Bon dia, diputats, diputades. Vagin seient als seus escons... Comencem la sessió; comença l'ordre del dia. [[Manifestació de condol]] Abans de seguir, per això, permetin-me, en nom meu, i estic convençut que en nom de la cambra, traslladar la nostra profunda consternació per la mort de la Lily, un fet, aquesta mort, que ens interpel·la a tots i a totes per continuar treballant per poder donar resposta i cobertura a les dones doblement invisibilitzades, doblement víctimes, com en el cas a què avui ens referim. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple la tenen inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Els faig avinent també, però, que en la Junta de Portaveus que acabem de celebrar s'ha acordat la retirada dels punts 4 i 17 de l'ordre del dia, relatius, per una banda, al Decret llei 5/2019, de 5 de març, de mesures urgents per millorar l'accés a l'habitatge, i al procediment per elegir –el segon punt– sis membres de la Junta de Govern del Memorial Democràtic. Per tant, aquests dos punts queden retirats de l'ordre del dia. [[Salutació a un nou diputat]] Abans de continuar, justament, amb aquest ordre del dia, donar la benvinguda també al diputat Marc Parés, que s'incorpora de nou al Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, i que, com deia, s'incorpora de nou a les seves tasques parlamentàries. Benvingut, diputat. D'acord amb... [[Aplaudiments.]] Poden aplaudir –poden aplaudir. Seguim. D'acord amb l'article 95 del Reglament, els recordo que la diputada Adriana Delgado, per motiu de maternitat, delega el seu vot en el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, i que, al mateix temps, el diputat Albert Batet, també per motius de paternitat, ha delegat el seu vot per aquesta sessió plenària en el diputat Eduard Pujol, portaveu adjunt del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Així mateix, els recordo també els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Pregunta al Govern sobre la inversió estrangera]] [[310-00150/12]] Seguim, doncs, amb l'ordre del dia. Comencem amb el primer punt, que és la sessió de control, i, en concret, les preguntes al Govern. La primera pregunta a respondre és sobre la inversió estrangera, formulada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Fa la pregunta el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Bon dia. Gràcies, president. Atès que aquesta pregunta va adreçada a la consellera d'Empresa i Ocupació, també responsable de l'àrea d'universitats, volia començar la intervenció condemnant rotundament les agressions i els atacs que van patir ahir un grup de joves a la Universitat Autònoma de Barcelona. I, per tant, donar-li també l'oportunitat a la consellera de que se sumi a aquesta condemna, donat que sovint es troba a faltar el suport del Govern en aquestes condemnes. La pregunta que li formulem avui és amb relació a com valora la consellera l'evolució de la inversió estrangera a Catalunya els darrers anys.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la senyora Maria Àngels Chacón, consellera d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, president. Diputat, sempre condemno, condemnem i condemnarem qualsevol tipus d'agressió. Miri, per molt que vostès, de vegades, han anat insistint en el relat negatiu de l'evolució de l'economia productiva catalana, aquest relat no s'ajusta a la realitat. Després, a la rèplica, li explico el perquè.
Disculpin, diputats, diputades; ara em diuen que no es veu el temps i per tant... [[Remor de veus.]] Ara? [[Pausa.]] D'acord; doncs solucionat. Per repreguntar, té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, les dades són les que són. Segons l'Idescat, les inversions estrangeres a Catalunya l'any 2017 van baixar un 59,1 per cent, mentre a Espanya creixien un 4,5 per cent; el 2018, quan vostè deia que hi haurien unes dades rècord d'inversió, van tornar a caure, l'11,7 per cent, mentre a Espanya pujaven d'un 71,2 per cent. Això sí, les dades del seu departament, les dades d'Acció, ens diuen que l'any 2017 no van baixar les inversions estrangeres, sinó que van pujar d'un 163 per cent, cosa que ens estranya, però no ens estranya tant quan veiem la relació d'inversions que comptabilitzen des del departament per l'any 2017. I, concretament, la inversió més important i que genera més llocs de treball que vostès comptabilitzen és la de Hard Rock Hotels a Tarragona. Francament, porto bastants dies intentant buscar aquests hotels i encara no els hem trobat, perquè les obres ni tan sols han començat. Per tant, jo crec que valdria la pena que vostès analitzessin les dades tal com són. Ens preocupa l'evolució del sector industrial, ens preocupen tots aquests sectors. Tenim dades de primers del 2019, i la taxa d'inversió industrial cau un 9,7, i és la segona taxa de caiguda de la inversió industrial..., més baixa dels últims vint anys. Sí que són els primers mesos de l'any, sí que es pot canviar i es pot capgirar, però les dades ens preocupen. Ens preocupa, també, veure els anuncis d'expedients de regulació d'ocupació, i ens preocupa veure com hi han empreses, com Gallina Blanca, Cymi, a Gavà, o La Antigua Lavandera, o Essilor, que estan anunciant deslocalitzacions a la resta d'Espanya. Ens preocupa, per tant, com evoluciona. Consellera, rectificaran...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...o continuen pensant que aturar l'economia és el millor que li pot passar a la...? [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula la consellera. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputat, evidentment, les dades són les que són. Miri, sempre diem que cal valorar les inversions estrangeres en períodes més llargs; les inversions són volàtils. Del 2009 al 2013, hi va haver 3.100 milions d'inversió estrangera; del 2013 al 2018, 4.600. Catalunya lidera –tant que li preocupa– la indústria i l'ocupació, lidera amb un 30 per cent la inversió estrangera industrial, a tot l'Estat espanyol –un 30 per cent. Estem liderant, doncs, el que és la generació d'ocupació en matèria d'indústria. Pensi també que les dades a les que vostè fa referència, les dades del ministerio, moltes vegades inclouen operacions borsàries i no inclouen inversions que es fan en territori català. També cal esmentar les 8.600 empreses estrangeres instal·lades a Catalunya. Ahir teníem un anunci; ahir teníem un anunci de que aquesta multinacional nord-americana, VMware crearà aquí 250 llocs de treball. Ha optat per Catalunya, en el seu nou centre d'excel·lència; una notícia més que configura que ens estem posicionant en atracció d'inversions claus en aquesta nova indústria del coneixement. Per tant, doncs, per molt que els pesi, el seu relat no s'ajusta a la realitat. A més, tenim a Catalunya el 34 per cent d'empreses estrangeres que hi ha a l'Estat espanyol. Ens consideren com..., l'any passat hem estat el segon mercat de creació de llocs de treball en ocupació estrangera. Tenim inversions productives i tenim també inversions tecnològiques. Miri, ser atractors d'inversió estrangera, com aquesta que anunciàvem avui, ens vol dir que estem posicionats en aquesta nova era de la indústria 4.0, aquesta indústria del coneixement; si no, no seríem capaços d'atreure aquesta mena d'inversions. Miri, per cada euro que s'inverteix en Acció, hi ha un retorn de trenta-quatre. Vostès poden seguir en el seu relat catastrofista, nosaltres seguirem atenent a la realitat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les llistes d'espera sanitàries]] [[310-00159/12]] La següent pregunta és sobre les llistes d'espera sanitàries; una pregunta formulada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. En nom seu, té la paraula la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Consellera, tres dades. Segons el darrer CEO, la sanitat guanya posicions entre el que la ciutadania considera els principals problemes de Catalunya; queda només per darrere de l'atur, la insatisfacció amb la política i les relacions Catalunya-Espanya. Una altra. L'enquesta de l'OCU, aquesta de tot l'Estat, mostra que set de cada deu ciutadans consideren que el principal problema del sistema sanitari són les llargues llistes d'espera per especialista, proves diagnòstiques i intervencions. I un tercer bloc de dades. Cada dia anem a pitjor, les llistes s'estan disparant de nou a Catalunya: un 23 i mig per cent de persones més esperant prova diagnòstica, creix un 10 per cent les persones que esperen per una intervenció, però és que seguim sense garantir visita a l'atenció primària en quaranta-vuit hores. I les urgències als hospitals, ara que no hi ha grip, estan saturades: avui, a Vall d'Hebron, vuitanta-dues persones pendents de llit, alguna des de fa més de quatre dies; ahir, a l'Hospital del Mar, quaranta-vuit persones que portaven més de vint-i-quatre hores a urgències. No hi ha manera que s'ataqui el tema estructuralment i que es deixi d'abordar-lo amb plans de xoc, que són pan para hoy i hambre para mañana. I el pan para hoy és bàsicament sobretot pels privats als quals es deriven proves diagnòstiques o intervencions per reduir temporalment aquestes llistes d'espera. La nostra sensació, de fet, és que al final tot va d'això, de donar-li més part del pastís a la privada. Perquè si els grans perjudicats de les llistes d'espera, o de la desesperació, de fet, són la ciutadania i el prestigi del propi sistema sanitari, els grans beneficiats estan sent els que fan negoci amb la salut. De fet, el darrer informe de la Federació d'Associacions per la Defensa de la Sanitat Pública a Espanya torna a situar Catalunya com la comunitat autònoma –la segona– amb més grau de privatització en el sistema sanitari. L'hi dèiem constantment a l'exconseller Boi Ruiz, però és que portem dues legislatures amb Esquerra portant aquest departament i ni amb Comín ni amb vostè la cosa no ha anat a millor sinó a pitjor. Alguna voluntat, consellera, d'atacar aquests dos greus problemes estructurals, llistes d'espera i privatització de la sanitat?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. Sí, diputada, tota la voluntat; sí, diputada, per nosaltres la salut, també com mostra el CEO, és la gran preocupació que tenim i per això estem en el Govern, i sí, estem treballant un paquet de mesures per millorar l'accessibilitat al nostre sistema sanitari.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Tenim grans dubtes, consellera, que aquest paquet de mesures ataqui estructuralment el tema; tenim grans dubtes que realment vagin a fer cap desprivatització en aquesta legislatura. Mirin, almenys el conseller Boi Ruiz no s'amagava; poc després de ser conseller, ja ho deia clar: li recomanava a la ciutadania que es fes d'una mútua privada. D'Esquerra n'esperàvem un altre enfocament, però han seguit fent exactament el mateix. Si al conseller Boi Ruiz li dèiem que era el llop posat a cuidar les ovelles, a vostès els començarem a batejar com el llop disfressat amb pell d'ovella...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...però llop a la fi. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Vostè ho ha dit: «estructuralment, «atacar estructuralment. Les llistes d'espera són al final els temps d'espera, és el dret de la persona a ser atesa en un temps raonable. Nosaltres parlem d'accessibilitat, nosaltres parlem d'equitat territorial. Per això mostrem les dades per centre i les dades per territori; per això nosaltres ataquem estructuralment, mitjançant les comissions d'accessibilitat, diputades i diputats, el que és el temps d'espera de proves diagnòstiques, de consultes externes i d'intervencions quirúrgiques a cada un dels sectors sanitaris d'aquest país, i per això ens ha permès reduir en un 14 per cent el temps d'espera de les intervencions quirúrgiques, en un 19,3 per cent el de consulta externa i en un 6 per cent el de proves diagnòstiques. Aquesta estructuralitat, que la treballem a territori, centre a centre i conjuntant tots els centres per veure [[per raons tècniques no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de la consellera]] ..., el problema que tenen a cada un d'ells, això és el que estem fent. I no totes les intervencions es poden fer a nivell de territori; també en tenim a nivell país, com és el cas de les persones que estan en llista d'espera per una reassignació de sexe. En aquest cas hem doblat el pressupost, tripliquem els centres que faran una reassignació de sexe –-Clínic, Bellvitge i Can Ruti– i a més a més passem de trenta a setanta intervencions. Per tant, hi estem treballant molt intensament, perquè és una preocupació d'aquest Govern. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el Reglament d'adopció internacional]] [[310-00153/12]] La següent pregunta és sobre el Reglament d'adopció internacional, formulada, en nom del Grup Parlamentari Republicà, pel diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Conseller El Homrani, vull començar esta pregunta recordant que des del 1995 Catalunya és reconeguda com a autoritat central per part del Conveni de la Haia relatiu a la protecció del nen i a la cooperació en matèria d'adopció internacional, una competència que l'actual Estatut d'autonomia reconeix com a exclusiva del Govern de Catalunya; competències que este Parlament va regular de forma específica en la Llei 25/2010, del segon llibre del Codi civil de Catalunya. En este marc competencial, l'Institut Català de l'Acolliment i de l'Adopció ha gestionat de forma modèlica més de tretze mil adopcions internacionals durant els darrers vint anys, prop d'un 30 per cent de les realitzades al conjunt de l'Estat espanyol; una gestió de proximitat en la tramitació, tant per part de l'ICAA com per part de les entitats col·laboradores en adopció internacional, que és clau per a les famílies adoptants i per als mateixos infants. Per experiència pròpia –i també puc parlar segurament pel company Josep Maria Jové–, com a pare adoptant de la Joana, d'una xiqueta preciosa nascuda a la Xina, li puc assegurar, conseller, que la gestió de l'ICAA és referent i modèlica en tot l'Estat. Es tracta d'un procés que sol durar diversos anys fins que no es concreta l'adopció i que requereix diversos anys també de seguiments postadoptius; seguiments que són clau en la protecció dels infants. En tot este procés, que en el nostre cas particular, en el meu cas particular ha durat més de deu anys, la proximitat, el rigor, el contacte directe i el compromís en cada cas, en cada família, per part dels professionals de les entitats col·laboradores són absolutament fonamentals. Conseller, com bé va exposar la setmana passada, Catalunya no es pot permetre una recentralització en aquest àmbit, com pretén el Govern del PSOE, d'unes competències que s'estan gestionant de forma exemplar des de fa dècades. No s'ho pot permetre políticament, no s'ho pot permetre per la defensa jurídica de les nostres competències, però sobretot no s'ho pot permetre perquè el nivell d'excel·lència en la protecció de la infància del nostre país és i ha de continuar sent un referent de qualitat democràtica del nostre país. I, en darrer terme, no s'ho pot permetre perquè, si s'han de fer canvis, ha de ser per reduir complexitat, per innovar en els procediments, per millorar la formació de les famílies adoptants i per millorar sobretot la protecció dels xiquets i de les xiquetes. I tot això no només no ho contempla el nou reglament proposat per l'Estat, sinó que fa passos enrere; un reglament que centralitza, que allunya decisions fonamentals de les famílies. Conseller, esperem que les seves gestions permetin a les famílies catalanes i al país poder continuar gaudint d'un servei com del que disposem ara. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputat, diputades, diputats..., com molt bé ha explicat, estem davant d'una acció que el que fa és una invasió competencial, que el que fa és merament centralitzar. I això ho fa el Govern del Partit Socialista, ho fa saltant-se un acord bilateral entre la Comissió Bilateral Catalunya-Estat del 2015 –se la salta directament–; ho fa amb una voluntat recentralitzadora i una voluntat de laminar una competència que ja estava en l'Estatut d'autonomia del 79 –senyors, del 79–; ho fa per treure'ns capacitat i presa de decisió i situar-nos únicament com a gestors, i, el que és pitjor, ho fan sent conscients que el que fan és complicar la vida a ciutadans i ciutadanes que estan en processos d'adopció, complicant-los la vida, perquè ho fan des d'una perspectiva en la que es pugui tenir una adopció amb un ens que no estigui acreditat en el territori, el que suposa, en un procés molt llarg, molt complex, on les famílies en molts casos, i els nens i nenes, necessiten molt acompanyament i un acompanyament de proximitat..., el que fan és liquidar aquesta proximitat. I per aquests motius ja hem iniciat tota la impugnació del Reglament d'adopció internacional per invasió competencial i ho portarem fins al final. Per tres motius: perquè ens pertoca defensar les competències, perquè ens pertoca defensar els ciutadans i les ciutadanes i defensar una política de proximitat i perquè ens pertoca, per sobre de tot, fer que les adopcions continuïn sent una bona eina i es continuïn gestionant bé. L'ICAA ha fet el 25 per cent de les adopcions des de que es va crear a l'Estat espanyol; el 2017, l'últim any tancat, va arribar a fer gairebé el 30 per cent dels processos d'adopcions que s'han fet a l'Estat espanyol. És una bona eina, hem gestionat molt bé aquesta competència i la volem continuar gestionant. Perquè no deixarem que envaeixin competències, però per sobre de tot no deixarem que a ciutadans i ciutadanes que estan en un procés complex els treguin la proximitat i els treguin la bona gestió del que hem anat fent en aquests anys. I per això ho impugnarem i continuarem treballant per assegurar mantenir aquesta competència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'eutanàsia]] [[310-00154/12]] La següent pregunta és sobre l'eutanàsia, i formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Noemí Llauradó.
Moltes gràcies. Bon dia, consellera. En els últims dies, arran de la notícia que l'Ángel, l'home de setanta anys que fou detingut acusat d'haver ajudat a morir la seva dona, la María José, amb esclerosi múltiple des de feia trenta anys, s'ha reobert el debat sobre el dret a la mort digna. De fet, en els darrers temps s'han produït nombrosos debats públics, al nostre país i en altres, sobre la manera de tractar les persones malaltes terminals o amb processos degeneratius irreversibles que demanen morir per evitar el sofriment o per no haver de viure la fase més degradant de la malaltia. Persones que pateixen situacions extremament penoses, o els seus familiars, han plantejat als tribunals poder posar fi a una vida que consideraven indigna. Aquests casos han fet paleses les divergències entre la voluntat de les persones malaltes i les disposicions legals i sanitàries i han posat de manifest la necessitat d'atendre els problemes humans que es plantegen en determinades situacions especialment greus de malaltia. A la societat actual la por d'un patiment insuportable pesa sovint més que la por a la mort, i s'ha anat obrint camí la idea que en determinades circumstàncies és legítim plantejar la possibilitat de posar fi a la vida per decisió pròpia. Així mateix, un nombre creixent de veus ha expressat en els darrers anys la conveniència d'abordar la regulació legal de l'eutanàsia. De fet, el nostre partit, Esquerra Republicana de Catalunya, que forma part del Grup Parlamentari Republicà, va ser el primer partit en demanar la despenalització de l'eutanàsia, i fa vint-i-cinc anys ja va presentar una proposició no de llei al Congrés, perquè Esquerra sempre ha estat pionera a defensar l'ampliació de l'esfera de drets, com el dret a la mort digna. Fins ara, però, l'Estat espanyol sempre ha tancat les portes a aquest dret i criminalitza l'eutanàsia en considerar-la delicte al Codi penal. El cas més recent d'aquests constants cops de porta fou el maig de l'any passat, quan vostè mateixa, en aquell moment com a diputada, i les diputades Escarp i Ribas van anar a defensar davant del Congreso la proposició de llei d'aquest Parlament per despenalitzar l'eutanàsia i l'ajuda al suïcidi, aprovada el 25 de juliol del 17, tot i els vots en contra del PP i l'abstenció de Ciutadans. El tràmit va quedar, però, paralitzat, a l'espera de tramitar-se el projecte de llei socialista, que a la vegada està bloquejat a la Mesa per PP i Ciutadans, que han ampliat excessivament els terminis per a esmenes. Mentrestant, en aquest Parlament també els grups parlamentaris estem treballant amb l'associació Dret a Morir Dignament. Per tot plegat, consellera, quin és el seu capteniment amb relació a l'eutanàsia i al suïcidi assistit? Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades, a Catalunya sempre hem estat pioners. Des del 2002 que tenim el Registre de voluntats anticipades, 93.000 persones al nostre país han registrat aquest document, on manifesten quines intervencions i tractaments volen rebre en cas que una malaltia els impedeixi expressar la seva voluntat. Aquest document és accessible per als professionals a la història clínica compartida dels pacients. L'Observatori de la Mort, creat a instàncies d'aquest Parlament, ens permetrà conèixer molt millor com morim a Catalunya Perquè sempre parlem d'autonomia de les persones, perquè sempre parlem de l'atenció a la persona d'acord amb la seva voluntat. Per què queda estroncada aquesta voluntat quan parlem de la voluntat d'acabar amb la pròpia vida? Vivim amb el tabú de la mort, ho sabem, ho hem debatut en aquest Parlament, però també vivim amb la por al patiment, com vostè ha dit. I això va de voluntat de la persona a prendre decisions lliures i coherents amb les seves pròpies conviccions. Morir és inevitable, morir malament no ho hauria de ser. Gairebé un 80 per cent de la societat catalana està d'acord amb regular l'eutanàsia i l'ajuda al suïcidi. És la nostra responsabilitat respondre a aquesta demanda. Estem parlant de drets, i aquests no han de tenir cap més topall que la voluntat lliure d'exercir-los. Un nou dret no obliga, i respecta la voluntat de tothom. La criminalització, en canvi, impedeix la voluntat, perquè impedeix l'exercici lliure d'un dret personalíssim. Criminalitzar l'eutanàsia és impedir una mort digna, i ja està bé. Quantes persones més han de gravar un vídeo per demostrar la seva voluntat de morir? Sempre topem amb el mateix: el Codi penal, el Codi penal que l'Estat espanyol es nega a canviar, i entorpeix les lleis, entorpeix una demanda social majoritària a la societat catalana, entorpeix la voluntat individual i lliure d'una persona a disposar de la pròpia vida. A Catalunya no hem esperat mai que ens facin la feina, sempre hem estat punta de llança. Doncs tornem-hi aquesta vegada. Per això estic decidida, diputada, a impulsar des del Departament de Salut una llei d'eutanàsia i suïcidi assistit, perquè ens pertoca i n'assumim la responsabilitat. Ho farem com ho hem fet sempre: conjuntament amb els grups parlamentaris d'aquest cambra. Govern i Parlament sempre hem d'anar de la mà per a la garantia dels drets. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el turisme]] [[310-00155/12]] La següent pregunta és sobre el turisme, i formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora María Luz Guilarte.
Gràcies, president. Senyora Chacón, què està fent el seu departament per incentivar el turisme, tant nacional com internacional, a Catalunya? Gràcies.
Per respondre la pregunta té la paraula la consellera Maria Àngels Chacón, consellera d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, president; gràcies, diputada. Ens podríem estar tot el matí explicant el conjunt d'accions, però estic intrigada a veure com deriva la seva pregunta. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Bien, consellera, usted en su línea... Creo que ha perdido todo el contacto con la realidad, porque el turismo en Cataluña. Según Idescat, en cifras anuales, en Cataluña ha disminuido un 6,2 por ciento el turismo nacional, un 8 por ciento las pernoctaciones, y la estancia media cayó un 2 por ciento. Pero lo más preocupante es que en el cuarto trimestre de 2018 la caída ha sido del 15 por ciento; la de las pernoctaciones, de un 24 por ciento, y la de estancia media, de un 10,5 por ciento. Y, frente a esto, sus logros; como por ejemplo que el nuevo decreto de reglamento de turismo de Cataluña siga aún en fase de papeleo, con todo el sector a la espera, mientras atraviesan dificultades. Otro logro: que su departamento esté paralizado y que se haya convertido en un caos sin directrices. Y no se lo digo yo: lo dicen los propios altos cargos de su departamento, que huyen de usted y de sus méritos al frente. ¿Y por qué? Pues porque su desgobierno solo se ha dedicado a la gestión de la ficción del procés. Y, frente a esto, nosotros lo que le pedimos es que se dedique a resolver los problemas del sector, como por ejemplo detectar las necesidades de formación turística y posibles focos de fraude y precariedad laboral, para garantizar la protección de los 463.000 trabajadores y sus familias que dependen de este sector, que además es un 13,7 por ciento del empleo en Cataluña. O, por ejemplo, que, mientras, el vicepresidente de su Govern dice pedir «no demonitzar el turisme, usted no calle y atienda las exigencias del sector para que cesen los ataques de turismofobia, los acosos por parte del separatismo y la imposición de su simbología, que solo genera rechazo y daña la marca Barcelona y Cataluña. El mismo vicepresidente de su Gobierno que también reconoce a Barcelona como la columna vertebral del sector, pero a la que –lástima– le han salido dos hernias: una, la del Gobierno separatista del señor Torra, que nos ridiculiza allá donde va, deteriorando la imagen de Barcelona y de Cataluña, y un gobierno populista de la señora Colau, que criminaliza al turismo mientras riega con 1 millón y medio de euros al top manta. Y, como consecuencia de ambos, ¿qué es lo que tenemos? Pues, lo que tenemos es que se pierden oportunidades y el futuro de un sector estratégico, tanto para la actividad económica como para el empleo de cientos de miles de catalanes y sus familias. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. El relat era, per tant, previsible. Miri, no només l'any passat vam batre el rècord en despesa, sinó que representem el 23 per cent dels turistes estrangers que hi ha a l'Estat espanyol. Venen turistes de França, Anglaterra, Alemanya... Miri, aquests dos primers mesos, hem augmentat un 3,9 el nombre de viatgers i un 5,1 el nombre de pernoctacions a Catalunya. Sabem molt clar què representa el turisme, el nombre de treballadors..., sempre l'hem defensat, hem defensat molt clarament respecte a aquests atacs de turismofòbia, l'hem de defensat i és més no ens n'ocupem, sinó que hi treballem. Vostès treballen, evidentment –i del seu relat es desprèn–, en clau electoral. A nosaltres ens preocupa i ens ocupa el sector. Què hem fet? Miri, el decret sap per què encara no l'hem tirat endavant? Perquè l'estem acabant de consensuar, parlem de consens, amb el que són les cases de turisme rural i altres col·lectius. Molt properament, el presentarem. Què hem fet? Dues coses, el pla de màrqueting i el pla estratègic, fomentant, a través d'indicadors que avaluarem: el nombre de turistes, la mitjana per capita per dia, l'índex d'estacionalitat, l'índex de desconcentració territorial, l'índex de competitivitat del turisme...; per tant, no fem un pla en abstracte, sinó que l'avaluarem i el concretarem, doncs, per tal d'aconseguir un major nombre i qualitat en el turisme. És més, li poso un exemple concret, vostè diu que no fem res. El Brexit ens preocupa, és per això que fem, en aquest mes de maig, una campanya de més d'1 milió d'euros al mercat anglès; un mercat que representa el 10,9 per cent dels nostres turistes, on tenim relació amb més de 2.800 agències, on estem fent cada quinze dies evolució del nombre de vols i el tancament de pernoctacions. Per tant, doncs, li he posat només un exemple d'una acció concreta que, davant uns fets que es preveu que puguin afectar el nostre turisme, doncs, estem reaccionant. Per tant, doncs, no estem paralitzats, ans el contrari, i així ho demostraran les xifres. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'activitat subvencionadora del Departament de la Presidència]] [[310-00156/12]] La següent pregunta és sobre l'activitat subvencionadora del Departament de Presidència. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Sonia Sierra.
Gracias, señor presidente. Buenos días. En primer lugar, condenar el ataque fascista que recibieron ayer los jóvenes de S'ha Acabat!, en la Universidad Autónoma de Barcelona. Señora consellera, la Generalitat de Catalunya ha regalado más de 10 millones de euros a entidades privadas valencianas, entre otras cosas, para la compra y la remodelación de un edificio histórico, en el centro de Valencia, a nombre de una entidad privada, que es Acció Cultural del País Valencià. ¿Nos puede explicar por qué la Generalitat de Catalunya, con el dinero de todos los catalanes, tiene que pagar la hipoteca de un edificio que está en Valencia y, además, pertenece a una entidad privada? Gracias.
Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Bé, molt bon dia. Diputada, condemno també, doncs, qualsevol atac que pateixin en aquest país, sigui quin sigui el seu origen i el seu destí. I dir-li, doncs, que l'activitat subvencionadora per part del Departament de la Presidència, es regeix per la Llei general de subvencions i per la resta de normativa aplicable i no obeeix aquest cas que vostè em mencionava altre objectiu que el de promoure i promocionar la llengua i la cultura catalanes en tot el territori de parla catalana.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Pues, fíjese, señora consellera, que yo soy filóloga y le aseguro que no se me ocurre cómo se puede promocionar el catalán pagando el edificio de una entidad privada. Pero, ahora, usted se lo explicará a todos los catalanes, cómo se promociona el catalán dando dinero a una entidad para que compre un edificio, que, por cierto, los chanchullos que tienen que tienen con la hipoteca ya los está investigando la fiscalía, gracias al trabajo de Ciudadanos, que ya le digo yo que, aquí, hay cosas que huelen bastante mal. Y, mire, no solo es el dinero que destinan a ese edificio, a esa hipoteca, es también las subvenciones que regalan a estas entidades privadas valencianas y a otras baleares e, incluso, francesas. Porque, mire, su única obsesión, la única obsesión de su gobierno es difundir las ideas separatistas y, para eso, subvencionan a entidades privadas y también a medios de comunicación afines, que, para eso, son rapidísimos en incrementar las partidas. Y, ahora, en plena campaña electoral, regalan a los medios de comunicación privados 10 millones de euros, un 23 por ciento más de lo previsto. ¿Nos puede explicar por qué? Y no se conforman con subvencionar solo a los medios catalanes, no, no, es que también compran con nuestro dinero a medios baleares y valencianos. A los amiguetes, que no les falte de nada, aunque, luego, no haya dinero ni para sanidad, ni para educación ni para servicios sociales. Porque, mientras ustedes regalan nuestro dinero a otras comunidades autónomas y a otros países, aquí en Cataluña, siguen subiendo las listas de espera y siguen subiendo los barracones, y uno de cada tres dependientes no recibe ningún tipo de ayuda. Con ustedes, todo para la independencia, pero nada para la dependencia. Mire, es una auténtica vergüenza. Ustedes han sustituido los problemas reales de todos los catalanes por subvenciones a medios privados y por entidades. Con su Gobierno, han subido las subvenciones a los medios y las listas de espera y también las subvenciones a los chiringuitos y a los... [[Aplaudiments.]]
Diputada, se li ha acabat el temps. Per respondre, té la paraula, de nou, la consellera.
Bé, moltes gràcies. A veure, dir-li que la llengua catalana és un patrimoni compartit amb diferents territoris i tota política de protecció i de normalització és competència dels governs. De fet, sense anar més enllà, l'Estatut d'autonomia, a l'article 6.4 diu claríssimament que la Generalitat ha de promoure la comunicació i la cooperació amb les altres comunitats i amb altres territoris que comparteixen patrimoni lingüístic amb Catalunya; tot el contrari del que vostès voldrien, òbviament. Dir-li que aquest suport de fa més de quinze anys l'han dut a terme diversos governs per a la defensa i la promoció del català, a Catalunya, a València i arreu del món, perquè no ens quedem aquí. Però vostès prefereixen seguir instal·lats en la seva demagògia. Ens agradaria que un dia poguessin defensar amb aquesta vehemència el dèficit fiscal que pateix Catalunya per poder fer front a aquestes polítiques que vostè està reclamant i que nosaltres reclamem, però hi treballem cada dia, governant. En base a això, doncs, òbviament, hi ha hagut aquesta subvenció, com vostè deia, a Acció Cultural del País Valencià; també a l'Escola Bressola, a la Catalunya Nord; a l'Obra Cultural Balear; a la Fundació Sambori..., i això també ho diu l'article 7 de la Carta europea de les llengües regionals i minoritàries, eh? Per tant, en aquest sentit, nosaltres tenim molt clar quin és l'objectiu d'aquest Govern, també pel que fa a les subvencions estructurals als mitjans dels quals vostè parlava, mitjans privats. No, escolti, no és que sigui una subvenció a mitjans privats, nosaltres estem donant aquests ajuts estructurals a mitjans en paper, a mitjans digitals, a emissores de ràdio, a emissores de televisió per enfortir aquelles empreses de comunicació que usen la llengua catalana i occitana en els seus continguts periodístics, perquè això també és competència del Govern de la Generalitat, perquè nosaltres seguim amb el ferm compromís en la promoció del català en els mitjans de comunicació. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'estratègia per a reforçar el paper de la dona i reduir l'escletxa de gènere en el sector tecnològic]] [[310-00151/12]] La pregunta següent és sobre l'estratègia per a reforçar el paper de la dona i reduir l'escletxa de gènere en el sector tecnològic, formulada, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, per la diputada senyora Anna Geli.
President, membres del Govern, conseller, bon dia. L'inic de la quarta revolució industrial o Internet industrial, caracteritzada per l'ús massiu de dades i per la digitalització de les instal·lacions que ens envolten cada dia una mica més, amaga diferents realitats de gènere. Aquesta disrupció digital ràpida, però, alhora, poc perceptible, ens afecta i ens afectarà a tots de forma directa i, especialment, aquí, també, a la dona. De fet, així ho diuen els estudis que, des del 2011 i fins a l'actualitat, segons les conclusions del Women in Digital Age, un estudi fet per la Comissió Europea, el nombre de dones que opten per una educació superior ha disminuït, a més a més, hi ha quatre vegades més homes que dones amb estudis relacionats amb les tecnologies de la informació i de la comunicació. Més dades. Segons l'indicador d'igualtat de gènere de Catalunya, entre els anys 2005 i 2015, la presència masculina en el sector TIC va créixer, en termes absoluts, en més d'onze mil homes, mentre que les dones van augmentar només en mig miler. Segons un informe de l'Institut Català de les Dones, aquests ocupen el 70 per cent dels llocs de treball en el sector TIC front al 30 per cent de les dones. Una altra dada: el 15 per cent de nois trien temàtiques d'informàtica front a un 1 per cent de noies. Es fa necessària, doncs, la visibilització i més presència de dones i de referents femenins en el món educatiu, pel que fa a les TIC. És necessari també que es facilitin eines o solucions laborals sostenibles per poder encaixar en entorns laborals masculinitzats. Segons l'estudi de Women in Digital Age, esmentat anteriorment, la desigualtat de gènere en l'esfera digital és, bàsicament, resultat de la persistència de biaixos inconscients forts sobre el que és adequat i el que no és adequat i quines capacitats té cada gènere. És per això, conseller, que volem saber quina és l'estratègia del Govern per reforçar el paper de la dona i reduir l'escletxa de gènere al sector tecnològic. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta, té la paraula el senyor Jordi Puigneró, conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública.
Gràcies, president. Diputada, diputats..., ha fet una molt bona diagnosi del moment que vivim. Miri, la revolució industrial, eh?, es va nodrir, sobretot, i va ser impulsada gràcies a l'electricitat, al petroli, al carbó. La matèria primera d'aquesta revolució digital que estem vivint serà el talent, eh? Si Catalunya vol liderar aquesta revolució digital, ha de comptar amb el 51 per cent de la seva societat, amb el 51 per cent del talent femení. No podrem fer aquesta revolució digital sense les dones. I, en aquest sentit, he de dir que encara estem lluny de les xifres que serien desitjables per poder avançar en aquest àmbit. És veritat, a nivell Europeu, per exemple, al 30 per cent del sector tecnològic hi ha dones treballant-hi; a Catalunya és inferior, estem en el 20-25 per cent, per tant, tenim feina a fer per posar-nos a nivells d'Europa. Però penso que hauríem de ser capaços d'arribar al 40 i al 50 per cent en els propers anys, si no volem, precisament, incrementar l'escletxa de gènere. En aquest sentit, què estem fent des del Govern? En primer lloc, donar exemple, eh?, i aquesta conselleria –i permeti'm que tregui una miqueta de pit–, la conselleria de Polítiques Digitals, doncs, en aquests moments, el 62 per cent dels seus alts càrrecs són dones, i aquesta és una decisió molt personal. En segon lloc, també estem treballant conjuntament amb el Departament d'Ensenyament per treballar a mitjà i a llarg termini tot el que fa referència a les disciplines STEM –la ciència, tecnologia, l'enginyeria, les matemàtiques– al col·legi, a les escoles. Necessitem que més nenes i també més nens, en el futur, puguin estar preparats i siguin competents en aquest àmbit digital. En tercer lloc, vam licitar. ara fa uns mesos, tot el manteniment informàtic de la Generalitat, uns contractes de 900 milions d'euros que han introduït, per primera vegada, unes clàusules molt importants, en matèria de gènere, que ha fet que tingui un impacte directe, en aquest sentit, sobre la capacitat d'aquestes empreses per poder ocupar, eh?, més dones en aquest sector tan important. Per tant, som tractors també de l'ocupació en l'àmbit del sector tecnològic. I, finalment, estem impulsant un pla dona TIC que el que vol, precisament, és visibilitzar, donar premis, referenciar dones en aquest sector tecnològic. Vull recordar als diputats i diputades que la primera programadora de la història de la humanitat va ser una dona, eh?, Ada Lovelace, filla, precisament, d'un poeta, de Lord Byron. Per tant, el que hem de fer, precisament, és posar la dona i tenir referents femenins en aquest...
Conseller, ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre l'exportació de la cultura catalana]] [[310-00152/12]] La pregunta següent és sobre l'exportació de la cultura catalana, formulada, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, pel diputat senyor Francesc Ten.
Moltes gràcies. Honorable consellera, benvinguda. Benvinguda a aquest Parlament, que hauria de ser, que ha de ser la casa de la paraula, la paraula per parlar i tirar endavant projectes, hauria de ser la casa de totes les paraules, també la de les paraules que ens censuren i no ens volen dir els mitjans públics, com «exili i «presos polítics. La cultura que dirigiu demana i reclama paraules, demana i reclama diàleg, demana i reclama escoltar. Han estat la cultura, l'art, el pensament, la participació, el coneixement i la relació que tot això implica, el que al llarg de molts i molts anys ha fet importants molts artistes catalans a Europa i al món. I aquest camí, difícil però possible, d'internacionalització de la cultura no el podem tancar ni reduir. Volem ser presents a tantes oportunitats com ens sigui possible, perquè, hi insistim, projectar-nos al món, i ho creiem fermament, és un dels vectors importants del nostre futur com a col·lectivitat, com a societat, com a projecte, com a país. Som coneixedors, consellera, que abans-d'ahir va tenir lloc la presentació de l'exposició «Catalonia in Venice - To Lose your Head (Idols), que representarà Catalunya a la Biennal d'Art de Venècia 2019. La cultura catalana serà protagonista en aquest escenari de caire internacional. I creiem que la creativitat és una de les millors eines que tenim per ser presents en el món globalitzat. És per això, consellera, que avui li demano, li demanem, si ens pot informar sobre quins projectes immediats té previstos el Departament de Cultura per tal de poder fer visible la cultura catalana arreu del món. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Diputats, conselleres, molt ben trobats en aquesta sala, al Parlament, la casa de la paraula, com deia molt bé el diputat Francesc Ten. Bé; gràcies, també, per permetre'm explicar que, a més de considerar la cultura com a factor de cohesió social, un dels objectius bàsics d'aquesta conselleria, des de l'època recent recent de la consellera Laura Borràs, és el d'exportar cultura de qualitat. Entre d'altres, molts d'altres, tenim ara mateix, a curt termini, molt a curt termini, aquest mes i el mes que ve, dos esdeveniments que ens permeten fer visible la nostra vitalitat creativa en els àmbits de la literatura i de l'art. Un d'ells ja l'ha mencionat, és la Biennal d'Art de Venècia. Venècia és un altaveu perquè un sector tan potent com l'art català contemporani pugui subratllar-se. Presentem un projecte en què l'art és central, però en què també hi ha transversalitat, ja que hi participen escriptors i actors. Amb l'aspiració clara, ferma i convençuda de voler tenir un pavelló nacional propi, vull subratllar el valor de la continuïtat, perquè Catalunya des de l'any 2009 participa ja per sisena vegada a la Biennal de Venècia. L'altre esdeveniment important és la Quaranta-cinquena Feria Internacional del Libro de Buenos Aires, un exemple de mancomunitat entre institucions, que té l'objectiu de teixir aliances entre escriptors, editors i il·lustradors de Catalunya amb professionals del sector editorial de l'Argentina i d'Amèrica Llatina, fent record d'aquella potent Barcelona que tenia tants escriptors de l'Amèrica Llatina. En aquesta quaranta-cinquena edició de la fira, Barcelona hi serà com a ciutat convidada d'honor, eixamplant el seu poder de representació a escriptors d'altres territoris de parla catalana; sí, el País Valencià, les Illes Balears i Andorra. És una gran fira que ha de promocionar la literatura, i sobretot, agafant com a referent la Fira de Frankfurt de l'any 2007, que va representar un abans i un després [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i la de Bolonya 2017, de literatura infantil i juvenil...
Consellera, ha acabat el temps.
...–perdoneu– donar suport... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les mesures contra la violència masclista]] [[310-00157/12]] La pregunta següent és sobre les mesures contra la violència masclista, presentada, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per la diputada senyora Beatriz Silva.
Buenos días, consellera. Suerte en su nuevo cargo. En los últimos meses el Govern ha afirmado en varias ocasiones que la lucha contra la violencia machista será una prioridad, pero hasta ahora no hemos conseguido saber qué recursos se destinarán. Me gustaría preguntarle cuál es el presupuesto que tiene previsto destinar el Gobierno catalán de sus propios recursos para combatir la violencia de género y qué incremento representa para una red de atención que en este momento llega solo a una de cada diez mujeres que se estima son víctimas de violencia machista en Cataluña. También quiero preguntarle por el Pacto catalán contra la violencia machista, porque este Parlamento aprobó en octubre pasado que tenía que ser una realidad antes de seis meses y no tenemos noticias.
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta, té la paraula la senyora Meritxell Budó, consellera de la Presidència.
Gràcies, diputada. Primer de tot, doncs, voldria dir que la violència masclista és una greu vulneració dels drets humans. I precisament aquesta setmana n'hem tornat a tenir una mostra. El meu condol vagi, doncs, per endavant a la família de la noia desapareguda a Vinaròs i que aquesta setmana va aparèixer morta a Ulldecona, aquest dissabte. I també lamentar la mort de la Lily, fruit també d'aquesta violència masclista fora de la parella, que, de vegades, doncs, està més silenciada que la que es viu en l'àmbit de la parella. Els recursos destinats enguany, aquest 2019..., serà de 32 milions d'euros.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gracias por su respuesta. Pero me gustaría, si pudiera concretar, en qué recursos concretos se traducirá esta inversión. Porque hace un mes recibí del Institut Català de les Dones una relación de los proyectos que se financiarán con los 12,8 millones de euros que el Gobierno del Estado transfirió en octubre pasado a Cataluña para el despliegue de las medidas del Pacto de estado contra la violencia de género, y se constata que los pocos anuncios que ha hecho hasta ahora el Gobierno catalán con relación a nuevos servicios o actuaciones se financiarán con estos fondos; por ejemplo, los dos nuevos servicios de intervención especializada, los SIEs, que se han anunciado un par de veces en este Parlament, o el Protocolo contra las violencias sexuales en entornos de ocio, que fue presentado por la consellera Artadi y el conseller Buch. Me gustaría recordar que el Pacto de estado contra la violencia de género tiene como objetivo sumar recursos a la lucha contra la violencia machista y no sustituir las actuaciones que hace el Gobierno de Cataluña, que además tiene gran parte de las competencias para luchar contra esta lacra. No sacamos nada con decir que la lucha contra la violencia de género es una prioridad si no traducimos las buenas intenciones en recursos. Hacer realidad el Pacto catalán contra la violencia machista implica, además, crear un gran consenso político y social. Al ser un pacto, los grupos parlamentarios de esta cámara deberíamos haber sido convocados para participar y sacarlo adelante. Sin embargo, estamos en abril y no sabemos nada. Queremos saber cuándo nos sentaremos en una mesa para sacar adelante este pacto, si hay un calendario y, lo que es más importante, qué recursos concretos destinará el Gobierno de Cataluña de sus propios recursos, no del pacto de estado, para combatir la violencia de género.
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Bé, primer de tot, explicar que els 12,7 milions que han vingut pel Pacto de estado contra la violencia de género, doncs, es traduiran en diferents accions. Són recursos a l'habitatge; recordar, doncs, que s'incrementaran els recursos a la Mesa d'emergències socials, i, per tant, en aquest sentit aniran destinats una part dels recursos. Val a dir que aquí hi ha la prohibició de poder comprar habitatge, i, per tant, aquesta també és una queixa que hauríem de mirar de resoldre, de molts municipis, perquè ens trobem amb que, si no podem disposar de compra d'habitatge, difícilment podem dotar d'aquest habitatge d'emergència en els casos d'haver d'acollir en primera instància les víctimes de violència masclista. Aquesta és una reivindicació que també fem des d'aquí, des del Govern. També, doncs, com vostè deia, treballem en el creixement de tots els serveis de la xarxa d'atenció i recuperació integral de les dones víctimes de violència masclista. També s'està duent a terme la creació d'aquests punts de referència territorials i d'atenció integral en l'àmbit de la salut, la formació de professionals, les campanyes de sensibilització, els estudis diagnòstics, els dissenys i l'abordatge de les violències masclistes, o nous serveis, com és el servei especial en violència masclista per a joves i per a adolescents; també l'Observatori de Violència Masclista, que ens dota de dades per poder dur a terme polítiques més eficients per combatre aquesta xacra de la nostra societat. En aquest sentit, dir-li que també ahir es va reunir la comissió interdepartamental per donar ja per finalitzat el treball de redacció del pla estratègic de polítiques d'igualtat de gènere, que inclourà la prevenció i l'erradicació integral de les violències masclistes, 2019-2022. I, en aquest sentit, doncs, recordar que hi han aquests 32 milions d'euros per dur a terme totes aquestes accions, que es presentaran en breu; en principi, hi ha la voluntat de que s'aprovin aquest mes d'abril al Govern...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...i posteriorment treballar-ho amb la resta de grups. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la vigilància a les platges i les piscines durant la temporada d'estiu del 2019]] [[310-00158/12]] Finalment, la darrera pregunta és sobre la vigilància a les platges i les piscines durant la temporada d'estiu del 2019; pregunta formulada, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, pel diputat senyor Òscar Ordeig.
Bon dia, consellera de la Presidència. Una prèvia a la meva pregunta, per parlar-li de la Catalunya oblidada, del Pirineu, i per fer-li arribar el profund malestar i indignació del Pallars i del conjunt del Pirineu amb el Govern per no haver deixat celebrar el festival de música a Escalarre. Una vegada més, el Pirineu no s'ho mereix; quan es tracta del Pirineu tot són problemes i cap solució: problemes amb el piragüisme, amb la fauna, amb el festival, amb la ramaderia, centralisme i desconeixement del territori en estat pur. [[Alguns aplaudiments.]] Però anem a la pregunta. El Govern és conscient que estem a les portes de la temporada d'estiu i que ens podem trobar amb el 70 per cent de les platges i piscines del territori que no es puguin obrir per la falta de socorristes? Com molt bé saben els grups parlamentaris i el mateix president, l'Associació d'Empreses Catalanes de Socorrisme, que avui ens acompanyen aquí, ha alertat que serà impossible cobrir en tan poc temps onze mil places de socorristes, que són els que es necessiten, en poques setmanes, i que han d'estar inscrits al registre. Aplicar la nova Llei de professions de l'esport i cobrir un servei essencial com aquest serà impossible abans que comenci l'estiu, per al qual cal una solució transitòria, urgent, tal com hem estat comentant. Som conscients, per tant, dels problemes que això pot ocasionar per no poder garantir la seguretat, per una banda, a platges i piscines, importantíssim, però també l'impacte sobre les zones turístiques, com també la repercussió en tots els ajuntaments del territori del país que tenen piscines i que han de garantir la seguretat i el personal necessari. Consellera, són conscients d'aquesta problemàtica? Quines mesures prendrà el Govern per resoldre aquesta situació i evitar el caos abans de que comenci la temporada d'estiu? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Bé. Moltes gràcies, president. Diputat, dir-li que som plenament coneixedors d'aquesta problemàtica o d'aquest malestar que se'ns ha traslladat des del Pallars. Demà mateix el president de la Generalitat, doncs, té convocats tots els alcaldes del Pallars per tal de poder treballar la dinamització del territori i de quina manera el Govern inverteix i treballa en el territori, també del Pallars, perquè som sensibles i som perfectament coneixedors de la realitat del territori, i en cap cas aquest Govern té voluntat recentralitzadora en res, ans al contrari. En aquest sentit, i pel que fa al problema que vostè mencionava sobre els socorristes i les piscines, dir-li que aquest Govern treballa per garantir la seguretat de tots els usuaris tant en platges com en piscines.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Consellera, als alcaldes els han convocat demà a les nou del matí i no vindran, perquè s'han de llevar, entre altres coses, a les quatre de la matinada, per poder venir, si no és que han canviat d'hora. [[Aplaudiments.]] En segon lloc, després d'escoltar el col·lectiu que aglutina més socorristes i que ens acompanya, com he dit, nosaltres proposem dues propostes molt concretes: que el Govern aprovi una moratòria urgent i excepcional del Registre de professions de l'esport, que no s'hi hagin d'inscriure, almenys com una mesura excepcional, per aquest any, i paral·lelament que es creï un sistema prou àgil i consensuat amb el sector per tal de que cada any es formin el número necessari de cursos de formació amb els socorristes, amb les entitats, que són les que coneixen el detall del que es fa. Consellera, no hi ha temps material, cal trobar solucions alternatives, cal una moratòria enguany i un sistema formatiu més eficient i flexible per resoldre aquesta problemàtica i sobretot evitar que això es repeteixi l'any que ve. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Sí; gràcies. Som conscients que som en període electoral, però potser ens hauríem d'informar una miqueta abans de fer o de llançar certs missatges. [[Aplaudiments.]] En aquest sentit, dir-li que demà els alcaldes vindran a dinar i dinaran amb el president. Informi's millor dels horaris. [[Aplaudiments.]] Pel que fa al tema de la seguretat en les platges i en les piscines i pel que fa als socorristes, primer de tot jo penso que tots ens hem de conjurar que cal ser estrictes en la formació d'aquests professionals, perquè és molt important, perquè, d'alguna manera, posem, no?, les vides de moltes persones a les seves mans. I garantir la seguretat en platges i piscines vol dir tenir socorristes amb la formació adequada i també vol dir protegir el col·lectiu de professionals. I això és el que s'està fent des d'aquest Govern. De fet, a Catalunya hi ha un gran nombre de titulats amb la formació adequada per exercir de socorrista. Però és cert que cal que estiguin inscrits al Registre oficial de professionals de l'esport de Catalunya; això ho regula la llei. I, en aquest sentit, no hi estan encara tots els professionals inscrits. I aquest pot ser que sigui el problema real de per què, doncs, no es pogués disposar d'aquests professionals o del nombre suficient de professionals per dur a terme aquesta activitat de seguretat en les nostres platges i piscines aquest estiu. En aquest sentit, doncs, des de l'any 2015 s'ha anat donant moratòries al sector per donar temps als socorristes a regularitzar la situació, i creiem que en aquest moment que estem de l'any cal també plantejar una nova moratòria per a aquest exercici, per tal de poder treballar des d'ara fins a la propera temporada de quina manera podem millorar i solucionar definitivament aquest problema. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manca d'acció de govern]] [[317-00088/12]] Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bon dia, president. En les darreres hores i dies hem escoltat per boca seva, del vicepresident Aragonès i d'altres portaveus del seu Govern o dels partits que li donen suport que el seu Govern governa, i nosaltres diem que vostès es limiten a administrar una autonomia en plena decadència intervinguda per l'Estat, però no governen: cap iniciativa política i cap estratègia per exercir l'autodeterminació; cap exercici de sobirania de les institucions catalanes davant les imposicions de l'Estat espanyol; cap llei suspesa efectivament restituïda, només en alguns casos la recuperació d'alguns dels seus continguts, adaptant-los a la Constitució i l'Estatut; tret d'Aigües Ter-Llobregat, cap recuperació pública de serveis i recursos estratègics per al nostre país, que segueixen en mans privades o de l'Estat; seguidisme en les polítiques antisocials d'etapes anteriors, i insistència en l'estratègia ja fracassada de l'independentisme business per negociar amb l'Estat i conservar l'autonomia. President, vostè encara diu que governen?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, bon dia. Bon dia, diputat. No només dic que governo, sinó que governem republicanament, diputat. [[Aplaudiments]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Doncs miri, president, hi insisteixo: cap estratègia per exercir l'autodeterminació, cap iniciativa perquè prevalgui la sobirania del Parlament i del Govern davant l'Estat. Cada cop que dialoguen amb l'Estat ensorren més la victòria popular de l'1 d'octubre, cada cop que gestionen l'autonomia ensorren més les classes populars d'aquest país en la precarietat i en la pèrdua de drets socials i econòmics. Ara, això sí, miri, tres rècords sí que els tenen: en repartiment de cadires, en simbolismes de curta volada, i en repressió, també. Perquè, miri, des del 8 de gener, i gràcies a la Brimo: més de cinc-centes identificacions, més de cinquanta detencions i més de cinquanta procediments judicials contra protestes independentistes, socials i antifeixistes, i xifres històriques en desnonaments. Vostès han passat de l'independentisme al neopujolisme del peix al cove, a la nova «sociovergència, ara liderada per Esquerra Republicana, a repartir-se el negoci autonòmic i a especular amb el territori. President, governin o pleguin i convoquin eleccions, i deixin pas a les que sí volem i estem disposades a portar aquest país cap a la república i cap a la justícia social. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, senyor diputat. M'alegra que el grup dels comuns aplaudeixi i que estiguin amb vostès per tirar endavant aquesta república catalana, de la mateixa manera que hi estic jo. Vostès i jo no estem en absolut en desacord en l'objectiu de republicanitzar aquest país i d'avançar cap a la república catalana, i li posaré uns quants exemples dels nostres compromisos que jo vaig prendre en el discurs d'investidura i que estem tirant endavant. En primer lloc, el Fòrum Cívic i Social. El Fòrum Cívic i Social, que, com sap molt bé, està presidit, coordinat per en Lluís Llach i que té un component molt plural del que representa la voluntat popular d'aquest país, està tirant endavant desenes de reunions per tot el territori per començar el que seran les tasques del que ha de ser un debat constituent, obert a tota la ciutadania, multitudinari i massiu, i això està en marxa. Està en marxa la recuperació de les lleis socials. Nosaltres ja vam presentar un primer paquet de mesures, i seguim endavant amb el compromís que vam adoptar amb vostès i que vam aprovar. Està en marxa també tota la política social d'aquest Govern, que, hi insisteixo, és en les polítiques socials on nosaltres trobem el motor de canvi republicà. Podem discrepar sobre si li sembla que aquestes polítiques que nosaltres endeguem serien exactament les seves. Però nosaltres, que destinem més del 75 per cent del pressupost d'aquest país a polítiques socials, d'això en fem el cor, l'ànima republicana d'aquest Govern, i tirarem endavant, com hem estat fent fins ara, amb totes les polítiques socials. Jo..., em sembla que el que jo els demanaria a vostès, com a grup parlamentari, és que se sumin a aquesta majoria independentista. No tornin a cometre l'error d'aïllar-se. Sumin. Fem que entre tots junts trobem la manera que aquest país recuperi una altra vegada aquell gran consens que va fer possible el primer d'octubre, perquè l'hem de recuperar, perquè només quan vam ser capaços, tots, amb totes les veus i tots els accents diferents, –tots– de posar-nos d'acord en un objectiu, vam ser capaços de tombar l'Estat, i això hem de tornar-ho a fer, i els necessitem, però vostès també ens necessiten a nosaltres. Treballem junts per aquest consens, perquè estem allà –estem allà. [[Aplaudiments]]
President, gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el paper de Catalunya en el nou cicle polític que s'obre a l'Estat espanyol]] [[317-00091/12]] La següent pregunta la formula en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem la diputada senyora Jèssica Albiach.
Sí; bon dia, president. Quin creu que és el paper que ha de tindre Catalunya en el nou cicle polític que s'obre a l'Estat? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, diputada, doncs el que aquest Govern defensarà és la voluntat majoritària dels catalans. Acabem de tenir el baròmetre d'opinió del CEO, que penso que ens marca perfectament aquells grans consensos de país, on espero que també vostès puguin sumar-s'hi.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí, no ens ho ha aclarit massa, com sempre, però bé, jo ja l'hi dic, en qualsevol cas, si vostè parla de grans consensos, nosaltres li prenem la paraula. Esperem que siga veritat i que no siga una de les tantes ocurrències a les quals ens té acostumades, i que realment dins d'un mes pugam veure què és el que vostès estan defensant a Madrid, perquè aquestes eleccions al final van de democràcia i van del país que volem ser, i només hi ha dues opcions: avançar o retrocedir, governar amb Catalunya o governar contra Catalunya. I no puc defensar d'insistir que aquest és el Govern Torra-Aragonès, perquè ara mateix li estava dient el senyor Aragonès el que m'ha de contestar; ara veurem. Davant les dretes espanyoles que plantegen un 155 permanent, seguir retallant drets i llibertats, les privatitzacions dels serveis públics i l'estigmatització de la gent que menys té, nosaltres ho tenim claríssim: s'ha acabat el temps del «nosaltres podem sols i calen grans acords, grans acords per desjudicialitzar, per celebrar un referèndum, per netejar l'Estat i també per blindar els drets socials. I dins d'aquestos grans acords, nosaltres creiem que hi hauria d'estar tothom convidat, però principalment hi ha tres actors: uns serien els socialistes, els altres seria el Govern de la Generalitat i els partits independentistes, i també estaríem nosaltres. Nosaltres estarem on sempre, que és bastint ponts i també treballant perquè Catalunya avanci en drets i llibertats. El que passa és que mai sabem massa bé on estaran vostès, si aniran a bloquejar o no, si renunciaran a la via unilateral o no, perquè al final tenim un govern feble que no genera seguretat davant dels escenaris que es poden donar després del 28 d'abril, i no generen seguretat per lo que ja li vam dir la setmana passada, per la seua inacció en el tema social, per la seua paràlisi i les seues bandades en el tema nacional, i també per la seua gesticulació, que al final el que està amagant és la incapacitat d'arribar a acords i de teixir aliances. Ho hem vist amb el decret d'habitatge: vostès han hagut de retirar un decret d'habitatge perquè no tenien suficients suports parlamentaris, perquè era un insult per a les classes treballadores d'aquest país. Però no només és qüestió del Govern, al final també són els que s'obliden de Catalunya. Jo no sé, senyor Iceta, si de veritat dins de les cent deu propostes que vostès tenien de programa de govern no cabia Catalunya en una sola. A mi això em fa patir, i no sé si això voldrà dir que vostès finalment tornaran a caure en la temptació de l'aplicació d'un 155 per a Catalunya, i esperem que no sigui així. En qualsevol cas, jo crec que és el moment dels grans acords, i per això demanem a uns i altres que vinguin a la centralitat i que juntes defensem un referèndum, defensem els drets socials i defensem netejar l'Estat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Algunes dades del baròmetre del CEO, que podríem tenir un debat interessant. El 78,7 per cent vol un referèndum, en aquest país, el 75,9 per cent està en contra de la monarquia, i el 52 per cent dels catalans estan a favor de la independència de Catalunya. Nosaltres som aquí. Nosaltres som aquí. Sí a l'autodeterminació, sí al referèndum, sí a la independència de Catalunya. Nosaltres som aquí. I jo, el que a vostès els voldria demanar és que deixin de considerar el dret a l'autodeterminació com un permís. El dret a l'autodeterminació no és un permís a l'autodeterminació, és un dret, i els drets s'han de treballar, i s'han de lluitar i s'han d'exigir. El dret a votar es guanya votant, el dret a la manifestació es guanya manifestant-se, i el dret a l'autodeterminació es guanya autodeterminant-se –autodeterminant-se. [[Aplaudiments.]] Perquè és molt bonic posar en un programa electoral «volem un referèndum. És molt bonic, defensar el dret de l'autodeterminació, però com ho fas? [[Veus de fons.]] No; com ho fas? Nosaltres ja vam fer-ho. Amb la voluntat popular i amb el mandat popular vam organitzar un referèndum d'autodeterminació de Catalunya. Un referèndum d'autodeterminació de Catalunya en el qual.., el seu grup precisament no és el millor exemple del que va ser aquella votació del 6 i 7 de setembre. Precisament. Jo el que els demano a vostès és un compromís. Comprometin-se vostès amb el dret d'autodeterminació de Catalunya, comprometin-se vostès. Quan calgui investir un nou president a l'Estat espanyol, què faran si aquell president no respecta el dret a l'autodeterminació de Catalunya? [[Veus de fons.]] No, no, no, perdoni, ara parlo jo, si em permet.
Silenci.
Què faran vostès si el president del Govern espanyol no es compromet amb el dret d'autodeterminació de Catalunya? Això és el que vostès han d'aclarir al poble de Catalunya, això és el que han d'aclarir [[remor de veus]] , perquè el dret a l'autodeterminació, hi insisteixo, és un dret, no és un permís. Per tant, espero que estiguin amb nosaltres exigint el dret a l'autodeterminació, que és el que vol el 78,7 per cent dels catalans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguim. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el rendiment del sistema educatiu i les mesures per a millorar-lo]] [[317-00087/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president, i em disculparà el president de la Generalitat si esmerço uns segons a contestar la portaveu d'En Comú Podem. I, escolti'm, vostès han caigut també en l'error de pensar que una cosa és Catalunya i l'altra els catalans. Les cent deu mesures del programa socialista estan adreçades als catalans i les catalanes. I ara, senyor president, voldria preguntar-li quina valoració fa el seu Govern del rendiment del sistema educatiu a Catalunya i quines mesures estan desenvolupant per millorar-lo.
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Doncs, miri, és un dels grans consensos de país, l'escola catalana, i la llengua catalana i la immersió, i per a nosaltres és un model d'èxit, i aquesta és la valoració que nosaltres fem dels successius consellers, que han sabut trobar en l'escola catalana, en l'apoderament als mestres i les mestres i professionals de l'educació de Catalunya l'eina perquè aquest país pugui avançar, perquè tinguem els nostres joves més capacitats, perquè puguem tirar endavant amb el que ara li comentava el conseller, la revolució del talent i liderant-la.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Gràcies, senyor president. Podem compartir part del que ha dit, però l'objectiu de la nostra pregunta era manifestar la preocupació per l'abandonament escolar prematur, pel fenomen que s'està produint, que avui les diferències socials marquen molt més que ho feien l'any 2003 el rendiment escolar. És veritat que en aquests darrers anys l'abandonament s'ha reduït, estem avui en un 17 per cent, però encara lluny de la mitjana europea, que és del 10 per cent. D'altra banda, i com li deia, segons els informes, per exemple, de Save the Children o de la Universitat Autònoma de Barcelona, ha crescut l'índex d'abandonament en les classes socials més desfavorides. Avui el 20 més pobre se situa en el 43 per cent de l'abandonament escolar. La Universitat Autònoma fins i tot parla d'una –cito– «racialització intolerable dels resultats escolars. En definitiva, president, creiem que el problema avui de l'escola catalana no és el problema lingüístic, és un problema de segregació escolar, és un problema de capacitat en els nanos, particularment els que provenen de la immigració o dels sectors socials de la classe treballadora o dels que intenten treballar i no ho aconsegueixen. I, per tant, les nostres preguntes eren molt concretes. Pensa destinar recursos addicionals a un sistema que ja està infrafinançat i molt lluny del 6 per cent que marcava la mateixa Llei d'educació de Catalunya? Pensen recuperar la corresponsabilitat financera de la Generalitat en l'etapa educativa zero-tres, que ja va ser abandonada el 2012, malgrat que hi tenen competències exclusives? Pensen desplegar el decret d'escola inclusiva perquè l'alumnat amb necessitats educatives específiques compti amb el suport necessari de tot l'àmbit educatiu? Pensen apostar per l'educació postobligatòria i recolzar, com ara no es fa, les escoles de noves o segones oportunitats? És per aquí que haurem de garantir efectivament que el model educatiu català sigui un model d'èxit.
Gràcies, diputat. Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Senyor diputat, abans que res –perdoni–, m'acaba d'ensenyar el senyor vicepresident que ha mort la regidora de Polítiques d'Igualtat de Tarragona; ens en acabem d'assabentar. Li transmeto el meu condol en nom del Govern i penso que en nom de tota la cambra. Sobre les polítiques que vostè em plantejava. L'informe anual de la Fundació Bofill reconeixia que els resultats educatius no s'havien perjudicat per les retallades precisament gràcies a l'esforç del professorat. I deia el següent, també: «L'abandonament educatiu prematur ha baixat del 31 al 19 per cent entre el 2007 i el 2015 –penso que és una dada de la qual ens hem de felicitar, i és una tendència, és una tendència que apunta, penso, molt positivament–, i que la població de trenta a trenta-quatre anys, amb estudis superiors, ha passat del 40 per cent..., del 39,7 per cent al 43,1 per cent. Vostè sap perfectament que aquest Govern ha plantejat les polítiques socials –educació, sanitat, tot el tema de les rendes garantides– com una de les prioritats absolutes; hi dediquem més del 75 per cent del pressupost. I el curs passat, per exemple, precisament, una de les proves, em sembla, amb la qual es palesa aquest compromís ha estat la creació de més de 5.500 noves places de docència, 5.500 places. Em sembla molt rellevant. Però també permeti'm que li digui que sempre anem a parar allà mateix, que és el dèficit fiscal, el dèficit fiscal insuportable d'aquest país, els 16.570 milions que marxen cada any, i que suposaria..., només un any de no dèficit fiscal ens permetria doblar els pressupostos que dediquem a les polítiques socials; amb un any doblaríem els pressupostos que dediquem a les polítiques socials. I això és el que necessitem: més recursos. I espero que algun dia el Partit Socialista ho exigeixi amb la mateixa fermesa que nosaltres ho exigim al Govern de l'Estat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la lluita contra les clavegueres de l'Estat]] [[317-00090/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president. S'acosta la campanya electoral i els engranatges de l'Estat ja tornen a girar sorollosos. Al costat de la repressió –ben viva encara–, hem tornat a sentir una altra vegada la pudor de les clavegueres. Les vam veure fa tres anys amb l'operació Catalunya i queda clar que no han marxat, que governi qui governi, a Madrid, hi són per quedar-s'hi. Aquell va ser el primer intent d'aturar-nos i vam trobar a faltar alguns suports. Nosaltres, en canvi, sí que estem al seu costat: des d'aquí el nostre rebuig més frontal i la condemna més ferma a un nou escàndol antològic, ara contra Podemos. Les clavegueres busquen fer mal als adversaris polítics, acabar amb la dissidència política, i cada vegada que ho fan debiliten la democràcia, aquesta democràcia feble, malalta i a cada escàndol més feble i més malalta. Ara, de nou, com sempre, a les portes d'una campanya electoral, hem tornat a veure com s'utilitza la repressió en forma de causa general per intentar que renunciem a la nostra proposta política, que renunciem a votar, que renunciem a la república. Però no ho farem. El Jutjat d'Instrucció número 13 ha processat trenta persones, la majoria alts càrrecs del Govern, d'aquell Govern que va fer possible l'1 d'octubre. Trenta persones processades dos dies abans que arrenqui una campanya que vol fer miques altra vegada l'independentisme; una campanya que no només és electoral perquè ens vol doblegar, ens vol afeblir i ens vol prohibir. I ja no ho amaguen les intervencions de la dreta espanyola, amb el silenci del socialisme espanyol. Ara, a punt d'arrencar campanya, torna a fer-se present la repressió. La revenja de l'1 d'octubre és cara i és dura. Però nosaltres sempre persistim. Persistim perquè a les urnes és on ens fem forts i on ens sentim de veritat valents; persistim també perquè no només ens afecta a nosaltres, la repressió. I ho diem avui, quan fa un any d'un altre fet repressiu inexplicable: Adri, Tamara, us volem a casa i en llibertat. Des de la discrepància ideològica evident, necessitaríem fer front comú per eliminar aquestes praxis repulsives, per suprimir les clavegueres de l'Estat. I també hi voldríem el PSC i el Govern espanyol, que avui no hi és. Ens agradaria veure'ls també en bloc i contundents en la denúncia contra la repressió i no personats en la causa de l'1 d'octubre a través de l'Advocacia de l'Estat. Avui, president, aprofitem per mostrar la nostra solidaritat amb les trenta persones encausades i alhora per preguntar-li com afronten des del Govern la lluita contra les clavegueres de l'Estat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, president. Sí, senyor diputat, teniu tota la raó; és a dir, es confirma aquesta persecució per la via judicial i que som davant d'una escalada més en la repressió, en aquest cas, doncs, de trenta funcionaris, alts càrrecs, treballadors d'empreses externes a la Generalitat. I es produeix un fet paradoxal, que penso que ha de fer reflexionar a tota la cambra: molts d'aquests funcionaris i alts càrrecs han treballat amb molts governs d'aquest país, no? I, per tant, jo demano..., no al sector independentista de la cambra, jo demano a tota la cambra: callarem davant d'aquesta persecució també a excompanys amb els quals hem estat treballant? Algú es creu que aquests trenta alts càrrecs, funcionaris, treballadors d'empreses, han malversat, han desobeït, han infringit no sé quines lleis de secrets? Vosaltres els coneixeu, heu treballat amb ells, sabeu de la seva competència, sabeu de l'honestedat i del rigor. Callarem, també? No denunciarem aquest nou pas en la persecució política? Perquè, efectivament, un dia vam ser nosaltres els independentistes, però ara veiem que Podemos –i tota la meva solidaritat, també–..., per les clavegueres de l'Estat putrefactes, malbaratant i menystenint el nom del senyor Pablo Iglesias, al qual se li deu tot el respecte en aquest país, per la seva lluita, pel seu combat democràtic, és clar que sí. Però després seran uns altres. Estem davant d'un estat que no s'aturarà. No s'ha aturat amb els independentistes, no es va aturar amb la gent de l'esquerra d'aquest país, i seguirà avançant. I els hem d'aturar. I hem de fer aquest front comú; és clar que hem de fer aquest front comú tots els demòcrates. I jo demano a tota la cambra que no calli més davant d'aquesta repressió, que no calli quan l'Advocacia de l'Estat –l'Advocacia de l'Estat–, que depèn del PSOE, pretén imputar ciutadans que estaven votant. Això ho han, vostès, de negar; en això han de protestar. Perquè en aquest front comú necessitem el Partit Socialista, clar que sí que necessitem el Partit Socialista. Prou repressió. Per portar-nos a tots els tribunals del món ja tenim uns quants grups; ja tenim uns quants grups en aquesta cambra que ens presentaran totes les querelles possibles. Però el Partit Socialista ha de sortir d'aquí, ha de sortir de la repressió d'una vegada, perquè, si no, tant és, tant és el PSOE com el PP.
President, se li ha acabat el temps.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el comportament del Regne d'Espanya envers les demandes europees de diàleg i mediació davant la situació de repressió que pateix Catalunya]] [[317-00089/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Laura Borràs.
Moltes gràcies, president. President Torra, el conseller Turull, empresonat enmig del seu debat d'investidura com a candidat a la presidència de la Generalitat de Catalunya, en el judici vergonya que està patint, va dir que «ponerse el traje de constitucionalista es un chollo, porque te permite incumplir la Constitución cuando te da la gana. Hi ha lemes que es mantenen vigents: «Spain is diferent. Yes, vintage, però serveix encara. Serveix, perquè, si vostè es diu Pablo Casado, li surt de franc dir-li desequilibrat al president de la Generalitat. Però, en canvi, si vostè compleix un programa electoral, se'n va a la presó, i si organitza un referèndum, el processen per demòcrata. Sembla que la justícia va per barris, al Regne d'Espanya, i mentre uns tenen barra lliure per insultar les institucions, els partits i les persones que defensem l'honorabilitat de les institucions, els partits i les persones anem als tribunals. Si a Espanya exerceixes l'autodeterminació, acabes imputat; en canvi, si exerceixes la repressió obtens impunitat. I això preocupa; ens preocupa a nosaltres, però preocupa a Europa també, president. La setmana passada li parlava dels quaranta-un senadors francesos. Però, també, en només una setmana, el Bundestag ha presentat una moció demanant al Govern d'Angela Merkel que treballi per una solució negociada, com també han fet el Regne Unit, Bèlgica o també el Parlament del Piemont, demanant la llibertat dels presos polítics i una mediació per Catalunya. Fins i tot ahir mateix la comissària de Drets Humans del Consell d'Europa mostrava la seva preocupació pels drets. A Europa li preocupa, a nosaltres també: el Regne d'Espanya continua reprimint, processant, imputant. Ens diuen que no es volen independentistes al Congreso –per sort, no va del que vulgui el senyor Rivera, va del que vulguin els votants–; van sortint les clavegueres de l'Estat. I això del «atado y bien atado rima amb «investigado, «imputado, «procesado, «afinado, «acusado, «confinado, «censurado i «exiliado. Per tant, tots junts contra Catalunya. Nosaltres, des de Junts per Catalunya li preguntem, president, quina valoració feu del comportament del Regne d'Espanya envers aquestes demandes europees de diàleg i de mediació per la situació insuportable de repressió que viu Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, president. Diputada, efectivament, aquesta setmana es compleix un any de la decisió del Tribunal de Slesvig-Holstein, en la que no apreciava que hi hagués cap tipus de rebel·lió ni sedició. Penso que allò marca el punt d'inflexió. És a dir, quan aquí, efectivament, encara aquest lema vintage de l'«Spain is different es manté inalterable, a Europa no; Europa jutja, Europa jutja de manera independent, de manera rigorosa. I Europa, amb aquella decisió, el tribunal alemany, amb aquella decisió, va marcar la pauta del que acabarà sent, sense cap mena de dubte, la decisió que finalment els tribunals europeus –perquè hauran de ser els tribunals europeus d'Estrasburg– acabaran donant a aquest judici farsa, a aquest judici indigne, a aquest judici de la gran indignació per qualsevol demòcrata –per qualsevol demòcrata. I si només mirem el que ha passat aquesta setmana..., ja no em remeto a les Amnisties Internacionals, als Human Rights Watchs, a l'Organització de les Nacions Unides contra les Tortures, etcètera, no, pensem què ha passat aquesta setmana, resulta que la comissària de Drets Humans del Consell d'Europa diu que vol visitar Madrid davant de la vulneració successiva dels drets des del primer d'octubre; resulta que dos caps policials de Scotland Yard no veuen enlloc cap assalt violent del 20 de setembre, com no el veu ningú –com no el veu ningú–, però, a sobre, dos dels més importants experts d'Europa en seguretat no veuen cap tipus de violència. O, ahir mateix, la premi Nobel de la Pau Jody Williams denunciava el risc que pels drets humans comporta aquesta causa contra els líders independentistes. Això és el que ha provocat només en aquesta última setmana. Penso que l'Estat espanyol, que s'ha quedat nu a Europa..., i que ara veiem com el senyor Borrell es dedica a visitar els països els quals jo havia visitat. Està a Eslovènia, el senyor Borrell. Imaginin-se! [[El president de la Generalitat riu.]] Vull dir que potser juguem a això: jo vaig a tal país, i ell hi va quatre mesos després, no? Imaginin-se fins a on ha arribat l'Estat espanyol per intentar –per intentar– aturar el foc o l'incendi que li està suposant aquesta deriva autoritària. És així, Europa se n'ha adonat. I aquí és on ha començat la nostra victòria: quan Europa s'ha adonat del que ha passat a Espanya i on s'ha condemnat aquesta deriva autoritària. Jo estic convençut que Europa ens donarà la raó, serà Europa on guanyarem, i els nostres presos polítics i els nostres exiliats seran lliures i tornaran a casa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la protecció dels catalans davant la inseguretat i l'increment dels delictes]] [[317-00086/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, la inseguridad y el aumento de los delitos es uno de los principales problemas de los ciudadanos. ¿Cree usted que el Govern de la Generalitat está haciendo todo lo que puede y debe para proteger a los catalanes?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Ha triat un mal dia per fer aquesta pregunta, senyora diputada, perquè resulta que, segons el baròmetre del CEO, els Mossos d'Esquadra són la segona institució més valorada en aquest país, imagini's, després de les universitats. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Creo que no entiende usted muy bien las preguntas, señor Torra. Claro que hacen falta más recursos para que los Mossos d'Esquadra hagan bien su trabajo. Pero, mire, los robos con violencia en domicilios particulares han aumentado un 10 por ciento en el año 2018. La inseguridad es el principal problema de los ciudadanos de Barcelona. Los vecinos de muchos barrios y municipios de Cataluña están preocupados por su seguridad y las de sus familias. ¿Y qué hacen ustedes? Poner excusas o decir que es que no pueden hacer más con los recursos que tienen. Pero, mire, ustedes no priorizan. Porque la protección de los catalanes no les interesa. ¿Qué les interesa a ustedes? Su propia protección y la de los fugados de la justicia. Porque para eso..., mientras ustedes dan excusas de por qué no hay más agentes patrullando en muchos lugares de Cataluña, resulta que ustedes se crean una guardia pretoriana propia al margen del Área de Escoltas. ¿Qué pasa, señor Torra, que no se fía usted del Área de Escoltas de los Mossos? ¿No es la institución más querida por los catalanes, según usted? A ver, ¿qué barbaridad quieren cometer para que se tengan que hacer una guardia pretoriana propia elegida a dedo por afinidad ideológica? ¿Cuándo decidió crearse este nuevo chiringuito, señor Torra, cuando Trapero largó en el juicio y dijo que los Mossos estaban dispuestos a la detención de Puigdemont? ¿Qué quieren hacer, premiar a mossos independentistas mientras sancionan al mosso que dijo que la República no existe? Miren, es una vergüenza que, mientras no hay efectivos para patrullar en muchos lugares de Cataluña, ustedes se creen una guardia pretoriana propia por afinidad ideológica. Es una vergüenza que ustedes no protejan a los catalanes, pero sí se dediquen a proteger a fugados, a enchufados y a imputados por el procés. Es una vergüenza que ustedes a los mossos no les paguen las horas extras con un pago digno, no les den los recursos que necesiten, pero luego les quieren hacer purgas ideológicas. Ustedes van sin freno, señor Torra, pero yo le recomiendo que rece, que rece mucho para que Sánchez no siga en el Gobierno y no les permita hacer a ustedes las barbaridades, porque cuando nosotros gobernemos [[rialles i remor de veus]] , los Mossos tendrán los recursos que necesitan y se protegerá a los catalanes y no a los fugados, enchufados e imputados...
Silenci...
...que también riman con lo que dice la señora Borràs. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Bé, com sempre, vostè comença una pregunta i acaba amb el seu tema. En fi. I amb paraules que penso que no són adequades: «Trapero, largo. ¿Però què vol dir «Trapero, largo? Però vostè per què utilitza aquestes expressions? Si així..., jo és que, sincerament... [[Rialles i aplaudiments.]] En fi. Escolti'm, nosaltres fem el que ha fet exactament l'Estat espanyol, l'Estat francès i el Regne Unit, exactament el mateix. I la seva visió provinciana –la seva visió provinciana– [[remor de veus]] li impedeix –li impedeix– tenir en compte el que nosaltres estem fent. [[Aplaudiments.]] Perquè nosaltres volem tirar endavant el mateix que els altres estats com aquest. Miri, senyora Arrimadas, jo li vaig dir la setmana passada precisament... [[Remor de veus.]] Si em permet, president, per poder continuar? [[Pausa.]] Gràcies.
Continuï, continuï, president.
La reacció espanyola a l'1 d'octubre i a l'exercici de democràcia d'aquest país, des d'aleshores, ha significat el fracàs més absolut dels últims anys en la credibilitat democràtica. Però si algú encara i personifica aquest fracàs, és vostè, senyora Arrimadas, és vostè. Vostè, d'alguna manera, el fracàs, diguem-ne, es fa homèric, si em permet, es fa espectacular, fenomenal. I li voldria dir el següent, perquè vostè ha malbaratat una majoria, vostè ha malbaratat una majoria, que el poble de Catalunya li va donar, sí. Vostè podria haver liderat –podria haver liderat– i no ha sigut possible. Vostès han vingut aquí a trencar, a trencar els grans consensos d'aquest país, a posar-nos totes les querelles del món i, evidentment, a arrencar titulars..., arrencant titulars només amb la crítica i amb la crispació. I això se li tornarà en contra, perquè vostès no podran mai governar a Catalunya, mai governaran Catalunya, perquè no es pot governar contra els grans consensos que aquest país ha construït. No es pot governar mai. I també, només un comentari, a còpia de querelles, vigilin, perquè acabaran querellant-se contra els que van participar a la Via Catalana, i potser la senyora Lorena Bernal [[remor de veus]] acabarà també processada. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Remor de veus.]] [[Homenatge en memòria de l'exdiputat Eduardo Martín Toval]] [[401-00012/12]] Acaba la sessió de control... Si us plau, silenci. Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és l'homenatge en memòria de l'exdiputat Eduardo Martín Toval. Iniciem aquest punt de l'ordre del dia en memòria del senyor Eduardo Martín Toval, que fou diputat d'aquesta cambra durant la primera legislatura, de 1980 a 1982. Aquesta presidència vol traslladar una salutació afectuosa als familiars, amics, amigues i antics membres d'aquesta cambra que avui ens acompanyen per tal motiu. I els prego que acceptin, en nom d'aquesta institució, el nostre més sincer sentiment d'amistat i condol, que els manifesta el Parlament de Catalunya. Per fer la glossa del diputat, té la paraula el president del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, membres del Govern, senyores i senyors diputats, i amics que ens acompanyen. Les meves primeres paraules en aquesta intervenció que faig en nom del Grup Socialistes i Units per Avançar, en homenatge a la memòria del nostre company Eduardo Martín Toval, han d'anar forçosament adreçades als membres de la seva família i els seus amics, que avui ens acompanyen. Complim amb aquesta intervenció un deure de memòria i també un deure d'amistat. Intentaré, doncs, resumir la trajectòria d'Eduardo Martín Toval per tal que la cambra pugui retre-li el més que merescut homenatge. Eduardo Martín Toval va néixer a Màlaga el 5 de març de 1942 i va morir de forma sobtada, d'un atac de cor, el 15 de gener d'enguany, als setanta-sis anys, al municipi de Rincón de la Victoria, a Màlaga, quan tornava d'una de les manifestacions convocades en aquella jornada pel moviment feminista. Va ser un militant compromès fins al darrer instant. Per traslladar-vos qui va ser Eduardo Martín Toval i la seva decisiva contribució a la transició democràtica, la unitat socialista a Catalunya, l'elaboració de la Constitució de 1978 i de l'Estatut de 1979, així com de la vitalitat del projecte socialista a Espanya als anys 80 i 90, he aprofitat la magnífica ressenya biogràfica preparada per Enric Senabre i editada per la Fundació Rafael Campalans amb motiu de la seva mort. Net d'un diputat del Partit Radical, nascut al si d'una família de la burgesia de Màlaga, la seva família va perdre el caràcter d'acomodada quan va morir el pare. El petit Eduardo tenia llavors cinc anys. I ningú no li va regalar res. Per poder estudiar, va treballar per l'empresa Coca-Cola, quan aquesta es va instal·lar a Màlaga, i al llarg de diversos estius en un hospital per al tractament de la tuberculosi a Falkenstein, a Alemanya. Es va llicenciar en Dret estudiant per lliure a la Universitat de Granada. Va iniciar la seva activitat política en ambients cristians i, des de molt jove, es va comprometre amb la lluita dels treballadors. Arriba a Barcelona el 1967, en elegir destí a la Delegació provincial de Treball, un cop aprovades les oposicions de tècnic d'administració civil de l'Estat. Finalment, se li encarrega el Negociat d'Expedients de Crisi aquells anys. Immediatament col·labora com a advocat en la creació del Centre d'Estudis i Assessorament Laboral, integrat per laboralistes de l'àmbit universitari. Obté el doctorat en Dret i accedeix per oposició al Cos Tècnic Superior d'Inspectors de Treball. En plena dictadura, amb sindicats a la clandestinitat i sense reconeixement del dret de vaga, va integrar, i en gran mesura va impulsar, un grup d'inspectors de treball demòcrates que van aplicar de la forma més progressista i avançada possible les restrictives normes laborals vigents en aquell temps. A finals de 1975, aquells inspectors de treball van ser objecte d'una sanció administrativa per negar-se a certificar el caràcter procedent de tancaments patronals amb motiu de les vagues del Baix Llobregat. Va donar classes de Dret del Treball a la Universitat Autònoma de Barcelona com a professor agregat, va impulsar la publicació Guía jurídica para trabajadores, que va ser, a l'època, un important instrument de formació de treballadors, sindicalistes i advocats laboralistes. Va militar successivament a Comissions Obreres, a l'STAC –Sindicat de Treballadors de l'Administració de Catalunya– i a la UGT. L'any 1969 ingressa a l'Organització Revolucionària dels Treballadors, en la que milita fins a l'any 1972. Forma part del grup obrerista i autogestionari creat al voltant de la revista El topo obrero, que treballava a l'entorn de Comissions Obreres. A partir de finals del 1974, s'incorpora, amb altres integrants d'aquest grup, a Convergència Socialista de Catalunya, motor de la fundació el 1976 del Partit Socialista de Catalunya - Congrés, defensant des d'aquesta formació el procés d'unitat socialista, que culminà el 1978 amb la creació del Partit dels Socialistes de Catalunya, PSC-PSOE. Va formar part de la comissió executiva del PSC des de 1978 a 1984. El juny de 1977 va ser elegit diputat al Congrés en la candidatura Socialistes de Catalunya, que va guanyar al nostre país les eleccions generals. Va ser portaveu adjunt del Grup Socialistes de Catalunya. L'any 1979 va ser reelegit com a diputat al Congrés per Barcelona, esdevenint portaveu del Grup Socialistes de Catalunya. L'any 1980 dimiteix com a diputat al Congrés per presentar-se en la candidatura socialista al Parlament de Catalunya, encapçalada per Joan Reventós, i va esdevenir el portaveu del Grup Socialista en aquesta cambra. El 1982 renuncia al seu escó al Parlament per tornar al Congrés, on va exercir com a diputat fins al 1995, desenvolupant la tasca de secretari general del Grup Socialista al Congrés, de 1982 a 1985, i, posteriorment, de portaveu del grup de 1985 a 1993. Com a portaveu del Grup Socialista al Congrés va participar en les reunions de la Comissió Executiva Federal del PSOE en aquest període. Va ser en aquella època en què va estrènyer amistat i col·laboració política amb Alfonso Guerra. L'any 1995 renuncia al seu escó i trasllada la seva militància a Màlaga, per presentar-se com a candidat socialista a l'alcaldia d'aquella ciutat. Durant aquell mandat municipal, exerceix la tasca de portaveu del Grup Municipal Socialista a l'oposició. L'any 98 demana el reingrés a la Inspecció de Treball i exerceix la seva tasca a Màlaga. L'any 2004 és nomenat conseller laboral i d'afers socials de l'Ambaixada d'Espanya al Marroc, destí que ocuparà fins al 2010. Es jubilarà com a inspector de treball l'any 2011. Una trajectòria acadèmica, sindical, en la funció pública i en la política molt intensa, en la que destaca el seu compromís amb els treballadors i amb l'ideal socialista. Per intentar traslladar-vos l'ideal que el va moure al llarg de la seva vida, us llegeixo un manuscrit seu, de 1998, que la Fundació Rafael Campalans ha editat amb motiu de la seva mort. Cito a Eduardo Martín Toval: «A las puertas del tercer milenio, el socialismo sigue siendo para mí, en lo fundamental, un serio compromiso con los modos de vida solidarios. El socialismo debe seguir combinando la defensa y promoción de los más débiles con la profundización de los derechos personales y colectivos de todos los ciudadanos. En lo económico, deben primar los objetivos de alto crecimiento, elevación racional del consumo, aumento del empleo y estabilidad global de la economía; frente a los paradigmas neoconservadores –los aplique quien los aplique– que privilegian el control de los precios a costa del empleo, del crecimiento económico y de su distribución solidaria. Obviamente el rol del Estado como compensador de las disfunciones económicas y sociales del mercado sigue siendo clave. Social y políticamente el socialismo debe afrontar el reto de obtener el apoyo de los nuevos sectores sociales emergentes comprometidos con el progreso, pero sin perder de vista que el centro de gravedad de su proyecto de transformación ha de seguir nucleándose en torno a los asalariados, trabajen o no. Además, en la España de hoy, el objetivo de cohesión territorial entre las nacionalidades y regiones es, a mi entender, parte inseparable del compromiso solidario al que me refería al principio. Acaba la cita. Mai no va abandonar el seu compromís polític amb el projecte socialista, com ho posa de manifest en la darrera entrevista que va fer el 23 de desembre del 2018, al diari La opinión de Málaga, quan deia: «Yo sigo afiliado por coherencia. Seguramente esa coherencia tiene mucho de coherencia nostálgica. Y por convicciones. Por convicciones sobre lo que era mi partido y mi militancia en favor de los obreros. L'Eduardo es va fer imprescindible per moltes tasques polítiques i parlamentàries a causa de la seva sòlida formació acadèmica, la seva capacitat de treball –infinita–, la seva agilitat mental, l'habilitat dialèctica i la disposició a trenar acords entre posicions polítiques diferents. Les seves capacitats, com ja he dit, es van posar a prova en el difícil procés de la unitat socialista i en els acords que van portar a l'aprovació de la Constitució i l'Estatut. En poden donar fe els qui compartien amb ell aquests processos i aquest mateix hemicicle, si ens pogués retornar l'eco de la seva veu. Eduardo Martín Toval va formar part de l'Assemblea de Parlamentaris creada el 1977 i va formar part de la Comissió dels Vint, que per delegació de l'assemblea, va elaborar a Sau l'avantprojecte d'Estatut d'autonomia. Va tenir un paper molt actiu també en l'elaboració de la Constitució espanyola, fins al punt que, com va recordar fa ben poc Miquel Roca i Junyent, la tripleta Roca, Solé Tura i Martín Toval s'autoanomenava «la troica, en les tasques que van portar a l'aprovació de la Constitució del 78 i de l'Estatut del 79. Ell va coordinar, per exemple, les esmenes socialistes a l'avantprojecte de Constitució aprovat per la ponència integrada pels set pares de la Constitució, amb l'inestimable ajut, entre d'altres, del jurista José Antonio González Casanova. El seu retorn al Congrés dels Diputats el 1982, i sobretot la seva marxa a Màlaga el 1995, ha fet que el seu record s'hagi esvaït a Catalunya. I fora injust no intentar recuperar una memòria que ben segur pot ser encara útil avui mateix si fóssim capaços d'extreure'n les oportunes conseqüències. Eduardo Martín Toval era, com ha escrit amb justícia l'historiador Joan Esculies, un «componedor; d'altres n'haurien dit un «fontanero. En paraules d'Esculies, «són figures que hi són, però no sempre se les veu, que pacten, inspeccionen, aplanen i, en definitiva, fan política. Per l'Eduardo la política era l'instrument per impulsar un permanent procés de reformes que ens havia d'acostar progressivament a la societat ideal. Com va dir amb motiu d'una reunió dels antics membres de la Comissió dels Vint, convocada pel president Maragall el gener del 2005 –ho cito–, «afortunadament per al progrés, els avenços en qualsevol àmbit de la nostra realitat social i personal no esgoten la nostra capacitat de reivindicar nous objectius. Esculies, en un article publicat després de la mort d'Eduardo Martín, ens traslladava unes paraules seves en les que deia –i ho cito literalment–: «L'Estatut l'hem d'aconseguir a Madrid sobre la base d'una força col·lectiva, unànime, de totes les forces polítiques catalanes. Aquest és un tema sobre el que no s'hi pot jugar –acaba la cita. Si volem política necessitem retrobar componedors i ressuscitar els vells esperits unitaris que avui semblen restar en l'oblit. Units guanyem, dividits perdem: aquesta és una vella màxima del catalanisme que massa sovint semblem haver oblidat tots plegats. Tampoc en aquest sentit no va ser casual que Eduardo Martín acompanyés Joan Reventós en les visites rellevants al president Adolfo Suárez i al rei Joan Carles per exigir el retorn del president Tarradellas i la recuperació de les institucions de la Generalitat anul·lades per Franco en acabar la Guerra Civil. I no és d'estranyar tampoc que Eduardo Martín Toval prengués part rellevant en la forja del consens sobre el model lingüístic escolar, impulsat decisivament pels ponents socialistes Marta Mata i José González Navas. Precisament la raó de fons de moltes de les seves decisions i de moltes de les seves aportacions a la política tenia a veure amb la defensa tancada de la unitat civil del poble català, la necessitat de combatre de forma aferrissada qualsevol temptació lerrouxista. I no cal dir que aquesta actitud, defensada sempre amb fermesa per Eduardo Martín Toval, tenia un enorme valor afegit pel seu recorregut vital, orgullós dels seus orígens i capaç d'integrar en una personalitat vibrant una identitat plural. Com a diputat, com a portaveu, esgrimia una dialèctica afilada, però sempre respectuosa amb els seus contrincants, així com el punyent sentit de l'humor que el caracteritzava. Com molt dels seus coetanis, va desenvolupar un especial respecte envers les institucions i la necessitat de preservar-les al servei del conjunt de la ciutadania i d'evitar posar-les al servei d'una o altra opció política. Eduardo Martín Toval va ser un exemple de compromís sindical i polític, lluitador per la democràcia i la justícia social, i un excel·lent parlamentari que va defensar amb convicció i eficàcia les seves idees. Va formar part d'una generació que va impulsar la Transició, convençuda que només els consensos ben amplis podien donar solidesa a les institucions i a les lleis que les sustenten. Mantinguem vius el seu exemple i la seva memòria, i que tots plegats puguem extreure'n alguns elements rellevants per redreçar la política d'avui. Acabo traslladant en nom de tots i totes una abraçada ben forta als seus familiars i amics, i concretament a la María Victoria, a la Sara, al Jonás, l'Abigail i en Joshua, que avui ens acompanya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Diputats, diputades, els convido ara a guardar un minut de silenci en memòria de l'exdiputat senyor Martín Toval. [[La cambra serva un minut de silenci.]] Moltes gràcies. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] Seguim amb l'ordre del dia. El quart punt és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Atès que la composició actual de les meses de les comissions està inclosa en el dossier de Ple que tenen tots i totes vostès, els prego que se me n'eximeixi la lectura. Sí? [[Pausa.]] [[Decret llei 7/2019, del 2 d'abril, de concessió d'un suplement de crèdit als pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017]] [[203-00015/12]] Complert, doncs, el que disposa l'article 49.2 del Reglament, passem directament al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 7/2019, del 2 d'abril, de concessió d'un suplement de crèdit als pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà en primer lloc el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té la paraula, per tant, el vicepresident del Govern, el senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyor president, conselleres, consellers, diputades i diputats, permetin-me començar, malauradament, tornant-me a fer ressò de dos casos de violència masclista en les darreres setmanes, que han suposat l'assassinat d'una noia jove, doncs, desapareguda a Vinaròs i trobada a Ulldecona, i també l'assassinat d'una dona a Barcelona, víctima també de la violència masclista –en aquest cas, tot indica violència masclista fora de la parella– en el barri del Raval. Mai serà suficient la feina que puguem fer les institucions públiques per evitar la violència masclista, mentre haguem de lamentar assassinats de dones en mans de les seves parelles o en mans d'altres homes. Per tant, tornar a mostrar el compromís del Govern en la lluita contra la violència masclista i contra tots els masclismes. Entrant ja en matèria del decret llei que avui portem a convalidació, permetin-me que comenci primer fent una mirada a l'evolució de l'economia catalana i el seu entorn, que ens ajudarà de ben segur a centrar el debat que avui ens porta davant del Ple d'aquest Parlament, que és el d'exposar les raons de l'aprovació per part del Govern del Decret llei de concessió d'un suplement de crèdit als pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017. És cert que les darreres xifres econòmiques dels darrers mesos, el creixement econòmic tant durant l'any 2018 com les perspectives d'aquest 2019 –i en teníem, doncs, notícia aquesta setmana amb les previsions del Fons Monetari Internacional–, pateixen una certa desacceleració. La nostra economia és una economia oberta i, per tant, es beneficia dels processos d'acceleració econòmica del nostre entorn, i evidentment també en rep les conseqüències quan es produeix una certa desacceleració. La revisió a la baixa en les expectatives de l'economia internacional, en particular de la zona euro, provocada pel debilitament del comerç mundial, pel to menys favorable de les condicions financeres, que ha provocat una reacció dels bans centrals, per la incertesa derivada de factors com el Brexit, per l'evolució de la guerra-discussió comercial entre els Estats Units i la Xina, del qual ahir també teníem notícia... Tot i que Catalunya no serà un dels països més afectats, evidentment, doncs també ens ha de posar en alerta per prevenir-nos de possibles conseqüències, especialment en àmbits com el comerç o el turisme, que són molt sensibles a la demanda exterior. Estem en un context internacional menys favorable, que provoca que la demanda externa i el sector industrial, que és el sector més obert a l'exterior, doncs, experimentin una certa aturada en el seu creixement. El sector industrial, en concret, doncs va patir una petita contracció el darrer trimestre de l'any passat en el seu valor afegit brut, equivalent a 1,5 per cent en termes interanuals. Malgrat tot, tenim una economia forta, venim d'uns anys de creixement econòmic vigorós. El 2016 l'economia catalana va créixer un 3,4 per cent; el 2017, un 3,3 per cent; el 2018, un 2,6 per cent, una dècima més que al conjunt de l'Estat. Són taxes de creixement molt altes, que en molts casos doblen la mitjana de la zona euro i que en part s'expliquen també perquè la recessió de 2008 a 2013 a Catalunya va ser més forta i, per tant, la recuperació ha estat més accelerada per cobrir el gap deixat, doncs, buit, en ocasió de la crisi econòmica. Som conscients que els creixements –i aquí entren els pressupostos–, aquest creixement no s'ha traslladat, tant per raó de que no disposem sobretot dels recursos fiscals que es generen a Catalunya, ni tenim la capacitat redistributiva que voldríem per raó de la nostra manca de sobirania política, aquests creixements tan forts no s'han traslladat de forma equitativa a tota la població, i encara avui la desigualtat i la pobreta es mantenen a nivells inacceptables que estem decidits a reduir. Com deia, aquests anys de creixement de l'economia catalana, d'aquest creixement important, han comportat també, doncs –no en la dimensió que voldríem en termes quantitatius, però sí que s'ha produït–, un augment dels ingressos també de l'Administració de la Generalitat. En els propers anys, aquest augment d'ingressos que hem tingut en anys anteriors no creixerà al mateix ritme, i, per tant, ho hem de tenir present a l'hora de prendre les decisions, en el dia d'avui, que impliquin compromisos de despesa futura. És conegut que per poder posar a disposició dels ciutadans l'increment d'ingressos ho fem a través de la despesa pública, i aquesta despesa el Govern la podem fer d'acord amb el pressupost que tenim aprovat en aquest moment. Els parlaments són els que autoritzen els governs en nom dels ciutadans, que són els contribuents, els parlaments són els que autoritzen els governs, doncs, a fer un determinat nivell de despesa. Els darrers pressupostos de la Generalitat de Catalunya van ser aprovats fa dos anys, l'any 2017. L'aplicació de l'article 155 i el fet que a dia d'avui, doncs, la fragmentació política, també en aquesta cambra..., els efectes de la repressió política sobre la suspensió dels drets d'alguns diputats fan que no haguem tingut l'oportunitat encara d'aprovar uns nous comptes que ens permetin posar al dia les prioritats de despesa, d'acord amb els ingressos disponibles que tenim a dia d'avui. I això no ha estat possible ni a Catalunya ni a tampoc a Espanya o a institucions importants del nostre país, com l'Ajuntament de Barcelona. La polarització política, la fragmentació, fan que aquelles majories estables, àmplies, sòlides, que continuaven en el temps, siguin cosa del passat i ens obliguen a ser generosos i a negociar, i aquest Govern està decidit a fer-ho. Els suports que en aquest moment tenim com a govern de Catalunya, amb tots aquests condicionants que deia –els efectes de la repressió, amb la suspensió sobre els diputats, entre ells–, avui no són suficients per aprovar encara els pressupostos de la Generalitat. Tan cert com això és que no hi ha una majoria alternativa de govern. La voluntat d'aquest Govern, doncs, és continuar buscant les majories necessàries per poder disposar d'uns nous pressupostos. Nosaltres no ens aixequem mai de la taula, ni aquí ni allà, i segurament si ningú s'hagués aixecat de la taula ni aquí ni allà avui probablement la situació seria molt diferent. Però la situació és la que és, no podem canviar el passat, i en tot cas la nostra responsabilitat és fer tot allò que estigui a les nostres mans per millorar la vida dels nostres conciutadans, per limitats que siguin els marges d'actuació. Les dificultats del present no ens fan dimitir de les nostres responsabilitats. Nosaltres no renunciem a exercir les nostres responsabilitats, que són les nostres obligacions com a govern. No dimitim de les nostres funcions, i per això continuem amb la mà estesa als grups parlamentaris per parlar dels pressupostos de la Generalitat, que en definitiva és per parlar dels recursos que destinem a ensenyament, a salut, a afers socials, a seguretat i a emergències, a lluita contra la violència masclista, a l'Administració de justícia i a tantes i tantes altres competències que exerceix la Generalitat de Catalunya. Per tant, a la vegada que mantenim la mà estesa als diferents grups de la cambra per poder parlar de pressupostos, també prenem la iniciativa i impulsem aquelles mesures, com la que avui presento, que ens permetin mentrestant, mentre no tinguem uns pressupostos per a l'any 2019, fer millor la gestió del pressupost en període de prorroga. Una de les mesures que hem pres és precisament la que avui portem a consideració del Ple: un decret llei aprovat, doncs, pel Govern la setmana passada, que autoritza el Govern de la Generalitat de Catalunya a atendre nous compromisos de despesa, bàsicament relacionada amb els increments de les retribucions dels treballadors públics –no són increments capriciosos, no són increments arbitraris, són per adequar, doncs, els salaris dels treballadors públics a l'evolució del cost de la vida a Catalunya–, tenint en compte especialment la congelació salarial i la reducció salarial que es va produir durant els temps de la crisi econòmica. També per fer front a l'increment de dotacions de personal, l'increment que hi ha hagut de docents, de tècnics en l'àmbit de l'educació, de mestres i de professors; l'increment que hi ha hagut també de sanitaris, de personal en l'àmbit sanitari, fonamentalment, però també en altres àrees del Govern. Però també per fer front als compromisos que aquest Parlament ha demanat al Govern que prengui reiteradament, com és calendaritzar adequadament la devolució de les pagues extraordinàries de 2013 i 2014, que encara estan pendents de retorn als treballadors de la Generalitat de Catalunya. Com deia, durant aquests darrers dos anys, des de l'aprovació del pressupost per a l'any 2017, han coincidit diversos factors que fan que els costos de prestar els serveis públics, en el mateix servei que el 2017, s'hagin incrementat. Per una banda, la població de referència, els destinataris d'alguns serveis, com, per exemple, la població en edat escolar, ha crescut; o n'ha augmentat la complexitat, per exemple, fonamentalment, en l'àmbit de salut, com l'envelliment de la població; o també la complexitat dels reptes en matèria de seguretat i d'emergències. Per altra banda, el cost de produir aquestes polítiques públiques, en alguns casos, doncs, fonamentalment els tractaments mèdics, introducció de nova tecnologia mèdica, de nous medicaments, que no decidim nosaltres, que decideix l'Estat i que paguem a través dels pressupostos de la Generalitat. I, d'altra banda, també s'han desplegat, des de l'any 2017, des de l'aprovació dels pressupostos, lleis que creen drets de ciutadania, com, per exemple, la renda garantida de ciutadania i, per altra banda, també han augmentat el preu de bona part dels subministraments i manteniments. Com els deia, un dels components de la despesa que ha experimentat un creixement més important ha estat el del capítol 1, les despeses de personal. Per una banda, l'efecte de l'increment de personal per atendre una població beneficiària en creixement, com els deia abans, fonamentalment, personal docent i sanitari, i també les retribucions del personal tant del sector públic com del sector concertat i les universitats públiques i també els costos de la seguretat social. El 2016 i el 2017 es van incrementar les retribucions un 1 per cent. El 9 de març de l'any 2018, el Govern de l'Estat, aleshores el ministre Cristóbal Montoro, acordava amb les organitzacions sindicals, un acord per millorar l'ocupació pública i les condicions de treball, pel qual s'acordaven increments salarials per als anys 2018, 2019 i 2020, que podien arribar, en funció d'algunes variables també de l'evolució macroeconòmica, a l'1,95 per cent, 2,75 per cent i 3,85 per cent respectivament. Cal dir que aquesta decisió d'augment dels salaris dels treballadors públics, que, pel que fa al pressupost de la Generalitat, equivalen, aproximadament, a la meitat del pressupost de la despesa no financera, per tant, excloent el que paguem de retorn de deute, aquesta decisió del Govern de l'Estat es va prendre de manera unilateral, sense consultar la resta d'administracions, ni la Generalitat de Catalunya ni comunitats autònomes ni ajuntaments, en les que tenen un pes molt més important les despeses de personal que no pas en la mateixa Administració de l'Estat. L'Administració de l'Estat es gasta en personal el 19 per cent del seu pressupost; les comunitats autònomes, el 61 per cent. Aquest acord sindical, que, evidentment, doncs, és beneficiós per als treballadors públics, té, per altra banda, una repercussió molt més important a les comunitats autònomes, sense que el Govern de l'Estat hagi previst cap recurs addicional per finançar el que compromet ell i paguem nosaltres, i, amb això, ens hi trobem molt sovint; la darrera, alguns dels decrets llei aprovats pel Govern socialista a Madrid, que modifiquen l'impost de transmissions patrimonial i que comporten una pèrdua d'ingressos a la Generalitat, del qual, evidentment, doncs, hem demanat, en aplicació del principi de lleialtat institucional, a la ministra d'Hisenda, doncs, que compensi la Generalitat de Catalunya i la resta de comunitats autònomes, també s'entén sense que, a dia d'avui, després de diverses comunicacions i requerir-ho, hi hagi hagut ni tan sols una resposta, ni acusament de recepció, cosa que demostra que entre Montoro i Montero, a vegades, no hi ha gaire diferència. A aquest increment que els deia, dels costos de personal, hi hem de sumar el de l'augment del personal en els àmbits d'educació general i sanitari, com els deia, no només per l'augment de la població, sinó també derivat de l'acord signat entre la Generalitat i sindicats, el passat 11 de setembre de 2018, per fer efectives les quantitats equivalents a una paga extra, deixades de percebre pels treballadors i treballadores de la Generalitat els anys 2013 i 2014, el 40 per cent de les quals s'ha de fer efectiu durant aquest 2019. Faig memòria que el Parlament ha aprovat, precisament, unes quantes resolucions en les que instava el Govern a arribar a acords per retornar als empleats i empleades públiques drets econòmics, laborals i socials suspesos durant els moments de recessió econòmica. També vull fer esment a l'impacte de l'acord que l'Institut Català de la Salut va portar a terme amb els representants sindicals, el 29 de novembre de 2018, que conté una sèrie de mesures relatives a la direcció per objectius, la carrera professional, la plantilla, la modificació de complements, els professionals d'atenció primària i la incorporació de nous professionals. És positiu, però, evidentment, té un impacte econòmic i ens n'hem de responsabilitzar. Davant de la situació, per una banda, com els deia, d'afrontar nous increments retributius que aquest 2019 poden arribar a un 2,75 per cent, per fer efectiu el retorn d'una part de les quantitats no percebudes corresponents al 40 per cent d'una paga extra durant l'any 2013, constatem que el crèdit pressupostari de 2017 prorrogat per a aquest any és insuficient per atendre els compromisos. Per tant, necessitem incrementar els pressupostos de 2017, i la forma d'incrementar-los és amb una autorització amb una norma amb rang de llei que permeti un suplement de crèdit, per tant, un suplement de la partida pressupostària, per augmentar les despeses de personal. Aquesta mesura és la primera part del pla d'acció davant de la situació de pròrroga pressupostària que estem portant a terme el Govern, que ho fem amb el conjunt de departaments i que ha de permetre garantir el nivell i la qualitat d'atenció als serveis públics fonamentals. Per això, a la vegada que estem revisant a fons la despesa, reprioritzem les intervencions en matèria de polítiques públiques i dediquem els recursos als àmbits..., prioritzem, focalitzem els recursos als àmbits on tenen més retorn social, dedicant una atenció especial a qui més ho necessitat, amb l'objectiu de millorar el benestar i el progrés de la ciutadania, que és la raó de ser última d'aquest Govern. L'estimació d'ingressos que ha de percebre la Generalitat de Catalunya permet finançar perfectament el suplement de crèdit necessari per atendre aquests compromisos de despesa, garantint, alhora, el compliment dels objectius de dèficit, de deute i de regla de la despesa, d'acord amb la normativa d'estabilitat pressupostària. El suplement de crèdit, d'aquesta ampliació de partida, es limita a les necessitats de despesa de personal, les directes i les indirectes; també al finançament d'universitats i escola concertada. I es finança, d'una banda, a compte de l'objectiu de dèficit assignat el 2019, per tant, amb els recursos que venen del Fons de Facilitat Financera, i de l'altra, pels ingressos de més, pels majors ingressos de model de finançament que es rebran aquest any 2019 i que tenen dret a percebre Catalunya i la resta de comunitats autònomes. Per tant, aquesta previsió d'ingressos no és altra que la que s'inclou també en tots els pressupostos de les comunitats autònomes que els han aprovat i que s'incloïen també a la proposta de pressupostos que hem, doncs, proposat, posat sobre la taula el Govern de la Generalitat de Catalunya i que està a disposició dels grups parlamentaris quan tinguin a bé poder-ho tramitar. Per tant, atès que no hi ha patida pressupostària suficient en el pressupost vigent per atendre les obligacions que són necessàries i urgents cal la validació d'aquest decret llei per concedir un suplement de crèdit en els pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017, prorrogats ara, el 2019. Aquesta ampliació de partida, aquest suplement de crèdit que es concedeix és per a un import de 813,9 milions d'euros, finançats, per una banda, amb les operacions de crèdit del Fons de Facilitat Financera, 241 milions, i la resta amb els drets econòmics de les bestretes a compte del model de finançament. Per tant, demanem als grups parlamentaris que convalidin aquest decret llei, que no és una altra cosa que convalidar el compromís del conjunt de les institucions d'aquest país amb els seus treballadors públics; el compromís del Govern de Catalunya i d'aquest Parlament amb que els treballadors públics d'aquest país han d'anar recuperant poder adquisitiu; el compromís amb els nous treballadors públics, nous professors, nous mestres, nous metges i infermers que s'han incorporat en els darrers anys a l'educació i a la sanitat del nostre país; el compromís amb els treballadors públics amb els quals hem signat l'acord del retorn del 40 per cent de la paga extra del 2013 durant aquest any 2019, per tant, és un compromís amb l'ensenyament, amb la salut, amb el treball i els afers socials, amb la seguretat i emergències del nostre país i amb la resta dels treballadors de l'Administració de la Generalitat de Catalunya. Per tant, demano a tots els grups parlamentaris que convalidin aquest decret llei. Moltes gràcies, senyor president, senyor president de la Generalitat, conselleres i consellers, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor vicepresident. A continuació, passam a la intervenció dels grups parlamentaris per fixar la seva posició, i té la paraula, en primer lloc, el diputat Martí Pachamé, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
President, vicepresident, consellers, diputats, diputades. La decisió de si aprovar o no la convalidació d'aquest decret és la constatació d'un fracàs; un fracàs per no tenir una altra alternativa que no bloquejar aquest decret, perquè els treballadors i treballadores de la Generalitat no en tenen cap culpa del seu mal govern i perquè és just que se'ls retornin, per fi, els seus drets salarials, drets que han estat segrestats per part del Govern més enllà del que és acceptable, més enllà del que és assumible, més enllà del que és tolerable; segrestats per haver anteposats interessos separatistes als drets laborals de milers de treballadors. És per ells, per aquests treballadors, que fem aquesta disposició, perquè no contribuirem a un altre desastre, encara pitjor, allargant més aquesta situació. Fracàs, ja que creiem que, després de les declaracions de desembre del vicepresident senyor Aragonès, en lloc de tirar de crèdit un altre cop del Fons de Facilitat Financera, a hores d'ara, ja hauríem d'haver pogut anar a buscar el finançament als mercats exteriors. Fracàs, per intentar vendre'ns com una miracle de gestió deixar d'acudir al FLA, per acabar finançant-se amb el Fons de Facilitat Financera. El compliment dels requisits necessaris per abandonar el FLA es deuen a elements exògens a la gestió del Govern, sobretot, a que el PIB ha crescut durant els darrers anys més que el deute, perquè el que és evident és que el deute de la Generalitat, en termes absoluts, ha seguit creixent, i, en això, amb la seva nefasta gestió..., en alguna cosa hi hauran contribuït. Fracàs, per la seva negativa a assumir les seves responsabilitats. Per vostès, la culpa de tot –i ara ho hem vist– la tenen tots els altres. De qui és la responsabilitat que el sistema de finançament porti tants anys pendent d'una reforma? No tenen cap responsabilitat sobre això? Tot és culpa dels altres? Per què no apareixen a les reunions de política fiscal i financera? Per què no van a exigir totes aquestes coses, els seus pactes, a dins el Congrés? Els és molt més fàcil dir que la resta no vol el diàleg, quan vostès no fan res per aconseguir-lo. Anar a parlar amb demandes impossibles de complir no és voler dialogar és voler que el diàleg fracassi des del primer moment per poder fer-se, després, les víctimes. Saben què és l'autocrítica? No s'ha fet res malament durant tots aquests anys? Ho dic perquè, d'una manera o altra, o uns o els altres o tots dos i, al costat de tots, el PSC, han estat al Govern des del 2004. D'abans, millor, no en parlem, oi?, dels temps foscos, del «com a mínim el 3 per cent, ja ni esmentar-ho. De la seva addicció al deute, cal recordar algunes dades, perquè és convenient recordar-les. El tripartit, del qual el seu partit, Esquerra, en formava part –i fórmula que alguns estan entusiasmats per reeditar–, va passar d'un deute de 12.200 milions a un de 35.600 –35.600–, és a dir, gairebé un 200 per cent d'increment en només set anys i la taxa d'atur va passar, en el mateix període, del 10 al 17 per cent. Bé, com es pot comprovar, aquí tenim un exemple de gestió eficaç i de model d'èxit. A vostès, el que més els agrada és o apujar impostos o generar deute, que és un altre impost, per cert, gens progressiu. Però també el seu decret ens provoca indignació, ja que, una vegada més, han intentat enganyar tota la ciutadania, fent-los creure que Catalunya té una situació financera normal i, com de veritat està, és en fallida tècnica. Ens provoca tedi poder comprovar que l'exposició de motius del decret llei són un reguitzell d'excuses de mal pagador. És que potser tot el que relaciona el decret llei per justificar-lo és nou?, que ha aparegut del no-res? És com exigeix la justificació de l'ús d'un decret llei, un recurs extraordinari que s'ha d'emprar de manera prudent i limitada per a situacions que es consideren realment urgents i convenients? Bé, òbviament és convenient, ja que, entre altres motius, no seria de rebut tornar a frustrar les legítimes esperances del col·lectiu de funcionaris en la devolució de les seves pagues extres. Però urgent? Si tan urgent era, per què no es va utilitzar abans aquest mecanisme? I els han hagut de fer una vaga, perquè, si no, a hores d'ara veuríem com, de nou, no es pagava. I seria per culpa del 155, de Madrid o del rei; ja ho sabem, els culpables habituals. Aquest matí, revisant el discurs he tingut un pressentiment; no ho sé, he pensat que aquest decret no era un decret llei, era un decret fake, un decret trampa. Per què? Perquè penso que potser estan amagant una pujada dels seus sous i dels sous dels seus alts càrrecs, d'aquests que vostès nomenen digitalment, és a dir, a dit, dins del decret llei. No estaran apujant els seus sous vostès mateixos? No estaran fent això fora del pressupost? No donaran explicacions sobre aquests aspectes? És clar, «és que pensàvem aprovar el pressupost, em diran. Segur que no sabien que el llogater de Waterloo està entestat en bloquejar les institucions, totes les institucions; ha bloquejat el Govern i el Parlament i tampoc ha deixat que es discuteixin aquí, al Parlament, els pressupostos, ja que no entra dins dels seus plans que hi hagi normalitat; la seva dèria destructiva no té límits. Però no tinguin falses esperances, nosaltres farem tot el que estigui a les nostres mans per parar-los i evitar l'enfonsament de Catalunya i de la resta d'Espanya en mans dels separatistes i dels demagogs. Indignació, a la fi, ja que el Govern utilitza instruments extraordinaris per a qüestions ordinàries. L'instrument per atendre totes aquestes despeses ordinàries que hem vist aquí és el pressupost; pressupost que no s'han atrevit a presentar ja que no han trobat els suports necessaris per la seva aprovació; pressupost que no han presentat i que evidencia l'extrema debilitat del Govern, i que avui s'ha tornat a fer palesa a l'obligar-los a retirar un decret llei in extremis. Vostès no governen, sols deixen passar el temps. Fa uns mesos sentíem el vicepresident presumir que ja no necessitaríem el FLA i que ara la comunitat autònoma es finançaria a través del Fons de Facilitat Financera, com si això fos un gran canvi, quan en el fons és el mateix gos amb diferent collar. Res no diu de que aquest finançament és al zero per cent, tipus que mai trobarem en els mercats financers; res no diu dels 10.000 milions d'interessos –a data de fa un any, ara ja en són bastants més– que ens hem estalviat gràcies al FLA. Sols sentim parlar del maligne Regne d'Espanya, però no de que ens ha salvat de la fallida financera a la que ens ha portat la seva mala gestió i el desgovern dels darrers anys, el «com a mínim, el 3 per cent i les despeses derivades del cop a la democràcia que vostès van protagonitzar el 2017. També els hem sentit queixar-se del rigor del FLA, de la severitat amb què ha estat tractada la nostra comunitat, que ha estat per motius ideològics, que a Andalusia s'ha mirat cap a un altre costat. Sempre és l'excusa de mal pagador: en lloc de demanar el màxim rigor en el control de la despesa de totes les administracions públiques, es demana que es miri cap a un altre costat encara que hi puguin haver indicis més que evidents de possible malversació de cabals públics, com per exemple ha posat de manifest un informe del Tribunal de Comptes sobre l'acció exterior de la Generalitat. No s'ha de mirar, això? Quina por tenen? Si no hi ha res a amagar, haurien de ser els primers en voler que quedessin clars els comptes. Com hem de tractar un govern que demana que es miri cap a un altre costat? Els ciutadans que paguen escrupolosament els seus impostos també poden demanar que mirem a un altre costat? No, senyors del Govern, no, la solució no és amagar la realitat, sinó fer aflorar la corrupció; no és ideologia, és ètica, és moralitat, és l'obligació del servidor públic. I pel que fa a Andalusia no s'amoïnin, que ja estan canviant les coses allà. Preocupi's per quan nosaltres governem aquí, preocupi's quan comencem a obrir els calaixos com hem fet allà. Hem sentit el vicepresident dir que volia tornar a finançar-se als mercats internacionals. Hem sentit explicacions estranyes sobre com buscar vies de finançament a països exòtics, dignes de tota confiança. Segur que ens anaven a deixar els diners sense segones intencions, segur que sí. Senyor vicepresident, com tenim l'assumpte de finançar-nos en els mercats internacionals? Serà aviat? Nosaltres no ho creiem, ja que la credibilitat de la nostra comunitat autònoma està lluny de ser l'adequada; som l'única comunitat autònoma que encara té el rating de bo escombraria. És un altre cop culpa dels altres o tenen vostès alguna responsabilitat al respecte? Però per què és difícil que ens deixin diners? Ho tornem a recordar. En termes absoluts, el deute de la nostra comunitat no ha fet més que créixer; en els darrers vuit anys el deute s'ha duplicat; en l'actualitat frega els 80.000 milions –80.000 milions–, i prop del 80 per cent és ja propietat del Regne d'Espanya, del Govern d'Espanya. El deute representa el 300 per cent dels ingressos de la Generalitat. Com pensa reduir el nivell de deute? Si això ho presentéssim, una empresa normal, a una entitat financera, de veritat que seria complicat que ens financessin amb aquesta distribució d'ingressos i despeses. Cada català, cada dona, cada home, cada nen o cada nena acabat de néixer, suporta sobre el seu cap 10.500 euros de deute. Això sí que és una hipoteca. Tindrà solució? Saben?, la veritable independència no és la que demanen vostès, és la que té el que viu lliure de deutes o amb deutes que pot pagar. El que sí que voldria demanar-los és que no tornin a donar la culpa de tot al dèficit fiscal; canviïn de disc, aquest ja està molt ratllat. Sols els diem que, si no saben com reduir el dèficit i el deute públic, si no saben com gestionar l'economia catalana, si no saben com fer que els inversors tornin a tenir confiança en nosaltres i que Catalunya torni a ser un motor econòmic, si no saben com fer que tornin les empreses que han marxat, si no saben com crear ocupació, si no saben res de tot això, si us plau, donin un pas al costat, que nosaltres sí que en sabem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Bon dia, vicepresident. Conselleres, consellers, diputats i diputades..., bé, doncs, senyor Aragonès, vostè ens porta avui de nou un decret de pròrroga pressupostària, ja en vam votar un aquí fa tot just un parell de mesos, i són veritat algunes de les coses que ha dit, la majoria són veritat, però crec que s'ha oblidat d'explicar-ne algunes altres. I, entre aquestes, doncs, per què som avui aquí. I avui som aquí perquè no tenim uns pressupostos aprovats de la Generalitat. I vostè deia: «El Parlament autoritza els comptes. Bé, el Parlament autoritza els comptes, els aprova, sempre que s'entrin a la cambra, es registrin i comenci la seva tramitació parlamentària. Però és que vostès no els han entrat. És que vostès ni tan sols els han aprovat al consell executiu. Ja portem molts mesos dient-los que el que toca, per responsabilitat i per l'obligació que té el Govern de la Generalitat, és aprovar els pressupostos al consell executiu, registrar-los al Parlament i iniciar la tramitació, i aquí, doncs, ja ens trobarem. Vostè parla molt de que no s'aixeca de la taula, però això és com qui diu «vull ser més prima, vull ser més prima, però, si no fem dieta, més prims no estem. Doncs vostè fa igual: «No ens aixequem de la taula, volem parlar dels pressupostos, volem parlar, volem parlar... Bé, doncs molt bé, dir-ho a l'aire és estupend, però després no passa res més. Per tant, el que hauria de fer vostè per ser creïble, senyor Aragonès, perquè ens el creguéssim una mica més, que vostè ja en té, de credibilitat, també ja sap que l'hi dic sempre, és aprovar-los al proper consell executiu, registrar-los al Parlament i iniciar la tramitació, i aquí ja ens trobarem els grups parlamentaris amb les esmenes i el treball que es fa amb una ponència de llei. Però no digui «el Parlament autoritza, com si digués que nosaltres no volguéssim autoritzar-lo, com descarregant les culpes, no; la Llei de finances diu que el 10 d'octubre s'han d'entrar els pressupostos. Ja ho sabem, que en els darrers deu anys això no ha passat, però tampoc estaria malament que alguna vegada el Govern fes la feina que li toca en el dia que estableix la llei: 10 d'octubre, presentació dels pressupostos; 31 de desembre, pressupostos aprovats; 1 de gener, nous pressupostos en marxa, no hi ha pròrrogues pressupostàries. Passa que, clar, portem tant de temps amb excepcionalitats, doncs, que ja ens sembla normal. Però no, lo normal seria això. Com han fet, li vaig dir ja en l'altra intervenció, comunitats autònomes com el País Valencià o les Illes Balears, amb les mateixes dificultats que nosaltres, però han presentat uns pressupostos a temps i els han aprovat abans d'acabar l'any. I, per tant, doncs, no estan tenint tants problemes com està tenint la Generalitat de Catalunya. Per tant, nosaltres sincerament creiem que això és un altre fracàs d'un govern que està bastant esgotat, eh? Vostè deia: «Hi ha altres llocs on no s'han aprovat els pressupostos, no?, i deia: «L'Estat. Bé, vostè va anar més ràpid..., o el partit al que vostè representa, Esquerra Republicana, va anar més ràpid en presentar l'esmena a la totalitat als pressupostos generals de l'Estat que a presentar aquí els pressupostos que els pertoca. Clar, si són tan ràpids amb unes coses i tan lents amb les altres... Doncs, miri, el que va passar allà és que, com que va haver-hi esmenes a la totalitat que es van aprovar, el president Sánchez va decidir convocar eleccions perquè no tenia una majoria estable parlamentària que li permetés governar. Vostès aquí no la tenen, però no hi ha manera ni que convoquin eleccions ni que facin una moció de confiança. Nosaltres creiem que això està esgotadíssim; l'hi deia el company diputat Riera de la CUP en el control al president. Doncs, en fi, no sé què més hem d'esperar. El cas és que aquest Govern està esgotat. La pròrroga pressupostària, el decret de pròrroga que ens porten avui és un altre exemple del fracàs d'aquest Govern, però, bé, seguim. No sé massa bé què estem esperant, eh? Perquè, si vostè entrés els pressupostos, podria dir: «Miri, tinc un marge per veure si els aprovo i la legislatura s'allarga. Però si ni els entren, no sé ben bé què estem esperant, senyor Aragonès; de veritat que ja estem una mica perduts. I aleshores, quan vostè diu: «Bé, n'hi ha d'altres que no els han aprovat, no?..., deia: «L'Estat. Ja l'hi he explicat. Després diu: «L'Ajuntament de Barcelona. No m'hi posaré, perquè nosaltres estem a l'oposició perquè també ens hi va portar la senyora Colau. Però hi ha ajuntaments on hem aprovat els pressupostos, eh? Miri, Granollers i Santa Coloma de Gramenet. És veritat que allà tenim quasi majoria, i llavors diria: «M'ho posa fàcil. Miri, li diré un altre municipi: Mataró, nou grups municipals, un grup de regidors no adscrits. Doncs, amb aquestes dificultats i amb sis regidors al Govern, de vint-i-set, l'Ajuntament de Mataró, liderat per David Bote, va aprovar els pressupostos. És a dir que clar que es pot; clar que es pot aprovar uns pressupostos. Amb dificultats, amb atomització, amb fragmentació, que ho ha posat vostè una mica com a excusa de les dificultats de fer política ara. Bé, estem en els moments que estem, però ens hi hem de posar. Vull dir que, si es vol, es pot. Per tant, vostè aprovi els pressupostos en un consell executiu, porti'ls al Parlament i iniciï els tràmits. No crec que li faci por, a vostè, negociar. Perquè, clar, és que, entre altres coses, una de les feines que tenim els polítics és dialogar, negociar i, per tant, intentar, doncs, tirar endavant les nostres polítiques. Si no, doncs pas al costat, que és el que ja els hem dit i a més el que es va aprovar en l'anterior Ple en aquest Parlament. Facin vostès la feina, que costa molt que la facin, i nosaltres insistim en que..., bé, ho deia ara el senyor Pachamé: «Si no, facin un gest –no?–, «un pas al costat. Bé, vostès tampoc no és que ens hagin presentat aquí masses alternatives de govern, senyor Pachamé, eh?; són el primer partit d'aquest Ple, d'aquest Parlament, i tampoc hem vist aquí masses alternatives ni massa proactivitat per realment plantejar una alternativa a aquest Govern que està esgotat. És a dir que realment facin-s'ho mirar..., vosaltres. Però, en tot cas, jo ara volia anar en concret al decret llei. El decret llei, que és necessari, és veritat, senyor Aragonès... I vull agrair –faig un parèntesi– al seu departament i al senyor Castellanos que l'altre dia van fer una trobada amb els diputats. Crec que s'agraeix, aquesta transparència i ganes d'explicar les coses sense massa embuts, i la veritat és que s'ha de dir quan les coses es fan bé. Li vam agrair les explicacions, perquè ens aclareix una mica més a tots a vegades decrets tècnics com pot ser aquest. Però, l'hi hem de dir, no podem estar en contra, evidentment, del que avui es porta a aprovar, nosaltres ens hi abstindrem pel que dèiem, perquè podríem no estar aquí, no estar en aquest punt; ara bé, hem de permetre que això s'aprovi per responsabilitat. El Partit Socialista molt sovint ho fa, això: per responsabilitat, pel país, creiem que no es poden fer pim-pam-pums i s'ha d'intentar, doncs, que evidentment una cosa que és necessària s'aprovi. Ara, tampoc amb el nostre vot favorable, perquè es podria haver evitat, aquesta pròrroga pressupostària, si vostès haguessin aprovat un pressupost. Evidentment que aquest decret llei ve perquè s'ha d'assumir un augment important en el capítol 1, que és bàsicament sous i salaris dels funcionaris. Vostè es queixava una mica: «Clar, perquè l'Estat va aprovar..., i, per tant, les comunitats autònomes hem de tenir en compte, hem d'incorporar en el pressupost això que l'Estat aprova d'augment de les retribucions dels funcionaris. Passa que jo aquí li voldria dir: «Si no ens hi obligués l'Estat, que ho hagués fet la Generalitat? Perquè recordo, i vostè també ho diu en la presentació d'aquest decret llei, que hi ha hagut moltes mocions en aquest Parlament obligant el Govern i instant el Govern, doncs, a pagar les parts de les pagues dobles que es van eliminar, que es van suspendre, i molts drets suspesos que encara no han recuperat els funcionaris. I és veritat que, a força de que l'oposició, en concret el meu grup parlamentari també, hem presentat aquí mocions i interpel·lacions i hem forçat el Govern, doncs, vostès ara sí que pagaran el 30 per cent, el 40 per cent de la paga del 2013, però els ha costat molt. [[Veus de fons.]] Hi ha hagut... Sí, sí; miri, diu que no el senyor Albert, des d'allà dalt. Home, senyor Albert, aquella moció del 20 de desembre ens va costar molt negociar-la, eh? I finalment vam aconseguir que el Govern votés a favor, però si l'oposició no està aquí donant la llauna, «apretant i pressionant, no sé si ho hagués fet. Per tant, doncs, miri, bravo, president Sánchez; bravo, president de l'Estat; bravo, Govern de l'Estat, que decideix, sí, augmentar les retribucions del 2018 i del 2019 als funcionaris públics perquè així ens hi obliga a tots. I com que la Generalitat es fa molt la «remolona en aquests temes, doncs, miri, ja està, benvingut. Llavors el senyor Aragonès ve aquí i diu: «Miri, suplement de crèdit perquè haig de fer front a aquestes obligacions que em venen d'uns acords de l'Estat entre l'Estat i els sindicats. Doncs, miri, benvingudes. Perquè, a vegades, si a la Generalitat no se l'obliga a fer les coses, no les fa. I ho hem vist amb això, que a més a més li carrega les culpes a l'Estat, i després l'altre és amb les pagues. I això crec que ho hem patit tots, i portem uns quants anys aprovant aquí mocions perquè la Generalitat no acaba de negociar el retorn d'unes pagues que són un dret, que són el sou, els salaris dels funcionaris, a qui els hem ja demanat molt d'esforç i que crec que val la pena ja, doncs, que els retornem tant d'esforç que han fet. En canvi, vostès segueixen sense demanar esforç, senyor Aragonès, a aquells qui més tenen, qui més paguen, qui més cobren i qui més hereten. Perquè, a vostè, és veritat que, quan parla d'ingressos, jo li dic: «Home, podria vostè tenir més ingressos per la reforma fiscal; si tingués més ingressos, els podria incorporar amb una pròrroga pressupostària. Però, és clar, ens va enviar al CTESC una llei de mesures fiscals i financeres sense cap modificació fiscal..., home, doncs miri, clar, no tenim expectatives de tenir més ingressos, però en podríem tenir! Podia vostè estar modificant l'IRPF, l'impost de successions, i aquests ingressos que ens vinguessin de més sí que els podríem estar incorporant en aquests moments malgrat la pròrroga. És a dir que sí que té opcions. I després vostè també diu, parla del sistema de finançament, que està aturat des del 2014. És veritat, ho hem dit moltes vegades, ho hem denunciat aquí moltes vegades, però també li haig de dir que els grups parlamentaris d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya –en l'anterior legislatura, Junts pel Sí– van votar moltes vegades en contra de que Catalunya anés a defensar els interessos dels catalans en les negociacions del sistema de finançament. En contra, eh? [[Veus de fons.]] Home, hi ha mocions aquí..., bé, en fi... Hi havia el senyor Coscubiela, no hi havia el senyor Cid, i aquí havíem portat a votar que es negociés el nou sistema de finançament, i Junts pel Sí hi votava en contra, perquè vostès estaven per una altra cosa. Ara sembla que no ho estan tant, però estaven per una altra cosa i hi votaven en contra. O sigui que, clar, ara dir: «Bé, no tenim sistema actualitzat..., bé, vostès tampoc hi van posar massa esforç. És cert que Mariano Rajoy i el Govern del PP tampoc, però vostès votaven aquí en contra de negociar un nou sistema de finançament, i les coses també s'han de recordar. En fi, senyor Aragonès, que vostè va córrer molt, vostès van córrer molt a presentar l'esmena a la totalitat dels pressupostos generals de l'Estat i no han corregut tant per presentar els pressupostos aquí. Aprovin al consell executiu els pressupostos, entrin-los i registrin-los al Parlament i iniciïn la negociació per aprovar-los, perquè així no ens trobarem pròrrogues com aquesta, decrets llei com aquest, que ens forcen a tots i que evidentment tensen...
Diputada...
...les finances de la Generalitat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Tot seguit, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid.
Bé, vicepresident, al nostre entendre. el decret que ens porten avui de pròrroga pressupostària és una mostra més que el Govern de Torra i Esquerra Republicana és un govern fallit, eh?, i li explicaré per què. Miri, nosaltres creiem, i l'hi hem dit de manera reiterada, que vostès són un govern que és fallit en política social i en política ambiental, i també creiem que és un govern dividit i és un govern trencat. La setmana passada, una mostra més: van haver de retirar una moció, en aquest cas sobre el dret a vot electrònic dels treballadors i treballadores públiques, per les desavinences entre Esquerra Republicana i Junts per Catalunya, entre la conselleria de Polítiques Digitals i la conselleria de Treball. I també és un govern que a més a més, com deia, jo crec que és un govern fallit en política social, i ho hem vist també en el Decret d'habitatge, que han hagut de retirar també, en aquest cas per manca de suports. Perquè nosaltres creiem que era un decret que bàsicament el que buscava era un maquillatge electoral just abans de les eleccions generals i de les eleccions municipals; que a més a més el que pretenia el decret era evitar que es posés en marxa per la porta del darrere la mesura, en aquest cas, aprovada per l'Ajuntament de Barcelona del 30 per cent de reserva per a habitatge social i assequible en les noves promocions dels promotors privats, i sobretot perquè és un decret que comptava amb una forta oposició no només política en aquesta cambra, que vostès no tenien majoria per aprovar-lo, sinó també molta oposició social. I, en definitiva, també, en aquest govern fallit i en aquest govern, jo diria, dividit, el que n'és una mostra més o la prova més evident és la situació de pròrroga pressupostària en la qual ens trobem i el que ens presenten avui com a decret de pròrroga pressupostària. Vostès sempre han dit que els pressupostos de l'any 2017 eren els pressupostos més socials de la història, ho van dir, ho van repetir per activa i per passiva, quan les dades demostren, i també els hi hem repetit de manera reiterada, que això no és cert. És a dir, ho van demostrar les mobilitzacions socials, en aquest cas, dels mesos de setembre, octubre i desembre, que vam tindre una tardor calenta en clau social, perquè aquells pressupostos no s'aguantaven des d'un punt de vista de drets en sanitat, de drets en polítiques socials, de drets en terreny també, fins i tot, de mossos, de bombers... Però és que a més a més les dades ho demostren, i els hi hem dit de manera reiterada: els pressupostos de l'any 2017 són els pressupostos amb menys inversió social per habitant de tot l'Estat espanyol. I els que vostès plantejaven com a alternativa, en aquest cas, per a l'any 2019 només feien que Catalunya passés de l'últim lloc a ser la quarta comunitat per la cua. I els hi torno a dir: és a dir, davant d'un govern que té els pressupostos amb menys inversió social per habitant a Catalunya, nosaltres tenim... Perquè sí que hi han pressupostos aprovats en aquest cas a l'Ajuntament de Barcelona –poden dir el que vulguin, però hi han pressupostos aprovats a l'Ajuntament de Barcelona–, a l'Ajuntament de Barcelona hi han els pressupostos amb més inversió social per habitant de tot l'Estat. I aquesta és la doble fotografia que tenim i és el que vostè representa i el que representa, en aquest cas, el Govern de Junts per Catalunya i també d'Esquerra Republicana. Hi han altres –i els hi torno a dir– comunitats autònomes, com per exemple, en aquest cas, País Valencià o Balears, que tenen dificultats com les que té Catalunya amb el sistema de finançament i que tenen un sistema de finançament injust –si nosaltres els ho reconeixem: Catalunya necessita millorar el seu sistema de finançament–, tenen un sistema de finançament injust però tenen altres prioritats. I, per exemple, la Comunitat Valenciana ha reduït enormement, en aquest cas, les llistes d'espera en dependència, cosa que vostès són incapaços de fer a Catalunya. I, miri, el decret que presenten, jo crec que ens dona la raó en el que nosaltres vam advertir. Nosaltres els vam dir que vostès parlaven de que els pressupostos de l'any 2019 suposaven un augment de la despesa en 1.600 milions d'euros i que augmentava, en aquest cas, la despesa pressupostària. Però nosaltres els dèiem de manera reiterada i no ens vam cansar d'explicar que la majoria d'aquesta despesa estava compromesa, que era despesa que en realitat l'any 2018 ja es feia o que, en tot cas, estava subjecta a acords –en aquest cas, d'augment de sou dels treballadors públics– i que per tant no hi havia un augment real del pressupost per a polítiques socials, per a polítiques ambientals, en camps com la sanitat –que estem veient que les llistes d'espera de la sanitat no paren de créixer–, per reduir les llistes d'espera en dependència. I el decret, jo crec que ens dona la raó. Miri, vostès, en aquest decret, el que ens van explicar –que sí que evidentment els agraïm l'explicació que ens va fer, en aquest cas, el secretari general del Departament d'Economia–..., 1.039 milions d'euros del que vostès situaven com aquests 1.600 milions d'euros van destinats a augment salarial dels treballadors i treballadores públiques o de treballadors i treballadores públiques que ja estan treballant a la Generalitat, que té a veure, evidentment, amb la recuperació..., que ens ha costat, i va estar a punt d'haver d'arribar a una vaga general en el sector de la Generalitat perquè poguessin aconseguir recuperar com a mínim el 40 per cent de la paga doble del 2013. Vull recordar que va ser una vaga general, el que ho va evitar; no va ser la bona voluntat del Govern, en aquest cas, eh? Però, per tant, d'aquests 1.600 milions d'euros, 1.039, en aquest cas, tenen a veure amb aquests augments salarials de la paga doble o dels augments salarials pactats amb els sindicats. Perquè jo vull recordar que diuen que l'Estat els hi obliga, però, en tot cas, vostès també han fet bandera –i crec que ha de ser així– que és un acord signat amb els representants dels treballadors i treballadores públiques a nivell de Catalunya. No vull pensar que si no els hi obligués l'Estat no haguessin fet aquest augment salarial, eh? Per tant, no em facin ser mal pensat. I després 270 milions d'euros pràcticament, és a dir, quasi 300 milions d'euros, van destinats a drets subjectius –dependència, renda garantida...–, és a dir, per tant, despeses que teòricament la Generalitat ha de fer sí o sí. Per tant, estem parlant que vostès ens presentaven uns pressupostos que en realitat només suposaven un augment real de nova despesa per part de la Generalitat de 300 milions d'euros; 300 milions d'euros que jo crec que vostès no tenen a hores d'ara garantits. És a dir, eren aquests 350 milions d'euros que vostè col·locava en el pressupost de la Generalitat que tenien a veure amb el que vostè va acordar, en aquest cas, amb la ministra d'Hisenda, que feien referència als 150 milions d'euros per compensar la competència en Mossos d'Esquadra –no tota, però una part– i els 200 milions d'euros per la disposició addicional tercera. Per tant, nosaltres crèiem i creiem que els pressupostos que vostès presentaven no s'aguantaven des d'un punt de vista dels ingressos i que a més a més tornàvem una altra vegada a aquest relat i aquestes proclames de que eren els pressupostos més socials de la història, quan no era real –eren només, no?..., en aquest cas, se situaven només en la quarta comunitat per la cua amb menys inversió social per habitant de tot l'Estat–, i a més a més que no s'aguantaven des d'un punt de vista de la política d'ingressos. I a això em vull referir, a la política d'ingressos. Nosaltres creiem –i en això crec que podem estar d'acord– que Catalunya necessita més ingressos –Catalunya necessita més ingressos. Llavors, hi han tres possibilitats de fer-ho. Una és un nou sistema de finançament, i vostès no volen negociar un nou sistema de finançament. Nosaltres els vam fer l'altre dia una esmena per dir: «Escolti, emplacem l'Estat, perquè és la seva obligació. L'Estat té caducat el sistema de finançament des de l'any 2014, i nosaltres crec que des de Catalunya l'hi posem fàcil a qualsevol govern de l'Estat, perquè si no reclamem que cal negociar un nou sistema de finançament perquè no el volem negociar, doncs, evidentment els posem les coses fàcils. I nosaltres els hi diem: cal anar a l'Estat a reclamar un nou sistema de finançament. Jo crec que és legítim –i els hi he dit sempre– que tinguin l'horitzó de la independència com el seu horitzó polític, però també és l'hora segurament de dir algunes petites veritats, i jo crec que tots podem estar d'acord en aquesta cambra que no sembla que l'any 2019, o fins i tot l'any 2020, tinguem les condicions necessàries perquè es pugui, en aquest cas, assolir la independència, que és el seu projecte polític. Nosaltres, en tot cas, tenim el nostre projecte polític, que té les seves dificultats, i també les reconeixem. Però, en tot cas, mentrestant què fem? Mentrestant no fem res? I, per tant, jo crec que és la nostra obligació com a mínim reclamar-li a l'Estat que cal negociar un nou sistema de finançament. Un segon element per reclamar, en aquest cas, més ingressos: si hi ha uns pressupostos generals de l'Estat que crec, honestament, que eren bons per a Catalunya, jo crec que els hem d'aprovar. Perquè, clar, és que jo estic d'acord que se'ns ha de compensar la disposició addicional tercera i en aquest cas també se'ns ha de compensar, per exemple, que nosaltres tenim competències que altres comunitats autònomes no tenen, com per exemple els Mossos d'Esquadra. Però, clar, si tenim uns pressupostos de la Generalitat en què hi han transferències de 350 milions d'euros en aquest cas per a Mossos, infraestructures, 41 milions d'euros més per al transport públic i l'ATM, i a més a més les bestretes que ens deu l'Estat, que ja les podríem tindre cobrades, i li fotem una «patada als pressupostos generals de l'Estat i presentem una esmena a la totalitat al costat de Ciutadans i el PP, doncs després tenim menys ingressos per fer la política del dia a dia. Jo crec que això també s'ha d'explicar a la gent. Jo crec que és legítim, i els hi hem dit cinquanta mil vegades també... O sigui, nosaltres estarem allà on faci falta per denunciar la judicialització de la política, que la situació de presó és injusta i que a més a més no va haver-hi rebel·lió i no va haver-hi sedició. Però a la vegada torno a dir el mateix: necessitem fer polítiques del dia a dia i de la gent, perquè la gent no arriba a final de mes, augmenten les llistes d'espera, tenim situacions en dependència que no estan resoltes, no podem pagar la renda garantida a tota la gent que hi té dret... Per tant, alguna resposta hi hem de donar. Sí, sí, vostès parlen: «És un dret subjectiu. El que passa és com es gestiona aquest dret subjectiu. Nosaltres creiem que amb el que vostès pressuposten a la renda garantida no n'hi ha prou; necessitem com a mínim 500 milions d'euros per a la renda garantida, i això és el que diuen en aquest cas les entitats. I l'altre és la política d'ingressos. I vostès, per activa i per passiva, s'han negat a fer una política fiscal progressiva i fer una veritable reforma fiscal a Catalunya en clau progressiva i en clau ambiental. Tenen possibilitat de fer-ho. Si vostès, com sembla, diuen que estan d'acord amb coses que nosaltres hem proposat, com per exemple modificar, en aquest cas, no?, l'impost d'actes jurídics documentats... O sigui, nosaltres tenim registrada una llei. Aprovem-la. Però en tot cas vostès també la poden aprovar en el Consell de Govern. No l'han aprovada, aquesta llei de modificació d'actes jurídics documentats. Vuitanta milions d'euros, l'impost sobre la banca, que ara en aquest cas ja no paguen els clients i el paguen les entitats bancàries. Per tant, jo els hi torno a dir, nosaltres, evidentment, no bloquejarem aquest decret; evidentment, representa majors ingressos per als treballadors i treballadores públiques. Però nosaltres creiem que el seu govern està esgotat, que és un govern, a més a més, que està en fallida social i ambiental i que a més a més –ho sento– creiem que no té projecte de país, més enllà de disputar-se qui té l'hegemonia política dins de l'independentisme; en aquest cas, si la té Junts per Catalunya o Esquerra Republicana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, no és la primera vegada que sentim el president dient que els drets socials són el motor de la república. Bé, doncs, al país que vostès governen, des del primer trimestre del 2012 la productivitat per hora treballada ha crescut deu vegades més que el salari mitjà; el 25 per cent de les dones assalariades cobrem un sou inferior a 842 euros mensuals; la remuneració de les treballadores encara es manté en els nivells de l'any 2000. Els beneficis de les companyies a l'Estat espanyol, en canvi, van créixer el 2016 un 200 per cent respecte a l'any anterior, mentre aquests salaris segueixen estancats. En l'últim any, aquesta disparitat és encara més visible: l'1 per cent més ric va capturar el 40 per cent de tota la riquesa creada; el 50 per cent més pobre amb prou feines té el 7 per cent de la riquesa. Les dones i les joves –està clar– som les que acabem pagant sempre la factura: el sou anual d'una treballadora de vint-i-sis anys avui és un 33 per cent inferior al del 2018. L'encariment de la vida, en canvi, és una constant en aspectes tan essencials com el transport, l'habitatge o les comunicacions. I per últim, per dir una dada més: 61.000 milions d'euros de rescat bancari, 40.000 milions dels quals no recuperarem mai. Aquesta és la realitat del país que vostès governen, la realitat del Govern que governa aquest país en aquestes situacions. Simbolisme: basar l'exercici del dret a l'autodeterminació en una transició màgica, sense garantir ni la sobirania ni la justícia social. Retòrica: basar l'exercici del dret a l'autodeterminació en retòrica republicana i en maquillatge progressista o en una hipotètica negociació amb l'Estat, que mai no arriba ni arribarà, com saben molt bé vostès. La paguita: s'han repartit vostès 477 alts càrrecs al Govern, amb un salari de setanta mil euros de mitjana. Opacitat: seixanta desnonaments diaris, i fan vostès un decret sense comptar ni tan sols amb els moviments socials en defensa del dret a l'habitatge. Neoliberalisme: aquest decret que ens presenten vostès avui per cobrir necessitats ordinàries i urgents. Polítiques noves? Zero, cap ni una política nova. Vostès, en gestió no volen canviar res, segueixen fent una gestió que defensa aquest model mixt publicoprivat; un model que defensa en sanitat, per exemple, el Siscat, una xarxa corrupta i clientelar que no defensa els drets de la gent. Per altra banda, vostès segueixen sostenint les escoles privades amb fons públics, i en molts d'altres àmbits, no han canviat re; continuisme neoliberal, i maquillatge progressista, en matèria social. Repressió: en tres mesos, cinc-centes identificacions, cinquanta detencions i cinquanta procediments judicials. Tornem a repetir els tres mantres del president: «Els drets socials, el motor de la república. Nosaltres governem republicanament. Els drets es prenen, no es demanen; els drets s'exerceixen. Mirin, per molt que ho repeteixin, això no es convertirà en una realitat, expliquin-li a la Rut, que va sortir ahir de presó preventiva, perquè la van portar els Mossos davant del jutge; expliquin-li també al bomber que va estar detingut al hall d'aquest Parlament; expliquin-li també al Sindicat de Barri de Poble Sec; o també els hi poden explicar al Sindicat d'Habitatge del Raval, l'altre dia, o a tots els familiars d'aquelles assassinades pel terrorisme d'estat dels que vostès són absolutament còmplices. O no han perdut la vida, ja, moltes veïnes, després d'haver de patir l'angoixa d'un desnonament? Doncs, mirin, nosaltres volem autodeterminar-nos, i volem autodeterminar-nos precisament per exercir tots aquests drets; per exercir també el dret a l'habitatge, a la sanitat, a l'educació; per decidir-ho tot, per canviar-ho tot. I vostès, l'independentisme del business, sembla que vol autodeterminar-se per seguir mantenint aquest hegemonia política i aquesta elit política. Nosaltres, la CUP, no serem al seu costat; ja hi ha alguns que els acluquen l'ull, com per exemple, el PSC; però a nosaltres al costat del seus rècords, dels rècords de desnonaments, dels rècords en repartiment de cadires, dels rècords també en repressió; no ens hi trobaran.
En següent lloc, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Vicepresident, consellers i conselleres, per posicionar-nos sobre el decret llei del Govern, que em sembla que va d'un suplement de crèdit per fer front a obligacions sobretot amb relació als treballadors. Permetin-me que els recordi una frase del president, una de les poques sensates –ja els ho he dit alguna altra vegada– que va pronunciar el passat mes d'agost: «En qualsevol país democràtic, si no s'aproven els pressupostos, els governs dimiteixen. Això era a principis d'agost, pocs dies després, el vicepresident deia: «No patiu, perquè no serà necessari que el president dimiteixi, perquè s'aprovaran els pressupostos. Doncs estem al mes d'abril, ni els pressupostos s'han aprovat en el Govern, ja no li dic al Parlament..., ni els pressupostos s'han aprovat en el Govern ni el president ha dimitit. És a dir, que es contradiuen vostès mateixos en molt poc de temps de marge. Diuen, això que no hi hagi pressupostos és una cosa que pot passar, acostuma a passar; i de fet, ha passat. I, efectivament, vostè ha posat l'exemple d'Espanya, el Govern d'Espanya tampoc ha aprovat els pressupostos..., no, però hi ha eleccions, que és el que fan els països democràtics; que quan un govern no és capaç d'aprovar els pressupostos, que és la principal llei de qualsevol Govern, dimiteixen i convoquen eleccions. Però tampoc, això tampoc ho han fet. I, per tant, ens porten avui aquest decret per suplementar el crèdit dels pressupostos del 2017 –perquè aquesta és l'altra qüestió, és el segon exercici sense pressupostos– i poder fer front a totes les obligacions que s'han anat comprometent, o que ens han vingut compromeses, efectivament, per lleis de l'Estat. Escolti'm, a mi no em fa cap recança que l'Estat ens obligui a apujar als treballadors públics, doncs, uns determinats percentatges, perquè és el que es pacta amb els treballadors, cap ni una; ni em queixaré; i vostès es queixen a l'exposició de motius del mateix decret. O perquè el Parlament els obliga a fer coses, i vostès les contemplen; o perquè tenen vagues i han d'adquirir compromisos per resoldre situacions que han estat injustes durant molt de temps, i ho fan; i ho fan amb aquest suplement de crèdit. I és precisament per això que nosaltres, mirin, no arribarem al nivell de responsabilitat del Partit Socialista, no els donarem suport en aquest decret, però tampoc no ens hi oposarem. Ara bé, home, prenguin nota de l'exemple, que ja que vostès presenten aquest decret per donar compliment a acords que pren el Parlament, llegeixin-se'ls tots, els acords del Parlament. Fa poques setmanes n'hi va haver un, que simplement els deia –i no necessiten cap mena de majoria, suposo– que el Govern aprovés els pressupostos –el Govern–, per poder-los veure en el Parlament. I suposo que en el si del Govern deuen tindre majoria suficient com per poder aprovar els pressupostos i portar-los al Parlament. Però la setmana passada també dèiem alguna cosa, al Parlament, i sembla que no se'ns escolta, al Parlament, o se'ns escolta pel que els interessa; i el que no els interessa, no ho escolten. La setmana passada també els hi dèiem, escoltin, si no són capaços d'aprovar pressupostos, tenen dues possibilitats: o qüestió de confiança o eleccions. Dimiteixin i eleccions, que és precisament el mateix que deia el president Torra, referint-se a un país democràtic. I així ens trobem –i així ens trobem. Per aprovar aquest decret, hi han recursos suficients? Recordar que és un decret que preveu un suplement de crèdit de 813 milions, 814 milions d'euros i tal. Hi han recursos suficients? Sí, estem en condicions de dir que hi ha recursos suficients. I això ho podem dir, fonamentalment, per dos motius. Primer, el Govern de la Generalitat ha sanejat els comptes? Sí. Però, amb transparència? No. Saben per què han sanejat els comptes? Ho saben perfectament; no ho diran, no ho reconeixeran, però ho saben perfectament perquè els comptes de la Generalitat han millorat els darrers anys: perquè ni el 2013, ni el 2016, ni el 2018 hi han hagut pressupostos. [[Veus de fons.]] Sí, conseller, sí; no hi han hagut pressupostos, no han pogut incrementar les despeses; però en canvi, sí que han incrementat els ingressos, perquè els ingressos han continuat venint. Però, a més a més, els ingressos s'han incrementat –i aquí ve el segon motiu– gràcies a que, sobretot a Espanya, hi va haver un govern que va fer reformes, i va poder fer créixer l'economia, que és el que, al final, aporta els ingressos. Per tant, vostès poden aprovar aquest decret, i portar-lo a convalidació...
Diputat...
...en aquest Parlament, gràcies a aquests dos motius. I, fonamentalment, a la millora de l'economia, a la que per cert, vostès no hi contribueixen...
Diputat, ha esgotat el temps. Gràcies.
...positivament. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Bé, en afrontar este debat d'avui per a la convalidació d'aquest decret llei, té una certa lògica que avui aquí es reproduïsquen tota una sèrie de debats que hem anat sentint durant aquestes últimes setmanes; especialment, en el debat que es va portar a terme a l'entorn de la no aprovació dels pressupostos del 2019, i a l'entorn de la situació de pròrroga pressupostària. I té una certa lògica, i també alhora, és estèril, aquesta reproducció de tots aquestos debats i tots aquestos arguments, que tots plegats hem anat desenvolupant durant aquests darrers mesos. I és lògic, perquè mos trobem en campanya electoral, i forma part de les normes del joc de les campanyes, que cadascú intente posar èmfasi en allò que reforça el seu perfil polític, la seua posició, en allò que el diferencia dels seus adversaris polítics. Però també alhora és estèril, perquè sembla que ja ens ho tenim tot dit; sembla que cadascú ja ha fet la seua diagnosi, n'ha extret les seues conclusions. Per a uns, si no s'aproven els pressupostos de l'Estat és culpa de l'oposició, i si no s'aproven els pressupostos de la Generalitat, és culpa del Govern. Dos vares, dos formes diferents de mesurar, segons el que ens convé. I també –i apuntant algunes de les qüestions que s'han comentat– aquí s'ha anat insistint de forma reiterada, que el Govern porti els pressupostos i després tindrem l'oportunitat de dialogar i de negociar. Precisament, això ho estan dient grups polítics que abans de que el Govern de Catalunya hagués fet cap moviment amb els pressupostos, ja han anunciat de forma reiterada que no tenen cap interès ni cap objectiu de negociar aquests pressupostos. Per tant, d'alguna manera, siguem francs i siguem sincers, no es pot exigir al mateix moment «presenteu uns pressupostos, i, per l'altra banda, reiterar que no tenen cap intenció de negociar aquests pressupostos amb el Govern de Catalunya. Per altre costat, comentava les diagnosis de com ha anat tot, i és obvi que per a altres..., ens sembla que el fet que alguns hagin intentat sucursalitzar el debat dels pressupostos catalans als pressupostos espanyols, ja saben que a alguns, especialment als republicans catalans, això no ens agrada gaire. També, per altra banda, s'ha reiterat que la solució és una qüestió de confiança. S'ha repetit tant per part del Partit Socialista, com per part de Ciutadans, fer un pas al costat, com si algú cregués de debò que fer una qüestió de confiança o fer un pas al costat solucionarà els problemes de caràcter pressupostari del Govern de Catalunya. I ja saben que, a la formació política a la que represento, les urnes no ens fan cap temor. Ens encanta la democràcia, i, de fet, les urnes ens agraden sempre i ens comprometem tant amb les urnes, que, per defensar-les, assumim, com han fet els trenta companys i companyes que ahir van ser processades, eh? [[aplaudiments]] , el compromís; assumim conscientment el compromís amb les urnes, i acceptem i estem disposats a assumir aquesta repressió per part del Regne d'Espanya, com tantes i tantes vegades han fet defensors de les llibertats nacionals, civils i socials, al llarg de la història del nostre país. I ho fem avui, a l'Espanya del segle XXI, com ho van fer altres companys, en l'època republicana; com van fer-ho altres companys en la Guerra Civil, i com van fer-ho altres companys en la llarga nit del franquisme; assumir per la defensa de la democràcia i per la defensa de les urnes la repressió que, històricament, ha imposat el regne espanyol. Però avui no sembla prou evident per a ningú que les urnes siguen cap solució real per a la gestió econòmica i pressupostària del Govern de Catalunya. Des de fa molts anys..., han passat moltes coses molt transcendents al nostre país, i cap d'aquestes coses molt transcendents del nostre país han decantat i han modificat les majories polítiques de Catalunya. Ni el va trencar la sentència del Constitucional, del 2010, contra l'Estatut d'autonomia, contra un estatut que va ser aprovat en referèndum pels ciutadans del nostre país; ni ha trencat aquest equilibri de blocs el procés participatiu del 9 de novembre del 2014; ni el referèndum de l'1 d'octubre del 2017; ni la salvatge repressió per part del Regne d'Espanya contra els dissidents del règim del 78, contra els dissidents de la unidad indisoluble de la patria. Cap d'aquestos episodis han modificat els blocs, i no serà per manca d'oportunitats. Hem passat, des del 2010, quatre vegades, per les urnes, a Catalunya. Hem passat quatre vegades per les urnes, només en vuit anys: per tant, oportunitats per desequilibrar les majories n'hi han hagut, i no les han aprofitat, segurament. I apel·lar avui a tornar a passar per les urnes pot ser útil per embolicar més la troca; pot ser útil per desgastar el Govern des de l'oposició; ara bé, fer unes cinquenes eleccions al Parlament de Catalunya, en vuit anys, no sembla que hagi de solucionar la incapacitat d'aquest Parlament de configurar una majoria sòlida, en plena campanya electoral d'un munt d'institucions públiques. Entre altres coses, perquè les formacions de l'oposició –i també ho ha comentat la senyora Romero molt encertadament– ja van tenir l'oportunitat, a principis del 2018, de configurar una majoria alternativa; ja la van tenir. I de fet, Ciutadans va ser la primera formació política d'aquest Parlament i no van aprofitar-ho. [[Remor de veus.]] I no van assumir la responsabilitat d'intentar tirar endavant un govern per al nostre país. I si avui la tenen, ja saben el que han de fer; si avui tenen una alternativa, ja saben què és el que han de fer: demostrar-la; demostrar que tenen una majoria alternativa en aquesta cambra parlamentària i fer-la efectiva. I com això, ni ho van fer, ni sembla que tinguen cap intenció de fer-ho, el que mos correspon avui a tots plegats és assumir la realitat i és tirar endavant amb mesures responsables amb el país que ens permetin tirar endavant les accions necessàries per a que el dia a dia continue funcionant. Però, més enllà de les estratègies partidistes i legítimes de cada formació política, avui correspon que, des del Govern, i especialment des de la vicepresidència, o des del Departament d'Economia, es posen solucions, es posen propostes per a tirar endavant el país, com bé ho va fer ja el departament durant l'any 2018, gestionant els pressupostos. Alguns transmeten i recorren sistemàticament a aquest mantra, nou mantra, del desgovern. El 2018 el Govern de la Generalitat de Catalunya executa els 24.693 milions d'euros, els executa, els gasta i els porta a terme en inversions majoritàriament de caràcter social per a oferir els serveis públics dels quals el Govern català n'és competent. Per tant, el Govern de Catalunya, el 2018, es gasta fins a l'últim cèntim, i majoritàriament en polítiques socials. Desgovern és el que fan governs reiterats des de Madrid, ja siguen del PP o ja siguen del PSOE, en les inversions que haurien d'executar-se a Catalunya i no acaben executant-se mai; se pressuposten i no acaben executant-se mai. Això sí que té un bon punt i és un bon exemple de desgovern. El Departament d'Economia va gestionar, el 2018, de forma rigorosa, i es va controlar la despesa, i es va reduir el pes del deute sobre el PIB, i es van reduir els terminis de pagament als proveïdors, com cap altra comunitat autònoma ho ha fet amb aquesta intensitat. I ho ha fet el Govern de Catalunya, com bé ho han fet la majoria d'ajuntaments del nostre país siguen del color que siguen. I això és lo que correspon fer a les institucions públiques i als governs, governar, tant quan tens majories àmplies al plenari com quan aquestes no existeixen. I governar i desplegar solucions quan pots aprovar uns pressupostos o quan les circumstàncies polítiques no t'ho permeten. I trobar solucions; solucions que, per cert, des del Govern de Madrid no s'han acabat trobant, perquè, de fet, en aquestos moments, comptabilitzem un increment de la bestreta que el Govern del PSOE no ha trobat les fórmules jurídiques per a que puguen concretar-se i materialitzar-se que els diners i els recursos puguen arribar a Catalunya. I el Govern del PSOE ha sigut incapaç d'assumir aquestes obligacions amb els ciutadans de Catalunya i avui no podem disposar d'aquesta liquiditat per poder desenvolupar-la. Això sí, com ja ha comentat el vicepresident, mos correspon aplicar els increments salarials pactats per l'Estat. I la queixa que fem des de certes formacions polítiques no està en que no ens vinga de gust implementar aquests increments, sinó que no ens arriben els recursos econòmics per poder-los fer front. I, senyora Romero, un apunt: aquest pacte entre el Govern i els sindicats es va portar a terme el 9 de març de l'any 2018, quan governava el senyor Rajoy, no pas en període del senyor Sánchez. Ens toca assumir totes les obligacions, ens toca assumir els topalls de dèficit, els topalls de deute, i, en tot cas, no ens acaben d'arribar els ingressos i les oportunitats per a poder-les portar a terme. En tot cas, avui presenta el Govern una sèrie de mesures que van acompanyades per les que ahir s'aproven també a l'executiu de govern; mesures que han de permetre gestionar el dia a dia, que han de permetre garantir els serveis públics. I, per tant, em sembla que és responsabilitat de totes les formacions polítiques d'aquesta cambra de donar-vos acord i facilitar que el Govern puga governar i que [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] els funcionaris puguen recuperar part...
Diputat...
...del poder adquisitiu que en el seu moment van perdre. Moltes gràcies.
Moltíssimes gràcies. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell.
Gràcies, president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, públic, bon dia. Bé, com ha dit el meu predecessor, el senyor Salvadó, hem convertit una mica, doncs, aquesta aprovació del suplement de crèdit, una mica, en un debat general, gairebé, no?, perquè hem parlat d'apujar impostos, hem parlat del deute, hem parlat d'Andalusia, hem parlat de les magnificències de les reformes del PP a l'Estat, hem parlat també del rescat bancari, d'identificacions policials, però em penso que em toca a mi, com que soc el darrer, tornar a centrar el que ens ha explicat el vicepresident i conseller d'Economia, el senyor Aragonès, perquè, si no, ja no sabrem ni que votarem quan parlem d'aquest suplement de crèdit. Per tant, repetiré una mica i faré esment, doncs, d'allò que ens passa, perquè quan donem suport a un govern, el Govern, malgrat que puguem discernir les causes de per què estem aquí o a on hem arribat..., també toca al Govern prendre decisions i toca al Govern prendre solucions, i en aquest cas, doncs, la solució passa per suplementar el pressupost prorrogat de fa dos anys per poder fer front al dia a dia i a governar i sobretot també a atendre les persones de Catalunya i atendre també les persones que atenen les persones de Catalunya. Per tant, com ha dit el conseller d'Economia i vicepresident, eh?, del 2017 al 2019, en dos anys, doncs, la població atesa, les persones, a Catalunya, han incrementat, les que són ateses a nivell escolar o educatiu, o les que són ateses a nivell de la sanitat, o les que són ateses a nivell de serveis socials. També hem de tenir en compte, també, que hi ha noves lleis, com la Llei de dependència, o noves prestacions que es van incorporant, com la dispensació ambulatòria de medicaments, o els serveis d'infància o joventut, o l'arribada, per exemple, dels menors no acompanyats, que obliguen el Govern a prendre solucions, malgrat que moltes vegades no tens l'origen de fons, perquè l'Estat no te'ls aporta, a més a més te'ls escatima i a més a més te'ls paga a destemps. També és cert, com ja s'ha dit també, que bona part dels subministraments i els manteniments, doncs, del que és l'estructura del Govern i dels serveis que presta a la ciutadania també augmenten. Com he dit abans, també, els serveis d'emergència. Hi ha compromisos d'aquest Parlament per dotar, doncs, els serveis d'emergència i de seguretat de més mitjans en aquest 2019. Hem parlat també de l'increment de la població escolar 2017-18 i 2018-19. I hem parlat també dels compromisos amb el cos del personal sanitari, eh?, alguns d'ells, doncs, de fa pocs mesos, com l'acord que es va prendre a l'ICS –l'Institut Català de la Salut–, el passat novembre de 2018, amb mesures concretes, eh?, que afecten la carrera professional, la direcció per objectiu, la modificació de complements als professionals, tot per millorar l'atenció a les persones i reduir les llistes d'espera. Per tant, aquests són compromisos de govern. Per tant, quan es governa s'ha de fer front a aquests compromisos amb solucions. I també, com ja s'ha repetit diverses vegades, hi ha també l'increment de retribucions, les que s'acorden a Catalunya, però també les que acorda el Govern central, i que, per tant, són d'aplicació, com deia ara fa pocs moments el senyor Salvadó, i que, per tant, ens agradin o no ens agradin..., ens agraden de cara al funcionariat, però s'han d'aplicar sense tenir els recursos de què haurien d'anar acompanyats aquests acords. També hi ha el fenomen de la recurrència, que se n'ha fet poc esment. La recurrència vol dir que allò que s'acorda el 2017 o el 2018 es torna recurrent l'any següent, no? I aquí tindríem, doncs, l'increment salarial del 0,25 per cent de l'any 2018, hi tindríem algunes consolidacions de plantilles de personal docent de l'any anterior i hi tindríem també –s'ha de preveure– les jubilacions del personal funcionari mutualista, que passa a ser substituït per personal de seguretat social, amb un cost major, i també l'increment, per tant, de bases de seguretat social. Tot això s'anomenen «recurrències, i , per tant, el pressupost hi hauria de fer front. Com que estem en pressupost prorrogat, per tant, cal dotar-lo d'aquests increments. I també, i ja s'ha fet, d'això sí que ja se n'ha parlat..., és dels compromisos, doncs, per fer front a les pagues extres del 13 i 14, que també, doncs, va passar per aquest Parlament i que hi ha un compromís, per tant, concret, per al 2019, concretament, de fer efectiu el 40 per cent de les pagues 13 i 14 del personal funcionari de la Generalitat. I, per tant, tot això, que és un compromís, nosaltres l'hem de dotar i l'hem d'adoptar. Per tant, en aquest sentit, i tal com també se n'ha fet esment, ja que l'objectiu de dèficit, el superàvit existent i, per tant, la previsió d'increment del PIB ho permet..., per tant, en aquest sentit, és lícit, doncs, que des de l'acció de govern es proposi aquest suplement de crèdit; que a més a més ahir el Govern va aprovar-ne també un acord per fer una distribució interdepartamental d'acord amb les prioritats d'atenció a les persones en tots els diferents àmbits. Per tant, aquesta és la proposta que portem. En aquest sentit, doncs, tot el suport al Govern per governar, per prendre decisions i solucions, solucions per a la ciutadania de Catalunya, més enllà de la problemàtica que ens afecta al país, que n'hi hauria molt per parlar, eh?, perquè de tot això que hem dit abans, des del deute fins a Andalusia, apujar impostos o les reformes..., ningú parla tampoc o parlen amb boca molt baixa del dèficit fiscal, eh?, aquests més de gairebé 2.200 euros per nen que neix a Catalunya de motxilla de greuge fiscal que porta si ho calculem en fons monetari o de gairebé 1.400 si ho calculéssim en flux de la càrrega-benefici. D'això no en parla gairebé ningú. I, segurament, si això no existís, tampoc avui ens tocaria fer aquestes modificacions de pressupost, encara que fos prorrogat. Gràcies. I bon dia. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Bé, passarem a votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i que els vots negatius són favorables a la derogació. Per tant, passem a votació. Comença la votació. El Decret llei 7/2019, de 2 d'abril, de concessió d'un suplement de crèdit als pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 ha estat validat per 60 vots a favor, cap en contra i 65 abstencions. D'acord ara amb l'article 158.4 del Reglament, i un cop validat aquest decret, pregunto a la cambra si algun grup parlamentari vol tramitar aquest decret llei com a projecte de llei. [[Pausa.]] No. Per tant. podem donar per validat definitivament aquest decret llei. I passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de mesures per a la prevenció i el tractament del maltractament infantil. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, en primer lloc té la paraula el Grup Parlamentari de Ciutadans... [[Veus de fons.]] Disculpin, és veritat; aquesta va a la tarda. [[Proposició de llei de creació de l'Agència de Patrimoni Natural (debat de totalitat)]] [[202-00036/12]] El que toca ara és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de creació de l'Agència de Patrimoni natural. Ara sí. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, atès que aquesta iniciativa legislativa ha estat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari Republicà, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar i el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, en primer lloc obrirem un torn d'intervenció de deu minuts per cada un d'aquests grups parlamentaris proposants per tal de presentar la iniciativa. Té la paraula, per tant, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui. [[Pausa llarga.]] Endavant, diputat. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyor conseller, senyores diputades, senyors diputats, a Catalunya hi ha un estret lligam entre les persones i els espais naturals. L'aprofitament del territori i dels seus recursos naturals ha estat una constant. Catalunya som un país petit. I és aquest lligam el que ha anat modelant el territori. També és cert que la ràpida transformació dels darrers decennis ha posat en perill l'equilibri territorial i la conservació del patrimoni natural. També és cert que una mica més del 30 per cent del territori de Catalunya té alguna figura de protecció. Ara bé, si ens endinsem en la seva gestió, el meu grup parlamentari hi troba mancances; moltes mancances, hi troba, eh? Els Socialistes i Units per Avançar creiem que la conservació del patrimoni natural és un benefici per a tothom, per a tota la societat. Creiem que cal una política de patrimoni natural que aprofiti els enormes avantatges que una gestió correcta aporta tant des de l'àmbit del desenvolupament socioeconòmic com per a un bon funcionament del territori. En definitiva, el que ens ha mogut a subscriure aquesta proposició de llei i que ja ens va motivar també a l'anterior legislatura és la millora del benestar de les persones que viuen en els territoris del nostre país. Mirin, països Estats Units, com la Gran Bretanya, com Canadà, com França –per citar-ne alguns, eh?–, tenen una potent política de patrimoni natural que han convertit en un actiu econòmic de primer nivell; no només de conservació del que tenen, sinó en una política econòmica de primer nivell. I algú es pot preguntar –perquè a vegades es pregunta, no?, és un tema que surt– per què és necessari conservar el patrimoni natural i la biodiversitat. Podria enumerar diverses raons, però en vull enumerar tres: com a dinamitzador de les economies locals i per evitar l'abandonament territorial –aquest matí el diputat Òscar Ordeig ens parlava de la Catalunya oblidada–; també com una de les principals fonts de béns i serveis ambientals que tenim, que en termes de comptabilitat nacional..., que a vegades aquesta és una definició que no la fem servir excessivament, però en termes de comptabilitat nacional es pot equiparar al producte interior brut del país, i també perquè és fonamental per fer front al canvi climàtic. Mirin, fer discursos políticament correctes a favor del medi ambient, en defensa dels valors patrimonials naturals, de la biodiversitat, de la lluita contra el canvi climàtic, és fàcil. Ara, quan toca fer polítiques, quan toca prendre decisions, quan toca assignar recursos econòmics, hi ha més dificultats, eh? Ara fa just tres anys –se'n deu recordar la secretària de Sostenibilitat, que també ens acompanya en aquesta sessió–, el Grup Socialistes, aquest mateix diputat que els parla, va interpel·lar llavors el conseller de Territori sobre aquestes qüestions. Es va aprovar una moció, una moció per amplíssima majoria. Fa un any i mig, també en aquest hemicicle, al final de l'anterior legislatura, aquest mateix text que avui portem per intentar que comenci la seva tramitació –estic convençut de que serà així–..., ja hi va haver aquest debat. Tres anys, un any i mig, però avui encara ens trobem aquí començant el debat. I començar aquest debat, senyores diputades i senyors diputats, ha costat, pel que hem intuït nosaltres, Déu i ajuda. I per començar aquesta nova etapa –i esperem, el meu grup parlamentari espera que sigui així– ens hem de dir les coses, eh? Què ha passat en aquests darrers anys a Catalunya?, en les polítiques de gestió que els hi parlava abans, no? Hi va haver una fragmentació de les competències de planificació i gestió, al voltant de les polítiques de patrimoni natural. En bona part el Govern d'Artur Mas va corregir una mica el tret; no tot, eh?, perquè encara hi han competències esmicolades entre dos departaments –vostès saben que el meu grup parlamentari sempre ha defensat que les polítiques de sostenibilitat haurien d'estar en un sol departament. Per tant, retrocés, fragmentació... Hi ha hagut una paralització dels processos de redacció i aprovació d'instruments de planificació i de gestió d'espais naturals protegits. Hi ha hagut també, des del nostre punt de vista, desatenció i marginació de la gestió dels espais naturals, en particular dels parcs naturals i dels parcs nacionals, que han perdut gran part de les eines de treball, que els són imprescindibles per portar una bona gestió. I sobretot el que hi ha hagut ha sigut una reducció pressupostària molt superior a les mitjanes d'altres departaments. En alguns casos hi han hagut disminucions; en aquest cas, disminucions del 60 per cent dels recursos pressupostaris de què disposàvem abans. I és cert que en el darrer pressupost, el de l'any 2017, de manera molt minsa, s'hi van posar molts més recursos, o uns quants recursos més, eh? Els estic parlant del 2017, perquè des de llavors és evident que aquest Parlament no ha debatut cap tipus de pressupost. I, per tant, hi han hagut, durant tot aquest temps, una pèrdua constant de recursos humans, materials, una desestructuració dels equips de gestió, que fan molt difícil el compliment dels objectius establerts per les mateixes normes de creació d'aquests espais de protecció que tenim en el país. En tenim de diversa índole, però hi ha hagut una desestructuració, no? I, per tant, aquesta fragmentació, aquesta manca de recursos, doncs, el que fan és afectar, des del nostre punt de vista, greument les polítiques de conservació del territori. Per què donem suport a aquesta llei? –ja ho vam dir ara fa un any i mig, quan es va debatre també al Parlament. Doncs perquè considerem que l'actual legislació catalana del patrimoni natural i la seva administració no estan adaptades a la realitat ambiental, social i econòmica del moment. I també dèiem en aquell moment, i ho seguim mantenint en aquests moments: n'hi ha prou amb aquesta llei? No, nosaltres creiem que no. Des del nostre punt de vista és imprescindible que s'abordi d'una vegada... També és una de les promeses que escoltem a tots els consellers; quan a l'inici de legislatura venen a explicar el seu programa de govern, ens diuen això, i després no hi ha manera de que això es materialitzi. És necessària una llei de patrimoni natural i de la biodiversitat, eh?; és necessària una llei d'espais agraris, que aquesta sí que s'està tramitant –és l'única que s'està tramitant–, i després necessitem una altra eina, que és la nova llei de territori, que també se'n parla molt però que no acaba de veure la llum. I, per tant, necessitem aquests instruments legals i, a més a més, necessitem una llei que empari l'Agència del Patrimoni Natural, que és una eina més de gestió. Per tant, nosaltres li donarem suport. Malgrat això, els Socialistes i Units per Avançar defensem que només amb la creació d'aquesta figura no n'hi haurà prou. Ha de tenir una vocació, des del nostre punt de vista, de permanència, una agència que no estigui sotmesa a canvis d'estructura que fins ara han estat sovintejats, eh? Per tant, una agència que tingui una estructura permanent, amb capacitat de gestionar, de conservar el patrimoni natural, marcant objectius a curt, a mitjà i a llarg termini. Una agència que sigui capaç també de treballar transversalment i en xarxa, amb governança compartida entre les administracions públiques implicades en la conservació del patrimoni natural, també l'Administració local. Una governança que sigui inclusiva, participativa, de tots els actors implicats en la conservació. Hem d'escoltar els diversos actors abans d'acabar de definir quines competències ha de tenir el nou model, més enllà de les indicades en la mateixa llei. I finalment, si els pressupostos de la Generalitat de Catalunya no garanteixen el compliment dels objectius bàsics de la política de conservació del patrimoni natural i la biodiversitat, aquesta agència servirà de ben poc. Més enllà del que diu la Llei de canvi climàtic, el Govern ha de tenir clar que hi ha de posar recursos. Mirin, els socialistes [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –acabo, president– treballarem perquè quan els pressupostos del Govern arribin en el Parlament, si és que arriben algun dia, puguem arribar als objectius que teníem l'any 2010.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, consellers, l'Agència de la Natura és una mica com el mite de Sísif, aquell que estava condemnat a arrossegar una pedra pel vessant d'una muntanya que, quan semblava que feia el cim, tornava a rodolar fins avall i li tornava a tocar empènyer-la indefinidament. Ja és la quarta vegada que s'intenta crear un instrument que serveixi a Catalunya per a gestionar i protegir la seva natura, el seu patrimoni natural i la seva biodiversitat, i esperem que a la quarta vagi la vençuda. La primera va ser el 2006 i la darrera va ser el 2017, que va decaure per la intervenció de les institucions catalanes. I, per tant, la primera pregunta que ens hauríem de fer és per què hem trigat tretze anys a crear una agència de conservació de la biodiversitat i de protecció del patrimoni natural a Catalunya. I crec que la història és una mica la de sempre, la de totes les polítiques que han intentat protegir drets i béns comuns i dels lobbys i actors de pressió que han fet lo possible i lo impossible per impedir-ho, per retardar-ho, per obstaculitzar-ho i per treure-hi importància. I la realitat de Catalunya és una mica la que és: l'1,2 per cent dels propietaris forestals de Catalunya tenen pràcticament la meitat dels boscos privats del país, i s'han constituït com un lobby de pressió que els eviti estar sotmesos a la direcció d'objectius de país, a la direcció d'objectius ecològics i de conservació del patrimoni i la biodiversitat. I això ha comportat retards i ha comportat una cosa que considerem que és inclús més greu: que avui es creï una agència de la natura on els boscos de propietat privada, que són les tres quartes parts dels boscos de Catalunya, quedin fora del control i de la cogestió de l'Agència de la Natura. I, per tant, la primera reflexió que en fem és que neix coixa. Avui creem una agència que neix amb dèficits de competències i de funcions evidents en matèria de boscos. Segurament aquest és el consens de mínims a què hem pogut arribar tots els grups parlamentaris que avui fem la ponència i els grups que hi donaran suport, però ho volíem dir d'entrada. És insuficient i és vergonyós que hi hagi grups de pressió que tinguin la capacitat de retardar una llei necessària, una agència necessària com aquesta, durant anys, i que tinguin capacitat de dir-li al Govern què ha i què no ha de gestionar en aquest país. Ho hem dit molts cops: el debat de competències a Catalunya no és un debat només entre l'Estat espanyol i la Generalitat de Catalunya; és un debat també entre les grans empreses d'aquest país i la democràcia i els serveis públics. Llastimosament, la gestió de la natura no ha quedat fora mai d'aquest debat, tant en la gestió de la biodiversitat i dels recursos naturals com en la gestió de l'aigua, dos processos de privatitzacions que avui estan als jutjats, que volien entregar l'aigua d'aquest país a Agbar i Acciona, i hem hagut d'esperar que siguin els tribunals..., perquè l'Administració pública els havia entregat a actors privats. I, per tant, la primera reflexió que volem fer avui és que correspon al conjunt de la ciutadania de Catalunya conservar els seus recursos naturals, el seu patrimoni natural i la seva diversitat, gestionar-los i construir un model de futur, i que, per tant, l'Agència de la Natura ha de ser un espai dirigent en aquests objectius de país, i no un espai dirigit per cap lobby. La segona pregunta que ens haurem de fer després d'aquest retard és quant ha costat a la ciutadania de Catalunya que la Generalitat hagi trigat tretze anys a fer una agència de la natura. Jo crec que el cost més gran aquí és la pèrdua de biodiversitat. Hem perdut pràcticament una quarta part de les poblacions de 258 espècies de vertebrats i d'invertebrats des del 2012, una quarta part en només sis anys. I, si fem una mirada més global, aquest problema és més greu. Catalunya és un territori d'alta biodiversitat a Europa i d'alta biodiversitat al món; té hàbitats mediterranis, agraris, de mitjana muntanya i d'alta muntanya. I, per tant, al tenir un patrimoni ric i divers, la seva responsabilitat de conservar-lo és una responsabilitat que va més enllà de les nostres fronteres. I volem remarcar també que la biodiversitat compleix tasques ecològiques que són de vital importància per la nostra economia, especialment la del sector primari, com la pol·linització, el control de plagues i també la capacitat de generar un model turístic de qualitat que sigui dinamitzador de les economies rurals. D'aquí, la necessitat de l'agència que comença a caminar avui, i la necessitat de que vagi agafant força, funcions i competències, a mesura que la fem caminar. Jo, avui, dibuixaré uns quants reptes que crec que té l'agència i que són importants tant per al seu desenvolupament legislatiu i les discussions que tindrem en aquest Parlament, com sobretot pel seu futur, i que sigui una agència diligent, capaç de protegir i de conservar el patrimoni natural de Catalunya. El primer d'ells és que ha de ser una agència de referència a Catalunya. Cal que l'agència de la natura tingui capacitat de generar un espai democràtic de governança arrelat al territori, que tenim avui espais naturals gestionats per diferents institucions: pels ajuntaments; per les diputacions; per la Generalitat; cogestionats amb l'Estat, com el parc nacional; tenim espais naturals gestionats per espais privats, per la Xarxa de Custòdia i per propietaris privats de boscos. Cal, per tant, que aquesta agència sigui una agència capaç de fer una gestió integral, i objectius integrals davant d'aquesta pluralitat d'actors, i cal que també sigui un punt de referència per a totes les entitats ecologistes, que han sigut claus en la seva creació i que necessitaran d'una agència de la natura de referència per generar coneixement, per generar cultura de la conservació i també per generar direcció de conservació a Catalunya i que la conservació torni a ser un element clau en la nostra administració. Ha de ser també una agència de referència en la planificació de polítiques públiques i això vol dir, al nostre parer, que l'agència de la natura tingui potestat reconeguda per emetre informes vinculants quan es planifiquin projectes d'obra pública, d'infraestructures o de polítiques de mobilitat entre d'altres; cal que el que guanyem amb aquesta agència en els espais naturals, de moment, i en els espais que ens atrevim a cogestionar, no ho perdem en la resta d'espais ni en la resta de polítiques públiques que es fan en aquest país. El tercer repte que marquem nosaltres és que cal ambició pressupostària. No podem tenir una agència de referència amb retallades acumulades del 60 per cent des del 2010. Cal tenir responsabilitat pública i ficar la conservació del patrimoni natural en el centre de la política pública i també cal exigir responsabilitats a la resta d'actors de la societat, i això vol dir que cal una fiscalitat justa i ecològica. I, per tant, dues coses, cal que deixem de retallar pressupostos en la conservació del medi natural i cal que part dels impostos, com a mínim, que es generen a partir d'activitats econòmiques que tenen un impacte directe en el medi natural, com pot ser la taxa turística, reverteixin directament en la conservació de la natura. I considerem que també cal abandonar les retallades en un tercer element fonamental, que és la de treballadors públics. I, aquí, volia fer tres apunts. El primer, és que considerem que és fonamental que Catalunya tingui un conseller o una consellera de Medi Ambient en aquest país. Amb les retallades, vam perdre la conselleria de Medi Ambient, però crec que donada la importància estratègica de les polítiques de sostenibilitat en aquest país, fora bo que esmenéssim l'error i la recuperéssim i deixéssim de dispersar competències entre diferents departaments. La segona reflexió que volíem fer és que no podem seguir afeblint l'Administració pública amb retallades de personal, jubilacions que no es cobreixen, interinatges indefinits, etcètera. Cal fer un servei públic de conservació a l'altura dels reptes que tenim com a país. I la tercera, i perquè no sigui dit, cal un cos propi d'ambientòlegs en aquest país. No pot ser que la seixantena d'ambientòlegs que treballen en aquesta administració quedin fora del futur de les polítiques de conservació en aquest país. Cal que els experts en medi ambient tinguin un espai reconegut a l'Administració i puguin desenvolupar les seves tasques i puguin abocar el coneixement acumulat en el nostre sistema universitari, en l'Administració pública. I el quart repte, que no inclou aquesta llei, és que cal que d'aquesta agència es despleguin estratègies ambicioses també en alguns aspectes que no estan recollits. Jo en destacaré dos, suposo que en els debats posteriors tindrem temps a desplegar-los, la de la mediació ambiental, la resolució de conflictes derivats de la protecció i la conservació del medi ambient i la de l'educació ambiental, una eina clau també per generar consciència de conservació i generar una cultura de la conservació i una relació amb la natura diferent de la que hem tingut durant aquests anys. En conclusió, avui, tenim la quarta oportunitat que comenci a caminar l'agència de la natura i estem contents, a pesar de les limitacions que hi veiem, de que així sigui, però cal ser ambiciosos i esperem i desitgem que el seu desplegament sigui més ràpid i més ambiciós que la seva creació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Ferran Civit.
Bon dia. Gràcies, president. Conseller, conseller, però, sobretot, el conseller pertinent del ram, també la secretària, la representant de l'Institut d'Estudis Catalans i, sobretot, també la gent del tercer sector ambiental, que la gent només pensa en el tercer sector social, però també hi ha el tercer sector ambiental, que és tant o més important que l'altre per al benestar de la societat i, sobretot, del nostre entorn. I també aprofito per saludar no només els diputats i diputades d'aquí a la cambra, sinó també el conseller Rull, perquè ja que avui parlarem de verdor, doncs, també estaria molt bé que el conseller avui estigués aquí, en lloc de patir la grisor d'una presó. Per tant, conseller Rull, que sàpiga, doncs, que avui estem parlant i pensant en vostè i, sobretot, volem fer possible, ben aviat, aquest objectiu que tenia. [[Aplaudiments.]] També aprofito per recordar tres diputades que estaven aquí en aquesta cambra quan es va portar a terme aquesta proposta, i que el 155 va tombar, que són les diputades Mireia Boya, l'Hortènsia Grau i també la diputada Violant Cervera, que, avui, no estan aquí i que també crec que és just recordar-les, perquè avui alguns repetiran de la legislatura anterior, però elles no han repetit, però crec que elles tenien tantes ganes com els que estem avui aquí que això es fes realitat; per tant, també un record per a elles. El diputat Terrades ha fet un llistat, un check-list –tranquil, no pateixi, que parlarem en positiu– que, fins i tot, encara li ampliaria, de coses que tenim pendents, perquè, certament, anem endarrerits en el fet de tenir una agència de patrimoni natural, però també, òbviament, doncs, tenim la Llei de biodiversitat, la Llei de transició energètica –que sap que el divendres ens trobarem també els diferents grups parlamentaris amb el departament per mirar com la tirem endavant–, una nova llei de protecció dels animals, perquè, al segle XXI, no pot ser que passin segons quines coses. Suposo que van veure les imatges, que podia haver passat aquí a Catalunya, però que va passar a l'Aragó, amb un caçador que torturava vilment, sense pietat, una guineu; doncs, el van absoldre. Això, aquí a Catalunya no ens ho podem permetre, ni a Catalunya ni enlloc. Per tant, necessitem una llei de protecció dels animals. També necessitem una nova llei de residu zero, perquè la que tenim ara és insuficient; una nova llei de qualitat ambiental i que això significa també una nova llei que vetlli, d'una vegada per totes, pel tema de la qualitat de l'aire. Sé que, després, doncs, el Grup de Junts per Catalunya, tenen una interpel·lació al conseller, per tant, tots plegats hem de fer això possible, d'una vegada per totes. I, lògicament, la Llei de la creació de l'Agència de Patrimoni Natural, que va vinculat també als parcs naturals que tenim pendents, com el Montsec o el Ter i les muntanyes de Prades. Jo, una de les obsessions que tinc, de fet, d'estar aquí és no només fer la república, sinó, sobretot també, fer el parc natural de les muntanyes de Prades [[rialles]] ; per tant, conseller... Ja saben, doncs, que una de les més obsessions –i li havia dit també al conseller Rull i també la secretària ho sap perfectament... És que, clar, jo estic al meu poble, a l'Espluga de Francolí, i clar, veig les muntanyes quan estenc la roba i dius: «Ostres, des del Llibre blanc de la natura als Països Catalans, que es diu que això ha de ser un parc natural i, curiosament, encara no el tenim. Per tant, continuem treballant, espero que l'agència sigui un bon coixí per fer-ho possible i, lògicament, doncs, quan tinguem també els recursos que ens vinguin, sobretot, del Fons de Patrimoni Natural, a través de la Llei de l'impost del CO2, que sigui més viable i, lògicament, en consens amb el territori, que sé que darrerament s'hi ha estat treballant i anem bastant avançats al respecte. I avui tenim, finalment, aquesta agència. L'agència que seria com la tercera pota que faltava, no?, del famós triangle, doncs, de la santíssima trinitat del medi ambient, tenim l'Agència de Residus, tot i que esperem que hi hagi una nova llei de residu zero; tenim l'Agència Catalana de l'Aigua, que esperem que ben aviat tinguem també un nou model de gestió que no només sigui per a la depuració i l'abastiment, sinó també sigui per a la reutilització i l'estalvi, i, lògicament, l'Agència de Patrimoni Natural. És el que necessitàvem perquè me'n recordo que, a la legislatura anterior, la primera visita que va fer el conseller Rull va ser, precisament, al Parc Natural del Montsant, que va ser l'últim parc que es va crear i que ell va venir en primer persona i que ell ho va constatar i així ho va ratificar, la precarietat de mitjans que tenim als parcs naturals, no només al del Montsant per ser l'últim, sinó a tots i cadascun dels parcs, per tant, és molt important que, d'una vegada per totes, posem fil a l'agulla no només per crear els instruments, que, per això, avui, és important fer aquest instrument, sinó, sobretot, per dotar de pressupost a això. Perquè hi ha una maledicció, no sé si la coneixen, la maledicció de la tura –no parlo de la Montserrat Tura, antiga consellera, ni tampoc parlo de les Festes del Tura, d'Olot–, però tot el que acaba en «tura, en aquest país, té molt poc pressupost, que és «natura, òbviament, «cultura i «agricultura i això, tots plegats, hem de fer possible que canviï. I, aquí, recullo una mica també el guant, també del diputat Terrades, com també del diputat Ferro, quan reclamaven un Departament de Medi Ambient, ho comparteixo plenament. Però jo, més que un departament de medi ambient, jo el que voldria seria un ministeri de medi ambient o transició ecològica de la república catalana amb el cent per cent de competències i que espero que, aquí, ens hi puguem trobar, com a mínim, amb vostès i espero també que amb els Socialistes algun dia. Però crec que l'objectiu és aquest i que, lògicament –i això sí que ho comparteixo i al senyor Terrades també l'hi he dit–, el que han fet a Espanya m'ha semblat molt bé: en un ministeri de transició ecològica, que inclou tot el tema de transició energètica, inclouen també tots els temes de medi natural. I recordem també: el territori ha de ser un punt de trobada i no un camp de batalla i espero que aquesta agència serveixi de mitjancera entre el sector productiu i el sector conservacionista que, fins ara, per interessos o per errors de visions o el que fos, sempre s'han acabat barallant. Confio que deixi de ser així, perquè aquesta agència, ara, inicialment, segurament, estem a les beceroles, serà el principi de tot i tant de bo, doncs, tinguem agències tan potents com alguns dels països que ha esmentat el diputat Terrades, perquè, de moment, potser, només gestionarà el 30 per cent del país, dels espais que tenim protegits, que, curiosament, suposo que ja saben que tot el que és els espais PEIN i la Xarxa Natura 2000, pràcticament, coincideixen al cent per cent, però, clar, és que natura i medi ambient no és allà on hi ha els ocellets i els arbrets, sinó que natura i medi ambient és el cent per cent del país, el cent per cent del territori. No és només aquell espai que mirem si preservem la qualitat de l'aigua de les capçaleres dels rius, sinó també el que aboquem als rius, a les lleres dels rius, el que aboquem als mars i el que emetem, sobretot, des dels nostres vehicles –els que no tenen vehicles elèctrics. Dit això, avui, estem aquí, jo crec que... Donem-nos pressa. Jo emplaço aquí tots els grups parlamentaris aquí presents, primer, a una petició que ens han fet arribar des del Govern, que, quan acabem aquí, doncs, sortim a fora a fer una foto de grup per celebrar que això tira endavant, però també faig una crida política, perquè, ja que hem perdut tant temps tots plegats amb aquest tema i que corre urgència, com que això és un instrument, no és una llei, perquè després ja vindrà la Llei de biodiversitat i tot plegat, que tots plegats siguem generosos, presentem poques compareixences, presentem les esmenes, lògicament, pertinents, però que siguem àgils i, a ser possible, abans d'acabar l'any, tinguem feta aquesta llei, perquè el país s'ho mereix, però, sobretot, el medi ambient ho reclama. Ja que tenim dret a un medi ambient sa i equilibrat, jo aniré acabant, el temps urgeix..., però tenim dret a això i tenim dret a moltes més coses, perquè això també inclou també un dret a una justícia sana, a una democràcia sana i, ja que tenim dret a un medi ambient sa, també necessitem un medi ambient democràtic i, avui, estem aquí, aprovant això, però, avui, a la tarda, també ens trobarem uns quants a Viladecans, donant suport a l'Adri i la Tamara. Ja per acabar, i per tornar al tema, i encara que em sobrin minuts, a alguns que estan al públic suposo que els deuen sonar unes jornades que es van fer a Girona, a la Universitat de Girona, que parlaven de la futura llei de biodiversitat del patrimoni natural, del 2005, si no em falla la memòria, vint anys després que s'aprovés la Llei d'espais naturals. Van passant les dècades, no anem avançant, però també se'n deuen recordar, doncs, de que fa poc, al Palau de Pedralbes, es va presentar l'Estratègia de patrimoni natural i la biodiversitat de Catalunya; que sigui un bon document, que sigui la pauta perquè, finalment, aquest instrument esdevingui, amb els recursos tant humans com econòmics, la protecció i, sobretot, la promoció i la preservació dels valors naturals d'aquest país. Tenim de tot, no som un hotspot tropical, no tenim una biodiversitat extrema, els que són biòlegs i ambientòlegs ho saben millor, però sí que tenim el que hem de protegir, que és el que ens toca a nosaltres, que és aquest territori on vivim, que alguns el volem lliure, però crec que tots els d'aquesta cambra el volem molt millor i molt més sostenible mediambientalment. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Narcís Clara.
Gràcies, president. Conseller, membres del Parlament, convidats, d'entrada expressar la meva convicció que hem d'estar satisfets d'aquest acord de principis de quatre grups parlamentaris que sumen més de dues terceres parts de l'hemicicle. Això no obstant, la reivindicació d'una agència de patrimoni natural no és d'ara; la seva creació és una reclamació històrica d'entitats, administracions i organismes vinculats a la conservació de la natura a Catalunya. En l'àmbit parlamentari, aquest compromís ve de lluny; per posar una data de referència –i segur que no és l'única–, ara fa dos anys i en una compareixença del conseller Rull, a qui aprofito per saludar, diversos grups parlamentaris van constatar que calia afrontar un dèficit estructural en polítiques de biodiversitat. No és, per tant, una aposta de partit, sinó de país. La connexió entre clima i biodiversitat és inqüestionable. Diversos estudis científics del Grup Intergovernamental d'Experts sobre el Canvi Climàtic confirmen que s'han observat canvis en els ecosistemes terrestres i marins, deguts a les alteracions en el clima que ha produït l'activitat humana. La preservació i restauració dels ecosistemes esdevenen, per tant, una prioritat per protegir la població sobre els efectes nocius d'aquesta realitat. El centre de la meva exposició serà una sola idea: la necessitat de la creació d'aquesta agència. I ho faré remarcant quatre aspectes principals: l'estat de la qüestió a escala internacional, a nivell local, és a dir, a Catalunya, les implicacions socials i, per acabar, el nostre model d'agència de patrimoni natural. Quina és la situació global actual? Les dades proporcionades pel Conveni sobre la diversitat biològica de les Nacions Unides mostren que 34.000 espècies de plantes i unes 5.200 d'animals estan en greu perill d'extingir-se en tot el planeta. A Europa, el 42 per cent d'espècies de mamífers i el 15 d'ocells estan amenaçades. I podríem seguir, però les que els he presentat són suficients per tal que ens fem una idea de l'abast de la qüestió. En aquest context s'han acordat diversos documents en l'àmbit internacional que emmarquen les polítiques comunes i les estratègies consensuades per un gran conjunt de països: des del Conveni sobre la diversitat biològica de Nacions Unides, els objectius d'Aichi de 2010 i l'Estratègia de la Unió Europea sobre biodiversitat 2020. Aquestes polítiques fan referència a les causes de la pèrdua de la biodiversitat per tal de definir accions que la salvaguardin i la millorin, a la promoció de la sostenibilitat en totes les activitats humanes, a fomentar els efectes positius de la biodiversitat en les poblacions humanes i a fer-ho possible mitjançant una gestió eficaç del coneixement. Aquests objectius representen reptes que no podem defugir; en depèn el nostre hàbitat, la nostra salut i el nostre benestar en general. La situació geogràfica de Catalunya fa que sigui un país amb un excepcional patrimoni natural, com ja s'ha indicat, que inclou una gran biodiversitat; hi habiten més de quatre-centes espècies de vertebrats, deu mil d'invertebrats i més de quatre mil plantes superiors. En comparació amb països de la nostra mateixa àrea geogràfica, voldria comentar que per unitat de superfície Catalunya té dotze vegades més hàbitats d'interès comunitari que Espanya, sis més que Itàlia, tretze més que França i quinze més que Alemanya. Aquestes dades –i aquí coincideixo amb el diputat Ferro– no han de ser interpretades com una mostra d'orgull patriòtic, ans al contrari, el que impliquen és una gran responsabilitat política i social per a la seva conservació. Les darreres dècades han estat dedicades a protegir grans extensions del territori català. En l'actualitat, el 32 per cent del territori es troba protegit pel Pla d'espais d'interès natural. Alguns d'aquests espais han estat ordenats i es beneficien d'una bona gestió, però cal millorar la gestió de tot el conjunt, perquè Catalunya no escapa, com és natural, a la tendència general de pèrdua de diversitat biològica. Catalunya també ha definit la seva pròpia estratègia, evidentment en concordança amb la internacional, com ha de ser. I el Govern va aprovar el juliol de l'any passat l'Estratègia del patrimoni natural i la biodiversitat, on s'especifiquen sis àmbits d'actuació que no cal que remarqui en aquest moment, crec, perquè van des d'aspectes purament ambientals a altres molt relacionats, diguéssim, amb aspectes socials, i que han donat lloc a setze objectius estratègics, amb visió del 2030, trenta operatius i vuitanta-cinc línies d'actuació. Consegüentment, Catalunya disposa d'un document marc amb uns objectius clarament definits i referenciats que li permetin orientar la política governamental en la direcció adequada. Quines implicacions té el patrimoni natural, la seva degradació i les polítiques de conservació i millora? Crec que es poden simplificar en tres eixos: l'econòmic, el sanitari i el coneixement; l'economia, la salut i el coneixement. Els aproximadament deu mil quilòmetres quadrats protegits aporten més de 2.500 milions d'euros de beneficis anuals en forma de serveis ecosistèmics, com ara la fixació del carboni o la contribució al cicle de l'aigua, que generen més o menys deu vegades més els euros que s'hi han invertit. La protecció de la natura no és cap càrrega; al contrari, és una oportunitat per a la millora del benestar i el desenvolupament econòmic. Si pensem en termes de salut, la pèrdua de biodiversitat posa en risc la provisió de serveis ecosistèmics que són bàsics per a la salut i el benestar de la societat. Així mateix, provoca que es redueixin les oportunitats de les interaccions en la natura, les quals estan relacionades amb el nostre benestar. Hem d'obtenir molta més informació de base, relacionat amb el coneixement, que consideri molt més vincles entre biodiversitat i salut. D'aquesta manera aconseguirem una millor i adequada presa de decisions. Estudis recents han demostrat les interdependències entre natura, biodiversitat, canvi climàtic i salut, així com també els múltiples beneficis mutus que promoure la conservació de la natura té per a la salut i el benestar dels éssers humans. No és cap casualitat que diverses universitats catalanes, col·legis oficials i centres de recerca col·laboressin en l'elaboració de l'Estratègia del patrimoni natural i la biodiversitat de Catalunya. En realitat, és la demostració que és necessària la implicació a gran escala del coneixement en la recerca de solucions. Aquest és un dels reptes que assumeix el pacte nacional per a la societat del coneixement que està desenvolupant el Govern. I ara passo al quart eix dels quatre que havia anunciat en un principi. Quin model d'agència defensem? La creació d'aquesta agència constituirà, conjuntament amb l'ACA i l'ARC, el triangle d'agències mediambientals de Catalunya. La seva activitat ha de comportar que la protecció de la biodiversitat s'abordi de forma integral i amb plena capacitat executiva, seguint el model dels països capdavanters d'Europa. Quines característiques, en aquest cas, quins avantatges creiem que aportarà la creació d'aquesta agència? En primer lloc, les característiques principals de la gestió del patrimoni natural són la biodiversitat, la diversitat de figures de protecció i l'heterogeneïtat de sistemes i agents implicats. Consegüentment, cal treballar en un entorn complex que precisa una adequada coordinació i alta capacitat d'execució. El fet de ser una entitat independent amb personalitat jurídica pròpia li atorgarà una estructura temporal sòlida i estable, amb un organigrama durador i robust, de manera que les polítiques de conservació siguin coherents i sostingudes en el temps. Un altre dels seus trets principals ha de ser la seva autonomia; aquesta és absolutament indispensable per actuar amb agilitat en la presa de decisions, concentració de recursos i elevat potencial de resposta. La rigidesa del règim de la funció pública no garanteix una gestió àgil i eficient dels recursos humans en certs àmbits complexos, com el que estem tractant. L'estructura de l'agència ha de garantir que la gestió dels seus recursos humans s'orienti a la pluridisciplinarietat, l'expertesa i la suficiència. Finalment, el darrer i potser el més important: el finançament. Als recursos de finançament provinents dels pressupostos de la Generalitat, l'agència sumarà aquells que li siguin propis, com, per exemple, els que puguin provenir del Fons de Patrimoni Natural i d'altres ingressos derivats de la seva activitat. La finalitat és apropar-nos al finançament de què disposen els països més avançats en la protecció i gestió del patrimoni natural, donat que fins a l'actualitat la política de patrimoni natural no ha disposat del finançament adequat. En resum, i sintetitzant lo exposat, en primer lloc, disposem d'un marc internacional que ens dona un model referencial en el qual el Govern ha ajustat l'estratègia catalana a partir de la realitat del nostre patrimoni natural. En segon lloc, el nostre model es basa en el coneixement, fet que jo considero fonamental, amb l'objectiu de protegir i millorar el nostre patrimoni natural, per tal que n'obtinguem tant beneficis econòmics com en salut i benestar social. En tercer lloc i darrer, la constitució de l'Agència del Patrimoni Natural és l'eina, l'instrument sòlid, àgil i eficient que necessita la societat catalana per aconseguir els objectius que reclama. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. En nom, ara, i per marcar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Francisco Javier Domínguez. Quan vulgui.
Primero saludar al sector ambiental que nos visita y al departament, y también a un representante del Colegio d'Enginyers Tècnics Agrícoles i Forestals..., que està veient-nos en directe. Estamos ante una proposición de ley presentada por cuatro grupos parlamentarios que ya viene de la legislatura pasada. Recuerdo bien que se presentó después de varias reuniones para intentar un consenso parlamentario, un consenso que no se producía en el territorio; había fuerte resistencia de varios sectores, sobre todo de la parte agraria, forestal y técnica. Esta ley se lanzó en su momento con prisas, en forma de proposición, porque se intuía el fin de la legislatura. Y tenían razón en las prisas, porque el debate, recuerdo muy bien que se produjo el 6 de setiembre, aquel fatídico día, a no sé qué horas de la noche –todo muy normal–; entre la desgracia de ver cómo se pretendía anular la Constitución y el Estatuto, se debatía esta proposición de ley para crear una agencia del patrimonio natural. En medio de esa total falta de respeto a las instituciones, nos aparece la agencia; vamos, una prioridad para el Govern. Y, de momento, ahí se acabó. Y ahora nos plantamos en esta legislatura, en la que se recupera un texto redactado con prisas y sin consensos, y vuelve a presentarse como proposición de ley, sin cambiar una coma. ¿También se intuye ahora un fin de legislatura? Pero ¿qué le pasa al Gobierno?, ¿que no le gusta legislar?, ¿Por qué no lo hizo, esto, por un proyecto de ley, si tanta importancia le da a esta agencia? Debería ser la forma habitual de legislar, el proyecto de ley: que una ley pasara por todos los informes y dictámenes pertinentes. ¿Por qué este Gobierno no gobierna? Si tan claro tienen que están aquí para gobernar, saquen ustedes proyectos de ley con todas las garantías que ofrece una tramitación completa, legislando con todo el rigor que este tema se merece. En cuanto a la necesidad de esta ley. Nuestro patrimonio natural se ha valorado a lo largo de los siglos y será más bonito, será más feo, será peor, será mejor, pero es nuestro patrimonio natural, es lo que tenemos, y tiene un gran valor. Y es impensable negar que es así sin contar con la acción humana continuada que lo ha configurado. La flora, la fauna, el paisaje, los bosques, los cultivos, los cursos de agua, los pantanos, los prados, la ganadería extensiva, la pesca, el litoral..., toda nuestra riqueza natural está afectada por el aprovechamiento humano de los recursos naturales. Pero es cierto que la capacidad del hombre para alterar el entorno ha crecido exponencialmente en las últimas décadas, y por eso es imprescindible preservar este medio natural. Las actividades humanas deben ser sostenibles, medioambientalmente, socialmente y económicamente. Y demasiado a menudo nos olvidamos de la sostenibilidad social y económica, porque en el territorio vive gente y esta gente tiene que ganarse la vida. Los agricultores, ganaderos, pastores, los gestores forestales..., todos ellos gestionan el medio natural con actividades que, uno, primero, mejoran la biodiversidad; segundo, previenen los incendios forestales, que es una de las principales amenazas de nuestro medio natural, y tercero, fija a las personas en el territorio, tema que todos estamos de acuerdo en que con el despoblamiento es un tema que hay que tratar en global. Todas estas actividades que han cuidado desde siempre el espacio en el que viven y trabajan no creo..., por eso mismo no creo que debamos hablar solo de gestionar los espacios naturales protegidos, sino que nuestro patrimonio natural también existe fuera de estos espacios. Es imprescindible unas políticas de gestión muy potentes y un gobierno fuerte que se las crea de verdad. Como ya dice la propia exposición de motivos, hay una demanda social creciente que nos obliga al Gobierno y a todo el arco parlamentario. Y no se puede pretender engañar a nadie. Una cosa es la protección del patrimonio natural –que todos hemos hablado aquí de protegerlo, que es necesario, con unas políticas medioambientales muy potentes–, y otra muy distinta es crear una agencia. Pero quería hablar un poco de biodiversidad. Realmente estamos perdiendo diversidad, y eso es muy cierto. Y principalmente uno de los espacios donde más se está perdiendo es en los hábitats agrarios. Voy a poner un ejemplo: el crecimiento del bosque y del matorral por el abandono de campos de cultivo menos rentables, la dejadez de los prados por el descenso de la ganadería extensiva, los pocos bosques abiertos por falta de bosques gestionados, todo esto está aumentando la homogenización de nuestros bosques y está disminuyendo la biodiversidad. ¿Por qué digo esto? Porque la protección de la naturaleza no es una política ni menor ni accesoria, afecta una parte muy importante del territorio y es un problema de toda la sociedad. ¿Y qué ha pasado hasta ahora con la gestión del medio natural? ¿Estamos satisfechos con lo que se ha hecho hasta ahora? Pues la respuesta es que no, es evidente, todos los grupos anteriores a mí han hecho alguna pincelada de crítica hacia lo que se ha hecho hasta ahora. Ha habido una muy mala gestión y se han dado muchos bandazos. Se han hecho muchas chapuzas organizativas y mucha improvisación. La política del patrimonio natural en Cataluña ha sido históricamente infrafinanciada, pero eso no lo digo yo, lo dice la misma exposición de motivos. Y los terribles recortes que ha sufrido la gestión natural no ayudan en nada, pero sí que indican un poco la prioridad que han tenido los gobiernos hacia estos temas. En los últimos veinticinco o treinta años la Administración no ha contado con la integridad ni la continuidad necesaria y se han dividido equipos, se han repartido funciones entre distintos departamentos, se han juntado de nuevo, se han combinado y recombinado, se han modificado prioridades..., una continuidad terrible, vamos. Además se han perdido oportunidades, conocimientos, experiencia, y las políticas erráticas han consumido muchos recursos y muchas energías. Y lo peor de todo: no hay una explicación lógica o técnica que justifique estos sucesivos cambios. Es evidente que ha de haber una estabilidad en la Administración ambiental, es evidente que no hay un presupuesto suficiente, pero es aún más evidente que el patrimonio natural no es una prioridad de este Gobierno ni de los anteriores. Y sin un análisis de causas de por qué no se está gestionando bien, pues aparece como una varita mágica: creamos una agencia que lo va a arreglar todo. Y yo quería resistirme a usar una palabra que les gusta mucho, pero es que no puedo: la agencia es otro chiringuito. ¿Y cómo se podría justificar la creación de una agencia del patrimonio natural? De momento lo que no podemos hacer es justificar la creación de una agencia diciendo que la estructura de la Administración es deficiente. No podemos comparar lo que tenemos con lo que vamos a tener, porque esta ley tampoco define la estructura que va a tener esta agencia ni cómo funcionará. Tampoco podemos decir que las políticas ambientales se podrán financiar mejor o que podrán abrirse nuevas formas de financiación, porque esto tampoco lo define la ley. Y de cualquier manera a mí me gustaría saber qué tipo de financiación se podría hacer con la agencia que no pudiera hacerse actualmente, con la estructura actual. Tampoco podemos afirmar que la agencia será más ágil o más eficiente. Cualquier cosa que tenga que hacer el departamento necesita..., que lo necesitara hacer de manera más ágil puede hacerlo a través de una empresa pública, como Forestal Catalana, por ejemplo. Otro argumento: quizá la agencia pudiera tener más capacidad de intervención en caso de emergencias, como las invasiones biológicas. Pues a mi entender, no. Actualmente realmente la Administración tiene recursos y puede contratar servicios por tramitación de emergencia que podría suplir exactamente lo mismo que podría hacer una futura agencia. Tampoco veo cómo la agencia podría mejorar en esto del tema de las especies invasoras. En fin, no hay justificación técnica ni económica, añade un nivel administrativo innecesario, no simplificamos ni facilitamos la vida al administrado, mantiene la separación de la Administración responsable de la gestión del medio, que es Agricultura, y la conservación, que es Medio Ambiente. Se mantiene desdoblada la Administración ambiental entre espacios protegidos y espacios no protegidos, y pondré un ejemplo para que todo el mundo lo entienda. Tenemos ciervos, jabalíes o conejos que dependen de Agricultura, porque se pueden cazar. Y tenemos osos, buitres y lobos que dependen de Medio Ambiente. Pero todos comparten el mismo espacio –el mismo–, y todo es fauna silvestre. Otro ejemplo: la ganadería extensiva, como he dicho antes, y los prados de montaña favorecen una mayor biodiversidad, pero se gestionan desde Agricultura. El mismo espacio con dos objetivos diferentes: producción agraria y preservación medioambiental. Con la agencia es posible que colaboremos en dificultar la gestión tradicional de los espacios que queremos proteger, como los prados, los cultivos de secano o los bosques gestionados, precisamente porque pastores, payeses, gestores forestales están en retroceso. Y es que desde hace tiempo existe una brecha entre productivistas, acusados permanentemente de que solo miran beneficio económico, y conservacionistas, acusados de urbanitas y desconocedores del medio. Esta brecha debe ir desapareciendo y la agencia no va a ayudar. Además, esta agencia, tal y como está concebida, no cuenta con el apoyo de una parte importante de los agentes. Total, que seguimos hablando de chiringuitos, un chiringuito que no va a solucionar ningún problema. Esta ley no define ni cómo va a ser la agencia, ni su estructura ni su presupuesto, nada. Bueno, no es cierto, define la estructura directiva, con treinta personas, de los cuales solo siete representan al sector primario, entre el Departament d'Agricultura, sindicatos agrarios y propietarios forestales. Lo que sí que explica es que los funcionarios tendrán tres meses para decidir si se quedan en la agencia como laborales o se van a otro departamento si quieren conservar su calidad de funcionarios, una incertidumbre muy injusta y, sobre todo, innecesaria. Yo..., lo que me gustaría saber es qué cosas puede hacer la agencia que no pueda hacer ya, ahora, el departamento o alguna de las empresas públicas existentes. Y por mi parte solamente acabar diciendo que deberíamos unificar toda la planificación y gestión del territorio en un solo departamento, para poder proteger el patrimonio natural...
Diputat...
...con unas políticas ambientales integrales y continuadas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, doncs, avui comença el debat per a la creació de l'Agència del Patrimoni Natural i la Biodiversitat. En les polítiques de conservació i protecció de la biodiversitat, els deures estan pendents des de ja fa massa temps. Tot i disposar de la Llei d'espais naturals, que recordem que és de l'any 1985, fins ara ha estat impossible renovar-la i actualitzar-la, i sembla que aquest Govern també renuncia a la reclamada tramitació de la Llei de la biodiversitat i el patrimoni natural. Aquesta agència que es vol crear ha d'esdevenir un organisme públic que ha d'estar al servei de la gestió, la conservació i la protecció del patrimoni natural. I volem recordar que nosaltres no vam participar de la signatura precisament per denunciar aquest ball de competències, aquesta lluita de conselleries i interessos, les pressions dels lobbys forestals, aquesta intenció de descafeïnar un projecte ambiciós. El que passa sempre: que en comptes de posar en el centre els interessos de la comunitat i la protecció dels recursos naturals, s'acaben posant en el centre els interessos dels lobbys de poder i aquesta persecució del benefici sense aturador que té unes conseqüències molt concretes. Nosaltres volem que aquesta agència sigui una eina moderna, una eina àgil i efectiva que permeti agrupar les polítiques de biodiversitat i gestionar-les amb el concurs, amb la ciutadania i amb el coneixement de tots els actors. Però per nosaltres és molt important la forma d'aquesta agència, el seu règim jurídic i que aquesta agència estigui gestionada per un règim jurídic públic i no pas privat, perquè ja sabem que el règim jurídic privat sempre va en consonància amb els interessos privats i no pas amb els interessos públics. Entenem que aquesta agència hauria de ser un organisme autònom i no una empresa pública sota el dret privat; un organisme autònom sota la gestió del dret públic, amb control posterior i previ de les despeses, perquè sapiguem exactament on van els diners públics i en què s'estan gastant. Qualsevol nova entitat nosaltres entenem que s'ha d'articular amb base a uns principis clars de publicitat, de transparència, d'austeritat, que no suposin inflar encara més els alts càrrecs. Per altra banda, nosaltres també presentarem esmenes relacionades amb els drets de les treballadores, perquè entenem que el personal d'aquesta agència ha de ser un personal funcionari o laboral en els mateixos termes i amb les mateixes condicions que les establertes per al personal de l'Administració, la Generalitat, i conforme a la legislació aplicable. També veiem aspectes positius en aquesta agència, en aquesta tramitació. Considerem que són importants i que són positives, precisament, aquesta estructura descentralitzada i la participació en òrgans descentralitzats de participació. I esperem que finalment aquests òrgans es tradueixin en òrgans reals de participació efectiva i no pas aquestes participacions, que a vegades s'emmascaren de..., i que en realitat són processos informatius. Esperem que la versió final d'aquesta agència es doti de les competències i dels recursos econòmics necessaris, com els previstos en el Fons del Patrimoni Natural, per desplegar efectivament els seus objectius i que es pugui moure en el seu àmbit d'actuació en tota la seva totalitat. I esperem que els interessos partidistes, i sobretot en aquests moments de processos electorals, no n'obstaculitzin la tramitació ni l'aprovació final, ja que la natura, ja ho sabem, no té veu ni vot, però necessita un organisme que en tingui cura.
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, bé, el patrimoni natural és clar que és un distintiu de la mateixa diversitat de Catalunya, és un actiu estratègic, evidentment, que s'ha de protegir i s'ha de gestionar adequadament, però hem de tenir en compte que la complexitat de gestionar aquesta realitat, la complexitat de gestionar en determinats territoris aquesta riquesa mediambiental que es vol protegir i a més compatibilitzar-ho amb la pròpia fisonomia del territori és complicat. S'han de dissenyar les eines que siguin pròpies i que puguin permetre aquesta convivència. I sembla que vostès –aquesta és la mateixa crítica que els hem fet cada vegada que han portat aquí aquesta llei de creació de l'agència– regulin d'esquena al territori. I és molt important que es faci amb col·laboració, amb consens, amb participació del territori, perquè, si no, no serà un estri útil, sinó fins i tot jo diria que un oxímoron perquè la gent del territori es mantingui vivint al territori i un estri que no ajudi a aquesta protecció que suposadament es vol aconseguir. Mirin, la proposició aquesta de l'agència, de creació de l'agència, és exactament idèntica..., idèntica en text, en forma, articulat –em diu que sí– que la de la passada legislatura. I jo crec que, malgrat que vostès no governin, tenien l'oportunitat, després de dos anys, d'intentar millorar aquells aspectes que ja des del territori s'han anat denunciant. Hi insisteixo moltíssim, perquè, al final, si persegueixes un objectiu, però et carregues, diguem-ne, la diversitat, l'activitat econòmica i fins i tot la viabilitat del projecte al territori, no ens serveix de res. Sembla que els errors es mantenen, perquè és exactament idèntica. I jo em pregunto: no han aprofitat aquest temps per parlar amb el Col·legi d'Enginyers? No han aprofitat aquest moment per parlar amb els directors dels parcs naturals? Per què no ho han fet per parlar amb l'Institut Agrícola Sant Isidre, per exemple, o fins i tot el Consorci Forestal? Crec que hauria sigut absolutament necessari perquè funcionés. Dit això, si analitzem el perquè d'aquesta agència, hem de mirar també si es compleix amb uns estàndards mínims de responsabilitat política i legislativa. Què vol dir això? Que si es compleixen uns mínims, entendrem que l'agència podria ser útil i que en termes de ponència es podrien millorar algunes deficiències que nosaltres hi hem trobat, però ens costa. Primer, cobreix un buit legal? Nosaltres considerem que no, no hi ha buit legal per cobrir, i això no vol dir que no s'hagi de protegir mediambientalment, però no hi ha un buit legal. De fet, hi ha una dispersió normativa que dificulta molt al territori complir amb aquests objectius: Llei d'aigües del 2001, Llei de forests del 2003, Llei de paisatge del 2005, Llei de patrimoni natural del 2007, Decret del sòl no urbanitzable del 2010. És un marasme, un marasme normatiu que no ajuda. Millora eficiència, coordina polítiques? Nosaltres creiem que no. Creiem que no perquè fins i tot dificulta l'activitat econòmica, l'activitat agrícola, o fins i tot altres activitats que es porten al territori. Per què? Perquè superposa competències, perquè es realitzen duplicitats, perquè no està justificada, creiem, ni tècnicament ni econòmicament. Abasta tota la protecció del medi ambient, que seria la tercera reflexió? Home, de la lectura del projecte em sobta moltíssim que només es refereixi a àmbit forestal. I què me'n diuen, vostès, de les aigües? I del litoral marítim? És que no s'ha de protegir el medi ambient en aquests termes? Forat; aquí ens hi trobem, no és efectiu. Si afegim les limitacions a propietaris, la creació de noves taxes, tributs, que dificulten, que afegeixen més pressió fiscal a la gent que té ganes encara de mantenir-se al territori i de fer-lo viable, de fer de la seva forma de vida també una riquesa per a tothom, trobem que aquesta Agència Catalana del Patrimoni Natural tindrà el mateix èxit que l'Agència Catalana de l'Aigua. Malgrat això, nosaltres, com que ja vàrem veure la legislatura passada que va passar el tràmit, nosaltres hem pres la decisió d'intentar millorar, esmenar i arreglar tot això que vostès ara mateix contenen amb aquesta «propo de llei, i que creiem que farà malbé el territori. Tots els danys colaterals que aquest proposició de llei aporta, nosaltres ens esforçarem per arreglar-ho, perquè, com s'ha dit des d'aquí, ens hem de dir les coses, i el que s'ha de dir és...
Diputada...
...si volem protegir el medi ambient per a tots els ciutadans també s'ha de comptar amb el territori.
Moltes gràcies. Acabat el debat, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. Suspenem ara la sessió fins a tres quarts de quatre de la tarda. Moltes gràcies.
Bé, bona tarda, reprenem la sessió. Abans, deixin-me fer-los avinent que tenim alguns problemes tècnics amb el sistema informàtic i, per tant, alguns micròfons, però també el temps d'intervencions des del faristol, no els podran veure, de moment. Intentem reiniciar el sistema al més ràpidament possible. Per tant, els demano paciència, a tots els diputats i diputades, fins que se solucionin –segur que serà ben ràpid– aquestes disfuncions. [[Proposició de llei de mesures per a la prevenció i el tractament del maltractament infantil (debat de totalitat)]] [[202-00037/12]] Reprenem l'ordre del dia amb el setè punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de mesures per a la prevenció i el tractament del maltractament infantil. D'acord amb l'article 116.2, del Reglament, en primer lloc té la paraula el Grup Parlamentari de Ciutadans, que és qui ha fet la proposta. I, per tant, per defensar la iniciativa legislativa té la paraula la diputada senyora Inés Arrimadas. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Ojalá hoy no tuviéramos que estar aquí y ojalá hoy no tuviéramos que hablar del tema de que vamos a hablar; pero realmente es una realidad en Cataluña que existe el maltrato infantil, existen abusos sexuales a menores y existe acoso y ciberacoso a los menores. Los problemas son muy reales y, por tanto, necesitamos soluciones realistas. Ya hablamos de ellos en el Pleno de Infancia, el Pleno que ya pidió Ciutadans, porque, entre otros problemas, estos también nos preocupan; entre otros problemas que afectan a la infancia, a los menores y a los adolescentes en Cataluña, estos, estos problemas de maltrato infantil, abusos sexuales a menores y, por supuesto, el acoso escolar, nos preocupan. Este Gobierno tiene la obligación moral de actuar contra esta realidad. Nosotros hace ya dos años –dos–, presentamos esta ley. Hace dos años –dos–, los grupos independentistas, con la ayuda inestimable de Podemos y el Partido Socialistas, bloquearon esta ley, impidieron que se pudiera simplemente tramitar, impidieron que simplemente pudiéramos abrir el debate de estas cuestiones. Y es una pena; es una pena, porque se han perdido dos años –dos– para hablar de un tema muy importante en Cataluña. Y los datos son escalofriantes. Quiero, pues, agradecer a diferentes entidades que están dando la cara, están sacando a la luz esta realidad, están haciendo informes y están poniendo voz a aquellos que no tienen voz. Algunas nos acompañan desde el público, y otros seguro que nos están siguiendo desde nuestras casas. Pero, por ejemplo, Save the Children, que ha hecho muchos informes en este sentido, arroja datos escalofriantes. En Cataluña, el 17 por ciento de los catalanes ha sufrido abuso sexual cuando era menor de edad. Una de cada dos víctimas que denuncia hoy un abuso sexual en Cataluña es menor de edad. Los casos de maltrato infantil aumentan, a veces en el ámbito familiar, a veces en el ámbito extrafamiliar. También hay algunos informes específicos de una realidad que preocupa a muchos padres y madres de este país, que es el acoso, el bullying, o el ciberacoso. Esta es la realidad que tienen muchos colegios, no solo de Cataluña, sino del resto de España. Pero es que, además, muchos otros informes alertan de que los ataques al colectivo de LGTBI, de jóvenes, ha aumentado. Han aumentado también las agresiones machistas entre menores de edad; hay un informe que dice que el aumento de las agresiones machistas entre menores llega al 45 por ciento, en dos años solamente, en Cataluña. Y desde luego queremos también poner el foco en que niños y niñas con necesidades especiales son muchas veces más vulnerables, si cabe, para el abuso sexual, para el maltrato o para el acoso y el ciberacoso. Estos datos quizás parecen muy fríos, porque no dejan de ser porcentajes, incrementos o números de personas, pero detrás de estos datos hay nombres y apellidos; hay niños, hay niñas, hay familias que sufren. Y detrás de estos casos hay miedo, hay impotencia, hay silencio, hay a veces vergüenza de los propios menores –desde luego no debería ser así, pero la hay–, hay tristeza y, en demasiados casos, traumas para siempre. Y ante este miedo, ante esta soledad, ante este silencio, la Administración pública tiene la obligación de dar luz, tranquilidad y protección, no solo a los menores, sino a sus familias. Hemos conocido también casos concretos que nos han roto a todos el alma, sin duda. El caso del bebé maltratado y finalmente asesinado por su propia familia en Pineda, cuando habían acudido a diferentes hospitales y a su CAP ya con indicios de maltrato, sin duda ha roto el alma, estoy convencida que de todos los catalanes. También otros casos como el suicidio de Arancha, una chica de dieciséis años, que acabó suicidándose, una chica con una discapacidad, porque ya no aguantaba más los acosos y los abusos que sufría. Esto, desgraciadamente, no solo supone una desgracia para las personas que lo sufren, no solo supone un trauma, a veces para siempre, para esas personas, sino que estos temas son una preocupación de muchas familias. Hay muchos padres y madres en Cataluña y en el resto de España que esperan que sus hijos, a lo largo de su vida, de su infancia y su adolescencia, no se tengan que enfrentar nunca a estos casos. Es verdad que ha habido valientes, valientes que han dado la voz, algunos incluso han denunciado que sufrieron abusos sexuales o maltrato, décadas después. Yo desde aquí quiero agradecer la valentía, la valentía de esas personas que han puesto voz a aquellos que nunca han tenido voz. Pero no solo estamos hablando de casos del pasado; estamos hablando de casos, sin duda, del presente. Y por eso el Govern de la Generalitat no puede mirar para otro lado. Yo no digo que estas cuestiones sean fáciles de solventar, somos muy conscientes de la realidad compleja que hay detrás de cada uno de estos casos. Pero, miren, según Save the Children, el principal problema de los jóvenes y de los menores que han sufrido un abuso sexual en Cataluña es la descoordinación de los diferentes departamentos de la Generalitat de Catalunya. Aquí ustedes no pueden poner ninguna excusa, no pueden mirar para otro lado, no pueden decir que nadie más es culpable. Yo no digo que sea fácil, pero lo que afirmo con rotundidad es que ustedes no han hecho lo que debían y lo que podían para solucionar y evitar este tipo de casos en Cataluña. Y le vuelvo a recordar que nosotros hace dos años –dos– presentamos esta misma ley, que sin duda fue bloqueada por Junts per Catalunya, por el PSC y por Podemos. Se podría haber hecho mucho trabajo en dos años, se podrían haber mejorado mucho las cosas en dos años. Yo me pregunto cuántos casos no podríamos haber evitado si se hubieran mejorado hace dos años –dos– los mecanismos de coordinación. ¿Cuantos calvarios en las declaraciones recurrentes de muchos menores que sufren abusos sexuales no se podrían haber evitado implantando un sistema que funciona, del que ahora hablaremos, para que haya una prueba preconstituida, una sola declaración –por supuesto, con supervisión judicial– de estos menores? Desde entonces, desde hace dos años –dos–, ustedes han hecho muchos anuncios, que casualmente coinciden con los momentos en los que este partido u otros partidos traen alguna iniciativa a la cámara. Yo me acuerdo que hace dos años –dos–, cuando presentamos esta ley, ustedes anunciaron un protocolo nuevo en la educación. Eso quedó absolutamente en nada. ¿Por qué? Porque era un anuncio que pretendía tapar la vergüenza del bloqueo de esta ley en el Parlamento de Cataluña. Ahora he visto que ayer –ustedes, como siempre, coincidiendo con nuestras leyes– han sacado también el anuncio de otro protocolo. Pues bien, nosotros estamos cansados de anuncios vacíos, y creo que los padres y las madres de Cataluña no quieren anuncios vacíos, sino que quieren realidades. Y la única manera de obligarles a ustedes a hacer las cosas es que se legisle en este Parlamento, porque eso sí que les obliga como gobierno. No les obligan los anuncios, les obligan las leyes. Y por eso queremos que esta ley se tramite, se mejore con la aportación de los grupos y se apruebe. Porque, miren, ustedes llevan desde el año 2010 sin desplegar la Ley de infancia, una ley de consenso, que se trabajó en este Parlamento, que fue una buena ley, que trajo expertos, que trajo entidades, que se consiguió, pues, un cierto consenso para la protección de la infancia. Pero ustedes han tenido otras prioridades. Desde el año 2010, nueve años –nueve– para desarrollar una ley de infancia; no lo han querido. Pero, para mí, yo creo que el caso más escandaloso, sinceramente se lo digo, es el caso del famoso RUMI, del Registro único de maltrato infantil: ustedes lo anunciaron en el año 2007, son doce años –doce– para hacer un registro único. Y no haré demagogia –no haré demagogia–, pero hay algunos casos, sinceramente, en los que este registro hubiera evitado muchos problemas, por no decir otra cosa. Porque ha habido casos de menores en los que han ido a diferentes hospitales, a diferentes médicos, a diferentes CAPs, y como reconoce el propio Departamento de Salud, pues, no se trabaja en red contra el maltrato infantil. Insisto en la idea de que no es fácil de solucionar, yo no vengo aquí a dar soluciones sencillas a problemas complejos, pero sí que me tendrán que reconocer y espero del Gobierno o de los grupos parlamentarios que dan apoyo al Gobierno cierta autocrítica. Porque desde el año 2007 no hacer un registro único de maltrato infantil es de juzgado de guardia, no tiene explicación ninguna. No se necesitan ni grandes partidas presupuestarias ni nada por el estilo. Simplemente voluntad política. De hecho, nosotros en el 2017, hace dos años –dos–, preguntamos a su Gobierno qué pasaba con el RUMI, que llevaban diez años de retraso. Y ustedes nos contestaron que próximamente se pondría en marcha; de eso hace dos años –dos. Cuando presentamos nuestra ley, dijeron que iban a hacer cosas; no han hecho nada. Yo lo que creo, sinceramente, es que es hora de ponerle contenido a las cosas, es hora de poner encima de la mesa mejoras concretas, que puedan evitar algunos casos, que puedan ser la esperanza de muchas personas. Miren, la ley tiene un contenido básico, en el que nosotros no hemos inventado nada, hemos simplemente escuchado a las entidades y a las familias que más saben de esto. Y el contenido de esta ley se basa en diferentes pilares, pero sobre todo está basado en defender el interés superior del menor, que, como ustedes saben, es un bien básico de nuestra sociedad y nuestro ordenamiento jurídico. En esta ley se contemplan medidas para mejorar la coordinación interdepartamental del Govern de la Generalitat, que es, según Save the Children, el principal problema que sufren las personas que han sido víctimas de un abuso sexual. Queremos mejorar la coordinación entre los departamentos que llevan ustedes, entre ustedes: Departamento de Salud, Departamento de Interior, Departamento de Educación y Departamento de Asuntos Sociales. También queremos dar más herramientas a los profesionales para que puedan detectar de manera precoz estos problemas. Queremos ayudar con herramientas y formación específica a profesionales de ámbitos como la educación o la sanidad. Queremos poner en marcha el RUMI, queremos poner en marcha el Registro único de maltrato infantil, una herramienta básica de coordinación y de detección precoz de estos casos. También queremos incorporar en Cataluña un método que funciona, un método de éxito, que es el método Barnahus. Es un método que desde el año 1998 se estableció en Islandia con excelentes resultados, pero ya tenemos otros muchos países que lo han incorporado, que son Suecia, Noruega o Dinamarca. Este sistema es un sistema integral, asistencial, especializado en prevención y atención del maltrato. Para nosotros es básico que haya centros asistenciales, y esto va a ser muy importante para la declaración de los menores. Ustedes saben, supongo, que muchos de los niños y adolescentes que han sido víctimas de un abuso sexual se encuentran con un calvario procedimental. A veces tienen que testificar siete y ocho veces sobre unos hechos. ¿A qué lleva eso normalmente? Pues que se pueden identificar entre esas siete u ocho declaraciones algunas contradicciones que eso hace que muchas veces no se pueda condenar a las personas agresoras porque la prueba no se considera válida. ¿Qué se conseguiría con esto? Que se declare una sola vez, que los menores tengan en un mismo centro toda la ayuda psicológica y con un miembro por supuesto del ámbito judicial para garantizar que eso puede ser una prueba sometible a un juicio y que no se someta a menores y niños a siete y ocho veces de declaración, porque eso está anulando muchísimas veces la prueba e impide condenar a los agresores. Nosotros queremos que al Parlamento vengan expertos, entidades, familias, víctimas para mejorar esta ley. Esta ley está basada en recomendaciones de informes de expertos y de entidades, pero no queremos que se apruebe tal y como está. Queremos que sea mejorada con la aportación de los expertos y de los diferentes grupos parlamentarios. También me adelanto a algunas de las cuestiones que ustedes sacarán: «No, es que esto hay que regularlo en Madrid. Me los imagino ya, a los miembros de los grupos del Gobierno. En el Congreso de los Diputados también hay que hacer cosas, también se puede hablar de cómo aumentamos los plazos de prescripción de delitos, que eso es del Código penal y normativa penal, me parece bien. Y nosotros lo llevamos en el programa electoral. Creo que hay algunas formaciones políticas que no llevan nada de esto en el programa electoral. Nosotros lo llevamos en el programa electoral nacional –nacional, el nacional. Llevamos una ley integral para erradicar la violencia contra la infancia a nivel nacional también, sí. Queremos coordinar los mecanismos de protección de la infancia entre las diferentes comunidades autónomas, sí. Queremos abordar el debate de retrasar la prescripción de determinados delitos, como agresiones y abusos sexuales a menores, sí. Y eso lo haremos también en el Congreso. Espero que eso no sea la excusa de nadie para dejar de trabajar aquí cuando la Generalitat de Catalunya tiene competencias en ámbitos fundamentales para esto como son la educación, como es la sanidad, como es interior o incluso como es justicia. Nosotros trabajamos aquí y allí. Me parece que los grupos parlamentarios que dan apoyo al Gobierno, en el último momento, han retirado su enmienda a la totalidad. Me parece que es así. Han esperado hasta el último momento, porque tenían que saber si la CUP iba a apoyar nuestra ley y cuando se han enterado de que la CUP se va a abstener y que la ley igualmente va a tramitarse, pues, han decidido no bloquearla. A mí, las razones que ustedes tengan, la verdad es que me dan igual, creo que es una victoria de toda la sociedad catalana que ustedes no vuelvan a bloquear una ley de un tema que nos une, de un tema que compartimos, de una preocupación absolutamente transversal en toda la sociedad catalana. Por eso vamos a empezar con muchas ganas la tramitación de esta ley, espero que ustedes no la bloqueen en la tramitación parlamentaria, porque nosotros queremos que las familias en Cataluña cambien la preocupación por la tranquilidad, y que las víctimas cambien el miedo por la seguridad. Espero que donde hay resignación hoy día podamos poner esperanza y espero que mientras unos decían que no se podía hacer nada en Cataluña reconozcan que en Cataluña también podemos hacer mucho para proteger a los menores. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I gràcies per la col·laboració, disculpin les incomoditats d'aquesta tarda. A continuació, ja els faig avinent..., s'ha comentat que les esmenes a la totalitat s'han retirat, per tant, ara passarem directament a les intervencions de posicionament dels diferents grups parlamentaris i en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva. Quan vulgui.
Buenas tardes, diputados, diputadas. Si hacemos caso a los estudios, veintisiete de los 135 diputados y diputadas que forman parte de este Parlamento sufrieron abusos sexuales en algún momento de su infancia. Seguramente la mayoría nunca lo denunció y, si lo denunció, nunca llegó a celebrarse un juicio ni hubo una sentencia condenatoria para el agresor. El abuso quedó enterrado en el silencio y en la impunidad. Este porcentaje sería mucho más amplio si sumáramos otros tipos de violencias, como maltratos físicos, psicológicos, castigos, acoso o negligencia. Porque, a diferencia de la violencia de género, que se ha convertido en una preocupación social, que protagoniza manifestaciones y está cada día más presente en nuestra agenda política, la sociedad sigue sin asumir la magnitud de las violencias que se ejercen sobre la infancia. «Si mantenemos los abusos en secreto, continuarán sucediendo era lo que decía Miguel Ángel Hurtado para explicar por qué, tras décadas de silencio, decidió hacer públicos los abusos que había sufrido siendo un niño. Lo explicaba en la serie documental Examen de conciencia, del director Albert Solé, donde él y otras víctimas contaban sus historias frente a una cámara. Era la primera vez que una producción abordaba en profundidad los abusos en instituciones de la Iglesia y lo hacía tras el trabajo de investigación de El Periódico de Catalunya sobre el caso Maristas. Estos trabajos periodísticos han servido de revulsivo para constatar que los abusos sexuales contra la infancia no son puntuales ni situaciones aisladas, que solo vemos una pequeña parte de un problema que afecta a miles de personas que nunca se han atrevido a confesar. Son trabajos de investigación que profundizan en los abusos en los espacios educativos y de ocio, pero no el de las personas que sufren violencias sexuales durante su infancia en el seno del entorno familiar y que son la inmensa mayoría: un 80 por ciento del total. De estas víctimas no estamos hablando lo suficiente, no están cada día en los titulares. En este contexto, el Grupo de Ciudadanos nos trae hoy una proposición que nos habla de maltrato infantil y que propone la redacción de una ley específica para Cataluña. Desde mi grupo parlamentario creemos que es un texto que no cuenta con los requisitos que debería tener un proyecto que aspira a abordar una cuestión tan compleja y ambiciosa como es el abordaje de las violencias contra la infancia. De entrada, porque es una propuesta que no está avalada y trabajada con profesionales, especialistas ni entidades dedicadas a la atención y defensa de los derechos de la infancia, que creemos que deberían haber sido consultados a la hora de redactar un texto de estas características. Si hay entidades con las que se ha trabajado, me gustaría que se mencionara cuáles son. No ha sido tampoco consensuada con los otros grupos parlamentarios, que nos hemos enterado de la existencia de esta propuesta de ley en el momento que fue registrada. Ha sido redactada, además, sin tomar en cuenta la existencia del Anteproyecto de ley orgánica de protección integral a la infancia y la adolescencia frente a la violencia, que fue aprobado en diciembre pasado por el Consejo de Ministros y que sí contiene todos los elementos que esta propuesta pasa por alto. Es un proyecto de ley que es fruto de diez años de trabajo en el que han participado expertos de universidades, investigadores, especialistas internacionales, entidades dedicadas a la atención de la infancia y que sí cuenta con el respaldo de muchas organizaciones que han colaborado, entre ellas Save the Children y UNICEF. Es una ley orgánica que se convertirá en un marco normativo para toda esta problemática y que a diferencia de esta propuesta ha sido trabajada con los otros grupos del Congreso. Fruto de este trabajo previo, es posible que entre en vigor antes de que acabe 2019, con lo que acabará solapándose con la propuesta que nos presenta hoy el Grupo de Ciudadanos, que por sus propias características necesitaría además un desarrollo normativo. La Ley de protección integral a la infancia y la adolescencia frente a la violencia es una propuesta que habla de «violencias, no de «maltrato, como hace el texto de Ciudadanos, porque este es el concepto asumido internacionalmente; es el que utiliza Naciones Unidas porque es mucho más amplio. Es una ley que crea por primera vez un marco de protección integral para todos los niños, niñas y adolescentes. Refuerza la obligación de denunciar los abusos, porque no hacerlo comportará consecuencias, algo que evitará, por ejemplo, que los centros educativos eludan su obligación de denunciar, como ha sucedido con el caso Maristas. Es una norma que modificará también el Código penal para que estos delitos prescriban en un lapso de tiempo mucho más amplio, porque uno de los grandes impedimentos legales es que cuando las víctimas se deciden por fin a denunciar, el delito ha prescrito. Cualquier propuesta traída a este Parlamento debería haber tomado en cuenta el cambio legal y normativo que significará esta ley, sobre todo porque en Cataluña seguimos sin resolver los propios déficits que tiene nuestro modelo de atención a las violencias que sufren niños y niñas. En 2017, este Parlamento ya debatió sobre esta cuestión y las deficiencias del modelo de atención y detección de abusos sexuales a menores en Cataluña. El entonces conseller de Salud se comprometió a abordar un cambio en profundidad. Sabemos que el Govern está trabajando en un proyecto piloto para implantar en Cataluña el modelo de las Barnahus o cases d'infants, porque se llaman «Barnahus [[l'oradora en remarca la pronúncia amb hac aspirada]] , señora Arrimadas, quizá debería haberse informado bien antes de explicar y hablar del modelo. Es un modelo donde se coordinan especialistas forenses, sanitarios, profesionales de justicia y de servicios sociales capaces de hacer un diagnóstico efectivo y garantizar el tratamiento y la recuperación. Creemos que tendríamos que estar trabajando en esta línea, en la reforma del modelo, que debería hacerse de forma consensuada y con la colaboración de todos los grupos parlamentarios. Ayer mismo la Comisión de Infancia aprobó por unanimidad una propuesta de resolución presentada por mi grupo parlamentario en esta línea. También deberíamos estar trabajando en desplegar la Ley de infancia, que contiene muchas herramientas para avanzar en la protección efectiva de nuestros niños y niñas y que lleva diez años esperando. Hay muchas cosas por hacer que son urgentes y prioritarias. Sin embargo, creemos también que no se puede coartar el debate, porque algo estamos haciendo mal si uno de cada cinco niños y niñas es víctima de abusos sexuales y nuestras estadísticas no reflejan ni un 2 por ciento, porque estamos haciendo muy poco para abordar otras violencias, como el ciberacoso, la negligencia o la violencia de género entre adolescentes. El Grupo Parlamentario Socialistes i Units per Avançar participará en la tramitación de esta propuesta e intentará que el texto que salga adelante pueda ser un complemento positivo a la Ley de protección integral a la infancia y la adolescencia frente a la violencia, que esperamos pueda ser realidad en el Congreso lo antes posible gracias al apoyo también de las formaciones políticas que están presentes aquí. Porque necesitamos que esta cuestión se convierta en una prioridad política de todas las administraciones. Como plantean las víctimas que explican sus historias, es hora de que nos miremos al espejo y hagamos un examen de conciencia, y que lo hagamos con responsabilidad. Porque el abordaje de las violencias sexuales en la infancia no puede servir para sacar réditos políticos ni para conseguir titulares fáciles. Y los diputados y diputadas de este Parlamento deberíamos comprometernos a que no sea así. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. La violència que colpeja la vida de nens i de nenes al nostre país és duríssima. A alguns els roba la infància, a alguns fins i tot la vida, per a d'altres és un dany emocional irreparable per a la resta de la seva projecció, de la seva vida, del seu projecte vital. L'objectiu dels poders públics, evidentment, no pot ser altre que erradicar –erradicar– la violència, totes les violències, i fer possible una infància feliç. Hauria de ser l'objectiu que ens mogués en qualsevol dels temes que estiguéssim tractant respecte de la infància. Les dades ens demostren que no ho fem bé, no ho estem fent bé: el sistema de protecció està fallant, la prevenció i la sensibilització de la societat encara té molt camp per córrer, ens cal un canvi cultural que estigmatitzi el càstig i no les víctimes, que apoderi la infància, que desenvolupi uns models de criança i de «parentalitat positiva. I, segons les dades generals que tenim, oficials, ho estem fent fatal, quan en el conjunt de víctimes de delictes, almenys la meitat, o gairebé la meitat són menors d'edat. Sabem que el fenomen de les violències sexuals en la infància és també un gran desconegut, és silenciat, és invisible. N'hem parlat en els darrers dos plens a partir d'una interpel·lació i una moció del meu grup parlamentari: la gran majoria d'agressions o d'abusos sexuals són totalment invisibles, i, del poc que coneixem, sabem que un de cada cinc menors, de cada cinc nens o nenes, ha patit un abús sexual en qualsevol de les seves tipologies. A més, els delictes que pateixen els infants i els adolescents són més greus i més violents, i les conseqüències d'aquestes violències produeixen danys de trauma, danys que poden perdurar durant tota la vida, danys que causen problemàtiques, després, que condicionen també la seva vida adulta. Per tant, tenim molt camp a córrer. L'ordenament jurídic, les nostres lleis, tenen també molt recorregut encara a fer per protegir els drets de la infància i vetllar per la seva protecció. Les Nacions Unides, en l'examen periòdic del Comitè dels Drets del Nen i de la Nena, ha recomanat en més d'una ocasió a l'Estat espanyol –a tot l'Estat espanyol, a tots els legislatius de l'Estat espanyol– que agilitzem l'adopció de legislació que garanteixi la protecció integral dels nens i nenes de la violència i n'assegurin la seva aplicació a tots els nivells. Per tant, ens toquen la cresta també al Parlament de Catalunya: hem de legislar per garantir millor els drets de la nostra infància. La violència contra els nens i nenes és la pitjor manifestació que es pot donar a la nostra societat, una problemàtica que no podem tolerar; entenc que tothom ho compartim, però que evidentment a més hem de fer feina per erradicar-ho. Arribem tard per fer-ho. El context de volatilitat política, de desgovern, d'inoperància dels poders legislatius, l'estan pagant les víctimes, l'estan pagant la infància i l'adolescència. I, per tant, sí, des de Catalunya en Comú Podem creiem que cal fer una llei des del Parlament de Catalunya sobre aquest tema. Aquesta llei és la que ens proposa Ciutadans? No –no. Per dues raons bàsiques. Una: ens cal una llei que vagi alineada amb el que ha de ser una futura llei orgànica estatal que lluiti per la protecció integral de tota la infància contra aquestes violències. És un text que ja existeix, és un text que porta anys treballant-se amb universitats, amb experts i expertes, amb el tercer sector, també amb la resta de l'àmbit de l'arc polític estatal. S'ha acabat la legislatura, estem en un moment d'impasse en el Congrés dels Diputats, i aquesta llei orgànica que ha de protegir els infants contra les violències ara mateix està en uns llimbs. Aquesta llei de Ciutadans que ens presenten avui al Parlament no va alineada per a res amb el text que tots ja coneixem, totes ja coneixem, d'aquesta llei orgànica estatal, de totes les potencialitats que aquesta llei orgànica estatal ens permetrà a l'Administració catalana, en el desplegament de les seves competències, a partir del marc normatiu que tindrem amb aquesta llei orgànica estatal. L'altre element pel qual creiem que la llei de Ciutadans no és la que ens cal: és insuficient, és inconcreta, és inconnexa i, de fet, creiem que és poc coneixedora de la realitat existent. No sé si han parlat gaire amb el sector per fer-la. Per començar, des del títol: confonen violència amb maltractaments, des del títol i l'exposició de motius. Parlem de violències o parlem de maltractaments? Crec que a dia d'avui, amb convencions internacionals com la dels drets dels infants, no hauríem d'estar confonent aquests termes; de fet, Convenció internacional dels drets dels infants que ni tan sols citen a l'exposició de motius d'aquesta llei. No és útil, el text que ens presenten, per desplegar una autèntica xarxa de serveis d'atenció a la infància que ha patit o pateix violències o per millorar l'actual sistema de protecció a la infància a Catalunya, que és necessari millorar, clarament. No és útil tampoc per intervenir en l'àmbit de la prevenció el que vostès ens presenten de text. La necessitat d'una llei d'aquest tipus no va només de crear les cases dels infants, o un protocol en l'àmbit educatiu exclusivament, o el registre únic, que són les tres úniques propostes que vostès despleguen en la llei. No va d'això només, el que necessitem. De fet, aquests tres temes que he citat, no requeririen una nova llei; només de desplegar absolutament l'LDOIA, que ja ens permet posar en marxa aquests tres elements. Ens va de respondre a un repte molt més exigent: ens va de donar compliment real a la Convenció dels drets de la infància de Nacions Unides, per prendre totes les mesures legislatives, administratives, socials i educatives –totes– apropiades per protegir els infants contra tota forma –tota forma– de prejudici o abús físic o mental, deixadesa o tracte negligent, maltractament o explotació, inclòs l'abús sexual. Això és la definició de les violències sobre la qual hauríem d'estar legislant. La seva llei no va d'això –no va d'això. Necessitem que la llei que es faci a Catalunya traslladi tot allò que el Comitè de Drets de la Infància estableix com a pautes per aprofundir en el dret a no ser objecte de cap forma de violència. Necessitem una llei ambiciosa que persegueixi l'objectiu de l'erradicació de les violències vers la infància i l'adolescència; per tant, que també ataqui les causes reals d'aquestes violències contra la infància. I ens cal una llei que abordi en profunditat el sistema de protecció a la infància que tenim a Catalunya. Hi ha hagut propostes diverses, del meu grup parlamentari, també d'altres, fins i tot del seu, en aquest Ple, en la Comissió d'Infància, molt més exigents i molt més clares en el sistema de protecció a la infància, que vostès després no traslladen tampoc en aquesta llei. Aquesta, doncs, no és la llei que aborda tots aquests reptes, tota aquesta complexitat. De fet, crec que fins i tot la moció que van presentar i que es va aprovar en aquest Ple la setmana passada, que va presentar el nostre grup parlamentari, ja era més completa en el que plantejàvem que el que planteja la seva proposta de llei; i era una moció. Però ho compartim: no ens podem esperar a que aquest Govern que no governa faci un projecte de llei que ni tan sols té en la seva agenda política. Cal que a Catalunya legislem sobre aquest tema, ens cal perquè és necessari per a la societat, és necessari per a la protecció dels drets de la infància, però a més ens hi obliguen i ens ho exigeixen les autoritats internacionals que defensen els drets de la infància. I està clar que aquest Govern no té cap intenció, en la seva agenda, de legislar al respecte. De fet, els grups parlamentaris que fan suport a aquest Govern, en la moció del meu grup parlamentari en el Ple passat, es van abstenir també en la necessitat que s'abordi una llei orgànica estatal sobre aquest tema amb urgència. Per tant, tampoc sabem si ajudaran, col·laboraran a que amb urgència existeixi aquesta llei orgànica estatal, visto lo visto del que van votar la setmana passada en la nostra moció. Per això no compartíem l'esmena a la totalitat, que finalment han retirat, que havien presentat els republicans i Junts per Catalunya. Nosaltres preferim facilitar que la proposició de llei de Ciutadans serveixi com a punt de partida des d'on començar el debat complet de tot el que ens cal, des d'on començar a bastir una regulació exigent i valenta sobre tot el que necessitem, i en paral·lel –i així ho fem i així ho farem, i així ho portem també al nostre programa, senyora Arrimadas– serem exigents al Congrés perquè es tramiti amb celeritat la llei orgànica estatal que precisament toca el Codi penal perquè es resolgui també aquest tema. Sí, nosaltres portem al nostre programa electoral la llei orgànica estatal contra les violències. Posarem tot el nostre compromís i tot el nostre esforç perquè, malgrat que el text de partida és insuficient i és decebedor, fem comparèixer tota aquesta expertesa que existeix a Catalunya, que creiem que no s'ha escoltat fins ara per part del grup proposant, amb relació als drets de la infància i que a partir d'aquestes aportacions acabem fent la llei que sí que ens permeti dir amb orgull que a Catalunya posem totes les eines per garantir una infància feliç i lliure de violències als nens i nenes de Catalunya, del nostre país.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés. [[Pausa.]] En tot cas, podran veure que ja funciona el sistema correctament.
Bona tarda. La violència contra els infants hauria de ser un dels temes al qual aquest Parlament hauria de dedicar més temps; de fet, no tant la violència contra els infants i els adolescents o les adolescents, sinó aquells elements estructurals que són les causes determinants d'aquesta violència. Ens agradaria o ens hagués agradat que a l'exposició de motius d'aquesta proposició de llei se'n parlés, d'això; no hem trobat que es faci anàlisi de quins són els elements que provoquen els alts nivells de violència contra els infants i els adolescents. I per nosaltres això no és una qüestió purament analítica; fonamentalment, és una qüestió de política preventiva real, política preventiva real que significa remoure el que significa el capitalisme com una societat malalta, però que en aquest camí, que sembla que no arriba a dia d'avui, d'acabar amb el capitalisme signifiqui també identificar els elements de classe i els elements econòmics que generen més vulnerabilitat i les dobles, triples o quàdruples vulnerabilitats: estem parlant de la doble vulnerabilitat pel fet de ser dona, o també la condició de migrant, o també pel fet de patir discapacitats. Volem agrair al grup proposant, a Ciudadanos, i ho diem a mig camí entre el reconeixement i la ironia, que ens hagi portat a aquest Parlament una llei catalana de referència en el mateix moment –i fent referència a quatre mesos enrere– en el qual a l'Estat espanyol s'estava tramitant una llei orgànica, i, per tant, ens sembla sempre que, més enllà que aquest grup desconnecti de la intervenció política a l'Estat espanyol, doncs que ens procura interès també què passa en relació amb els nostres germans i amb les nostres germanes de l'Estat espanyol o de l'Estat francès. I dèiem a mig camí entre la ironia i el reconeixement perquè també el que ens dona la sensació és que aquesta proposició de llei és una rèplica, amb un tarannà autonomista, del que potser volia ser la Ley orgánica para la protección integral de la infancia y la adolescencia frente a la violencia, allò que s'estava tramitant fa uns mesos a l'Estat espanyol. Però, clar, el gran problema és que quan repliques una llei orgànica d'un estat a un subjecte polític com és el nostre, que no té cap expressió de sobirania, doncs resulta estrany. Resulta molt estrany, i fins i tot ens quedem amb la mateixa definició de l'objecte de la proposició de llei: ens parla d'«actuar vers i «prevenir el maltractament infantil, i ens genera certs dubtes, fins i tot –i ja s'hi ha fet referència en alguna intervenció abans–, doncs, la terminologia que s'utilitza. No considerem que sigui incorrecta, la de «maltractament infantil, però hi ha altres moments de la norma en els quals es parla no de violència infantil, sinó de maltractament infantil. I, per tant, seria important que donéssim un contingut on es parli clarament de violència i es parli clarament d'«infantil i adolescent, aquest gruix que no és ben bé la referència de menors que a vegades apareix en la norma. També els diem que parlen vostès de centres «assistencials i no «residencials. Potser és diferent, potser no és igual, potser volen dir-nos una altra cosa... Serà una de les qüestions que veurem en la tramitació de la norma. També, amb relació al que és l'estructura, doncs mirin, ens donava la sensació que era a mig camí entre una directiva de la Unió Europea i una llei de bases, per la mateixa estructura de la norma i pel mateix contingut: principis generals, per una banda, i regulació existent, per una altra banda, i pocs nous drets subjectius, que és allò que genera per una banda drets i garanties o que hauria de generar drets i garanties per als menors. Veiem, això sí, com a nou contingut, «designació d'un professional, «les característiques de l'entrevista forense, «registre únic i «especial protecció de menors amb necessitats educatives especials. Sobre aquestes quatre qüestions, que són les noves, els faríem dos referències a tenir en compte. La primera, la del tutor: cinc alumnes; ens han de dir com i de quina manera, si no suposa més càrrega, perquè no ho veiem a la norma. I la segona, la que fa referència també al registre únic: ens genera molts dubtes que amb relació a l'indici es puguin constituir també elements del registre. I dos qüestions tècniques. Suposem que quan vostès parlen d'acusació particular volen dir «personació –no diuen exactament «personació. I que quan fan referència a l'article 23 nosaltres no estem d'acord amb que pugui haver-hi un conflicte d'interessos, perquè qui col·labora amb algú que ha agredit, evidentment, és un delinqüent, i per tant no seria ben bé confusió d'interessos o conflicte d'interessos, sinó simplement que hi ha qui des de la direcció d'algun centre pot convertir-se absolutament en un o en una delinqüent. I, per acabar, allò que per nosaltres és essencial amb relació a la violència contra els infants i els adolescents i el que no hem trobat en aquesta proposició de llei i esperem que en el recorregut sí que ho trobem: recursos, que és finançament; model, com es gestiona tot això, amb un model cent per cent públic o amb un model de gestió privada, que sembla que és el que vostès ja estan avançant, i anàlisi, anàlisi de classe, anàlisi feminista i allò que hem de tenir amb un especial deteniment també quan es parla de menors, que és l'efecte o la causa migratòria i l'element de discapacitat.
Moltes gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., a ver, proteger al más vulnerable yo creo que es obligación de todos los poderes públicos, y efectivamente los menores son lo más vulnerable, pero, para hacerlo, yo creo que hay que tener delicadeza, hay que ser serio y hay que anteponer la calidad humana y técnica poniéndola al servicio de esto, de la sociedad, haciendo leyes que sean útiles, coordinando e implementando políticas, previniendo, mejorando los sistemas de detección, intentando que así el abusador no pueda ejecutar la tropelía que significa abusar de un niño, ¿no? De esa manera, solo de esa manera, desde esa calidad humana, técnica, desde la seriedad, desde la tranquilidad de que la necesidad electoral no empuja y el problema es acuciante, se puede resolver este problema que tenemos como sociedad. Y eso es lo que hará que las familias puedan superar no solo el mal trago y el pesar de haber sufrido una situación así en los niños, sino también sus familias..., y el poder llevar el camino judicial, pero sobre todo el más importante, que es el psicológico y el humano..., y poco a poco a salir del túnel. Hablábamos la semana pasada de qué significa para un niño sufrir una situación así, pero también qué significa para su familia, ¿no? Y hablábamos del silencio, del dolor, de la restitución, de la reintegridad emocional e intelectual y psicológica de estos niños. Y hablábamos de que no era necesario solo hablar de esa situación de maltrato en el ámbito educativo, porque era muy pobre hacerlo. Porque, ¿acaso no es el maltrato en el ámbito familiar el más doloroso para un niño y su familia, de aquel familiar que no sabe..., que han conocido un tío, un vecino, en el ámbito de la familia, abusando de la confianza ha cometido semejante tropelía? Esta ley no tiene eso. Es el primer escollo que nos encontramos con esta ley: que solo habla del ámbito educativo; el familiar parece ser que no importa. Pero, ¿y el de la explotación sexual? ¿Qué pasa con el de la explotación sexual? Mire, a ver, yo creo que es importante que lo tengamos en cuenta. A pesar de eso, y a pesar de encontrarnos con un segundo escollo, que es la realidad de que, efectivamente, sí, es bueno que trabajemos aquí, pero debemos de tener y debemos de intentar garantizar que todos los niños españoles, vivan donde vivan, tengan los mismos derechos, las mismas herramientas, la misma protección. Y el marco normativo nacional que se estaba trabajando era bueno; tenía consenso, estaba dotado de más recursos, de más informes, de más entidades colaboradoras –es verdad que no se ha podido cerrar. Y está bien que sigamos trabajando aquí. Pero yo creo que era mucho más recomendable enfocarlo desde ese punto, porque nos vamos a encontrar en la tramitación de esta ley con posibles solapamientos, con posibles contradicciones que no van a beneficiar a esas familias que viven en esta situación. Como estamos de acuerdo con el fin perseguido, y el fin perseguido es el que es, es proteger a los menores, por supuesto que vamos a seguir trabajando en un ámbito de ponencia para mejorar esas deficiencias. Y, desde luego, lo hemos hecho aquí, lo hemos hecho en el Congreso de los Diputados, cuando hemos gobernado. Porque, al final, una de las medidas de protección también era la prisión permanente revisable; esa que se aplicaba precisamente a los menores que eran víctimas de estos maltratos y estos abusos, y que, por cierto, algunos partidos, especialmente el proponente, con su voto, instó a la derogación de esa prisión permanente revisable. A ver, entendiendo que la cercanía de procesos electorales hace que escasee cierta seriedad en la tramitación de determinadas proposiciones de ley, yo creo que afortunadamente, a pesar de eso, es bueno que tengamos en cuenta que esto es una declaración de buenas intenciones, que podemos trabajar de manera coordinada en las dos instituciones, a nivel nacional y a nivel autonómico, y es por eso que daremos apoyo a esa proposición de ley, como también seguiremos trabajando desde el Congreso de los Diputados para que al final también un estatuto de protección a la víctima ayude y complemente a ese marco normativo nacional o a ese marco –si sale antes– autonómico que pudiera salir y diera protección a esas familias. Al final, se trata, y ustedes lo saben, como proponentes, también, de no impedir el debate. Y, desde luego, no vamos a impedir el debate. Nuestro voto, evidentemente –aunque no lo vamos a tener que hacer, porque no hay enmienda a la totalidad–, va a ser «sí, porque es un voto en favor de los niños y de las niñas maltratadas, fundamentalmente, nada más y nada menos, y tanto al mismo tiempo.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn de la diputada senyora Najat Driouech.
Bé; gràcies, president. Bona tarda, president, consellera, consellers, l'entitat que avui ens acompanya a l'hemicicle, diputats i diputades. Avui ens trobem davant de l'enèsima proposta d'aparador dels companys de Ciutadans. I per què ho dic, això? Doncs perquè un cop més ens presenten una proposta de llei que demostra que només busquen un titular, ja que, si analitzem el text, queda palès el profund desconeixement que tenen vostès del sistema de protecció a la infància català –ho han comentat també els meus companys que m'han precedit d'altres grups–, i no deu ser per les vegades que hem arribat a tractar aquest tema en aquest Parlament, on els recordo que sempre han obtingut un debat tranquil, pedagògic i obert a propostes. Per tant –i perdoneu el meu atreviment–, això em fa pensar que potser no és desconeixement, sinó mala fe. En qualsevol dels casos, és preocupant. El resultat és que presenten una llei que o bé està superada d'entrada pels protocols ja existents actualment, com els que han signat aquesta setmana la consellera Vergés i el conseller El Homrani, en coordinació amb la conselleria del conseller Buch i la de la consellera Capella, i també per la mateixa Llei dels drets i oportunitats en la infància i l'adolescència, o bé transformant de forma subtil, però també perillosa, l'actual sistema de protecció, com, per exemple, introduint la figura del forense en la valoració del maltractament, obviant així la gran tasca dels milers de professionals dels serveis socials, de la salut, de l'educació, que ja fan aquesta tasca. Considerem que mai és sobrer fer un reflexió profunda sobre el sistema de protecció a la infància, i cal un marc legislatiu més contundent –sí–, més ampli –només faltaria–, i més profund –per què no?–, però això és el que en principi defineix l'avantprojecte de llei orgànica de protección integral a la infancia y a la adolescencia frente a la violencia, que porta com a mínim nou anys abordant-se, recopilant les aportacions d'experiències, treballs de les universitats, tercer sector i societat civil i experts. I, en aquest Parlament, en reiterades ocasions, ja sigui en aquest hemicicle o en la Comissió d'Infància, ho hem dit, per part d'aquest grup parlamentari i pel mateix Govern: el sistema de protecció català és bo, però el volem reformar, el volem actualitzar, i ho volem fer de la mà de tothom, entitats, professionals, vostès, senyors i senyores, diputats i diputades. Però vostès ignoren tot això i proposen una llei contra el maltractament infantil. I és això un titular molt atractiu, ja els ho he dit, sobretot en context electoral com el que estem, però només és això, un titular. Les poques novetats que aporta es carreguen l'actual sistema sense una valoració d'aquest, sense fer propostes de millora que demostrarien una actitud proactiva, decidida a perfeccionar el sistema de protecció a la infància i a l'adolescència. De debò, els hi haig de preguntar: vostès s'han llegit la Llei dels drets i oportunitats a la infància i a l'adolescència, de veritat? Els diré una cosa –ens va sorprendre molt–: com pot ser que en fer una llei en contra del maltractament infantil no parlin en cap moment dels drets que tenen els infants i els adolescents. Fixin-se que nosaltres no ens hi referim com a menors, com fan vostès en aquesta llei. Ni s'han pres la molèstia de fer un mínim preàmbul al respecte. Creure en l'atenció als maltractaments que pateixen infants i adolescents és creure en els drets que tenen aquests infants i adolescents a viure lliures de violència, és creure en el dret de que se'ls tracti dignament i com a subjectes de drets, com a ciutadans i ciutadanes, amb plenitud de drets. Ni una sola menció a això. Fer una llei sense tenir en compte això és no posar l'infant i l'adolescent al centre. I, per descomptat, tampoc tenen en compte les famílies –que també ho han comentat els meus companys i companyes que m'han precedit–, ni com s'ha de tractar la família, on se l'ha de derivar. En definitiva, com podem ajudar les famílies dels infants i joves del maltractament. Volien fer una llei en contra del maltractament infantil i només ens proposen un sistema unificat de denúncies, reproduint el mateix error que en el cas de la violència masclista: només existeixen aquelles que es denuncien, la punta de l'iceberg –i les que no es denuncien?–; un sistema on un forense faci l'exploració obviant els centenars de professionals preparats, formats, capacitats i amb vocació per detectar, prevenir i actuar davant el maltractament infantil que ja treballen en aquesta línia. Li estan dient vostès a l'educadora social de la DGAIA o a la jurista de la DGAIA o a la treballadora social dels serveis hospitalaris que no fa bé la seva feina? Cal que entre tots, i el Govern el primer, col·laborem amb aquests professionals a fer millor la seva feina, perquè ens hi juguem el benestar dels infants, però no oblidem que ja s'està fent, perquè correm el risc de desvaloritzar la seva tasca professional, i això crec que no s'ho mereixen. Reitero que el que avui vostès presenten és una llei innecessària, una llei que té una manca evident de conceptes i matèria. I recalcar que una llei que tingui la voluntat de protegir la infància de la violència hauria de comptar amb el consens previ de tots els grups parlamentaris i sobretot dels actors del sector, com experts, acadèmics, professionals i societat civil. El que és una pena, però, és que en l'actual context electoral la resta de partits no siguin valents i ens ajudin a aturar la tramitació d'una iniciativa que no té cap sentit per por a un titular. És una decepció veure com els partits actuen d'una manera o d'una altra en funció del context, en lloc de ser coherents amb els seus valors. Estic convençuda que la nostra esmena a la totalitat prosperaria si no estiguéssim en un context electoral. Davant de la poca voluntat, retirem l'esmena a la totalitat presentada. Mirin, no és que tinguem la voluntat de paralitzar aquesta proposta de llei perquè sí, sinó que considerem que comença amb greus mancances –greus mancances–, que així, a tall de resum, voldríem recordar-los-en algunes. Parlen vostès de protocols, però només en l'àmbit educatiu. On queda l'àmbit familiar, com ha comentat la companya del PP? O els àmbits sanitaris, serveis socials, Interior, com d'altres. Parlen vostès de la formació, però només contemplen formació a menors, a professorat, a professionals de la salut..., però s'obliden una altra vegada de les famílies i els professionals dels serveis socials, els quals estan a la trinxera, a la primera línia, que també –també– crec que estaria bé poder-los tenir en compte. Parlen vostès del maltractament quan seria millor parlar de violència –és un concepte molt més ampli. I al tema dels abusos en l'àmbit de l'esport o a internet tampoc li donen importància, tal com sí que ho preveu la llei estatal. No podem obviar aquests dos punts –esport i internet– quan malauradament cada dia ens despertem amb notícies que ens recorden que també existeixen, que la nostra infància i adolescència també és víctima d'aquest tipus de violència. Des del nostre posicionament no compartim, com és evident, la seva proposta, la proposta de llei que ha proposat Ciutadans, però sí que ens comprometem a treballar en el marc de la Comissió de la Infància quina ha de ser l'estratègia catalana per protegir la infància de totes les formes de violència. I protegim també la infància de la política de titulars. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Imma Gallardo.
Gràcies, president. Diputats i diputades, consellers i conselleres, personal del Parlament i públic que avui ens acompanyeu, voldria començar avui la meva intervenció recordant que avui 10 d'abril fa trenta-nou anys de la reobertura del Parlament de Catalunya, després de quaranta anys de dictadura, i que la Carme Forcadell, la catorzena presidenta, segueix injustament en presó preventiva. [[Aplaudiments.]] Avui ens trobem debatent una proposició de llei de mesures per a la prevenció i el tractament del maltractament infantil que ens presenta el Grup de Ciutadans. Ja em disculparan, però ni el nom sona gairebé. Ho deia la companya diputada Najat: en aquesta ocasió la seva proposta sembla que parteix d'un cert desconeixement del nostre sistema de protecció dels infants, i això que, darrerament, en aquestes últimes setmanes portem, tant en comissió com en aquest mateix Ple..., hem portat diverses iniciatives parlamentàries i d'alguna manera els debats crec que han estat tranquils, pedagògics, oberts a propostes, perquè crec que tots coincidirem si afirmo que aquest és un dels temes de major gravetat. I, per tant, el repte que com a societat tenim entre mans per afrontar-lo és dels més importants. Llavors ens presenten aquesta proposició de llei amb unes propostes poc ambicioses, al nostre parer, respecte a la llei orgànica, on ni tan sols contemplen un abordatge més ampli de la violència envers els infants, ja que tota l'estona parlen de maltractament –ho han dit les companyes que m'han precedit, ho deia la diputada Silva–, ni tan sols ha comptat amb el consens previ de tots els grups parlamentaris, a banda del també necessari consens amb d'altres actors del sector, experts, acadèmics, professionals, societat civil... I aquí hem d'afegir, des de Junts per Catalunya, que lamentem que hagi estat així. Potser no és desconeixement, sinó altra cosa, que és que estem en campanya permanent. En qualsevol cas, presenten una llei que ja està superada d'entrada per la mateixa LDOIA, amb els seus protocols existents i la perspectiva reglamentació, que veurà la llum en els propers mesos. Volen fer una llei contra el maltractament infantil, i això és un titular molt atractiu, i no neguem que a voltes necessari, però lamentem que potser només és això, un titular. No aporten novetats, i les que fan es carreguen l'actual sistema sense una valoració d'aquest sistema, sense propostes de millora que demostrin una actitud més proactiva, més decidida a avançar de veritat per la millora del sistema de protecció a la infància i l'adolescència. Ni tan sols han fet un mínim preàmbul respecte dels drets dels infants i dels joves. Creure en l'atenció als maltractaments que pateixen els infants i joves és creure en els drets que realment tenen aquests infants, a que se'ls tracti dignament, com a ciutadans i ciutadanes en plenitud de drets. Tampoc posen al centre les seves famílies. Tampoc hi ha cap referència ni a l'ajuda ni a la intervenció ni al tractament que fora bo que rebessin, per tal d'acompanyar-les en el procés de recuperació i superació de la situació a què ha donat lloc l'episodi de violència. Un sistema unificat de denúncies, deia, i que un forense faci l'exploració obviant que això, quan és necessari, ja es fa, i que en tot cas hi ha centenars de professionals preparats, formats, capacitats i amb vocació per detectar, prevenir i actuar davant el maltractament infantil. Els professionals fan bé la seva feina. Si analitzem la Proposició de llei de mesures per a prevenció i el tractament del maltractament infantil, tenint en compte les competències pròpies de la Generalitat de Catalunya, però també les de l'Estat, la conclusió principal des de la perspectiva jurídica, social i tècnica, és que es tracta d'una iniciativa prematura. I la considerem així perquè l'Estat ja ha engegat aquesta Proposició de llei 162/000447 en un ple del Congreso de los Diputados. És una iniciativa d'ampli consens social i polític, ho deia la diputada Ribas, una iniciativa en el procés d'elaboració de la qual també hi ha participat la Generalitat de Catalunya, una iniciativa que conté un amplíssim catàleg de mesures i modificacions legislatives de caràcter jurídic, social, educatiu, sanitari, forense, preventiu, comunicatiu, civil, penal, processal, judicial i professional. Les mesures incideixen tant en les competències estatals com en les autonòmiques i locals. L'amplitud de la iniciativa aconsellava esperar la seva aprovació per analitzar si cal desplegar una normativa pròpia i amb quins continguts i abast. I també considerem que encara que tot és millorable, i evidentment cal que aquest tema tan greu es revisi, s'ampliï i es millori tot el possible, la Generalitat ja disposa de normativa, eines jurídiques, polítiques públiques, recursos tècnics i programes socials per prevenir i tractar el maltractament infantil, sense perjudici de la seva adaptació i millora contínua en raó de les circumstàncies socials concurrents. De ben segur millorables, a vegades insuficients, però les té. I no només les té, sinó que, com deia la mateixa senyora Arrimadas, ha sortit anunciat el nou Protocol d'actuació per a maltractaments a la infància, que amplia el seu abast a l'atenció primària de salut, i que vol promoure la prevenció, la detecció precoç, l'atenció integral i la rehabilitació d'infants i adolescents afectats. Això vol dir que a partir d'aquest any els professionals sanitaris de primària podran introduir a la història clínica informatitzada dades d'infants atesos amb indicadors de risc de maltractament, i el protocol també contempla actuacions per prevenir el maltractament prenatal i en nadons, tot alertant del risc que té sacsejar-los. Per tant, senyores i senyors diputats, el Govern, malgrat tot, governa. Deia que la Generalitat disposa de diferents eines. I la principal eina normativa per a l'abordatge del maltractament de les persones menors d'edat és la pròpia Llei 14/2010, del 27 de maig, dels drets i les oportunitats en la infància i l'adolescència. Cal revisar-la, cal actualitzar-la, d'acord; però també les polítiques públiques més recents en aquest àmbit estan emmarcades per dos acords de govern específics: l'Acord de govern 97/2017, de 18 de juliol, i l'Acord de govern 65/2016, del 17 de maig, així com les eines que els desenvolupen. I algun comentari més. Ens resulta si més no curiós que en aquesta ocasió les recomanacions de Save the Children no s'hagin tingut gaire en compte. Ja en parlava al principi de la meva intervenció: una llei que tingui la voluntat de protegir la infància de la violència hauria de comptar, prèviament, amb el consens previ de tots els grups parlamentaris i, evidentment, dels altres actors dels que tant ens omplim a vegades la boca, però que és evident que segons la conveniència. En aquesta proposta de llei, malauradament, no ha estat així. Aquesta llei ens parla de protocols, però només en l'àmbit educatiu –hi han fet referència totes les diputades que m'han precedit–, mentre que es veu totalment necessari que s'abordi des d'altres àmbits, el familiar, l'educatiu també, el sanitari, serveis socials i Interior. Es parla de «maltractament quan seria millor parlar de «violència, ja que és un concepte molt més ampli i amb major consens a nivell internacional, així com..., alguns punts gairebé no queden ni reflectits, com el tema dels abusos en l'àmbit de l'esport o a Internet. Potser el millor hagués estat crear una comissió que ens hagués permès començar a elaborar aquesta estratègia catalana de què parlava la diputada Najat, per tal de protegir la infància de totes les formes de violència, ampliant i modificant l'LDOIA o fent una llei específica de les cases dels infants o Barnahus. En tot cas, donat que la iniciativa seguirà la seva tramitació, ens emplacem a fer les millors aportacions, per tal que acabi esdevenint una veritable eina que permeti afrontar aquesta problemàtica tan greu. Malgrat tot, senyora Arrimadas, hi han hagut punts de la seva exposició, no de l'exposició de la llei sinó d'aquesta intervenció seva, en els quals hem coincidit, i obrirem el debat, estigui ben segura que l'obrirem. En aquests temes on tots els grups parlamentaris ens hem de posar d'acord, perquè són temes greus, el Parlament no hauria d'entrar en campanya, i els condicionants ideològics no s'haurien de convertir en obstacles per poder assolir l'objectiu compartit i volgut d'erradicar la violència i els abusos als infants. En tot cas, per acabar, agrair la bona feina que estan fent totes aquestes entitats i esperarem les seves aportacions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Atès que s'han retirat finalment les esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre el món local]] [[300-00114/12]] El següent punt de l'ordre del dia és el vuitè i és la interpel·lació al Govern sobre el món local, interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula per exposar-la la diputada senyora Marta Moreta.
Gràcies, president. Consellera, consellers, diputats i diputades, a Catalunya els ajuntaments són, sens dubte, els més propers a la població, són els que aixequen cada dia la persiana per poder donar serveis i respostes a la ciutadania. Són les administracions municipals les que donen les respostes més ràpides a les problemàtiques i necessitats quotidianes dels veïns i veïnes. Alguns diputats i diputades d'aquest hemicicle coincidiran amb mi en aquesta radiografia que acabo de fer, perquè són responsables directes d'alguns ajuntaments. Llavors, doncs, coincidiran amb mi que no sempre és fàcil donar resposta a la població, perquè coneixen de primera mà les grandeses i les misèries de la gestió municipal. Hi ha molts arguments a favor d'incrementar els recursos que gestionen les entitats locals. La realitat ens demostra que han estat els ajuntaments i les administracions locals les que més ràpidament han articulat mesures per reduir la situació d'emergència social, i han ajudat directament els veïns i les veïnes i, a més, han permès la cohesió social que tan necessària és a la nostra societat. Però, malauradament, els darrers anys, els governs municipals no han trobat el suport necessari per lluitar contra les grans desigualtats generades per la crisi i les polítiques de retallades de la Generalitat i també les de l'Estat espanyol, que no han cregut en el món local. Per sort, el Govern socialista de l'Estat ha revertit la situació i amb el decret llei ha habilitat que els ajuntaments puguin fer ús dels estalvis que han fet els darrers anys per revertir aquests estalvis en els seus veïns i veïnes. Els ajuntaments no són administracions de segona. A poc més d'un mes d'unes properes eleccions municipals, tenim l'oportunitat de situar al centre de l'agenda política els ens locals, que mai haurien d'haver estat fora d'aquesta agenda. I tots compartim que l'objectiu a assolir és la concreció de recursos cap al món local. No obstant, les actuacions d'aquest Govern no semblen anar per bon camí, ja que no hem sentit ni una sola aposta clara per incrementar els recursos a gestionar directament pels ajuntaments i, per tant, no es reconeix la bona feina feta pel món local. Concretem, consellera. Què hi ha dels programes de cooperació amb els ens locals? I del Pla únic d'obres i serveis de Catalunya, conegut com a PUOSC? Segur que tot això li sona, perquè ve d'un ajuntament, eh? Que, a més a més, el PUOSC esdevé l'eina principal de cooperació de la Generalitat amb els ens locals per assolir la construcció d'equipaments i serveis que eviten la despoblació i fomenten l'equilibri territorial. D'això, no n'hem sentit parlar: com fer front a les inversions i serveis que tenen els ajuntaments sense una convocatòria de PUOSC? A veure si avui aprofita aquesta meva pregunta i ens sorprèn amb una nova convocatòria de PUOSC. Podríem parlar també de la necessitat d'aprovar un pla de xoc de camins anual –perquè ja n'hi ha un, però no és anual– per fer front a aquestes necessitats que tenen els diversos ajuntaments amb camins públics. I de les dotacions pressupostàries per a actuacions integrals als barris, introduint també factors complementaris com, per exemple, l'eficiència energètica. Voldria parlar del deute de la Generalitat cap als ajuntaments. El 2012 la Generalitat, encapçalada pel senyor Artur Mas, va decidir posar fi al finançament de les escoles bressol. Llavors –ho deuen recordar bé–, les escoles bressol es finançaven a terços, entre Govern, ajuntament i famílies. Avui, 2019, la Generalitat continua aportant zero euros a les escoles bressol. Qui va ser que es va fer càrrec de les escoles bressol quan la Generalitat va deixar de complir el seu finançament? Doncs els ajuntaments i també les diputacions. I per què ho van fer? Està molt molt clar, perquè havien de donar resposta a aquestes retallades i que no repercutís el preu a les famílies. I això, consellera, és deixar els ajuntaments de banda. Amb tot, coneixem bé el desenllaç d'aquesta manca de finançament: desenes de consistoris van portar aquella qüestió al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que els va donar la raó en diverses ocasions, establint que la Generalitat ha de pagar de forma retroactiva tot el que havia deixat d'aportar en els darrers anys i està obligada a assumir el finançament de les escoles bressol d'una trentena de municipis. Això, consellera, com deia, no és cuidar-se dels ajuntaments, és ben el contrari: se'ls ha menystingut i han estat les administracions locals les que han lluitat cada dia per donar un servei imprescindible a les famílies. Ah!, i no em surti amb allò que el pressupost que tenia contenia..., perquè llavors li diré: quin pressupost?, aquell virtual que tenen penjat al web? I avui parlaré del 155, de què tant els agrada parlar a Junts per Catalunya i a Esquerra. Va ser durant el 155 que es va pagar bona part del deute que la Generalitat tenia amb els ajuntaments. Però d'això, diputats i diputades, res de res, muts i a la gàbia. [[Remor de veus.]] I això que alcaldesses i alcaldes dels diferents municipis de Catalunya estaven encantats –encantats– que els hagués pagat tot allò que se'ls devia. No res, que no passa res. Però estaria bé que de tant en tant siguessin una mica, només una miqueta més sincers i diguessin que s'han equivocat i que s'equivoquen molt. Miri, la distribució territorial de Catalunya és molt variada, i cada territori necessita disposar d'allò imprescindible. Per això creiem que és molt necessari que s'ampliï l'oferta d'FP, especialment la dual, d'acord amb les necessitats formatives de cada territori, perquè no és el mateix viure a la Seu d'Urgell que a Barcelona, i la necessitat de la població és ben diferent. Aquestes són qüestions que els ajuntaments reclamen constantment. Però continuem amb les problemàtiques reals dels ajuntaments: la salut. Consellera, no se'm despisti; la salut és un tema principal. Les persones necessiten comptar amb un servei continuat de centres d'atenció primària, perquè posar-se malalt i haver d'anar a urgències no és un caprici del pacient, és una necessitat, i per això molts ajuntaments reclamen reobrir i dotar de professionals els ambulatoris municipals tancats. També ens calen respostes de com acabar amb les llistes d'espera, que tantes vegades ho hem dit. I de forma urgent sí que necessitem una cosa: que es presenti un pla de contingència per reforçar i dotar els municipis turístics dels serveis necessaris durant el període estival. Els ajuntaments reclamen persistentment la construcció de noves residències, centres de dia, pisos tutelats –de titularitat pública–, i no ho demanen per desig, ho demanen perquè ho necessiten els veïns i veïnes de cada municipi. Com podem donar resposta a tota aquesta gent, si la Generalitat no mou ni un sol dit en aquest tema? I no podem passar per alt aquest incompliment reiterat de la renda garantida de ciutadania, que ni tan sols compleix amb els terminis fixats a la mateixa llei. I la vergonya més gran dels ajuntaments és que necessitem garantir el funcionament dels centres especials de treball i d'educació especial. Cal que la Generalitat pagui de forma immediata el 50 i el 55 per cent de salari mínim interprofessional de les persones amb discapacitat física i amb especials dificultats dels centres de treball. Ho saben, que alguns centres... No sé si ho saben, això, però escolti-ho bé: alguns centres de treballs estan pidolant als ajuntaments en aquest moment que modifiquin els contractes que tenen per poder fer front a aquest pagament. Increïble. No em donarà temps d'acabar la intervenció i, per tant, em deixaré l'última part, que per mi és molt important i necessària per a la segona intervenció, i així podré acabar de respondre i escoltar les seves opinions sobre el tema. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula la conseller de la Presidència, la senyora Meritxell Budó. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputada, celebro que el seu grup hagi decidit posar al centre de l'agenda política el món local a un o dos mesos de les eleccions municipals. Des del nostre grup, l'agenda la tenim dia a dia. Per tant, doncs, celebro que s'incorporin a aquesta preocupació que de fa molt temps des de Junts per Catalunya i des del Govern, des d'Esquerra Republicana, tenim pel món local. Certament, comparteixo aquesta radiografia que ha fet de la realitat del món local, i no només la comparteixo, sinó que em permetré d'ampliar-la. Com deia, comparteixo absolutament la seva preocupació pel món local. Com saben, he tingut l'ocasió i el privilegi de ser l'alcaldessa de la meva població, de la Garriga, durant els darrers vuit anys, on he pogut conèixer de ben a prop la realitat de l'Administració local –li ben asseguro que la conec de ben a prop–, la seva situació, les seves virtuts, i també les seves mancances, així com també l'enorme repte que suposa servir els ciutadans des de la primera línia. No sé si són conscients –suposo que sí– d'alguns dels fets rellevants dels darrers anys i de quina manera aquests fets han condicionat els ens locals, i podríem dir que fins i tot els han posat contra les cordes. En primer lloc, la dura crisi econòmica que ha patit aquest país, durant la qual els alcaldes i les alcaldesses hem i han estat al peu del canó, donant resposta a les necessitats dels nostres conciutadans i fent front a circumstàncies duríssimes, amb la deixadesa més que evident per part de l'Estat. En segon lloc, les polítiques recentralitzadores de l'Estat, i en especial la Llei 27/2013, del 27 de setembre, de racionalización y sostenibilidad de la Administración local, més coneguda com l'LRSAL, i els seus posteriors decrets lleis d'aplicació. Val a dir que la recentralització, aquestes polítiques recentralitzadores creen ciutadans de primera i de segona i allunyen la voluntat de que tothom tingui els mateixos drets visqui on visqui. I aquesta llei, encara avui, està vigent havent-hi hagut també un govern del PSOE que havia promès que la derogaria i no ha fet res, sinó que ha permès que continuï vigent. I, en darrer lloc, permeti'm també que li recordi els efectes de la intervenció de l'Administració general de l'Estat mitjançant l'aplicació de l'article 155, aquest article 155 del que vostè es vanagloriava en la seva exposició, un article 155 que té una comissió a la qual vostès, el seu grup, no apareixen, i l'altre dia, quan hi va haver la reunió amb la Taula del Tercer Sector Social, tampoc hi varen ser presents ni hi varen fer presència. [[Aplaudiments.]] Com deia, l'aplicació d'aquest article 155 de la Constitució espanyola, que va tenir un abast molt ampli i que va afectar tots els àmbits de l'Administració catalana, lluny d'afectar en exclusiva la Generalitat, aquest article 155 i les mesures adoptades per l'Estat espanyol varen impactar de ple amb danys i conseqüències nefastes reals als ens locals: suspensió de la convocatòria de subvencions i de contractes programa, paralització de licitacions de convenis i acords de col·laboració, impossibilitat de contractació de nou personal... Podríem seguir amb moltes més, perquè n'hi ha moltes més per poder detallar. Per tant, un dels primers objectius que afronta aquest nou govern de la Generalitat, i en concret el Departament de la Presidència, és la recuperació de la normalitat institucional i l'execució de projectes pendents amb el món local. Val a dir que, a l'hora d'abordar els objectius de la present legislatura en l'àmbit local, és bàsic tenir en compte quin era el punt de partida econòmic quan vàrem començar. Un punt de partida, com ja hem dit, que no es pot explicar sense destacar els enormes efectes que sobre el conjunt de les administracions públiques, però especialment els ens locals, ha tingut la crisi econòmica. La davallada d'ingressos i l'increment de les necessitats socials van posar en situació crítica les administracions locals i el mateix Govern de Catalunya, que havia de mantenir els serveis i donar resposta a les demandes de la ciutadania, mentre patia una forta davallada dels ingressos. A més, havia d'afrontar-ho sense la col·laboració solidària de l'Estat i amb els objectius del sostre de despesa que marcava la Comissió Europea –ho deuen recordar perfectament. Això no obstant, i gràcies a l'important esforç fet en la legislatura passada pel Departament de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, liderat per la consellera Meritxell Borràs, i també pel Departament d'Economia i Hisenda, liderat pel vicepresident Junqueras, avui en dia s'afronta el futur amb més solidesa, ja que s'ha reduït a mínims que s'emmarquen en la normalitat el deute del Govern de Catalunya amb els municipis catalans. Concretament –i vull destacar-ho, perquè crec que és molt important fer-ho i cal donar xifres reals–, a inicis del 2017 el deute de la Generalitat amb els ens locals era de 571,7 milions d'euros, dels quals 383,4 corresponien al deute de l'actual Secretaria d'Administracions Locals i Relacions amb l'Aran, que suposava un 67 per cent del total del deute. El deute de la Generalitat amb el món local s'ha reduït en un 87 per cent des de l'any 2017; concretament, el deute d'aquesta Secretaria d'Administracions Locals i Relacions de l'Aran, en un 96 per cent. I ens podem permetre avui de dir que a abril de 2019 el deute de la Generalitat amb els ens locals és de 72,38 milions d'euros. Tornant a l'LRSAL, permetin-me que els digui que encara no entenem com és que vostès, mentre han estat governant a l'Estat espanyol, han estat incapaços de derogar aquesta llei nefasta, que és un atac frontal i premeditat del Govern del Partit Popular contra l'autonomia local i que vostès van dir repetidament que farien enrere. [[Aplaudiments.]] Miri, enguany, celebrem quaranta anys d'ajuntaments democràtics, i cap govern de l'Estat –i n'hi ha hagut de diferents colors– ha estat capaç d'aprovar i resoldre el tema del finançament local. Ni la UCD, ni el PSOE en les diferents etapes en què ha tingut l'ocasió de governar, ni per descomptat el Partit Popular han estat capaços de trobar un nou marc regulador del finançament local. Sempre han trobat aquelles excuses per no fer-ho. Continuant amb el que vostè ens estava demanant, escolti'm, davant de tota aquesta realitat que tenim i que vostè també, doncs, ha manifestat del món real, el que li vull dir és que aquest Govern està compromès amb el món local. El Govern entén la relació entre la Generalitat i els ens locals com una relació d'aliança, no de confrontació, com una relació de reconeixement mutu, d'acompanyament i de servei al mateix nivell. Com a país tenim la necessitat urgent de crear complicitats a tots els nivells davant d'aquesta pulsió recentralitzadora de l'Estat, i també davant de la necessitat de donar resposta als reptes i necessitats que ens plantegen cada dia els nostres ciutadans. El Govern de Catalunya veu en els ens locals els aliats necessaris per dur a terme les seves polítiques, com a canal per poder arribar a ser un servidor eficient i de qualitat al seu poble des de la proximitat. El compromís de la Generalitat amb el món local es materialitza i s'enforteix per primer cop amb el fet que el Departament de la Presidència assumeix les relacions amb el món local, a través de la Secretaria d'Administracions Locals i de Relacions amb l'Aran. Aquest és un canvi estratègic, aquest és un canvi d'enfocament de les relacions entre el món local i la Generalitat. Els governs locals es relacionen amb tots els departaments de la Generalitat i són l'Administració més propera a la ciutadania. En aquest sentit, el Departament de la Presidència vol ser aquesta porta d'entrada dels ens locals al Govern de Catalunya, justament per realçar la transversalitat de l'Administració local i, alhora, donar-li més rellevància. Parlem del PUOSC, per anar acabant. Actualment, miri, ha donat la casualitat que li puc explicar que sí, que certament es recupera aquest programa tan necessari per al món local. [[Aplaudiments.]] Actualment s'està treballant per fer una convocatòria d'un nou pla únic d'obres i serveis destinat a cobrir les necessitats inversores del món local, un programa que preveu que l'aportació de la Generalitat sigui d'uns 250 milions d'euros i que serà complementada amb l'aportació de les diputacions. Tots som conscients que el PUOSC és un important instrument de cooperació econòmica per a la realització de les obres i serveis de competència municipal i ha estat gestionat per la Generalitat des de l'any 1980. El PUOSC coordina tots els esforços de les diverses administracions de Catalunya per emmarcar la cooperació econòmica entre administracions adreçada a crear noves infraestructures i nous equipaments als municipis, amb la finalitat última de millorar la qualitat de vida de la població. Penso que aquesta és una fita, sense dubte, històrica; crec que és important aquest fet de recuperar el PUOSC. Miri, jo he estat alcaldessa els darrers vuit anys al meu municipi, des del 2011. No he tingut mai cap PUOSC; no he gestionat, en cap dels dos mandats en què he estat alcaldessa, cap PUOSC, perquè no n'hi havia per part de la Generalitat, perquè la realitat econòmica era una. Aquesta realitat s'està revertint, aquesta realitat està canviant, i, per tant, des del Govern de la Generalitat recuperem aquesta eina tan necessària per als governs locals, i, per tant, ja ens podem posar, doncs, a explicar que ben aviat es farà la convocatòria d'aquest PUOSC 2019-2023. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica és el torn de nou de la diputada.
Bé, després li respondré; acabaré el volia comentar. En tema d'habitatge, que no he pogut acabar, hem de dotar de recursos l'Administració local, perquè aquest tema és un tema molt preocupant i els ajuntaments són els que estan a la trinxera en aquestes situacions tan crítiques en matèria d'habitatge. Per tant, aquest és un tema especial i, per tant, hi hauríem de tindre una sensibilitat més concreta i més al dia, eh? Hem de lluitar contra els habitatges buits i ocupats sense títol habilitant creant de forma urgent la taula interdepartamental que ha de coordinar la lluita contra aquests problemes. I m'agradaria acabar, parlant dels temes que em falta parlar, del tema de la seguretat. No és una sensació; les dades de delinqüència pugen a Catalunya: robatoris a domicilis, furts al carrer, furts amb violència, destrosses a vehicles. Això és una constatació que es demostra amb dades. Per això ens cal que les noves promocions de Mossos d'Esquadra que hagin acomplert el curs de formació s'incorporin a la seguretat ciutadana, al patrullatge preventiu, per poder lluitar contra l'increment de fets delictius, sobre els robatoris a domicilis. Ens cal també facilitar la reposició de policies locals, molt afectats pel decret de jubilacions anticipades, i crear un curs específic a l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya amb ensenyaments descentralitzats que permetin la seva ràpida incorporació als municipis. I, mirin, del que em deia –primer– només m'ha respost una cosa: PUOSC. Me n'alegro. Electoralista total, també, eh?, també l'hi hagi de dir, eh?, perquè vostès sempre posen l'electoralisme a tot arreu, però això ja és el no va más. Segon, nosaltres no hem deixat mai els ajuntaments, mai; vostès, sí. I molt típic: donar la culpa a l'Estat espanyol. Però és que les competències de zero a tres, de qui són? De la Generalitat, no?, diria jo. I encara estem sense res. Des del 2012! I una altra cosa. No han set ni capaços de tirar endavant un decret d'habitatge, que l'han hagut de retirar perquè no han trobat el consens. Vull dir que gaire bé no ho deuen estar fent, digo yo, eh? Per tant, crec que sortir aquí i donar la culpa a l'oposició sense mostrar aquí solucions pel món local mostra molt bé quin serà el tarannà de la nova consellera en temes de món local: zero, zero propostes, zero propostes de les que li he dit jo. Educació, escoles bressol, ni parlar-ne; seguretat, ni parlar-ne; habitatge, ni parlar-ne... Què més?, que em descuido alguna altra cosa... Bé, el tema del PUOSC. Renda garantida, ni parlar-ne; tema de residències, ni parlar-ne. Home!, em podria respondre alguna coseta, només alguna coseta. Perquè crec que no és forma..., de fer una interpel·lació i demanar tot el que necessita el món local i no ser capaç de dir: «Doncs sí, farem això o farem allò. No; el més fàcil és dir: «La culpa la té l'Estat espanyol i, per tant, no podem fer res. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per la rèplica, és el torn, de nou, de la consellera.
Gràcies, president. Bé, ràpidament, perquè, amb cinc minuts, a veure si puc arribar a tot. Sí que li contestaré, i tant que li contestaré, només faltaria. I començaré per les escoles bressol municipals. Miri, les escoles bressol municipals, certament, és veritat, doncs, que hi va haver una..., és a dir, des de la Generalitat es va deixar de dotar de recursos els municipis per tal de fer front a les despeses que suposen les escoles bressol municipals. I des del món local, doncs, s'han posat totes les eines necessàries per tal de que la ciutadania no patís aquesta davallada de recursos important, i també des de les diputacions s'ha fet front a aquestes despeses per tal de que les famílies no patissin un increment del preu i del cost de portar els seus fills o filles a l'escola bressol. I, per tant, torna a haver-hi aquesta col·laboració entre administracions tan necessària i tan important en aquests moments de crisi, doncs, com els que hem patit. Però, certament, la sentència..., hi ha hagut unes sentències –hi ha hagut unes sentències–, això és una realitat. El tribunal de justícia, doncs, el Tribunal Suprem ha donat la raó als ajuntaments que han presentat un contenciós contra la Generalitat pel tema del finançament de les escoles bressol. De fet, aquesta sentència el que fa és rebutjar que els ajuts de les diputacions es fessin per compte i en substitució de la Generalitat, que és qui en té la responsabilitat i la competència pròpia, no? I, en aquest sentit, doncs, estem esperant que per part del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya acabin de dictar-se sentències fermes per tal de que es pugui pactar, negociar i treballar amb els ajuntaments i amb les entitats municipalistes, com ja s'està fent tant amb la Federació de Municipis de Catalunya, com amb l'Associació Catalana de Municipis, aquest retorn d'aquests recursos als ajuntaments en concepte del deute que hi ha amb les escoles bressol. Però en això també..., no hem de deixar de banda que hem de recordar una altra cosa. I hem de recordar que de l'any 2008 al 2011 l'Estat subvenciona l'educació de zero a tres anys i de tres a sis anys. I és a partir... Miri, el 2008 ho dotava amb 88 milions d'euros; el 2009, amb 83,5; el 2010, amb 78 milions d'euros; el 2011, amb 17,5 milions euros..., però és que el 2012, ho dotava amb zero euros. De zero a sis anys ens vam quedar sense cap recurs per donar-hi suport. [[Alguns aplaudiments.]] I no em digui que això no és culpa de l'Estat, no em digui que estem culpabilitzant l'Estat. Jo li estic reconeixent que des de la Generalitat hi va haver una davallada de recursos, i li he dit: «I hi han unes sentències que quan siguin fermes ens en farem càrrec, i, per altra banda, tenim aquestes davallades del Govern de l'Estat, perquè sí, també n'és corresponsable –n'és corresponsable–, i s'ha de dir i s'ha de poder explicar. Miri, pels temes de l'habitatge, aquests dies n'hem estat parlant, i és cert, vostè ho ha dit, s'ha retirat de l'ordre del dia el Decret d'habitatge. Però, si volen, seiem a consensuar, seiem a treballar plegats, més enllà de les eleccions, eh?, oblidem que estem en període electoral, i posem-nos a consensuar i a treballar, perquè en aquest Parlament a mi em fa l'efecte que en aquests moments és impossible consensuar re fins que s'hagi passat aquest període electoral. Jo espero que després de les eleccions del 26 de maig siguem capaços de seure tots plegats en una taula i, en aquells temes que ens preocupen, en aquells temes que ens ocupen, en aquells temes que afecten el dia a dia de la ciutadania, ens hi trobem i puguem treballar-los plegats i arribar a aquest consens necessari. Pel que fa a la seguretat, permetin-me que li digui que qui no va deixar contractar mossos, més mossos, va ser el ministre Marlaska. Per tant, aquesta també és una realitat. I és veritat que la seguretat és un tema que preocupa a la nostra ciutadania, però no només a Catalunya, sinó que a la resta de l'Estat també hi han problemes de seguretat. I, escolti'm, el ministre Marlaska no ha deixat contractar més mossos. Però, bé, en tot cas, nosaltres seguirem treballant. Però seguirem treballant també reivindicant que per poder ajudar el món local el que hem de fer tots és conjurar-nos a trobar una nova llei de finançament local, una nova llei que ens permeti abordar de forma definitiva la problemàtica real del finançament i eliminar les limitacions econòmiques innecessàries als ajuntaments. Miri, fa molt de temps que l'Administració local reclama una bona revisió de les seves competències i el finançament necessari per atendre-les. La modulació i el repartiment dels objectius de dèficit per part de l'Administració central han disminuït la capacitat de les administracions locals, a les que s'ha exigit un enorme esforç de restricció de la despesa quan han estat les administracions que més han fet els deures, les administracions que més s'han posat al dia en temes d'endeutament i en temes, doncs, de competències, i són les administracions que, quan ha estat més necessari, han estat al costat dels ciutadans i ciutadanes per tal de garantir que se'ls puguin donar tots els serveis necessaris. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la seva relació amb els governs locals]] [[300-00115/12]] La següent interpel·lació al Govern és sobre la seva relació amb els governs locals; presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Té la paraula, per exposar la interpel·lació, la diputada senyora Susana Segovia.
Bona tarda a tothom. Bona tarda, consellera, com que..., realment, té tres interpel·lacions, i deu ser molt difícil dir-nos coses diferents a tots tres, perquè segurament tots tres la interpel·larem amb coses molt semblants, sí que voldria aclarir ja des del començament que el que és difícil és pensar que, durant tot el temps que duren les campanyes diferents i les precampanyes diferents, els grups d'oposició hàgim de deixar de fer la nostra funció de seguiment i control al Govern, perquè sembla que tot és electoralisme. No, no és electoralisme... [[Veus de fons.]] No, no és electoralisme, és control i seguiment a l'acció del Govern. I, evidentment, sí, hi han moments destacats al llarg de l'any on hi han temes que tenen més importància que d'altres, i aquest és el cas del municipalisme amb les eleccions que tenim per davant. Jo voldria començar amb una pregunta que m'agradaria que em pogués aclarir en la seva resposta. Què és per vostè el municipalisme, consellera? No els governs locals, el municipalisme. Què és, pel seu Govern? Mentre espero que em pugui respondre això, jo li avançaré el que és per nosaltres, per Catalunya en Comú Podem, el municipalisme. Per nosaltres, el municipalisme és una via per transformar la realitat, per fer una societat més justa. És un moviment social, és un moviment de transformació, de redistribució, de justícia social, de radicalitat democràtica; no és petita política. Per nosaltres, el municipalisme va més enllà dels governs locals. Els governs locals, els ajuntaments, són una eina de transformació, són una eina per posar a disposició dels moviments socials, de les organitzacions que treballen per una política més justa, per un món més just, per una societat més justa. És per posar les persones al centre. El feminisme és municipalisme, i el municipalisme és feminisme. Per transformar la nostra realitat immediata, per defensar la vida dels nostres veïns i veïnes. El senyor Maragall no hi és, però m'agradaria aclarir-li que el municipalisme no és política petita, per molt que ell ho vagi repetint quan fa campanya per ser candidat a l'alcaldia de Barcelona. Els ajuntaments, sí, són actors fonamentals per donar resposta a les necessitats de la població, a la població més vulnerable, a la població més exclosa. És l'Administració més propera a la ciutadania. Però, també, és l'Administració més atacada, més limitada i més maltractada pels altres nivells de l'Estat. Té raó, per part de l'Estat espanyol, té tota la raó, però també per part de la Generalitat. Un govern de la Generalitat que vol garantir els drets de la ciutadania ha de ser un govern municipalista. Fa unes setmanes, nosaltres li preguntaven a la seva antecessora si creia que la Generalitat era un govern feminista. Ens va dir que sí. I nosaltres, a partir de la seva resposta i del que vam interpel·lar, creiem que no. Ara li preguntarem si creu que la Generalitat és un govern municipalista, perquè segurament ens dirà que sí, però..., vostès tenen aquesta virtut d'agafar les paraules, de dotar-les de simbolisme i de buidar-les de contingut, però nosaltres li direm per què creiem que el Govern de la Generalitat no és un govern municipalista, perquè un govern municipalista no faria el que fa el Govern de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. Posaré només alguns exemples que ja han sortit i que segurament sortiran en la següent interpel·lació. Efectivament, el que clama més al cel és desatendre completament la responsabilitat en l'educació del zero a tres, que han assumit els ajuntaments i que vostè segurament, en el seu moment com a alcaldessa, més d'una vegada devia tirar-se les mans al cap de pensar per què la Generalitat deixava d'enviar aquest finançament. Vull dir, no costa, tampoc, reconèixer-ho. I ara mateix, cada vegada que es porta aquí una moció on es demana que aquest pagament es faci ràpid, es faci immediat, per revertir aquest deute, els seus partits hi voten en contra o s'abstenen. Això és així. També han desatès el desplegament de la Llei de dependència. Això ha provocat el col·lapse a les residències i als centres de dia. Qui hi dona resposta? Els ajuntaments, com ha fet Barcelona amb la inauguració del centre de cures per tenir cura de les persones que tenen cura, que s'ha inaugurat avui. Han abandonat els centres educatius completament, s'han instal·lat en la política del barracó i han deixat tota la pressió de l'alta demanda als governs locals, mentre des del Govern es tanquen línies d'educació pública i es mantenen les de concertada, com ha denunciat la FAPAC, no nosaltres, la FAPAC, que no crec que se'ls pugui acusar d'electoralisme. No han desplegat la renda garantida, col·laborant al col·lapse dels serveis socials, que efectivament també són els ajuntaments els qui hi donen resposta. Han fallat en la implementació territorial de la xarxa d'atenció integral de víctimes de violències masclistes. Hi ha desequilibri territorial. L'atenció a una víctima i la reparació depèn del lloc de Catalunya on viu, i això és desigualtat i desatenció a les víctimes. No han coordinat amb els municipis l'atenció als menors no acompanyats. I no han donat recursos a aquells municipis que els estan acollint i que els estan donant una resposta. No han complert amb el pla català de refugi, mentre pobles i ciutats han hagut de tirar endavant i convertir-se en llocs d'acollida, en pobles i en ciutats refugi. Presenten projectes de llei, com la Llei d'igualtat de tracte i no discriminació, que pretén reduir les competències que tenen els ajuntaments i limitar la seva capacitat d'actuació davant de la discriminació. Això no és respectar l'autonomia dels ajuntaments i les capacitats dels ajuntaments. I, naturalment –la novetat del dia–, presenten decrets, que retiren, d'habitatge, en els quals traslladen la responsabilitat de l'emergència de l'habitatge als ajuntaments, sense recursos, sense parlar-ho, sense consultar-ho, sense acordar-ho. Pur cinisme. De fet, el juny de l'any passat, en una moció que aquest grup va presentar aquí, es va proposar que la Generalitat adoptés com a política fer allotjaments temporals per acollir les persones en situació d'emergència i que patien desnonaments. Sap què van votar els dos grups de govern?, que potser no hi era i potser no se n'ha informat, perquè vostè encara no hi era. Van votar en contra. I, llavors, al decret del senyor Calvet, a aquests allotjaments deien: «Sí, sí, feu-los, però feu-los els ajuntaments, sense recursos, ja us les apanyareu per donar allotjament a les persones en emergència. Demanar als ajuntaments que en dos anys mobilitzin sòl disponible per a protecció oficial, quan la Generalitat només fa cinc promocions a tot Catalunya, és que és pur cinisme. Que el senyor Calvet digui, la setmana passada, a la pregunta que li vam fer, que el decret pretenia que els ajuntaments deixessin d'amagar-se darrere de la Generalitat és, una vegada més, cinisme. Vostès creuen que un govern municipalista va a Madrid i els partits que donen suport a aquest govern hi porten una llei de desnonament exprés, en lloc de donar suport a les polítiques d'atenció a les famílies vulnerables? Això no és municipalisme. Vostès creuen que un govern municipalista bloqueja uns pressupostos que eren els que més recursos recollien, des de feia molts anys, per als ajuntaments? No, això tampoc és municipalisme. I parlem ara de l'L9. La seva incapacitat de portar uns pressupostos en aquesta cambra fa que novament el tram central de la línia 9 ja se'n vagi al 2027. El president, la setmana passada, parlava de la línia 9 traient pit, i avui ens assabentem que, clar, com que no hi ha pressupostos, doncs, no hi haurà finançament i, per tant, fins a l'any 2027. Clar que el tema de la línia 9 i Convergència donaria per tota una altra interpel·lació sencera. I vostè ha parlat –i és cert–: «El gran atac a l'autonomia municipal ve de l'LRSAL, aprovada pel Partit Popular. Sí. Però sap d'on, també? De la regla de despesa. I sap qui va aprovar la regla de despesa? El Partit Popular amb el suport de Convergència i Unió. I això també limita l'autonomia i la capacitat dels ajuntaments. No són un govern municipalista, i vostè ho sap, perquè a més a més de ser alcaldessa, ha estat responsable de les polítiques socials de la diputació. I vostè sap com la diputació ha hagut de fer de caixa petita, de la butxaca de darrere de la Generalitat, per cobrir tot allò que la Generalitat no podia fer, i per donar suport als ajuntaments en allò que la Generalitat no ha pogut fer: escoles bressol, inversions públiques, activitat econòmica, pobresa energètica. I mentrestant què ha passat amb la Llei de barris? Sap quantes actuacions han hagut d'assumir els municipis perquè aquest Govern no ha fet la Llei de barris? Segur que sap quantes; estic bastant convençuda que ho sap. Per tant, vostè busca consensos. Nosaltres li oferim consensos, la moció que presentarem buscarà consensos, la moció que presentem demà busca consensos; també veurem quina és l'actitud dels partits de govern a l'hora de treballar per aquests consensos, en un moment, com vostè diu, electoral. I li proposarem algunes mesures: cal revisar les competències i la fiscalitat; cal fer polítiques des del carrer; cal recuperar la gestió dels béns comuns; avançar cap a la remunicipalització de serveis, no cap a la privatització, com ha fet el Govern de la Generalitat de Catalunya; cal prioritzar els instruments de cooperació local; cal lluitar contra la despoblació rural, que fa un any i mig que tenen un grup de treball i no han fet res; cal lluitar contra la depredació del territori i contra l'especulació; cal implementar de veritat, però de veritat, el sistema d'atenció a les víctimes de violència masclista per tot el territori; cal lluitar per la igualtat des de la prevenció i la corresponsabilitat, a banda d'anar-se posant medalles amb els plans d'igualtat a la ciència i a l'empresa, prioritzin les cures –zero-tres i gent gran. Siguin corresponsables, tornin els deutes, assumeixin les seves competències, deixin que els ajuntaments facin la seva feina i vostès facin la seva feina. Siguin motor del municipalisme i garanteixin les polítiques que arriben a la gent. Siguin govern; facin govern, per variar. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Bé, tres mocions..., bé, tres interpel·lacions del món local..., serà així una mica complicat de no repetir; però repetir, reiterar tot allò que és necessari anar recordant, doncs, de la bona feina feta des dels ajuntaments, no? Primer de tot, a mi el que més m'ha sobtat és que en la seva intervenció vostè ha dit tot allò que pensa que han de fer els ajuntament, però en cap moment ha parlat de l'autonomia local. I això, doncs, sincerament, bé, m'ha sobtat; m'ha sobtat que en cap cas es referís a l'autonomia local. Miri, les dades del CEO, eh?, que aquests darrers dies estan apareixent, ens diuen, en l'apartat de la valoració general de les institucions, que els ajuntaments són la tercera institució més ben valorada d'aquest país, després de les universitats i dels Mossos d'Esquadra. Per tant, alguna cosa es deu estar fent bé, perquè els ajuntaments siguin l'administració –o en aquest cas la institució–..., la tercera més ben valorada, la primera quant a institució governamental. Miri, vostè ens ha explicat tota la..., no sabria ni com definir-l'hi, no? Ens ha plantejat un escenari del tot negre, confús i deslleial, per part d'aquest Govern i per part del Govern de la Generalitat de les anteriors legislatures, en compromís amb el món local, començant per la definició que ha fet del municipalisme, que m'ha demanat que li..., que si fos capaç... Miri, escolti'm, jo puc subscriure perfectament les paraules que ha utilitzat vostè per definir el municipalisme. De fet, estem d'acord que és una manera de mirar el país més justa, que no són només els ajuntaments ni els governs locals, sinó que és una manera de mirar un país més justa i més equitativa, eh? I, per això –per això, per això–, és tan important, com he dit al principi, poder garantir un bon finançament local. Miri, a Catalunya hi ha moltes diferències territorials. Tenim ciutats com la de Barcelona, amb els gairebé 2 milions d'habitants; però tenim municipis petits, com vaig estar aquest cap de setmana a Anglesola, o a Ivars de Noguera, o a Preixens, municipis de menys de cinc-cents habitants. I aquesta també és una realitat d'aquest país, és una realitat, de fet, majoritària; és una realitat majoritària, perquè a Catalunya hi ha gairebé sis-cents municipis de menys de dos mil habitants. I, per tant, també s'ha de posar la mirada en aquest municipalisme més petit, en aquest municipalisme que no pot garantir els mateixos serveis que les grans ciutats, en aquest municipalisme que ha de resoldre, d'alguna manera –i en aquest cas amb el suport de les administracions supralocals–, la realitat dels seus ciutadans i ciutadanes, per tal de garantir que tot veí i veïna del nostre país, visqui on visqui, tingui els mateixos drets garantits. De vegades..., vostè parlava de que a Barcelona no sé què han fet amb un centre dels que fan cura del que tenen cura. Miri, això, Barcelona ciutat té la sort de poder-ho liderar amb recursos propis, però, com li deia, aquest petit municipalisme no té aquests recursos; no té aquests recursos de poder dotar els seus municipis de centres de dia; no té aquests recursos necessaris per tal de fer front a certes realitats dependents. I, per tant, necessitem el suport d'aquestes administracions supramunicipals. I en aquest cas, doncs, hi ha la diputació, i que de vegades sembla que el que no passi a Barcelona no passi enlloc, o que només passa quan passa a la ciutat de Barcelona, i no, també passa quan passa en els municipis més petits, perquè tenir cura dels que tenen cura ja és un servei que s'està prestant també des de l'àmbit supramunicipal per tal de garantir que totes aquelles persones que tenen cura de persones dependents, ja siguin grans o siguin ascendents o descendents, doncs, puguin tenir també el seu temps de descans, la seva cura, és a dir, i atenció, perquè també necessiten que es tingui cura d'ells i necessiten poder descansar. En aquest sentit, com he dit, des del Govern de la Generalitat seguim compromesos també amb el món local, per poder dotar i poder garantir, com l'hi deia, doncs, aquests mateixos serveis, visquis on visquis del nostre país. I això ho fem malgrat –malgrat– aquesta pulsió recentralitzadora de l'Estat, aquesta pulsió recentralitzadora visualitzada sobretot –sobretot– a través de l'LRSAL, d'aquesta llei que s'havia de derogar i que encara continua vigent; una pulsió recentralitzadora que, lluny de treballar per garantir que visquis on visquis tinguis els mateixos deures i drets garantits, allunya i el que fa és provocar ciutadans de primera i de segona categoria depenent del lloc on vius. Per això, certament, aquest municipalisme és una manera més justa de mirar el nostre país, és una manera més justa de garantir la igualtat de drets en el nostre país. En aquest sentit, també hi ha aquest compromís del Govern, doncs, d'incorporar les competències de..., la relació de la Vall d'Aran amb la secretaria que té en compte els governs locals, abans esmentada, deixant clara la importància de l'Aran com una realitat nacional amb autonomia política estatutàriament garantida dins de Catalunya i que enforteix els seus vincles amb la Generalitat donant compliment a la Llei 1/2015, del règim especial de l'Aran. Aquest acord que des del Govern de Catalunya s'ha tingut amb l'Aran aprova un model de finançament que tindrà una durada de cinc anys, que també ens ha de garantir que disposin d'aquests recursos suficients i necessaris per tal de dotar-los d'autonomia de gestió per poder desenvolupar, des de l'autonomia local, les seves funcions de manera eficient, de manera eficaç i avançar cap al seu propi govern. Parlava de les escoles bressol; les escoles bressol..., doncs, certament, no tenim els pressupostos en aquests moments aprovats, però hi ha aquest primer document de pressupost treballat on es contemplen 20 milions d'euros en el pressupost del 2019 per retornar el pagament a les escoles bressol, per part de la Generalitat de Catalunya. I sí, hi ha previst, i s'està treballant amb les entitats municipalistes, que, tan bon punt des del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya es doni la raó als ajuntaments en el contenciós que van presentar contra la Generalitat i, per tant, sigui sentència ferma, doncs, acordarem amb el món local de quina manera des de la Generalitat es poden anar retornant aquests pagaments, i això s'ha de fer, doncs, de manera pactada, òbviament, amb les entitats municipalistes, com he dit abans. Més coses. Li he parlat de la recuperació del PUOSC, que també és important per garantir tot això que deia: places de residència, perquè els ajuntaments puguin fer front a aquestes inversions i dotar-se d'aquests equipaments necessaris per tal de poder dotar dels serveis a la ciutadania. També s'ha incrementat, o està previst incrementar-se en aquest 2019, el Fons de Cooperació Local de Catalunya, que és una altra manera de finançament del món local, sobretot per a aquests municipis que li deia abans, més petits, no? Malauradament, vostès ja ens van dir que no volien donar suport a aquests pressupostos tan necessaris per al país, i, per això, els ens locals de Catalunya no podran gaudir d'aquest increment tan necessari per al seu sosteniment. Els demanem en aquest punt, per tant, que passades les eleccions del 26 de maig, recuperem el consens, recuperem el diàleg, i, per tant, entre tots plegats puguem afrontar aquesta realitat pressupostària que ha de permetre desenvolupar també les polítiques locals des dels nostres municipis. En aquest sentit, també hi ha la voluntat de dur a terme la segona convocatòria dels fons Feder; de fet, s'està ja convocant, fins a aquest divendres està obert el tercer període de convocatòria per a aquests ajuts de Feder, també per al desenvolupament territorial, per tal de garantir també, doncs, com li deia, aquestes estratègies per especialitzar i per treballar conjuntament en tots els territoris aquest desenvolupament. I aquest any, excepcionalment, s'ha obert una convocatòria de subvencions per a la dinamització territorial per a municipis de menys de dos mil habitants dotada amb 15 milions d'euros, per tant, accions concretes per dur a terme projectes concrets. I, per acabar –també n'hem parlat diverses vegades–, entenem la relació entre la Generalitat i els ens locals com una relació de confiança, una relació de reconeixement mutu, una relació d'acompanyament i de servei al mateix nivell, des de l'aliança que això suposa per a tots. En aquest sentit, nosaltres volem afrontar el debat de la Llei de governs locals, i el debat del seu finançament, i per això, d'acord amb les entitats municipalistes i un cop constituïts els nous ajuntaments, les noves entitats municipals descentralitzades, els nous consells comarcals i les noves diputacions, el Govern de Catalunya impulsarà el seu debat en el marc del Consell de Governs Locals de Catalunya; un debat, creiem, necessari, però hem d'esperar a que estiguin constituïts aquests nous ajuntaments. El debat del finançament entenem que és summament important, donat que totes les administracions tenim un deute moral amb els ajuntaments, això és veritat, perquè han estat l'Administració més propera als ciutadans i la que ha sostingut la dignitat d'aquest país en moments de dificultat.
Gràcies, consellera. Per a la rèplica, és el torn de nou de la diputada.
Consellera, jo entenc que realment deu ser difícil, no?..., les tres interpel·lacions. Sobretot en un moment..., perquè tinc la sensació que vostè encara segueix parlant més com a món local que com a Govern de la Generalitat de Catalunya, perquè, segurament, fa molt poc. Vull dir, això no..., aquesta no era una interpel·lació contra el món local, sinó a favor del món local, del municipalisme, llavors, que sigui vostè qui defensa el municipalisme front la interpel·lació que li hem fet nosaltres és com una mica retorçat, per dir-ho d'alguna manera. Em diu que no hem defensat l'autonomia local; li he posat no sé quants exemples en els quals precisament el que reclamàvem és que es respecti l'autonomia local i es deixi treballar els ajuntaments, i que no es posi pals a la roda. Li he posat l'exemple de la Llei contra la discriminació i per la igualtat de les persones, per la no discriminació, que principalment el que fa és retallar la capacitat dels ajuntaments per donar resposta als casos de discriminació. Aquest projecte de llei ve del Govern, no ve de ningú més; potser que la mirem a poc a poc, i esperem que en el procés de tramitació de la llei això ho puguem esmenar, perquè ens han arribat molt neguit de molts ajuntaments per aquest tema. Parla de l'autonomia local, però vostè coneix el Decret d'habitatge que s'ha retirat avui, que bàsicament obligava els ajuntaments en dos anys a mobilitzar sòl buit perquè, si no, la Generalitat se'ls quedava, quan la Generalitat només ha fet cinc promocions a tot Catalunya? Això és respectar l'autonomia local? Quan es transfereix als ajuntaments la responsabilitat de donar resposta a l'emergència i als desnonaments, a partir de la 24/2015, sense donar els recursos, hipotecant els recursos i dient-los: «Feu allotjaments provisionals, aquells que jo he votat en contra al Parlament, però els feu vosaltres.? Això és respectar l'autonomia local? Jo crec que més aviat és el Govern de la Generalitat de Catalunya el que no té massa clar què fer amb els governs locals. Potser la pregunta no és què ha de fer un grup de l'oposició al Parlament de Catalunya pels governs locals, sinó què ha de fer el Govern de la Generalitat de Catalunya pels governs locals. I bàsicament és el que li venim a preguntar: què és el que s'ha fet i què és el que es pensa fer. El què s'ha fet ja ho hem vist, perquè vostè ha parlat de les condicions que han fet molt difícil que es doni resposta, però en realitat venim del Govern del senyor Mas, amb les primeres retallades. La crisi econòmica hi havia diverses maneres de capejar-la, i l'austeritat i l'«austericidi va ser la política del Govern del senyor Mas, que encara estem arrossegant, i que va donar suport a la regla de despesa a Madrid, perquè el Govern de Junts per Cat, o de Convergència i Unió, o del PDECAT, depèn de les diferents fases, bàsicament està d'acord amb les retallades i amb l'austeritat. I això ha afectat directament els ajuntaments. I això és el que ha passat amb les escoles bressol. Però és que em parla d'uns pressupostos que, hi insistim, si no els ha aprovat ni el Govern! Si encara no sabem si hi haurà diners per la línia 9 perquè no es posen d'acord si els han d'incloure o no a la pròrroga pressupostària. Aprovin els pressupostos del Govern i porti'ls al Parlament. Porti'ls al Parlament i, si no s'aproven, convoquin eleccions o facin una qüestió de confiança, però no posin els pressupostos en una pàgina web. Una pàgina web no és un tràmit parlamentari, no és així com s'aproven uns pressupostos. Però és que li posaré l'exemple concret de les escoles bressol. Per poder respondre a les despeses que requereixen les escoles bressol calen 80 milions d'euros; nosaltres els hi demanàvem 45, i a la proposta que tenen penjada a la pàgina web posen 20. Exactament, com pretenien fer front i donar suport als governs locals amb aquests pressupostos? Si és que no es veu enlloc. En el tema de violències masclistes, no implementaven els SIEs que són necessaris per donar resposta des del territori; sap que són els SIAD els que estan donant resposta, amb recursos dels ajuntaments que haurien de ser per informació. Si és que a més a més estic segura que vostè, que acaba d'arribar d'un ajuntament, és més conscient que mai de la precarietat en què estan vivint i donant-hi resposta. I sí, jo tenia tota una bateria de coses que pot haver fet l'Ajuntament de Barcelona i de veritat que, miri, perquè no m'acusi d'electoralisme, no li diré avui, perquè ja les coneixen suficientment. Però parla dels municipis petits? Què fa el Govern de la Generalitat per aquests municipis petits que no hi poden donar resposta? No fa re. Què ha fet pels barris que estan en situació de marginalitat? Treure la Llei de barris. Què han fet pels municipis aquests petits dels quals parlen?, si tenien una reunió demà amb els alcaldes a les nou que ja els han dit que no vindran perquè els fan matinar massa d'hora i perquè així no és manera de tractar els alcaldes del Pirineu. Jo crec que estaria bé aprofitar la seva capacitat i el seu coneixement del món local perquè realment aquest Govern comenci, ara ja sí, a preocupar-se pel món local.
Gràcies, diputada. De nou, la consellera. Quan vulgui.
És que aquí aprofitem, eh?, parlar del món local per incloure-ho tot, eh?, absolutament tot, allò que competeix aquesta consellera i, per tant, a la conselleria que tinc, però a la resta de departaments també. Però és igual, cap problema, endavant. Escoltin, jo estic d'acord en que s'ha de parlar clar sobre el municipalisme, s'ha de parlar clar, i hem d'afrontar de manera consensuada el debat de com ha d'evolucionar el món local. I això, ho repeteixo, passa –passa, passa–, i necessàriament, per parlar del finançament local. És que podem parlar de tot el que vulgui de la Generalitat, de tot allò que no fem, de tot allò que encara no es pot fer, de tot allò que s'està intentant recuperar a mida que la situació econòmica es va estabilitzant, a mida que des de la Generalitat podem anar tornant a implementar aquelles polítiques de suport en el món local tan necessàries –creguin-me, és així. Abans ho he explicat, en la meva primera intervenció, en la interpel·lació que ens havien presentat els companys del PSC. Aquests anys, des del Govern de la Generalitat –i ho he explicat abans–, encapçalat per la consellera Borràs i pel vicepresident Junqueras, es va retornar el deute o la gran part del deute que teníem, que la Generalitat havia contret amb els ajuntaments. Aquest ha estat un esforç econòmic titànic que ha fet el Govern de la Generalitat per retornar el deute a les administracions locals. Però amb això no n'hi ha prou. Ni l'Administració local en tindrà prou ni podrà garantir tots els serveis a la ciutadania, només amb aquell suport que des del Govern de la Generalitat es pugui donar. Cal un consens real, cal un consens de tots, no només amb el finançament local, que és una peça clau i importantíssima per redreçar les polítiques de les administracions públiques locals i, per tant, per garantir aquelles polítiques públiques que volem tots que gaudeixin els nostres ciutadans i ciutadanes. Cal consensuar també una llei del territori que permeti reequilibrar i dotar d'autonomia els diferents territoris del nostre país, que permeti aquest equilibri, aquest desenvolupament territorial. Des del Govern de la Generalitat s'està treballant per tal de garantir aquesta dinamització territorial sigui quin sigui el territori del que s'està parlant de Catalunya. Però per fer tot això necessitem, ho repeteixo, aquests consensos. Òbviament que ens cal una llei de l'habitatge o un decret llei que reguli de quina manera hem de tractar el tema de l'habitatge, perquè és un tema cabdal, perquè és un tema que preocupa a la ciutadania, als nostres ciutadans i ciutadanes. El tema de l'habitatge és un tema central que, òbviament, tots hem de tenir i hem de posar en el centre del debat polític, és clar que sí, però primer hem de treballar aquest consens necessari per garantir que tiri endavant, perquè, si no trobem una llei consensuada per tots que garanteixi que més enllà de que en unes properes eleccions puguem continuar donant continuïtat a les lleis, si no som capaços de garantir una llei nascuda des del consens, des de la participació de tothom, per tal de garantir-ne la continuïtat i que siguin polítiques efectives, doncs, probablement, serà molt difícil resoldre de manera real el tema de l'habitatge als nostres municipis i a les nostres ciutats. En aquest sentit, per acabar, jo, escolti'm, li proposo de quedar, si vol, demà mateix, per començar a treballar tots aquests temes de consens que vostè també ha demanat. Miri, qui es va aixecar de la taula de negociació dels pressupostos varen ser vostès. Vostès es varen aixecar de la taula de negociació dels pressupostos, perquè nosaltres hi vam continuar sent. I, per tant, jo els convido a tornar a seure a aquesta taula de negociació per tal de garantir que aquests pressupostos puguin tirar endavant per tal de garantir aquests o els que acordem seient i negociant, però no s'aixequin de la taula. Vinguin, negociïn, parlin, busquem aquests consens, busquem aquesta majoria i fem-ho possible.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la cooperació amb l'Administració local]] [[300-00119/12]] La següent interpel·lació és sobre la cooperació amb l'Administració local, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula per exposar la interpel·lació el diputat senyor Dimas Gragera.
Gracias, president. Diputados, diputadas, buenas tardes a todo el mundo. Consellera, bienvenida, es la primera vez que tenemos oportunidad de debatir, y la verdad es que, si no es fácil recibir tres interpelaciones en el mismo sentido, como entenderá, al ser el tercero que interpela, tampoco serán muy originales, ¿no?, los argumentos que arrojemos en el debate. Yo no le voy a pedir que en su réplica sea original, lo único que le voy a pedir es que no dé excusas y que adquiera compromisos, que creo que es eso lo que motiva el debate que vamos a tener a continuación. La verdad es que la consellera Artadi no le ha dejado una buena herencia. Hoy mismo usted ha venido y ha hecho un anuncio de financiación que se podría haber hecho hace tiempo, pero justo hoy, que tiene tres interpelaciones, nos hace este anuncio. La buena noticia es que, como no ha hecho nada, usted coge la conselleria como si la hubiese cogido al principio del mandato. Como le digo, tres interpelaciones, mucha información condensada, pero yo la sintetizaría fácilmente. Miren, ustedes no pagan lo que tienen que pagar, ustedes no asumen las competencias que tienen que asumir y ustedes no cumplen lo que prometen. Creo que esto sería el resumen de su relación con el mundo local. Han acumulado ustedes deudas millonarias con los ayuntamientos. Y le he escuchado decir algo que yo creo que habrá sido el debate, pero que, por favor, no lo repita. Ha dicho usted que han hecho un esfuerzo titánico para poder asumir estos pagos. Mire, el esfuerzo titánico lo hacen los ciudadanos de Cataluña; el esfuerzo titánico lo hacen muchos alcaldes que –desde aquí lo tenemos que reconocer– también buscan financiación e intentan..., pues, para dar solución a muchas competencias que ustedes no asumen. Y se han tenido que endeudar con los tipos de interés que tendrán que pagar, con la carga financiera que supondrá con el ayuntamiento, cuando ustedes tenían saldos a su favor retenidos. Ustedes son fans de hablar de déficits fiscales, pero el mayor déficit fiscal que ha habido es el que ustedes han mantenido con los ayuntamientos de Cataluña. Por otro lado, ustedes se hartan de pedir más competencias, pero cuando tienen competencias no las asumen. Lo han comentado anteriormente, los ayuntamientos tienen que presupuestar en sus partidas competencias que son suyas, competencias tan importantes como algunos aspectos de políticas sociales, de atenciones domiciliarias, de mantenimientos de centros educativos, de políticas de vivienda, ¿no?, lo han comentado antes también, o de seguridad. Y a mí me hace gracia; he escuchado aquí al PSC hablar del aumento de la inseguridad, pero cuando se lo decimos a sus alcaldes lo que nos dicen es que su ciudad es muy segura y que es que se lo inventa Ciudadanos. Tuvimos ocasión de interpelar al señor Buch sobre ese aumento de la inseguridad en Cataluña y, bueno, nos esgrimió unos argumentos similares a los de ustedes, «dificultades para contratar, pero para los ciento cincuenta hombres de Torra, para esto no ha habido, como decíamos esta mañana, ninguna dificultad. ¿Sabe que ciento cincuenta efectivos es más de lo que tienen muchos municipios de Cataluña? Y a todo esto tenemos que añadir que ustedes prometen infraestructuras, prometen servicios básicos de atención a la ciudadanía, y mientras ustedes están en el bucle procesista la vida ahí fuera sigue, la vida ahí fuera no puede esperar que ustedes hagan anuncios electorales. Mire, como ya hemos comentado un poco cuáles son los grandes bloques, le digo ejemplos concretos. Ustedes prometieron un centro de día y una residencia en Santa Coloma de Gramenet que no han cumplido y que a fecha de hoy no está ni licitada. Lo mismo con CAPs en Terrassa para Zona Nord y para Ca n'Anglada, que a fecha no está ni licitadas. Ustedes prometen hospitales que siguen sin construirse. Prometieron el Hospital Ernest Lluch, que debía cubrir a las ciudades de Montcada, de Ripollet y de Cerdanyola. Y ya no vamos a hablar de un tema estrella que son sus incumplimientos en la construcción de institutos y escuelas. Hoy mismo revisaba yo una propuesta del año 2013 de este grupo, que la firmaba Albert Rivera, ¿recuerda?, aquel que hablaba castellano y que fue ejemplo para muchos que hoy también hablamos castellano desde este faristol. Pues firmaba para hacer petición que la Escola Montigalà de Badalona, que en aquel momento estaba en barracones, se construyese. ¿Sabe cómo está a fecha de hoy la Escuela Montigalà de Badalona? Imagino que lo conocerá, si no pregúntelo. Son algunos ejemplos, le he dado algunos ejemplos de cada área, pero la verdad, que daría para hacer una interpelación de cada uno de estos bloques. Y, mire, nosotros –hoy se lo ha dicho la presidenta de mi grupo– reconocemos que gobernar es difícil, nosotros sabemos que gobernar es priorizar. Pero ¿por qué le exigimos todo esto? En primer lugar, porque son promesas que ustedes ya han hecho y no han cumplido. No les estamos pidiendo..., en este momento no les estamos pidiendo nuevas inversiones, sino que cumplan lo que ustedes han prometido a los municipios. Y, en segundo lugar, porque sabemos que hay dinero –sabemos que hay dinero. Usted se queja de la financiación, pero, mire, yo le voy a hacer, si me permite, una auditoría de costes gratuita. El otro día un diputado, en una moción, en el debate de una moción, nos decía que siempre hablamos de chiringuitos, que siempre hablamos del dinero que va a TV3, que siempre hablamos de la embajada, que siempre hablamos de la acción exterior, que la acción exterior no es más que dar la matraca del procés en el exterior. Le voy a poner algunos ejemplos contextualizados con presupuestos municipales. Miren, en esos presupuestos que ustedes presentan, pero no les va a votar nadie y no van a venir finalmente a debate, ustedes destinan 250 millones de euros a TV3. Esto es el presupuesto de los ayuntamientos de Badalona y de Lleida juntos. Ustedes destinan a este ente duplicado que es la Agencia Tributaria de Cataluña 60 millones de euros. Estos son los presupuestos de Premià de Mar y Sant Adrià, de mi área. El CTTI anuncia licitaciones por más de 800 millones de euros. Esto cubriría... Además, para un organismo opaco, con contrataciones irregulares, que está bajo la sombra de sospecha. Esto supondría el presupuesto anual de las ciudades de Terrassa, Sabadell, Santa Coloma de Gramenet y Figueres juntas. Y, sin ir más lejos, hoy le he escuchado..., le han hecho una pregunta en la sesión de control, y ustedes destinan 10 millones de euros al edificio de Acció Cultural en Valencia. ¿Me puede decir cómo le va a explicar a los ciudadanos de Cataluña que mientras ellos esperan para la rehabilitación de sus fachadas, mientras no llegan las subvenciones en fachadas que se están cayendo a trozos, ustedes paguen un edificio en Valencia? Y podríamos seguir hablando de sus despilfarros, seguramente cubriríamos todos los presupuestos municipales... Fíjese que no he entrado ni en los chiringuitos, ni en las embajadas, ni en el Consell de la República, ni en sus gastos de viaje, porque no tendría tiempo suficiente. Pero le voy a dar un último ejemplo. Ustedes gastan en publicidad institucional 20 millones de euros. ¿Sabe a qué corresponde esto? Corresponde, por ejemplo, al presupuesto del Ayuntamiento de La Garriga. Y a usted nunca le hemos escuchado alzar la voz contra este Gobierno. Usted era más de venir aquí, como hacían muchos otros alcaldes, con la vara, a agitar, a alentar cada vez que daban un golpe. Pero si hubiesen agitado la vara con todas las injusticias sociales que se han cometido, si hubiesen agitado la vara para exigir, porque había dinero, mejor financiación para los ayuntamientos, mejor nos habría ido. Y aquí nos vamos a la otra cara de la moneda: lo que han hecho también ustedes desde los ayuntamientos. Porque ustedes desde los ayuntamientos financian asociaciones partidistas, financian a la AMI, financian entidades que no buscan precisamente el bien común. Por no mencionar tampoco –ya sería entrar demasiado– todos los casos de corrupción que ha habido en muchos ayuntamientos, aquí también con la inestimable ayuda del PSC; un PSC que aquí viene, se queja, pero no ha dudado en firmar pactos con ustedes para gobernar en muchísimos municipios. De hecho, hay cincuenta municipios gobernados por el PSC en la Asociación de Municipios por la Independencia. Miren, nosotros tenemos claro que el mundo local debe ser una prioridad. Por ello –y aquí voy a la parte propositiva de la exposición– le vamos a exigir que ustedes recuperen inversiones, como la que ha anunciado hoy, que recuperen la Ley de barrios, la Ley de barrios que no se aplica desde el año 2010; empezó el procés, y se olvidaron ustedes de los barrios. Lo que le vamos a proponer también es que ustedes trabajen proactivamente, que no tengan que esperar a que sean los ayuntamientos los que soliciten proyectos cofinanciados, que trabajen para analizar, para hacer un mapeo de todas las zonas de Cataluña y elaborar algo que nosotros llamaríamos «un índice de vulnerabilidad territorial, donde se detecten las necesidades de cada territorio, teniendo en cuenta diversos factores: sociales, demográficos, de empleo, de vivienda, de seguridad, también de necesidades, pues, que puedan ser estructurales de algún territorio, y que tengamos un método objetivo para determinar dónde van las inversiones. Entendemos que su dejadez, que su política de pensar en todo menos en el mundo municipal, ha creado desigualdades que nosotros entendemos muy importantes incluso entre barrios de la misma ciudad. Y yo creo que en esto sí que coincidiremos: o actuamos ya o corremos el riesgo de tener una Cataluña a dos velocidades. De hecho, ya está pasando. Ustedes han utilizado los ayuntamientos como sucursales del procés, ustedes los han utilizado como escaparates para colgar pancartas, para colgar lazos, pero se han olvidado de la verdadera función de los ayuntamientos. Los ayuntamientos son la primera institución frente al ciudadano. Y allí donde ha habido un concejal de Ciudadanos, allí donde ha habido un cargo público, muchas veces solos, muchas veces en situaciones que no han sido agradables pero que no vamos a dejar de hacer, hemos defendido la institución local, hemos defendido todos los ayuntamientos. Hablaban de electoralismo. Pues mire, yo estoy convencido de que a partir del 26 de mayo lo vamos a hacer en más municipios, con muchos más concejales, y también desde los gobiernos locales. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la consellera de la Presidència, senyora Meritxell Budó, per contestar la interpel·lació.
Moltes gràcies, president. Diputat, miri, em sorprèn que des del seu grup es permetin donar-nos lliçons de com governar els ajuntaments, quan no tenen cap alcalde. Em sembla molt agosarat, aquest fet, sincerament. Vull dir... [[Aplaudiments.]] I de fet, escolti'm, el que hem fet als ajuntaments al llarg d'aquests anys ha estat sempre estar al costat de les ciutadanes i dels ciutadans del nostre país. Això és el que s'ha fet des dels ajuntaments de Catalunya, en aquest acompanyament al llarg de tots aquests anys de crisi que han patit els ajuntaments, que ha patit la nostra ciutadania, per tal de garantir sobretot –sobretot– que aquelles persones que han tingut més dificultats, que aquelles persones que no podien seguir, tinguessin els mateixos drets, tinguessin les mateixes garanties, i, per tant, estar al costat sempre dels nostres ciutadans i ciutadanes. Això és el que hem fet bàsicament durant aquests anys als ajuntaments catalans. Els ajuntaments catalans han fet això, i li repetiré, doncs, una miqueta, li faré aquesta radiografia que fèiem al principi de tot plegat, no? És cert, i ja ho he dit al principi, que tots podem compartir, és obvi, doncs, la preocupació pel món local. Ja ho sap, jo n'he estat alcaldessa durant vuit anys, i per tant sobretot he estat alcaldessa durant aquests anys de dificultat i de crisi dels ajuntaments. Recordo unes paraules del conseller Buch, en aquell moment alcalde també, que quan vam arribar nosaltres als ajuntaments deia: «Mira, en els ajuntaments que hi han aquestes fotos dels alcaldes, diran “aquell alcalde va fer el pavelló, aquest altre va construir l'escola, aquest altre va fer un equipament ics, la biblioteca”, diu, i aquest altre, que serem nosaltres, som els que ho hem hagut de pagar tot, perquè així ens vam trobar els ajuntaments catalans, i també hem estat capaços des del món local de redreçar les finances municipals, alhora que garantíem l'equitat de drets a tots els ciutadans i ciutadanes. Miri, ho he explicat, hem estat al costat dels ciutadans i ciutadanes, i en aquest sentit des del Govern de la Generalitat s'ha estat al costat dels ciutadans i de les ciutadanes. La crisi econòmica que vostè parlava ha estat forta, però han estat forts i també colpidors altres fets, com és, per exemple, l'aprovació de la Llei 27/2013, de racionalización y sostenibilidad de la Administración local, la llei més coneguda com l'LRSAL, i els seus posteriors decrets d'aplicació. Una recentralització, una llei que recentralitza i que mira de treure competències als ajuntaments, unes competències que vostès estan posant en valor però que tampoc he sentit que defensessin l'erradicació o la derogació d'aquesta llei. Una llei que recentralitza i que crea ciutadans de primera i de segona categoria i allunya la voluntat de que tothom tingui els mateixos drets, visqui on visqui. Aquesta llei té una clara voluntat recentralitzadora, i vostès i el seu partit tenen també una clara voluntat recentralitzadora. Per tant, no entenc com venen aquí a defensar l'autonomia local, quan no són capaços de defensar tampoc l'autonomia de Catalunya, quan tampoc són capaços de defensar el model de finançament, quan tampoc són capaços, en definitiva, de defensar la justícia i les polítiques per als ciutadans i ciutadanes d'aquest país. Vostè diu que «empezó el procés el 2010... Com ho ha dit? «Va començar el procés i es van oblidar de fer plans de barris, ens ha dit. No, escolti'm; de fet, el procés probablement va tenir el seu màxim revulsiu perquè va haver-hi aquesta crisi important, i la gent va obrir els ulls i es va adonar que nosaltres el que fem és destinar 16.000 milions d'euros a Espanya de dèficit fiscal. I d'això tampoc en parlen. Bé, com deia, la davallada d'ingressos que hi ha hagut i l'increment de les necessitats socials van posar en greu crisi, òbviament, les administracions locals i el mateix Govern de Catalunya, sí senyor, que havia de mantenir i que havia de donar resposta a les demandes de la ciutadania, mentre patia una forta davallada dels ingressos; i a més a més ho havia d'afrontar sense la col·laboració solidària de l'Estat i amb els objectius de sostre de despesa que ens marcava la Comissió Europea. Això no obstant, i gràcies a l'important esforç que han fet a la legislatura passada –ho he explicat– la consellera Borràs i el vicepresident Junqueras, avui es pot afrontar un futur amb més solidesa, avui es pot afrontar un futur amb més recursos, ja que s'ha reduït al mínim que s'emmarca dins de la normalitat el nivell de deute del Govern de Catalunya amb els municipis. En aquest sentit, dir que s'ha reduït un 67 per cent del total del deute que s'havia contret amb els municipis, i enguany, aquest mes d'abril d'aquest 2019, el deute de la Generalitat amb els ens locals és de 72,38 milions d'euros. Pel que fa a l'LRSAL, permeti'm que l'hi torni a explicar. No entenem com encara aquesta llei no ha estat derogada, tenint en compte que tots tenen ganes de que el món local tingui aquestes competències, tingui aquesta visibilitat, tingui, doncs, totes aquestes polítiques públiques garantides, com vostè ens està aquí demanant. Mirin, certament, hem patit una greu crisi econòmica, una crisi econòmica que..., com he explicat abans, ara s'està normalitzant i s'està redreçant la situació. I per això, en aquest moment en què s'està redreçant la situació, recuperem el PUOSC, un programa d'inversions important per al territori, un programa que dota amb 50 milions d'euros perquè el món local pugui fer inversions, un programa que dota especialment aquells petits i mitjans municipis, així com també les comarques. L'objectiu del programa és impulsar accions que ens permetin als ens locals afavorir la generació d'oportunitats i crear sinergies amb els agents de cada territori, també molt important per garantir així el desenvolupament territorial. Aquestes accions, ho he explicat abans, aniran destinades a afavorir el desenvolupament econòmic, sempre amb el lideratge dels ens locals i amb un tractament especial per als territoris on hi ha situacions més complexes, tant d'envelliment com de pèrdua poblacional, que també és una realitat del nostre país. L'increment del Fons de Cooperació Local de Catalunya, que representa la participació dels ens locals en els ingressos de la Generalitat i que es distribueix cada any d'acord amb els criteris que es fixen en la Llei anual de pressupostos. El Projecte de pressupostos per a aquest 2019 contemplava un increment del 3,4 per cent del Fons de Cooperació Local, però malauradament aquests pressupostos encara no han estat aprovats en aquesta cambra. També dota les escoles bressol amb un import de 20 milions d'euros, per tal de començar a revertir la situació de finançament de les escoles bressol municipals per part de la Generalitat de Catalunya. També el programa d'inversions, el Feder Catalunya 2014-2020, preveu actuacions impulsades pels ens locals en el marc de l'eix prioritari 4, que té per objectiu afavorir el pas a una economia baixa en carboni en tots els sectors, i el de l'eix prioritat 6, que pretén conservar i protegir el medi ambient i promoure l'eficiència de recursos. En aquest sentit, 37,2 milions d'euros són el que es disposa en aquesta nova convocatòria del Feder. He parlat també abans de les relacions amb l'Aran i del nou sistema de finançament per garantir també l'autonomia i el desenvolupament territorial de tot l'Aran. Pel que fa a la qualitat normativa, permetin-me també destacar que al passat Govern del 21 de gener es va aprovar la incorporació, en les memòries preliminars que han de contenir l'avantprojecte de llei, d'una valoració d'impacte normatiu en els ajuntaments, en funció de la seva dimensió. Això és molt important; aquest és un fet clau, de fet. Per l'impuls del Departament de la Presidència, aquesta actuació està pensada per facilitar la presa en consideració de les peculiaritats amb relació a la dimensió dels municipis, i en especial dels més petits, en l'avaluació dels projectes normatius, així com la valoració, sempre que sigui possible, de mesures que simplifiquin, flexibilitzin i adaptin el marc normatiu, perquè el mateix marc normatiu és de difícil aplicació en grans ciutats o en zones metropolitanes com en la que estem, o en altres llocs del territori, doncs, més allunyats. Per acabar, la Llei dels governs locals i de finançament local. Ho reitero: vostès ara es presenten a unes eleccions espanyoles, unes eleccions generals, però no hem sentit que reivindiquin en els seus programes, més enllà de parlar tot el dia del procés i del processisme, no hem sentit cap proposta constructiva, no hem sentit cap proposta que parli i abordi la realitat del món local. Jo els animo, els encoratjo a que parlin d'aquesta realitat, que vagin a parlar del finançament del món local, que es comprometin a millorar el finançament del món local, si vostès entren a governar d'una manera o altra al Govern de l'Estat espanyol. Per tant, parlin i afrontin la realitat en els seus debats polítics, perquè només sento un tema, de vostès. Vostès diuen que nosaltres som monotemàtics i que parlem tot el dia de procés. Perdonin, perdonin, perdonin, però qui parla tot el dia de procés, jo penso que són vostès. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Per a la rèplica té novament la paraula el diputat interpel·lant.
Gracias, president. Gracias de nuevo, diputados. Consellera, gracias por su réplica, gracias por la respuesta. La verdad es que yo creo que no se puede excusar en que sea la tercera, porque ustedes, si me lo permite, son más previsibles que el final de Titanic. La verdad, que los argumentos que usted ha traído aquí..., había imaginado qué réplicas le podía dar. Primero, sobre el tema de los alcaldes. Mire, yo creo que, para medir el municipalismo, pues, bueno, sí, una forma puede ser los alcaldes que tenemos, pero le voy a poner otro ejemplo. Usted es alcaldesa en la Garriga con dos mil quinientos... [[veus de fons]] –ya no, ha sido–, con dos mil quinientos votos, ¿no?, aproximadamente, sacaron ustedes en las últimas municipales. Nosotros, en Santa Coloma de Gramenet, donde tenemos tres concejales, tenemos cerca de cinco mil. Son más de la mitad. Un concejal nuestro de Hospitalet –un concejal nuestro de Hospitalet– equivale a la mayoría absoluta que ustedes tienen, por ejemplo, en Solsona, con lo cual... Pero lo que sí que no le voy a aceptar es que usted nos diga a nosotros que por no tener alcaldes no podemos venir aquí a hablar de municipalismo o a dar lecciones –dar lecciones desde luego que no–, y que lo digan ustedes, que dan lecciones de democracia a España cuando no pintan absolutamente nada en el Congreso. Bien. Yo pensaba hoy que iba a pesar más su municipalismo que su independentismo radical, pero la verdad es que no. Usted lo tenía fácil, porque acaba de empezar. Usted podía haber dicho, como hacen normalmente ustedes: «No, miren, la culpa es de la herencia recibida, que lo dicen, aunque el Gobierno anterior sea de su color, «la culpa es de la anterior consellera; me comprometo a trabajar, me comprometo a buscar soluciones, pero solo ha buscado excusas. Le he hablado de todos los incumplimientos. Casi en cada comisión tiene propuestas de resolución. Y ustedes no se han comprometido a, de forma proactiva, calendarizar todo lo que han cumplido, ponernos sobre... Ya lo hemos dicho, entendemos que hay límites presupuestarios, entendemos que hay que priorizar, pero calendaricen, dígannos todos los incumplimientos que hay. Por cierto, nos envían esto, del barrio de Can Llong, de Sabadell, por si usted quiere acercase, porque ahí han hecho un completo: les reivindican un CAP, les reivindican un instituto y les reivindican una escuela. Y, al final, yo creo que una prueba de que el municipalismo, pues bueno, en estos momentos, a ustedes, les importa lo justo, es saber cuál es el municipio que más ha visitado el president de la Generalitat. ¿Sabe usted cuál es? Waterloo. [[L'orador riu. Aplaudiments.]] El ayuntamiento... Decía el otro día Marta Pascal que no se puede gobernar Cataluña desde Bruselas, pero es que tampoco están demostrando que se pueda gobernar desde aquí, desde Barcelona. Miren, ustedes, también, otro tema que sacan: que la culpa es de España. Pues, mire, si usted se fija en los presupuestos de cualquier ayuntamiento verá que una partida importante la asume el Estado español, y que las transferencias suelen llegar a tiempo. Pero sí, yo estoy de acuerdo con el guante que nos ha arrojado: desde luego que habrá que hablar y que es un debate que se tendrá que abrir sobre la financiación municipal. De hecho, nosotros proponemos la participación de los ayuntamientos tanto en el impuesto del IVA como en el IRPF, y lo llevamos ya en el programa de municipales del año 2015. Sobre la Ley de estabilidad presupuestaria, pues, bueno, tendríamos que abrir un debate, aunque nosotros creemos que hay que marcar ciertos límites, porque también ha habido altos niveles de endeudamiento de los ayuntamientos. Pero centremos el debate aquí: vamos a hablar de sus incumplimientos y sus despilfarros. Les he puesto muchos ejemplos, y usted no me ha contestado. Miren, le podría poner más: 70 millones de euros a acción exterior; esto cubriría el presupuesto de Gavà y Viladecans. Y le voy a poner ya uno que es definitivo: la línea 9 de metro, un sobrecoste de 4.000 millones de euros. Con eso podrían cubrir casi todos los presupuestos municipales de todos los ayuntamientos de Cataluña. Con lo cual, pongamos el foco también aquí, que el debate es de la gestión que están realizando ustedes y no de la que realiza el Gobierno de España. Y, sobre la deuda de la Generalitat, pues, bueno, es lo de siempre. Les repito, no vuelvan a decir que el esfuerzo ha sido de ustedes. Porque, además, le he escuchado decir que pagarán si se lo dice el TSJC. Bueno, tendrán que pagar, ¿o no reconocen que ustedes tienen...? [[Veus de fons.]] Usted lo ha dicho. Mire, además quedará en el acta: «Pues, si la sentencia del TSJC..., pues, ya veremos cómo pagar. Pero, oiga, paguen proactivamente, si saben que lo deben. En definitiva, lo que le hemos dicho: a partir del 26 de mayo el panorama cambiará mucho y no tendrán alcaldes palmeros que vengan aquí con la vara a aplaudirles sus golpes, tendrán alcaldes que realmente reivindiquen el mundo local y reivindiquen unos mejores servicios para los ciudadanos de los pueblos de Cataluña. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, per a la rèplica, té la paraula la consellera.
Bé, poca cosa més em queda a dir. Porto ja una estona contestant referent a aquest tema, però, miri, permeti'm una cosa: Waterloo? Parlem de Waterloo? Si vol en parlem, eh? Perquè la prova que vostès no coneixen el que és l'autonomia municipal és que se'n van allà a fer una manifestació, no demanen permís, destrossen la gespa i els multen. Aquest és el seu coneixement del que és l'autonomia municipal. [[Alguns aplaudiments.]] Miri, escolti'm, vostè menysprea els municipis petits? No, perquè, clar, posa... És a dir, treu valor als vots de municipis petits, quan els compara amb una ciutat de les més grans de Catalunya. Els percentatges, probablement, són els que donen els governs, més enllà del nombre de votants, perquè això, òbviament, és proporcional al cens i és proporcional als habitants. Per tant, jo li demanaria, en aquest sentit, ser respectuós amb aquells municipis petits i amb totes aquelles persones que estan liderant el món local amb totes les dificultats, amb un nombre de vots reduït, perquè, òbviament, no són ciutats tan grans com Santa Coloma, que és la que vostè ha mencionat. En aquest sentit, jo penso que, ja per acabar, avui m'han plantejat un debat de política general més que un debat del món local, i bé, doncs, escoltin, estaré atenta, estaré amatent, traslladaré a tots els meus companys de govern totes aquelles inquietuds i totes aquelles propostes que avui m'han fet des dels grups, me les prendré en positiu i, per tant, les traslladaré en positiu. Però jo els reitero aquesta voluntat de diàleg, aquesta voluntat de consens, que siguem tots capaços de, passat aquest període electoral, doncs, que marca les sessions del Parlament, també, perquè marca la manera com es dirigeixen uns grups als altres..., permetin-me que quan s'acabi aquest període electoral ens permetem tots plegats seure en una taula, ser capaços de parlar, de consensuar, de trobar aquelles respostes que la ciutadania ens reclama, que la ciutadania ens demana i que la ciutadania necessita, i fem-ho per responsabilitat. Jo els emplaço a trobar-nos després d'aquest període electoral, a poder seure amb calma, lluny dels focus mediàtics, lluny de les càmeres, lluny de l'electoralisme, per poder fer front als problemes reals d'aquest país. I, perdonin, senyors de Ciutadans, ja per acabar. Diu que algú pretén governar Catalunya des de Waterloo. Catalunya es governa des de la Generalitat de Catalunya, Catalunya es governa des del Palau de la Generalitat. Però vostès el que voldrien és que Catalunya es governés des de Madrid. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'europeisme]] [[300-00118/12]] La següent interpel·lació és sobre l'europeisme, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Susana Beltrán.
Gracias. Buenas tardes, conseller. La primera pregunta sería que estamos esperando en esta cámara que ustedes presenten el Plan estratégico de acción exterior y Unión Europea, que es un plan estratégico que está en la Ley catalana de acción exterior, y que es un plan para cuatro años en donde el Parlamento tiene competencias para hacer un seguimiento de ese plan, no solo en lo que respecta a la acción exterior, sino también en lo que respecta a la Unión Europea. Me gustaría que usted me contestara cuándo lo va a presentar, ya que es un plan que sería de 2019 a 2022, estamos en abril y no sabemos nada de este plan estratégico. Sí que sabemos que ustedes tienen un plan Europa. He leído el plan Europa, pero entiendo que el plan Europa no es el Plan estratégico de acción exterior, que conlleva unas obligaciones también con relación a ustedes con esta cámara. Sí que en ese Plan Europa ustedes mencionan o ustedes quieren una Europa solidaria. En eso nosotros estamos de acuerdo, también queremos una Europa solidaria. De hecho, no hace muchos días el Parlamento Europeo aprobó una resolución en donde constataba la emergencia humanitaria en Venezuela. Aquí en Cataluña tenemos muchos venezolanos, también tenemos pensionistas venezolanos, que están aquí en unas condiciones muy pésimas. En la legislatura anterior se aprobó una moción para que pudieran acceder a todas las ayudas sociales de Cataluña, en tanto en cuanto no pudieran cobrar su pensión, la pensión de Venezuela. Hace poco comparecieron en la Comisión de Acción Exterior y hubo un compromiso de los grupos para reforzar y para que estos pensionistas pudieran acceder a esas ayudas sociales de Cataluña. Me gustaría entender..., y me gustaría que usted, pues, también nos pudiera dar la buena noticia de que, en meses, podrán concretarse esas ayudas para los pensionistas venezolanos. Pero es que también la Unión Europea es una unión de valores, es una unión en donde los valores, es decir, la democracia, la libertad, la dignidad humana, el respeto a los derechos humanos, el respeto al estado de derecho son los pilares sobre los que se aguanta la Unión Europea, que es un proyecto de paz. Y este proyecto de paz también tiene que ver, para reforzarlo y para mejorarlo, con la transparencia. Yo creo que lo que le voy a comentar se lo espera, pero yo igualmente se lo voy a decir: mire, he estado varios días leyendo el informe del Tribunal de Cuentas, y ahora entiendo por qué ustedes –no solo usted, sino también los gobiernos anteriores– no me daban la información que estaba pidiendo. Ustedes –también su Gobierno, también usted–..., estoy en amparo, es decir que se me ha vulnerado el derecho de acceso a la información por cuatro veces, y esas cuatro veces tienen mucho que ver con lo que el informe del Tribunal de Cuentas está explicando. Miren, hay un lobby americano, Independent Diplomat, que ya en la época de Artur Mas, por un importe de casi 2 millones de euros, la Generalitat de Cataluña contrató, un lobby especializado en procesos de secesión. Llevamos años pidiendo cuáles son las memorias, qué es lo que estaba haciendo, y reiteradamente ustedes han negado el acceso a esa información. Finalmente, el Tribunal de Cuentas nos lo explica, nos presenta esa pieza de puzle que a mí me faltaba, ¿no? Y el Tribunal de Cuentas dice que ese lobby americano se dedicaba a buscar personas influyentes: hubo reuniones informales con la OTAN, se intentó también contactar con funcionarios de terceros países, académicos, políticos de diferentes países... También desde este lobby americano se redactaron argumentarios que iban dirigidos a las embajadas y a terceros países, a gobiernos de terceros países, y que esos argumentarios, que se llamaban «memorándums... –que fue otro..., o dijéramos que fue el primer amparo que tuvo en la legislación anterior–, estos argumentarios que se enviaban a terceros países iban cambiando en función del contexto político, pero con una finalidad muy clara, que era preparar el proceso de secesión paulatinamente en todos estos años. Además, Independent Diplomat facilitaba, buscaba, seleccionaba personas influyentes: políticos, periodistas, académicos, funcionarios que pudieran ser más o menos afines o pudieran ser más o menos sensibles a la causa independentista, luego lo daba a Diplocat –ese chiringuito que también se creó con un presupuesto anual de aproximadamente 2 millones de euros–, y desde Diplocat, en el programa de visitantes internacionales, que es otro de los amparos en los que ustedes no me han querido dar esa información, el secretario general y Diplocat seleccionaban aquellas personas que se invitaría para venir a Cataluña y conocer su realidad separatista, sesgada, de lo que estaba pasando en todos estos años. Es un informe que recomiendo vivamente, es una lectura que recomiendo para Sant Jordi, porque se ve muy claro cómo se ha estado trabajando, durante todos estos años, y se entiende por qué la opacidad, para preparar un proceso de secesión. Salen apartados como que se pagaban cenas a ciento noventa euros por comensal, con vinos que en total suponían unos seiscientos euros, que esas cenas, esas comidas, regadas con dinero público, con dinero de todos los catalanes, luego se pagaban: una parte –dos comensales–, la pagaba Diplocat; otros dos o tres comensales los pagaba una delegación, la que fuera, fuera la francesa, fuera la de Ginebra, daba igual; alguna entidad privada también pagaba esas cenas, esas comidas, con lo cual, de alguna manera, ustedes evitaban que se pudiera juntar todo ese dinero, que, a todas luces, estaba vulnerando normas muy claras del derecho constitucional español, incluido el derecho catalán. Y es una barbaridad. Es que es una página detrás de otra. En todos estos años, ustedes no solo han vulnerado..., dijéramos que el punto de culminación fue el 6 y 7 de septiembre, cuando ustedes se cargaron la Constitución, la norma fundamental, se cargaron la Constitución y el Estatuto de autonomía de Cataluña. Pero es que antes ustedes vulneraron normas como procesos de contratación pública, vulneraron normas de transparencia, vulneraron..., el tema de las delegaciones es impresionante; o sea, aparecen irregularidades no solo en la contratación de esas delegaciones, sino también en los contratos de suministro de esas delegaciones. Y todo eso con una total opacidad y con una total falta de transparencia a esta cámara, que años y años estábamos preguntando al respecto. Y le decía hace un momento: es que la Unión Europea es una unión de valores, y dentro de esos valores está el respeto al estado de derecho. Mi pregunta, conseller, sería la siguiente: ¿ustedes siguen creyendo que su ideología separatista está por encima de las leyes, está por encima no solo de la Constitución, el Estatuto de autonomía, sino también de las leyes de transparencia, de las leyes de contratación pública...? ¿Ustedes creen que están legitimados para volver a implementar..., no «a implementar, para volver a declarar a esta cámara una declaración unilateral de independencia, y eso es posible o está por encima, su ideología, de estos valores europeos, por encima en concreto del estado de derecho? También le preguntaría: ¿su Gobierno va a asumir responsabilidades por todo el dinero, el disgusto de muchísimas, de miles y millones de personas que ha tenido todo este proceso, que no tiene nada que ver con la acción exterior o la acción de la Unión Europea, sino que tiene que ver con una estrategia planificada para promover la secesión? ¿Ustedes van a asumir responsabilidades? ¿Ustedes van a devolver el dinero? Hablamos de millones de euros que podían haber ido, por ejemplo, a cooperación al desarrollo; ya no me voy a otros departamentos, me quedo en el Departamento de Acción Exterior, Transparencia y Relaciones institucionales. ¿Ustedes van a devolver ese dinero a todos los catalanes? ¿Se va a poder emplear ese dinero en políticas que beneficien a los ciudadanos? Me gustaría que usted pudiera contestarme a estas preguntas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions institucionals i Transparència, el senyor Alfred Bosch.
Gràcies, president. Diputades, diputats..., diputada Beltrán, jo em pensava que avui parlaríem d'Europa i de l'europeisme. Vostè ens ha parlat de Veneçuela; bé, ens interessa, eh?, però, vaja, jo em pensava que parlaríem d'una altra cosa. Ens ha parlat de la independència de Catalunya, molt; l'hi agraeixo, és un tema que a nosaltres també ens interessa, però em pensava que era una altra, la qüestió central, avui. Ens ha parlat també d'aquells tribunals que volen impedir precisament que des del Govern de Catalunya fem acció exterior i fem acció exterior a Europa. I ens ha parlat del dret d'empara i dels recursos d'empara que vostès han plantejat, i que fins i tot abans que s'acabin els terminis del Parlament ja ho porten a fiscalia. Ens ha parlat de tot això. També ha dit coses molt sorprenents, com ara que ens havíem carregat la Constitució espanyola. [[Veus de fons.]] Sí, sí, ho ha dit, textualment. Ens hem carregat la... [[Veus de fons.]] I jo sense assabentar-me'n, que això havia succeït. Potser estava de viatge. Devia estar de viatge per Europa, que sí que hi vaig molt. Hi vaig molt, perquè és la meva obligació i perquè, evidentment, el nostre país ho demana, demana que nosaltres estiguem presents a Europa, que nosaltres aprofitem el fet de ser ciutadanes i ciutadans europeus, eh?, i l'obligació que tenim d'internacionalitzar el país, evidentment, perquè vivim en un món global, i si no ho féssim, doncs, els ciutadans ho trobarien a faltar; és clar que ho hem de fer. Miri, jo sí que li parlaré d'Europa, l'Europa dels valors que vostè ha citat en algun moment, i en els quals, en allò que vostè ha citat, jo en essència –en essència– coincidiria. L'essència de l'Europa actual que estem vivint, que intentem construir, malgrat totes les dificultats, és l'Europa que neix de les cendres de la Segona Guerra Mundial i, abans, de la primera; és a dir, un continent que decideix canviar, perquè en dues ocasions pràcticament es veu abocat al desastre. I aleshores s'entén com, doncs, als anys quaranta i cinquanta, aquesta Europa, a través dels pares fundadors d'aquest nou model de convivència, de Schuman, de Monnet, d'Adenauer, De Gasperi, intenta evitar a tota costa tot allò que havia portat Europa, per dues vegades consecutives, a la catàstrofe. I, per tant, els valors en els quals es fonamenta, els valors essencials, els bàsics, els principals en els quals, doncs, es fonamenta aquesta nova Europa de finals del segle XX i el segle XXI encara i amb la qual nosaltres combreguem, hi creiem i hi volem aportar el millor que tenim per tal de que aquesta Europa funcioni..., és l'Europa que es fonamenta en la pau, en els drets humans i en la democràcia. I amb la pau perquè, evidentment, la millor manera de superar els enfrontaments i els desastres del passat és treballar per la pau. La pau, que no passa per la defensa a ultrança de la nació estat, perquè precisament els enfrontaments entre els estats nació i la voluntat de dominar uns als altres, aquest enfrontament i la sacralització de l'estat nació i del nacionalisme d'estat és el que va portar aquests grans problemes a l'Europa del passat. I, per tant, això s'ha de superar. S'ha de superar l'Europa de l'agressivitat, l'Europa que prefereix les porres abans que les urnes. I nosaltres estem amb aquesta Europa, evidentment. Vostès hi estan? Nosaltres hi estem. L'Europa que basa la pau també en el diàleg, en la convivència que passa pel diàleg. I vostès van a manifestacions on hi ha pancartes que diuen «no al diàleg. Per tant, jo els pregunto: vostès estan amb aquests valors essencials de l'Europa que volem? Hi estan o no hi estan? L'Europa dels drets humans, on els ciutadans i les ciutadanes ho són de ple dret i, per tant, es respecten els seus drets: el dret de manifestació, el dret de representació política... Miri aquests llaços [[l'orador n'assenyala els escons]] de gent que representa altra gent que els han votat i que no poden ser aquí. Per tant, s'estan vulnerant drets. El dret a vot, el dret a l'expressió, el dret a la lliure manifestació i persecució pacífica i democràtica de les idees. Tots aquests drets són els drets que caracteritzen l'Europa en la qual nosaltres creiem. I és per això també que som profundament europeistes. I perquè creiem en la democràcia, el govern del poble, per al poble i amb el poble. Hi creiem, en la democràcia, i, per tant, creiem que..., potser hi ha altres sistemes, però aquest és el menys dolent que coneixem i, per tant, és el que ens permet també viure amb aquesta pau i amb aquest respecte als drets humans que abans li assenyalava. I li podem donar moltes voltes, però perquè la democràcia funcioni bé, doncs, s'ha de poder votar i s'ha de deixar votar, i no s'ha d'intervenir una votació per la força per tal de desbaratar aquesta votació. Vostès estan en aquesta Europa que creu en la democràcia i que no creu en desbaratar votacions? Hi estan o no hi estan? Perquè llavors potser que revisin alguns dels seus plantejaments. Miri, va ser precisament un d'aquests pares fundadors de l'Europa que tots volem i que estem vivint i que m'agradaria que compartíssim amb vostès, no?, va ser en Monnet en el seu moment que va dir: «L'Europa en la qual creiem i l'Europa que volem construir és una Europa que no agrupa estats, sinó que uneix persones. Per tant, l'enfrontament... Sí, per què volem un estat? –per què volem un estat? Doncs perquè és la nostra manera de contribuir a aquesta Europa. Vostès també el volen, l'estat, però no només volen l'estat, sinó que volen aquell estat que no deixa que lliurement les persones –no els estats, les persones– puguin decidir quin estat volen, eh? Per tant, si no pensen primer en les persones, sinó que pensen primer en els estats, en contra del que deia un dels pares fundadors d'Europa, aleshores això ens porta a la confrontació entre estats que tants de mals, eh?, i tantes maldats ha portat a Europa en el passat. Nosaltres ho veiem al revés: primer són les persones. I, per tant, són les persones que han de decidir, eh?, quin sistema polític volen, quina democràcia volen i quin estat volen, per descomptat; això també ho poden decidir, no? Miri, nosaltres som europeistes i volem aquesta Europa que es basa en els fonaments, els lliures fonaments que la caracteritzen. Com l'enfortim? Doncs, home, l'enfortim buscant aquesta Europa autèntica, la dels pares fundadors, la que els citava, aprofundint en el projecte europeu... Tenim un pla a Europa; doncs celebro que vostè se l'hagi llegit, i si se l'ha llegit veurà que el que defensem és més presència a Europa, que defensem més pes a Europa per part del nostre país, més participació al projecte europeu per part del nostre país. I estic segur que en això coincidirem. Diu que..., ha reconegut que tenim un pla a Europa –per tant, també és de celebrar que això ho reconegui aquí públicament, en aquest hemicicle– i ha reclamat el pla estratègic d'exteriors. El presentarem a govern el dia 5 de juny, eh?, per a la seva informació, i després el portarem a aquesta cambra, doncs, en els terminis estipulats. Nosaltres creiem en Europa, som europeistes; per tant, nosaltres no som brexiters, nosaltres som remainers, nosaltres volem ser a Europa. Una altra cosa és que n'hi hagi d'altres que ens vulguin fer fora, però nosaltres ens volem quedar a Europa. I nosaltres no farem mai el que han fet partits com els seus, que és que, en un moment molt delicat, en el qual el Regne Unit està intentant negociar amb la Unió Europea com acaben les coses, eh?, com acaben les coses a partir d'una decisió que es va prendre al Regne Unit, sobre el Brexit, vostès posen per davant el tema de Gibraltar i diuen: «Si no es resol el tema de Gibraltar, doncs, aquest marc d'acord nosaltres el qüestionem. És a dir, per davant la bandera, per davant la reivindicació territorial d'un penyal abans que no pas, eh?, un acord europeu de tant abast, de tanta importància i de tanta magnitud i de tant d'impacte fins i tot a casa nostra. Això és anar en contra de l'essència i dels principis europeus. I a més li diré una altra cosa: la societat catalana i els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya són aportadors nets de la Unió Europea, i ho dic en positiu, i ho dic amb orgull. És a dir, segons les xifres del Ministeri d'Hisenda de l'època Montoro, nosaltres aportem 280 euros per capita, només per davant Suècia i Holanda. Estem per davant de França, d'Alemanya, de la Gran Bretanya... Per tant, escolti, diguem-ho, i diguem-ho clarament: no només som europeus, creiem en Europa, sinó que ajudem a construir-la amb totes les eines necessàries. Aquest Govern que jo represento és un govern que és europeu, que és europeista i que és europeíssim, i combatem aquells que posen al davant les empreses, per davant dels ciutadans i les ciutadanes, aquells que posen per davant l'egoisme dels estats, per davant de la col·laboració entre pobles, i aquells que posen per davant, eh?, les regressions en tots els drets i tots els principis fonamentals d'Europa, posen això per davant del que és el progrés en termes de pau, democràcia i drets humans; fonaments de l'Europa que volem. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica és el torn de la diputada.
La primera pregunta que le he formulado era cuándo ustedes van a presentar a este Parlamento el Plan estratégico de acción exterior y Unión Europea, y, dentro de este plan Europa a que usted se refería antes, habla de una Europa solidaria, y por eso yo le preguntaba acerca de los venezolanos que están en Cataluña, que no deja de ser una región europea y en la que además tenemos competencias para asistirlos en términos de ayudas sociales. Y usted no me ha contestado a esa pregunta, si en breve, en meses, esos pensionistas venezolanos van a poder acceder a esas ayudas sociales. No me ha contestado a las preguntas... Dice: «La Unión Europea es una unión de valores, y usted comenta los derechos humanos, la democracia, la paz... La paz en sí misma no es un valor; son los valores los que fundamentan el proceso de construcción europea, el proceso de paz. Pero en cualquier caso usted no ha mencionado el estado de derecho. Y no me ha contestado cuando yo le preguntaba si su ideología separatista..., creen que están legitimados para estar por encima también de un valor que tiene la misma jerarquía y que uno no se entiende sin el otro, que es el estado de derecho. Usted no me ha contestado. Dice: «Nosotros queremos una Europa que prefiera las urnas a las porras, ¿no? Si ho he entès bé, vostè m'ha dit: «Volem l'Europa que prefereix les urnes a les porres. Pues, mire, le voy a decir: justamente ayer estudiantes de una asociación que se llama S'ha Acabat!, que pusieron una carpa en la Universidad Autónoma de Barcelona para promocionar un acto sobre Europa que se hará mañana, no pudieron celebrar..., y no pudieron estar en esa carpa tranquilamente, en su derecho de libertad de expresión, en su derecho de libertad de pensamiento, porque personas radicales, estudiantes radicales, no les dejaron. No solo no les dejaron, sino que además les pegaron, además no hubo seguridad, y esos estudiantes tuvieron que llamar a profesores para que vinieran a ayudarlos, porque estaban asustados. ¿Cómo es posible que, en una Cataluña, región de la Unión Europea, no se pueda hablar en libertad en una universidad pública catalana? ¿Cómo es posible eso? Es que seguramente algo complicado, algo muy serio está pasando en Cataluña [[aplaudiments]] , y ustedes no están resolviendo ni están protegiendo a esas personas que piensan diferente a ustedes. I ja des d'aquí els envio una abraçada molt forta. Realment, si no haguéssim d'estar aquí, molts de nosaltres estaríem ara, en aquests moments, a la Universitat Autònoma de Barcelona, i jo espero de debò que demà puguin parlar d'Europa amb tranquil·litat i sense ser agredits, com va passar justament ahir. Una abraçada molt forta, S'ha Acabat! [[aplaudiments]] i professors que van estar allà ajudant aquests estudiants. Miri..., Europa tiene que basarse en todos los valores; si falta uno, la cosa no funciona. Usted no me ha contestado si van a asumir responsabilidades por todo el tema de falta de transparencia, por todo el dinero derrochado a mansalva, y no era precisamente para hacer Europa, no era precisamente para postular por un refuerzo de esos valores europeos, sino que era sencillamente para imponer su ideología separatista y para planificar un proceso de secesión. Ustedes..., o usted, en concreto, no me ha contestado a esta pregunta. ¿Van a asumir responsabilidades? ¿Van a devolver el dinero que se ha gastado en esa planificación del proceso de secesión? Mire, nosotros creemos que reformar España es construir Europa. Creemos que se podían haber establecido mecanismos de alerta temprana, que son mecanismos que también se dan en otros ámbitos de la Unión Europea y que hubieran servido para controlar mucho más lo que ustedes estaban haciendo desde las oficinas separatistas, desde Diplocat, con los lobbies americanos, que todavía es hora de que vengan a dar la cara al Parlamento y decir la verdad no solo a este lado de la cámara [[l'oradora assenyala el sector dret de l'hemicicle]] , sino a todos los catalanes, y también al resto de españoles, porque creo que esta es una cuestión que incumbe a toda la ciudadanía española y, por tanto, afecta también a la ciudadanía europea. Creemos que, si se hubieran establecido esos mecanismos de alerta temprana, a lo mejor incluso se hubiera podido evitar el 6 y 7 de septiembre, el referéndum ilegal de 1 de octubre, que ha hecho tantísimo daño a muchísimos catalanes, pensaran de una manera o de otra. Es el momento de que la transparencia..., tiene que ser un motor también para impulsar esos valores europeos, también el respeto al estado de derecho, y la transparencia también es una manera de que los ciudadanos confíen más en sus representantes...
Diputada...
...en una Europa de paz. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Finalment, la rèplica per part del conseller. Quan vulgui.
Que quedi clar que condemnem tota conducta agressiva, tota, vingui d'on vingui; la condemnem. I, per tant, també una abraçada a totes les víctimes de qualsevol agressió, a totes. I una abraçada ben forta també –diguem-ho avui, perquè crec que cal dir-ho– a trenta persones que han estat acusades per muntar una votació. [[Aplaudiments.]] Parlaven de democràcia; estan acusades d'això, imagini's! Diguem-ho de passada, vostè ha assumit que ja són culpables, perquè ha comparegut aquí i abans, fins i tot, que les fiscalies presentin les seves acusacions, i no diguem la sentència, vostè ja ha considerat que tot el que diu aquell informe, que tot allò és cert i que, per tant, tot el que se'ls imputa, doncs, ho hem de defensar aquí com si fos cert, demostrat i sentenciat. I no és així. Nosaltres hem presentat bastantes al·legacions, 189 en concret, i, per tant, escolti, aquí la presumpció d'innocència, potser que també en aquesta cambra la tinguem present de tant en tant, no? Miri, tornant a Europa, l'amenaça real a Europa, avui en dia, per desgràcia, s'assembla a l'amenaça real que va patir Europa a la primera meitat del segle XX, per desgràcia –per desgràcia. I ara mateix, com aleshores hi havia, doncs, un auge dels moviments feixistes, avui en dia ens trobem amb un increment de l'euroescepticisme, acompanyat de la intolerància i l'extrema dreta. I vostès això, doncs, no sembla que ho tinguin del tot clar, no sembla que aquesta amenaça a vostès ni els espanti, ni els pesi, ni els impedeixi fer certes coses. Per exemple, el que van fer el 2009: el 2009 van presentar-se a les eleccions europees del bracet de l'extrema dreta de Libertas, partit Libertas, partit clarament d'extrema dreta. I, quan li van preguntar al seu dirigent, Albert Rivera, per què es presentaven amb aquesta gent, la seva resposta va ser: «Cuando se pone encima de la mesa esa cantidad de dinero, te lo planteas. Doncs vagin plantejant-s'ho, perquè no és intel·ligent i, sobretot, no va en defensa dels valors europeus fonamentals dels quals parlàvem abans. El president del seu grup europeu, Guy Verhofstadt, no fa gaire –no fa gaire–, els va alertar seriosament del flirteig que vostès estaven sostenint amb un altre partit d'extrema dreta, eh?, que és el partit Vox. Tot i aquests advertiments del seu cap de grup a l'europarlament, vostès van i formen govern amb el suport de Vox a Andalusia, eh? Per tant, aquest enfocament europeista seu a mi em resulta molt estrany, em resulta molt estrany i, escolti, més tenint en compte que Vox ara mateix està treballant per formar una coalició amb partits antieuropeus i partits d'ultradreta, liderats per la Lliga, però també amb l'AFD, d'Alemanya, amb el Partit Popular Danès, la Reagrupació Nacional, el Partit Popular Europeu de Viktor Orbán, el partit Llibertat i Democràcia, el PiS polonès, etcètera. És a dir, aquesta gran coalició amb els seus amics i els seus socis d'Andalusia no els incomoda? No els fa pensar que potser aquesta Europa que vostè reclamava i que nosaltres defensem amb molta convicció vostès no la defensen amb la convicció i amb la claredat que caldria? Una organització que es desvia clarament dels valors europeus i de la qual vostès no tenen cap problema amb anar del bracet, i que ja ho han fet a Andalusia i que, si en tenen ocasió, ho faran també després de les eleccions espanyoles. Ja ho veurà. Escolti, no es pot anar amb gent que pensa que els immigrants, doncs, ataquen i amenacen les nostres fronteres; que aposta per la creació de murs; que aposta per la subordinació de la dona a l'home derogant les lleis d'igualtat de gènere; una força que s'oposa al multiculturalisme, al·legant que destruirà Europa, el multiculturalisme, la diversitat, la pluralitat! Vostès i els seus socis de Vox, realment, sí que són l'autèntica amenaça per al projecte europeu. Si hi ha un perill per a Europa, són vostès i les seves aliances. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la qualitat de l'aire]] [[300-00121/12]] La següent interpel·lació és sobre la qualitat de l'aire. Presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, exposa la interpel·lació el diputat senyor Antoni Morral.
Gràcies, president. Diputades i diputats que resistiu encara a aquestes hores aquí, conseller –benvingut–, consellers, després d'unes interpel·lacions carregades d'intencionalitat electoral, potser semblarà una mica prosaic que els vingui a parlar de la meva interpel·lació referent a un tema tan intangible, però a la vegada també tan transcendent com és la qualitat de l'aire que respirem tots els ciutadans i ciutadanes, electors de tots els partits. Per tant, aquesta segurament serà la part, diguem-ne, més electoral del meu missatge, eh? De fet, la conurbació de Barcelona, per la seva densitat de població, i també per l'activitat que en aquesta part de la nostra geografia, doncs, es desenvolupa en el terreny industrial, esdevé la zona geogràfica del país on es concentren els índexs de contaminació més alts de Catalunya, sovint, puntualment, amb episodis que són preocupants. Conscients d'aquesta problemàtica i amb l'objectiu d'assolir els objectius de la Unió Europea i els indicadors de l'Organització Mundial de la Salut, les institucions de la conurbació de Barcelona –els municipis, Àrea Metropolitana, diputació, l'Ajuntament mateix de Barcelona i el Govern de la Generalitat–, doncs, fa dos anys van celebrar una cimera per abordar precisament aquest conflicte, aquest problema, la contaminació de l'aire, que afecta molt clarament la salut de les persones i en molts casos provoca de forma prematura la mortalitat. Per tant, és un tema d'una gran importància, és un tema d'interès general. Pel que fa a aquesta cimera de fa dos anys, doncs, es van establir uns objectius, uns reptes, unes obligacions que les diferents administracions es van posar de deures, que dos anys després, en la cimera que es va celebrar ara fa pocs dies, la segona en aquest cas, es va fer balanç d'aquells objectius i, a la vegada, també dels reptes a abordar en el futur. En aquest sentit, cal posar de manifest, doncs, l'èxit de la iniciativa. És a dir, la cooperació entre administracions i la governança compartida són formes certament molt positives d'afrontar un problema que també és compartit per les diferentes administracions. Per tant, aquesta, la fórmula de cooperació de governança compartida per abordar temes que són també compartits per les diferentes administracions, és una eina extremadament útil, com s'ha demostrat en aquest cas. De fet, els objectius i els deures que el 2007 es van posar damunt de la taula, doncs, no eren pocs; eren 1.046 accions, de les quals el nivell d'acompliment d'aquestes en dos anys va ser molt elevat: 69,4 per cent, 795, és a dir, prop del 70 per cent de les accions. Per tant, en primer lloc, posar en valor la iniciativa i celebrar, diguem-ne, l'interès i la voluntat de cooperació de totes aquestes administracions locals de la conurbació de Barcelona, primera i segona corona, que de fet l'entramat urbà, doncs, de l'àrea de Barcelona se'n va des dels municipis de Mataró, Granollers, Sabadell, Terrassa, Vilanova, Martorell... Aquesta seria, diguem-ne, d'aquí cap a Barcelona, la part més densament poblada i on aquest tema, doncs, afecta d'una manera més important. Per tant, volem posar en valor el fet de la cooperació per abordar un tema que és de calat estratègic, que afecta no només el medi ambient i el canvi climàtic pel que fa als gasos d'efecte d'hivernacle, sinó també, sobretot, la salut de les persones. També posar en relleu la importància de la feina que s'ha fet durant aquest període. De fet, avui podem saber, gràcies a la tecnologia i a la feina desenvolupada, en temps real, quin és l'estat de la qualitat de l'aire que respirem, a través de la web o a través d'una app. Per tant, aquest és un element importantíssim no només per al coneixement, sinó també per a la pedagogia a fer respecte a una qüestió d'aquesta transcendència. I per què aquesta zona és la més preocupant quant als aspectes de la qualitat de l'aire? Fonamentalment, la causa n'és la mobilitat; per tant, el sistema de mobilitat. Per tant, les mesures que, d'alguna manera, s'aborden en els reptes per abordar el futur van enfocades principalment en els temes de la mobilitat. I aquí les propostes que s'han de posat en relleu en aquesta darrera cimera, que són molt ambicioses i que requereixen segurament un esforç també de cooperació: establir zones de baixes emissions en les rondes de Barcelona, que de manera estructural es volen posar en marxa a partir de l'1 de gener de l'any que ve; habilitar el Registre metropolità de vehicles autoritzats adaptant les eines per a la seva implantació; redactar el compromís del Govern i del conseller, que avui ens acompanya aquí, per la llei de qualitat de l'aire catalana, que reforci i afavoreixi l'acció municipal, i també supramunicipal; implantar de forma concertada les accions de cada administració de la zona, fent el repartiment, diguem-ne, de quina és la responsabilitat de cada administració; crear un grup de cooperació per a la implantació de restriccions de forma estructural en la circulació; la senyalització de les zones baixes d'emissions i els aparcaments park and ride amb la implantació de tecnologies digitals per saber-ne prèviament l'ocupació; reforçar protocols d'actuació en el cas dels episodis ambientals que es puguin produir en concret; iniciar els treballs per la construcció del carril bus de la C-245 pel 2020, i altres treballs dels carrils bus d'accés a la ciutat de Barcelona. Són reptes importants durant aquests dos anys. En la cimera també es va posar en relleu quelcom que és transcendent, perquè totes les administracions puguem posar-hi el màxim d'interès a fer possibles els objectius, que és la participació de l'Estat. L'Estat té competències específiques, doncs, per abordar o per ajudar i cooperar, diguem-ne, en aquest repte, i que cal que compleixi amb les seves competències o que, si no, les traspassi, com, per exemple, revisar la política fiscal dels carburants, incentivar la compra de vehicles vells contaminants, aplicar descomptes en els peatges de competència estatal als vehicles de menors emissions, convocar ajuts econòmics per a la renovació de vehicles, especialment en els vehicles professionals de mercaderies, implantació d'un IVA reduït del 4 per cent en l'adquisició de vehicles elèctrics, realitzar modificacions legals en referència als sistemes necessaris per la càrrega de les bateries dels vehicles elèctrics. Aquestes són competències de l'Estat que fora bo que també les apliqués, cooperant, diguem-ne, amb les administracions del país per fer un pas qualitatiu en la millora de la qualitat de l'aire. De fet, conseller, s'ha avançat en coses però encara estem..., no sé si lluny o a prop, dependrà també de l'esforç que siguem capaços de fer col·lectivament en aquests propers temps, d'abordar o d'assolir el que són els requeriments de la Unió Europea, i els que fa també l'Organització Mundial de la Salut. En aquest sentit, tres qüestions que em sembla que són importants i que ens agradaria que ens pogués respondre. Primer, el fet de l'exercici de la cooperació entre els municipis, aquesta que s'ha posat en marxa en el que són les dues cimeres. Ens sembla important l'exercici, doncs, de coordinar l'acció municipal i de totes les institucions per fer front a un repte d'aquesta envergadura. Aquest espai, creieu que pot ser i ha de ser, diguem-ne..., podem fer un pas qualitatiu més cercant que sigui també un espai de gestió compartida, no només de repartiment, diguem-ne, de les responsabilitats de cada administració? I el segon aspecte és..., veurem del tot imprescindible prendre mesures restrictives pel que fa a la circulació. I això, sense cap mena de dubte, és un element també de conflicte, doncs, amb el sistema existent. Per tant, de canvi, de canvi profund. En aquest marc, doncs, de canvi profund també es fa del tot imprescindible pedagogia, comunicació, diàleg, negociació. I, en aquest sentit, de totes les mesures, doncs, que estan en cartera de portar en aquests propers dos anys, creiem que és important que hi hagi una planificació, també, per tot el que fa referència a la pedagogia i al diàleg, a la negociació, a posar en marxa de forma pedagògica els nous sistemes perquè es vegi la seva positivitat en el canvi. Tots aquests elements creiem que serien importants. I teniu previst, diguem-ne, impulsar-los en el marc de la proposta que hi ha, de treball, desenvolupada? [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I el tercer i darrer aspecte...
Diputat...
...quin és el nivell de cooperació amb l'Estat pel que fa a les competències que li són pròpies? Quina és la part de la participació, doncs, que se li reclama a l'Estat...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...per cooperar en els reptes que hi han plantejats? Gràcies.
Gràcies. Per la resposta, és el torn del conseller. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Senyores diputades, senyors diputats..., senyor diputat, senyor Toni Morral, vull agrair la seva interpel·lació, la interpel·lació del Grup de Junts per Catalunya, li vull agrair les seves paraules, i, de fet, li vull agrair que porti de nou al Parlament aquest assumpte, vostè ho destacava, tan important com és la qualitat de l'aire, especialment a la conurbació de Barcelona, més enllà de l'àrea metropolitana, a la conurbació, a la regió metropolitana de Barcelona. Aquest és un tema cabdal en el que esmercem molts esforços des del Departament de Territori i Sostenibilitat; evidentment, des de l'àmbit de la Secretaria de Medi Ambient i Sostenibilitat, també des de l'àmbit de la Secretaria d'Infraestructures, en tant que, vostè mateix ho deia, hi han infraestructures de mobilitat que comprometen efectivament la qualitat de l'aire, i també des de la Secretaria d'Hàbitat Urbà, perquè, en definitiva, és des de la planificació territorial que acabem determinant allà on es viu, allà on hi ha activitat econòmica i la mobilitat que es genera. Però no només des del Departament de Territori, sinó també, doncs, en col·laboració amb altres departaments, el d'Interior, per tot el que fa referència a la gestió de la mobilitat, el de Salut o el d'Empresa i Coneixement. Creiem que efectivament cal posar en relleu la importància d'impulsar polítiques públiques, les millors polítiques públiques possibles, que ens permetin que els ciutadans i les ciutadanes d'aquest país, especialment de la regió metropolitana, tinguin un aire net. Des de la Generalitat, ho explicaré tot seguit, intentant respondre a les seves preguntes, hem desenvolupat un bon nombre d'iniciatives, però aquesta afirmació no ens deslliura de que hem de continuar treballant, lluny del cofoisme, lluny de l'autocomplaença, aquest és un govern que governa, que no es desempallega de les seves responsabilitats, i de la mateixa manera que podem constatar que en els darrers dos anys hem treballat de valent pensant mesures, implementant-les, també els admetem que efectivament queda feina, queda feina per fer, que ni de bon tros ens donem, hi insisteixo, per satisfets. L'evolució de la qualitat de l'aire és bona, però és encara insuficient. De totes maneres, hi insisteixo, lluny del cofoisme, anem en la bona direcció. En aquests termes va ser en els que ens vam expressar justament en aquesta Segona Cimera de la Qualitat de l'Aire que vostè citava en la seva intervenció, la segona, la que vam celebrar el Palau de Pedralbes, al cap de més o menys dos anys de la primera, la que va impulsar el conseller legítim de Territori i Sostenibilitat, l'amic Josep Rull. En aquella primera cimera es van prendre una sèrie d'acords, una sèrie d'acords que van quedar, doncs, emmarcats en un conjunt d'accions, i, en aquesta segona cimera ho hem tornat a repetir; hem fet un exercici de diàleg, de concertació, amb la resta d'administracions catalanes, amb l'Àrea Metropolitana de Barcelona, amb l'Ajuntament de Barcelona, amb la diputació, amb cadascun dels ajuntaments d'aquesta àrea, quaranta, i creiem –ho creiem humilment– que això ha permès que es vagin veient els resultats, que es notin, doncs, aquestes accions de govern. Perquè la qualitat de l'aire no entén de fronteres administratives ni entre ajuntaments ni entre zones de Catalunya ni amb Europa. Aquesta constatació ens obliga a unir esforços. Hem d'unir esforços per aconseguir reduir –ho dèiem ja a la primera cimera– almenys un 10 per cent el transport per carretera, en cinc anys, i un 30 per cent les emissions, en quinze anys, prenent de referència el 2016. Això és el que vam dir a la primera cimera i que repetim en aquesta segona cimera. Voldríem agrair, evidentment, la col·laboració, la complicitat i el suport, abans ho he comentat, dels departaments del Govern de la Generalitat que ens han ajudat a que puguem afrontar aquesta segona cimera, en fi, amb un llistó molt alt del que ha sigut, doncs, diàleg i també concertació de noves mesures. Coordinació i cooperació, aquests han estat els elements claus per als resultats obtinguts fins ara, però que insistim que lluny de l'autocomplaença hem de continuar treballant. És un compromís, doncs, que efectivament hem de prendre entre tots, a nivell personal i evidentment també a nivell d'administracions. La cimera, aquesta segona cimera del 25 d'abril va servir per acordar el que vam anomenar una «declaració institucional, una declaració que es pot, doncs, també llegir al web del departament, que recull aquestes idees que els he mencionat breument. I és evident que hem actuat perquè la Comissió Europea ens ho mana. Amb l'incompliment, amb el possible incompliment de la directiva. Això no ho neguem. Però també creiem, i ho vull subratllar, que no només ho fem per l'amenaça de sanció, que existeix, no només per l'àrea metropolitana de Barcelona, per altres àrees de l'Estat espanyol, però també per altres àrees metropolitanes d'Europa, sinó que, més enllà, hi insisteixo, d'aquesta amenaça de sanció, ho fem convençuts, plenament convençuts, que tots els canvis que propugnem, especialment els relatius a la mobilitat, com element fonamental d'aquesta qualitat de l'aire, són convenients per la qualitat de vida a les ciutats, per la salut de la ciutadania i, en definitiva, per una millor cohesió social. Això ho fem principalment pels nostres ciutadans. Volem donar alguna dada. El 70 per cent de les mesures consensuades ja a la primera cimera, per totes les administracions catalanes, en aquella primera cimera, s'han dut a terme, el 70 per cent, eh?, entre d'altres, els protocols per activar restriccions en cas..., restriccions de la mobilitat, en cas d'episodis ambientals, o inclús apuntem ja a les restriccions estructurals a partir de l'1 de gener del 2020. Hi ha tendències positives, en mobilitat, que avalen aquesta línia d'actuació que estem fent, i ens avalen també davant de la Comissió Europea, amb uns controls que passem regularment. L'ús del transport públic augmenta; l'any passat vam superar per primera vegada la xifra de 1.000 milions de viatges. Els vehicles que hi ha al mercat són cada vegada més nets, i volem que efectivament això s'aprofiti a nivell d'ambientalització de flotes del parc mòbil del nostre país. Les xifres d'ús del transport públic, ja en l'any 2019, també són bones: hem incrementat el 5 per cent respecte, eh?, al període interanual de l'any passat, 173 milions de viatges en el que portem d'any, i això són molts viatges. Per tant, creiem que efectivament aquest any 2019 serà de nou una xifra de rècord, així ho esperem. Dades, índexs de qualitat. Les últimes dades del 2018 ens indiquen que els contaminants atmosfèrics més problemàtics..., el diòxid de nitrogen està baixant; en l'última dècada, les superacions dels límits d'aquest contaminant s'han reduït de les disset estacions que superaven en el seu moment aquests índexs mitjans per sobre dels índexs que marca la Unió Europea a dues, a dues estacions, que estan als districtes de Gràcia i l'Eixample; dues estacions representatives del que és un teixit urbà dens, una situació de trànsit intens. Però això evidentment volem..., no tan sols volem, hem de fer que es reverteixi: hem de tindre zero estacions incomplint o superant els límits mitjans. Val a dir que des del 2015 fins ara, tot i estar preparats, no hem tingut episodis ambientals i, per tant, no hem aplicat aquestes restriccions per les quals estem preparats, però que en tot cas insistim que estem preparats. Hem anunciat –i vaig també relatant algunes de les mesures que volem tirar endavant– que presentarem –vostè ho demanava– en un termini d'un any el projecte de llei de la qualitat de l'aire; establirem en aquest projecte de llei, entre d'altres, tot el que fa referència a la regulació de les zones de baixes emissions, perquè els municipis metropolitans, en tot cas, de tot Catalunya, però especialment els metropolitans, puguin adaptar la seva normativa, les seves ordenances a l'establiment d'aquestes zones de baixes emissions. Ens ajudaran a regular mobilitat, a implantar restriccions i, per tant, a millorar enormement la qualitat de l'aire. Estem treballant per presentar l'avantprojecte d'aquesta llei de qualitat de l'aire al més aviat millor. I ja que parlàvem de zones de baixes emissions, efectivament, vostè ho citava, a partir de l'1 de gener del 2020, aquestes restriccions per les quals estàvem preparats seran ja estructurals, definitives, a la zona intrarondes. Això està a punt. En aquests moments el que fa falta és que els municipis directament afectats, és a dir, els que estan en aquesta zona de baixes emissions, modifiquin les seves ordenances per fer-ho possible. Estem parlant d'una modificació d'ordenances de l'Ajuntament de Barcelona, el de l'Hospitalet, el de Cornellà, el d'Esplugues i també el de Sant Adrià de Besòs. Han de modificar les ordenances per regular, doncs, diversos tipus de normativa abans que finalitzi l'any, perquè efectivament aquesta zona de baixes emissions intrarondes sigui efectiva. Estem segurs que amb aquestes restriccions permanents complirem a tota les estacions, també a les dues que falten. Serà gràcies a aquestes mesures que estem pràcticament segurs que complirem a totes les estacions. I també vostè citava el Registre metropolità de vehicles estrangers, que el tirarem endavant; reforçarem encara més el transport públic –tot el que el pressupost ens permeti, evidentment–; ampliarem els aparcaments d'enllaç, aquests famosos park and ride; instal·larem més i millor senyalització per fer més fàcil l'accés a aquest espai; hem de tirar endavant canvis en la gestió del trànsit, etcètera. I continuarem fomentant, doncs, aquesta coordinació entre les diferents administracions catalanes. De fet, aquest és un tema destacat, sempre, per les administracions europees quan anem a explicar-nos. Veuen l'alt grau de concertació entre administracions catalanes. Això ho posen com a punt a favor. I, per tant, evitem sancions també per aquesta acció coordinada. Però també serem molt ferms davant els incompliments de l'Estat. Efectivament, hi han algunes competències de les que són necessàries per tenir una bona qualitat de l'aire que no depenen de nosaltres, depenen de l'Estat. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] En la declaració de la segona cimera les vam relacionar i continuarem com a govern exigint-les.
Conseller...
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. Doncs –no hi han més punts a tractar per avui– suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies.