokrat lahko bistveno bolj usodno za odločanje kot pa tudi neka neresnica, kajti na neresnico se lahko odzivamo, na prikrivanje dejstev, ki se bodo lahko čez mesece ali leta pojavile v javnosti, pa se žal ne bo dalo tukaj v bistvu storiti nič. Nastala bo nepopravljiva škoda. Sedaj me zanima, zakaj takrat, če je bilo to v javni obravnavi v hrvaškem saboru, zakaj niso tako izjavo, da smo se skupaj, Slovenija in Hrvaška, sporazumeli, zakaj se ni odzvala Švedska, zakaj se ni odzvala Amerika, zakaj se niste odzvali vi? To ni bila tiskovna konferenca ministrice Kosarjeve oziroma predsednice Vlade Kosarjeve. To je bil zakon - in nobenega od tega ni bilo! Glede na to, da je bil gospod predsednik Vlade leta 1994 podpisnik zahteve, da bomo imeli meje na reki Mirni, me sedaj preseneča, kako sedaj kapitulira, vse, kar smo od nekdaj imeli v Sloveniji, sedaj prepuščamo Hrvaški. To je nedvoumno! In vse tiste izjave gospoda Vlačiča ali pa ta zavajanja, kot so - preprosto ne držijo! Gospod Pavliha, mednarodno priznan pravnik, ni član SDS-a - pa še veliko takih je - , povsem jasno pove, kaj in kako je tukaj bilo. In glede na to, da nam očitate, da je to predvolilna oziroma predreferendumska seja. Če jo imate za tako, bom pa tudi sedaj naše volivke in volivce nagovoril z naslednjo mislijo. Ni res, da sedaj skušamo tudi mi kot podpisniki tega referenduma prevaliti odgovornost na volivke in volivce. Mi jih pozivamo, da je sedaj zgodovinska priložnost, da gredo na referendum in zavrnejo to nespametno, neumno in škodljivo potezo slovenske vlade in vas, vladajoča koalicija. Zato pojdite, zgodovinsko priložnost imate, na referendum in glasujte proti. S tem boste naredili korist svojim vnukom in vsem bodočim generacijam. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Petan.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospod minister, spoštovani. Torej danes smo lahko slišali, kako je dobro, zaželeno in kako je potrebno, da imamo sporazum s sosednjo državo. Jaz s tem soglašam. Vendar bi pa istočasno še dodal, da ne pa tako, da prodaš svojo lastno državo. To pa ne. Tak sporazum ni dober, niti zaželen, niti potreben. Današnja seja pa je potrebna zaradi novih dejstev, ki jih mi, v opoziciji nismo poznali. Če ste jih vi poznali in pravite, da to ni nič novega, potem je to še toliko bolj žalostno, ker ste skrivali stvari. Potrebno pa je tudi zato, da se jasno pove, da ste vedeli in da ste skrivali dejstvo, da je Hrvaška sprejela dodatek k arbitražnemu sporazumu in to sedaj kot del arbitražnega sporazuma, ki pa govori o tem, in to z vednostjo slovenskih organov, tako kot so zapisali tudi v tem dodatku, da nič v sporazumu o arbitraži med dvema republikama se ne smatra kot pristanek Hrvaške na zahteve Slovenije po teritorialnem kontaktu z odprtim morjem. To se pravi, vi ste to vedeli in ste skrivali. To je pa tisto, kar je potrebno za razpravo, o čemer je potrebno razpravljati, ker to je izredno nevarno in škodljivo za Slovenijo – da se odpovedujemo kontaktu svojega teritorialnega morja z mednarodnim. To pomeni, da na koncu imamo res samo služnostno pot. In spoštovane kolegice in kolegi, gospod minister, kako pa to izgleda v praksi, bi vam pa dal samo en primer. Nekateri – med ostalimi tudi en naš kolega je slovenske ribiče hotel prepričati, da tako ali tako ne lovijo ribe več kot na polovici Piranskega zaliva, ne v celotnem zalivu. To je bilo zanikano. Še več. Ekipa komercialne televizije, slovenske, se je hotela na licu mesta prepričati in je šla na ribiško ladjo z ribiči na lov in so ugotovili, da seveda ribiči lovijo v celotnem Piranskem zalivu in da nikoli niso imeli težav, razen če je kdo želel incident. Ker je to bilo predstavljeno, ta naš kolega - ga bom kar imenoval, Franco Juri – izjavi isti dan pred kamero, da to ni res in da ribiči ne lovijo v celotnem Piranskem zalivu. Saj on verjetno bolj ve, kje ribiči lovijo kot pa ribiči! In odgovor na to: naslednji dan ta ekipa ponovno gre na morje, tam srečajo tudi ribiškega inšpektorja in ta jim potrdi, da so ribiči vedno lovili v celotnem Piranskem zalivu. In ta človek danes zopet razlaga tukaj nam, da to ni res, da on bolj ve, kje ribiči lovijo kot pa sami ribiči. Ja, oprostite, tu pa verjetno nekaj ne "špila". In če zagovorniki arbitražnega sporazuma na tak način, s takšnimi argumenti prepričujete nas, vse Slovence, da je ta arbitražni sporazum dober, pa kaj je trenutno stanje, potem nekaj res ne štima. Ker kdo pa bolj ve, kje ribiči lovijo, kot pa oni sami? To je pa izven vseh kategorij in lahko rečem, hvala bogu, da se je našla neka televizijska ekipa, ki je na licu mesta preverila tisto, kar je res in kaj ni res. Ne samo preko časopisov in preko besed, pri tem pa si slovenska vlada sploh ne upa narisati zemljevida, kaj bo nastalo po tem sporazumu. Žal, jaz ga še nisem videl in tudi drugi bi ga radi, očitno, videli. Zdaj pa še nekaj drugega, to pa velja ministru za zunanje zadeve. Gospod minister, z vsem dolžnim spoštovanjem, tukaj ni nobene dileme, vendar pred eno uro ste nam dajali lekcijo, kako se moramo obnašati, da ne škodimo ugledu Slovenije. Dali ste neko zelo čudno primerjavo, kaj je počenjala Udba, in potem, če kdo to pove, da se je to dogajalo, potem blatimo Slovenijo. Ne, gospod minister, to ni tako! Bi vas pa želel spomniti, kaj pa je ugled Slovenije. Pred nekaj leti, vi ste bili v Washingtonu, takrat je Slovenija predsedovala Evropski uniji, je nastala je tista slavna washingtonska depeša, ko so v javnost prišli tajni podatki o nekih dogovorih med državami. Bilo je na vašem področju, jaz ne bom rekel, da ste vi to spravili v javnost, ampak nastal je zelo velik mednarodni škandal ravno zaradi tega. Tu pa odgovornost je vaša. Nisem pa rekel, da ste vi to naredili. Tega nisem rekel, ampak odgovornost pa je vaša. Tudi z vašo pomočjo, takšno ali drugačno ali posredno, je zadeva prišla v javnost in nastal je velik mednarodni škandal. To pa je vrglo zelo čudno luč na ugled Slovenije. In s takim ugledom se ne smemo igrati. Še enkrat povem, nisem rekel, da ste vi to naredili, ampak posredno ste pa bili odgovorni za to [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]Mislim, neposredno niste bili, posredno ste pa bili odgovorni. Hvala lepa. Zato je treba zavrniti ta sporazum, ker ta dejstva, ki so danes prišla ven, govorijo več kot dovolj, da je treba sporazum, ki je škodljiv in nevaren za Slovenijo, zavrniti. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Čepič. Izvolite.
Hvala za besedo. Danes je bilo povedano že mnogo besed, ki zagovarjajo ali pa nasprotujejo arbitražnemu sporazumu. Žal nasprotniki sporazuma enostavno pozabljajo ali pa namerno zanikajo nekatera dejstva, ki govorijo v korist arbitražnega sporazuma in vzpostavitvi normalnih odnosov med sosedskimi državami. Arbitraža je izhod v sili, ko se dva partnerja ne moreta dvostransko dogovoriti o nekem vprašanju. Spor o meji Slovenije in Hrvaške je vse od osamosvojitve tista točka med sosedoma, ki se je največkrat uporabila tudi za notranjepolitične zgodbe, in to vedno, predvsem pa pred volitvami v eni ali v drugi državi. Včasih je bilo videti, kot da je to priročno sredstvo za nabiranje političnih točk v času volitev. Spomnimo se vseh incidentov, ki so se dogajali na meji: ali na eni, ali na drugi strani, ali pa z ribiči. Odkar je nastopila svoj mandat ta vlada, so se obmejni incidenti skoraj v celoti pomerili in to je izjemno dobro za mir ob meji. Danes predvsem govorimo o zamolčanju dela pogajalskih stališč, ki bi ga naj storila slovenska vlada. Predvsem naj bi vlada oziroma njen predsednik in sedanji minister zamolčal, da sta dala soglasje k enostranski izjavi ob sprejemanju ratifikacijskega zakona Republike Slovenije o arbitražnem sporazumu. Nista dala! Dokazano je in potrjeno. Ob tem pa pozabijo na 3. člen našega zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, ki ga je sprejel ta državni zbor, in o tem je že bilo povedano v današnji razpravi. Velja pa predvsem nasprotnike arbitražnega sporazuma ponovno opozoriti na to, da vse, kar je zapisala Republika Hrvaška v svojem zakonu o ratifikaciji, ki je javen, Republika Slovenija zanika in to jasno pove v 3. členu svojega zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. In kaj je od tega zamolčano? Nič. Če bi bili takrat na seji tukaj in bi prebrali ta zakon, bi verjetno tudi to opazili,ne pa šele mnogo mnogo časa po tistem. Žal, nepotrebno, saj se ves čas iščejo nova dejstva in jih kar ne najdemo. So pa velika sprenevedanja s strani opozicije, ko iščejo ta nova dejstva. Želel pa bi opozoriti še na en vidik sodelovanja med Republiko Hrvaško in Republiko Slovenijo. Za dobre gospodarske in poslovne stike je vzajemno spoštovanje politike zagotovo pomembno. Danes, razen omembe Luke Koper, še nismo govorili o gospodarskem sodelovanju med državama. Hrvaška je pomemben gospodarski partner Sloveniji. Ali smo tudi mi njihov, ne vem, glede na BDP in glede na izvoz, ki ga oni opravijo v Sloveniji, verjetno ne tako velik, kot so oni pravzaprav za nas. Pa poglejmo nekaj številk, ki ponazarjajo položaj Hrvaške na slovenskem gospodarskem sodelovanju. Po podatkih Banke Slovenije iz biltena januar 2010: skupni izvoz v letu 2008 je bil slabih 20 milijard evrov. Uvoz je bil realiziran v višini dobrih 23 milijard evrov. V letu 2009 pa zaradi ekonomske in finančne krize tudi v drugih državah dobrih 16 milijard evrov izvoza in dobrih 17 milijard evrov uvoza. Hrvaška je bila v letu 2008 na tretjem mestu, z malo manj kot milijardo 700 evrov izvoza Slovenije na Hrvaško, in na 6. mestu po uvozu z vrednostjo uvoza v višini 835 milijonov. Približno enkrat več izvozimo na Hrvaško, kot uvozimo. In takšno razmerje je bilo tudi v letu 2009. Torej, Slovenija ima velik zunanjetrgovinski presežek. Vsem zagovornikom, a tudi nasprotnikom arbitražnega sporazuma, mora biti vedno v vidu tudi to gospodarsko sodelovanje, ki ni nepomembno ne za Hrvaško kot tudi ne za Slovenijo. Verjamem, da je za vse tiste, ki živijo ob nedoločeni meji, to prvi problem, ampak za vse nas je ob rešitvi meje pomembno tudi siceršnje [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]sodelovanje dveh sosedskih držav, ki bosta, hočemo ali ne, za vekomaj sosedi, ki bosta tako ali drugače sodelovali in dobro bi bilo, da sta to sosedi, ki sta rešili vse spore, ki omejujejo dobrososedske odnose - pa čeprav s posredovanjem tretjega [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala. Gospod Kek, izvolite.
Hvala za besedo. Čeprav sem bil mogoče od začetka še skeptičen do tega sporazuma, to danes zagotovo nisem več. V to sta me prepričala dva razloga: prebral sem, kaj v predlogu piše, in drugič, poslušam argumente nasprotnikov tega sporazuma. Argumentov praktično ni, govorijo predvsem o izgubi morja, o prodaji države, kaj se je dogajalo na Koroškem. Okrog po internetu pošiljajo na primer skico [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] , gre za enostransko odločitev Slovenije, kjer se prikazuje, koliko morja imamo, vendar vemo, da teh stvari po letu 1990 arbitražna komisija ne bo upoštevala, bo pa upoštevala točko 3 b ki pravi [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala. Gospoda Jeraj - je ni. Gospod Anderlič, sicer ni veliko časa, ampak nekaj imate. Izvolite.
Časa je vedno dovolj, če veš, kaj zastopaš, in če imaš zelo jasne in plemenite cilje. In pri tem primeru gre preprosto za eno stvar. Danes smo slišali, da je ta razprava namenjena predvsem temu, da tisti, ki niso želeli odločati o sporazumu v parlamentu, in tisti, ki so imeli štiri leta čas, da naredijo najboljši sporazum za Republiko Slovenijo, zdaj tako rekoč strašijo ljudi, da se lahko zgodi največja katastrofa in da je treba samo njim dati novo priložnost in bo vse drugače. Tega ne bo. Čas, v katerem to rešujemo, je pravi. Sporazum je dobra osnova, pot po kateri naj bi prišli do sporazuma z Republiko Hrvaško, je prava in zato je treba te argumente predlagatelju točke zavrniti.
Hvala. Besedo ima gospod Žerjav. Ja, potem pa gospod Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegi. Predsednik Vlade je v uvodu povedal, da prevzema odgovornost za ta arbitražni sporazum, ga pa več ali manj cel dan ni bilo v tej razpravni dvorani, da bi lahko odgovoril in povedal kaj o tej odgovornosti. Ali gre tu samo za objektivno odgovornost ali morda prevzema tudi subjektivno odgovornost, če bodo posledice tega sporazuma take, kot jih najbrž ne želi nihče. Rad bi povedal, da imamo danes to sejo predvsem kot posledico tako imenovane tihe diplomacije, ko se je marsikaj v postopku priprave akta dogajalo, in to samo na slovenski strani, mimo vseh tistih, ki so odgovorni za odločanje o takih aktih. Ignorirana je bila polovica Državnega zbora, predsednik Vlade niti zunanji minister nista informirala poslancev Državnega zbora, niti niso bili informirani predsedniki strank. Ta proces je pač tekel popolnoma drugače kot na Hrvaškem. Tudi v Državnem zboru, že ko se je karkoli zahtevalo, smo imeli kvečjemu kakšno zaprto sejo, če pa se je seja že odprla, pa z izrazito restrikcijo razprave. To se pravi, z rešitvijo, ki je ni v poslovniku, minuto na poslanca. Celo za obrazložitev glasu imamo dve minuti, tu pa za razpravo samo polovico tega. In problem tega je najbrž to, da Vlada pravzaprav ne želi odkrito obelodaniti čisto vseh zadev, ki so vezane na ta arbitražni sporazum. Posledica tega je, da imamo razklano domačo politiko. Posledica tega je, da je razklana tudi slovenska javnost. Pristop neke bolj južne države je bil bistveno drugačen. Tam so uspeli izpeljati postopek skozi svoj sabor, tako da so se lahko kvalitetno pogovorili, kvalitetno uskladili in tudi z ustrezno večino odločali. Mi bomo v vsakem primeru, če se bo ta arbitražni sporazum na referendumu potrdilo, morali odločati z dvema tretjinama, takrat, ko bomo, če drugače ne, odločali o spremembi ustave, kar je napovedalo tudi Ustavno sodišče. Problem tega je tudi to, da še danes ni bilo pojasnjeno, kaj pravzaprav drži; ali tisto, kar nam je bilo predstavljeno v Državnem zboru in kar je zapisano v slovenski verziji arbitražnega sporazuma, ali pa tisto, kar je bilo podlaga za sprejem arbitražnega sporazuma v hrvaškem saboru. Tega na ustrezen način danes ni uspel pojasniti niti predsednik Vlade, še manj zunanji minister. In tu se pojavljajo te težave. Ali je bilo to soglasje slovenske vlade dejansko dano, da je bil ta arbitražni sporazum v hrvaškem saboru potem potrjen, ali ne? Ali je prišlo dejansko do obveščanja na tak način, kot je tam napisano, ali ni prišlo? Ali laže hrvaška vlada ali laže slovenska vlada Nemogoče si je predstavljati, da bi dve tako eminentni državi, kot sta Združene države Amerike in Švedska, spregledali tako malomarnost ene izmed partneric v tem koalicijskem sporazumu. Nemogoče. Nemogoče je, da se v sedmih mesecih ne bi nobena od teh držav odzvala, da nobena od teh držav ne bi protestirala ali opozorila strank v postopku, da tisto, kar je bilo podlaga za sprejem arbitražnega sporazuma na Hrvaškem, ne drži. Če imamo pred sabo dve tako različni verziji besedila in podlag za sprejem v enem in drugem parlamentarnem telesu, se pravi, v Sloveniji in na Hrvaškem, potem najbrž ne moremo več govoriti o sporazumu, čeprav kolegi poslanci o tem veliko govorijo. Ni več mogoče govoriti o sporazumu, ker je v pomembnem segmentu zapisano drugo in ne tisto, kar naj bi bilo sporazum. Mislim, da bi bilo treba govoriti o tem, ali so tisti, ki so predstavljali akt v slovenskem parlamentu, in tisti, ki so ga predstavljali v hrvaškem Saboru, iskreni. Se pravi, nekdo izmed teh dveh političnih predstavnikov, vladnih predstavnikov, ne govori resnice in ni iskren do svojega parlamentarnega telesa, do svojega visokega doma. Ali slovenska vlada ne govori resnice in je dala pristanek, da se to objavi, ali pa ne govori hrvaška vlada. V vsakem primeru je tu zelo velika kolizija pri tem in zato tudi težko govorimo in ne moremo pristati na to, da imamo tu sporazum. Predvsem pa so pomembne nekatere zadeve. Mi smo dali zemljevid, na katerem smo narisali obstoječe stanje in to obstoječe stanje najbrž drži, ker ga slovenska vlada ni zanikala; niti z eno izjavo se slovenska vlada, predsednik Vlade, zunanji minister in kdorkoli na to ni odzval. To se pravi, da ta zemljevid, ki je zdaj v javnosti že kar nekaj časa, da ta zemljevid stoji. Prav tako smo naredili simulacijo bodočega stanja, ki ga lahko pokažemo, kjer vidimo, kaj pomeni sredinska črta in na tretjini zareže v italijanske teritorialne vode in imamo še dve tretjini poti, da pridemo do mednarodnega morja, vmes je mogoče samo začrtanje koridorja kot neke služnostne poti. Tudi te simulacije bodočega stanja, ki sledi iz arbitražnega sporazuma, Vlada ni zanikala, ni demantirala. In kar je sploh problem, je pa to, da Vlada na osnovi dogovora, na osnovi arbitražnega sporazuma ni pripravila svojega pogleda ali pa svoje ocene, kaj bo to bodoče stanje, ki ga prinaša arbitražni sporazum. Spoštovani minister, zemljevid, ki izhaja iz arbitražnega sporazuma, bi Vlada ob vseh kapacitetah, ki jih imate na vašem ministrstvu, ob vseh zunanjih sodelavcih, svetovalcih mednarodnega prava ,Vlada zlahka pripravila in bi lahko soočili te argumente na tem področju. Zlahka! In bi ugotovili, kaj pomeni določitev meje, se pravi, bočne stranice in zamejitve slovenske meje v Piranskem zalivu, in kaj pomeni potem dotik ali stik z odprtim morjem. To bi lahko Vlada brez problema narisala ob vseh kapacitetah s področja mednarodnega prava, ki vas pri tem suportirajo. To bi bilo neko verodostojno dejstvo in šele takrat, ko bi Vlada to naredila, ko bi lahko to primerjali, bi lahko govorili o tem, da je Vlada pravzaprav sposobna prevzeti odgovornost. Kajti, če Vlada ni sposobna bodočega stanja narisati na zemljevid, potem je tu zelo velik problem. Prav gotovo so problemi tudi na drugih področjih, kajti če bi Slovenija imela suveren dostop do odprtega morja, to se pravi teritorialni dostop do odprtega morja, bi nad tistim delom, nad tisto lastnino v morju določala tudi vse pasove, ki so na to vezani, ne bi rabila nekoga, da bi arbitriral o tem, kakšni bodo režimi plovb, kakšne bodo ekološke cone, ribolovne cone in ostali režimi, ki se lahko na tem področju naredijo. Zakaj? Vsak lastnik razglaša suvereno vse tisto, kar je povezano s pasovi, ki se razglašajo lahko na takšnem področju. Le v primeru, če nekdo nima teritorialnega stika z odprtim morjem, če nima svoje lastne poti, ne svojega priključka na glavno cesto, v tem primeru pa mora nekdo tretji to narediti ali pa se dogovori s sosedom, da mu dovoli pač določeno uporabo teh zadev. Najbrž bom imeli na koncu dostop do mednarodnih voda z ladjami, ki bodo imele ugrez do dva metra. Na koncu se lahko tudi to zgodi. In se lahko na nek povsem drugačen način ovira to našo edino morsko luko, ki nas povezuje z mednarodnimi vodami oziroma z odprtim morjem in ki omogoča veliko dejavnosti in dober gospodarski potencial in razvoj na tem področju. Skratka, veliko dilem izhaja iz tega obdobja po enostranskem sprejetju arbitražnega sporazuma v Državnem zboru. Kajti način, kot ste si ga privoščili, pač, ne morebiti drugačen. To da je, žal, samo koalicija bila tista, ki je sprejemala arbitražni sporazum, pomeni izredno velik fiasko za tistega, ki se ima za velikega povezovalca slovenske politike. In kar zadeva še odgovornost. Če bi Vlada dejansko imela namen prevzeti to odgovornost, potem se časovnica ne bi spremenila. Potem bi bila časovnica taka, da bi imeli posledice te arbitraže v tem mandatu pred vstopom Hrvaške v Evropsko unijo in še, če se le da v tem mandatu. Skratka, Vlada je storila vse, da prolongira, prestavi te svoje posledice oziroma posledice te svoje odločitve daleč v prihodnost, na prihodnje rodove in na prihodnje politike. Tisti, ki ste letos tako vehementno odločali o arbitražnem sporazumu in ga s takim navdušenjem sprejeli, pač te odgovornosti ne boste prevzemali. Potrebno bi bilo, da bi se ta vladajoča politika pravzaprav malo zamislila ob teh naših razpravah, ob teh naših opozorilih in morda bi bilo, da včasih storite tudi kakšen korak nazaj, da se omogoči nekako bolj trezna presoja, ne pa delati vse v neki evforiji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi besedo predstavnik Vlade, zunanji minister? Gospod Samuel Žbogar, zunanji minister.
Bom odgovoril na nekaj stvari. Hvala lepa, predsednik. Najprej, kar nekaj stvari je bilo tukaj, ki potrebujejo odgovor. Najprej glede Dunajske konvencije o ničnosti zaradi goljufije, kar je gospa Irgl prej citirala. Sam sem že prej citiral Dunajsko konvencijo in utemeljil, zakaj ne gre za ničnost v tem sporazumu oziroma v tem primeru, da to, kar je govora o Dunajski konvenciji, se ne nanaša na primer, ki ga imamo pred seboj. Izjava, ki je bila sprejeta, ki je del sporazuma oziroma zakona o ratifikaciji sporazuma, ni del sporazuma. Sporazum je tisto, kar je slovenska vlada podpisala, sporazum je tisto, ker je slovenska vlada usklajevala s hrvaško vlado, in to je to, kar velja. To je edino, kar bodo arbitri imeli pred seboj in obravnavali. Izjava, ki je v zakonu o ratifikaciji v hrvaškem zboru bila sprejeta, ni del arbitražnega sporazuma in jo lahko smatramo kot del memoranduma, ki ga bo hrvaška predložila arbitražnemu sodišču. Se pravi, s svojo argumentacijo, kako ona razlaga arbitražni sporazum, tako kot bomo mi razlagali, tako kot smo tudi razlagali v svoji enostranski izjavi. Gospod Jerovšek je prej govoril, da nismo obveščali o tej enostranski izjavi. Ponovno bi spomnil, da smo 3. novembra imeli Odbor za zunanjo politiko, to je po 27. oktobru, kjer smo obvestili o možnosti, da bi prišlo do enostranske izjave s strani Hrvaške, in tudi opcije, kaj bomo naredili v primeru, da bo do izjave prišlo pred podpisom, ob podpisu in da v tem primeru ne bo prišlo do podpisa, če bo pa izjava kasneje, bomo podali enostransko izjavo. To je vse v poročilu, ki ga je Odbor za zunanjo politiko sprejel, tudi zapisano. Odbor je bil polno obveščen o tem, kaj smo se pogovarjali. Ko pa že govorimo o ničnosti in Dunajski konvenciji,.bi pa samo spomnil, da s tem, ko smo se lotili možne ničnosti sporazumov – in jaz sem prej našteval, v katerih primerih lahko pride do ničnosti, pride do ničnosti sporazuma tudi, ko je država prisiljena v nek sporazum z grožnjo. Mislim, da to mogoče lahko povežemo z eno od opcij, ki je, da naj bi Hrvaško prisilili v bilateralni sporazum z grožnjo, da sicer ne bomo ratificirali njenega sporazuma z Evropsko unijo. Mogoče bi kar predal besedo predsedniku Vlade.
No, besedo bom predal jaz. Besedo ima predsednik Vlade Borut Pahor. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Gospe in gospodje! Danes je Vlada in politična večina, ki je sprejela odločitev za podporo sporazumu o arbitraži in o določitvi meje na kopnem in na morju med državama, zavrnila očitke ali dvome tistih, ki temu nasprotujejo. Pokazalo se je, da so ti dvomi brez potrebe in da je strah neutemeljen. Imamo pred seboj sporazum, ki je ratificiran v obeh parlamentih, kar se doslej še nikoli ni zgodilo, in je zgolj še na tem, da o njem odločijo slovenski ljudje. To odločitev bo seveda treba v vsakem primeru spoštovati. Upam, da bodo sprejeli odločitev "za". Referendum bo odločitev za prihodnost, za pravično mejo, za urejene odnose med sosedama in v regiji. Slovenija se bo lahko v celoti posvetila svojim razvojnim izzivom. Ohranila bo ugled države, ki ima v regiji vlogo enega liderja in vzornika. Obstaja možnost, da ljudje zavrnejo ta sporazum. Tudi to odločitev bo treba spoštovati in danes od kolegov iz opozicije, razen kolega Jelinčiča in priznam mu, da je glede tega dosleden, že vrsto let zagovarja stališče mednarodne konference o razdelitvi mej, da opozicija ni postregla z alternativami, kaj naj storimo v primeru, če se sporazum zavrne. Bomo blokirali Hrvaško takoj, ker ne bo rešeno vprašanje prejudicev; bomo 11. septembra poslano izjavo premierke Kosorjeve sprejeli kot zadostno - gre za izjavo o neprejudiciranju Hrvaške v pristopnih dokumentih z Evropsko komisijo – kot zadostno, da bomo sicer pogajanja končali, a bo potem prišlo do blokade pri pristopni pogodbi? Se bomo vnovič začeli pogajati in s kakšnim mandatom, če ta dogovor za slovensko javnost ni bil dober? Vse to so vprašanja, na katera odgovorov nismo dobili. In ljudje se imajo možnost odločiti ne samo med prihodnostjo, kar pomeni glasovati za sporazum, in preteklostjo, kar pomeni vrniti se v incidente in vrniti se v neurejeno situacijo, ampak imajo možnost glasovati za to, da vedo, kakšne bodo v glavnem posledice, če bo arbitražni sporazum sprejet tako glede meje, saj za stik dobro vemo, da bo, ampak tudi glede odnosov v regiji in zlasti med državama. Povsem odprto pa bo ostalo vprašanje, kaj bomo storili mi doma in kaj bomo storili z mandatom glede Hrvaške in njenih pogajanj z Evropsko komisijo. Naš interes na koncu je, da smo z vseh štirih strani obkroženi s sosedami, ki so v istem klubu, evroatalntskem klubu, da delimo z njimi enaka pravila odgovornosti in tudi pravice in dolžnosti. Tega odgovora nisem slišal. Tisto, kar mi je v veliko veselje je, da sta vladi oziroma njuni predstavništvi, ZDA in Kraljevine Švedske, čutili tako veliko odgovornost, da so se oglasili glede na trditve, da sta Slovenija in Hrvaška skupaj dali izjavo ali razumevanje za enostransko izjavo. To sta obe strani kot priči zavrnili. Ta argument je torej ničen. Zdaj razumem, da se je argumentacija proti sporazumu obrnila na glavo in opozicija meni, da je sporazum ničen zato, ker je bilo pogajanje ali sprejeti zakon na drugi strani meje, še nedoločene, vsaj na morju, sprejet v slabi veri. To ni res. Kot glavni pogajalec sem dolžan povedati, da sva s premierko Kosorjevo vodila pogajanja v dobri veri, v želji, da najdemo vzajemno rešitev: Slovenci svoj interes, da še pred vstopom Hrvaške v Evropsko unijo najdemo način za določitev poštene meje in s tem tudi možnosti za trajen mir in varnost ter sodelovanje, Hrvaška pa nadaljevanje in uspešen konec pogajanj z Evropsko unijo. Pogajanja so bila težka, so bila mučna, vendar so bila vodena ob veliki iskrenosti in dostikrat odvisna zgolj, na koncu od zaupanja med premierko Kosorjevo in menoj. Nobena moja izjava do konca referendumske kampanje ne bo poskušala kakorkoli prizadeti želje, da bi z vsemi voditelji držav, tudi z voditeljico sosednje države, vlade sosednje države, – kakorkoli izgubil zaupanje ali verodostojnost svojih besed. Želim si, da bi slovenska javnost razumela dragocenost tega dokumenta, ki ga imamo pred seboj. Težko bomo v kratkem dosegli drugačen, boljši sporazum. Mednarodna javnost, ki zdaj očitno z velikim upanjem gleda na to, ne nazadnje je tudi Vatikan pozdravil odločitev za ta sporazum, z zaupanjem gleda na rešitev tega spora po mirni poti. Na tak način verjetno lahko pričakujemo, če bo sporazum zavrnjen, da se bo Slovenija znašal v precej osamljenem položaju, ko bo želela izsiliti kakšen drug sporazum, zato da bi dosegla svoje interese pred hrvaškim vstopom v Evropsko unijo. Še enkrat: imamo dragoceno priložnost. Ne dvomim v legitimnost dvomov, vprašanj ali celo nagovorov proti. Verjamem, da tu ne tekmujemo v patriotizmu, ampak v oceni tega, kaj je možno in kaj je koristno. Kot eden izmed vas, v tem primeru najodgovornejši, pa čutim dolžnost povedati, da je to po mojih izkušnjah - 20 let sem tako ali drugače vpet v reševanje in zaostrovanje odnosov s Hrvaško - to sporazum, ki bi ga lahko oba naroda sprejela kot razumnega za rešitev sporov o meji, da bi lahko ob tej meji živeli tudi takrat, ko bo zaradi vstopa Hrvaške v Evropsko unijo ta manj pomembna, bo pa določena. In s tem bo Slovenija zaokrožila projekt osamosvojitve, ker bo praktično z vsemi atributi naša državnost določena. Ne zamudimo te priložnosti. Odločimo se za prihodnost, pustimo preteklost, ker nam ni prinesla veliko dobrega, pa bi lahko.
Hvala lepa. Želijo besedo predlagatelji? Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti, kot predlagatelj, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Najprej nekaj dejstev o arbitražnem sporazumu. Ta sporazum, ki bi se moral imenovati sporazum o arbitraži, določa, da bo določitev kopenske in morske meje med Slovenijo in Hrvaško sprejelo mednarodno arbitražno sodišče. Sporazum določa predmet in način odločanja arbitrov. Predmet odločanja je meja na morju in meja na kopnem. Tribunal lahko odloča o celotni meji, torej upošteva osnovno pravilo, da razsoja na podlagi mednarodnega prava. Hkrati mora tribunal odločiti o stiku slovenskega teritorija z odprtim morjem in o režimu v akvatoriju ter pri tem upoštevati tudi načelo pravičnosti, sorazmernosti in dobrososedskih odnosov. To je vse, kar piše glede tega. Pomeni pa, da mora Slovenija pokazati vsa tista dejstva in argumente, ki ustrezajo zahtevanemu kriteriju mednarodnega prava. Temu kriteriju zanesljivo ne ustrezajo republiške meje, občinske meje, upravna območja, statistični podatki, samoupravni dogovori, policijska nadzorna območja, trgovski običaji in postopki, česar vsega je polna ničvredna bela knjiga Ministrstva za zunanje zadeve iz leta 2006. Prav tako nimajo nobenega pomena in učinka dogovori, ki so bili sklenjeni enostransko v zvezi s točko 5. Po 25. juniju 1991 sploh noben enostranski akt, to velja tudi za dogovore, ki jih je Demosova vlada sklenila ali sama sprejela glede na sosednjo jugoslovansko republiko Hrvaško. Ker Hrvaška tedaj ni bila subjekt mednarodnega prava, so tovrstni akti tako ali tako povsem brez pomena. Arbitražni sporazum med drugim določa tudi to, da bodo arbitri mednarodnega arbitražnega sodišča, ob upoštevanju mednarodnega prava, najprej določili mejno črto med Republiko Slovenijo in Hrvaško, šele nato pa bodo določili stik slovenskih teritorialnih voda z mednarodnimi vodami. Arbitri ne bodo odločali o teritorialnem izhodu, temveč zgolj o stiku. Sporazum nam ne omogoča neposrednega teritorialnega izhoda v mednarodne vode oziroma nam ne daje nobenega zagotovila, da bomo po odločitvi arbitrov ohranili teritorialni stik z mednarodnimi vodami. Odločitev bo v največji meri odvisna od pogajalskih sposobnosti tako ene kot tudi druge države, še bolj pa morda od dogajanja v zakulisju. In zgodovina nas uči, da so Hrvatje pri tem poslu vedno uspešnejši od Slovencev. Ne pozabimo pa še na to, da je Hrvaška ob podpisu arbitražnega sporazuma sprejela še posebno izjavo, v kateri pravi, da nič v sporazumu o arbitraži med vlado Slovenije in vlado Hrvaške se ne bo smatralo kot pristanek Hrvaške na zahtevo Slovenije po teritorialnem stiku z odprtim morjem. Odločitev mednarodnega arbitražnega sodišča bo dokončna oziroma bo obvezna za obe državi, in bo tudi morala biti udejanjena v 6 mesecih po sprejeti odločitvi. V SNS v nobenem primeru ne pristajamo na to, da se Vlada Republike Slovenije pogaja o ozemljih, ki nesporno pripadajo Republiki Sloveniji in jih je zaradi nesposobne slovenske politike tekom let po osamosvojitvi počasi okupirala Hrvaška. Ne nasprotujemo temu, da Hrvaška vstopi v EU, vendar ne za ceno slovenskega ozemlja in morja. Slovenija se je osamosvojila 25. 6. 1991 oziroma je razglasila in uveljavila državno suvereniteto in s tem postala subjekt mednarodnega prava. Po razglasitvi osamosvojitve so se slovenski politiki mirne duše pogovarjali in dogovarjali ter sprejemali pod ustavnim naslovom ključne zaveze s Hrvaško, čeprav je bilo na drugi strani mize privatno podjetje nekega Tuđmana, saj je bila Hrvaška do 8. oktobra 1991, ko je razglasila in uveljavila svojo samostojnost, še del Jugoslavije. Hrvaška se je namreč osamosvojila več kot tri mesece kasneje kot Slovenija, v teh treh mesecih do osamosvojitve pa je sodelovala v napadu enot Jugoslovanske ljudske armade na Slovenijo. Zanimivo je, zakaj Hrvaška ni uveljavila svoje suverenitete hkrati s Slovenijo. Nekako napol skrivaj in sramežljivo je le sprejela slabo prepisano kopijo slovenske izjave, potem pa vse skupaj skrila v predal. Tuđman je vedel, če Zagreb razglasi samostojnost, potem pa izpolni dogovor in ne ovira, torej spusti Jugoslovansko ljudsko armado s svojega ozemlja na suvereno Slovenijo, je avtomatično agresor. Hrvaška se ne bi mogla izogniti posledicam, bila bi agresor in bi odgovarjala za svoja dejanja. To pa Hrvaški nikakor ni ustrezalo. Niso pa računali, da se bo zgodil brionski moratorij, in ta jih je doletel v stanju jugoslovanske republike, Slovenijo pa v statusu subjekta mednarodnega prava. Šlamastika posebne vrste je seveda, da slovenski državniki teh dejstev niso znali, ali hoteli, ali smeli opaziti. Zato je Zagrebu uspelo prejadrati moratorijske mesece brez kakšne škode. Tako so sprejeti dokumenti ostali neveljavni, neobstoječi - a spet Slovenci tega niso opazili. Raje so jadikovali o Piranskem zalivu in sosedom za denar slovenskih davkoplačevalcev gradili protipravne nasipe na Muri. Funkcionarji in strokovnjaki naše države še danes tega niso opazili, in seveda, niti ne poskušajo razumeti, da noben dogovor na tako defekten, nelegalen in nelegitimen način in na tej ravni ne valja nič, niti ne obstaja. Toliko manj, ker nobenega tako sprejetega dokumenta niso po vzpostavitvi normalnega stanja – torej, ko se je na drugi strani mize vendarle pojavil ustrezen subjekt – naknadno ratificirali, kot se spodobi in je v navadi. Zatorej vsi dogovori med Slovenijo in Hrvaško ne veljajo nič, saj jih je podpisala še neobstoječa država. Stanje na dan 25. 6. 1991 je treba šele ugotoviti. Dejansko državnopravno relevantno stanje na datum 25. 6. je, da je na slovenski strani meje bila država Republika Slovenija, onkraj nedoločene in za potrebe mednarodnega priznanja deklarirane z enostranskimi dokumenti meje pa je bila SFRJ. Torej, na dan 25. 6. 1991 na oni strani meje ni bilo hrvaške države. A za arbitražni tribunal je ne bi smelo biti niti po 8. oktobru 1991, ko je Zagreb enostransko razglasil osamosvojitev v skladu s 5. členom arbitražnega sporazuma. Sam sporazum namreč jasno in določno izloča Republiko Hrvaško kot udeleženca v arbitražnem postopku, saj izloča vsako enostransko dejanje ali dokument po 25. 6. 1991. To postavlja pod vprašaj tudi legalnost udeležbe države Hrvaške v arbitražnem postopku. Pri izvajanju suverenosti in jurisdikcije naj bi veljal kriterij "uti possidetis". Dobesedni pomen načela "uti possidetis" je, da kar je nekdo imel v posesti, jurisdikciji, ima to še naprej v posesti. V mednarodnem pravu to načelo pomeni, da bodo nove države postale neodvisne z istimi mejami, kot so jih imele, ko so bile še administrativne enote znotraj ozemlja kolonialne oblasti. V mednarodnem pravu uporaba tega načela pomeni legalizirano posest de facto posestnika. Tako novonastala država, ki v trenutku svojega nastanka izvaja svojo suverenost, suverene pravice in jurisdikcijo na določenem območju, svojo suverenost na istem območju izvaja še naprej, v skladu z mednarodnim pravom. Vendar pa je treba tukaj poudariti, da kar je kdorkoli opravljal na eni ali drugi strani nedoločene meje na dan 25. 6., to je bila Hrvaška, je to izvrševal v imenu SFRJ in ne v svojem lastnem imenu, glede na to, da se je Hrvaška osamosvojila šele 8. 10. 1991. Na prvi pogled bi utegnila imeti pri odločanju arbitrov določen pomen tudi Badinterijeva arbitrarna odločitev, da medrepubliška meja postane meddržavna meja. Badinterijeva odločitev, ki jo tako časti in občuduje slovenska stroka, bi imela veljalo, če bi ob njegovi odločitvi obstali na obeh straneh republiških mej državi. Pa je obstajala samo Slovenija in na drugi strani SFRJ, katere zgolj del je bila še vedno Socialistična republika Hrvaška. Med drugim pa ima Badinterijeva arbitrarna odločitev tudi vsaj dve lepotni napaki. Helsinška listina govori o nespremenljivosti meddržavnih meja v Evropi in določa postopke, ki so potrebni za eventualne spremembe. V slovensko-hrvaškem primeru nič od tega ni bilo spoštovano. Govoriti o republiški meji znotraj enovite skupne države, ko je republika – geografski pojem je eno, toda govoriti o republiški meji, ko gre za mejo med dvema državnima subjektoma, je pa drugo. Znotraj enovite skupne države so upravne razmejitve poljubne in razen upravnih nimajo drugih učinkov. Ko pa naj bi postala medrepubliška razmejitev meddržavna, nastopijo še vse druge komponente: ozemeljska celovitost, zgodovinske danosti, volja prebivalstva in tako naprej. Torej je evidentno, da Badinterijeva odločitev ne pomeni avtomatično meddržavne razmejitve po črti, ki je upravno razmejevala dve lokalni upravi znotraj Jugoslavije. Toliko bolj zagotovo, če obstaja in je vsem na očeh tisočletna meddržavna meja na Reki, načrti Reka-Kotoriba, ki so jo spoštovali celo okupatorji med drugo svetovno vojno in niso dovolili svoji nacistični ustaški zaveznici Neodvisni državi Hrvaški, da bi s svojo oblastjo segla preko te meje. So pa zato toliko bolj besno že med vojno njene oborožene tolpe, namreč hrvaške, vpadale čez mejo in morile slovensko prebivalstvo. Na primer množični pomor vseh moških v Planini na Gorjancih, da o pobojih v hrvaških koncentracijskih taboriščih in še povojnih pomorih v Istri ter med Dravo in Muro ne govorimo. To je treba povedati, da ne bo pozabljeno, da so Slovenci v omenjenih krajih s krvjo zapečatili slovenskost zadevne zadeve. Torej, niti Badinterijeva arbitrarna odločitev ne ustreza kriteriju iz točke 4/1/A, kolikor sploh posega v dejansko meddržavno mejo med Republiko Slovenijo in Hrvaško. Sporazum med drugim določa tudi to, da bodo arbitri mednarodnega arbitražnega sodišča ob upoštevanju mednarodnega prava najprej določili mejno črto med Slovenijo in Hrvaško, šele nato pa bodo določili stik slovenskih teritorialnih voda z mednarodnimi vodami. Arbitri ne bodo odločali o teritorialnem izhodu, temveč zgolj o stiku. Sporazum nam ne omogoča neposrednega teritorialnega izhoda v mednarodne vode oziroma nam ne daje nobenega zagotovila, da bomo po odločitvi arbitrov ohranili teritorialni stik z mednarodnimi vodami. Odločitev bo v največji meri odvisna od pogajalskih sposobnosti ene in druge države, še bolj pa zaradi oziroma v zvezi z dogajanjem v zakulisju. Kot sem že povedal, nas zgodovina uči, da so Hrvatje v tem poslu vedno uspešnejši od Slovencev. Sporazum je za Slovenijo zelo slab, saj nam tako kot samostojni in suvereni državi med drugim jemlje tudi pravico do uporabe že uradno razglašenih suverenih pasov v severnem Jadranu in nam onemogoča dostop do mednarodnih voda tako v Jadranu kot tudi v Sredozemlju. Posledično s tem Sloveniji grozi izguba statusa pomorske države in je ogrožena naša suverenost na morju. S tem pa je ogrožen slovenski nacionalni interes. Posledica tega je onemogočenje gospodarskega sodelovanja, čemur posledično sledi zaprtje Luke Koper ter kolaps primorskega in slabitev celotnega slovenskega gospodarstva. Če bi bil arbitražni sporazum sprejet, bi nam po odločitvi arbitrov v najboljšem primeru omogočili služnostni prehod preko hrvaških teritorialnih voda do mednarodnih voda. Prevečkrat smo priče diletantizmu in nekvalificiranosti naših pravnih strokovnjakov in posledično politikov, ki govore, da imamo Slovenci prvič v zgodovini svojo državo. Take izjave so posledica neznanja in za današnjo državo zelo škodljive, lahko bi rekli: zločinske. Slovenci smo imeli svojo državo od nekdaj in neprestano, od karantanske, ki se skriva v starih zapisih in danes ponosno stoji na Koroškem, preko vojvodin in krajin, dednih držav habsburške dinastije do današnje republike. O državnosti slovenskih dežel habsburške dinastije govore dejstva. Slovenija je vstopila v nekdanjo skupno državo, najprej v Kraljevino SHS in Kraljevino Jugoslavijo, leta 1918 s slovenskimi kronskimi deželami, ki so imele v okviru avstro-ogrske monarhije status držav. Torej celotna Istra je bila naša v okviru Primorske, pa tudi otoki Cres, Krk in Lošinj. V Medmurju je bil ves del nad levim bregom Drave slovenski pa tudi mesto Čakovec. Istra je bila v okviru slovenske dežele do leta 1920, ko je bil sklenjen rapalski sporazum, ozemlje nad levim bregom Drave skupaj s Čakovcem pa je bilo slovensko do leta 1929, ko se je spremenila notranja razdelitev Jugoslavije in so nastale banovine. Edini argument, ki ima vse elemente meddržavnega značaja, je meddržavna meja med slovenskimi deželami, ki so 1. decembra 1918 stopile v SHS, in dotedanjo provinco znotraj Kraljevine Ogrske, Hrvaško. Ta meja je tisoč let in več neposredno in nesporno mednarodno pravno dejstvo z vsemi atributi, natančno določena in zaznamovana na terenu. Leta 1918 je z vstopom slovenskih dežel v Jugoslavijo _– po Trianonu se jim je pridružilo še Prekmurje do Drave, dotlej del madžarske republike _– ta meja ostala nedotaknjena, a izven funkcije. Med okupacijo v času druge svetovne vojne je bila znova sama po sebi veljavna meja med NDH in okupiranimi slovenskimi deželami: Prekmurje z Medmurjem, Štajerska, Kranjska in Primorska do Reke. Slednja je bila vrnjena v okviru Primorske pod Venetia Giulio. Tudi po drugi svetovni vojni te meje ni spreminjal noben mednarodni pravni akt in je tako nedotaknjena dočakala razpad države, ki je bila nastala z združitvijo slovenskih dežel in drugih pokrajin. Katastrofalno, vendar povsem v skladu z izpričanimi navadami in ravnanji slovenskih kvazipolitikov in psevdodržavnikov pa je dejstvo, da nikomur od pooblaščenih pri slovenski vladi to preprosto razvidno, silno pomembno dejstvo ni padlo v oči. Ni mogoče obuditi množice padlih in pomorjenih, ni mogoče povrniti brezmejne škode in nadomestiti izgubljenih eksistenc, toda pred tribunal lahko postavimo tukaj vpisano preprosto, a dokončno in edino resnico, ki jo mora upoštevati; le to resnico, saj nič od tistega, kar bo Hrvaška stran postavila predenj, nima mednarodnopravnih značilnosti, ki jih zahteva točka 4/1/A. Morda ni daleč od resnice, da je v točki 4/1/B poleg mednarodnega prava predvideno upoštevanje pravičnosti, sorazmernosti in dobrososedstva predvsem zato, da prepotentnih sosedov, ki si domišljajo, da je vse, česar se polakomnijo, avtomatično njihovo, ne bi zadela kap, ko bi tribunal razglasil svojo dokončno in zavezujočo odločitev. Upoštevanje pravih, nepotvorjenih zgodovinskih dejstev bi lahko zagotovila samo mednarodna mirovna konferenca o Jugoslaviji, na kateri bi morala Slovenija svojo zahtevo utemeljiti na državnosti slovenskih kronskih dežel, Koroške, Štajerske, Slovenske krajine, torej Pomurja, Kranjske in Primorske. Načelo pravičnosti lahko zagotovi le mednarodna skupnost na mednarodni mirovni konferenci, kjer se mora govoriti tudi o Jadranskem morju, ki nikoli ni bilo Hrvaško. Celo v času druge svetovne vojne jim ga niso dali ne Italijani ne Nemci, čeprav so bili skupni nacistični zavezniki. Določeni podkupljeni krogi v Evropski uniji podpirajo arbitražni sporazum zgolj zaradi medvojnih zločinskih zavezništev ali pa zaradi lastnih koristi; kakor kaže, tako tudi naši vladni politiki in tako imenovani strokovnjaki. Prav tako v predlogu sporazuma ni več roka, v katerem morajo arbitri odločiti o meji. Iz primarno določenega enoletnega roka si je Hrvaška izborila razumni rok, ki si ga lahko vsaka stran razlaga po svoje. Nedvomno bo ta rok odmaknjen daleč v prihodnost, po vstopu Hrvaške v EU, če bo do te odločitve sploh kdaj prišlo. Je pa dejstvo, da arbitražni sporazum določa, da bo mednarodno arbitražno sodišče začelo z odločanjem šele potem, ko bo Hrvaška podpisala pristopno pogodbo z EU, ko bodo vse članice EU soglašale z njenim vstopom v EU in ji nihče nič več ne bo mogel – torej po vstopu Hrvaške v EU. Predstavljeni tako imenovani arbitražni sporazum je napisan zgolj in le za koristi Hrvaške. Žal je pri sestavi tega sporazuma v korist Hrvaške od vsega začetka sodelovala tudi Vlada Republike Slovenije, ki je pristajala na pritiske gospodarjev tako iz Evropske unije, še bolj iz Amerike, ki so izsiljevali naše politike. S čim so to počeli, bo pokazala zgodovina. Udeleženi pri pripravi in podpisovanju tega sporazuma sicer delajo vtis, da že vedo, kako bo arbitražni tribunal odločil, a s svojimi stališči le razkrivajo, da ne vedo ne kaj je arbitraža niti kaj piše v sporazumu, saj nikoli niso kazali pripravljenosti, da bi točke arbitražnega sporazuma napolnili z vsebino, ki ustreza dejstvom in interesom Republike Slovenije. Vlada Republike Slovenije je namreč arbitražni sporazum podpisala, ne da bi se pri tem uskladila in posvetovala s slovenskimi pravnimi strokovnjaki in brez upoštevanja stališč in pripomb opozicije. Koalicija v Državnem zboru pa je dosegla, da so sporazum ratificirali zgolj z navadno večino glasov vseh poslancev. Potrditev arbitražnega sporazuma na referendumu pomeni konec in propad slovenske samostojne neodvisne in suverene republike oziroma države. Vse žrtve slovenskega naroda v zgodovini – vsa prelita kri za domovino – bodo izdane. Dejstvo je, da smo samo v zadnjem stoletju Slovenci izgubili skoraj polovico nacionalnega ozemlja. Leta 1920 je Slovenija izgubila Koroško, po drugi svetovni vojni še Trst in Gorico, takrat je bila meja med Slovenijo in Italijo določena tako, da je več kot 120.000 Slovencev ostalo v Italiji. Istočasno je Hrvaška tudi dobila večji del Istre, ki nikoli v zgodovini ni bila njena. Zanimivo je še kasneje, da vsa hrvaška sodišča od leta 2009 dalje neutemeljeno zavračajo vpis lastninske pravice na zemljišča in objekte, torej premoženje Republike Slovenije na Hrvaškem. Njihova argumentacija je, da gre zgolj za neurejeno nasledstveno vprašanje. Mislim, da bi bilo dobro, da bi se tudi to izpostavilo v teh naših dogovorih. Slovenija je čisto pokleknila pred Hrvaško in je ne zanimajo premoženjskopravni interesi in zaščita slovenskih interesov in slovenskega premoženja. Kot mi je znano, gre za več kot 100 objektov v lasti Republike Slovenije na Hrvaškem, pa tudi slovenska državna podjetja na Hrvaškem ne morejo vpisati premoženja: Slovenska razvojna družba, Zavod za zdravstveno zavarovanje, Zavod za zdravstveno varstvo, javni zavodi, DSU, Slovenske železnice, Počitniška skupnost Krško, Telekom in tako naprej. Vsem je onemogočen vpis lastnine. Gre za grozljivo škodo. Ali bomo sedaj dovolili, da nam vzamejo tudi morje in dostop do mednarodnih voda? Mimogrede je treba povedati tudi to pomembno dejstvo. Teritorialni dostop je tudi edini način, ki tudi zagotavlja suvereno pravico preleta letal po zraku nad slovenskim teritorialnim morjem brez omejitev do mednarodnega zračnega prostora. Ne gre torej samo za uporabo vodnih poti in morskega dna, ampak tudi zračnega prostora nad njem. Slovenske državljanke in državljani ne smejo dopustiti, da o usodi naše domovine, vseh nas odločajo ljudje, ki delujejo po navodilih nekaterih velikih držav in združb, saj le-ti zaradi lastnih interesov lobirajo v korist Hrvaške, zato je dolžnost vseh zavednih Slovenk in Slovencev, da glasujejo proti sporazumu in s tem rešijo in ohranijo svojo domovino. Hvala.
Hvala lepa. Kot predlagatelj – prosim, mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod predsednik, za besedo. Pa smo vendarle danes doživeli prvič, da je tudi nekdo iz koalicije tisto, kar misli, zlil na kos papirja, da je tisto, o čemer je govoril, tudi narisal na zemljevid. Sicer smo danes pravzaprav kar nekaj ur razpravljali, veliko govorili o rešitvah, o svojih stališčih, mnogi so celo – češ da tega ne smemo delati, da bi to zlili na list papirja in ljudem, ki so razdvojeni zaradi kompleksnosti stvari, bolj na plastičen način prikazali, za kaj pravzaprav gre. Zanimivo, prosojnice so "zelo hitro letele", kot se temu reče, ni veliko razlik med zemljevidi, ki jih kažemo na tej strani, in zemljevidi, ki so bili pokazani na drugi strani. Kakorkoli obračamo, Piranski zaliv bomo razdelili s sredinsko črto, ki bo najbrž nagnjena proti savudrijskemu polotoku. To je bilo narisano tudi na tistih prosojnicah. Vendar je nekaj treba priznati. Te mejne črte na osnovi mednarodnega prava ni moč obrniti proti mednarodnim vodam, je ni moč obrniti. Tudi zaradi 3. člena konvencije, ki pravi, da je največja dopustna širina 12 morskih milj. Do točke T5, do mednarodnih voda, kolikor vem, je ta razdalja daljša, večja. Zato sem v svojem prvem nastopu omenil, da je edina rešitev koridor. Koridorji so bili narisani tudi na prosojnicah, ki so bile prikazane s strani opozicije. Torej, edina rešitev, da pridemo do mednarodnih voda, je koridor. Ampak; treba je povedati, da ta koridor ne bo slovenska last, ta koridor ne bodo slovenske teritorialne vode zaradi tega, ker določamo mejo izključno po načelih in pravilih mednarodnega prava. Povedal sem vam, kakšne so možnosti za ta koridor. Več jih je: lahko je v skupnem upravljanju, lahko ima status odprtega morja, lahko je v tem koridorju ločeno izvrševanje suverenosti in lahko imamo dvoje vrst služnosti, neškodljiv prehod ali tranzitni režim. Ni drugih možnosti. Odprl bom še eno zadevo. Danes praktično o problemu Hotize ni bilo govora. Gre za 800 hektarjev zemljišč, ki so v 90% v lasti Prekmurk in Prekmurcev. Da boste vedeli, pri Slovenskem primorju ob Dragonji govorimo o 113 hektarjih. Tukaj je vprašanje 800 hektarjev. Katastrska meja pride do magistralke G1/3. Če boste v Hotizi na ovinku z avtom zleteli s ceste, boste zleteli na Hrvaško, tam je meja katastrska, na magistralni cesti G1/3. In 90% teh zemljišč je v lasti Prekmurcev in Prekmurk. Postavlja se vprašanje Mirišča. Kaj bo z zaselkom, kjer živijo Slovenke in Slovenci, ki je na hrvaškem katastru? In če, mene moti, je eno od osnovnih načel mednarodnega prava – in poudarjam, mejo, potek meje bomo določali izključno po pravilih in načelih mednarodnega prava – in osnovno ali ključno načelo pri določanju meje na kopnem je kataster. In pri meji nimamo, žal, v tem arbitražnem sporazumu pri določanju meje zapisane nobene pravičnosti, nobenih dobrososedskih odnosov; skratka, ničesar. Samo mednarodno pravo. Torej, iz tega izhaja, ne bom rekel, da bomo, ampak da bomo najbrž teh 800 hektarjev praktično vseh slovenskih zemljišč izgubili. Žal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi besedo predlagatelj Janez Janša? Prosim.
Hvala še enkrat za besedo. Žal, predsednika Vlade spet ni tukaj. Morda se bo še občasno oglasil in ponavljal tisto, kar je povedal zjutraj, postavljal vprašanja, na katera je bilo že nekajkrat odgovorjeno, on pa seveda tega ni slišal niti mu ni bilo preneseno. Mislim, da se na ta način ta dvorana spreminja v mlin, kjer je treba velikokrat povedati, pa nihče ne sliši. Pol ure nazaj je predsednik Vlade ponavljal vprašanja od zjutraj, vmes smo na to odgovarjali, pa kot da nihče ni ničesar povedal. Zdaj smo mu želeli predati tudi pisne odgovore, pa ga ni. Upam, da ne bo jutri spet na televiziji rekel, da ni nobene alternative temu sporazumu in da je nihče ni predstavil, to bo potem že mejilo na neko posebno stanje. Od predsednika Vlade smo pričakovali, da ne bo postavljal vprašanj, ampak da bo odgovarjal na vprašanja, zaradi katerih je bila ta seja sklicana in so neodgovorjena. Pa teh odgovorov nismo slišali ne zjutraj ne zdaj. In jih bom še enkrat ponovil. Torej, sprašujemo predsednika Vlade, javno in že desetič, še enkrat: Kdaj mu je predsednica hrvaške vlade obljubila teritorialni stik Slovenije z mednarodnimi vodami? V kakšni obliki, pisno ali ustno? Je za to kakšen dokaz? Je za to kakšna priča? Ne more predsednik Vlade na televiziji o tako resnih stvareh dati neke informacije, sosednja država to zanika, on pa na to potem nima odgovora. Pošteno bi bilo do slovenskih državljank in državljanov, da dobijo te odgovore, preden bodo glasovali 6. junija na referendumu. Če pa teh odgovorov ni, potem pa naj se to tudi pošteno pove. Vlada ima še pol ure časa in prosim zelo iskreno še enkrat za odgovore na ta vprašanja. Spoštovani gospod predsednik Vlade Borut Pahor: Kdaj vam je predsednica hrvaške vlade Jadranka Kosor obljubila teritorialni stik oziroma teritorialni izhod Slovenije v mednarodne vode, kot ste to javno izjavili na televiziji, in to potem na posebno vprašanje še enkrat potrdili? V pisnem odgovoru Vlade tega ni. V izjavah, ki so sledile s slovenskega zunanjega ministrstva, odgovorov na to ni. Hrvaška je to zanikala in vas postavila na laž. Če so ti odnosi, ki ste jih vzpostavili, tako iskreni in tako prisrčni, tako dobronamerni, potem najbrž ne bo težko tega povedati skupaj slovenski in hrvaški javnosti, razen če ste zavajali eno ali drugo; v tem primeru pa gre za goljufijo, in to pri zelo pomembni zadevi. Sprašujemo tudi: Zakaj, potem ko je bil v hrvaškem saboru sprejet ta zakon o ratifikaciji, v katerem piše, da je bila s hrvaškim stališčem, da ta sporazum v nobenem primeru Sloveniji ne zagotavlja oziroma ne dopušča teritorialnega stika z mednarodnimi vodami, da je bila o tem hrvaškem stališču obveščena tako Evropska unija oziroma njeno predsedstvo in Združene države Amerike, in to skupaj. In danes sta to diplomatska predstavnika obeh držav zanikala. Torej: Zanima me, kaj bo zdaj slovenska vlada naredila? In predvsem me zanima: Zakaj slovenska Vlada ni reagirala novembra lani, ko je bil ta zakon sprejet? Zanimivo vprašanje je tudi, zakaj ni takrat reagirala švedska ali pa ameriška vlada; saj imajo vsi ambasade tam in so vedeli, kaj piše v tem zakonu. Če to ne bi bilo res ali pa če zadaj ne bi bilo vsaj nekega trgovanja, potem bi to takoj zanikali. Nihče ne more citirati stališča Združenih držav, če zadeva ni točna. Nihče ne more vpletati vlade Združenih držav v neke bilateralne zgodbe, če to ne drži. Hrvaška predsednica vlade je danes na obisku v Beli hiši, bomo videli, če ji bo izražen kakšen protest. Če ji bo, potem bomo verjeli, da ni ničesar zadaj in da se je Hrvaška v zakonu zlagala, kar seveda vse pove o partnerici, s katero ste podpisali arbitražni sporazum. Če pa tega protesta ne bo, potem bomo pa smatrali, da je izjava ameriške ambasade v Ljubljani izjava za slovensko javnost, v pomoč slovenski vladi zato, da bi spravili skozi sporazum, ki je zaradi različnih interesov nekaterih držav na zahodnem Balkanu seveda za njih nekaj, kar pač predstavlja uresničitev teh interesov. Brez ozira na to, ali so slovenski interesi vzeti v ozir ali niso. Torej ne moremo neposredno vprašati ameriške in švedske vlade, lahko pa vprašamo znanega ministra, ker našega predsednika Vlade ni tukaj, zakaj na sprejem hrvaškega sabora s to izjavo, ki neposredno vpleta slovensko soglasje v obveščanje o njihovi izjavi, niste na noben način reagirali novembra lani. Imamo ambasado v Zagrebu, ki vas je verjetno obvestila. Težko bi rekel, da niste vedeli, da je Hrvaška ne samo sprejela to izjavo, ki bi bila v primeru, če bi bilo tako, kot ste trdili, enostranska, ampak da je zapisala, da sta s to izjavo slovenska in hrvaška vlada skupaj seznanili priče tega sporazuma. Torej: Zakaj niste reagirali novembra, ampak zdaj po mnogih mesecih? Sprašujem tudi gospoda ministra: Komu verjame? Ali temu, kar piše v zakonu, ki ga je sprejel hrvaški sabor, se pravi partnerski državi v tem sporazumu oziroma drugi strani v tem sporazumevanju, ali izjavi švedskega predsedstva? Oba nimata prav in komur koli verjame, se pojavi težava na neki strani. Gre za popolno protislovje v pomembni zadevi in ne drži, da to ne bo nič vplivalo na arbitražo. Če bo Hrvaška ta zakon priložila, gradivo, ki ga bo poslala arbitražnemu sodišču, bo sodišče to obravnavalo in bo zadeve bralo tako, kot piše v zakonu, ne pa tako, kot piše v izjavi švedske ministrice, ker tega ne bo nihče vedel. To je samo za slovensko javnost 10 dni pred referendumom. Gospod Vlačič je prej izjavil nekaj, ker bi si veljalo zapomniti. Dejal je, da je stik Slovenije z mednarodnimi vodami seveda lahko samo teritorialno. Predsednik Vlade pa je že prej dejal in kljub mojemu citatu originalnega dokumenta prej ni nič odgovarjal, da je ta ista formulacija uporabljena tudi v sporazumu Drnovšek_–Račan. Jaz upam, da so vam v tem času razdelili ta sporazum in da se lahko sami prepričate, kaj piše v sporazumu Drnovšek–Račan. Tam ne boste našli takšne formulacije stika, kot je v tem arbitražnem sporazumu, ki ste ga vi podpisali. Tam se dosledno na dveh mestih govori o teritorialnemu izhodu Slovenije v mednarodne vode. Tudi ta izjava predsednika Vlade zjutraj je bila neresnična, ni bila prvič izrečena, bila je nekajkrat ponovljena že v času referendumske kampanje. Danes je tukaj pred vami dokaz, da je neresnična, ampak predsednik Vlade jo enostavno ignorira. Mislim, da bi se moral opravičiti slovenski javnosti zaradi zavajanja na točki, ki je zelo pomembna. Da to, kar je trdil gospod Vlačič glede teritorialnega stika ne drži, izhaja že iz tega, kar je zapisano v hrvaškem zakonu o ratifikaciji, kajti Hrvaška si ta stik Slovenije z mednarodnimi vodami razlaga popolnoma drugače oziroma za 180 stopinj drugače. Gospod Vlačič pravi, da je ta stik lahko samo teritorialni, v hrvaškem zakonu pa piše, da je lahko vse, razen, da je teritorialni. Torej ne drži, da je samo ena rešitev, in to potrjuje tudi praksa mednarodnega prava. Nenazadnje pa je leta 2007 gospod Vlačič napisal nekaj, kar zanika njegove današnje izjave. Gospod Vlačič je namreč v študiji, ki jo je napisal za zunanje ministrstvo v začetku avgusta leta 2007, izrecno trdil, da določitev meje po mednarodnem pravu Sloveniji ne more prinesti teritorialnega stika z mednarodnimi vodami. Pa bom citira. In še to, zapisal je, da tudi, če se ob načelih mednarodnega prava uporabi načelo "equity", kar ste sedaj zapisali v sporazum, se mejna črta med Slovenijo in Hrvaško ne more končati v mednarodnih vodah, ampak je to lahko samo nek odmik. Točen citat pa se glasi takole: "Dejstvo je, da nam praksa mednarodnih sodišč pri reševanju podobnih sporov zgolj na podlagi mednarodnega prava ni naklonjena, saj favorizira uporabo načela sredinske črte. Uporaba načela pravičnosti znotraj prava, equity, lahko kvečjemu pripelje do odmika od sredinske črte ene ali druge države.". Se pravi, da bi se ta črta malo približala bodisi slovenski obali bodisi Savudriji, ki jo Hrvaška smatra za svojo, vendar se še vedno ne bi končala niti v tem primeru v teritorialnih vodah. In seveda z določanjem meje ta sporazum predvideva izključno mednarodno pravo. Za določitev stika pa določa poleg mednarodnega prava tudi "equty", se pravi možnost, da se črta malo približa eni ali drugi obali, ne pa, da se konča v mednarodnih vodah. Mednarodno pravo se je od takrat, ko je gospod Vlačič napisal leta 2007 to mnenje, ni nič spremenilo, je popolnoma enako, samo gospod Vlačič je spremenil svoje mnenje oziroma ga je prilagodil političnim okoliščinam. Na tem mestu velja posebej podčrtati tudi to, kar je prej rekel kolega Jelinčič. Teritorialni izhod Slovenije v mednarodne vode ni pomemben samo zaradi morja. Pomemben je tudi zaradi izhoda v mednarodni zračni prostor, ker samo, če ima Slovenija teritorialni izhod v mednarodne vode, je tudi zračni prostor nad temi teritorialnimi vodami naše ozemlje, naša last in samo tam lahko avioni iz slovenskega zračnega prostora pridejo v mednarodni zračni prostor, brez tega da bi šli čez zračni prostor kakšne druge države. Tega ne smemo pozabiti, ker je to tudi pomemben del suverenosti in ima seveda tudi praktične implikacije. Še nekaj o pravičnosti, zgodovini in mednarodnem pravu. O tem je bilo danes veliko govora. Zato da bomo res razumeli, zakaj je načelo pravičnosti izven mednarodnega prava v našem primeru tako pomembno, nekaj zgodovinskih dejstev. Tukaj imam izvod gradiva, ki je bil pripravljen za Pariško mirovno konferenco. Mislim, da je bilo narejenih 15 izvodov, sedaj se v glavnem valjajo po različnih antikvariatih. Gre za gradivo, ki ga je zbral narodnoosvobodilni odbor za Julijsko krajino z Istro. V tem gradivu je vrsta izjemno pomembnih zemljevidov in podatkov, ki so aktualni tudi za današnjo rabo. V tem gradivu imate na primer zemljevid Julijske krajine z Istro iz leta 1921, ki natančno razmejuje nacionalnosti, ne samo glede na državne meje, ampak tudi glede na notranje meje. In tukaj se vidi tudi notranja meja, ki je potem postala katastrska meja in gre po polovici savudrijskega polotoka. Tukaj je tudi zemljevid, ki prikazuje naselitev Slovencev, tukaj pravi od 7. in 8. stoletja, da je tudi popolnoma jasno, kje je tukaj nacionalna oziroma narodnostna meja, ko gre za Savudrijo, Piranski zaliv in Istro. Samo za primerjavo, ki sicer nima neposredne zveze z razmejitvijo s Hrvaško, ampak v širšem kontekstu pa to je, to je nacionalna sestava v Trstu, po distriktih oziroma po ulicah. Za vsako občino v Trstu, za vsak distrikt je natančno napisano, koliko je Slovencev, Italijanov, Hrvatov in drugih in tudi v Trst. To pa je podatek za leto 1910, tukaj se vidi, da je bil Trst z ožjo okolico pretežno slovenski. V tem gradivu je natančno opisana tudi lastniška struktura zemlje in pomembnejših nepremičnin v Julijski krajini in Istri in v točki 15 piše: "Istrska zemlja je skoraj vsa v slovenskih rokah." In potem je to razdelano po 15 izolskih občinah. V tem gradivu so tudi natančni številčni podatki o prebivalstvu v Julijski krajini in Istri. In ti podatki so za administrativne okraje naslednji: Gorica — 157 tisoč 81 Slovencev, Trbiž — 3 tisoč Slovencev, Beneška Slovenija — 36 tisoč 178 Slovencev, Trst - 62 tisoč Slovencev, Istra — 55 tisoč 522 Slovencev, Reka — 4 tisoč 535 Slovencev. Kje so ti Slovenci danes, ki so takrat živeli v Istri? To gradivo Slovencem ni veliko pomagalo, Jugoslaviji nekaj je, kajti meja po drugi svetovni vojni med Jugoslavijo in Italijo je bila potegnjena po matematični formuli, vsaj tako so rekli, po formuli, da se meja potegne tako, da bo toliko Italijanov ostalo v Jugoslaviji kot Jugoslovanov v Italiji. In približno tako je bila potegnjena meja. In po takšni razmejitvi, takšni zunanji razmejitvi je seveda v Italiji ostalo 135 tisoč Jugoslovanov, ki pa so bili vsi Slovenci. Beneška Slovenija, Trst, Gorica z zaledji, to vse je ostalo v Italiji. V Jugoslaviji je ostalo približno toliko Italijanov, ki pa so se potem izselili ali so bili v glavnem izgnani, zelo malo jih je ostalo. In tudi to je pomembno zato, da vidimo, kako je potekala notranja razdelitev. Še prej je treba povedati, da je ob tej zunanji razdelitvi, na račun tega, kar je Slovenija pustila v Italiji, Hrvaška dobila nazaj Dalmacijo, otoke, Reko in celotno Istro, ki nikoli v zgodovini ni bila v celoti Hrvaška; in potem, ko so se Italijani izselili iz obalnih mest, še njihovo lastnino in vse ostalo. Potem je prišlo do poskusa notranje administrativne razdelitve med novima republikama v tedanji Jugoslaviji. In kot da to oškodovanje ob zunanji razmejitvi ne bi bilo dovolj, je tudi tukaj prišlo do zelo čudnega postavljanja te administrativne meje. Znane so zgodbe, kako se je meja postavljala pri Štrigovi, kako je takratna tajna politična policija pobijala ljudi, ki se niso strinjali s tisto razmejitvijo in so hoteli biti pod Slovenijo, in prišlo je potem tudi do nenavadne odločitve, s katero se je del savudrijskega polotoka, ki je bil vedno naseljen s Slovenci in del slovenskih katastrskih občin, naenkrat predal Hrvaški. Obstajajo sklepi povojnih organov, ki so to naredili; kot da to zunanje oškodovanje ne bi bilo dovolj veliko in kot da Slovenija ob tistem ne bi plačala dovolj davka. Pravijo, da sta se o tej meji med Slovenijo in Hrvaško pogovarjala Kardelj in Bakarić na nekem kosilu in da je Kardelj zamenjal Mirno za Dragonjo. Jaz tega niti ne verjamem. Verjamem pa, da takratna slovenske politika ni upoštevala realnih dejstev in da so se pogovarjali približno tako, kot so se danes nekateri naši kolegi izražali o meji, Evropski uniji in o tem, kako meja v Evropi ne pomeni nič. Tudi takrat je takratna vladajoča slovenska enopartijska politika trdila, da ta notranja ni važna, da bo Jugoslavija večna, da je pač vseeno, ali se neke stvari opravljajo na hrvaških ali na slovenskih občinah; in v skladu s tem so se tudi obnašali. No, Jugoslavija ni bila večna, je razpadla in iz tega je treba vzeti nek nauk. Meje so izjemno pomembne, meje so pomembne tudi v Evropski uniji. Že zjutraj sem dejal, da Nizozemska in Belgija še vedno rešujeta vprašanje meje od točke, kjer naj bi se kopenska meja zlivala z morsko, in se še nista zmenili, pa sta že 50 let v Evropski uniji oziroma več in sta eni od šestih ustanovnih članic. Torej, meja je seveda pomembna. Jugoslavija je razpadla. In ob razpadu Jugoslavije sta nastali dve novi državi, Slovenija in Hrvaška, najprej. In to dejstvo ni nekaj, kar ne bi imelo nobene zveze s to razmejitvijo med Italijo in Jugoslavijo po drugi svetovni vojni. Bilo bi več kot krivično, če bi bila Slovenija še tretjič prikrajšana. Najprej pri določanju zunanje meje Jugoslavija–Italija po drugi svetovni vojni, potem pri določanju administrativnih meja znotraj takratne Jugoslavije in zdaj, še tretjič, pri razmejitvi med Slovenijo in Hrvaško po osamosvojitvi. To bi bil pa res zgodovinski absurd, ki ga bodo prihodnje generacije, če vam bo ta arbitražni sporazum šel skozi referendum, primerjale s koriškim plebiscitom. Ni res, da se danes ne ve, kje je meja, seveda ni res, da se ne ve, kje je bila meja ob osamosvojitvi. Slišali smo nekaj razpravljavcev, ki so trdili, da je zemljevid, ki je na naših letakih, kar tako narisan. Ni res. To je uradni zemljevid Geodetskega zavoda Republike Slovenije in to je natančno ta slika, ki je tudi na naših letakih. To je uradna karta za uradne organe Republike Slovenije. Takšno je stanje danes, po Temeljni ustavni listini, kar je potrdilo tudi Ustavno sodišče, in po zakonodaji, ki jo je sprejela Republika Slovenija v času po osamosvojitvi. Vse kar bo prišlo iz tega arbitražnega sporazuma, če bo ratificiran, in bo manj od tega, kar je danes na tem zemljevidu, je za Slovenijo velik poraz. In tega se je seveda potrebno zavedati, še posebej zato, ker ni nobene nuje, da Slovenija hiti v nekaj, kar ji ne zagotavlja, da obdrži pravice, kot jih je imela ob osamosvojitvi. Hrvaška ima danes več kot 5 tisoč 400 kilometrov obale, polovico te obale je dobila po drugi svetovni vojni – takrat, ko je Slovenija izgubila zelo veliko. Polovico te obale je Hrvaška dobila po drugi svetovni vojni. V Sloveniji visijo jumbo plakati, na katerih turistične agencije vabijo na hrvaško morje. Na teh plakatih piše, da ima Hrvaška 1244 otokov. Ima torej veliko tega bogastva, ki pa ga ni dobila brez tega, da bi nekdo drug nekaj plačal; in to ceno je plačala Slovenija. Jaz sem to situacijo razlagal mnogim sogovornikom, ko sem bil še predsednik vlade, kolegom predsednikom evropskih vlad, tudi širše, in ko so to slišali, so vsi razumeli, zakaj Slovenija vztraja na uporabi načela zunanje pravičnosti izven mednarodnega prava pri določitvi. Ne! Kajti to je oškodovanje Slovenije in ta hrvaška pridobitev – to se ni zgodilo pred 1.000 leti, to se ni zgodilo pred 500 leti, to se je zgodilo v življenju generacije, ki je danes še živa in tega ni možno ločiti. In to pravico lahko Slovenija ohrani brez tega, da bi bila Hrvaška kakor koli oškodovana. Hrvaška ima 6 velikih pristanišč, s tem da Sloveniji prizna mejo, kakršno je imela tudi ob osamosvojitvi, ne bo nobeno hrvaško pristanišče zaprto, nobeno ne bo postalo pristanišče v notranjih vodah, nobenega konkurenčnega problema tukaj ne bo. 62 od teh hrvaških otokov je velikih in naseljenih. Nobenega od teh otokov Hrvaška ne izgubi, nobenega prebivalca ne izgubi, ničesar ne izgubi. Tukaj gre za nekaj promil morja, ki je vprašljivo. Hrvaška ima tega morja, kolikor hočete. Za Hrvaško v tem tako imenovanem sporu ni nikakršnega tveganja. Hrvaška tukaj nič ne izgubi, nič ne izgublja. Slovenija pa lahko izgubi bistven del svoje suverenosti, bistven element svoje suverenosti. Zaradi tega je to vprašanje tako pomembno. Meni je zelo žal, da tega zavedanja v Sloveniji v krogih, kjer bi moralo biti zaradi njihovega znanja ali pa pričakovanega znanja najbolj prisotno, ni. Dopoldan je bilo tukaj nekaj polemike o tem, kaj pomeni pojem geografsko prikrajšana država, ki se pojavlja v učbeniku predsednika države, in kako pač to vpliva na sedanjo situacijo. Slišali smo nekaj precej neposrečenih poskusov opravičevanja. Obstaja uradni dokument v gradivu Državnega zbora, ki ne pušča nikakršnih dvomov, in ta uradni dokument je povzet iz stališča, ki ga je pripravila ravno katedra za mednarodno pravo ljubljanske univerze, ki naj bi bila zdaj glavna podpora oziroma glavni verifikant strokovnosti arbitražnega sporazuma. Gre za gradivo, ki je bilo pripravljeno ob pripravi predloga pomorskega zakonika. V gradivu, z dne 25. maja 2000, je pa tudi v prejšnjih verzijah pomorskega zakonika, so ti mojstri mednarodnega prava napisali naslednje "Zakon nadalje izhaja iz dejstva, da ima Republika Slovenija glede na svojo geografsko lego značaj tako imenovane geografsko prikrajšane države, torej države brez pripadajočega epikontinentalnega pasu oziroma suverenih pravic na tem pasu ter da glede na svojo lego Republika Slovenija nima možnosti, da bi proglasila druge morske pasove zunaj območja svoje državne suverenosti v smeri odprtemu morju", v oklepaju "zunanji morski pas, izključna ekonomska cona". Torej ne gre za ribe pa ne gre za dolžine obale, kot ste prej nekateri skušali opravičevati predsednika države, ki je nekaj podobnega zapisal v svoj učbenik. Gre za to, da ta tako imenovana stroka z ljubljanske univerze, katedre za mednarodno pravo ljubljanske pravne fakultete pravi, da Slovenija nima pravice do razglasitve suverenih pasov na morju, torej nima teritorialnega izhoda v mednarodne vode. Predsednik države je takšno mnenje napisal v svoj učbenik leta 2007, kljub dejstvu, da je dve leti prej Slovenija z zakonom razglasila te svoje pravice. Slovenija je z zakonom, ki je bil sprejet oktobra leta 2005, razglasila epikontinentalni pas. In to, kar piše v učeniku, je v nasprotju z še vedno veljavno slovensko zakonodajo. Tukaj je zelo očitno nasprotje in strokovna verifikacija tistih, ki sami ne verjamejo in ki so pisali svoje učbenike, da Slovenija nima teh pravic, mene ne potolaži. Če bo arbitražni sporazum sprejet in če se bo kdo med vami pogajal, ali pa pisal memorandum, ali pa skušal razčiščevati s hrvaško stranjo kakšne zadeve v zvezi s tem arbitražnim sporazumom, bo ta citat velikokrat slišal, ker ga bo uporabljala hrvaška stran. In ga je že! Ko smo se mi pogajali z njimi, so nam to citirali. Torej, ne verjeti. Ne verjeti kot tisti, ki so sami pisali, da nimamo pravice do teritorialnega izhoda na odprto morje, ki zdaj zagotavljajo, da nam bo pa ta sporazum to pravico dal. To so res dobri advokati. Hrvaška ne bi mogla dobiti boljših. Na koncu še nekaj o tako imenovani pravični meji oziroma o tem, kakšen pomen ima to za sožitje v tem delu Evrope, predvsem za sožitje med slovenskim in hrvaškim narodom. Pravičnost je izjemnega pomena pri določanju meje. Veliko vojn je bilo doslej v svetu zaradi tega, ker je ena ali druga država smatrala, da meje, kakršne so, niso pravične, in so to utemeljevali z različnimi razlogi. Veliko je tudi konfliktnih situacij, ki niso vojne, so pa tleči spori. In tudi znotraj Evropske unije je kar nekaj takšnih problemov odprtih. Veliko teh problemov je bilo tudi rešenih v zadnjih letih po mnogih desetletjih ali stoletjih. Mnogi tuji sogovorniki, s katerimi smo se pogovarjali o tem problemu, so nas svarili pred tem, da se sprejme neka odločitev, ki bi pripeljala do neke hitropotezne rešitve, ki pa bi jo bodisi ena bodisi druga država smatrala za nepravično. In tu z vso odgovornostjo postavljamo vprašanje tistim, ki podpirajo arbitražni sporazum: Ali se zavedajo možne situacije, ki bo nastala, če arbitražno sodišče ne bo določilo teritorialnega izhoda Slovenije v mednarodne vode? Če nad temi teritorialnimi vodami ne bo možno leteti po zraku neposredno iz našega zračnega prostora v mednarodni zračni prostor in če bo ta povezava kakorkoli omejena oziroma naše lastništvo ne bo priznano oziroma relativizirano. To bo seveda de facto pomenilo, da je stanje slabše, kot je bilo ob osamosvojitvi, da je Slovenija pristala na nekaj, kar jo bistveno prikrajša. In težko bo pojasniti tistim volivcem, ki jim danes govorite, da bo to zagotovo teritorialni izhod v mednarodne vode, če se to ne bo zgodilo. Treba bi se bilo nad tem zamisliti. Ampak to ni glavni problem. To so politične implikacije, ki bodo verjetno padle na ramena tiste vlade, ki bo pač takrat, ko bo prišla ta odločitev. Gospod Pahor se seveda tega ne boji, ker ve, da bo ta vroči kostanj iz žerjavice pobiral nekdo drug; arbitraža se bo pričela šele po podpisu hrvaške pristopne pogodbe in zadeva je namerno tako napisana, da se zavleče. Dopoldne smo vprašali predsednika Vlade, naj našteje tiste točke, ki so res enake med tem sporazumom in sporazumom Rehn 2, ker ne gre za enak tekst, ker gre za bistvene vsebinske razlike. V svojem odgovoru ni naštel niti ene, pravzaprav se je temu vprašanju izognil, tako kot vsem ostalim, kjer bi bilo treba kaj odgovoriti. Poslušali smo spet besede o tem, kako pomembna je prihodnost. Vsi vemo, da je prihodnost pomembna. To, da se pride do neke rešitve, ki jo večina Slovencev ne bo smatrala za pravično, bo povzročilo posledice, ki so za pametno politiko vsaj deloma lahko predvidljive vnaprej. Ustavno sodišče je reklo, da lahko pride do tega, da bo treba spreminjati ustavo. Za spremembo ustave je potrebna dvotretjinska večina, razen če ne bomo imeli takrat na oblasti podobne koalicije, kot je ta, ki se več ali manj na takšno večino požvižga. V vsakem primeru bo prišlo do zapleta. Jaz ne verjamem, da bo kadarkoli v slovenskem parlamentu dvotretjinska večina za implementacijo neke rešitve, ki bo Sloveniji jemala karkoli od tega, kar danes ima in kar je z osamosvojitvijo pridobila. Dvomim, da bo kadarkoli dvotretjinska večina za takšno rešitvijo. V tem primeru bo nastala neka situacija, ko bo po eni strani mednarodni pritisk, ker je pač ratificiran mednarodni sporazum, ko se implementira oziroma ko pride do presoje arbitražnega sodišča, obvezen. Po drugi strani je za to realizacijo potrebna dvotretjinska večina. To bo izjemno zanimiva situacija. Treba je povedati tudi to, da imamo nekateri v programu, ki ga spoštujemo in smo ga predstavili volivcem že pred zadnjimi volitvami, zapisano določene stvari, ki se jih bomo držali. V našem programu piše, da je treba vprašanje meje s Hrvaško rešiti pred vstopom Hrvaške v Evropsko unijo. To smo mi volivcem odkrito povedali pred volitvami in to obljubo bomo držali. Torej, lahko pride do zapleta zaradi tega, ker v slovenskem parlamentu enostavno ne bo dvotretjinske večine za korake, ki jih je treba odobriti na poti Hrvaške v Evropsko unijo. Ne kriviti takrat nas. Vnaprej ste vedeli, kakšna je situacija. V našem programu to piše že vrsto let in na to smo vas opozarjali. In tukaj predsednik Vlade nima pravice, da sprašuje, kako se bo ravnalo, ker ve. Vnaprej smo to povedali in kdor je hotel, je pač to slišal. Po tem, kar smo danes zvedeli, in tudi po tem, na kar danes ni bilo odgovorjeno, in to je ključno, obstaja vse več pravnih in političnih pomislekov do tega sporazuma. S tem, ko sta diplomatska predstavništva Švedske, ki je bila takrat v predsedstvu Evropske unije, in Združenih držav zanikala nekaj bistvenih točk iz zakona, ki ga je Hrvaška sprejela ob ratifikaciji tega sporazuma o arbitraži, so nastale okoliščine, ko lahko Slovenija brez škode odstopi od tega sporazuma. Mi še enkrat pozivamo Vlado in vladno koalicijo, da to naredi in da Slovence odreši tega odločanja 6. junija. Lahko se bo našla bistveno boljša rešitev. In če bomo šli v tisto rešitev enotni, bodo tudi bistveno večje možnosti za uspeh. Pravzaprav se je na nek način nasmehnila neka srečna priložnost ob tem, ko so se razčiščevale odprte stvari; in to smo dosegli s sklicem te seje Državnega zbora. Predlagam, da se ta priložnost izkoristi in mislim, da nas bo ali da vas bo zelo veliko, ki boste obžalovali, če se to ne bo zgodilo. Vem, da nekatere javnomnenjske raziskave kažejo, da bo ta arbitražni sporazum sprejet. Jaz se na mestu predlagateljev tega ne bi veselil, ker to ni konec, ampak je začetek težav. Vsak, ki zna sešteti ena in ena, bi moral znati predvideti tudi te posledice. In tudi če ne zna seštevati, smo te posledice našteli. Torej, stvari so precej jasne pred tem odločanjem in nihče ne bo mogel skrivati svoje odgovornosti.
Hvala lepa. Končali smo splošno razpravo o predlogu sklepa. K dopolnjenemu predlogu sklepa ni bilo vloženih amandmajev. Zbor bo o dopolnjenjem predlogu sklepa v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločal čez pol ure, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Sejo bomo nadaljevali ob 18.50.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanje Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverijo delovanje svojih glasovalnih naprav. Nadaljujemo prekinjeno 5. točko dnevnega reda - obravnava Predloga sklepa v zvezi z razjasnitvijo novih okoliščin, s katerimi je bila javnost seznanjena po razpisu zakonodajnega referenduma o Zakonu o ratifikaciji Arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške. Predlog sklepa se glasi: Državni zbor se je ponovno seznanil z informacijo o okoliščinah razpisa zakonodajnega referenduma o Zakonu o ratifikaciji Arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu sklepa niso bili vloženi, prehajamo na odločanje. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmaja, sprejetega na matičnem delovnem telesu, predlog sklepa neusklajen. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, Janez Janša.
Hvala še enkrat za besedo. Tega sklepa ni mogoče podpreti. Nismo se tu seznanili z odgovori, ki so bili zahtevani oziroma z odgovori, ki jih terja tudi ta čas, ko se bodo morali ljudje na referendumu odločati o arbitražnem sporazumu. Predsednika Vlade smo najmanj desetkrat vprašali, kdaj mu je predsednica hrvaške vlade obljubila teritorialen dostop v mednarodne vode; v kakšni obliki; kakšen dokaz za to obstaja; ali je kakšna priča; je to pisno ali ustno. Na nobeno teh vprašanj nismo dobili odgovora. Večkrat smo jih ponovili, predsednika Vlade sicer v glavnem tu ni bilo, postavljal je nam vprašanje in mi smo na vsa odgovorili, tudi na to, kje so alternative. Želeli smo mu to predati tudi pisno. Vesel sem, da je prišel vsaj na glasovanje. Prosil bi svoje sodelavce, da mu zdaj prinesejo te odgovore, da ne bomo potem še naslednjih deset dni poslušali, da nismo predstavili nobenih alternativ. So jasno napisane, tudi večkrat so bile danes tu povedane. Zunanjega ministra smo spraševali, zakaj Slovenija ni uradno protestirala zaradi hrvaškega zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, v katerem piše, da sta slovenska in hrvaška vlada skupaj obvestili priče tega sporazuma, se pravi, predsedstvo Evropske unije in Združene države, o izjavi Hrvaške, v kateri Hrvaška pravi, da si ničesar v tem sporazumu ni možno razlagati tako, kot da ima Slovenija teritorialni izhod v mednarodne vode. Odgovora na to, zakaj slovenska vlada ni protestirala takrat, ko je bilo to v hrvaškem saboru sprejeto, zakaj ni zahtevala pojasnil od Hrvaške, nismo dobili. Tudi nismo dobili odgovora na vprašanje, zakaj sta se diplomatski predstavništvi Združenih držav in Švedske šele danes odzvali na hrvaški zakon, ki je bil sprejet junija. Skratka, nobenega odgovora na ključna vprašanja nismo dobili, zato seveda ni mogoče glasovati za sklep, da smo se seznanili z relevantnimi okoliščinami, v zvezi s katerimi smo tu zahtevali pojasnila. Torej bomo glasovali proti.
Hvala lepa. Naj poudarim, da predsednik Vlade v okviru obrazložitev glasu ne more več odgovarjati na vprašanja. Ker je še interes za obrazložitve glasu v imenu poslanskih skupin, prosim za prijave. Janja Klasinc v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani predsednik Vlade in ministri! Seveda bo Poslanska skupina Socialnih demokratov ta sklep sprejela zaradi tega, ker nismo bili danes seznanjeni z nobenimi novimi dejstvi. To je pojasnil tako predsednik Vlade, kot zunanji minister, kot tudi minister Vlačič in vsi poslanci koalicije, ki smo razpravljali. Ni res, da je izjava hrvaškega sabora, ki je bila danes obravnavana, bila kakšna novost. Mi smo jo predstavili v Državnem zboru dvakrat; prvič je Vlada predstavila namero hrvaške vlade, da bo takšno izjavo dala, že 3. novembra lani, potem smo to za to izvedeli še nekaj dni, en teden kasneje, ponovno govorili na odboru za zunanjo politiko in konec koncev je nestrinjanje slovenske vlade s to izjavo objavljeno tudi v 3. členu zakona o ratifikaciji arbitražnega sporazuma. Stvari so jasne, novih dejstev ni, tudi obrazložitev, ki jo je dala gospa Kosorjeva, premierka Hrvaške, o svoji izjavi, je povedala samo to, da ni rekla nič drugega, kar je v arbitražnem sporazumu. Torej popolnoma nepotrebno, da bi o kakršnihkoli novih dejstvih govorili. Zato bomo mi ta sklep podprli. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Zares. Fanco Juri. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Poslanska skupina Zares bo podprla sklep, ker meni, da ni bilo nobenih relevantnih novih dejstev danes in da se je še enkrat izkazalo, kako so prazne utemeljitve nasprotnikov arbitražnega sporazuma. Glasovali bomo za tudi, ker ne moremo sprejeti neposrednih groženj, ki smo jih slišali na koncu utemeljitve predlagatelja, češ da, tudi če bo večina državljank in državljanov se odločila za arbitražni sporazum, se bodo šele začele težave. To je huda grožnja, ki z demokratičnostjo, demokracijo naše države nima nič skupnega. Zaradi tega bomo seveda glasovali za ta sklep in s tem podprli arbitražni sporazum.
V imenu Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije, Anton Anderlič. Prosim.
Lahko bi rekli: padle so maske. Želelo se je ustvariti vtis, da je vse narobe, da je po nekem dramatičnem zapletu prišlo do novih okoliščin. Takih scenarijev je bilo videno v preteklih letih, pa lahko rečemo tudi v zadnjih dveh desetletjih, kar nekaj. Škoda je, da nismo bolje izkoristili ta čas za to, da državljanom in državljankam povemo, da je naša odločitev, da preložimo na njihovo vest in na njihovo odgovornost to odločanje, le neka dodatna pot, nek dodaten način, da mogoče združimo moči in skupaj povemo, da nam je do urejanja vprašanj s sosednjo državo; da tega v 20 letih nobena vlada ni mogla narediti, ne tista prejšnja ne tiste prej, kjer so sodelovali tudi predstavniki tistih strank, ki so danes najbolj proti, tudi tistih, ki so v zadnjih štirih letih tiho dali soglasje sosedom Hrvatom, da so naredili most čez Muro, da so delali na levem bregu Mure in podobno. Tukaj je bila ta prilika delno zamujena, bo pa zagotovo še v teh štirinajstih dneh veliko možnosti, da se pove, da s tem, ko bomo podprli zakon o ratifikaciji arbitražnega sporazuma, bomo določili tistega, ki bo na osnovi mednarodnih izkušenj in na osnovi manir, v katerih se urejajo odprta vprašanja in rešujejo spori, to opravil za nas, za Hrvaško in mogoče kot primer tudi za kakšne druge države. Nesporno je, da smo v Liberalni demokraciji prepričani, da s tem, kar je zapisano v arbitražnem sporazumu, ohranimo, najmanj kar je: stik z odprtim morjem in slovensko morje, ki ga je Slovenija vedno imela in ga bo imela, da bomo uredili meje tako na kopnem kot na morju in da imamo toliko argumentov - tako zgodovinskih, tako tistih, ki so nastajali in nastajajo v okviru skupine, ki je organizirana v okviru Ministrstva za zunanje zadeve in v okviru Vlade in kamor so povabljeni vsi tisti, ki lahko kakorkoli prispevajo k boljšim argumentom Slovenije za to, da bi dosegli tisto, kar je namen te arbitraže in kar bo nedvomno v korist državljanom in državljankam Republike Slovenije. Zato bomo glasovali za ta predlog sklepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke Zmago Jelinčič Plemeniti, prosim.
Hvala lepa. Zavajanja, sprenevedanja, napačni podatki - to so bili odgovori na tako imenovane nove okoliščine, ki smo jih nedolgo nazaj dobili na mizo. Vladna stran je pokazala nerazumevanje tematike in ni dala nobenega odgovora na postavljena vprašanja s strani opozicije. Z njihovimi, z vladnimi govorancami so se odpirala samo še nova vprašanja, nove nejasnosti, novi zlagani podatki in nova dejstva, ki kažejo na to, da je bilo nekako dogovorjeno, da naj bi Slovenije ob žegnu slovenske koalicijske vlade izgubila suverenost nad velikim delom slovenskega ozemlja. Ko je bilo rečeno, da naj povemo alternativo, smo povedali alternativo. To je mednarodna mirovna konferenca, ki edina lahko razreši ta gordijski vozel, kajti po vsaki vojni mora biti mirovna konferenca, v nasprotnem primeru, čeprav de facto vojna ne traja več, traja de iure. Verjetno naši pravni strokovnjaki ne vedo, kje je Južna Koreja in kje je Severna Koreja, da bi se lahko učili na tem primeru. Pa vendar bi bilo smiselno včasih pogledati tudi kakšen zemljevid. Politika, seveda koalicijska, poskuša zlorabiti državljane in državljanke za to, da bi opravičila izdajo. Jaz upam, da to ne bo uspelo. In ravno zato, ker ne pristajamo na izdajo lastne domovine, ne bomo pristali tudi na to, da bi glasovali za ta sklep, in bomo glasovali proti temu sklepu. Dejstvo je, da se nismo seznanili z ničemer. Dejstvo je, da Vlada ni odgovorila na celo vrsto vprašanj, ki smo jih postavili. Dejstvo je zgolj, da se je pokazalo, da Vlada govori eno, pa pravzaprav niti ne govori niti ne razume in ne ve, če govori tisto pravo, kajti po eni strani jo na laž postavljajo ali Američani in Švedi, po drugi strani Hrvatje, po tretji strani predsednik Vlade sam sebe in celotno slovensko javnost – in ne vem, kaj naj pri tem naredimo. Dejstvo je, da tega sklepa ne smemo podpreti, dejstvo je, da mora opozicija strniti vse svoje sile in doseči, da slovenski državljani in državljanke ne bodo izdali svoje domovine in da bodo glasovali proti temu tako imenovanemu arbitražnemu sporazumu.
Hvala lepa. K obrazložitvi glasu se je javil še [[...]]V svojem imenu?. Želite v lastnem imenu? Prosim? Potem v imenu poslanske skupine mag. Radovan Žerjav, prosim.
Hvala lepa. Torej, če izhajamo iz dobrososedskih odnosov, kar bi naj bili, bi človek pričakoval, da smo, med državama, seveda odkriti. Zelo čudno je, da ena od partneric zapiše v svoj zakon, da smo se nekaj dogovorili skupaj, pa to ne drži, je to neresnica. To ne kaže na dobrososedstvo. To ne kaže na zaupanje. V takšnih okoliščinah in v takšnem duhu je zelo težko reševati takšne težke probleme, zato bomo v Slovenski ljudski stranki glasovali proti sklepu, ki je predlagan. Želim pa povedati, da v Slovenski ljudski stranki nikoli nismo dali tihega pristanka za gradnjo mostu v Hotizi. Vseskozi smo bili zelo zelo glasni in vedno znova apelirali na vsako vlado, da zahteva od Republike Hrvaške, da se umakne z zasedenih ozemelj in morja. Pri tem smo bili dosledni in načelni leta in leta. Predlagali smo trikrat resolucijo o meji z Republiko Hrvaško. Prvič leta 2001, drugič leta 2006 in tretjič leta 2008. Leta 2008 se je resolucija spremenila v znameniti sklep Državnega zbora, ki smo ga z velikim konsenzom potrdili tudi mi, poslanci v tem sklicu. Velikokrat smo bili šikanirani zaradi tega, ker smo opozarjali na probleme z mejo. Veste, ob tej arbitraži boste s pridom izkoriščali slikovni material, in marsikaj, kar se je dogajalo na meji ob Dragonji. Prepričan sem, da boste velikokrat pri utemeljevanju, kaj je bilo slovenskega, uporabili tudi Joška Jorasa. Prepričan sem v to. Pa so se mnogi iz njega delali norca. Bodimo korektni in priznajmo tistim, ki se vseskozi zavzemajo za isto stvar na enak način in so dosledni in načelni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu. Prosim za prijavo. Obrazložitev glasu v svojem imenu Renata Brunskole. Preden začnete, bi vas želel še enkrat opozoriti: brez neposrednih polemik in referiranja na stališča ali ljudi iz nasprotnih skupin. Prosim, Renata Brunskole.
Hvala lepa. Spoštovani prisotni, gospe ministrice, gospodje ministri, gospod predsedujoči, kolegice in kolegi. Za tiste, ki živimo na meji z Republiko Hrvaško ob schengenski meji, sama živim 500 metrov od te meje, sploh ni dileme, na kakšen način in kako naj bi glasovala. Tudi za današnji sklep zagotovo, ker mislim, da ljudje, ki me imajo danes priložnost poslušati, to od mene tudi pričakujejo. Ravno tako bo naslednjo nedeljo, ko bomo glasovali za arbitražni sporazum. Ker pa želim, da živimo normalno življenje, pod enakimi pogoji tudi ljudje ob schengenski meji, tako kot tisti v notranjosti Republike Slovenije, mislim, da v tej smeri ni dileme. Imamo to pravico in želimo si, da se razmere čim prej oziroma ne razmere, razmere so že v redu, temveč odprta vprašanja čim prej razrešijo. Ne želim polemizirati, kot je opozoril gospod predsednik, vendar tukaj so zadeve jasne in vsi tisti, ki se zavedamo pomembnosti tega sporazuma, bomo glasovali za arbitražni sporazum. Danes pa bom ta sklep zagotovo podprla v dobrobit vseh tistih državljank in državljanov Republike Slovenije, ki so mi zaupali, da sem danes poslanka Državnega zbora. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu mag. Branko Grims.
Hvala. Nič tako ne zniža ugleda in verodostojnosti države v tujini, kot skakanje iz ene skrajnosti v skrajnost. In priče smo tega, da je ta vlada, najprej, da bi preusmerila pozornost od svoje gospodarske neuspešnosti, razglasila blokado, za katero sem mnogokrat opozarjal, da je škodljiva in usodna napaka za ugled Slovenije. Potem je pod pritiski iz tujine pokleknila in sprejela besedilo arbitražnega sporazuma, ki je za Slovenijo škodljivo in je slabše od mnogih, ki so bila že na mizi, na primer od sporazuma Drnovšek-Račan. In na koncu je danes predsednik Vlade dejal, da ni resnica tisto, kar je zapisno v 3. členu hrvaškega zakona o ratifikacija Arbitražnega sporazuma, in je torej obtožil našo sosedo, da je sporazum ratificirala s prevaro, kar je huda obtožba. Ampak obenem nismo po celem dnevu dobili od Vlade odgovora, ali bo vsaj zdaj protestirala, ali bo pravno ukrepala, če je to neresnica, kot ta vlada trdi. Niti odgovora na to, zakaj sedem mesecev ni ukrepala, takrat ko je bil za to čas in priložnost. Ves čas smo le poslušali zatrjevanje, da je vsak izraz stik stik – in poglejte, to zatrjevanje smo poslušali s strani tistih, ki so nam kot vladni pogajalci na zaprti in potem še na odprti seji Odbora za zunanjo politiko sami povedali, da so najprej predlagani pravilen izrazi "teritorial access to the high seas" in potem pod pritiskom iz tujine pristali na izraz "junction". Vsak, ki bo šel na referendum, se naj vpraša, če so res vsi izrazi enakovredni. Zakaj so potem slovenski pogajalci najprej predlagali en izraz, ki je mednarodno pravno po Websterjevem slovarju pravilen, in potem pristali na drugega, ki po Websterjevem slovarju pomeni samo povezavo. Sam bom seveda glasoval proti.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu Miro Petek. Prosim.
Hvala lepa. Tudi sam bom glasoval proti, kajti zelo pomenljivo je, da v teh 10 urah nismo dobili odgovora na bistveno vprašanje, kje in kdaj je gospa Kosor zagotovila teritorialni stik z odprtim morjem. Na eno zelo preprosto vprašanje nismo dobili kratkega preprostega odgovora. Očitno je ta vlada v veliki zagati. Kdo se laže? Ali laže hrvaška stran ali laže slovenska stran, slovenska vlada – kar je tudi možno. Kajti vlada gospoda Boruta Pahorja je v tem mandatu dosegla nekaj pomembnih dosežkov. Na indeksu koruptivnosti smo znatno padli, zmanjšala se je medijska svoboda, toda povečala se je brezposelnost v Sloveniji. In kaj se še utrjuje v tej državi? Utrjuje se kultura laži in prevara ter goljufija. Kaj je goljufija? To je, če nekdo s prevaro pridobi korist na račun nekoga drugega. In to bo očitno Hrvaška, vendar ob asistenci naše vlade oziroma aktualne politike, mogoče celo zaradi njihove nespretnosti, nevede. In za Slovenijo bo arbitražni sporazum pomenil katastrofo, Slovenija bo s tem ogoljufana; vi, kolegice in kolegi, pa se boste zapisali v zgodovino.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu Ivan Grill. Prosim.
Hvala lepa. Tudi sam bom seveda glasoval proti takšnemu sklepu, ker ne odraža stanja oziroma današnje razprave. Dobili smo veliko sprenevedanja, tudi zavajanja, predvsem pa me skrbi tisto, da nismo dobili pravih odgovorov in da je še vedno zagotovo veliko zamolčanih dejstev tako s strani predsednika Vlade kot tudi, v to sem prepričan, ministra za zunanje zadeve. Sem pa prepričan, da so v današnji razpravi imeli možnost tisti, ki so nas gledali, izvedeti za nova dejstva, kljub temu da so bile na določenih območjih zaznati tudi prekinitve prenosov, verjetno je bilo to samo slučajno, ampak kakorkoli, prepričan sem, da so ljudje prepoznali, da je na njih sedaj tretja zgodovinska priložnost, ki lahko pozitivno odločajo o tako pomembni usodi, kot je slovensko ozemlje. Prvič, ko so se odločali za Koroško na plebiscitu – za borih 5 tisoč glasov smo izgubili Koroško. Drugič, ko smo se o takih zadevah odločali leta 1990, smo bili toliko enotni, da smo glasovali za samostojno Slovenijo in uspeli. Sedaj pa je tretja zgodovinska priložnost ponovno, ki je ne smemo izgubiti, in jaz upam, da bodo volivke in volivci prepoznali, da ne gre tukaj za nek političen prestiž ene ali druge strani, ampak da gre za priložnost, da zavrnejo takšen sporazum, da se ponovno gre v pogajanja, da dobimo tisto, kar je Slovenija vedno imela, in da ne prepustimo, ponavljam, prepustimo Hrvaški tistega, česar nikoli ni imela. Nobene pravice nima in tudi mi nimamo pravice, da ji to prepustimo – že v korist naših vnukov in naših zanamcev. Kot sem rekel, glasoval bom proti takšnemu sklepu.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu Zmago Jelinčič Plemeniti. Prosim.
Hvala lepa. Eden od argumentov je bil tudi ta, vladnih seveda, da bo Slovenija v primeru, če ne sprejme tega sporazuma, osamljena, odrinjena, kaznovana in ne vem kaj še vse. Še ena od laži in neumnosti. Kajti primerjamo Madžarsko, madžarski parlament do danes ni ratificiral meje z državo Hrvaško zaradi tega, ker gre za sporna ozemlja, ker gre za vprašanje nekdaj madžarskega pristanišča Reka in Madžari temeljijo svoje zahteve na letu 1918. Madžari lahko, Slovenci ne smemo! In vendar Madžari so v Evropski uniji, pa mi tudi, ampak Madžarom nihče nič ne reče, kaj smejo in česa ne. Slovenija se sama odreka določenim pravicam in lahko ste prepričani, da se tem pravicam ne bodo odrekli niti Bosanci, niti Črnogorci, niti Srbi, niti Madžari, samo Slovenci prostovoljno pristajamo, da smo pripravljeni nekomu podariti del slovenske zemlje. Grozljiva zadeva je, kako malo je patriotizma v slovenski vladi in koliko malo je patriotizma v določenih političnih strankah, ki naj bi bile leve, napredne, bi rekel, narodnjaško zavedne – tega ni. In tudi zato bom tudi osebno glasoval proti temu grozljivemu sklepu.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Milenko Ziherl. Prosim.
Hvala za besedo. Tudi sam bom glasoval proti, kajti na današnji razpravi oziroma če bi še dlje časa trajala, bi morda še kaj novega izvedeli, ker so bili nekateri odgovori zelo ponesrečeni in ko smo šli preverjat, tudi morda neusklajeni z zakonodajo. Vendar sam izhajam vsekakor iz tega dejstva, ki je tukaj v členu 3 hrvaškega zakona, ki govori o tem, da sta državi skupaj obvestili. Zdaj v novi luči gledam vse seje Odbora za zunanjo politiko, kjer smo nekatere stvari z grožnjo, da bomo odšli s seje, končno le dobili. Če sta državi skupaj obvestili, torej če je šla s soglasjem Slovenije pač ta hrvaška ločena izjava, zakaj nismo dobili na sejo Odbora za zunanjo politiko, da bi pogledali, komentirali in se do nje opredelili? Zakaj smo morali to zadevo izsiliti? Potem bi opozoril na cirkus v zvezi s tajnostjo. Po nekih superkontrolah smo končno dobili arbitražni sporazum, najprej v tihi sobi, potem na seji in prej kot v 24-ih urah je bil objavljen na hr.net in potem je slovenska vlada oznako tajnosti umaknila. Vsekakor se je odprlo novo vprašanje, kdo v tem trikotniku je lagal, Slovenija, Hrvaška, pa potem Amerika in Švedska. Če Hrvati z zakonom trdijo nekaj, Švedi, Američani zanikajo, iz Slovenije pa še sedaj tudi v tej hiši in uradno nisem slišal nobenega demantiranja, nobenega argumenta, nobene izjave. Glasoval bom na koncu proti tudi na samem referendumu, ker je škodljiv za Slovenijo in je v bistvu lahko enaka nevarnost kot koroški plebiscit. Hvala.
Hvala lepa. Ker je še želja po obrazlaganju glasov, odpiram ponovno razpravo. Obrazložitev glasu, mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa, gospod predsednik, za besedo. Sklep bom podprl, ker ni bilo slišati nobenih konkretnih novih dejstev ali pač ravno nasprotno, da to, kar želimo storiti z arbitražnim sporazumom, nam je to nujno storiti, da dobimo tisto, česar nimamo, in to je izhod na odprto morje, stik s teritorialnimi vodami, dobre sosedske odnose in pa vzorno gospodarsko sodelovanje. Bolj, ko se ta zgodba pogreva, se kaže še ena druga resnica. Da tisti, ki jim je v ospredju predvsem vojaški obramboslovni vidik, v miru slabo funkcionirajo in si želijo stalnih napetosti in incidentov. In škoda je, ker leta 1991 nismo ostali na točkah, ki smo jih pred vojno imeli, kajti potem bi bila relacija, meja na drugi strani Dragonje, na vrhu hriba, in črta proti Savudriji, še smiseln argument. Nesporna so zgodovinska dejstva in udeležba Slovenk in Slovencev v Istri. Žal pa nam je leta 1991 z ustavo uspelo, na žalost, zakoličiti in zacementirati nekaj, kar nam danes zagotovo ni v prid. Sporazum in predlog sklepa, ki je pred nami, bom podprl, kajti sporazumeti in dogovoriti se je vedno bolje, kot pa prepirati in biti v konfliktu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Sam ocenjujem, da blokada, ki smo jo podprli, ni bila napaka. Poslanci Slovenske ljudske stranke smo soglasno to podprli in tudi kar velik del tega parlamenta. Bila pa je napaka deblokada. Deblokada je bila napaka zaradi tega, ker po našem mnenju nismo ničesar iztržili ali pa zelo malo oziroma rezultat tega, kar smo iztržili, te deblokade, je ta sporazum, ki me postavlja pred velik dvom, velik dvom v uspeh. Po naravi se imam za optimista in pozitivista. Toda moram priznati, da na ta kozarec vode pač ne morem gledati, da je napol poln, ampak je kar napol prazen. Enostavno sem na tem, da sem trenutno v tej zadevi zelo pesimističen. In ker me to skrbi, ker mislim, da vendar dajemo preveč na kocko, bom glasoval proti temu sklepu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Franc Pukšič.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi, gospoda ministra in ministrici! Seveda bom glasoval proti temu sklepu, zato ker enostavno ni bilo na postavljena vprašanja danih odgovorov. Prvič. Drugič, glasoval bom tudi proti sporazumu 6. 6. 2010 na referendumu. In verjamem, da bo velika večina plebiscitarno odločila na referendumu 6. 6. 2010 proti temu sporazumu, tako kot je plebiscitarno odločila 23. decembra 1990 za osamosvojitev Slovenije. Tisti, ki bi glasovali za ta sporazum, bi poteptali odločitev o samostojni Sloveniji, nedeljivosti, celovitosti, kar smo 23. decembra 1990 izglasovali. Pa pojdimo po vrsti. Kako si sledijo države – Hrvaška, Slovenija, Italija? Kako si potem lahko sledijo tudi teritorialne vode – hrvaške, slovenske in italijanske? Kako bi si lahko sledile hrvaške in italijanske teritorialne vode? Kako bi se Slovenijo preskočilo? Veste, da je to celo možno, ampak le tako, če ima nekdo v glavi, da bo iz te naše domovine, Slovenije, postala županija podalpske Hrvaške. Takrat bi lahko preskočili tudi teritorialne vode, hrvaške in italijanske, če seveda Slovenije ne bi bilo več. Ampak nobene pravice nimate zapraviti tega in, hvala bogu, te možnosti nimate, ker slovenski narod bo glasoval proti.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Dejan Levanič.
Hvala lepa za besedo. Glasoval bom za zaradi tega, ker je bilo danes dokazano, da ni nobenih novih okoliščin. S strani opozicije smo poleg argumentov, ki so bili večkrat že zavrnjeni, danes dobili na mizo novega, torej, da je šlo za neko tajno dogovarjanje med Slovenijo in Hrvaško o enostranski izjavi, da je Slovenija za to vedela in seveda skupaj obvestila tudi švedsko predsedstvo. To danes je bilo zanikano s strani Vlade Republike Slovenije; ne samo s strani Vlade, temveč tudi s strani švedske ambasadorke in tudi s strani odpravnika poslov Združenih držav. Mislim, da je to jasen dokaz in odgovor na vaše vprašanje po 10-urni razpravi. Današnja demagogija, populizem, neresnice in laži pa presegajo vse meje dobrega okusa. Ni čudno, da so ljudje resnično zmedeni, kaj in kako. Potrebno pa je pač povedati to, da nihče v tej dvorani, in verjamem, da nihče v tej Sloveniji ne želi prodati tega ozemlja, predati tega ozemlja, kakorkoli izdati našo državo, ampak poskrbeti, da bo rešitev meje pravična. In ta arbitražni sporazum zagotavlja, da bo ta meja pravično rešena. Ključne točke so zagotovljene v arbitražnem sporazumu, ki jih je politika skozi zgodovino zahtevala: od določitve meje na morju in kopnem do tega, da bomo dobili stik z odprtim morjem, do režima, do vseh pogojev, ki bodo uveljavljene znotraj arbitražnega sporazuma, ki jih arbitražno sodišče mora upoštevati, in ključno, vsa politika je zahtevala tudi presečni datum 25. junij 1991. To je vsebovano v sporazumu, ki je preprost. Spoštovane kolegice in kolegi, preberite si ga še enkrat, da vidite, o čem bo arbitražno sodišče odločalo, in na podlagi tega potem tudi presojate in seveda dvomite, kakorkoli želite. Zdi se mi pa pomembno, da državljanke in državljani ne pristajajo na globok populizem in na to, kar se je danes tukaj dogajalo in se dogaja skozi vso kampanjo, in upam, da bo res prevladal razum in da bomo 6. junija glasovali za arbitražni sporazum. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Janja Klasinc. Prosim.
Spoštovane kolegice in kolegi! Glasovala bom seveda za ta sklep. Sklep, ki govori o ponovni seznanitvi z dejstvi, ki so me danes tudi ponovno utrdila v spoznanju, da je ta arbitražni sporazum dober, zato ker Sloveniji zagotavlja mirno in pravično rešitev spornega vprašanja o meji s Hrvaško, ker zagotavlja teritorialni stik z odprtim morjem in ker zagotavlja, da bomo lahko končno normalizirali odnose s sosednjo Hrvaško. Arbitražna rešitev se je pokazala kot zelo dobra rešitev za Slovenijo že po naši osamosvojitvi, ko je Badinterjevo arbitražno sodišče razsojalo o mejah med republikami bivše Jugoslavije in takrat smo bili Slovenci z arbitražnim sodiščem zadovoljni. Prepričana sem, da bomo tudi tokrat. Prepričana sem, da bomo končno lahko doživeli to, da se nam bodo vrnila vsa ozemlja in ves del morja, ki je v zadnjih 19letih počasi izginjal. Tisti, ki teh argumentov, ki smo jih poslušali danes, ne slišijo ali ne razumejo, pa vztrajajo pri receptu balkanskega reševanja teh problemov iz prejšnjega stoletja. Tako danes kot 6. junija bom glasovala za, zato ker nočem negovati slabih odnosov in novih blokad, ampak računam na razum vseh naših državljank in državljanov.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Franco Juri. Prosim.
Hvala, predsednik. Glasoval bom za sklep, ker prihajam z obmejnega območja in si želim mir in dobrososedske odnose s sosednjimi državami. To, verjamem, je tudi mnenje večine prebivalstva obmejnih območij, ampak glasoval bom za ta sklep tudi, ker smo na poti že drugi mednarodni arbitraži, ki nam bo pomagala urediti vsa odprta vprašanja, tako kot je Badinterjeva arbitražna komisija takrat botrovala mednarodnemu priznanju Republike Slovenije in tudi naši temeljni ustavni listini. Na podlagi tiste temeljne ustavne listine smo danes pripravljeni dokončno po 19. letih obmejnega in že ozemeljskega spora urediti razmere s sosednjo Hrvaško. Arbitraža je mesto, kjer imamo končno priložnost, da vse argumente, vso dokumentacijo, vse dokaze prikažemo, utemeljimo in, če imamo prav, ne smemo dvomiti v to, da nam bo arbitraža dala tisto, kar nam pripada. Če pa te samozavesti ni in nasprotniki arbitraže to dokazujejo, žal, si naredimo medvedjo uslugo in že zdaj pomagamo z določenim prejudiciranjem drugi stranki v sporu. Jaz te drže ne razumem, razumem pa prizadevanja za mir, za evropsko kvaliteto življenja - tako v Sloveniji kot še zlasti na obmejnih območjih. Torej bom sklep podprl.
Hvala lepa. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 31. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 31.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 6. točko dnevnega reda, to je tretja obravnava Predloga zakona o integriteti in preprečevanju korupcije. Prehajamo na odločanje o vloženih amandmajih. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SDS k 9. členu. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 31, proti 46. [[Za je glasovalo 31.]] [[Proti 46.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin: SD, Zares, DeSUS in LDS k 27. členu. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 44, proti 32. [[Za je glasovalo 44.]] [[Proti 32.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SDS k 46. členu. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 31, proti 45. [[Za je glasovalo 31.]] [[Proti 45.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Končali smo glasovanje o amandmajih. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona v celoti. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil predlog zakona zaradi sprejetih amandmajev neusklajen. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine? Proceduralno, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Slišim nasvet za pavzo iz vrst SDS-a. Koliko predlagate, da [[...]]
Gospod Kontič [[...]]
Skladno z drugim odstavkom 73. člena Poslovnika Državnega zbora v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov zahtevam oziroma predlagam prekinitev v trajanju 30 minut zaradi posveta pred odločanjem v poslanski skupini.
Ja, to bomo upoštevali. Ali je kakšen interes oziroma želja za obrazložitev glasu, za obrazložitev glasu v imenu poslanskih skupin? Ni. Ali je kakšna želja po obrazložitvi glasu v lastnem imenu? Ni. Torej, zaključujem [[...]]Trenutek pozornosti. Zaključujem z obrazložitvijo glasu in odrejam 30-minutni odmor. Nadaljevali bomo ob 20.05.
Spoštovane kolegice in kolegi! Nadaljujemo prekinjeno sejo in glasovanjem o predlogu zakona. Želite, gospod Kontič, besedo? Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo se posvetovali, tako kot sem napovedal, in sprejeli odločitev, da podpremo Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 30. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 30.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 1. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine, Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke najavljam, kot sem poudaril že ob predstavitvi mnenja poslanske skupine, da se bomo pri glasovanju o tem zakonu vzdržali. V poslanski skupini podpiramo načela in cilje zakona. Podpiramo, da se uvede predvsem red na področju socialnih prejemkov, saj, kot je med drugim gospod minister povedal, gre za oceno, da se tudi od 18 do 20 % teh sredstev troši na neprimeren način. Nismo pa dobili pojasnila na mnoge detajle iz tega zakona, predvsem pri ugotavljanju premoženj in še pri nekaterih zadevah, ki so izredno pomembne pri določanju socialnih transferjev. Kljub temu da se seveda strinjamo s tem, da imamo eno vstopno točko, da imamo centralno evidenco pravic, da ministrstvo izdela kriterije trajanja socialne ogroženosti in tako dalje. Kar je pa največja dilema pri tem, in predvsem zaradi tega se bomo pa vzdržali, da menimo, da bi bilo nujno treba oba ta dva današnja zakona in pokojninsko reformo obravnavati približno vzporedno. To vseskozi poudarjamo. Še največji kamen spotike pri nas pa je, torej dobesedno ukinitev državne pokojnine. Po našem mnenju mora ostati, kljub temu da jo uvajamo v tem socialnem delu, torej prenos k socialnim ukrepom, torej iz blagajne v socialne ukrepe, vendar treba pri tem upoštevati, da gre dobesedno za statusno kategorijo, da je to kategorija, ali ima nekdo pokojnino – nekdo, ki jo po drugih principih ne bo dobil – , ali pa se občasno ugotavlja, ali je primeren, ali je upravičen do neke socialne pomoči. Predvsem to je razlog, da se bomo pri prvi obravnavi tega zakona vzdržali. V primeru, da bo ustrezno pojasnilo za drugo obravnavo, da bo Vlada prišla z ustreznimi amandmaji, pa ni rečeno, da tudi potem, seveda, glede na to, da je dosti rešitev dobrih, da bomo v prihodnje podprli oziroma ne bomo podpirali, če bodo vse rešitve ostale take, kot so. Hvala lepa.
Hvala lepa. Preden gremo naprej, samo dovolite popravek objave glasovanja pri 6. točki dnevnega reda. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 30.]] Jaz sem pomotoma rekel 46. 45 je glasovalo za pri prejšnji 6. točki dnevnega reda. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 70, proti nihče. [[Za je glasovalo 70.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je Državni zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za delo, družino in socialne zadeve in invalide kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je prva obravnava Predloga zakona o socialnovarstvenih prejemkih. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o socialno varstvenih prejemkih je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SLS Jakob Presečnik. Prosim mir v dvorani. Vsaka poslanska skupina ima pravico do obrazložitve glasu.
Hvala lepa. Torej, zagotovo moja obrazložitev ne bo trajala pol ure in zato je vznemirjenje [[...]]Pa še to, kar sem zdaj rekel, gre v moj čas za obrazložitev glasu. Spoštovani gospod predsednik in gospod minister, kolegice in kolegi, podobno bo ravnala poslanska skupina tudi v tem primeru, v primeru zakona o socialnovarstvenih prejemkih, ker zopet ponovno poudarjam, da mislimo, da bi morali ta zakon in prejšnji zakon o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev in pa pokojninsko reformo obravnavati vzporedno. Torej dokončno se bomo seveda odločali o podpori temu zakonu v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke takrat, ko bomo ugotovili, da ta zakon ne povzroča dodatnih krivic; več pa mislim, da smo že pojasnili v mnenju poslanske skupine. Poslanska skupina se bo pri tem glasovanju vzdržala. Hvala lepa.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 69, proti nihče. [[Za je glasovalo 69.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je Državni zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za delo, družino, socialne zadeve, invalide kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 3. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij, EPA 1031 . Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa. Proceduralno želite? Prosim.
Gospod predsednik, prosim, če pojasnite, na osnovi katerega člena poslovnika ste zahtevali od Zakonodajno-pravne službe mnenje v tej fazi glede teh občin. Zakonodajno-pravna služba nima pristojnosti razlagati poslovnika niti ne postopkov sprejemanja zakonov, kakor ste tudi sami izjavili na eni seji, imam tukaj magnetogram, na eni seji prej. V tej fazi pač ne daje mnenja. Gospodu Tanku ste odgovarjali, "ne dajejo mnenja". Ampak to razumem kot pritisk pred odločanjem, kajti v tem delu je navedeno tudi marsikaj, kar je bilo objavljeno tudi v sredstvih javnega obveščanja, ko vaši strokovni sodelavci, zunanji, plačani strokovni sodelavci, razlagajo postopke, da se oni ne strinjajo s tem in seveda zato mislijo, da tudi pravno ni korektno in ustrezno. To je preveč in to ni prav, da se na ta način počne. Od lanske pomladi naprej smo priča vrsto zapletom, od tega, da se je poskušalo onemogočiti razpis s pomočjo vseh služb, tako v Državnem zboru kot tudi Vlade, poskušalo onemogočiti razpis referendumov. Ko je Državni zbor sprejel sklep, da predvideni območji izpolnjujeta pogoje, in ko so bili izvedeni referendumi, so bili tudi razglašeni rezultati v Državnem zboru. In ko bi moral nastati zakon, je prišlo sedaj vem zaradi katerih razlogov - do zamud, da smo domnevno zamudili roke, ki ste jih sami razpisali in tolmačili, kako da ni več smiselno to, kar isto ponavlja sedaj Zakonodajno-pravna služba tudi v svojem zaključku, da bi vmes dobili tudi razlago Vlade, ki pravi – in vse je zbrano tukaj, ne bo prilika za razpravo tukaj, ampak za dokazovanje, da gre za namerno zlorabo in preprečevanje, da bi se korektno odločalo o teh postopkih, kjer Vlada jasno piše, da 3-mesečni rok, tako kot ste ga tukaj postavili pred iztekom mandatov v občinah, je instruktivni rok, ni tisti, ki je zavezujoč. Tudi izkušnja iz leta 2006 pravi, da volitve v lokalne skupnosti so bile razpisane šele 8. avgusta, torej daleč manj kot tri mesece, in konec maja je bila ena, dve, tri ali ne vem koliko občin ustanovljena na zahtevo sodišča. Skratka, sprašujem vas samo, na kateri osnovi, na osnovi katerega člena poslovnika smo to dobili v tej fazi na mizo in tik pred odločanjem o tem vprašanju?
Hvala, gospod Anderlič. Jaz sem vesel, da ste to vprašali. Vesel sem zato, ker je dejansko, ko sem dobil predlog, da v zakonodajni postopek pošljem oba zakona, sem se soočil s pomisleki strokovnih služb v Državnem zboru in pravzaprav celo s predlogi, da bi moral oba zakona zavrniti in ju ne spustiti v zakonodajni postopek. Sam sem po temeljitem tehtanju ocenil, da še nikoli ni predsednik Državnega zbora zakone, ki sicer formalno izpolnjujejo pogoje, sam zavrnil, ampak to odločitev pravzaprav vedno prepušča, jasno, Državnemu zboru. Celo zakoni, ki ostajajo brez členov, recimo, in niso sposobni nadaljnje obravnave, jih predstavimo tukaj in tukaj ugotovimo, da niso sposobni nadaljnje obravnave. S temi pomisleki smo se srečali tudi na Kolegiju. Po razpravi na Kolegiju smo se odločili, da vendar predstavimo mnenje v zvezi z obema tema zakonoma, pravni mnenji pa nista napisani za potrebe druge obravnave predlogo zakonov, ker bi s tem seveda prejudicirali, da druga obravnava sploh bo, nismo pa še glasovali o prvi obravnavi. Za prvo obravnavo poslovnik ne predvideva obveznih ali pravnih mnenj, sploh ne, zato tega mnenja nisem oprl na poslovniško določbo, pač pa je to mnenje nastalo na podlagi razprave na Kolegiju in seveda ni v nasprotju s poslovnikom, ker poslovnik ne prepoveduje, da se pred tem pridobiva pravno mnenje v Državnem zboru. Tega ne prepoveduje in zato je to mogoče. Rad bi dodal še eno stvar, in sicer to, da po tem glasovanju, ko bi, recimo, prišlo pravno mnenje v drugo obravnavo, ko bi se poslanke in poslanci s tem mnenjem soočili, pa bi pri tem vedeli, da jaz sem že bil seznanjen s temi dejstvi in da vam jih nisem predstavil, bi pravzaprav lahko naletel na očitek, da vam nisem predstavil vseh okoliščin v zvezi z odločanjem o teh dveh zakonih. Zato menim, da je ta odločitev pravilna, vi pa se boste odločili tako, kot se pač želite. Hvala lepa. Prehajamo na glasovanje. Obrazložitev glasu, prosim. Obrazložitev glasu v imenu poslanskih skupin, prosim za prijavo. Se opravičujem, bil je proceduralni predlog in jaz moram najprej prebrati, imate prav, prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij, EPA 1031 , je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu poslanskih skupin. Bom še enkrat dal prijavo. V lastnem imenu, Anton Anderlič. Več jih je, se opravičujem, gospod Anderlič. Prosim za prijavo. Obrazložitev glasu, mag. Franc Žnidaršič. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Ta sklep bom podprl. Sem eden od podpisnikov predloga tega zakona. Okolje, za katerega gre, je več kot resno na referendumu sprejelo odločitev, da ustanovi občino in rezultat referenduma v tem okolju je bil tako visok, da tega ni mogoče ignorirati in je treba izpolniti voljo krajanov Mirnske doline, da ustanovijo občino Mirna. Zaradi tega ne morem, da te zadeve ne bi podprl. Me pa skrbi to, kar je bilo povedano. Namreč, da zakon prihaja v obravnavo brez predhodne obravnave po postopku, ki je določen z zakonom, v upanju, da bo vseeno odločitev veljala in da bomo v nadaljnjem postopku ta zakon vseeno sprejeli in uresničili željo tamkajšnjih ljudi. Hvala lepa.
Obrazložitev glasu Franco Juri. Prosim, v svojem imenu.
Glasoval bom za ta sklep, ker dosledno s svojim stališčem in s svojimi načeli podpiram demokratično izraženo voljo krajanov krajevne skupnosti, in upam bodoče občine, Mirna. Kajti, če bi zdaj prisluhnili zahtevam, da se začne postopek od samega začetka in bi počakali spet na nov referendum, bi bilo treba še eno dodatno izigravanje ljudske volje. Mislim pa, da smo dolžni kot poslanci odločati o tem. Sami ste rekli, da je bil postopek upravičen, zdaj imamo mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki seveda ga spoštujem, je relevantno, ampak tudi mene čudi način, kako se je prikazal in smo ga dobili tik pred glasovanjem, ne pa pred razpravo. In metodološko se mi to ne zdi najbolj korektno. In to me še bolj prepričuje, da je treba glasovati za. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu Zvonko Lah, prosim.
Državni zbor je že enkrat potrdil občino Ankaran in občino Mirna, pa je potem Državni svet izglasoval veto na ta zakon, vendar na sami seji niti enkrat ni omenil občine Mirna oziroma to območje. Predsednik Državnega sveta je o tem obvestil tudi Krajevno skupnost Mirna, da pač obžaluje, da v paketu ni šla Mirna skozi, in potem ko je bilo ponovno glasovanje, je tako Mirna izpadla kljub več kot 88% volji ljudstva na referendumu. Občina Mirna je bila predlagana s strani Vlade in koalicije z namenom, da se potem združijo tri občine, kar seveda koalicija podpira. Tukaj pred Državnim zborom ste, gospod predsednik, imeli njihove predstavnike in župane dveh sosednjih občin, da vam razložijo, kakšna je njihova namera, pa niso bili sprejeti. Te občine in Krajevna skupnost Mirna imajo skupne projekte na varstvu okolja, kjer krajevna skupnost ne more sodelovati oziroma participirati s svojimi sredstvi, ker jih od občine ne dobi dovolj, zato imajo namen, da se združijo na naslednjih volitvah in uresničijo željo kompletne Mirenske doline. Zato s tem samo popravljamo tisto krivico, ki smo jo jim že enkrat storili.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu Anton Anderlič, prosim.
V teh dneh sem slišal veliko stvari, razmišljanj, tudi neverjetne domišljije. Od tega, da delam občino zato, da bom kandidiral za župan, od tega, da bom posloval z nekaterimi točno določenimi ljudmi, do tega, da bom počel ne vem še kaj. Ali vendarle ne morete verjeti, da lahko nekdo nekaj naredi iz prepričanja in v skladu z ustavo in v skladu z zakonom in ljudsko voljo?! Ali je res mogoče verjeti, da takrat ko smo tako rekoč skozi zadnja vrata spravili pobudo v proceduro, ob nasprotovanju Zakonodajno-pravne službe, ob nasprotovanju gospoda Plevelja in ostalih, da smo sploh razpisali referendum za to območje. Da je bil referendum z več kot dvotretjinsko večino vseh izglasovan. Da je Državni zbor potrdil rezultate referenduma. Da je Državni zbor ustanovil občino, pa potem zaradi veta ne potrdil še enkrat. In da so krajani še enkrat – tudi ta očitek sem slišal, da naj bi domnevno pritiskali na te ljudi, na te ljudi naj bi pritiskali sem slišal. Ne! Več kot dvotretjinska večina podpisnikov. Jaz obžalujem, da predstavnikov v Državnem zboru predsednik ni želel sprejeti, da bi mu povedali, da so izrazili še enkrat več kot dvotretjinsko voljo s podpisi. In zato ker verjamem v demokracijo in ker verjamem, da imajo ljudje prav in da tukaj nobeno pravno zaviranje in podtikanje in izgovarjanje na neke stvari, ki ne obstajajo, niso na mestu, zato bom glasoval, in tudi moji kolegi poslanci v Liberalni demokraciji, za to, da je zakon primerna podlaga in da tam, kjer je volja [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]],je tudi pot, ker je tudi z zakonom in pravnimi normami vse podkrepljeno.
Hvala lepa. Samo tehnično pojasnilo okoli sprejema delegacije iz Mirne. Moram povedati, da potem ko je bila podana tudi ovadba o sumu korupcije, tudi mene, v zvezi z ustanavljanju občin, predvsem Ankaran, sem se odločil, da do ovržbe ali potrditve, ovržbe jasno, te zadeve ne bom komuniciral z nobenimi vpletenimi akterji v tej zadevi. Vsekakor z nobenimi vpletenimi akterji v zadevi ustanavljanja občin. Z velikim veseljem se bom srečal s krajani Mirne potem, ko bodo ti postopki zaključeni. Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Rudolf Petan.
Hvala za besedo. Spoštovani! Jaz sem vedno podpiral prizadevanja za ustanovitev novih občin, vendar ob pogoju, da imajo vsi enake pogoje, da so vsi enaki pred zakonom. To pa je primer, ko se to ni zgodilo, ko se je odločalo arbitrarno. In upravna sodišča v Celju in Mariboru sta dvakrat, ne vem koliko primerov je bilo, ugotovila, da je bilo odločanje arbitrarno in zato smo se morali ponovno sestajati in ponovno odločati. Postopek, ki smo ga začeli v lanskem letu, je tekel tako, kot je tekel, in vi ste se odločili, da samo dva predloga sta tista, ki zadostujeta pogoje; in to tista, ki imata slabše pogoje. Predlog, ki sem ga jaz predlagal in ki je bil najboljši tudi po številu prebivalcev, je imel največ prebivalcev, ste gladko zavrnili, tako da se ljudje niso mogli niti na referendumu odločiti, ali želijo imeti svojo občino ali ne. Postopek je bil zaključen z vetom in potem ponovnim glasovanjem v Državnem zboru. Vi ste in vsi skupaj smo glasovali, kot smo glasovali, postopek je zaključen. Zdaj ste pa pri zadnjih vratih začeli nov postopek, in to zopet arbitrarno, samo tista dva predloga, ki se vam zdita primerna. Začeti bi morali na novo, ampak to je zdaj druga zgodba. Jaz v tem primeru ne bom podprl, tudi iz tega preprostega razloga, ker ljudem, ki so imeli najboljše pogoje, da ustanovijo občino Loče, najboljše pogoje so imeli, niso mogli dobiti priložnosti, da ustanovijo svojo občino, ker 4 tisoč 200 prebivalcev ne zadosti pogoja 5 tisoč , imamo pa primer predloga za občino z 2 tisoč 400 prebivalcev, tudi ne zadosti 5 tisoč, pa ste rekli: "Oni imajo pa lahko občino." To pa je arbitrarno in tako ne more biti in, kar je še najhujše, zdaj bi radi po hitrem postopku spravili še ta dva predloga skozi, ki nimata 5 tisoč prebivalcev, zdaj pa najavljate predlog, da boste spremenili zakon, kjer izjeme ne bodo več možne. Aha, naše predloge, naša dva predloga še skozi, potem pa konec. To ni korektno, gospodje, in jaz zaradi tega ne morem podpreti niti tega niti naslednjega predloga. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prosim za prijavo. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Renata Brunskole. Prosim.
Hvala lepa. Lepo pozdravljeni. Kot že vsakič do sedaj, bom podprla ta predlog, zatorej bom glasovala za. Hvala.
Hvala lepa. To je bilo zelo modelno. Da bi se le vsi zgledovali po vas. Obrazložitev glasu, Franc Pukšič. Zgledi vlečejo.
Hvala lepa, predsednik. Kolegice in kolegi! To je ples čarovnikov in čarovnic, ki si ga je ponovno privoščila tudi v tem mandatu prav vladna koalicija. V Zakonu o lokalni samoupravi piše o pogojih za ustanavljanje občin in piše tudi, kdaj se od določenih pogojev odstopa, vendar v Zakonu o ustanavljanju občin ne piše, da se ustanovijo občine tam, kjer so predlagatelji vladni poslanci. No in to je napaka. Torej, to bi morali zapisati v Zakonu o ustanovitvi občin in bi bilo vse popolnoma jasno. Torej, to kar ste delali, kolegice in kolegi vladne koalicije, na ostalih primerih, kjer jim niste dali niti možnosti za razpis referenduma, da bi se opredelili za ali proti, je nedopustno in moralno sporno. Sicer pa za to vladno koalicijo – kaj je že to morala? Ali ste kdaj slišali - verjetno nikoli. No, zagotovo je treba vam kdaj kakšne [[...]]
Brez polemik iz klopi in tudi vi, gospod Pukšič.
[[...]]levite, ker ste jih potrebni, ker tako delate, ker arbitrarno odločate. Jaz bom glasoval za ustanovitev občine Mirna tako kot tudi za Ankaran. Samo upam, da vas ni kaj takšnih, ki boste glasovali za Mirno, za Ankaran pa boste proti. Upam, da tudi tu ne boste igrali dvojne morale in dvakrat imeli enkrat levo, drugič pa desno roko.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Jože Tanko. Prosim.
Hvala lepa. Delo v Vladi in Državnem zboru v tem mandatu poteka izredno zmedeno. Veliko je nasprotij tako med Vlado in vladno koalicijo in znotraj vladne koalicije v Državnem zboru. In to se kaže tudi na vseh mogočih lestvicah, ki so nam dosegljive. Ošabnost koalicije se je dokazala tudi v tem primeru ustanavljanja občin, saj so bili predlogi opozicije, kljub temu da so bolj izpolnjevali pogoje, vsi po vrsti zavrnjeni, brez izjeme. In to kaže samo na dvoličnost koalicije in na trdo delitev "naši" in "vaši". Zato sta postopek "zvozila" samo Anderličev predlog in Jurijev predlog. Zgodilo se je, da je bil izglasovan veto in je koalicija na ponovnem glasovanju v Državnem zboru zapravila 22 glasov, ki jih ni dala predlogom, ki bi na tak način zakon potrdili. Po vetu je Vlada vložila novelo Zakona o lokalni samoupravi, s katerim bistveno spreminja pogoje za ustanavljanje občin. In potem sta prišla še dva predloga koalicije, ki sta v popolnem nasprotju z vloženo vladno novelo zakona. In to, da si je koalicija dovolila ta bajpas, da prehiti vladni zakon, je že pravzaprav neko svojevrstno čudno dejanje. Kajti ne moremo obravnavati istočasno zakonov, ki urejajo podobno ali sorodno družbeno razmerje, še posebej pa se ne more prehiteti vladnega zakona. In s tem, ko ste ta dva zakona uvrstili na dnevni red, ste storili ravno to. Osebno ne podpiram popolnoma nobenih rešitev ali predlogov, ki povzročajo novo neenakopravnost med potencialnimi predlagatelji novih občin, zato bom tudi glasoval proti temu predlogu zakona. Bi pa samo še to povedal, da poslanska skupina do tega ni oblikovala čvrstega stališča in bo vsak glasoval po svoji vesti.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu, Melita Župevc.
Hvala lepa, gospod predsednik. Seveda bom glasovala za predlagani sklep, predvsem zaradi petih točk. Prvič, ker so ljudje odšli na referendum in jasno izrazili svojo voljo. Drugič, ker smo prav danes v parlamentu, ko smo govorili o nekem drugem referendumu, ki bo 6. junija, govorili, kako zelo nam je pomembna volja volivcev. Ker bi se mi zdelo nekorektno, da enkrat voljo volivcev, takrat ko se bodo odločali o arbitražnem sporazumu, upoštevam, drugič, ko pa so se odločali o tem, v kateri občini bi radi živeli, pa te njihove volje ne upoštevam. Glasovala bom za, ker mi še danes odmevajo besede, ki sem jih slišala potem, ko sta v parlamentu, v tej dvorani, padli občina Mirna in Ankaran. Slišala sem besede: "Zmagali smo". In ne nazadnje, glasovala bom za, ker se ne morem znebiti občutka, da bodo nekateri uporabili vsa sredstva, tudi tista, ki so, če želite, morda nedovoljena, sporna, če ne drugače, vsaj moralno. Zdi se mi pa od vsega še najbolj nekorektno, da bi glasovala za eno občino in bila proti drugi, torej, za eno da, za drugo pa ne. Torej, absolutno bom glasovala za predlagani sklep. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 34, proti 31. [[Za je glasovalo 34.]] [[Proti 31.]] Ugotavljam, da je Državni zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za lokalno samoupravo in regionalni razvoj kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 4. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o ustanovitvi občin ter določitvi njihovih območij (EPA 1032). Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij [[EPA 1032]] je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v svojem imenu. Želi kdo v imenu poslanskih skupin? [[Ne.]] V imenu poslanske skupine, gospod Tanko? [[Ne.]] Potem prosim za prijavo za obrazložitev glasu v svojem imenu, v lastnem imenu, kakorkoli. Obrazložitev glasu dr. Luka Juri. Prosim.
Hvala lepa. Glasoval bom proti takšnemu sklepu iz štirih razlogov. Iz razloga solidarnosti. Namreč, Mestna občina Koper tako kot tudi ostali dve obalni občini živita na temelju solidarnosti med produktivnem priobalnim delom in ruralnim zaledjem. To solidarnost tvori razvoj, ki poteka že 50 let, in je v Kopru toliko bolj poudarjen ob obstoju Luke Koper, katero smo gradili vse Koprčanke in vsi Koprčani in še drugi, in bi bilo danes nepravično, da bi sad tega dela luške dajatve, polovico sada tega dela, ki pripada vsem, prevzela le, glede na 50 tisoč prebivalcev v občini, peščica, torej 3 tisoč. Ni prav, da tisto, kar se danes deli na občana v višini 160 evrov, dobi samo ena krajevna skupnost v višini 1200 evrov. Glasoval bom iz odgovornosti, zato ker vem, da če bomo razbili danes oziroma če se bomo odločili, da razbijemo mestno občino Koper, bo žal v kratkem sledilo razpad še na štiri enote, kajti tudi Koprčani v centru bodo najverjetneje sledili temu razpadu solidarnosti, želeli na svoje, želeli svoje dajatve in ostale bodo še tri ruralne občine. Iz doslednosti, zato ker mislim, da je občina dobra, če jo dobro vodiš, ne pa, če je majhna; in iz legalnosti zato, ker mnenje Zakonodajno-pravne službe jasno govori, da je bil postopek zaključen. In če bi želeli začeti nov postopek, bi ga morali od začetka, vključno z referendumom, ki je posvetovalen, a ne glede na to, ga je treba speljati. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu Anton Anderlič. Prosim.
Tudi te očitke sem slišal, da naj si Ankarančani kar mislijo, da imam enaka merila za ene in za druge, in da jih bom pustil na cedilu, sem poslušal, in ti očitki tudi ne držijo. Veljajo enaki argumenti kot pri prejšnji točki. Če bi pa res kdaj v življenju se odločil, da bi kandidiral za župana, mogoče bi pa razmislil, kje je bolje, ali je na Mirni ali v Ankaranu. Ampak za to bi moral izpolniti mnogo pogojev, zato seveda ne bom v tej smeri ne razmišljal ne karkoli drugače. Škoda je ponavljati argumente in tudi moji kolegi bodo glasovali za.
Obrazložitev glasu, Franco Juri, v lastnem imenu.
Hvala predsednik. Glasoval bom za, tako kot sem glasoval tudi za Mirno. Predvsem, ker ne želim, ne bi želel z glasom proti sodelovati v zgodbi poskusov izigravanja referendumske volje, kajti to bi nam odvzelo vso verodostojnost pri obravnavanju tako pomembnega demokratičnega instituta. Dejstvo je, da če bi mi zdaj silili Ankarančani in Mirnčane nazaj na referendum, s tem da bi že vedeli, da tisti referendum tako in tako ne bo upoštevan, mislim, da bi tila to neverjetna igra z ognjem. Prav zaradi tega menim, da smo dolžni kot poslanci prisluhniti tudi mnenju štirih ustavnih pravnikov, ki so obrazložili, zakaj bi bili dolžni zagotoviti uresničitev tiste referendumske volje in torej ustanovitev teh dveh občin. Gre za usodo ljudi, gre za usodo kraja, gre za usodo pravzaprav delovanja demokracije. Če tega ne bomo potrdili z današnjim glasom, potem bo težko nagovoriti ljudi, da mislimo resno z referendumom in z njihovo voljo. Čutili se bodo izigrane in kot takšni bodo uporabili in izbrali druge poti za izražanje nezadovoljstva. Jaz tega nočem in zato bom glasoval za. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu Rudolf Petan, prosim.
Hvala za besedo. Torej, že pri prejšnjem predlogu sem navedel del vzrokov, zakaj bom proti. Enako velja pri tem, kajti to, kar se tu dogaja, pa se mi zdi malo višek hinavščine. To je ravno tako, kot če bi za prvenstvo v plavanju vsem razen dvema tekmovalcema zvezali roke in bi jih vrgli v bazen, zdaj pa plavajte, in potem tista dva, ki bi bila najboljša, ker sta edina imela razvezane roke, bi lahko šla naprej v kvalifikacije. Tako ste tu naredili. Zato, ker ostalim predlogom niste niti dali priložnosti, da bi se ljudje lahko na referendumu odločali, ali želijo ustanoviti občino ali ne. In zdaj modrovati, kako moramo spoštovati ljudstvo, to je tako kot zvezane roke. In kar je še huje, te ljudi, konkretno v Ločah, iz predela, ki je imel najboljše pogoje, je strah, če boste vi tudi arbitrarno odločali, ali Vlada arbitrarno odločala, da v teh občinah bomo še sofinancirali šole in vodovod, čistilne naprave, v tistih vaših pa ne bomo. Saj kriterijev ni, edini kriteriji so tistih, ki jih določamo mi. Bomo pač nekaterim zvezali roke tudi za izgradnjo nove šole in vodovoda, tiste pa bomo spustili skozi. No, saj oni bodo pa tako ali tako najboljši, tisti ki bodo ostali. In na takšno arbitrarno odločanje ne pristajam in tudi krajani, ki so me pooblastili, da vložim predlog za občino Loče, seveda ne razumejo tega. Seveda pa ne odrekajo, da druga območja tudi dobijo svojo občino, ampak zakaj pa samo tisti drugi lahko, oni pa ne. V tem je ves problem in v arbitrarnem odločanju. in zdi se mi da tako razvoj ne more naprej in zato tudi tega predloga ne morem podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Prosim za ponovno prijavo. Obrazložitev glasu Franc Pukšič, prosim.
Ta obrazložitev bo lahko nekoliko krajša, glede na zadnjo mojo. Torej, glasoval bom tako, kot sem glasoval prej :"za". In ker je za občino Mirna glasovalo 34 in 31 proti, sem torej prepričan, da bo tudi občina Ankaran izglasovana, saj si ne znam predstavljati, da bi lahko bilo toliko dvoličnosti, da bi eno podprli druge pa ne. Namreč, obe izpolnjujeta pod enakim zakonom enake pogoje, obe sta imeli razpisan referendum, obe sta na referendumu glasovali za, to pomeni vse legalne poti so bile opravljene. Če bo iz tega kasneje nastalo še nekaj občin, če bo v skladu z novim zakonom, ki ga napovedujete, o lokalni samoupravi, to lahko pomeni samo hitrejši in boljši razvoj tudi na Primorskem. Res pa je, kolegice in kolegi, da so vsaj tiste politične stranke, ki so tudi danes koalicija in večinsko v vladi tudi bile pred leti, ko so celo - ali pa ste, torej te politične stranke - ustanavljale občine brez referenduma. Torej, niti referenduma niste razpisali, tukaj ste odločali o občini in jo ustanovili. Torej, to je politična odločitev, in seveda v Državnem zboru je politična odločitev, naj Ankarančani končno odločajo o svoji usodi, svojem razvoju in svojem delu.
Hvala lepa. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 76 poslank in poslancev, za je glasovalo 29, proti 40. [[Za je glasovalo 29.]] [[Proti 40.]] Ugotavljam, da Državni zbor predlaganega sklepa ni sprejel. Zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Zaključujem tudi 24. izredno sejo Državnega zbora. Hvala lepa in lahko noč.