Es reprèn la sessió. Molt bon dia a tothom. Hi ha la interpel·lació. Esperem un parell de minuts que arribi el conseller, perquè suposo que el senyor Rodríguez no deu voler començar si no hi ha el conseller. [[Veus de fons.]] La senyora Escarp diu que comencem? [[Pausa llarga.]] [[Interpel·lació al Govern sobre la planificació d'equipaments sanitaris]] [[300-00093/11]] Interpel·lació al Govern sobre la planificació d'equipaments sanitaris, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Santi Rodríguez. [[Veus de fons.]] Ens han dit que ja arriba. Comencem. Si no, anem molt malament d'horari. [[Veus de fons. Pausa.]] No ho podem canviar perquè tampoc no hi ha la consellera Bassa..., que hi ha..., després. [[Pausa.]] Ens comuniquen que entra al parc..., de la Ciutadella, no al parc de casa seva... [[Pausa.]] Senyor Rodríguez, em sembla que ja... [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] Conseller, suposo que ja sabia que era a les 9.00. [[Remor de veus.]] Senyor Rodríguez, quan vulgui.
Gràcies, senyora presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats, he de reconèixer que a vegades parlar de sanitat amb el conseller de Salut pot semblar un monòleg, però preferia que no fos una realitat i s'escenifiqués aquest monòleg començant una interpel·lació sense el conseller de Salut. Vostè va comparèixer al Parlament quan va ser nomenat per presentar el seu programa de govern, i la principal característica d'aquell programa de govern eren els plans. Concretament, ens va anunciar un total de disset plans, entre plans nous i plans que s'havien de reformar. Però el problema dels plans que fa és que no els compleix, i el problema dels plans que ja té fets és que tampoc els compleix. I en aquest sentit li puc posar dos exemples: el Pla integral de la millora de llistes d'espera, que va presentar el seu Govern i que dorm al calaix dels justos, o la planificació sanitària i el mapa sanitari, aprovat ja fa uns quants anys, que tampoc no es compleix. En aquests moments, el problema més important que pateix el sistema sanitari públic, conseller, i crec que deu coincidir amb mi, és la saturació. Amb més o menys intensitat, segons els territoris, però és el principal problema que pateix el sistema. A urgències, primària, atenció especialitzada, proves diagnòstiques i intervencions. I a dia d'avui constatem que no ha pres cap mesura que vagi adreçada precisament a intentar resoldre aquest problema, i per tant a intentar corregir aquesta situació de saturació de la sanitat pública. Al contrari –al contrari. Al contrari en el sentit que algunes de les decisions el que fan és saturar encara més el sistema sanitari públic. I quin és el motiu que ens porta a aquesta situació? Doncs, miri, ho hem comentat altres vegades, però jo crec que avui encara hi han més elements per afirmar-ho: les accions del Departament de Salut estan orientades per la ideologia i no estan orientades a les persones, als pacients, que són els veritables patidors del sistema sanitari públic. La situació. Ens anem al Vallès, com vostè es pot imaginar. Al Vallès tenim tres hospitals de referència, Parc Taulí, Consorci i Mútua de Terrassa, que com vostè mateix reconeix estan saturats. Què ens diu la planificació sanitària, la planificació sanitària de fa deu anys? Doncs ens diu que al Vallès hi falten dos hospitals bàsics, situats a Rubí, amb nom Vicenç Ferrer, que ha de donar servei a Rubí, Castellbisbal i Sant Cugat, i un segon hospital bàsic a Cerdanyola del Vallès, l'Ernest Lluch, que ha de donar servei a Montcada, a Ripollet i a Barberà. I és en aquest marc que arriba el conseller a Catalunya Ràdio i diu: «Volem comprar l'Hospital General de Catalunya per 50 milions d'euros. Estupefacció –estupefacció. De què serveix la planificació? De què serveix el consens territorial? I la conseqüència: incertesa, incertesa per a tothom. Primer, per als mateixos pacients; segon, per als treballadors de l'Hospital General de Catalunya, els quals aprofito per saludar, que ens n'acompanya avui una representació; després, per als ajuntaments, que són els que..., vostè diu: «És que m'han vingut a veure per demanar-me els hospitals i els he dit que no tinc recursos, i s'assabenten que, guaita!, 50 milions per a l'Hospital General, sí, però no hi han recursos per a l'hospital de Rubí, no hi han recursos per a l'hospital de Cerdanyola. Amb una cosa estem d'acord, conseller. Aquesta, la de la possible compra de l'Hospital General de Catalunya, és una proposta que ha de ser fruit d'una negociació delicada. Hi estem d'acord. I, per tant, el que no pot ser és allò de què tothom té la sensació avui, per no dir la certesa: que és una improvisació. Vostè pot dir que no, però aquesta és la sensació que en aquest moment tenim tots. Devem estar d'acord que una negociació d'aquestes característiques, a més a més de delicada, s'ha de fer amb discreció. Però, clar, la discreció no vol dir anar a un mitjà de comunicació públic i anunciar-ho públicament als quatre vents. Però discreció tampoc no és fer una oferta de compra sense que el que hagi de vendre se n'hagi assabentat. Segur que hi ha un terme mitjà, però a partir d'aquesta oferta es comencen a obrir interrogants, conseller. Què vol dir exactament quan vostè afirma: «Si l'empresa no vol vendre, hi haurà molts perjudicats? Perquè jo vull pensar que vostè volia dir alguna cosa, que no era una mesura de pressió cap a ningú, sinó que vostè volia dir alguna cosa. Qui seran els perjudicats? Els pacients? Els treballadors? L'empresa? Després continua afirmant: «Si el comprem, beneficiarà els tres hospitals de referència. Bé, per tant, si no el compren i fan altres mesures, els tres hospitals de referència continuaran perjudicats per la saturació que ja pateixen o per la saturació que se'ls afegirà si vostè du a terme els seus plans ideològics i basats en el dogma de treure la provisió de serveis sanitaris privats de l'Hospital General cap als centres de referència públics. Estupefacció, conseller. No hi ha diners per als nous hospitals de Rubí i Cerdanyola. I, miri, fins aquí jo podria entendre, i crec que fins i tot els alcaldes ho entenen, que en una situació i en un marc de limitació de recursos econòmics el conseller de Salut prioritzi la dotació de recursos tecnològics o els recursos humans per davant del totxo. Això ho podem entendre. Però, clar, el que no entenem és que no hi hagi diners per millorar les dotacions del Taulí i del Consorci de la Mútua de Terrassa..., no hi ha diners per retornar la paga als treballadors del Taulí; però, en canvi, hi ha 50 milions per comprar l'Hospital General de Catalunya. Mantenim la sorpresa, l'estupefacció generalitzada, conseller –generalitzada. Però després, encara, en aquesta entrevista vostè continua afirmant: «Reajusto algunes despeses, faig algunes eficiències en el sistema et voilà: 50 milions!, que no són cinquanta pessetes, 50 milions d'euros, conseller. Escolti'm, si ajustant despeses i fent eficiències vostè és capaç d'estalviar 50 milions d'euros, no esperi a saber si pot o no pot comprar l'Hospital General de Catalunya, faci-ho –faci-ho–, i apliqui aquests recursos al que li he dit, escolti'm: a construir els hospitals de Rubí o Cerdanyola, a millorar les dotacions del Taulí, del Consorci de la Mútua de Terrassa, a tornar la paga extra als treballadors del Taulí que estan esperant. Faci les eficiències i destini els recursos al sistema sanitari públic. I amb això el que li estic demanant és el que des del punt de vista dels pacients, el que des del punt de vista de l'interès general, el que des del punt de vista de la sanitat, de la salut pública creiem que ha de ser prioritari per part del departament no és la ideologia, és dotar la sanitat pública dels recursos necessaris per poder oferir un bon servei als pacients pensant en el servei públic, pensant en els pacients. Ajusti després, un cop feta aquesta inversió, un cop feta aquesta dotació dels serveis públics, després, evidentment, ajusti la provisió de serveis sanitaris privats a les puntes de saturació que pugui tenir el servei públic. Però aquesta és la forma d'intentar treballar tenint com a principal orientació el servei públic, tenint com a principal orientació la salut pública, tenint com a principal orientació el pacient. Conseller, faci un esforç, deixi de banda la ideologia, pensi en la gent, pensi en els pacients, pensi en els treballadors dels hospitals públics, però també dels hospitals privats, que n'hi han molts, també –que n'hi han molts–, i pensi en totes aquelles persones que estan pendents del que diu i, sobretot, del que fa el conseller de Salut del Govern de la Generalitat. Gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. Té la paraula el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, li agraeixo la interpel·lació, perquè així ens dóna l'oportunitat d'aclarir, encara millor del que ho he pogut fer fins ara, algunes qüestions relatives a l'operació de compra de l'Hospital General de Catalunya. Per tant, vagi d'entrada un agraïment, però entengui'm també que comenci desmentint alguna de les afirmacions que ha fet, perquè és la meva obligació desmentir allò que vostè ha dit que no és cert. Quan vostè diu coses que no són certes l'obligació del conseller de Salut és desmentir-les, i vostè sap perfectament que els plans que ha anunciat la conselleria, a banda que són plans que tenim previst anar executant, complint i presentant al llarg del conjunt de la legislatura, s'estan complint un per un. Vostè sap perfectament que el Pla de millora de les llistes d'espera es va explicar des del primer minut que només es duria a terme si hi havia pressupost nou al 2016 i vam dir des del primer minut, senyor diputat, que no el tiraríem endavant si hi havia pròrroga pressupostària, i els canvis al mapa sanitari que vam explicar en la meva compareixença inicial són canvis tècnics que, en qualsevol cas, s'estan complint. I justament l'operació de compra de l'Hospital General el que fa, d'alguna manera, és completar el mapa de l'atenció especialitzada. Per tant, també té a veure amb el mapa sanitari. Més enllà d'això, comencem per la ideologia, senyor diputat. A vostè li sembla ideològic que davant de la necessitat de proveir uns serveis d'assistència sanitària analitzem, de les diferents opcions, quina és la més barata; analitzem, de les diferents opcions, quina és la de més qualitat, i decidim quedar-nos –decidim quedar-nos– amb el proveïdor més eficient i de més qualitat? O entre proveïdors d'igual qualitat decidim quedar-nos amb el més eficient? A vostè li sembla ideològic? A vostè li sembla ideològic que una persona, quan ha de comprar un producte, entre dues opcions d'igual qualitat es quedi la més barata? Perquè si això és ideològic totes les societats avui són ideològiques, perquè això és el que indica el sentit comú, que amb escassetat de recursos –i això val tant per a l'economia familiar domèstica, com per a l'economia pública–, que amb una situació d'escassetat de recursos, que és estructural, a qualsevol família o a qualsevol Govern, l'obligació d'un bon govern i l'obligació d'una administració eficient és quedar-se aquella opció menys costosa. Per això nosaltres fem una anàlisi de costos quan tenim diferents opcions a davant, i si el mateix servei el pot fer el Parc Taulí per menys diners que la Clínica del Vallès, efectivament aquell servei l'encarregarem al Parc Taulí, perquè el que no farem serà tirar els diners de la gent. Si no tirar els diners de la gent, si no malgastar, si no malversar els recursos de tots, que jo administro, es diu «ideologia, efectivament, té un conseller ideològic a davant. Seria una irresponsabilitat, a mi em sembla que fregaria la prevaricació agafar una opció que sabem, després de fer l'anàlisi de costos, que és menys eficient i més cara. Aquesta és la ideologia del Govern: administrar amb eficiència els recursos de tots. El que potser sí que és ideològic és voler que les empreses privades visquin del pressupost públic quan no els toca; això sí que és ideològic. Però sap de quina ideologia és? Del mal liberalisme, perquè el bon liberalisme va dir, des de la seva fundació, que les empreses privades són eficients en un entorn de mercat, i que les empreses privades s'han de guanyar les garrofes competint en un mercat lliure, amb lliure competència. No conec cap liberal de veritat que hagi dit mai que les empreses privades han de viure del pressupost públic. No he vist mai cap liberal que hagi dit que amb el pressupost públic hem de rescatar bancs i hem de rescatar empreses privades, siguin del sector salut o del sector que siguin. Això sí que és ideologia, però no liberal, eh?; és una ideologia el nom de la qual prefereixo estalviar-me. Per tant, anem al cas del General. Ha dit alguna cosa vostè amb què jo podria..., que les premisses les compartim, i és que avui, els hospitals del Vallès Occidental estan fent alhora d'hospital de referència i d'hospital general bàsic. Això és com si una universitat està fent alhora d'universitat i de batxillerat, i comprendrà vostè que una universitat, un edifici, uns professors, unes aules que s'han organitzat per fer d'universitat, si a més a més han de fer les classes de batxillerat perquè en aquella comarca no hi ha instituts, tenen la vida molt més complicada, i que, per tant, per a aquella universitat, muntar uns instituts al costat que li treguin totes les classes de batxillerat és una bona notícia. I fa molt que sabem que el Vallès Occidental necessita un hospital general bàsic que descarregarà el Taulí, la Mútua, l'Hospital de Terrassa d'activitat de baixa complexitat que avui no els toca, però que l'estan fent perquè si no la fan ells no pot fer ningú. I la proximitat és un criteri important del nostre sistema sanitari, i si els hospitals que té la gent allà al costat són aquests l'activitat d'hospital general bàsica l'acaben fent ells. Per tant, d'entrada, aquests hospitals es beneficien de l'operació del General perquè permetrà que s'especialitzin en l'activitat que els correspon. Aquí, crec que amb això estàvem d'acord, que necessitem un hospital, i crec que és quasi l'únic acord de la seva intervenció, que necessitem un hospital general bàsic al Vallès Occidental. El preu. El preu jo sempre he dit que no és la qüestió central d'aquesta operació, perquè el preu té una certa objectivitat; subratllo allò de «certa, perquè al final sempre està subjecte a una negociació entre les parts, però hi ha uns peritatges, hi ha unes auditories que indiquen quin és el preu aproximat d'un equipament sanitari. Nosaltres sempre hem dit que si hi ha possibilitat de fer la compra haurem de basar-nos, les parts, haurem d'acordar qui ha de fer aquesta anàlisi, aquest peritatge, aquesta auditoria i, a partir d'aquí, fer la negociació final. Per tant, el preu, el que toqui, el que sigui, el que es correspongui. A nosaltres, amb els indicis que tenim avui de valor d'aquest equipament sanitari, ens sembla que el preu estaria al voltant de la xifra que vaig dir jo. Però fins que no entrin els auditors, puguin analitzar amb tot detall –cosa que avui no faran, perquè això només es farà si hi ha voluntat de compravenda per les dues parts– i poden fer l'anàlisi detallada de l'equipament, no sabem el preu exacte. Per tant, el preu no és una qüestió central d'aquest debat. El consens territorial. Escolti: el consens territorial, tot. I per això la setmana passada jo vaig fer una llarga reunió amb l'alcaldessa de Rubí i el seu equip; per això la setmana passada jo vaig fer una llarga reunió amb l'alcalde de Cerdanyola i amb l'alcalde de Ripollet, i per això la setmana que ve jo faré una reunió amb l'alcaldessa de Sant Cugat; per tant, efectivament. Però no ens confonguem perquè jo no decideixo on s'han de posar les places ni de Rubí, ni de Sant Cugat, ni de Cerdanyola, ni de Ripollet, i així ho entenen, perquè m'ho han dit a mi personalment aquests alcaldes, i així entenen que la competència d'organitzar l'atenció especialitzada a Catalunya és meva. Per tant, tinc l'obligació de prendre decisions en aquest àmbit; tinc l'obligació d'intentar garantir que hi ha una bona assistència especialitzada per al conjunt de la població de Catalunya. I no és una decisió que jo hagi de delegar en alcaldes que no tenen aquesta competència, igual que ells no m'han de delegar a mi la decisió de la planificació urbanística del seu municipi. Ho entén, que hi han institucions que tenen cadascuna les seves competències i que els consensos no volen dir delegar responsabilitats que són d'un? Ho entén, això, vostè? Tinc els meus dubtes que ho entengui. I el mateix, amb els sindicats. Escolti, jo estic en contacte permanent amb els sindicats. És més, el sindicat de metges ha fet un posicionament públic a favor d'aquesta operació. El sindicat de metges ha fet dos posicionaments públics a favor d'aquesta operació, i la UGT ha fet un posicionament públic a favor d'aquesta operació, i també estic en converses amb la direcció nacional de Comissions Obreres sobre aquesta operació; constant i permanent. No hi ha recursos. Per això ho fem, senyor diputat, perquè com que no hi ha recursos tots sabem, els planificadors, que és molt menys costós per al pressupost públic comprar l'Hospital General i convertir-lo en l'hospital general bàsic que necessita el Vallès Occidental, una inversió de compra és molt menys costosa que una inversió de construcció de dos hospitals nous. Per això ho fem, per estalviar-li diners a la gent, per resoldre la necessitat que tenim de la manera més eficient i barata possible; i mantenint la qualitat. Improvisació. Escolti, jo, les estratègies de negociació de la conselleria, les hi explicaré fins a un punt. Per tant, no li explico a vostè en quin sentit era oportú o no era oportú; ja li dic jo que era molt oportú, per tal que la negociació culmini exitosament, explicar a l'opinió pública que aquesta operació estava en marxa. Però sí que li puc explicar una cosa: quan l'alcaldessa de Sant Cugat diu públicament que fa sis mesos el conseller de Salut ja li va parlar d'aquesta opció, comprendrà vostè que, si és la mateixa alcaldessa de Sant Cugat la que ho explica, el Departament de Salut fa sis mesos que està treballant sobre aquesta opció que es diu comprar l'Hospital General. I això no se'n diu improvisació, això se'n diu planificació. Declaracions no meves, de l'alcaldessa de Sant Cugat, que ha reconegut públicament que fa sis mesos que ja li ho vaig explicar. I, pel que fa a la necessitat que l'altra part estigui al cas, finalment –finalment– tothom ha acceptat el que diu la web de transparència del Govern, que és que l'altra part sabia perfectament la voluntat del Govern de comprar aquest hospital perquè la reunió mantinguda amb la direcció de Quirónsalud el dia 10 d'octubre, que consta en la web de transparència del Govern a l'agenda del director del Servei Català de la Salut, en aquella reunió se'ls va fer l'oferta. I per tant, després de negar, per a estupefacció nostra...
Conseller, ha exhaurit el temps.
Bé. Després li acabaré d'explicar aquest últim extrem. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, senyora presidenta. Conseller, anem a veure, vostè comença dient: «La compra completa de l'hospital compleix el mapa de l'atenció sanitària, no?, i això no ho he vist per enlloc, eh? Jo he portat aquí el mapa sanitari de Catalunya, i el que diu és, doncs, per exemple, a la zona... –no sé quin Vallès és–, a l'oest, no?: «Desplegar un dispositiu hospitalari a la zona de Rubí i Sant Cugat amb la corresponent distribució interna, bla, bla, bla. I al Vallès Occidental Est diu: «La construcció d'un hospital general bàsic a Cerdanyola, Ripollet, Montcada. Per tant, el que diu la planificació sanitària no és que fa falta un hospital bàsic a la zona del Vallès; el que diu la planificació hospitalària és que falten dos hospitals bàsics al Vallès. Primera qüestió. Segona qüestió. Els hospitals de Sabadell i Terrassa en aquest moment fan de referència i fan de bàsic. Per tant, està reconeixent que hi ha una saturació d'aquests hospitals. Per tant, si hi ha saturació i no hi han recursos per construir els hospitals bàsics que són necessaris, és justificable que es busqui la provisió dels serveis que són necessaris en aquells altres espais on es pot produir aquesta prestació de serveis. I permeti'm una altra reflexió, diguem-ne, ara sí, ideològica. Vostè és el conseller de Salut, vostè ha de vetllar per un bé públic, que és la salut pública del conjunt de ciutadans de Catalunya, i per garantir aquest bé públic vostè té dues eines: les eines pròpies del departament, que és la sanitat pública, però també té una altra cosa, que és la sanitat privada, que pot contribuir i contribueix al bé públic, que és la salut del conjunt de ciutadans de Catalunya. Jo no li estic dient: «Prescindeixi de la sanitat pública i vagi a la sanitat privada, jo li estic dient: «Doti la sanitat pública, i allà on vostè no arribi per donar servei als ciutadans, per donar servei als pacients, aprofiti els recursos que hi han, que són privats. I vostè m'ha posat un exemple, diu: «És que és més econòmic portar els pacients al Parc Taulí que a la Clínica del Vallès. Escolti'm, jo vaig al portal de la transparència i miro «Tarifes, CatSalut: altes mèdiques, al Parc Taulí, 2.367 euros; a la Clínica del Vallès, 1.669 euros. A on estalviem, conseller? Urgències: Parc Taulí, 104 amb 29 cèntims; Clínica del Vallès, 53 amb 22. I si repetim la mateixa operació amb l'Hospital General, veurà que la prestació de serveis en aquests hospitals és més econòmica que la prestació de serveis en els hospitals públics. Però és que el problema no és aquest, conseller. El problema és que, si vostè, els recursos que destinava a la Clínica del Vallès o que destinava a la provisió privada, els destina ara a la provisió pública, seran insuficients per atendre tots aquells pacients que eren atesos en aquests altres hospitals. Per tant, hi ha de destinar més recursos. I si els té no li posarem cap problema, faci-ho. Però és que el problema és que no els té i pren decisions que el que fan és afectar les persones –afectar les persones. Vostè em diu: «Escolti'm, no sé si és ideològic o no. Hem fet una avaluació... Bé, escolti'm, vostè anuncia la desprivatització de la Clínica del Vallès i de l'Hospital General de Catalunya, vostè l'anuncia el mes de febrer, en la primera compareixença en el Parlament. Quines avaluacions havien fet? Feia vostè un mes que estava a la conselleria. Quines avaluacions de costos havien fet vostès? Tinguin en compte una altra cosa: quan vostè diu «comprem l'Hospital General de Catalunya per 50 milions, vostè el que està fent és comprar 50 milions de totxo –de totxo! Això no suposa comprar els serveis; que després s'han de prestar, els serveis. I amb això sembla que vostè no hi compta. Però, és igual, ja li demanarem la informació de totes aquestes avaluacions que vostè diu que han fet. No és una qüestió de liberalisme o no liberalisme, conseller. És una qüestió de servei públic, és una qüestió d'atendre els ciutadans com esperen ser atesos, a la sanitat pública, amb els recursos públics. I, si la sanitat pública no té les suficients capacitats per atendre les necessitats dels ciutadans, utilitzem els recursos que tinguem a l'abast, siguin privats o no. Però..., acabo ràpidament amb dues, tres preguntes [[sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció]] ; dues preguntes, presidenta, amb la seva benevolència. No m'ha respost qui són els perjudicats si l'operació de compra no es duu a terme –primera qüestió. Segona qüestió: a hores d'ara –almenys a mi–, no ens consta que el departament hagi fet cap oferta seriosa per a la compra d'aquest hospital; és més, li puc dir i vostè deu saber que al departament s'han compromès que la setmana que ve els la faran, aquesta és la informació que nosaltres tenim. I acabo...
Diputat...
I acabo, presidenta...
Ha exhaurit el temps, en molt.
...acabo immediatament. Vostè parlava dels consensos territorials. Conseller, qui va començar a parlar dels consensos territorials va ser vostè en la seva compareixença inicial, que s'havien de recuperar els consensos inicials. Vostè no ha fet –vostè no ha fet–, amb aquesta operació...
Diputat, em sap greu, eh?...
....cap exercici de millorar...
...però haurem de treure-li la veu.
....el consens territorial. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Li faré respostes quasi de titular, per tenir temps de contestar-li tot amb els cinc minuts dels quals disposo. Primer, la planificació preveu dos hospitals, sí, bàsic. Sí, a Cerdanyola i a Rubí. Sí, quaranta mil metres, Cerdanyola; aproximadament quaranta mil metres, Rubí. El General en té més de vuitanta, una mica més de vuitanta; per tant, el General resol les necessitats que volíem resoldre amb dos hospitals nous, amb la circumstància que Sant Cugat està entremig –miri el mapa– de Cerdanyola i de Rubí. Per tant, és la tercera vegada que, abans que es planifiquessin aquests dos hospitals, el Departament de Salut ha intentat comprar el General, perquè tothom ha sabut en el Departament de Salut, els meus predecessors, que, entre haver de fer un hospital a banda i banda de Sant Cugat, un hospital a cada banda de Sant Cugat, o poder comprar el General, la bona opció és comprar el General. Primera qüestió. Segona qüestió. Senyor Rodríguez, hi ha confusions que els periodistes en alguns casos cometen, i jo he intentat aclarir-ho, alguns periodistes, puntualment, i que la majoria no cometen, però que cap diputat hauria de cometre, cap ni un. No pot ser que a aquestes alçades de la pel·lícula, amb l'expertesa que té vostè en els temes de salut, segueixi confonent tarifa i cost; no pot ser, senyor Rodríguez. No pot ser que malinformem els ciutadans, perquè vostè comprendrà que la tarifa d'un hospital és única, hi ha una única tarifa pel Taulí!, que és l'indicador de la complexitat mitjana d'aquell hospital. Però el Taulí fa molts procediments. Oi que el Taulí fa operacions de càncer de còlon i fa cataractes? I oi que tothom entén que el cost d'una cataracta és diferent del cost d'una operació de càncer de còlon? Doncs, per favor, no cometi aquest error de principiant, li ho demano. Estem parlant de comparar costos de procediments, i el mateix procediment a la Clínica del Vallès era més car que al Taulí, i el mateix procediment a l'Hospital de Terrassa era més barat que a la Clínica del Vallès. No em confongui! Els hospitals tenen molts... –m'estic dirigint a vostè, senyor diputat–, els hospitals tenen molts procediments diferents, ho sap tothom, i una tarifa. Per tant, no estem comparant tarifes, estem comparant el cost d'un procediment concret en un lloc i a l'altre, perquè l'anàlisi de costos s'ha de fer en base a l'activitat que es trasllada, i estem analitzant aquella activitat, aquells procediments, què costarien en un lloc i què costarien en un altre. I sap què passa? Que l'anàlisi no l'he fet jo, l'han fet els directors de l'hospital i està penjada a la seva web de transparència. No m'ho torni a confondre, per favor, que és massa greu, aquesta confusió. Més. Vostè em diu: «Vostè no té els diners. En part no tinc els diners, i per això hem fet un acord amb Economia que, si finalment es pot fer la compra, no agafaré, faré eficiències per 50 milions l'any que ve, deixaré de fer no sé quantes coses i posaré 50 milions per comprar l'Hospital General. El que fem és un mecanisme de finançament que em permeti executar la compra en el moment que convingui, i després el Departament de Salut ja li anirà tornant al Departament d'Economia aquests diners. Per això Economia, el mateix dia del meu anunci, va explicar que el projecte de finançament de l'hospital és a deu anys vista, a 5 milions anuals que finança Economia, de manera que al final Economia no hi ha de posar diners, ho paga tot Salut, però ho paga d'una manera assumible pel pressupost del Departament de Salut. Per tant, no hem de fer una eficiència de 50 milions d'euros en un únic exercici; no és aquesta, la qüestió. Li agraeixo que m'ho hagi preguntat, perquè així jo li puc aclarir aquesta qüestió. Dues qüestions per finalitzar. Qui serien els perjudicats? Deixi-m'ho dir al revés: qui serien els beneficiats? Tothom –tothom. D'entrada, els pacients del Vallès Occidental, que tindran l'hospital bàsic que avui no tenen –primer. Segon, els hospitals de referència, que podrien especialitzar-se en la funció que els correspon d'hospital de referència. Tercer, els treballadors, que passarien d'estar en el conveni de la privada al conveni públic, on vostè sap que els salaris són millors. Tothom: pacients, treballadors i els hospitals que ja existeixen avui, tothom. I per això aquesta oportunitat no la volem deixar passar. I per això, tot i l'escassedat de recursos del departament, davant la possibilitat de fer aquesta operació, la intentarem aprofitar. Finalment, vostè em diu: «Per què si els hospitals de Cerdanyola, de Sabadell i Terrassa estan saturats vostè els portarà activitat nova procedent del General, de la Clínica del Vallès, que encara els saturarà més? Una altra confusió que no hauria de cometre. L'activitat que avui estan fent a l'Hospital General és l'activitat pròpia d'hospital de referència: hemodinàmica, radioteràpia... Aquesta activitat avui la poden fer els hospitals de referència de la comarca, perquè hi han búnquers disponibles a Terrassa per fer radioteràpia, perquè hi ha el servei d'hemodinàmica a la Mútua de Terrassa, que pot absorbir més activitat. L'activitat que avui fan els hospitals de Terrassa i de Sabadell és activitat general bàsica, aquesta els sobra, i en canvi, l'activitat de referència, d'aquesta els en falta. I nosaltres el que volem és endreçar-ho i que l'activitat de referència que fan al General se'n vagi a la Mútua i al Consorci de Terrassa, que d'aquesta els en falta –radioteràpia i hemodinàmica–, i en canvi, que es puguin treure de sobre l'activitat que els sobra, que és l'activitat d'hospital bàsic. I per això necessitem deixar de contractar el que estem contractant avui a l'Hospital General, que és activitat complementària d'hospital de referència de mitjana complexitat i, en canvi, comprar-lo per poder-hi fer l'activitat que avui no hi podem fer, que és l'activitat d'hospital general bàsic. Oi que s'entén, senyor diputat?
Conseller, ha exhaurit el temps.
Oi que s'entén tot? Estudiïn bé abans de fer les interpel·lacions, que avançarem molt més. [[Remor de veus.]] Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
El... Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Molt breument, presidenta, per una qüestió d'ordre. Ja ho vaig fer ahir per un altre motiu. Jo li demano, presidenta, que vostè demani també als membres del Govern que observin una mínima educació i respecte en el seu tracte cap als diputats de l'oposició. És el mínim que se li pot demanar a un conseller: que no vingui aquí a ofendre els diputats i que tracti i que actuï amb respecte i amb educació, perquè alguns el que necessiten abans de venir aquí és un curset de maneres abans de ser membres d'aquest Govern, eh? [[Aplaudiments.]]
El novè punt de l'ordre del dia... [[El conseller de Salut demana per parlar.]] Ah!, sí. Té la paraula.
Senyor Millo, li proposo que repassi el diari de sessions un cop estigui transcrita la meva intervenció i, a continuació, rellegeixi totes les intervencions que ha fet vostè des que és diputat –que fa molt de temps que n'és, per cert, en aquest Parlament– i compari aquesta intervenció que acabo de fer jo, paraula per paraula, un cop estigui escrita, i les intervencions que ha fet vostè o el senyor Santi Rodríguez o qualsevol membre del Govern des de l'any 80, i em diu on veu quins han estat els usos parlamentaris inadequats en la intervenció que he fet jo. Però primer s'ho llegeix. [[Aplaudiments.]]
El novè punt... [[Josep Enric Millo i Rocher demana per parlar.]] Senyor Millo, em sembla que ja està, eh? Vull dir... Vostè ho ha fet, ell ho ha fet i ja està, eh? Em sembla que sí. [[Veus de fons.]] Perdoni –perdoni–, el Govern té la paraula sempre. [[Remor de veus.]] Sempre pot fer ús de la paraula, perquè ha respost... Escolti, el Govern li ha respost a la seva al·lusió. Si ara vostè li contesta a ell, el Govern em tornarà a demanar..., i això serà interminable. O sigui que em sap molt greu. El novè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació... [[Persisteix la remor de veus. Josep Enric Millor i Rocher intervé sense fer ús del micròfon.]] D'acord, doncs. Ha demanat la paraula per al·lusions. [[Veus de fons.]] Gràcies, senyor Millo, per la seva intervenció. Continuem amb l'ordre del dia. [[Josep Enric Millo i Rocher continua parlant sense fer ús del micròfon.]] Senyor Millo, per favor... [[Remor de veus.]] Gràcies, senyor Millo. Gràcies, ho tindrem en compte. Si us plau, continuem amb l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre les places residencials i de centre de dia]] [[300-00094/11]] El novè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les places residencials i de centre de dia, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Té la paraula el senyor Raúl Moreno.
Bé; bon dia. Gràcies, presidenta. Consellera Bassa, diputats, diputades, el motiu d'aquesta interpel·lació és el de portar al Parlament la situació de les places residencials de Catalunya, tant de residència com de centre de dia. No puc dir que d'aquest tema no n'hem parlat, perquè n'hem parlat en diverses ocasions en el Parlament. De fet, hi han propostes de resolució i mocions aprovades per aquest Ple que posen en relleu la situació de col·lapse i d'aturada del conjunt dels serveis residencials al nostre país. Senyora consellera, li vull ensenyar aquest peto. [[L'orador mostra un peto a la cambra.]] És el peto de la plataforma SOS Gent Gran, de Santa Coloma de Gramenet, que fa aproximadament quinze dies van venir a aquest Parlament per reclamar la posada en marxa del centre de dia i l'augment de les places residencials a la ciutat. Dic «posar en marxa el centre de dia, perquè el centre de dia està fet, però mai s'ha dotat. És una ciutat de 117.000 habitants sense centre de dia públic. I el porto per mostrar el recolzament del meu grup parlamentari no només a aquesta plataforma, sinó també al conjunt de reivindicacions de ciutadans i ciutadanes organitzats, mobilitzats, sovint també amb el recolzament dels seus ajuntaments, que reclamen mesures urgents que posin fre a les llargues llistes d'espera i a la incapacitat d'accedir als recursos residencials reconeguts per la llei i per la cartera de serveis socials. El cas de Santa Coloma de Gramenet és el cas també de Batea, on el Govern torna a incomplir l'acord pres pel Parlament per concertar més places de residència. És el cas de Terrassa, on l'Associació de Veïns de Sant Pere Nord i el mateix ajuntament reclamen també la construcció d'una residència i centre de dia des de fa més de deu anys. O podria ser el cas de la Plataforma d'Entitats per a la Residència del Sector Sud de Sabadell, que vindran aquesta tarda a aquest Parlament, que demanen la construcció de la residència que se'ls va prometre per part del Govern l'any 2011. Podria ser el cas de Lleida o el de l'Aran, amb reivindicacions molt semblants. Aquests són només sis exemples de tantes altres situacions que existeixen arreu de Catalunya, situacions que ens alerten del risc de futur, que ens obliguen a encetar un debat sobre els recursos residencials per a la gent gran de Catalunya atenent alguns aspectes que considero que són fonamentals. Segons les projeccions demogràfiques de l'Idescat, Catalunya es troba a les portes d'iniciar el seu creixement demogràfic negatiu. Per primera vegada a la història hi haurà més defuncions que naixements. L'any 2026 la població de Catalunya estarà més envellida, el conjunt de la població es reduirà en 23.000 persones respecte a l'actual, amb diferències segons els trams d'edat. Així, la població major de seixanta-cinc anys augmentarà en 330.000 persones. Senyores i senyors diputats, no parlo d'un futur llunyà. Parlo d'un escenari que es donarà d'aquí a només nou anys. I a nosaltres, com a Parlament, i a vostè, senyora consellera, com a màxima responsable del Govern de la Generalitat, ens correspon fer una bona anàlisi, plantejar les mesures adients i fer-les. Cal evitar l'absolut col·lapse del sistema residencial per a la gent gran, com un dels diversos aspectes que influeixen i que influiran en el benestar del conjunt de ciutadans i ciutadanes de més de seixanta-cinc anys d'avui i de demà. I com podem fer front a aquesta situació? El punt de partida no és engrescador. A Catalunya tenim 1.127 centres residencials amb capacitat per atendre 58.430 persones. Només se n'atenen 51.688. Per tant, existeixen 6.742 places de residència i centre de dia buides. Són dades publicades pel seu mateix departament, senyora consellera. Per tant, existeix el recurs, però no s'utilitza. I encara avui no sabem exactament el temps d'espera per accedir a una residència. Bé, no ho sap el Govern. El conjunt de la ciutadania ho sap: entre dos i quatre anys, en funció del lloc on viuen, en funció de la residència a què volen entrar. Hi ha persones que moren esperant una plaça de residència. Si aquesta dada no és suficient, li recordaré que el grau d'ocupació de les places de dia és del 77 per cent. És a dir, una de cada quatre està buida. A aquest panorama hi afegim les restriccions en les prestacions vinculades a residència, retallades pel Govern l'any 2014 i només parcialment recuperades durant l'any 2015. Noranta mil persones en llista d'espera per rebre una prestació de la Llei de la dependència, que amb el ritme actual de gestió d'aquestes valoracions necessitaríem més de deu anys per deixar aquesta llista d'espera a zero. Una situació que requereix menys anuncis i més acció concreta per part del Govern. De fet, a les darreres setmanes s'han produït algunes concrecions que m'agradaria, senyora consellera, que ens aclarís en el seu torn de rèplica. Li ho explico: a mitjans del mes d'octubre personal del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies es va posar en contacte amb algunes patronals, no amb totes, per saber quines residències col·laboradores tenien places privades. L'objectiu, conèixer quantes places privades podien convertir-se en col·laborades. A més, sol·licitaven aquesta informació amb molta celeritat. Algunes d'aquestes patronals van córrer a demanar a les seves residències aquesta informació, ja que havien entès que la intenció de la Generalitat era la d'utilitzar un suposat romanent econòmic per tal de convertir places privades en col·laborades. Les patronals no consultades, quan van conèixer aquesta situació, van entendre que hi havia una certa discrecionalitat per part de la Generalitat, ja que l'oferta era per a unes patronals i per a altres no. El Govern va córrer a fer públic un comunicat dient que només volien conèixer quantes places privades podien ser col·laborades, però només com a informació, no perquè hi hagués una intenció clara de fer-ho, sinó només com un mecanisme de treball intern. Fins aquí es podria entendre, doncs, que ha estat un malentès. Però dies després responsables del seu departament continuaven trucant a algunes residències per conèixer-ne no només la disponibilitat de places privades que poden ser col·laborades, sinó també la predisposició dels seus responsables en cas de portar-ho a terme. I crec que és un bon moment, senyora Bassa, perquè vostè ens aclareixi com afrontarà el necessari increment de les places residencials i centres de dia a Catalunya. Vol o no convertir places privades en col·laborades? Nosaltres, des del Grup Parlamentari Socialista, creiem que en la situació actual és més convenient encetar tres línies a aquest respecte: primer, prioritzar la posada en marxa de les places de residència pública que encara es troben tancades; dos, prioritzar les prestacions vinculades a residència com a mecanisme per reduir gran part de les 6.742 places buides en aquests moments, i, tres, portar a terme un pla de xoc per reduir les llistes d'espera actuals per accedir a una residència, tal com aquest Parlament va aprovar a proposta del Grup Parlamentari Socialista en el debat de política general. Creiem imprescindible, senyora consellera, aquest pla de xoc que doni resposta a com i de quina manera el Govern posarà en marxa les places de residència pública. Per nosaltres és fonamental, perquè apostem pel servei públic com l'opció més fiable i més econòmica per al conjunt de ciutadans i ciutadanes del nostre país. Tot i així, és necessari, davant la situació en què ens trobem, que la col·laboració publicoprivada funcioni, atès el nivell d'inversió del Govern en equipaments públics, i, tenint en compte que la població continuarà envellint, només amb aquesta bona col·laboració donarem resposta a la necessitat actual i de futur. I no confiem que el Govern aposti per les places públiques residencials, entre altres coses perquè fins al moment no ho ha fet. Considerem que convertir places privades en col·laborades no és la millor manera de solucionar el problema. I, en tot cas, consellera, en cas de fer-ho, quin és el criteri per col·laborar places en una residència i a les altres no? Criteris demogràfics? D'envelliment? De llista d'espera? Sigui com sigui, tant per a la concertació com per a la col·laboració de les places residencials el seu Govern ha de posar en marxa un mecanisme transparent i just, que impedeixi la discrecionalitat a l'hora d'augmentar el nombre de places d'uns territoris determinats. Senyora consellera, si aquesta és la seva intenció, deixi que el meu grup li recomani destinar tots aquests recursos a recuperar i a augmentar les prestacions vinculades a residència. En els darrers anys s'han deixat de donar més de tres mil d'aquestes prestacions. Només recuperant-ne els nivells anteriors a l'entrada del seu Govern podríem donar resposta a la meitat de places buides actualment. Apostar per les prestacions vinculades i no per les places col·laboradores, amb el mateix pressupost, beneficiarà més persones, perquè aquestes podran tenir més llibertat a l'hora de triar el centre on volen anar, perquè el cost d'una plaça col·laborada és més alt que el cost d'una prestació vinculada a residència, perquè també permet ocupar places actualment lliures, perquè permet gaudir d'una prestació vinculada mentre la persona espera que quedi lliure una plaça pública i perquè amb aquest sistema es pot beneficiar totes les residències, i no només les grans, i els gestors a més a més cobraran al dia, sense haver-se d'esperar un any per cobrar les places col·laborades. I, finalment, senyora consellera, esperem el pla de xoc que tots i totes vam aprovar en aquest Parlament per reduir les llistes d'espera. Ha començat a treballar-hi? Quines en són les línies mestres? Què direm als ciutadans i ciutadanes que ara han d'esperar-se fins a quatre anys per entrar en una residència pública? Quina alternativa els dóna per no haver de pagar entre els 1.400 i els 2.500 euros el mes que costa una plaça de residència privada al nostres país? Senyora consellera, fa onze mesos del Govern Puigdemont i no sabem què faran en aquest tema. Com porta el conjunt d'acords presos a les comissions i al Ple del mes de juny d'enguany? Quin n'és el grau de compliment? Crec que és l'hora de posar-s'hi seriosament, de conèixer el rumb que vostè vol imprimir amb relació a aquest tema i de saber si fa els deures que democràticament, fruit del debat i del respecte per aquesta institució..., entre tots hem decidit que és el necessari i bo per al conjunt de ciutadans i ciutadanes. Moltes gràcies.
Molts gràcies, diputat. Respon la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, senyora Dolors Bassa.
Gràcies, presidenta; gràcies, diputat. La veritat és que de la majoria de coses que ha dit no li'n puc negar re, té raó en totes. Per tant, no començaré dient: «No és veritat que hi hagi certes residències..., i vostè ho ha dit, o persones que reivindiquin des de Santa Coloma de Gramenet, Batea, Terrassa, el sector sud de Sabadell, que fa molts i molts anys que demanen..., a Lleida, exacte..., ni els recursos residencials que farien falta..., ni començaré canviant l'aspecte que ha fet vostè de quina és la progressió que hi haurà demogràfica a Catalunya, perquè tots en som molt conscients. Per tant, fins aquí estem d'acord en tot. Matisaré algunes de les coses que ha dit. Per exemple, vostè ha dit que tenim 1.127 centres residencials. Li puc dir que en aquest moment ja en són 1.150. Per tant, ja en són més. Matisaré el que diu vostè, que és un «mantra, o alguna cosa que ha quedat en alguna gent..., que ha tingut intenció de dir que el temps per entrar en una residència és de dos a quatre anys. Això ho matisaré clarament, i li'n donaré exemples molt i molt clars, i els hi porto, perquè això no és real. Cada residència és diferent, depèn del lloc en què estarà. I li'n puc dir de llocs concrets, i no he buscat ni les que més ni les que menys, per donar-li dades. Les tinc totes, però li'n puc dir des de l'Alta Ribagorça, que vostè em pot dir: «Bé, és molt lluny..., 2 persones en llista d'espera des del setembre per entrar a la residència Pont de Suert. I vostès em deuran dir: «És que aquesta és molt lluny. Li puc dir: al Baix Camp, 1 persona en llista d'espera a Reus. Baix Llobregat, 13 persones en llista d'espera a la residència Sant Martí. És veritat que hi han llistes d'espera, però no són ni de dos ni de quatre anys. A Barcelona, 12 persones a la residència La Pau, 9 persones a la residència de Medinaceli, 5 persones a la del Carme, 6 persones a la de Catalunya I. Girona, que és un dels llocs on hi ha més gent en llistes d'espera, les primeres persones que hi ha en llista d'espera són de l'abril del 2016. Pla de l'Estany, 120 persones. Gironès, 157. Per tant, dir que hi ha entre dos i quatre anys no és real. I potser que deixem aquests números, perquè no són..., els que han de ser. Però jo crec que no hem d'entrar en una guerra de números. El que tenim molt clar des del departament és que hem d'avançar, i hem d'avançar en tots els temes que representin el tracte amb la gent gran. Li parlaré de dues coses. Per una banda, el que li he dit, tema residències, i llavors ja hi entrarem més. Però del que m'interessa parlar-li és del model, el model de protecció social que perseguim i el que volem com a departament, que, de fet, dintre la intervenció és el que vostè em demanava clarament, eh? Després li parlaré del que em comentava en concret, de les places col·laboradores, concertades, i les PEV que hi ha vinculants, i de què és el que volem fer i de per què hem demanat, no a unes patronals, sinó a totes les patronals, i a tots els ajuntaments, perquè la carta s'ha enviat als ajuntaments, quines són les places que tenen lliures a cada residència..., que hi ha a Catalunya. Per una raó molt senzilla. Vostè sap que tenim un mapa de recursos, un mapa que és públic, que és comarcalitzat. De vegades, una comarca és molt extensa, i una residència queda molt lluny de la població més propera, de la població més activa, la població que necessitaríem a partir dels seixanta-cinc anys. I, per tant, aquest mapa l'hem de tornar a fer, no íntegrament, sinó acotar-lo més, i acotar-lo per població i acotar-lo per zones on hi ha més creixement de persones grans. I això és el que fem, però no volem fer-ho sense saber exactament què és el que tenim lliure. Llavors, li puc dir que, per exemple, treballem en un mapa interactiu on es veu clarament quines són les zones on hi ha més residències, però no només residències, sinó més recursos, més recursos de tot tipus, perquè aquest és el model que nosaltres volem com a departament. Per tant, és el model que hem consensuat a Junts pel Sí i és el model que com a Govern volem tirar endavant. Tenim l'obligació d'ajudar totes les persones i d'oferir eines. Per tant, volem deixar de parlar de centres residencials i prou, volem deixar de parlar de centres de dia i prou, perquè el que volem fer és una integració de què és el que necessiten les persones; el que en diríem «cercar l'estat del benestar, cercar l'estat del ben esdevenir, que cadascú pugui escollir que la futura llei d'autonomia personal catalana que tenim davant ens permeti fer una societat més justa i ens permeti, sobretot, donar servei d'atenció a les persones que en aquests moments pateixen. Tots sabem que la nostra llei d'atenció a la dependència aspira a ser millor que l'altra. Jo ho he dit moltes vegades aquí. Quan llegeixes la Llei de dependència dius «està molt bé, però tots sabíem, tan quan va sortir com més endavant, com han anat les coses, que no es pot complir. No es pot complir de la manera que està posada, perquè hi falta tota la part econòmica a darrere. I no tornaré a dir que si haguéssim aprovat el pressupost, hi havien 1.500 places, que tots ho sabem, ni tornaré a dir els greuges que hi ha amb la Llei de dependència per part de l'Estat, que, si convé, també ho tornarem a dir; però, més enllà d'això, jo crec que aquest incompliment no pot donar peu al fet que cada vegada que sortim aquí sigui exactament el que defensem. Sí que hauria anat molt millor no tenir cap dels incompliments amb la Llei de dependència, cap dels incompliments amb els temes dels serveis socials per part del Govern del PP de l'Estat; ens hauria fet canviar totalment el panorama que tenim ara, per un costat. Segon: ha entrat el grau I de dependència, per tant, això representa que hem hagut de fer un esforç molt més gran per poder-ho assumir. I això, com que som responsables, ho hem assumit. En algun altre lloc han dit: no l'assumim. Nosaltres sí, l'assumim perquè també pensem que hi tenen dret les persones amb grau I, i més quan se'ls l'ha promès molt de temps. Però què és el que necessitem? Necessitem trencar estigmes i tenir una concepció més oberta. Què vull dir amb això? Que potser no hem de parlar tant d'autonomia personal i hem d'anar més a no parlar de dependències ni d'aquestes situacions de necessitat, que hi són. Necessitem parlar de vida independent. Necessitem parlar d'apoderament, de fer possible que les persones es puguin desenvolupar per elles mateixes. De fet, aquesta mateixa setmana, l'Antonio Centeno, a la Comissió d'Afers Socials, que molts de vostès hi han participat, ell ho deia clarament, i aquest és el model a què volem anar nosaltres: «La futura llei catalana ha de parlar de vida independent. Ha de ser i hem de fer l'afavoriment de l'autonomia, la capacitat de fer possible que tots els ciutadans guanyin en llibertat. I això, aquest «ben esdevenir, que diríem, entre tots, vol dir que aquesta llei que tenim a mans ens vol, o l'hem de fer, un model propi de serveis socials català, on la dignitat estigui en l'atenció, on es garanteixin els drets, on el treball en xarxa i la construcció del sistema integrat siguin primordials i on la formació dels professionals també estigui al costat de tota la planificació i avaluació en base al coneixement que tingui. Per tant, punts forts en aquesta atenció social, perquè sigui molt millor del que tenim ara, perquè no tinguem col·lapse ni en les avaluacions, ni col·lapse a l'hora de buscar diferents centres, però també diferents prestacions; prestacions com el servei d'atenció a domicili, importantíssim perquè la gent pugui mantenir la seva autonomia i, per tant, pugui continuar a casa. Hem patit, i ho deia abans, una reducció del 88 per cent, i tots en som conscients. Aquests incompliments per força han de repercutir, i han de repercutir d'alguna manera, perquè això voldria dir, com deia al principi, que noranta mil persones..., si nosaltres no hi haguéssim aportat aquests diners, que no havien de venir de la Generalitat, sinó que havien de venir d'altres llocs, noranta mil persones ara mateix estarien fora del sistema que tenim de protecció social. Per tant, la Generalitat fem un gran esforç, i fem un gran esforç no només amb les residències, sinó amb les prestacions econòmiques vinculades i amb tot el que representa autonomia per a les persones, però no podem estar contents, i per això he dit –i he començat la meva interpel·lació dient-ho– que estic d'acord amb el que vostè ha dit i amb la radiografia que ha dit. Per això volem avançar, però no volem avançar des de zero. Sabem que tenim una llei. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Volem que sigui clara, i per això hem començat un procés de saber exactament en aquests moments, més enllà d'aquest mapa de recursos que ens indica que l'hem de seguir, i el seguirem, perquè la feina feta per l'anterior legislatura és ingent, saber exactament en quins punts...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...ens trobem i què és el que hem de canviar. Gràcies.
Té la paraula el senyor Raúl Moreno.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, gràcies pel to de la intervenció també. Jo crec que hem de fer tots l'esforç d'intentar construir, en parlar de models, en parlar de futur de la dependència al nostre país. Però mentre parlem d'això podem fer dues coses alhora, diguem-ne, parlar del futur model, però donar solucions als problemes concrets de la gent avui dia. I aquest és el que la gent ens està reclamant. És a dir, de quina manera concretem què li diem a aquella persona que encara es troba a la llista d'espera. És veritat, i li ho he dit a la intervenció, que les llistes d'espera als centres residencials són diferents en funció de la ciutat o del territori. Miri, jo recordo quan era regidor de Benestar Social a Santa Coloma de Gramenet que, fins i tot, l'única manera de solucionar que la gent pogués entrar a una plaça de residència era portar-les a Esterri d'Àneu. I, clar, sí, aquí hi podien entrar als quinze dies..., a Esterri d'Àneu. Per tant, hi ha un moment, diguem-ne, en el qual tenim problemes –tenim problemes– perquè la gent que necessita una plaça de residència no troba en el seu àmbit geogràfic una solució ràpida a la seva situació. M'agrada molt que el Govern hi estigui treballant, en aquest mapa interactiu, en aquesta posada..., actualització, diguem-ne, de quin és el mapa de recursos al nostre país. I a veure si d'una vegada per totes comencem a fer alguna cosa de la Llei d'autonomia catalana, perquè és un projecte que fa molts anys que és al calaix i que encara estem discutint com i de quina manera. Coincideixo amb vostè –i sap que li ho he dit algun altre cop– que el problema de la Llei de dependència no és la llei, són els recursos. I coincideixo també amb el fet que si el Partit Popular, a Madrid, posés els recursos que calen tindríem una bona llei, o com a mínim solucionaríem molts dels problemes que en aquests moments tenim, però no és així. Tenim un problema de finançament d'aquesta Llei de la dependència, que és fonamental per aconseguir el benestar del conjunt de la ciutadania, sobretot de la ciutadania més gran, tot i que no únicament, perquè també a la Llei de dependència hi han joves i hi han adults. Però deixi'm que li digui abans també..., primer, confirmar dues coses: per tant, entenc que el Govern no té la intenció, inicialment, de fer places col·laborades de les places privades. Entenc que aquesta és la resposta a la seva intervenció, que només ho han fet per una qüestió d'informació, per tant... I, si no, ara vostè m'ho aclareix, però entenc que no és així. La segona pregunta és: augmentaran les prestacions vinculades a residència en el proper pressupost? I de quina manera? Avui hem sabut, per la premsa –i, per tant, amb tota, diguem-ne, la prudència–, que hi ha un inici d'acord, un principi d'acord entre el Govern, entre Junts pel Sí i la CUP, per a l'aprovació dels pressupostos; per tant, vostè en tindrà més pistes. Però també li he preguntat, abans, el grau de compliment dels acords que s'han pres en aquest Parlament amb relació a les places residencials. Li'n recordaré algunes. Li queda un mes per complir allò que van proposar, i que vostès mateixos van aprovar el mes de juny, per recuperar la universalitat de les prestacions vinculades a la residència, i, per tant, si el pressupost ho contemplarà o no. Han establert ja un sistema més àgil i transparent per a la gestió administrativa dels expedients de la dependència, tal com es va comprometre aquest Parlament? Ha establert ja un calendari per a l'ocupació de places de residència i centre de dia públiques i concertades, tal com es va comprometre el mes de juny? Per què el seu departament encara no ha publicat a la web del departament el temps d'espera orientatiu, el que vostè ens ha donat –orientatiu, perquè és impossible fixar-lo exactament–, previst per accedir a places de residència i centre de dia públiques? Ho haurien d'haver publicat el mes de setembre. Com també el mes de setembre haurien d'haver publicat les dades sobre les revaloritzacions de les PIA, tant de sol·licituds a revisió de demandes com del canvi de grau de dependència resultant. Quan començarem la revisió de la cartera de serveis socials, senyora consellera, per adaptar les ràtios a la realitat? També ho hem aprovat. Com va l'elaboració de la llei de la gent gran que va proposar el meu grup parlamentari i que vostè es va comprometre a tenir enllestit un esborrany durant el primer semestre de l'any 2017? Si s'ha començat a treballar. I, a més a més, de dir-me allò de «estamos trabajando en ello, que ja ho suposo i ho entenc, a veure si ens pot concretar, d'alguna manera [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , en què estan treballant i com ho farem. També li diré, en aquest minut que em queda, que moltes vegades quan nosaltres a la comissió demanem, doncs, que es creï una residència a un lloc o que es posi en marxa un centre de dia, vostès sempre al·ludeixen a la programació territorial. I jo la demanava i me l'he llegit. [[L'orador mostra un document a la cambra.]] És aquesta... –potser és una altra, eh?, però aquesta és la que tinc–, 2015-2018. No sé si n'hi ha una de posterior, però aquesta és la que he trobat a la web del Parlament. I vostès sí que prioritzen els territoris que consideren que són o que tenen més necessitat de plaça residencial. Però el que li estic demanant és si podem fer una relació de poblacions que necessiten recursos concrets i establir un calendari d'actuacions, de prioritzacions, per tal que l'ajuntament de qualsevol ciutat sàpiga, en aquesta llista, quan li toca la inversió, per part de la Generalitat, en la seva residència. I, per tant, el que li demano és que, a més de parlar de model –que m'agrada molt, en gaudeixo molt, en gaudim tots plegats–, hem de concretar actuacions, perquè la gent en aquests moments encara ho està passant molt malament i la gent necessita, del seu Govern, missatges clars i solucions clares. Gràcies, consellera.
Gràcies, senyor Moreno. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Estem d'acord, i ja li ho he dit i jo crec que li ho he explicat, en què estem treballant, i en què estem treballant és molt clar, li ho he explicat. El mapa aquest interactiu és precisament això que em demana vostè. O sigui, no n'hi ha prou de tenir aquest mapa de recursos, el que hem de veure és, a cada ciutat, què es necessita. Però jo crec que ho hem de veure tots junts, perquè, llavors, passen aquelles coses..., i ara li'n posaré un exemple: sé que..., per exemple, l'Ajuntament de Batea. L'Ajuntament de Batea..., aquí va sortir una resolució en què havíem d'acordar més places concertades al centre, residència, de Batea. Batea té el número de places concertades per habitant més alt de tot Catalunya. Per tant, escolti, també siguem-ne conscients tots. A veure, a Batea, el seu alcalde ha anat a parlar amb tots. Jo he de donar-li hora per parlar, però també hem de ser conscients del que fem. Que el Parlament tregui una resolució que donem places concertades a l'Ajuntament de Batea em sembla molt bé, però, abans de fer la resolució, mirem tots plegats què és el que té de deficiència alguna altra població i què és el que té aquesta població. I ho dic perquè, a vegades, el que demanen al Govern –que és molt legítim i que és el que hem de fer, concretar–, potser hauríem de fer-ho tots, i no fer volar coloms demanant coses que són impossibles. Per què no hem fet places concertades noves? Escolti, ho he dit cinquanta mil vegades, perquè no es va aprovar un pressupost! Si no es va aprovar un pressupost, no podíem obrir unes línies noves, no hi havia els recursos, no podíem. Eren 1.500 places i ja havíem començat a parlar amb els ens locals i amb tothom per concertar, públicament, a veure on havien d'anar i allà on no havien d'anar. El que vostè em demana aquí ho havíem fet a nivell social, perquè penso que és el que hem de fer. Nosaltres tenim un sistema de serveis socials que no només és públic, perquè si fos públic..., escolti, 147 residències públiques, parlem-ho clar, i, d'aquestes 147, 17 clarament del departament o de la Generalitat. Per tant, amb 17 residències no anem enlloc. Necessitem tots els agents socials. I això vol dir, en primer lloc, entitats socials, que no tinguin tot darrere la part mercantil, però també empreses mercantils. I ho necessitem perquè així és com hem configurat el sistema de serveis socials a Catalunya; amb 17 residències no podríem cobrir la demanda que hi ha ara ni la que hi havia fa un temps endarrere. Per tant, hem d'anar avançant amb aquest model. És moment de construir residències públiques? Jo, diàriament, em trobo amb alcaldes que demanen construir una residència pública, i els dic sempre: «Si el finançament el trobeu per al totxo, fantàstic. El departament, en aquests moments, no destinarà ni un euro a totxo. I això ho hem dit clarament, ho hem dit des d'un primer moment. Els recursos que hi ha són per a les persones. Per nosaltres, primer són les persones. I hem d'ajudar en tots aquells temes que donin autonomia. Què ens passa amb les llistes d'espera? Jo ho he fet, personalment, trucar persones d'una llista d'espera. La resposta ha sigut: «–No, m'hi he apuntat per a un altre dia. –No, jo no volia entrar, ara, ja. Quan tenim la plaça, sovint no entra el primer de la llista d'espera, sinó els de més endarrere. I és veritat, perquè la gent es planteja el futur. Per tant, tots els números que tenim..., hem de asseure'ns i mirar, per ara, què és el que està passant i com està passant. Torno al que deia al principi. Per tant, residències igual..., i el mateix que estic explicant de residències ho podria explicar de centres de dia. Tema de les places concertades; la nostra intenció era concertar places, no hem pogut per dos temes: pressupost, però a part de pressupost vostè sap que el decret de concertació, el Govern de l'Estat l'ha impugnat, per tant, ens hem quedat amb les mans lligades. I ens hem trobat amb les mans lligades quan era l'atenció personalitzada, l'atenció integral, que era el que volíem fer. Què tenim? Dues coses: poder fer PEV o places col·laboradores només en aquells llocs on ja hi han places col·laboradores, perquè no podem obrir línies noves. Per tant, per això, quan demanem quines places hi han lliures només ho podem demanar als centres que tenien places col·laboradores. Què voldrà dir, això? Que si podem avançar en aquesta línia totes aquelles places que es poden convertir en col·laboradores..., queden PEV lliures que es poden destinar a altres PEV. Per tant, això és el que estem estudiant, i jo crec que en breu –molt en breu– podrem donar... Per què? Perquè, per nosaltres, és prioritari i quan hàgim tingut tots els recursos destinats, si hi ha un petit racó en el departament anirà destinat a aquests recursos que és on creiem que hi ha més deficiència i on l'autonomia de les persones ha de ser prioritària, pel nostre departament. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre polítiques agràries, ramaderes i forestals]] [[300-00095/11]] El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre polítiques agràries, ramaderes i forestals, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Hortènsia Grau.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, aviat farà un any que va prendre possessió..., i, per tant, jo crec que ja tenim elements suficients per poder valorar-ne la gestió. Sabem que veníem d'una situació molt difícil i valorem els canvis positius que hi ha hagut en el seu departament. Per exemple, que hi hagi per fi eleccions al Centre català de la Propietat Forestal, els acords arribats amb Pesca... Sobretot, l'actitud del departament, no?, les ganes d'escoltar, d'arribar a acords i de fer petits avenços. Però, clar, tenim reptes molt grans com a país en el tema del model agrícola, ramader, alimentari, i creiem que aquí també hi ha ombres, consellera. Clar, és molt difícil, en una interpel·lació, en quinze minuts, posar els grans temes i, sobretot, que la intenció no és ni la crítica ni el desgast, sinó la voluntat de resoldre els problemes greus i els reptes que tenim com a país per poder assolir això: la sobirania alimentària, el reequilibri territorial, enfrontar els canvis que suposarà tot el que haurem de fer davant del canvi climàtic..., moltes qüestions pendents i que, per tant, totes no les podrem tractar. Miri, una: l'accés a la terra, per exemple, i la protecció del sòl agrari, un tema que reivindiquem des de fa anys. És l'únic pla territorial sectorial que no s'ha desenvolupat. Es va fer el Pla territorial general de Catalunya el 1995, però no s'ha protegit el sòl agrari. Cal introduir una cultura del sòl, igual que vam introduir en el seu dia, amb la Directiva marc de l'aigua, una cultura de l'aigua, cal introduir una cultura del sòl que protegeixi el sòl agrari, perquè és un recurs limitat. El conseller Pelegrí va aprovar un avantprojecte d'usos del sòl agrari que no ens agradava, no era el nostre projecte, però, bé, donava resposta a una demanda que hem aprovat moltes vegades aquí. Per tant, aquesta..., volem saber com està aquesta qüestió. El pacte nacional d'usos de l'aigua, tot el replanteig de regadius i construcció de grans infraestructures faraòniques, tenint en compte els escenaris de canvi climàtic i les mesures d'adaptació i mitigació. Tots els impactes econòmics... Ja sap de què li parlo, Xerta-Sénia, però bàsicament Segarra-Garrigues. Per què? Perquè tenim un problema, i aquí tots en som coresponsables, tothom..., no ho hem fet bé. Ni es va fer bé la manera de dissenyar les ZEPA, que uns tenen tot ZEPA i els altres poden regar, però és que el problema que ens trobem ara és que ni hi ha moixons –els censos de moixons estan baixant– ni tampoc hi ha accés al reg. Per tant, hem de replantejar tota aquesta infraestructura i veure com tornem a fer les mesures compensatòries. I sembla que el departament està més preocupat en com evitar les multes de Brussel·les davant d'una via que encara no està aprovada. Per tant, un altre tema: la gestió de dejeccions ramaderes. Consellera, document presentat l'altre dia, l'Atles de ruralitat de Catalunya. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] No sé si ho veuran els diputats i diputades..., les zones blaves són les zones de Catalunya afectades per nitrats. El 2008 eren aquestes i ara ja és tot l'eix transversal, més algunes zones. Tenim... És una qüestió que ens preocupa, que, a més, és una qüestió que té a veure amb la salut, que suposa inversió de diner públic, preguntin-li-ho a l'ACA, que té el problema amb tots els aqüífers contaminats, i, per tant, és una qüestió que haurem d'abordar. Sabem que estan preparant un decret, però el tema és el model, al final, perquè amb aquest model, els qui estan guanyant..., els qui guanyen de veritat no són els petits ramaders, no, són els integradors, a qui simplement els donen el garrí, el pinso, les medicines i fan l'engreix, i hem de gestionar aquí els residus. Per tant, aquest model no és sostenible. No podem tenir un país en què..., a Catalunya estem produint –dades del 2015– el 42,2 per cent de la carn de porc de tot l'Estat. Tenim més d'un porc per habitant. Per tant, tenim un problema... [[Rialles.]] L'Alba riu... [[L'oradora riu.]] És que és veritat, tenim un problema que haurem d'abordar entre tots. Però tot això és model i és molt important, i amb la moció intentarem aprovar qüestions. Però, miri, ara anem al que és urgent, i el que és urgent és el Programa de desenvolupament rural –ja vaig avisar que tractaríem aquest tema. Per què és urgent? Perquè vostès, el Programa de desenvolupament rural..., són les ajudes del segon pilar, els pagaments que arriben de la política agrària i comunitària. I perquè, a més, en aquest cas, sobre tots aquests pagaments del Feader, que són cofinançats, una part per Brussel·les, una part per l'Estat i una part per la Generalitat, hi havia un acord que es va prendre a la taula sectorial, el 2 de juliol de 2014; hi havien uns acords que es van prendre aquí, l'últim en l'últim debat de política general, en què decidíem, amb la taula del sector i amb tots els grups, quines mesures eren prioritàries. Unes mesures que, a més, anaven en la bona línia, i resulta que..., i s'aprovaven unes quantitats, unes quantitats que quedaven reflectides a la fitxa financera i que, a més, bé, trèiem diners d'unes mesures i en posàvem en unes altres i, a més, en la bona línia, perquè anaven en la línia d'ajuts agroambientals, agricultura i ramaderia ecològica, lluita alternativa a les plagues, lluita alternativa a la química... És a dir, cap a un model, que ja hi estem d'acord, amb aquest model. Però llavors resulta que, sorprenentment, se salten aquestes mesures i tenim una retallada d'un 20 per cent. Clar, resulta que el director general de Desenvolupament Rural, quan va comparèixer per intentar explicar-nos-ho, el 25 d'octubre, ens deia que és per un tema dels diners, de Madrid..., però la qüestió no és..., vostè ho sap, que no és ben bé perquè de Madrid no arriba el finançament, perquè el finançament arribarà, sempre arriba tard. És una decisió que vostès prenen unilateralment: posar-ne en unes mesures i no en unes altres. Bé, a part que..., el que hi ha executat del Feader, fins a dia d'avui, és molt poc, consellera –pagat, eh?, aquí tenim l'executat i pagat–, comparat amb altres anys, anem tard, anem poquíssim..., per tant, d'aquí..., els queden dos mesos, haurem d'espavilar, perquè anem molt endarrerits. Miri, les mesures que es retallen. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] Les mesures que es retallen són les de color taronja. Un document que ens va lliurar el director general. Gestió de zones humides, és a dir, agroambientals, gestió i recuperació de prats, apicultura, sistemes alternatius a la lluita química, agricultura i ramaderia ecològica. Justament són les mesures... –bé, van anar al contracte global d'explotació–, són mesures que van en el bon model, ens ajuden a fixar gent al territori, afecten molt a nord, centre del país i sud i, sorprenentment, diuen que és perquè tenen menys diners. A veure, la quantitat estava fixada: 810 milions. I, és més, la quantitat que hi havia per al contracte global d'explotació, si repartim..., en el període anterior, entre vuit anys, que s'havia de repartir entre vuit anys, perquè al final es va pagar el 2015, i aquest, entre sis anys, al final, hi han 80,16 milions per any. Per tant, vostès retallen en aquestes, però en canvi, sorprenentment, convoquen..., per exemple, fan la convocatòria «races autòctones i apicultura, i la imputen dues vegades el 2016. Canvien l'ordre... [[Veus de fons.]] Sí, sí, tinc les ordres, després li ho puc llegir, que si no, no em quedarà temps... I la imputen dues vegades en el pressupost del 2016. Per tant, és preocupant. I, sobretot, és preocupant que el director general digui en comissió, digui... –i pot mirar la transcripció–, diu: «A l'agricultura ecològica, precisament, no s'ha queixat ningú. Home!, consellera, no s'ha queixat ningú... Escrits registrats del sindicat majoritari que representa..., té el seixanta i escaig per cent de representació, 9 de setembre, Terres de l'Ebre; 23 setembre, Catalunya central; 14 d'octubre, plana de Lleida; 17 d'octubre, Baix Camp. Manifestacions, tractorades... La darrera tractorada, 5 de novembre a la Terra Alta. Per tant, queixar-se, sí que s'han queixat; una altra cosa és que, per al que sigui, no s'hagin pogut entendre amb el departament, que jo, estic segura i confio, coneixent-la, que estaran en la via de poder-ho solucionar. Però, a més, hi ha un agreujant, i..., que també el va explicar el director general, és que quan un any es fa aquesta reducció del 20 per cent, aquesta reducció s'ha d'aplicar els cinc anys següents, per la qual cosa els estem dient que aquestes retallades no seran d'aquest any, seran per a tots el cinc anys que vénen. Si no és que decidim canviar, presentar-ho a Brussel·les, que el reglament ho permet, i puguem canviar el pla de desenvolupament rural. Però diu el director: «No, seria poc seriós anar a Brussel·les a canviar el PDR. Home, poc seriós. Miri, s'ho estan plantejant diverses comunitats autònomes, s'estan plantejant modificar-lo, perquè de fet el reglament ho permet. És més, li diré més; el nostre grup a Madrid, Unidos Podemos, estem mirant tots els pagaments, i mirant els greuges que hi han entre territoris, estem mirant com demanem aquest canvi, perquè sigui més equitatiu, perquè siguin més equitatius els pagaments. Per tant, jo crec que no passa re si es fa un plantejament i a partir del 2017, que queden encara tres anys de PDR, es pot plantejar el canvi. Clar, aquesta situació, a qui afecta més? Està afectant..., ja li ho deia, perquè, a més, sap que també hi va haver la retallada el 2015, de les compensacions que es paguen a les zones amb limitacions naturals. Clar, aquesta línia és bàsica per fixar la gent al territori, perquè és la gent que viu en els territoris més difícils on ens interessa fixar gent. O ha afectat el nord, tota la ramaderia de muntanya, que a més aquests ho han enganxat tot; els de ramaderia de muntanya ho han enganxat tot, però també ha afectat la gent de les Terres de l'Ebre, amb totes les agroambientals de les zones unides, els arrossaires, que, a més, vostè sap que tenen el problema de la plaga del cargol poma, del cargol maçana. I sí –que veig que se m'acaba el temps–, amb tot això també veiem que el seu departament, així com altres comunitats estan demanant l'avançament de pagaments del primer sector, del primer pilar, el Feaga, tampoc Catalunya no l'ha demanat, aquest avançament. En tot cas, a la rèplica, continuarem, consellera. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Grau. Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Bon dia, diputada. Bon dia, presidenta, membres d'aquest Parlament. Primer que tot –disculpin, eh?, el constipat, tinc una veu una mica així...– voldria agrair l'oportunitat també d'aquesta interpel·lació, com bé ha dit la diputada, ja fa uns quants mesos que estem a govern i des del primer moment hem intentat –i ho sap també la diputada, perquè n'hem parlat molts cops– reorientar i donar visions noves al que és la política agrícola, ramadera, silvícola, no?, forestal, pesquera i en general tot el que té a veure amb el sector primari del nostre país. Tenim clar que és un sector que té molts reptes, però també moltes oportunitats, i aquí és on hem d'anar a fer-ho el millor possible. Volem un model que sigui d'excel·lència i de referència, treballem per tenir aquest sector ben preparat i sobretot el que volem és desplegar al màxim totes les nostres competències i dibuixar, no? –sap que estem aquí amb un projecte també de país i que volem construir una república–, aquelles bones bases de cara a una república. I som molt conscients, i ho hem dit molts cops, i avui aquí ho tornem a reiterar, que és un sector, el primari, que ens gestiona el 90 per cent del territori i que ens proveeix una necessitat bàsica d'aliments, eh? I aquí són els dos grans pilars que hem de falcar, i per això, també ho hem dit sempre, els objectius, els objectius de país presents i de cara a futur, amb visió de república, que volem socialment justa, econòmicament prospera i ambientalment sostenible..., el sector és bàsic. En aquests dos grans elements, eh?, de gestió de territori i proveïment, no?, gestió del medi i proveïment d'aliments. I, com bé heu dit, tenim uns grans reptes com a societat i com a país. El canvi climàtic; ens hi hem d'adaptar i hem de fer també esforços en la mitigació. Tenim també el repte de la globalització i els mercats; hem d'estructurar molt bé els nostres sectors i hem d'orientar molt bé com s'organitza tota la cadena de valor per fer front a aquests reptes de globalització, falcant el que és la producció local, el que és el producte de proximitat, amb totes les garanties del sistema de qualitat i seguretat alimentària que ens hem creat i ens hem dotat a nivell europeu, però també aquí a Catalunya, i en què tenim passes també per avançar i per donar més oportunitats al sector. I, evidentment, un gran repte també, que és societat del coneixement, com tota la innovació, com tota aquesta concepció de compartir informació i de donar més eines perquè la societat conegui i perquè el sector tingui més elements per preparar-se amb aquests reptes de futur i de mercats. I, per tant, són uns grans reptes que volem entomar i que estem preparats, cada vegada més, per donar-hi sortida. Amb tot això, i ho hem dit molts cops, però avui aquí ho torno a dir, hi han elements estratègics, i quan ja vam fer la presentació del pla de govern els vam intentar identificar, i avui n'heu apuntat alguns i mirarem de donar-hi resposta. Un de bàsic, i ho hem dit, amb el repte de sostenibilitat, amb el repte també de justícia social, no?, i un desenvolupament socioeconòmic, que hem dit sempre que volem petites, mitjanes i grans empreses en el territori, explotacions arrelades al territori i amb un bon model de negoci... I, evidentment –ho heu dit, eh?–, l'accessibilitat a la terra és bàsica, el mercat de la terra és bàsic. Aquí ens vam comprometre i estem treballant per desenvolupar, segurament a partir d'aquell avantprojecte que dèieu, no?, de com podem implementar una llei que la volem fer evolucionar, volem que sigui una llei d'espais agraris... Ja heu parlat de la Fundació del Món Rural; es va fer tot un treball entre Fundació del Món Rural i Agroterritori per categoritzar també com, no?, quins criteris hem de desenvolupar per a poder posar en valor els espais agraris i que després tinguem aquelles eines per a definir els espais d'interès agrari, per a definir quines mesures hem d'anar preservant. Tot això ho estem desenvolupant, i el compromís com a govern és que durant el primer semestre del 2017 entri en aquesta cambra una proposta. Un altre dels grans temes que sempre hem dit que són bàsics com a país, i també amb aquesta estratègia de gestió del medi, adaptació al canvi climàtic i proveïment d'aliments, és el regadiu, no?: com i de quina manera fem una gestió eficient de l'aigua en el sector primari i en el territori. A partir d'aquí, tenim molt clar que és bàsic i cabdal prioritzar la modernització del regadiu, no? Aquesta ha sigut també la posició bàsica quan hem discutit i ens hem mostrat contraris a aquell Pla de conca de l'Ebre que s'ha impulsat des de l'Estat. Hem de prioritzar totes les inversions de cara a la modernització del regadiu, i això és el que estem fent. I també quan plantegem i quan enfoquem el Segarra-Garrigues. També quan enfoquem el Segarra-Garrigues som conscients que ha de ser una eina per a ajudar que en aquell territori en el qual podem disposar de regadiu..., que, ho recordo, 90 per cent del territori rural del país, 60 per cent bosc, 30 per cent sòl agrari, i, d'aquest 30 per cent, un 10 per cent en regadiu, i aquí, en aquest 10 per cent, fem el 70 per cent de la producció agrària del país. Per tant, l'accessibilitat també als aliments depèn molt d'aquest regadiu i que posem i desenvolupem aquest regadiu en el territori. I aquí, evidentment, prioritzem allò que dèiem abans, eh?: que hi hagi model i que hi hagi projecte de desenvolupament al darrere d'aquest desenvolupament del regadiu i que, per tant, hi hagi explotacions que aposten per aquest regadiu. No ficar obra perquè sí i després a veure qui se'n beneficia, sinó assegurar que tenim aquests ramaders i aquests pagesos que poden beneficiar-se'n bé i desenvolupar les seves explotacions. Dèieu el tema de les ZEPA i la Declaració d'impacte ambiental. Des d'aquest Govern, també ho hem dit des d'un primer moment, ens hem compromès a complir la Declaració d'impacte ambiental. Per què? Perquè, com bé heu dit, hi ha una sentència, una sentència que és executiva i que n'estem frenant l'execució, perquè, tan bon punt s'executi, doncs, tindrem un problema molt major. I per desenvolupar, no?, aquest compliment de sentència s'han de complir les mesures compensatòries, tal com ha establert la Declaració d'impacte ambiental que ens fa complir Brussel·les. I en aquest desplegament de mesures compensatòries estem apostant..., i el compromís és que el 2018 s'hagin pogut complir totes les mesures compensatòries. Paral·lelament estem en diàleg constant amb Brussel·les per a generar aquesta confiança de nou, no?, de l'executiu de Brussel·les en l'executiu d'aquest país, i en el Govern i en el país en si, en Catalunya, perquè puguem, si cal, discutir i replantejar i avaluar el compliment d'aquestes mesures compensatòries i, si cal, revisar-les. Però això ho hem de fer un cop tinguem la confiança que ara no tenim i que ens hem de guanyar. Pel que fa al PDR –i després, si cal, continuarem després; parlaré de PDR, però en parlaré una mica més de manera general, eh?–, heu anat dient coses concretes. Primer, per a donar idea general, com bé heu dit, tot el programa del PDR 2014-2020 són 810 milions d'euros; 810 milions d'euros dels quals entre 2015 i 2016 hem resolt, a partir de totes les sol·licituds presentades aproximadament ara..., sabeu que encara no hem acabat l'any, però, en principi, tot el que hem resolt fins ara són 260,8 milions d'euros, resolts, de 810. I en aquests 260,8 estic parlant del que són les sol·licituds de mesures de competitivitat, agroambientals i altres, que van a explotacions, eh? Aquí caldria afegir després tot el que s'ha resolt en gestió forestal o gestions d'ajuts Leader, que, ho sento, també són línies del PDR, i que el que no creiem que hàgim fet..., com bé heu dit, es van prioritzar en el seu moment totes les que estan dintre de contracte global d'explotació, sí, però no podem abandonar ni oblidar aquestes altres línies, perquè, com bé sabeu, per la sostenibilitat del nostre país, necessitem promoure també la gestió forestal, necessitem promoure la diversificació econòmica, i, per tant, creiem que estem a un límit, ja, que no podem buidar més aquestes altres línies. A partir d'aquí, el 2015 s'han executat..., han anat al sector, amb ajuts directes de la PAC, associats i dissociats, 264 milions d'euros; en agroambientals i sostenibilitat han anat al sector 38 milions d'euros, i en competitivitat han anat 67,74 milions d'euros, dels quals a joves, que és una de les grans prioritats que sabeu que tenim, tant amb plans d'incorporació com amb aquells de competitivitat que van lligats a joves amb aquests plans d'incorporació, 39,5 milions d'euros. A partir d'aquí, quan dieu «les retallades, les situacions que ens hem trobat amb..., sobretot amb el que són els ajuts agroambientals, hi va haver una realitat: hi havien 38 milions d'euros destinats a ajuts agroambientals, hi van haver més sol·licituds que finançament... És a dir, no hem buidat, no hem retallat cap partida; ens hem trobat amb més sol·licituds que recursos. A partir d'aquí, la normativa permet una compensació parcial. I després li acabo de concretar com estan cadascuna de les diferents línies d'ajut. «Merci.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Grau.
Gràcies. Gràcies, presidenta. Gràcies, consellera. Veig que m'he deixat el paper... No ens quadren les dades, les xifres que ha dit sí, però en el cas que hi va haver més demandes només era, segons el powerpoint que ens va passar el director general, amb les d'integrada, i, en canvi, amb les agroambi..., aquí sí que hi va haver més demandes, però en les altres no. Però, en tot cas, consellera, jo el que li demanaria és que si es va pactar... Jo entenc el que vostè em diu, que el programa Leader és important, les de joves agricultors també –aquestes s'han pagat totes, són les que estaven en verd–, però si aquí s'arriba amb el sector, amb la taula de concertació, s'arriba a uns acords, es canvia tota la fitxa financera, com si diguéssim, s'arriba a uns acords en aquest Parlament, crec que com a mínim, si no es respecten o es varien, hi ha de poder haver, o bé en la taula de concertació o bé amb el sector..., poder-ho parlar. Perquè, si no, això el que genera és una manca de confiança o pensar que o el departament no sap ben bé per on va... Perquè, per exemple, això que ha explicat ara vostè, el director no ho va dir en la seva intervenció, que era perquè havien de compensar els altres. Doncs, és important explicar-ho. Després, hi ha una altra qüestió. A veure, hi han alguns casos, com li deia, que per nosaltres són clau; i aquí em referiré al tema dels ramaders de muntanya. Vostè sap que aquest és un dels col·lectius que fan ramaderia extensiva que està patint més, que ha patit més tant aquestes retallades com els canvis de la normativa. Però és que, a més, ho ha patit perquè, ja d'inici, si agafem els ramaders de muntanya, per exemple, de l'altra part del Pirineu, els del Llenguadoc-Rosselló, i agafem la seva fitxa financera, de les mateixes mesures, cobren molt més que els de Catalunya. Això està tret del reglament de Brussel·les. Per tant, aquí és on hem de mirar mesures compensatòries. O el que li deia de Terres de l'Ebre. A Terres de l'Ebre, les agroambientals de l'arròs; un sector que, a més, en el cas de l'hemidelta esquerre està patint des de fa deu anys la plaga del caragol maçana; que jo sé que han estat fent coses, però que resulta que el que han estat fent no està funcionant. I, clar, consellera, ens preocupa molt quan sentim que en el cas de l'hemidelta esquerre ja no hi ha res a fer, confinarem, o sigui, farem un confinament..., vull dir, ens hem d'acostumar a produir amb la plaga, i en el cas de l'hemidelta dret, on s'han detectat les vuitanta hectàrees, allà intentarem apagar el focus. Clar, no els podem dir això, als pagesos del sud de Catalunya, una terra que ja està..., que és precària, el delta és molt precari –miro el Sergi, perquè ahir ho parlàvem–, és un territori molt precari, i, clar, una plaga d'aquest tipus ens ho canvia tot. Alguna cosa està fallant. S'hi dediquen molts diners, 1 milió d'euros l'any, però alguna cosa està fallant, perquè sempre és multicausal, és veritat, però la combinació de mesures... –dessecar, posar aigua salada, els controls a la maquinària–, hi ha alguna cosa que no està funcionant. Vostè sap que hi havia una proposta de pla, era un pla ambiciós: 7 milions, a cinc anys, sectoritzant. Però jo no em rendiria, o sigui, 7 milions, escolti..., li van donar 8 milions al Liceu. Ostres, tota la pagesia del delta de l'Ebre, tot el sector de l'arròs, bé s'ho val, una inversió. Per tant, en aquest sentit, nosaltres pensem que en el tema del caragol poma, consellera, hauran de posar-s'hi. Em consta que des d'altres grups també hi estan treballant, hem demanat compareixences. Tampoc no m'ha contestat, no m'ha dit el tema de dejeccions ramaderes, que és un altre problema que ens preocupa i ens ocupa, perquè no va a millor. Cada vegada tenim més zones vulnerables, tenim més problema. I després el que li deia: el tema del Feder. Sabem que en el tema del Feder Madrid paga tal, el cofinançament que li pertoca l'ha rebaixat respecte a l'altre programa; tot això ho sabem. Però també, per exemple, en el cas del Feaga, del primer..., de les ajudes directes, del primer pilar, resulta que va sortir que es podia demanar el pagament anticipat del 70 per cent. Altres comunitats ho han demanat. Vostès no ho han demanat, perquè no tenen fetes les revisions administratives, perquè hi ha hagut un problema a l'estiu pel mig... Però, clar, això són molts diners, això ho ha demanat Navarra, ho ha demanat el País Valencià, Múrcia... Home, doncs, aquí, ja que en el tema del PDR, que no són ajudes directes a la renda, hi ha hagut aquesta rebaixa, crec que haurien de, vostès, intentar fer el pagament d'aquest primer pilar, d'aquestes ajudes directes. Per això també una pregunta és: quan pensen fer el pagament d'aquestes ajudes directes? Perquè, aquí, a més, hi han els ajuts acoblats del tema de la llet, de les vaques dida, doncs, que en el cas dels ramaders de muntanya els aniria bé. I, per tant –i ja acabo, consellera–, nosaltres creiem que, amb consens, escoltant el sector, les entitats més representatives, amb els grups, podem revertir aquesta situació. És el que intentarem amb la moció subsegüent, eh?, intentarem revertir això i, sobretot, poder insistir en el compliment dels acords i resolucions adoptades tant amb el sector com en aquest Parlament, que, a més, és que van en la línia de millorar, perquè jo crec que si ens escoltem tots podem millorar. Avui m'he trobat al de la DO Catalunya al tren i m'explicava allò del corcó del raïm...
Senyora Grau, ha exhaurit el temps.
Sí; gràcies, presidenta. És important... No, no, sembla una «tonteria, però, clar, si fem plaga..., si fem un tractament no químic al corcó del raïm, deixem de tirar insecticida; guanya el medi ambient, guanya qualitat l'aire, i, per tant, penso que és una cosa que, bé, al final, ens interpel·la a tots i a totes...
Si us plau, diputada...
Gràcies, presidenta! [[Rialles.]]
Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Diputada, necessitem interpel·lacions de tres horetes per a poder treballar-ho tot. [[La consellera riu.]] A veure, teniu raó, abans m'he descuidat de comentar..., Bé, ja ho he dit, eh?, que acabaria de comentar el tema dels ajuts. A veure, per al tema dels ajuts, i després..., enllesteixo això i acabo d'explicar el tema de zones vulnerables i caragol poma. Parlàvem de prioritzacions. Vull insistir en un concepte també; s'han respectat les prioritzacions, no s'ha rebaixat ni una sola partida; fins i tot, al contrari, estem mirant d'augmentar, si podem, aquelles partides de les línies que s'havien prioritzat. Tothom..., hem mirat que tothom qui complia requisits cobrés, ni que fos amb la compensació del 20 per cent, que és una mesura al final que ens permet la Unió Europea. Per què? Perquè prioritzar, ho sento, perquè estem parlant sempre de recursos públics i escassos, no vol dir tampoc cobrar el 100 per cent, eh? I, hi insisteixo, no s'ha enganyat mai, perquè les convocatòries ja preveuen que hi pugui haver aquesta compensació si no hi ha suficients recursos. Per tant, s'han prioritzat les línies sí o sí, i no s'ha rebaixat cap partida pressupostària. A partir d'aquí, com li deia, en el tema de ramaderia ecològica, aquest primer any certament va ser molt complex, ens vam trobar que ens vam trobar a nivell de més de..., no només el de més sol·licituds, sinó que, a més a més, un sistema de càlcul diferent, i que ens ha sorprès també els efectes que ha tingut en moltes zones el fet que no es pugui compatibilitzar les hectàrees de sotabosc. I aquí el que estem fent és..., i abans de final d'any, a partir dels romanents, mirarem de fer una segona volta i complementar el màxim; intentarem, en ramaderia ecològica, arribar al 100 per cent de l'ajut. Pel que fa a zones amb limitacions naturals, del 2015, s'ha recuperat molt el pressupost respecte a anteriors anys. De fet, ja es va pagar l'avançament del 68 per cent, i abans de final d'any mirarem de superar el 90 per cent, eh? No sé si arribarem al 100 per cent, però intentarem superar, segur, el 90 per cent. Pel que fa al que dieu de la PAC, sí que fem l'avançament dels ajuts directes dissociats, i el 18 de novembre es paga el 70 per cent, i, la resta, a finals d'any, abans que acabi l'any, el 100 per cent. Els ajuts associats ja es fan, com bé sabeu, durant el primer semestre del 2017. I, de cara a les revisions, estem treballant ja la convocatòria del 2017, i amb els sindicats i resta d'agents ho anirem concertant, perquè vagin..., aquí també vull falcar el concepte: hem d'orientar els ajuts a allò per a què volem impulsar..., amb els objectius de política que volem impulsar. En aquest sentit..., i ho lligo amb l'estratègia de dejeccions ramaderes, que, com bé sabeu, el que impulsem és una estratègia per a assolir l'excel·lència en fertilització orgànica i gestió de dejeccions que va a millorar tot el que és el tractament en explotació; millorar el màxim el que és l'aplicació al sòl; posar el màxim de control, també, per part de l'Administració, amb una declaració anual; posar al màxim el que deia abans de societat del coneixement, molta informatització, tant en aquestes declaracions anuals com en sistemes de GPS, com en sistemes d'analítiques de sòls i d'aigües. Per tant, posarem molt més suport en això. A partir d'aquí també orientarem les línies d'ajut del PDR, en la mesura que puguem, per a reforçar aquesta estratègia de millora de fertilització orgànica i gestió de dejeccions per a ajudar a l'adaptació que necessiten les nostres explotacions. I, per tant, l'objectiu de model que tenim és l'harmonització d'agricultura i ramaderia. I pel que fa al cargol poma, hi estem destinant, com bé dieu, 1 milió d'euros anualment. Hi ha una comissió tècnica de seguiment, que és la que decideix què es fa; hi ha un grup ad hoc que executa. I el que hem de fer, a vegades, no és tant pensar a veure molts diners, sinó ben bé l'efectivitat. I a partir d'aquí, apliquem molt més control, apliquem molt més seguiment, i avaluarem bé quines mesures fem, com les fem i on les fem. I, evidentment, amb aquesta visió integral de sistema del Delta, perquè també veiem que les afectacions que té sobre la pesca o el marisqueig són importants, i aquí també hi hem de posar solucions, i ho estem treballant en aquesta comissió de seguiment amb tots els agents, i, hi insisteixo, eh?, amb visió de futur i visió integral del delta de l'Ebre. A partir d'aquí, com bé dieu, eh?, ens convidem mútuament a continuar treballant, a mirar com anem millorant totes aquestes línies. Hi han molts temes; la seguretat i la sanitat són molt importants, i aquí també continuem apostant-hi i sobretot treballant, perquè, com bé sabeu, les plagues no entenen de res –ni de «tempos, ni de pressupostos, ni de límits administratius–, i, a vegades, el que ens falta és la visió també del nostre entorn per a tenir polítiques més harmonitzades. I en això també intentem reivindicar-ho. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'ocupació juvenil]] [[300-00096/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'ocupació juvenil, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades, conselleres... Mire, consellera, «España no es país para jóvenes, como si de una película de los hermanos Coen se tratara, o «España es la tierra prometida del subempleo juvenil son algunos, desgraciadamente, de los titulares que uno puede leer en la prensa en los últimos tiempos. Y le he traído estos dos, pero le podría haber traído muchos otros, porque la verdad es que son bastantes los que van en esta línea. Y no me extraña; no me extraña porque somos, junto con Italia, Grecia y Bulgaria, los que peores cifras tenemos en cuanto a jóvenes en toda Europa. Después repasaremos las cifras, centrándonos exclusivamente en Cataluña, según la última Encuesta de población activa, la del tercer trimestre, encuesta que muestra unos datos muy preocupantes, sobre todo para el colectivo de los jóvenes menores de veintinueve años. De hecho, estos datos que muestra la EPA coinciden plenamente con la opinión de los expertos, que apuntan que podemos estar frente a una generación perdida, una generación marcada por la crisis, por la ausencia de expectativas, por la falta de oportunidades, por el fracaso escolar y por la precariedad laboral. Si hace unos años se dio a conocer la generación de los ninis, los jóvenes que ni estudiaban ni trabajaban, ahora el problema, lejos de solucionarse, se ha agravado, pasando a denominarse generación «ninini, jóvenes que ni estudian, ni trabajan y ya ni tan siquiera buscan. ¿Y por qué?, ¿qué es lo que ha pasado para que esta situación vaya a peor? Bueno, pues los datos de la última EPA reflejan claramente la grave situación en la que se encuentran los jóvenes y el futuro complicado al que se enfrentan, lo cual, pues, obviamente, es directamente proporcional a este aumento de los ninis y a este aumento de la frustración de los jóvenes aquí, en Cataluña. Veamos las cifras. Hablemos de paro, consellera. Mire, según la EPA del tercer trimestre, la tasa de paro en el tramo de edad que va de los dieciséis a los veinticuatro años se situó en Cataluña en el 32,2 por ciento; es decir, prácticamente un tercio de los jóvenes catalanes no consigue encontrar trabajo. Y nosotros sospechamos que son más, porque ya sabe usted que para calcular los datos de ocupación no se tienen en cuenta aquellos jóvenes que están estudiando. Entre los dieciséis y los veinticuatro años es muy factible que se esté estudiando, pero es que, además, los jóvenes, ante el panorama que hay, están alargando esta etapa de estudios. Por tanto, a estos jóvenes no se les está contabilizando, pero también están ahí. Y habrá, a lo mejor, quien se consuele con males ajenos y esté contento de las cifras de Cataluña porque sí que es cierto que son un poquito mejores que en el resto del país, pero siguen siendo de las peores de Europa. Por lo tanto, por mucho que el paro se haya reducido, como pudimos escuchar aquí por un diputado de Junts pel Sí, en esta misma cámara, siguen siendo cifras muy malas, y ni mucho menos son cifras como para sacar pecho o como para conformarse. Mire, en Ciudadanos desde luego no nos conformamos con estas cifras, porque detrás de estas cifras, detrás de estos números, lo que hay son jóvenes; jóvenes que son los que más han sufrido con la crisis, jóvenes cuyos empleos fueron los primeros en destruirse con esta crisis. Y, por cierto, estos empleos no los hemos vuelto a recuperar; estamos muy lejos de volver a las cifras que teníamos antes de la crisis. Además, para los jóvenes la protección al parado, es decir, el cobro de las prestaciones por desempleo, pues, es significativamente baja. ¿Por qué? Porque aún no les ha dado tiempo a cotizar, y, por tanto, esto se traduce en que no tienen ingresos, y al no tener ingresos los estamos colocando en una situación de riesgo muy preocupante. ¿Y qué pasa con los que sí trabajan? Bueno, pues no se crea usted que están en mejores condiciones. Los que trabajan lo hacen en empleos de baja cualificación y más precarios, en comparación con el colectivo de más de veintinueve años; es decir, para que nos entendamos todos, contratos basura, consellera; contratos basura que, encima, en más de la mitad de los casos son temporales. Es la primera vez que superamos la barrera del 50 por ciento de temporalidad. Mire, puede que estemos saliendo de la crisis, pero de donde, seguro, no estamos saliendo es de la precariedad. Si observamos estos datos de forma global, lo que vemos entre los jóvenes catalanes, mire: los que quieren trabajar no pueden porque hay una tasa elevadísima de desempleo; entre los que trabajan, hay un gran nivel de precariedad; y entre los parados, resulta que no tienen protección, que no tienen ingresos. Se trata, por tanto, de una situación insostenible, tanto de paro juvenil como de precarización laboral, que condena a nuestros jóvenes a un futuro muy incierto y poco esperanzador. Me parece a mí que lo que le decía al principio, del paraíso del subempleo, se queda corto. Con este panorama, yo también me pregunto qué vamos a hacer para poder paliar el alto nivel que tenemos de abandono escolar, porque es otro dato preocupante que tenemos también sobre los jóvenes; tenemos una tasa muy por encima de la media europea, y le aseguro que este escenario, pues, no ayuda, no ayuda a solucionarlo en absoluto. Por tanto, nos preguntábamos qué era lo que estaba provocando que los jóvenes, pues, ni estudiaran, ni trabajaran, y ahora ya ni tan siquiera buscaran. Yo creo que ha quedado claro el porqué. Pero la pregunta más importante no es esta. La pregunta más importante es qué está haciendo su departamento para frenar esta situación, qué medidas concretas están llevando a cabo, consellera. Yo de verdad que le pregunto porque no me acaba de quedar demasiado claro, y espero que, con esta interpelación, pues, eso cambie. A ver si me puede usted explicar qué herramientas les estamos dando a los jóvenes para revertir esta situación. ¿Herramientas en formación? A mí no me lo parece. Mire, a día de hoy estudiar una carrera universitaria en Cataluña cuesta el triple que en Andalucía, Galicia o Extremadura. En Andalucía, consellera, de donde según usted nos dijo ayer que venían los niños de la cola; a lo mejor me dice hoy también que los parados vienen de Andalucía. Pues, mire, allí les cuesta tres veces menos estudiar que aquí, en Cataluña. ¿Herramientas en competitividad? Pues, tampoco. Ya sabemos el modelo de educación que ustedes defienden. No quieren ni oír a hablar del sistema trilingüe. O sea, por lo visto, que nuestros jóvenes puedan dominar a la perfección tres lenguas no les parece bien. Así nos va luego, claro. ¿Incentivos de algún tipo? Pues, tampoco, si es que acabamos de hablar del tipo de empleo al que pueden acceder los jóvenes: empleo precario, empleo temporal, contratos basura; ya se lo he dicho. Y créame que aquí da igual tener estudios o no, porque hay una tasa de sobrecualificación de más del 37 por ciento. Y le digo más, es que resulta que hay jóvenes que tienen que borrar, tienen que eliminar de su currículum la formación que tienen, porque es que, si no, no los contratan. Es decir, jóvenes que han hecho las cosas bien, jóvenes que han hecho los deberes y que ven ahora cómo la Administración no hace los suyos. ¿Medidas en emprendimiento, quizá? Pues, tampoco. Mire, lo que hay aquí es mucha burocracia y poca ayuda. Somos la comunidad autónoma con más niveles de Administración pública: áreas metropolitanas, consells comarcals, diputaciones, ayuntamientos, Generalitat... Y, por cierto, hablando de esto, ¿cómo va la implantación de la ventanilla única, consellera? A ver si puede ser que les facilitemos la tarea a aquellos jóvenes que, con la que está cayendo, son valientes y se atreven a montar un negocio y a montar una empresa. A ver si puede ser que les ayudemos, en lugar de ponerles trabas, que parece que es lo que está haciendo ahora la Administración. La verdad es que tengo ganas de que me explique, y espero –espero– que no me diga usted que no tienen competencias, como leí hace unos días en una entrevista que concedió usted al diario El País. Le voy a leer lo que dijo. Usted nos decía: «La feina és, no ens cansem de repetir-ho, una mesura social per excel·lència i treball; l'activitat de les persones, que produeix béns o serveis, dignifica el país. El Govern de Catalunya no té les competències per legislar en matèria laboral, llàstima! ¡Lástima!, decía usted, consellera, ¡lástima! ¿No tienen ustedes competencias en políticas activas de ocupación? ¿Qué medidas han tomado para aumentar la participación de los jóvenes en el mercado laboral? ¿Qué medidas han tomado para conseguir que el perfil de la población activa de jóvenes responda a las necesidades del mercado laboral? ¿Qué medidas han tomado para promover la formación entre los jóvenes, incrementar la participación en enseñanza superior? ¿Qué medidas, consellera?, ¿me las puede explicar? Y no le cito estas cosas al azar, no. Estas son algunas de las directrices de la estrategia Europa 2020 que ustedes asumieron como propias. ¿Qué han hecho al respecto? Me imagino que me hablará de la Garantía juvenil y del modelo propio que ustedes han desarrollado, único en el Estado, según nos decía el otro día la directora general del SOC. Le digo que no, porque se hace también en otras comunidades autónomas, como por ejemplo en Aragón. Mire, unos programas de Garantía juvenil que arrojan unas cifras que no son como para estar contentos. Juzgue usted misma los datos, consellera; datos que nos ha facilitado su propio departamento. Según nos explicó el otro día el jefe del Área de Ocupación Juvenil, el señor Quiroga, de los 49.840 jóvenes beneficiarios de la Garantía juvenil, solo 19.992 están trabajando. Es decir que tenemos 150.000 jóvenes parados y con la garantía no acaban trabajando ni 20.000. En su programa estrella, como así lo llamó el señor Quiroga, el Programa de nuevas oportunidades, hay 3.000 jóvenes; le repito el dato: 150.000 jóvenes parados y resulta que el programa estrella solo llega a 3.000 jóvenes. Menos mal que es el estrella. Mire, cuando les preguntamos también el otro día por el grado de ejecución del presupuesto, nos pusieron como excusa que, en un primer momento, pues, hubo confusión con Europa, que no sabían bien, bien cómo les iban a adelantar los fondos… Bueno, pues, parece ser que la confusión solamente les afectó a ustedes, porque mientras que aquí, en 2015, en Cataluña, solo se había ejecutado un 39 por ciento del presupuesto, resulta que en Asturias habían ejecutado el 64, y en Navarra, más del 90 por ciento. Entonces, no nos pongan excusas, por favor, consellera. Mire, hagan políticas activas de ocupación, porque para eso sí tienen competencias; saquen más partido de los fondos de garantía juvenil; hagan que el programa de garantía juvenil llegue a más jóvenes; exploren también otros recursos, consellera: dignifiquen la autoocupación, promocionen las start-ups, potencien la FP dual, analicen el perfil de los jóvenes, coordínense con el Estado. En definitiva, dejen de lamentarse por las competencias que no tienen y ocúpense de las que sí tienen, porque tienen faena y mucha. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Roldán. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada Lorena. El que me preocupa és que cada vegada que fem una comissió que parlem d'un tema determinat, vostès llavors em demanen que vingui a fer una interpel·lació, i, em sap greu pels altres diputats que han assistit a la comissió, perquè tornen a escoltar el que ja he dit. És casual que sempre és la mateixa setmana, ja va passar en les anteriors interpel·lacions. Però bé, jo començaré molt diferent de com he començat l'altra interpel·lació, i em sap greu, perquè, evidentment..., vostè em treu un article de El Mundo que diu: «España no és el país per a joves..., Espanya, Espanya, Espanya. Totalment d'acord, miri; totalment d'acord. Però jo sóc la consellera de la Generalitat, per tant, no penso parlar d'Espanya ni un minut. Per tant, tranquil·la. I del que digui El Mundo, encara menys. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] Vostè em parla dels joves ni-nis. Escolti, no diré que es posi al dia, però ja ningú parla dels joves ni-nis. Això era una cosa de fa deu anys, quan jo vaig començar a treballar en programes d'ocupació. Ara sí que es parla dels joves JESP, es parla dels joves que no troben feina, es parla..., però de joves ni-nis, enlloc d'Europa, del món..., no li diré d'Europa, sinó del món, perquè, a més a més, és una declaració de l'Organització Internacional del Treball, que diu que és un tema obsolet, un tema antic, perquè no és veritat que els joves no vulguin ni treballar ni estudiar. L'altre problema és el mercat laboral que tenim i el que tenim a l'entorn. Per tant, comencem a canviar els conceptes, perquè ja sé que les paraules de vegades no són importants, però les paraules defineixen les polítiques i defineixen també els conceptes. Vostè em parla dels temes que fem, de l'atur, i parla de l'última EPA. Jo la hi llegiré. Els números tampoc no coincideixen amb els que deia l'EPA, no sé d'on ha tret que hi ha més d'un 33 per cent de la taxa d'atur, perquè, si mira..., és un 23 per cent, si ha mirat l'última EPA; 33 era la de l'any passat, aquesta és un 23. Però, parlarem de l'EPA, que és el que vostè vol parlar, a l'inici, no? Població activa. Mirem les dades. És veritat, de la població activa de menors de vint-i-nou anys, què ens en diu l'EPA? Que és superior a la taxa general de les altres franges d'edat, d'acord? Per tant, una primera cosa. Però què diu? Que resulta que en la població ocupada, Catalunya..., la població ocupada juvenil creix amb més intensitat que enlloc. Per tant, amb més intensitat. Estem contents? No! I ho hem dit sempre, i deixa'm començar per aquesta part, nosaltres no creiem que estem contents amb les dades, però sí que estem contents amb el programa, un programa que tenim la felicitació de molts països d'Europa, de la manera que l'hem implementat a Catalunya, malgrat l'Estat, i ho dic clarament: malgrat els requisits de l'Estat. I llavors explicaré per què i explicaré el que ens ha dit la Comunitat Europea. Però tornem a les dades. La població ocupada juvenil creix amb més intensitat que enlloc: 25.600 persones més ocupades que el trimestre anterior i 30.000 més que fa un any. No és suficient, no; però alguna cosa vol dir. Joves de setze a vint-i-nou anys són el grup de població amb menor permanència a l'ocupació, però també amb menor permanència a l'atur. Per tant, què vol dir? Que són els que més trànsit tenen. I aquí és on hem de variar les polítiques actives; no fer les que ens havien manat, que sí que aquí..., a polítiques actives sí que tenim totes les competències, com no les tenim de treball. Nosaltres no podem fer res en treball perquè són competències de l'Estat –sort que aviat les podrem fer. El percentatge de trànsit, per tant, és molt més gran entre atur i això. I, per tant, el que hem definit i estem fent són polítiques actives àgils, permanents durant l'any; un altre tema diferent del que fa l'Estat, l'Estat totes les comença al mateix mes i les acaba un altre mes i els joves es troben un temps que no poden entrar-hi. Nosaltres les hem fet al llarg de l'any, però, sobretot, les estem fent adequades; adequades a cada perfil i a cada sector. Contents? Li ho torno a repetir: no! Hem de canviar i n'hem de fer moltes més, però, en principi, les dades són molt millors que en qualsevol altre lloc. Si parlem de contractació: el 40 per cent de la contractació que s'ha fet aquests últims temps, durant aquest últim trimestre de l'EPA, és amb joves de setze a vint-i-nou anys, de totes les franges, al 40 per cent és de joves. Això no ho dic jo, eh?, això és de l'EPA, vull dir que no m'invento dades. I en atur, 8.500 menys aturats joves d'aquesta franja que em diu vostè que el trimestre anterior..., 34.900 menys que fa un any; això porta a una taxa d'atur de 23,9 per cent, el que representa un 2 per cent menys que el trimestre anterior i un 5,3 per cent menys que fa un any. Per tant, les dades no ens coincideixen i les meves són oficials. Per tant, llavors, m'explicarà d'on les ha tret, clarament, perquè no deuen ser les mateixes. Entraré en els programes. Abans d'entrar en els programes, que ja dic que em sap greu perquè podem explicar-ne..., i els estrella, ho hem dit, que són estrella, perquè són molt diferents; tot i tenir programes semblants a la resta de l'Estat, la inserció és completament diferent, i això ho parlin amb qualsevol comunitat. I el que vostè em diu d'Astúries i Navarra..., precisament amb el conseller de Treball de Navarra estem en contacte sempre; de fet, som els que vàrem iniciar tot el tema de refugiats, perquè, a més a més, hi parlem molt sovint. I el que sí que li diré és que ells..., m'està parlant de la despesa, però parla-li dels programes, si us plau; parla-li que està copiant, i m'ho diu clarament, programes que estem fent aquí per implementar-los allà. Perquè en la reunió de comunitats sobre programes de garantia juvenil, molts varen demanar quins eren els que fèiem per poder-los-hi passar i poder-los copiar, perquè amb el marge que tenim, malgrat requisits..., horrorós!: dificultats d'inscripció perquè vénen de l'Estat i no ho podem variar, i malgrat, sobretot, la poca proximitat que ens permet, perquè li recordo que l'Estat es queda un 50 per cent del pressupost d'aquests programes que vénen aquí, i que ho hem denunciat, no només com a consellera, tots els agents socials i econòmics, amb plena concertació, amb una carta a la ministra, però també a Europa. Ho hem denunciat a Brussel·les i hem anat..., cada vegada que hem anat allà els ho hem explicat. Necessitem tenir-les pròpies, i per tenir-les pròpies necessitem alguna cosa que vostès ja saben i que nosaltres estem treballant per això. Però a part de tots els programes de garantia juvenil, que llavors hi entraré, i altres programes que estem fent en ocupació... Ahir n'explicava un, explicava un programa i suposo que vostè en el Ple hi era, un programa per a joves que tenen qualificació, que surt la setmana que ve. Per tant, també treballem altres programes, perquè hem fet una planificació general. Jo sí que li voldria explicar la xarxa nacional d'emancipació juvenil; una xarxa que té 294 punts d'informació juvenil de tots aquests temes que vostè em demanava. Ara, vostè no em demani perquè jo parli d'universitat; jo no sóc la consellera ni d'Educació ni d'Empresa i Coneixement. No em demani perquè parli d'altres temes del Govern; faci les interpel·lacions a qui les hagi de fer. A mi em pot demanar temes de treball, em pot demanar temes d'afers socials i temes de famílies, que són les competències que tinc a dins del Govern. Dos-cents noranta-quatre punts d'informació juvenil, amb trenta-vuit oficines joves. Amb quins objectius? Amb uns objectius molt clars, amb uns objectius que són: el Pla nacional, que tenim, de joventut, un pla nacional que està d'acord amb l'estratègia 2020, no solament europea, sinó amb l'estratègia catalana 2020, que té cinc punts, i en cada un d'aquests punts tenim programes: reduir l'abandonament prematur dels estudis, i li puc dir fins a on hem arribat durant aquest temps; recuperar els joves en atur amb baixa qualificació, per això els programes que després desgranaré; inserció laboral de joves amb qualificació, per tant, accions d'intermediació que es fan en cada un d'aquests punts, més enllà de la concertació que tenim amb tots els agents socials; generació d'informació sobre nous llocs de treball, i augment del coneixement de tota la xarxa de joves de tots els serveis. Per tant, l'estratègia catalana 2020, d'acord totalment amb l'estratègia europea 2020..., hi estem treballant. Les polítiques públiques, llavors li explicaré clarament què entenem nosaltres per «polítiques públiques, com les fem i de quina manera anem avançant. No estem contents, i ho repeteixo per tercera vegada, i farem tot el que calgui perquè tots els joves tinguin els drets que han de tenir. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Roldán.
Sí, gracias. Bien. El otro día aquí, en el anterior Pleno, se nos dijo que parecía que traíamos las réplicas escritas de casa. No es que las traigamos escritas, no; lo que pasa es que como ustedes se empeñan e insisten en contestarnos siempre lo mismo, pues, al final es que uno ya se sabe las respuestas de memoria. Mire, da igual lo que le preguntemos, consellera, si es de su departamento o no. Si le preguntamos de autónomos, si le preguntamos de tutelados, de abusos, de adicciones, de empleo, usted siempre nos contesta lo mismo. O lo hacen todo superbién, perfecto y tienen mil proyectos y estrategias, que van a poner en marcha no sabemos cuándo, o la culpa resulta que la tienen los demás. Y con estos argumentos ya lo tenemos todo hecho. No sé, a mí me recuerda un poco al reguetón, que con cuatro frases hacen todas las canciones, y usted con cuatro frases hace todos los discursos. [[Aplaudiments.]] Mire, las cifras que me decía, que según usted yo nos las tengo bien, estas cifras se dieron el otro día, efectivamente, como usted ha comentado, en la Comisión de Juventud. Ha coincidido el tema, pero a mí me parece perfecto que usted, como consellera que es, venga aquí a darnos las explicaciones que convengan. Mire, las cifras, me ha dicho usted que la cifra de paro era del 23 por ciento, sí. Del 23 por ciento hasta los veintinueve años, pero yo le he hablado del tramo de dieciséis a veinticuatro, aquí es el 32,2 por ciento. O sea que las cifras estaban correctas. Mire, déjense de excusas. Hagan un poquito más de autocrítica. No anuncien más medidas ya; ¡háganlas!, ¡pónganlas en marcha!, denos los resultados. No nos sirve, no nos sirve el otro día lo que nos dijo la directora del SOC, que nos decía, que usted también lo ha comentado, que es que para inscribirse a la Garantía Juvenil..., es muy complejo, que son hasta siete pantallas online, nos dijo. Mire, consellera, Garantía Juvenil, jóvenes, nativos digitales..., ¿de verdad me quiere hacer creer que los que se apuntan, los jóvenes, no pueden pasar siete pantallas de ordenador?, ¿de verdad? Mire, cincuenta mil inscritos en la Garantía Juvenil, diez mil de estos se han apuntado a través de los puntos de atención. O sea, que los otros cuarenta mil se han apuntado ellos solitos, tan difícil no será, consellera. Y hablando de las oficinas, cuando un joven va al SOC, ¿se le informa sobre la Garantía Juvenil? ¿Se les explica que hay estos puntos de atención? Porque los jóvenes y las entidades no nos dicen lo mismo, y los datos tampoco parece que lo digan. Y nos habla..., sigue hablando también de complejidad administrativa, de las trabas que pone el Estado. Ha dicho usted que no iba a hablar del Estado, pero cuando es para criticar entonces sí que habla del Estado. Y le recuerdo..., le recuerdo que Cataluña también es España, se lo recuerdo, aunque algunos de ustedes parece que vivan en Narnia, pero no, estamos en España, gracias a Dios, todavía. [[Aplaudiments.]] Mire, ya le dicho antes que somos la comunidad autónoma con más niveles de Administración pública, con más complicaciones. Le he preguntado por la ventanilla única empresarial, no me ha contestado. Esto sí son competencias de su departamento. Mire, hace poco, incluso en su departamento tuvieron que ampliar el plazo para la convocatoria de las subvenciones del programa «Forma i insereix, porque no había entidades suficientes, con tanto entramado de registros administrativos y cosas que se inventan. No nos sirven las excusas, consellera. No nos sirve que nos diga cuántos proyectos van a poner en marcha si luego estos programas no se llevan a cabo. ¿De cuánto va a ser la partida presupuestaria destinada al fomento del empleo juvenil, consellera? Porque si no les ponemos número a estos proyectos que usted nos dice, difícilmente se podrán llevar a cabo. Tampoco nos sirve anunciar programas si luego los resultados no son buenos o si, como, por ejemplo, vemos luego cosas como estas, le enseño. [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] La página web Jove.cat pone: «Vols treballar al Nadal? Le voy a leer lo que pone, porque yo me he quedado atónita. Pone aquí: «On cercar les ofertes de feina nadalenca? Internet està guanyant molt terreny als sistemes convencionals de recerca de feina, per tant, la forma més directa és en els webs de les empreses dels sectors que acabem de descriure. Evidentment els serveis públics d'ocupació o les empreses de treball temporal també són una opció. Vamos, que reconocen ustedes que es mejor ir directamente a las webs de las empresas antes que al propio SOC. Yo creo que no hace falta añadir más. [[Aplaudiments.]] Mire, se lo he dicho ya antes, pero déjeme que insista: fracaso escolar y abandono prematuro de los estudios, por mucho que usted me diga que la tasa está bajando, somos de los más altos de Europa, y sobre todo para aquellas familias con problemas socioeconómicos. [[Veus de fons.]] Sí, lo dice un informe de Save the Children, no me lo invento: jóvenes que ni estudian, ni trabajan, ni buscan. Llámelos usted como quiera: «nininis o... No, no son jóvenes que es que no quieran estudiar, es que ni pueden estudiar, porque ya le hemos dicho el precio de la universidad cuál es, ni pueden tampoco acceder al mercado laboral. Una tasa de desempleo juvenil de las más altas de Europa; jóvenes que se ven obligados a irse fuera de Cataluña en busca de una oportunidad, jóvenes con contratos basura, jóvenes que a pesar de haber hecho los deberes ven cómo sus sueños y sus expectativas se frustran. Eso, consellera, está pasando aquí en Cataluña, esa es la realidad de nuestros jóvenes. Déjense de excusas, de lamentaciones, porque además es que esta actitud se contagia. Cómo no se van a ir los jóvenes fuera de España, si es que con el panorama que aquí hay... Estamos dejando escapar el talento. Nosotros, Ciudadanos, tenemos esperanza, creemos de verdad que las cosas se pueden hacer de otra manera, con trabajo, yendo a negociar. Somos el grupo que más propuestas sociales ha presentado, y no como hacen ustedes, que parece que se han sumado a la moda de los ninis, porque ni dejan..., bueno, ni hacen ni dejan hacer. Nosotros sí, nosotros queremos hacer estas propuestas. Se las presentaremos en la moción que viene, porque los problemas de los jóvenes no pueden esperar más. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Roldán. Respon la consellera.
Que bé –moltes gràcies per la seva intervenció–, fantàstic, té raó, vostès ho faran molt bé, i això ho veurem ràpidament, no en el nostre país, sinó en altres països, perquè aquí no governen, per tant, ho veurem perfectament, i veurem el que estan fent amb joves, i els demano, i ara sí que és un prec de la consellera, que en aquella part on no tenim competències, per exemple, en les polítiques d'ocupació, en l'espai aquest, de joves, m'agradaria que d'aquí a un any hi hagués un gran canvi perquè, a vostès, les propostes que han fet..., els creuen, els les fan, i ho faran, perquè llavors serà la manera que Europa no renyarà Espanya dient el que està fent malament. Però jo passo d'aquest tema. [[Remor de veus.]] Jo li diré una cosa. Suposo que vostè sap que l'ocupació... Sí; passo, exactament, del tema que ha explicat vostè, de com ho faran a Espanya, el mateix que, escolti, com em porti, doncs, els papers d'El Mundo. Ja li he dit al començament que tota la que me porti de fotos d'El Mundo, o fotos d'altres menes..., que no crec que s'han de portar a un parlament, i també ho diré molt clara..., ja que vostè hi ha fet al·lusió, doncs, també ho puc dir molt clar. Jo crec que hi ha una part que és de dignitat dels joves i que és indigne portar certes fotos al Parlament de joves quan són entre deu i quinze joves. Dit això, ja li contesto al primer que ha dit vostè. Suposo que coneix, com coneix la majoria de gent, els programes de l'OIT, eh?, l'Organització Internacional del Treball, que diu: «L'ocupació juvenil és un desafiament global. No és de Catalunya, és una de les prioritats públiques principals, i l'Organització Internacional del Treball té el compromís pel treball digne de tots els joves, perquè resulta que les dades dels joves és que un 43 per cent dels joves no treballen a la feina que voldrien, o no tenen feina, o no poden compaginar estudis. Miri, aquí nosaltres tenim un greu problema, i és la formació professional. Per això estem desenvolupant programes diferents de la formació professional que hi ha a la resta de l'Estat; per això nosaltres estem per la formació dual, cosa molt diferent del que s'està fent. Per tant, també els recomano que, en les seves intervencions allà, si poden, a veure si ens ajuden a explicar clar que l'FP dual és el que fa anar millor els joves, perquè precisament FP dual sí que és competència entre Ensenyament i Treball, perquè vol dir poder compaginar treball i educació, que és el que estan fent els joves de Suècia, el que estan fent els joves de Noruega... El 50 per cent dels nostres joves catalans diuen que han agafat una feina més precària, que han agafat una feina parcial, perquè ho volen compaginar amb els estudis, i que és difícil fer-ho perquè no hi ha prou formació dual, que és el que anem desenvolupant. En canvi, el 80 dels joves de Suècia i de Dinamarca estan dient que volen una feina temporal i parcial perquè tenen la formació dual. Per tant, ara que tindran tanta capacitat, espero que això també es pugui canviar i no tinguem sempre el ministeri a sobre dient que no podem fer-ho diferent. Dit això, jo ho he explicat molt clar, no estem contents; jo no faig el bombeig que diu vostè i que tot tan bé i que tot tan bé. Això, no sé d'on ho ha tret, perquè, en la meva intervenció, tres vegades, i ho he repetit tres vegades perquè ho entenguessin bé, he dit que no estàvem contents de les dades de l'atur. Per tant, amb aquesta seva rèplica dient: «Escolti, vostès no fan autocrítica... Jo crec que més clar que tres vegades de dir: «No estem contents de les dades de l'atur, doncs, és dir exactament que fem autocrítica. I com que fem autocrítica anem canviant els programes i anem millorant. Assessorament laboral i jurídic a tots els punts d'informació juvenil; orientació i assessorament, no només per treballar a l'estranger, sinó pel pla de retorn, perquè gent que està treballant i estudiant a l'estranger pugui tornar a aquí; autoempresa i autoocupació, a tots els punts, als 294 punts d'informació juvenil, ho trobaran; orientació i personalització per a la cerca de feina, amb un tècnic al costat. Dos-cents noranta-quatre punts que haurien de ser molts més, i trenta-vuit oficines de joves, hi estem d'acord; a mesura que anem tenint més pressupost..., els haurem augmentat, però de moment tenim la capil·laritat del país solucionada. Servei generalista d'informació, d'assessorament i de dinamització juvenil; servei d'educació, perquè nosaltres fem polítiques integrals, amb orientació i assessorament, i servei de Garantia juvenil a tots, perquè s'hi puguin inscriure. I em sembla molt bé que la web de la Generalitat porti tot el que és propi i porti tot allò que pot ser informació dels altres. I em sembla molt bé, i a partir d'ara a tots els centres hi serà, que hi hagi tot el llistat d'empreses que estan cercant un lloc de feina. Per què sap que passa?, que nosaltres parlem empresa a empresa, estem a territori, estem en aquests punts juvenils, parlem amb tot l'entorn i tenim junt amb el SOC...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...uns programes de mediació que en altres llocs no tenen. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
El tretzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'espai català de comunicació audiovisual, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. [[Interpel·lació al Govern sobre l'espai català de comunicació audiovisual]] [[300-00098/11]] Per a exposar-la, té la paraula el senyor Albert Botran.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats i diputades, la nostra interpel·lació avui versa sobre mitjans de comunicació audiovisuals, però sobretot parlarem de Països Catalans, aquesta realitat de la qual malauradament parlen més els seus detractors que els que en som partidaris. I nosaltres, doncs, a part de parlar-ne, que és el que farem avui, també hem de fer, sobretot, i per això se'n derivarà una moció amb accions concretes. Nosaltres defensem els Països Catalans com a subjecte polític; així ho vam fer valdre en el debat de política general, en la resolució que es va poder aprovar, però avui volíem enfocar-ho també especialment des de la perspectiva lingüística i cultural i del paper central que hi juguen els nostres mitjans de comunicació audiovisual, perquè una comunitat lingüística és fonamentalment una comunitat d'intercomunicació i, en això, doncs, els mitjans de comunicació de masses i en la seva vessant audiovisual juguen un paper fonamental, i perquè el futur de les llengües es juga en el seu ús social, i això, doncs, és evident que també els mitjans de comunicació audiovisual són determinants. Així, doncs, per a qualsevol persona amb una mínima sensibilitat lingüística, l'àmbit de referència dels nostres mitjans de comunicació, tant si fossin privats, com comunitaris, com –en el cas que avui ens ocupa– públics, hauria de ser aquest espai català, aquest espai de conjunt dels Països Catalans. El sector públic és vital per a una llengua com la nostra, minoritzada. Sense l'esforç, doncs, del pressupost públic i dels treballadors públics, que des del final del franquisme han apuntalat tot aquest sector públic de comunicació, avui la nostra llengua es trobaria molt més minoritzada que no pas ho està. És per aquesta raó, doncs, que TV3 no és, o, millor dit, no hauria de ser una televisió simplement autonòmica. La millor prova que TV3 i els canals de la corporació no són això és la lluita que històricament hi ha hagut per fer arribar el seu senyal, les seves emissions, més enllà dels límits de la Catalunya estricta, de la comunitat autònoma; una lluita que va començar el desembre del 84 al País Valencià, quan cent cinquanta entitats es van constituir en amics de TV3 i van reclamar, doncs, l'arribada del senyal. Més tard, Manolo García, no el cantant sinó un veí de Sueca, va instal·lar una antena al terrat de casa seva per poder rebre el senyal. I, tot seguit, així com la reivindicació, acompanyada, ja va arribar-hi la repressió, ja va arribar-hi l'anticatalanisme. En aquell cas, en forma d'un governador civil del PSOE –l'anticatalanisme al País Valencià no comença amb el PP–, d'un governador civil que va enviar-hi la Guàrdia Civil al cap de poc per tancar aquelles emissions, no? Una onada de solidaritat, doncs, amb bons d'ajut per establir els repetidors. La història que tots coneixem –o no coneixem prou, aquesta és l'altra qüestió– de com el moviment associatiu per la llengua, per la cultura i pels drets socials va fer arribar les emissions de TV3 al País Valencià –com, després, doncs, en el cas de Mallorca, va ser l'Associació Voltor, associació germana de l'Obra Cultural Balear, per posar un repetidor a la serra d'Alfàbia, després a Menorca, després a Eivissa, i, a Catalunya Nord, també va ser amb la complicitat del teixit associatiu i dels ajuntaments que es van poder instal·lar repetidors. Es coneix poc –i s'hauria de conèixer més– que l'esforç per fer arribar els mitjans públics en català fora dels límits autonòmics va venir de baix, va venir, com tantes altres coses, de la iniciativa de base, de l'associacionisme popular que està en el nervi del país. Contra aquestes conquestes nacionals i populars hi va actuar definitivament l'espanyolisme quan el gener del 2007 el Govern de Francisco Camps va multar Acció Cultural del País Valencià i va tallar les emissions, no sense, novament, una àmplia mostra de resistència amb manifestacions i episodis com el mur popular que va impedir que la Guàrdia Civil tanqués el repetidor de la Carrasqueta en un primer moment. Aquesta ofensiva es produïa directament en un moment en el qual el català també començava a perdre quota audiovisual amb l'entrada de la TDT, perquè ha significat, doncs, que la majoria de llicències d'aquest espai audiovisual se les quedessin grans empreses privades que en el seu major cas són de referència d'àmbit estatal i de llengua espanyola. No és casual, per exemple, que Navarra hagi sigut l'últim territori de l'Estat espanyol a implantar la TDT, precisament per evitar el tall del senyal d'Euskal Telebista. El català en els mitjans de comunicació del País Valencià va rebre l'estocada definitiva amb el tancament de Radiotelevisió Valenciana, Canal 9, en el moment, doncs, en què les retallades començaven a imposar-se en els diferents territoris dels Països Catalans. També, a TV3; les retallades que han repercutit, i molt, en la delicada situació en què avui es troben els nostres mitjans públics, en concret, doncs, van repercutir en el tancament de la corresponsalia de Catalunya Nord, també de l'Ebre i també dels Pirineus, i el 31 de maig de l'any 2013 va ser el darrer dia de feina d'un equip que durant dècades havia estat l'antena informativa de TV3 a la Catalunya Nord. A causa, novament, de la mobilització, això sí, doncs, en aquest Ple es va aprovar una moció que, entre d'altres coses, deia: «Garantir la presència i la cobertura informativa total i de manera permanent de Televisió de Catalunya a les Terres de l'Ebre, el Pirineu i la Catalunya Nord. I en la següent, doncs, Comissió de Control de la Corporació, el president llavors de la corporació, Brauli Duart, va dir que es treballava per recuperar aviat; però això no ha succeït. I més enllà de la feina més ben feta o més mal feta que pugui fer la nova corresponsal que ja ha adjudicat TV3, instal·lada a Girona, el fet és que no tenir una delegació permanent implica deixar d'atendre, doncs, molts aspectes d'una realitat que només es pot conèixer si s'hi està directament implicat. D'ençà de tots aquests esdeveniments, les lluites per l'espai de comunicació en català han revifat, com ho demostrava, doncs, un manifest promogut pels sindicats.., la Intersindical Valenciana, la Intersindical Alternativa de Catalunya i l'STEI. Bàsicament, el que vol dir és que els nostres mestres, les nostres mestres, que estan en l'ensenyança de la llengua, saben de la necessitat vital de tenir instruments de comunicació, perquè, si no, doncs, el que es pugui ensenyar a les aules queda truncat i malmès. I, per tant, aquestes lluites han revifat perquè es veu la necessitat imperiosa de tenir mitjans de comunicació en el conjunt dels Països Catalans. Han revifat, però malauradament hem de partir de més enrere..., de més enrere que no estàvem. Ens han infringit derrotes, hem anat enrere, portem molts anys sense senyal d'emissions en català en diversos territoris, cosa que ens obligaria a ser més ambiciosos ara, quan ens plantegem restablir les situacions a les quals volem tornar. Ho podem ser, perquè des del maig del 2015, afortunadament, doncs, l'espanyolisme corrupte i catalanofòbic que havia governat les illes i el País Valencià va poder ser desallotjat de les institucions i els nous governs són més oberts i més receptius a col·laborar en matèria audiovisual amb el Govern de la Generalitat. Però li correspon a la Generalitat aquest lideratge, aquest lideratge que li atorga haver estat, doncs, el més veterà d'entre els tres governs a tenir una xarxa pròpia de mitjans públics. Hem parlat de la història, hem parlat de la situació actual i, evidentment, ens queda parlar de què fer i emplaçar, doncs, en forma de moció, els compromisos del Govern. Hi ha alguns aspectes en els quals la competència del Govern és directa, que és la cobertura de les emissions. I en això, doncs, hi ha dos tipus de problemàtiques: les que serien tècniques o d'inversió –per exemple, a Catalunya Nord hi ha una comarca com el Conflent on no arriba el senyal de TV3, i això és una qüestió tècnica–, i després hi han aspectes evidentment polítics, que són els acords a què s'ha d'arribar amb els governs de les illes i del País Valencià, al voltant dels quals sí que ens consta que hi ha més proactivitat del Govern, però sobre els quals nosaltres volem demanar tres coses. Una, que hi hagi un calendari ferm a partir del qual exigir el compliment dels compromisos. En segon lloc, que les emissions que arribin a aquests territoris tinguin tots els continguts de TV3. Com se sabrà, el que arriba avui dia a Mallorca i el que probablement arribaria al País Valencià són els continguts de tv3.cat, que no són els mateixos. Precisament aquells continguts que generen una audiència més elevada són els que queden fora, com són els grans esdeveniments esportius i les estrenes de cine. I, en tercer lloc, el que també demanem és que en aquestes negociacions la interlocució no sigui únicament i exclusivament amb els governs, sinó amb aquelles entitats que, com hem demostrat, són les que han estat al peu del canó per portar les emissions de TV3 al territori, i que, en última instància, són les que vetllaran amb més fermesa per garantir-ne les emissions. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Botran. Respon la senyora Neus Munté, consellera de la Presidència.
Bon dia. Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats..., senyor Botran, en primer lloc, agrair-li aquesta interpel·lació sobre l'espai català de comunicació audiovisual, i també la claredat dels aspectes que vol tractar, que ja li avanço que majoritàriament són compartits, com no pot ser d'una altra manera. Ho hem dit en diferents ocasions, i té raó, que moltes vegades abordem aquestes qüestions més a partir de preguntes o d'interpel·lacions d'aquells grups que precisament..., no estan precisament en aquesta lluita compartida en la defensa del nostre espai audiovisual i de la nostra llengua. Però és voluntat del Govern continuar defensant el model comunicatiu català, i de manera molt específica quan parlem de la nostra llengua, de la llengua pròpia del país. La missió dels mitjans públics és la d'oferir una programació de qualitat i com a servei públic, però, i de fer-ho en la nostra llengua en un context on clarament el català està en una posició de debilitat, no pas en igualtat de condicions, ni molt menys, i també lluny de la plena normalització que tots desitgem. Vostè parlava dels mitjans públics, dels mitjans privats, també n'hi ha que aposten per la llengua catalana. I és evident que és aquesta suma d'esforços, el paper d'uns i d'altres, la voluntat política, clarament, l'esforç dels professionals i dels treballadors. Crec que és molt oportú també fer esment a la seva tasca, llarga, i a aquest esforç, que vostè definia com l'esforç des de baix, des del moviment associatiu, que permet apostar per aquest model, i evidentment, també, per l'increment del consum de ràdio i de televisió en català, defensant aquest model i defensant aquesta llengua. Voluntat, per tant –li reafirmo aquesta voluntat del Govern–, d'implementar i de consolidar l'espai comunicatiu català en la seva totalitat, sempre hem estat a la banda de la reciprocitat, una idea que sempre hem defensat, que també ha defensat, com no pot ser d'una altra manera, la corporació catalana, la «corpo, i a la qual hi estem oberts. Parlar de reciprocitat, efectivament, vol dir parlar de voluntat de diferents actors, en aquest cas de diferents governs. Continuem pensant que queda camí per recórrer, encara, i és evident que en els darrers anys hem tingut, afortunadament, bones notícies en aquest sentit. Venim d'una etapa molt fosca, vostè hi ha fet referència, on això ha estat impossible, perquè l'interlocutor o els interlocutors del Govern de la Generalitat han remat al contrari. Afortunadament, la democràcia, les urnes, doncs, han ressituat, a nivell de País Valencià i d'Illes Balears, clarament, aquesta situació. En els períodes on el Partit Popular ha governat, doncs, s'ha tallat la reciprocitat, es va anar clarament endarrere en aquesta matèria. Aquest plantejament que fem des del Govern i que compartim amb alguns grups parlamentaris, clarament amb el seu, és també el que defensen experts, com pot ser Josep Gifreu, el catedràtic de teoria de comunicació i professor emèrit de la Pompeu Fabra, quan parla que la recomposició d'aquest paisatge audiovisual català, que implica un projecte on totes les instàncies –les polítiques, les administratives, les empresarials, les professionals– han de ser una prioritat inqüestionable de les polítiques culturals i de comunicació dels gestors actuals de l'espai català. I aquesta és una opció que compartim, com a govern; que entenem que s'ha de fer amb un gran consens amb les corporacions de ràdio i televisió, amb el món privat –en aquest cas, les productores–; uns mecanismes que es podrien concretar en el futur amb una plataforma on els diferents territoris, les ràdios i les televisions públiques dels territoris de parla catalana, poguessin compartir espais de col·laboració en diferents àmbits, també pel que fa a la producció i la difusió de continguts. I, en aquest sentit, proposem la creació d'una taula tècnica per avançar en aquestes línies de treball. Permeti'm que faci una repassada molt ràpida d'aquesta reciprocitat. Vostè ha fet referència a les Illes Balears i al País Valencià. És clar que celebrem com a una molt bona notícia el retorn de la reciprocitat en el cas de les Illes Balears. En aquest cas, a Catalunya, doncs, podem tornar a veure les emissions d'IB3 des del passat 15 d'abril, allà una mica abans, els diferents canals de Televisió de Catalunya. Sap vostè que venim d'aquell acord de reciprocitat, el del 2009, que es va trencar i que, finalment, doncs, hem pogut recuperar. També, en el cas del País Valencià, en la darrera trobada dels dos presidents, del president Ximo Puig i el president de Catalunya, va quedar palesa la voluntat clara de recuperar aquest pacte, una vegada sigui formalment constituïda la corporació de la ràdio i televisió valenciana. I, en aquest sentit, ens facilitarem la reciprocitat a partir d'un acord formal entre tots dos governs i desitgem i estem treballant activament perquè sigui ben aviat, a partir de..., al més aviat possible, l'any vinent, 2017. Podem parlar d'altres espais on també estem treballant, amb informatius conjunts; per exemple, el sud de Catalunya, el nord del País Valencià, també amb l'Aragó... Vostè ha fet una referència específica a la Delegació de la Catalunya Nord, i he tingut ocasió de comprovar que també va suscitar preguntes del seu grup parlamentari, efectivament, a la darrera Comissió de Control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Tal com li responia, en aquest cas, el director de TV3, doncs, entenem que la solució i el nou model de cobertura territorial a què s'ha arribat és satisfactori. En aquest sentit, nosaltres estem convençuts que la garantia informativa hi és. És veritat que venim d'un gran equip. Jo també faig aquest reconeixement a l'anterior equip. Però crec que actualment aquesta garantia informativa es continua mantenint. I això ho demostra, des d'un punt de vista quantitatiu, la mitjana de notícies, però també qualitativament. No s'ha deixat mai d'informar ni es deixarà d'informar de la realitat d'aquest territori. I entenem, hi insisteixo, que la cobertura existeix; altra cosa és que ens agradaria reforçar-la. I, per tant, i en aquest sentit, de la mateixa manera que en altres corresponsalies o amb altres espais podem parlar, també, de l'Agència Catalana de Notícies com un espai en què clarament també apostem perquè existeixi aquesta cobertura, en el moment en què això, el marc pressupostari... –que, com sap, és absolutament complicadíssim, i ho saben perfectament, doncs–, en el moment en què això sigui possible no cal dir que ens agradaria mantenir-ho. Nosaltres no concebem el nostre país sense aquest espai de comunicació en català, sense el paper clau, en aquest cas, de TV3, ni de Catalunya Ràdio –un sector públic que és vital. Nosaltres..., crec que no podrà haver sentit mai per la nostra boca parlar de TV3 o de Catalunya Ràdio com no sigui en termes de televisió i de ràdio del país, televisió i ràdio nacional. És evident que aquest adjectiu també se'l poden atribuir altres..., segurament, altres mitjans, però l'aposta del Govern de Catalunya és clara en aquest sentit. Vostè apostava i demanava de manera molt esquemàtica, cosa que li ho agraeixo, els tres elements que entenc que formaran part, doncs, del contingut de la moció que es presentarà a partir d'aquest calendari de reciprocitat i de complementació d'aquest espai. Jo li asseguro que hi estem treballant, que la voluntat política hi és i que els esforços els posem. Parlava en un segon punt de les emissions que puguin cobrir, doncs, tots els continguts. Li recordo que aquests continguts estan subjectes a dret. No oblidem aquest element: estan subjectes a drets. I això explica, per exemple, que tampoc tots els continguts, per exemple, d'IB3, com ara feia referència a les Illes Balears, tampoc tots els continguts arriben a Catalunya, malgrat que aquest acord de reciprocitat està restablert i hi estem treballant de manera molt intensa. I també parlava d'aquest paper... –que hem de..., entenc que hem de definir o hem de parlar-ne, potser, una mica més, no?–, del paper de les entitats, més enllà del paper dels governs que puguin, doncs, també contribuir-hi. En tot cas, en aquesta primera intervenció volia donar aquesta resposta global al seu plantejament, hi insisteixo, des de la més sincera, però també predisposada defensa del nostre espai de comunicació audiovisual català.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el senyor Botran.
Bé. Gràcies, consellera. Efectivament, hi ha uns aspectes en els quals vostès tenen competències directes: són els que he tractat de plantejar i ho he plantejat esquemàticament; d'altres, són fruit de la negociació política, i, evidentment, els drets d'emissió també ho són. Ens podem asseure amb els que tenen aquests drets d'emissió i pactar de quina manera TV3 els podria oferir en el conjunt de territoris on arriba, i no a fer arribar, doncs, la televisió internacional al País Valencià i a les illes, sinó la mateixa televisió que aquí veiem. Al marge d'allò amb què tenim competència directa o podem negociar-ho políticament, hi ha la qüestió dels continguts, que evidentment no és una competència directa del Govern, sinó de la direcció de la televisió i la ràdio públiques, però que nosaltres també volíem aprofitar aquesta tribuna, doncs, per fer-los valdre. Una cosa és que arribi el senyal d'una televisió i una ràdio en català, que és important, és vital, com ho hem dit, no?, però l'altre és que arribi una televisió i una ràdio que reflecteixin les diferents realitats socials i territorials d'aquests territoris, i que, per tant, interpel·lin la població d'allà, els potencials radiooients i els potencials teleespectadors perquè sigui la seva televisió de referència, no? Hi ha poquíssims espais en els quals la realitat de Països Catalans es reflecteixi. Una excepció era l'espai del temps, però amb la retallada de Catalunya Nord tampoc es veu ja la càmera històrica enfocant el Castellet de Perpinyà, per exemple, per posar una qüestió d'imaginari. Hi ha el temps. Hi ha hagut el programa, doncs, Cosins germans, que ha fet el seu paper. Però després un magazín, per exemple, com Divendres, que es caracteritzava perquè una de les seves seccions tenia aquesta itinerància pel territori, doncs, ha sortit una vegada del territori de les quatre províncies estrictes, no?, per anar a Andorra. Però diguem-ne que, havent-se visitat centenars de municipis, es podrien haver fet del conjunt d'àmbits lingüístics. Per no parlar de molts altres desplegaments que es podrien fer, no?, com desconnexions territorials, si s'escau, com el cas de la Catalunya Nord. Anem més enllà, fins i tot, de recuperar la corresponsalia. Nosaltres estem plantejant que pogués existir una desconnexió territorial determinada en matèria informativa per als territoris de la Catalunya Nord, o comptar amb més col·laboradors de territoris dels Països Catalans en els programes d'entreteniment o d'opinió de la televisió i la ràdio públiques, no? Jo crec, creiem que només així es pot superar la imatge deformada que a vegades ens arriba de les societats valenciana, mallorquina o de la Catalunya Nord, perquè va haver-hi un moment en què només semblava que connectéssim amb València perquè hi havia escàndols de corrupció, o amb Mallorca, doncs, per explicar la invasió turística, i llavors, de cop i volta, la societat catalana, la societat de la Catalunya estricta, se sorprèn quan es foragita el PP, fruit d'un gran moviment social i popular, que estava allà, que era viu, però que desconeixíem, no? Això també, doncs, és un deure dels nostres canals públics, perquè som una comunitat lingüística, però no només una comunitat lingüística, som una realitat de lluites que contenen la llavor de la transformació social, i aquests continguts també haurien de quedar incorporats en els nostres canals públics, no?, així com la cultura popular, per exemple, que aquí estem orgullosos que sigui vital i arreladíssima en el territori, però que en el cas del País Valencià ho és tant o més. Per posar, doncs, simplement, alguns exemples. I finalment l'aspecte que vostè, consellera, tractava com a..., ho ha anomenat, doncs, com una «taula tècnica per estudiar una major coordinació d'aquest espai. Nosaltres hi estem plenament d'acord i pensem, doncs, que cal apuntar clarament ja no només una taula tècnica, sinó la necessitat de la unitat estratègica d'aquest espai de comunicació en català. El futur, doncs, que ens espera encara és de canvis més accelerats i de més pluralitat d'oferta en el camp audiovisual, i només sobreviurem, només generarem continguts d'interès si som prou forts per fer-los bons, de qualitat i que arribin al màxim d'audiència possible. I, per tant, aquesta unitat entre tota la comunitat de Països Catalans, dels potencials telespectadors i els potencials productors, creadors, etcètera, de continguts és una necessitat que s'ha de plantejar ja des d'ara. Per tant, en aquesta línia aniran les nostres reivindicacions, en la línia d'allò en què tenim competència directa, en la línia també de vetllar per continguts més plurals i més arrelats en el conjunt de Països Catalans, i també de cara al futur en aquesta necessària unitat estratègica de l'espai audiovisual. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula la consellera.
Sí; moltes gràcies. Gràcies, diputat. Efectivament, som comunitat de moltes lluites, de realitats diferents, i és evident que hem de continuar treballant en aquesta línia, també des del màxim respecte, no?, pels ritmes de cadascun dels territoris i les prioritats polítiques dels diferents territoris de parla catalana. Però d'acord que hem de reactivar aquesta unitat i que els diferents governs ens hem de poder posar d'acord, i crec que les bases estan establertes en molts aspectes, per crear aquests mecanismes de col·laboració a què abans feia referència, entre les televisions i ràdios públiques de l'espai comunicacional de parla catalana. I en aquest sentit el plantejament que feia abans i que vostè ara també recollia d'aquesta taula tècnica –diguem-ne com vulgui– és per començar, doncs, a posar sobre la taula efectivament moltes de les qüestions que han anat sortint al llarg d'aquesta interpel·lació. És evident que, quan jo abans feia referència als drets que hi ha sobre els diferents continguts, això és objecte de negociació política, però de la mateixa manera, doncs, implica la existència, no?, de dues visions diferents que hem de treballar perquè puguin confluir en algun tipus d'acord que ens permeti estendre la possibilitat de difondre determinats continguts. Jo crec que no podem ara tampoc avançar esdeveniments, però, en tot cas, de millorar la quantitat de continguts. Vostè parlava de la necessitat ja no només de recuperar corresponsalies, etcètera. Ho torno a dir, eh? –crec que ho he comentat abans, quan parlàvem de la delegació de Catalunya Nord–: el marc reglamentari és complex, el marc pressupostari ha estat i continua sent complex, però, en tot cas, som del parer, des del Govern, i crec que ho hem dit en diferents ocasions, que sempre que sigui possible i tan aviat com sigui possible hem de reforçar totes les delegacions –quan dic totes és totes, no? Però sobre la difusió de la realitat, de les diferents realitats, millor dit, dels territoris de parla catalana crec que hi ha un element important que no hem esmentat abans, que té a veure, doncs, amb la presència de periodistes, per exemple, valencians o illencs en diferents programes dels nostres mitjans públics, que crec que també ajuden perfectament a difondre aquestes diferents realitats i acostar-les a casa de cadascun dels ciutadans i ciutadanes que segueixen les programacions de la ràdio i la tele públiques de Catalunya. He fet una menció, abans, molt breu a l'Agència Catalana de Notícies, però si em permet ara l'acabaria de situar, perquè aquesta voluntat d'enfortir l'espai català crec que també s'ha vist clarament reflectida en la línia estratègica que es duu a terme a l'Agència Catalana de Notícies, com sap tothom, també de titularitat pública, una eina informativa que, sempre que els recursos pressupostaris ho han permès, ha tingut corresponsals també més enllà dels territoris estrictament del Principat de Catalunya. Sap vostè que ara mateix, avui mateix té corresponsal al País Valencià, i també aquí –també aquí– l'objectiu és poder reforçar aquest paper. En tot cas, senyor diputat, jo li agraeixo el to de la seva interpel·lació, el plantejament constructiu, amb el qual, doncs, coincidim. Crec que la feina està iniciada, la voluntat política existeix, la detecció de les possibles dificultats tant des d'un punt de vista polític com pressupostari també les tenim detectades, però cregui'm que hi ha una clara voluntat d'aquest Govern, i crec que si ens remetem també a les manifestacions públiques dels responsables de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals és absolutament compartida, per continuar treballant i enfortint aquest espai comú català. I estic convençuda que podrem trobar –així ho espero– espais també, doncs, per arribar a acords en la propera negociació de la moció que vostès presentaran. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'acció del Govern en la lluita contra el canvi climàtic]] [[300-00099/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació sobre l'acció de govern en la lluita contra el canvi climàtic, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la té la paraula el senyor Ferran Civit.
Bon dia; gràcies, presidenta. Conseller, conselleres, sembla que el temps pel canvi climàtic ha arribat, ha arribat l'hora que comencem a encarar-ho, tot i que molt sovint, com saben, tenim bastants reptes que es van incrementant dia a dia. Per una banda, saben, doncs, que als Estats Units ha estat escollit president un negacionista del canvi climàtic; suposo que no cal dir-ne el nom, perquè ahir mateix semblaven les jornades parlamentàries Donald Trump, perquè gairebé cada partit quan feia una intervenció l'esmentava. I l'altre és el fet que tenim un estat espanyol que no fa els deures al respecte. I aquest és un dels grans reptes que tenim pendents, primer, perquè ara mateix no cal anar ni a l'Estat espanyol ni als Estats Units, però sí que ens hem de quedar al Marroc, a Marràqueix, que tenim tota una trobada, ara mateix, per a accelerar, per diferents estats de les Nacions Unides, els acords de París. Tot això, com saben, està fet a partir de París amb uns acords que són a la baixa, perquè quan es genera consens sempre és a la baixa, però l'objectiu d'aquesta trobada és accelerar d'una vegada per totes tots els acords i, si és possible, fer-los més ambiciosos. Allà Catalunya no té veu pròpia, Catalunya no hi és present podent fer les seves aportacions com a país que és. Ara bé, dels deures que allà s'acordin, nosaltres hem de ser els més aplicats a l'hora de portar-ho a terme; de portar-ho a terme, de tirar-ho endavant, de fer-ho efectiu i, si és possible, ser els alumnes avantatjats per a fer-ho possible amb el tema del canvi climàtic. Tenim l'obligació de ser-ho, tant de les competències que tenim com de les que volem assumir en els propers mesos, perquè d'això es tracta. Perquè, en canvi, l'Estat espanyol sembla que vol ser l'últim d'Europa a fer els deures, tant..., ja sigui el reconeixement pel que fa a Kosovo, ja sigui amb el tema de la declaració de París, perquè l'Estat espanyol, recordo que encara no ha signat la declaració de París; segurament s'al·legarà que estaven, com bé saben, en funcions, però ara ja no ho estan, i això poden fer-ho ja d'una vegada per totes. De la mateixa manera que sabem, doncs, que tenen feta des de l'anterior Govern tota una predisposició legal, tota una actuació legal, en la qual sempre han anat a frenar tot el que ha estat l'autoconsum, la democratització de l'energia, també sobretot per a garantir els beneficis i els interessos de l'oligopoli energètic. Hi ha hagut aquesta poca predisposició. Però és que, a més a més, amb els fets també es remeten al fet que l'Estat espanyol és el tercer país europeu, el tercer país europeu per la cua, en aquest cas, que menys ha fet els deures en el tema de la reducció d'emissions. I en aquest cas sí que està al podi, perquè és el tercer país europeu que més ha incrementat les seves emissions; concretament, des de l'any 1990, un 17,54 per cent. I l'obligació que té com a estat de posar 120 milions d'euros per al Fons Verd del Clima..., només n'ha posat 1 milió. Si fan els números veuran que de 120, doncs, això és molt menys d'un 1 per cent. I, a més a més, cal tenir en compte un altre risc que tenim aquí, com a estat espanyol. No hem fet els deures com a estat espanyol per als compromisos europeus del 20-20-20 i, com saben també, tenim la vida útil de les nuclears, que de set de les vuit centrals que tenim aquí a l'Estat espanyol, casualment, entre el 20 i el 21 s'acaba la vida útil d'aquestes nuclears. I quina casualitat serà, doncs, que, com que no hem fet els deures amb renovables, el que haurem de fer és tirar llargada de les nuclears. I em sembla que això haurem de canviar-ho, oi que sí, senyora Grau? Perquè l'únic que s'ha de renovar és l'impuls de les renovables, això és l'únic que hem de fer, perquè, si no, no només no haurem fet els deures, no només haurem d'allargar la vida útil de les nuclears, sinó que tindrem cent mil anys per a «disfrutar entre tots plegats d'uns residus nuclears que haurem de conservar, pels quals haurem de vetllar, i, a més a més, haurem de fer-ho amb pressupostos públics que haurem de treure de l'educació, de la sanitat i d'infraestructures. I això crec també, senyora Grau, estic segur que també estarà d'acord amb mi que això no hem de fer-ho, i més amb diners públics. I, a més a més, el que és curiós és que, mentre nosaltres no fem els deures –en aquest cas sí que parlo com a ciutadà de l'Estat espanyol que encara sóc–, al Regne Unit, on hi ha pluja, on hi ha boira, han posat setanta vegades més –ho repeteixo, setanta vegades més– més energia solar fotovoltaica que l'Estat espanyol. Països rescatats que han entrat pràcticament en fallida durant aquests anys de crisi, com Portugal o com Grècia, han fet més els deures i funcionen molt millor en aquests temes que no pas l'Estat espanyol. Perquè l'Estat espanyol no pot estar sempre en funcions davant del canvi climàtic, l'Estat espanyol ha de començar a canviar. Però tampoc no hem d'esperar que l'Estat espanyol comenci a fer els deures. Nosaltres, com a Catalunya, hem de començar a fer-ho; conseller, com ja sap, som una comunitat autònoma, però, encara que siguem més comunitat que autonomia, hem de començar a fer-ho. I a més a més començant a dissenyar aquest model que volem per a aquesta república catalana, que sigui un model energètic renovable, un model on els diferents sectors que són fonts d'emissió no en generin i, a més a més, un model molt més democràtic. Aprenguem de països com Dinamarca, en el qual la participació ciutadana en la promoció de les energies renovables és cabdal i és importantíssima, cosa que genera també equilibri i consens territorial. Aprenguem de Noruega o dels Països Baixos, en els quals prohibiran a partir del 2025 els vehicles de combustió interna. O també Dinamarca –torno a Dinamarca–, que tenen un 3,6 per cent de fiscalitat ambiental. O a Alemanya, i ja que parlem de nuclears, que ja s'han compromès per a aquestes dates del 2025 a tenir suplida tota la producció d'energia nuclear per energies renovables. O, fins i tot, ja que l'hem esmentat abans, també de Portugal: a Portugal, diferents dies al llarg de l'any passat, es van abastir cent per cent d'energies renovables. O un país que en els nivells de renda està molt llunyà del que és l'Estat espanyol o la mateixa Catalunya, que és Costa Rica: a Costa Rica el 100 per cent, per no dir pràcticament que és el 99 i escaig per cent, de la seva electricitat ve produït per energia hidroelèctrica, geotèrmica i eòlica. S'ha acabat el voluntarisme de les empreses i les famílies. És hora, senyor conseller, doncs, que el Govern emprengui el lideratge, que doni exemple, que incentivi el canvi de paradigma amb nous models productius, amb nous models energètics, tots cent per cent renovables i amb un model molt més democràtic. I, a més a més, creant un sector productiu que ara mateix no tenim. Aquí, de les poques iniciatives que hi ha hagut després de l'escabetxada de la crisi, i també d'accions que han anant en contra precisament d'aquest canvi de paradigma..., han fet que aquí a Catalunya bàsicament tinguem un desert productiu. Si volem, per exemple, tenir una bateria acumuladora a casa, doncs, o comprem la famosa Tesla de Solar City o bé hem d'anar a comprar-la a Puçol, al País Valencià, que és de l'empresa Ampere. Hem de començar a canviar el model productiu, hem de començar a canviar el paradigma, i això significa mobilitat elèctrica, tant pública com privada. Que si hem de duplicar infraestructures, que siguin les vies ferroviàries, que, com sabem, presten un servei deficitari, ara mateix, per la falta d'inversions de l'Estat espanyol i, a més a més, han de proveir més servei a la ciutadania, i més qualitat i, sobretot, més puntualitat. Que cap residu acabi ni en incineradores ni abocadors, perquè hi emeten gasos d'efecte hivernacle. Que entri dins el cicle de l'economia circular, de la mateixa manera, doncs, que tenim al sector primari, aprofitant que tenim aquí la consellera d'Agricultura, que no només ha de retenir la gent del territori, que ha de generar riquesa al territori i que ha de proveir la sobirania alimentària que tots necessitem com a país, sinó que també promogui l'economia circular amb tots els residus que generin i que, lògicament, no siguin una font de metà en els diferents àmbits. O que les fàbriques o els habitatges, per aconseguir produir l'energia per a l'electricitat, o bé per escalfar o per produir, que tampoc no siguin fonts emissores. I lògicament, també –i aquí ens hem de posar els deures també nosaltres, començant per donar exemple–, que tots els edificis públics d'aquest país, o que la flota de vehicles, doncs, funcionin cent per cent de manera renovable. Hem de començar a pedalar com a país. Les iniciatives liderades presentades per aquest conseller, doncs, han anat en aquesta línia. Hi ha l'Avantprojecte de llei de canvi climàtic, que alguns d'aquí, en som ponents, en aquesta cambra; també el Pacte nacional per a la transició energètica que s'està elaborant; els informes sobre canvi climàtic, que ara se'n presenta el tercer, o la mateixa Oficina del Canvi Climàtic, que ja també té una certa trajectòria, com el Consell Assessor, també, de Desenvolupament Sostenible. Però, com és lògic, i això ho considerarà també, conseller, doncs, hem d'incrementar la pedalada perquè, si no, no farem el Tourmalet. I aquest Tourmalet, si deixem de pedalar, o caiem o anirem marxa enrere. Som en una societat d'impacte, i en aquest cas d'impacte de gasos d'efecte hivernacle, amb tota la varietat, que hi ha un ampli espectre bastant gran, tot i que la gent només es pensa que hi ha el CO2, però n'hi ha molts més, com el metà i els hidrofluorocarbonis. I aquesta societat d'impacte necessita una fiscalitat d'impacte. Necessita un model, que és ara mateix en carboni, que passi a ser neutre en carboni. El vell model ha de finançar el nou paradigma, aquest nou paradigma ha d'arribar com més aviat millor. I per això, conseller, tenim molts deures pendents. Convé que aquest Govern no només faci la transició nacional, convé que faci la transició del nou paradigma. Acabem la llei tots plegats; aquí, al Parlament, fem que els departaments assumeixin com a pròpies les estratègies per combatre el canvi climàtic, i que aprofitem que des d'aquest petit racó de món, que només som 7,5 milions d'habitants en una població mundial de més de 7.000 milions d'habitants, fem que Barcelona, ja que no està a la llista d'aquestes grans ciutats paradigma del canvi climàtic, com han estat els acords de Kyoto, de Copenhaguen, de París o Marràqueix, que Barcelona i Catalunya, encara que no s'hi faci cap cimera en aquest sentit –però, així i tot, aprofito que quan siguem república podríem proposar-ho, quan tinguem un seient a l'ONU–, si, ja que no s'aconsegueix fer cap acord en aquest sentit aquí, que nosaltres siguem els que donem exemple, perquè des d'aquest petit racó de món fem els deures, que des d'aquí Catalunya donem exemple, donem prioritat a aquestes polítiques, i que siguem, Catalunya, l'exemple top runner, que siguem la llebre, que als altres països d'un format similar de població, de demografia, de dimensions i de riquesa, donem exemple per ser el top runner, la llebre d'aquests altres països. Aquesta ha de ser l'aportació de Catalunya en la lluita contra el canvi climàtic, perquè tinguem un país lliure, però no només un país lliure democràticament, no un país lliure políticament, sinó també un país lliure en carboni i en nuclear. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Civit. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable consellera, senyores i senyors diputats, senyor diputat –aquí, ara no el trobava, diguem-ne–, gràcies per aquesta interpel·lació que vam acordar de fer-la entre el Grup Parlamentari de Junts pel Sí i el Govern, posant en valor allò que s'està fent en aquests moments a Marràqueix, que és la COP22. Després d'un acord històric, en aquests moments amenaçat després del que va passar ahir en els Estats Units, després de l'acord històric de París, en el qual es fixen les normes, ara, la COP22 el que ha de ser capaç és d'establir els mecanismes per fer possible que allò que es va acordar a París sigui viable, i amb uns nous termes de governança internacional, i amb un concepte molt interessant, que és el name and shame, que s'està discutint en aquests moments a Marràqueix, que vol dir la capacitat d'assenyalar-nos, tots, quan els compromisos a què hem arribat no es compleixen, i aquest és també un canvi de plantejament molt substancial. De fet, la seva intervenció anava en aquesta línia. Nosaltres assumim responsabilitat, nosaltres volem lideratge i estem disposats que, si no fem les coses raonablement bé, se'ns assenyali. Perquè aquest és el tema en majúscules. I perdonin la contundència, però aquest és el tema en majúscules a nivell de país i el tema en majúscules a nivell d'humanitat, a nivell de planeta. I hem de ser capaços de traslladar-ho, amb aquesta contundència, als nostres conciutadans. Quan parlem de sostenibilitat vol dir veure quina mena de país i de planeta deixem als nostres fills, i que siguin un país i un planeta viables. Estem parlant, bàsicament, d'això. El canvi climàtic no és cap broma. L'impacte del canvi climàtic ja està afectant la quotidianitat d'aquest país d'una manera molt directa. Ara fa..., la setmana passada, vam tenir un incendi en el Parc Natural de l'Alt Pirineu, en el Pallars Sobirà, un incendi en el parc natural, justament. I això era una cosa inaudita. Parlin de canvi climàtic des d'un punt de vista d'explotacions agrícoles, parlin de canvi climàtic a les Terres de l'Ebre i els respondran, exactament, què vol dir canvi climàtic i què vol dir canvi climàtic en el delta de l'Ebre. Estem parlant d'això i ja existeix. Jo li valoro molt, senyor diputat, que vostè hagi agafat els països de més referència, i aquí faig una reflexió col·lectiva que voldria compartir amb vostès. Ha parlat de Dinamarca, ha parlat de Noruega. Permeti'm –ja sé que és poc ortodox el que faré ara–, però, explicar-los una anècdota que explico sovint. La vaig viure el 4 de juliol d'enguany en el consolat dels Estat Units. Ens van convidar, algun diputat i diputada d'aquesta cambra hi era, i vaig tenir la possibilitat de parlar amb diversos membres del cos consular, i vaig tenir la possibilitat de parlar amb el cònsol de Dinamarca, i el cònsol de Dinamarca estava perplex per la situació de buit de govern que hi havia a l'Estat espanyol. Amb una actitud de molt respecte, però deia: «Escolti, nosaltres, en el nostre país, m'explicava «que som capaços –ja sigui per un mandat constitucional o per un mandat legal, no recordo exactament quin era el plantejament– «de fer debats d'abast generacional cada cinc anys. Cada cinc anys, el Parlament de Dinamarca es reuneix, fan debats a fons i arriben a acords que han de tenir vigència de vint anys, vigència generacional, que vol dir que governi qui governi durant aquest període, en temes estratègics, són capaços de mantenir una determinada línia de transformació. I en tot allò que fa referència a la bioeconomia, que és el nou repte que posen sobre la taula, des d'un punt de vista de model energètic, des d'un punt de vista de desenvolupament sostenible, aquesta és la clau. I nosaltres tenim un molt bon instrument que és el Projecte de llei de canvi climàtic. Recordin quan vam fer el debat de presa en consideració, el debat a la totalitat, dèiem i vam subratllar que això era un punt de partida. La llei del canvi climàtic està a les seves mans, a les mans dels 135 diputats i diputades del Parlament, i hauríem de ser capaços d'acostar-nos a aquesta llei amb aquesta visió generacional. Hauríem de ser capaços, com a país, d'establir unes normes del joc, una visió estratègica que fos durable en el temps, governés qui governés aquest país. Aquesta és la visió de llarg abast que hem de ser capaços d'afrontar. Quan Noruega, per exemple, es planteja –que és un repte espectacular– que l'any 25, diguem-ne, ja no hi hagi comercialització de cotxes de combustió interna, aquesta és una opció no que fa el govern de torn, sinó que fa el país en el seu conjunt. Aquesta és la idea i aquesta és la idea estratègica. Allò que a nivell general es va fer a París, en una situació que és extraordinàriament avantatjosa respecte a Kyoto. A Kyoto es va trigar més de vuit anys a poder entrar en vigor el Protocol de Kyoto; hem estat menys d'un any perquè els acords de París poguessin entrar en vigor. Allò que sabem a nivell general hem de ser capaços de plantejar-ho a nivell de Catalunya. I els objectius de reducció d'emissions de gasos d'efecte hivernacle per als horitzons 2020-2030 els hem definit i els hem plantejat ja com a Catalunya. Tenim elements positius i elements negatius. Elements positius, una dada positiva, que ens fa tenir una visió esperançadora: Catalunya ha reduït un 26 per cent les emissions respecte a l'any 2005. Però hi ha una part d'aquesta reducció d'emissions que es deu a un factor estrictament conjuntural, que és la crisi econòmica, eh?, i per tant, hi ha una part estructural que hem estat capaços de fer bé com a país, però tenim una part que és conjuntural: els efectes de la crisi econòmica han interpel·lat directament l'activitat industrial i la mobilitat; menys mobilitat, menys gasos d'efecte hivernacle. I ara que tornem a sortir de la crisi econòmica, això es nota molt en la mobilitat, vostès ho veuen, i ho viuen. També una bona notícia, i la mala notícia. La bona notícia és que aquests vuit primers mesos de l'any hem batut el rècord històric d'utilització del transport públic en aquest país; la mala notícia és que a nivell de mobilitat privada encara estem per sota dels nivells màxims a què es va arribar abans de la crisi. Les últimes dades d'emissió a Catalunya, del 2014 respecte al 13, ja ens apunten que hi va haver un increment del 0,48 per cent. Per tant, hem de ser capaços de fer un esforç molt potent en aquest sentit. Aposta ètica i aposta econòmica, i la idea bàsica és el que vostè apuntava, que és un canvi de model productiu i un canvi de model energètic. I hem d'explicar a la gent d'aquest país, i això no només el Govern, sinó el conjunt de Parlament, hem d'explicar a la gent del país que l'aposta pel medi ambient, pel desenvolupament sostenible, per l'economia circular és cent per cent competitiu en tots els ordres: vessant ètic, vessant ambiental, vessant social, vessant econòmic, vesant productiu. Tot. I per tant, aquesta és l'autèntica revolució que nosaltres hem de ser capaços de plantejar: innovació en la millora de la gestió ambiental, aportació de valor afegit, creació de llocs de treball de qualitat i generant estalvis per fer un ús eficient i responsable d'energia i d'altres recursos naturals, que vol dir reduir els costos marginals. Jeremy Rifkin, alguns de vostès van tenir la possibilitat d'assistir a una conferència memorable que va fer el convidat pel Diplocat, a Sant Cugat del Vallès. Aquesta és la línia i aquesta és la línia de treball. I ara nosaltres, com a país, anem a Marràqueix, i no hi anem a fer d'observadors, sinó que hi anem a fer de llebre, eh?, en el millor sentit del terme. Explicar que tenim les idees clares, que volem més instruments d'autogovern, però tenim les idees clares en aquest sentit. I acabo aquesta primera part de la intervenció recollint les aportacions que feia el diputat i posant en valor què està fent Catalunya a nivell internacional. Nosaltres, fins fa tot just mig any, érem copresidents de la xarxa mundial de governs regionals pel desenvolupament sostenible, Energy for SD, durant els últims sis anys, i hem lliurat el relleu a Flandes, i hem marcat posició positiva, i en aquests moments nosaltres som copresidents mundials del Climate Group, de l'aliança d'estats i regions que agrupa governs i empreses compromesos amb la lluita contra el canvi climàtic, i que presidim Europa des de fa poques setmanes. A Amèrica presideix Quebec, a Europa presidim nosaltres, a Oceania presideix South Australia. Nosaltres tenim un paper important i, per tant, no anem a Marràqueix a fer d'observadors –hi anirem aquest cap de setmana–, sinó a liderar aquesta proposta. Què explicarem? Que nosaltres, si volem, amb actitud podem ser l'Holanda o la Dinamarca o la Suècia o la Finlàndia del sud d'Europa, que estem disposats a assumir aquest repte. Per tant, la llei del canvi climàtic, que està a les seves mans, pot ser aquest instrument amb visió generacional. Pensem el que pensem sobre el context polític actual, tenim una obligació per responsabilitat ètica, si em permeten utilitzar aquests termes, amb relació als que vindran després de nosaltres. Gràcies, senyor diputat, per haver plantejat aquesta interpel·lació, i a la segona part el que m'agradaria és poder ja entrar en més nivell de detall de quina és l'acció concreta del Govern en aquests...
Conseller, ha exhaurit el temps. Té la paraula el senyor Ferran Civit.
Gràcies, conseller, per la seva intervenció i per les seves explicacions. La setmana passada, la Comissió de Medi Ambient, casualment, doncs, vam visitar, amb membres d'aquí, d'aquesta cambra, vam visitar també amb diferents ajuntaments del voltant del que era la petroquímica i també una plataforma, vam visitar el que era tot el complex petroquímic de Tarragona. I, parlant amb els directius d'aquella empresa, em va sorprendre molt el fet que el canvi de paradigma, de mica en mica, va calant a tots els àmbits de la societat, fins i tot als que viuen del vell paradigma, o sigui, dels que fan negoci del vell paradigma. Em va sorprendre que alguns directius ja em deien, diu: «No, no, jo m'he comprat un cotxe híbrid. No, no, jo tinc un cotxe híbrid, però si m'he de comprar després un altre cotxe me compraré un vehicle elèctric. I això és el que crec que de mica en mica entre tots plegats hem de començar a assumir com a societat, com a parlament, com a govern, a tots els àmbits. Perquè al ser una societat que genera impacte hem d'assumir les conseqüències de les nostres accions, hem d'assumir que hi ha una doble comptabilitat: no només la famosa del debe i l'haber, no?, de veure si em quadren els números, sinó la comptabilitat ambiental, la comptabilitat social, la comptabilitat laboral. Perquè tot el que fem genera unes externalitats que hem d'assumir com a pròpies, com a societat, com a economia, com a govern, per a reduir l'impacte. Perquè tot el que significa, en aquest cas, doncs, per exemple, funcionar amb un sistema de petroli, amb un sistema de carbó, com bé sap, doncs, a la gran majoria de països del món on hi conflictes, és perquè hi ha aquestes matèries primeres que estan en disputa per diferents potències regionals, locals, territorials. I, si nosaltres canviem de paradigma, segurament ajudarem també a l'estabilitat i a la pau d'aquests països. I, a més a més, tenint en compte, doncs... Per exemple, l'altre dia, que van comparar el procés català amb una dictadura com és l'Aràbia Saudita, doncs, segurament si deixéssim de comprar-li el petroli a l'Aràbia Saudita no tindria la fortalesa que té, doncs, per tenir aquest estat teocràtic en el qual els drets de les dones o dels homosexuals no tenen cap mena de vigència. Per això és molt important –i estic segur, doncs, que ara a la següent explicació, en el següent torn de rèplica, ho explicarà–, la importància d'aquest canvi de paradigma, la importància de les tasques que s'estan començant a fer, però sobretot la urgència de les coses que hem de començar a fer i que són imperatives. Perquè, si no fem això, no només ens anirà malament com a país, ja no anirà només el tema del PIB, sinó que també hi anirà pel fet de la disponibilitat d'aigua, hi anirà pel fet que les costes, per exemple, del Maresme, doncs, segurament, potser les platges ja no les podrem «disfrutar com es «disfrutaven abans. O estarem parlant que el delta de l'Ebre, doncs, potser ja no el tindrem perquè, un, no baixarà tanta aigua pels rius; dos, s'incrementarà el nivell del mar, i lògicament amb les temperatures també els riscs d'incendis creixeran a tot el país. És per això molt important que nosaltres, com a Catalunya, siguem aquesta llebre, que tots ens posem el vestit de llebre, comencem a córrer i que no sigui una mica com la faula de la llebre i la tortuga, que la llebre es queda adormida, la llebre va esperant, que «ja ho farem demà –ja ho farem demà–; total, la tortuga va molt lenta... La llebre ha de començar a caminar, ha de començar a córrer, perquè la tortuga hi arribarà. I, si la tortuga vol ser-ho l'Estat espanyol, allà ells, tot i que després els perjudicats ho serem tots plegats. Nosaltres tenim la responsabilitat de ser llebres, començar a córrer, començar a «apretar, i, el nostre model, que sigui l'aportació catalana al món; que aquest canvi de paradigma, aquesta intensitat en el canvi de model, aquesta voluntarietat per part de tots els actors, de la ciutadania, del Govern, dels sectors productius –cooperatives, empreses– o de qualsevol sector d'aquest país, accelerin aquest procés. Catalunya ha de fer el canvi, i aquest canvi ha de ser per combatre el canvi climàtic. Per això és molt important que aquest Govern lideri, que aquest Govern assumeixi amb empatia les conseqüències del canvi climàtic arreu del planeta i que sigui un referent. És molt important i està a les nostres mans. Per tant, moltes gràcies i endavant, senyor conseller. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Civit. Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera, senyores i senyors diputats, senyor diputat, nosaltres el mes d'abril, i ja com a govern, vam subscriure l'acord de París. Evidentment, té un caràcter simbòlic, però nosaltres vam voler actuar amb efectes, amb mentalitat d'estat, amb totes les conseqüències. Jo en vaig parlar amb la ministra de Medi Ambient fa relativament poc, i la vaig interpel·lar en una comissió, que, per cert, ahir el Grup de Ciutadans ens demanaven que assistíssim a aquestes comissions o conferències sectorials. Jo vaig experimentar, si em permeten... Jo ara fa poc vaig anar a una d'aquestes conferències; tenia una intervenció en un fòrum a Madrid, i vaig aprofitar que era a Madrid per anar-hi, per veure exactament què era. Això..., teòricament hi ha el Ministeri de Medi Ambient, en aquest cas, amb tot el seu equip, i les comunitats autònomes. Érem sis comunitats autònomes –sis comunitats autònomes–, no n'hi ha havia cap del Partit Popular, cap; no hi havia ni la Comunitat Autònoma de Madrid. De fet, serà l'última vegada que, mentre hi hagi el Govern de Junts pel Sí, nosaltres anem a una conferència d'aquestes característiques; simplement, perquè no serveix absolutament per a re –per a re. És terrible, és lamentable: per a re. Aquí fixàvem la posició conjunta en el Consell Europeu de Medi Ambient. El conseller de Medi Ambient de les Balears, que compactava la posició de les comunitats autònomes, va demanar de poder intervenir a Brussel·les, en el consell, i la resposta és: «Aquí no intervé ningú, aquí només intervé l'Estat. Fixin-se perquè serveixen, eh?, aquestes comissions. Jo vaig interpel·lar la ministra i vaig dir: «Bé, i per què en aquests moments l'Estat espanyol encara no ha subscrit l'acord de París? Diu: «Simplement, perquè estem amb un govern amb funcions. Però el Parlament no estava en funcions, i el Parlament espanyol tenia la voluntat, tenia la capacitat de subscriure-ho. Simplement, no hi havia la voluntat política de fer-ho. Aquest és el tema, i aquest és el tema de fons. A Marràqueix –això sí que és important–, jo crec que ens hem de conjurar tots –estats europeus, estats de la resta del món, nosaltres mateixos, com a Catalunya– no a lamentar-nos del que ha passat en aquestes últimes eleccions als Estats Units. Científicament és inqüestionable que hi ha canvi climàtic –és inqüestionable–, i, per tant, més que laments, nosaltres hem de prendre iniciatives i hem d'enfortir la posició del conjunt del planeta. Aquesta és la idea bàsica. Mentrestant, nosaltres què estem fent? Vostè, diputat, hi feia referència, als informes que estem elaborant a l'entorn de l'Oficina del Canvi Climàtic a Catalunya, que és una autèntica estructura d'estat en aquest sentit. Ara presentarem, d'aquí a poc, el tercer informe sobre el canvi climàtic, que té tot un seguit de mesures concretes. Però l'element clau és el canvi de model energètic i productiu. I aquí sí que tenim un problema, el tenim tots, eh?, i el tenen el conjunt de ciutadans de l'Estat espanyol, amb el Govern de l'Estat espanyol, que no és que no estigui compromès amb aquestes polítiques vinculades a les energies renovables, sinó que pren decisions justament en sentit contrari. És inaudit que en aquests moments hi hagi un impost, un tribut que gravi l'autoconsum d'energies renovables, és simplement inaudit; és inaudit que a mitja partida es canviïn les normes del joc. Abans vostè deia que hi ha poc sector productiu en aquest sentit. És que el sector productiu que hi havia va quedar absolutament arrasat amb una decisió de naturalesa política incomprensible des d'aquesta perspectiva. O canviem de model energètic o no ens en podem sortir. Però mentrestant nosaltres, amb les eines limitades que tenim, fem una aposta molt clara a nivell de transport públic, i també pel cotxe elèctric, pel vehicle elèctric. I explicar..., i tenim empreses que actuen a Catalunya que fan una aposta molt clara en aquest sentit. De fet, el Departament d'Empresa, de la mà del conseller Baiget, ha plantejat una inversió molt important en punts de recàrrega en aquest sentit. Nosaltres també, com a Departament de Territori i Sostenibilitat, estem dibuixant una xarxa d'infraestructura verda al conjunt del territori –això també és molt important–, i de fer més resilients els sectors econòmics més vulnerables als efectes del canvi climàtic. O bé la proposta de crear un mercat de drets d'emissió sobre els sectors no regulats com els que han pogut fer, entre ells, fixin-se, estats d'Austràlia, Califòrnia, Ontario i el Quebec. És inaudit que entre ells puguin fer coses i nosaltres internament, a nivell de l'Estat espanyol, no ho puguem fer. Aquest és el plantejament –acabo, senyora presidenta–: nosaltres podem liderar una autèntica revolució a nivell planetari. Modestament, si estem en condicions de fer-ho, fem-ho. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre política fiscal]] [[302-00078/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre política fiscal, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula la senyora Alicia Romero.
Bon dia, presidenta; gràcies. Vicepresident, bon dia. Volia saludar aquest matí uns estudiants que ens acompanyen, que, si no m'han informat malament, estan amb l'assignatura de dret tributari; aquesta moció sobre política fiscal, espero que us interessi. En tot cas, sempre ho fem perquè interessi els ciutadans, no?, tot el que fem ho fem justament per això i per millorar les condicions; però, en definitiva, espero que avui a vosaltres amb un plus i amb un valor afegit. Bé, com deia, el Grup Socialista va fer una interpel·lació al president fa quinze dies per demanar un canvi en la política fiscal del nostre país. Portem molts anys d'una crisi econòmica flagrant, que ha generat moltes desigualtats i uns graus de pobresa infantil molt elevats, i creiem que el Govern de la Generalitat té eines, té instruments suficients per millorar i per canviar aquesta situació. I ho pot fer des de les polítiques més d'inversió, de despesa, amb polítiques públiques valentes en l'àmbit social o en l'àmbit educatiu o en l'àmbit sanitari, però també amb la política d'ingressos; i «en la política d'ingressos vol dir modificar la política fiscal, vol dir modificar alguns impostos que creiem que tenen marge per aconseguir més ingressos. I no només per aconseguir més ingressos i poder fer les polítiques que dèiem d'inversió, sinó també perquè hem d'aconseguir, hauríem de tenir un sistema fiscal més just i més progressiu, en què demanem esforços a aquells que més tenen. I justament, en els anys que portem de crisi, a qui estem demanant més esforços és a les classes mitjanes i treballadores, a les classes baixes, i ens sembla una injustícia flagrant. Per això de manera tan insistent, és veritat, els socialistes demanem molt sovint en aquesta cambra que es modifiqui la política fiscal. No tenim massa èxits, també ho hem de dir, però això és el que fem. La moció que avui presentem, doncs, no deixa de fer propostes justament en aquesta línia: canviar la política fiscal per aconseguir més ingressos, perquè sigui més justa, perquè demanem esforços a aquell qui més té... I, per tant, ho concretem en alguns impostos concrets. És una interpel·lació clara al Govern, és una interpel·lació clara a Junts pel Sí, per veure si realment hi ha intenció de canviar, hi ha voluntat de canviar aquesta política fiscal i d'anar a demanar més a aquells qui més tenen. Fa unes setmanes, ja els ho vaig dir, va haver-hi una jornada que va organitzar la plataforma Pobresa Zero, sobre política fiscal. Ens interpel·laven, als grups parlamentaris, a fer aquest canvi en política fiscal, ens interpel·laven clarament. A mi m'agradaria saber què pensa el Govern d'aquesta interpel·lació, perquè era important i interessant el que ens estaven demanant. Nosaltres, que hem vist com darrerament mocions sobre política fiscal no s'aproven, evidentment, en aquesta cambra perquè Junts pel Sí acaba votant igual que el Partit Popular, i aquesta suma i aquesta parella i aquest matrimoni fan que no s'aprovin canvis importants en política fiscal; ens preocupa, perquè no els posa a vostès al costat de la plataforma Pobresa Zero, els posa a vostès al costat de la dreta, de la dreta espanyola, també de la dreta catalana, perquè evidentment saben vostès qui són els seus aliats. I voldríem saber, ara que estem en els prepressupostos..., que tant de bo arribin aviat, perquè també els hem de dir que teníem una data aproximada a l'entorn del 15 de novembre; el 15 de novembre és ja i no arriben els pressupostos. Suposo que els està costant molt la negociació, dins de Junts pel Sí, i també amb la CUP. Perquè, és clar, la pregunta és clara: on es situen vostès? Al costat de la CUP i de la plataforma Pobresa Zero i de tots aquells partits d'esquerres que demanem un canvi en política fiscal, o es situen vostès al costat del Partit Popular? Aprovarem avui aquesta moció, o no l'aprovarem perquè vostès es posaran un altre cop al costat del Partit Popular? Perquè aquesta aliança és una aliança sòlida, molt sòlida, en política fiscal. I, per tant, nosaltres el que voldríem és interpel·lar-los per veure si d'una vegada per totes canviem aquesta política. Perquè al final la política fiscal diu molt de quin país volem i diu molt de quina societat volem. I ara que vostès construeixen un país nou, estaria bé que expliquessin a la gent quin país volen construir: aquell que demana esforços a qui més té, o aquell que demana cada dia més esforços a les classes mitjanes i treballadores que pitjor ho estan passant. Per tant, és una interpel·lació clara al Govern, de nou, sí, som una mica pesats, però de nou demanem i fem aquesta interpel·lació per saber què faran vostès, quins pressupostos ens presentaran, si volen més ingressos per dedicar-los a les polítiques socials que tant necessitem, o si no volen aconseguir més ingressos modificant impostos importants, com successions, patrimoni o l'IRPF, que és on realment hi ha el tall, que és on realment hi ha capacitat de tenir més de 1.000 milions d'euros d'ingressos, pel cap baix. És això, o només modificarem petits impostos amb què recaptarem 5, 10, 11, 20 milions d'euros? Perquè això és la xocolata del lloro; important, però nosaltres el que volem és modificar els impostos que ens permeten ingressar centenars de milions d'euros més, perquè això ens permetrà millorar la política educativa, sanitària o social d'aquest país. On es situa aquest Govern? On estan Junts pel Sí? Els he ho dit: amb la CUP, amb els partits d'esquerres, amb la plataforma Pobresa Zero o, de nou, amb la dreta o, de nou, amb el Partit Popular? Gràcies.
Gràcies, senyora Romero. Per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, moltes gràcies. A Catalunya, el 20 per cent de les persones més adinerades són 5,8 vegades..., o tenen més que el 20 per cent més pobre. Hi ha un 20 per cent de la població en risc de pobresa. Podríem parlar també, quan calculem això, de per què ha disminuït aquest risc de pobresa i com és que la manera de calcular l'índex de risc de pobresa s'ha vist modificat en els últims anys. I, per tant, la comparació entre anys esdevé més difícil de fer. I és que, en el fons, quan parlem de fiscalitat, el que hem de fer és parlar de pobresa, desigualtat, de..., parlar d'aquests milers de famílies excloses del sistema. Quan parlem de pobresa i desigualtat i parlem de fiscalitat, hem de parlar de sobirania. Dimarts, a la Comissió d'Estudi de Mesures Contra la Corrupció, compareixia el portaveu de la Plataforma per una Fiscalitat Justa i ell afirmava que, actualment, en el marc internacional globalitzat que vivim, és impossible parlar de sobirania fiscal. I, de fet, és cert, no? Sabem perfectament què fa la Unió Europea, com funciona, com funcionen els mercats i com és la mateixa regulació dels mercats o la desregulació dels mercats, que provoca que anem oscil·lant i modificant impostos per tal de, suposadament, mantenir l'economia. I és que nosaltres afegim: no és que en el marc internacional sigui impossible la sobirania fiscal, és que el capitalisme és el que impedeix eradicar les desigualtats i parlar i treballar per la construcció de sobiranies. I és en aquest marc en què ens trobem. I és en aquest marc en què nosaltres sí que entenem que malgrat que ningú en aquesta cambra vol abordar el debat necessari de què s'ha de fer per redistribuir la riquesa i com podem garantir els drets de totes, perquè, per nosaltres, la manera passaria perquè els serveis públics fossin públics de veritat i perquè garantíssim que la gestió, la titularitat i la provisió de tots els serveis públics fos pública realment i no en mans d'empreses privades. I que aquesta fos la manera de donar accés a tothom. Entenem que aquest debat de fons no es vol tenir, per tant, entenem que l'única manera que tenim de començar a treballar per això és començar a parlar de reforma fiscal. És per això que donarem suport a aquesta moció però que creiem que obvia moltes coses i lamentem que s'obviïn aquestes coses. Perquè, en el fons, quan parlem de reforma fiscal, si ens n'anem als grans teòrics de la socialdemocràcia, quan parlen de quina és la funció dels impostos, parlen de garantir la sostenibilitat de la despesa pública, de reduir la desigualtat i del paper absolutament necessari i anticíclic que han de tenir els impostos per evitar futures crisis i, per tant, per a la promoció d'un model o d'un sistema econòmic sostenible, no com el que ara tenim. Però és que, a més a més, aquesta moció, per nosaltres, obvia el centralisme de l'Estat espanyol, obvia que en el marc legal actual de l'Estat espanyol és impossible fer una reforma fiscal de fons, que no ens quedem amb les engrunes, gestionant la misèria, gestionant els marges absolutament limitats d'una autonomia supeditada a tribunals polítics, com el Tribunal Constitucional, que a cada impost..., juga a suspendre'l. Per tant, entenem que abordem, en aquesta moció, una part d'aquests impostos, d'aquesta limitada autonomia que ens deixen, però que cal anar molt més enllà. I, per tant, lamentem que se segueixi obviant, de manera reiterada, la necessitat d'un debat al voltant de com ens constituïm, com ens organitzem i com realment treballem per aconseguir no només la sobirania nacional sinó, en aquest cas, la sobirania fiscal i la sobirania econòmica, perquè serà l'única manera que tindrem de garantir que aquesta reforma fiscal treballi per la sostenibilitat de la despesa pública, redistribuir la riquesa i, per tant, reduir la desigualtat i perquè realment treballi a fons per aquest paper anticíclic i per garantir un sistema econòmic sobirà, sostenible, que respecti els drets de totes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, diputades, diputats, bon dia a tothom. Bé, ja ho ha dit la senyora Romero, sant tornem-hi amb la mateixa moció de sempre –on és?, que no la veig..., ahí, ara, que no et veia. El que presenta avui el PSC em provoca un déjà vu, vull dir, ja que tots els punts que inclou aquesta moció ja han estat votats en diverses ocasions en aquest Ple, l'última en el debat de política general, on el Grup Socialista i el Grup de Catalunya Sí que es Pot van presentar una proposta de resolució sobre fiscalitat en la qual s'incloïen aquests mateixos punts i altres, no? També es va tractar dels mateixos temes en el debat de la moció subsegüent que va presentar el Grup Socialista sobre el projecte de llei de pressupostos i el projecte de llei de mesures. I sí, en efecte, senyora Romero, en totes aquestes ocasions aquestes mesures han estat rebutjades amb els vots del nostre grup parlamentari. Que és això el que busca el PSC quan reitera un cop..., darrere aquesta mateixa moció? La foto per fer el tuit? Nosaltres en podríem fer moltes de fotos del seu grup parlamentari votant juntament amb el Partit Popular o amb Ciutadans, en contra de mesures socials o en contra del procés. I, per desgràcia, aviat veurem al Congreso de los Diputados com els socialistes permeten aprovar retallades per valor de 5.500 milions d'euros o més en els pressupostos del PP i de Ciutadans. I aquesta sí que serà una foto maca. Senyora Romero, em crida especialment l'atenció el punt 2.d de la seva moció, relatiu a millores de fiscalitat ambiental. En el darrer Ple es va presentar el Projecte de llei de modificacions urgents en matèria tributària que incloïa, entre altres, la modificació de l'impost sobre l'emissió d'òxid de nitrogen a l'atmosfera produïda per l'aviació comercial. Curiosament el Grup Socialista també va votar-hi en contra. Els retocs i les correccions en matèria tributària, inclosa la fiscalitat ambiental, els realitza el Govern amb la Llei de mesures fiscals, financeres i administratives, la llei d'acompanyament del pressupost, i enguany, aquest 2016, com és de tothom conegut, no ha estat possible aprovar-la, una vegada més, pels vots en contra, entre altres, del Grup Socialista. No obstant això, el passat mes d'agost el Govern va aprovar la memòria preliminar de l'Avantprojecte de llei de l'impost sobre el risc mediambiental de la producció, custòdia i dispersió d'elements tòxics i cal recordar també que el Projecte de llei del canvi climàtic està en tràmit parlamentari i inclou l'impost a vehicles rodats. I es constata, doncs, la voluntat d'avançar en la fiscalitat ambiental per part del nostre grup parlamentari i del mateix Govern, al qual dóna suport. Hem presentat esmenes i ens n'han acceptat una, per tant, agrair també la voluntat d'anar trobant punts de coincidència, i les altres malauradament han estat rebutjades. Hi ha altres punts de la moció respecte dels quals votarem a favor, com són el de millorar la gestió tributària de l'impost d'habitatges buits i recuperar l'impost sobre dipòsits bancaris. Un pendent de la sentència del Tribunal Constitucional i l'altre que ja va ser aprovat pel Govern català al desembre del 2012. Respecte a l'impost sobre dipòsits bancaris, cal recordar que el Govern espanyol va reaccionar aprovant el mateix impost amb tipus zero, per tal que no es pagués res per aquest concepte. Una mesura estrafolària que només protegeix els interessos de les entitats financeres i que priva el Govern de Catalunya de recaptar 500 milions d'euros que, en cas d'haver-se pogut ingressar, haurien evitat els dolorosos ajustaments que es van haver d'aplicar sobre els departaments tan sensibles com Salut i Ensenyament. Miri'ns, si de veritat volen una revisió de la política fiscal de Catalunya, ajudi'ns a fer-la dins d'aquest nou país que estem construint. Deixeu-vos d'intentar fer retocs a un sistema tributari espanyol que és obsolet i que té efectes regressius, ja que només paguen els treballadors i creem-ne un de nou propi de Catalunya, més equitatiu, més redistributiu i més solidari. Al cap i a la fi, les mesures que proposen són pedaços a un sistema tributari en el qual només podem incidir en aspectes secundaris i del qual no en tenim competències per a modificar l'essència de la seva arquitectura fonamental. I, per cert, si s'aprovessin aquestes modificacions, en tot cas, els hipotètics resultats s'obtindrien a l'exercici 2018. Llavors, senyores i senyors, ja serem independents [[rialles i remor de veus]] , per la qual cosa deixaran de tenir sentit les operacions de maquillatge del poc, del sistema tributari espanyol, que ens deixen regular. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Castellví. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Buenos días, vicepresidente y conseller de Economía, señoras y señores diputados. También un honor y un orgullo tener estudiantes de derecho tributario que puedan escuchar los debates que, sobre política tributaria, se establecen en el Parlamento. Miren, la posición de Ciudadanos en relación con la moción sobre fiscalidad que nos ha traído el Partido Socialista se combinará..., la posición nuestra..., se combinará la abstención, el voto en contra y el voto a favor. Mire, en el primer punto nos invitan, o mejor dicho, quieren instar al Gobierno a que dialogue con todos los grupos parlamentarios. Mire, yo creo que sería bueno, que sería positivo, que sería deseable, que sería una buena práctica, pero, a fin de cuentas, oiga, que hagan lo que quieran. Si lo que prefieren es dialogar exclusivamente con la CUP, pues allá ellos. Mire, dicen –dicen– que fruto de ese diálogo, a lo que se ha llegado es una especie de acuerdo sobre los presupuestos basados en tributos imaginativos. Pero, fíjense, yo, sinceramente, de la imaginación tributaria de Junts pel Sí y, especialmente, de la CUP, no podemos esperar otra cosa que saltarse la ley y algún despropósito fiscal. No esperamos otra cosa, sinceramente. En cuanto a los aspectos de fiscalidad que se recogen en la moción, creemos..., que se abordan, sinceramente, de una manera muy superficial, muy inconcreta y, en algunos casos, incluso de forma incorrecta. En Ciudadanos queremos bajar los impuestos de las rentas medias y bajas, ¡claro, que lo queremos hacer! Y lo vamos a hacer; lo vamos a hacer a través de nuestro propio sistema, que es el complemento salarial garantizado. Un complemento salarial al que nosotros le ponemos cifras. Mire, ante la inconcreción de la moción nosotros le ponemos cifras. Por poner un ejemplo: una familia con dos miembros –con dos miembros– que..., y con ingresos de unos 24.000 euros, o sea, unos ingresos mileuristas que tengan un hijo, no solamente no van a pagar impuestos, sino que van a recibir –van a recibir– 2.400 euros, esa familia y ese año. ¿Hay algo más progresista? ¿Hay algo más determinado en bajar los impuestos? Concreción frente a la inconcreción. No solamente con esta medida bajaremos los impuestos, sino que además vamos a hacer que ese sueldo mileurista aumente, y vamos a hacer que el impuesto sea realmente progresivo. Con relación al impuesto sobre sucesiones y donaciones, ustedes..., nosotros queremos rediseñarlo, queremos reformular ese impuesto, pero, miren, sinceramente, no para recaudar más; ya se verá si la recaudación es más, es menos o es la misma. No es la finalidad recaudar, es diseñarlo bien. Pero, claro, en ese rediseño, que pensamos que es necesario, lo que queremos tener muy claro es que no penalice a las familias que han ahorrado e invertido para dejar una herencia a sus hijos. Eso no lo queremos, y eso muchas veces, desde según qué planteamientos, pues al final es lo que se nos propone. Naturalmente, coincidimos con la moción en que hay que eliminar y disminuir las bonificaciones y las deducciones. Pero también pensamos que hay que hacer otras cosas, como por ejemplo reducir los grupos de parentesco, reducir también las tarifas… Es decir, hay muchos aspectos en que hay cambios que se podrían abordar. Pero es que esta moción no aborda ninguno de ellos, excepto el de que se grave más a las grandes fortunas, siempre un poco un concepto etéreo, bastante difícil de concreción, ¿no?, o al menos que ustedes no han concretado nunca. Bien, también quieren modificar el impuesto del patrimonio, dicen, para gravar más intensamente los grandes patrimonios. Pero aquí la primera cuestión que se suscita es: pero, oiga, ¿cuál es este gran patrimonio?, ¿dónde está el gran patrimonio? Y seguidamente lo que sucede es que han encontrado un apoyo en la CUP que lo que viene a decir es: «Oiga, la solución a esto pasa por gravar también a las empresas. ¡Vaya solución! Es peor la solución que el problema. Mire usted: aquí lo que se conseguiría es una doble, triple, imposición. Por favor, piénsenselo. Es que, verdaderamente, de la mano de la CUP solo pueden tener bastantes..., lo que decía antes..., no sé, es que ya no quiero ni calificarlo. [[Remor de veus.]] Bien, ¿qué conseguimos con esa medida? Pues descapitalizar las empresas. Esa medida va a descapitalizar empresas. Y quiero acabar con un tema que también plantean y que tampoco comprendo que venga de la mano de ustedes. Vamos a ver, recuperar el impuesto de depósitos bancarios. ¿No conocen el artículo 6.2 de la LOFCA? ¿No saben que cuando el Estado ya ha puesto un impuesto sobre un tema, en este caso sobre los depósitos, no se pueden gravar con posterioridad? Y que, además, precisamente…, como se hizo una chapucita a finales del año 2012, resulta que no tenemos derecho ni a la compensación. ¿Por qué? Porque se hace por decreto en vez de por ley, ley a la que nos obligaba el propio Estatuto de Cataluña. Las cosas mal hechas...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...mal…, aparecen. Por tanto, ¿cómo es posible que ustedes quieran recuperar un impuesto que saben que no es posible recuperar? Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyor vicepresident, per honorar-nos amb la seva presència. Bé, vagi per endavant –espero que avui tingui el dia tranquil– el nostre vot favorable a la moció presentada pel Grup Socialista, entre altres coses perquè, com ja s'ha posat de manifest, és un plantejament que en algun moment hem fet conjuntament en el debat de política general i que nosaltres compartim. Deixin-me dir-los que aquest debat s'ha fet moltes vegades, senyora Castellví, però malauradament amb poc èxit, i no perquè vostès hi votin en contra, sinó perquè el Govern, fonamentalment, ha fugit d'estudi, no hi ha volgut entrar. Fugen d'estudi –perdó, senyor conseller, l'he de citar, eh?– quan el conseller i el seu equip es neguen a dialogar, fins i tot es neguen a venir. Avui ens hem assabentat, per exemple, que el secretari d'Economia es nega a comparèixer a la Comissió d'Economia, malgrat que així ho haguem acordat, per donar comptes de l'execució dels pressupostos del 2016. Tenen vostès un sentit del respecte democràtic a aquesta cambra bastant complicat. I, per tant, a nosaltres no ens queda més remei que insistir en aquests plantejaments, que, lògicament, creiem que són importants. A veure, com que el Govern no ens vol explicar què pensa fer sobre la reforma fiscal, hem de llegir els mitjans de comunicació. I constatem, si n'hem de fer cas, que el Govern està disposat una altra vegada, un any més, a renunciar a temes importants, com la reforma del tram català de l'IRPF, com la reforma de l'impost de successions, com la reforma de l'impost de patrimoni. Jo li ho vaig dir ahir: estem davant d'una doble irresponsabilitat. Nacional, perquè suposa renunciar a la sobirania fiscal, a les competències, a l'autogovern fiscal, de què disposem, i és també una irresponsabilitat social, en la mesura que suposa renunciar a una part important dels recursos, que ens anirien francament molt bé. Ahir vam saber de boca del senyor Puigdemont que el Govern renuncia a les dues vies que ens podrien permetre el 2017 tenir més recursos per dedicar a polítiques socials, que no pensa intervenir activament en la negociació del model del finançament autonòmic, com si això fos una cosa que ell pogués decidir en nom de tots els catalans, i que alhora resulta que tampoc està disposat a fer la reforma fiscal. Miri, jo no sé en quina galàxia estan, vostès. Sí que li puc assegurar una cosa: als possibles beneficiaris de la renda garantida de ciutadania els és igual si vostès estan en la bombolla postautonòmica o en la bombolla prerepublicana. Senyora Castellví, si us plau, si el 2018 serem independents, que jo no ho poso en dubte, Déu me'n guard, per què dilaten vostès cinc anys l'aplicació de la renda garantida de ciutadania? Amb 16.000 milions més que tindrem quan siguem independents la poden aplicar vostès ja el 2018! Escoltin, deixin de dir vostès «tonteries, o trampes. Perdoni això de «tonteries, ho retiro. Deixin vostès de fer-nos trampes constantment, perquè ja no se les creuen ni vostès. Vull dir, tenim una de les tarifes autonòmiques de l'IRPF més regressives de totes les comunitats autònomes. Els catalans han de saber que el tipus mínim que grava les rendes més baixes és el més alt de totes les comunitats autònomes, el 12 per cent, i mentrestant tenim uns tipus que graven les rendes altes que estan per sota, per exemple, de comunitats autònomes com la d'Extremadura. Tenim marge per fer aquesta reforma, aquí. Tenim marge, no només per obtenir més recursos, sinó per fer el nostre sistema fiscal més progressiu i redistributiu, que és l'objecte, en definitiva, de la fiscalitat. Tenim en aquests moments, a Catalunya, una situació en què la hisenda catalana deixa d'ingressar 980 milions d'euros cada any com a conseqüència del que s'anomena «beneficis fiscals. Doncs bé, alguns d'aquests beneficis fiscals tenen tot el sentit del món. Nosaltres plantegem mantenir-los. Per exemple, l'exempció dels habitatges habituals fins a 500.000 euros, i altres, des d'aquest punt de vista. Però n'hi han alguns que són perfectament discutibles i volem discutir-los, i entre 980 milions de beneficis fiscals i zero hi ha un marge important. Perquè vostès suposo que deuen saber que en aquests moments l'execució pressupostària de l'impost de successions i donacions cau a un ritme del 10,5 per cent amb relació a l'any anterior i que a més a més produeix un forat important en aquesta capacitat de recaptació. I és una cosa que volem discutir amb vostès, amb normalitat, si vostès es dignen a acceptar el diàleg parlamentari amb tots nosaltres. A Catalunya tenim la possibilitat de gravar més l'impost de patrimonis, sí. Es pot dir «grans fortunes o es pot dir «rendes altes, però tenim aquesta possibilitat de fer-ho. I vostès no volen fer-ho. I llegeixo també pels diaris que per no fer-ho estan disposats a inventar-se una cosa ampul·losa, com aquests plats que donen als restaurants de quiero y no puedo, que el nom és preciós i quan els veus resulta que no tenen ni peix fresc ni tenen absolutament res. L'impost de grans fortunes. Bé, ja ho veurem, no? Però pel que apunta..., tot apunta que, hi insisteixo, tindrà més nom que capacitat recaptatòria. Acabo. Votarem, ja ho hem dit..., però creiem que és imprescindible que d'una vegada per totes fem aquest debat fiscal en profunditat i que el fem no només condicionat a equilibris polítics i al servei d'altres interessos legítims, sinó que el fem mirant els interessos de la ciutadania d'aquest país. Sobretot, jo demanaria, si és possible, als amics d'Esquerra Republicana de Catalunya, amb qui durant molt de temps hem compartit alguns dels plantejaments de reforma fiscal, que no s'oblidin quan estan al Govern del que havien dit durant molt de temps quan estaven a l'oposició. I, sobretot, demanaria a tota la cambra que s'apliqués aquella dita que diu que «si és possible, la teva mà esquerra –la que redacta els discursos– «sàpiga el que fa la teva mà dreta –la que vota els pressupostos. Si és possible, que així sigui. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, té la paraula el senyor Enric Millo, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Molt honorable presidenta del Parlament, honorable vicepresident del Govern de la Generalitat, diputades i diputats, amb relació a aquesta moció del Grup Socialista, perquè quedi clar el que votem en aquesta moció..., té bàsicament dos punts, té dos aspectes. El primer, que ens demana «obrir un procés de diàleg amb tots els grups parlamentaris, amb caràcter previ a la presentació dels pressupostos de la Generalitat 2017. Primer punt. Segon punt: «Presentar un projecte de reforma fiscal orientat a assolir un sistema fiscal més just i progressiu que permeti ampliar els recursos fiscals propis de la Generalitat. Aquests són els dos aspectes. Plantejats d'aquesta manera i redactat així, escolti, això podria fer màxim consens, jo crec, de tots els grups d'aquesta cambra. Ara, anem una mica al detall, no? És a dir, primer punt, cap problema. Ja li anticipo que el Grup Parlamentari Popular votarà amb entusiasme a favor del primer punt, perquè qui entendria que el Govern de la Generalitat no vulgui obrir un procés de diàleg amb tots els grups abans de presentar el pressupost per buscar el màxim consens? El que passa és que vostè i jo sabem, senyora Romero, que demanar diàleg al Govern de Junts pel Sí és perdre el temps. Aquest és un govern que no dialoga, que es posa a la boca tot el dia el diàleg i demana el diàleg de tothom, però ells són els primers que no dialoguen. No tan sols no dialoguen, sinó que jo li aventuro, senyora Romero, que possiblement s'assabentaran abans els mitjans de comunicació que nosaltres de quin és el contingut d'aquest pressupost, o del possible pacte a què crec que ja han arribat amb la CUP. Perquè aquesta és la segona consideració que volia fer: la premsa ens diu –jo no sé si és veritat o no, perquè com que el Govern i Junts pel Sí actuen amb obscurantisme i opacitat...–que la CUP ja té un preacord tancat amb la dreta burgesa, nacionalista, separatista, catalana. La CUP ja té el pacte tancat amb aquesta dreta. [[Remor de veus.]] Ja el té tancat, no? La CUP pacta amb la dreta nacionalista, burgesa, sobiranista, catalana un acord... [[Alguns aplaudiments.]] Compte! No, no, un acord per escurar la butxaca dels burgesos catalans nacionalistes!, i tal i tal. [[Rialles.]] Vull dir que ja s'ho faran, eh? –ja s'ho faran, eh? Per escurar-los la butxaca, perquè el que volen realment és..., ja ho sabem, el que volen, ja ens ho han explicat moltes vegades, no? I... [[Veus de fons.]] No, no, i sobretot el que volen, després, és, evidentment, que aquest pressupost serveixi per al trencament, per a la independència, que aquest és el preu que paga la dreta sobiranista i burgesa catalana. Pagarà el que hagi de pagar per aconseguir la independència, que la tindrem aviat, que avui ja ens l'han anunciat, no?, i per tant aviat ja tindrem aquesta independència. Per tant, estem amb un pressupost prorrogat, pressupost del 2016 prorrogat, no tenim pressupost del 2016, i a les portes d'un pressupost del 2017. Esperem que sí. Jo tinc moltes ganes de veure'l. M'hauria agradat que el veiéssim abans inclús del mateix debat. Perquè, home!, per què es nega Junts pel Sí a dialogar amb els altres grups parlamentaris de la cambra per fer un pressupost que sigui útil per atendre les necessitats econòmiques i socials, per lluitar contra la pobresa, contra la desigualtat, i pactar-lo amb els grups de la cambra? Per què es nega a fer això? Per què vol pactar-lo només i exclusivament amb la CUP? Per què la CUP té l'exclusivitat del pacte dels pressupostos? Bé, és una resposta que ha de donar Junts pel Sí, no? Però aquesta és la veritat. Llavors, un pressupost en què la CUP vol escurar la butxaca dels catalans i finançar el procés cap a la independència. En qualsevol cas, ja li dic que el nostre «sí el té. Dos –dos: «Presentar un projecte de reforma fiscal orientat a assolir un sistema fiscal més just i progressiu. D'acord. Jo ja sé que el Partit Socialista té, una mica, mala consciència, i per això també presenta aquesta moció. Perquè, en el darrer Ple –això..., aquests estudiants que no hi eren, a l'últim Ple–, Junts pel Sí no, però Partit Socialista, Catalunya Sí que es Pot, el Partit Popular i Ciutadans vàrem votar junts dues vegades en un intent de mesures fiscals urgents del Govern per aixecar els impostos i perquè els catalans paguin més; que ja som els que paguem més de tot Espanya, però el Govern vol que paguem més. Aquí ens vam posar tots d'acord i vam votar que no, i a més vam votar que no contra el plantejament que feia sobre l'Agència Tributària Catalana. I, clar, llavors avui aquí algú es volia netejar la consciència: «No, escolta, que quedi clar que no votem el mateix, i tal i tal, no? Doncs miri: no li ho permetré del tot; alguna cosa la votarem amb vostè, també. Però tot no. Avui discreparem en algunes qüestions. Més just i progressiu, segur que sí. Ara, com aconseguim més ingressos? Com aconseguim que la Generalitat tingui més recursos? Per la via d'apujar els impostos i ja està? O per la via de creixement econòmic, més ocupació, més riquesa i una distribució més justa d'aquesta riquesa? Aquesta és l'opció del Partit Popular. Per tant, en tot allò que suposa escurar més la butxaca dels catalans, que ja la tenen molt escurada, no hi estarem d'acord. Ara, en una revisió del sistema fiscal per fer-lo més just i equilibrat, sí, per poder combatre millor la pobresa i la desigualtat. Ara, permeti'm acabar amb una petició, senyor Junqueras. Hi ha una manera, ja s'ha dit abans, important de millorar les finances de la Generalitat, que és tenir un nou model de finançament més just i equilibrat. Vostè, impedeixi l'error del president Puigdemont, convenci el president Puigdemont per seure a la taula a negociar, que segui a la reunió de presidents i que segui també a la taula per negociar un millor model de finançament. Defensin el que vulguin, però asseguin-se a dialogar. Si no és impossible arribar a un acord. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Millo. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Alícia Romero.
A veure, tinc tantes coses a dir en tan poc temps... A veure, començaré pel senyor Millo. Home!, senyor Millo, que vostè em digui –que vostè em digui– que comparteix coses amb mi, com per exemple que vostès defensen un model fiscal just i progressiu, quan el senyor Rajoy, quan va entrar fa quatre anys al Govern de l'Estat, va apujar l'IVA, va apujar l'IRPF a les classe mitjanes... Home, home, home, escolti'm, em sembla que és dir molt el que vostè diu –és dir molt el que vostè diu–, eh? Per tant, em sembla que no compartim massa la mateixa política fiscal. De fet, el de l'altre dia no era augmentar impostos, eh?, era retocar petites coses dels impostos; per això hi vam votar en contra, perquè no entràvem en el fons del debat de política fiscal. Miri, és veritat, senyor Junqueras, i és veritat el que deia el senyor Millo: vostès no volen dialogar. Però sap què penso? Que és Esquerra Republicana que no vol dialogar; és vostè que no vol dialogar amb nosaltres, perquè fa dos anys ens vam asseure amb el conseller Mas-Colell; ens va cridar, al Partit Socialista; va voler parlar amb nosaltres, dialogar, veure si podia arribar a acords amb el Partit Socialista. I vostè no ho vol fer; vostè ha tancat les portes al diàleg més enllà de la CUP, vostè deu saber per què. Però aleshores després no vingui aquí a demanar-nos responsabilitat perquè li votem en contra els pressupostos. Si no vol dialogar amb nosaltres i buscar acords, després no vingui a dir-nos que som responsables que no s'aprovi el pressupost. La responsabilitat serà seva i, en tot cas, de la CUP, que és amb els únics que vostè vol parlar. I una altra cosa, molt ràpid. Quan parlem, tot el dia vostès fugen d'estudi, no volen entrar en el fons d'aquest debat perquè demà –demà, demà, demà– serem independents, i quan ho siguem ja farem debats sobre política fiscal. Tant de bo demà fóssim independents, coi, perquè podríem fer el debat! [[Aplaudiments.]] Però no –però no. [[Veus de fons.]] Oh, sí, i tant; així faríem el debat. Però no. Sap què passa? Que és l'excusa que vostès posen per no fer debats de fons, i tant. Ara és demà; si és que el demà no existeix. És que «ara és demà, no; demà no existeix. I el que han de fer vostès és que amb la capacitat d'autogovern que tenen..., la capacitat d'autogovern que tenen avui ja, és estirar-la al màxim i fer polítiques fiscals diferents, i augmentar els impostos a aquells que més tenen. I no fer el que estan fent, que és amagar el cap sota l'ala, amb aquesta excusa de «demà, quan siguem independents, ja ho farem. No, escolti'm, quan siguem independents, no; avui, avui hi han problemes a Catalunya, avui hi ha desigualtat, avui creix la pobresa infantil i avui volem respostes, i vostès no ens en volen donar; fugen d'estudi. I això és el més greu, que un govern no pot fugir d'estudi; un govern ha de donar respostes avui, no quan no sabem què passarà d'aquí a no sé quant de temps. Avui. I aquesta és la seva irresponsabilitat. És una proposta concreta, que planteja problemes i respostes concretes. No ens la votaran, de nou. S'alinearan de nou amb el Partit...
Senyora Romero...
...Popular i no amb la...
...ha exhaurit el temps.
...la plataforma Pobresa Zero, amb els partits d'esquerres. Aquesta és la pena d'aquest Govern, que pensa massa en el demà i molt poc en l'avui. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. Estem cridant a votació. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada.
D'acord. Digui.
A veure, jo, és que gairebé votaria per separat tots els punts, perquè tinc votacions bastant diverses. Sí. Pot ser?
Els punts..., vol dir punts...
Sí, és que..., és que...
...a, b, c? Clar, vol dir lletres, perquè de punts només n'hi ha dos, 1 i 2. Vol dir...?
Lletres. Lletres del... [[Remor de veus.]] Bé, sí, punts i lletres, eh?
Tot –tot.
O paràgrafs –paràgrafs.
Vol dir tot. Vaja, vol dir punts i lletres.
Sí, sí.
D'acord. Tot.
Sí, sí. D'acord?
D'acord. Si els sembla bé, farem això. [[Pausa llarga.]] Iniciarem la votació. Tal com s'ha demanat, votarem tots els punts separadament. En primer lloc, votem el punt número 1. Comença la votació. El primer punt ha quedat rebutjat per 35 vots a favor, 61 en contra i 33 abstencions. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació... Perdó. [[Veus de fons.]] Hi ha l'encapçalament número 2, voleu el 2.a? Jo crec que el 2 es... [[Veus de fons.]] Hi ha un mandat al número 2. El número 2 diu: «El Parlament de Catalunya insta el Govern a presentar un projecte de reforma fiscal orientat a assolir un sistema fiscal més just i progressiu que permeti ampliar els recursos fiscals propis. I, llavors, a partir d'a. No sé, si voleu, votem el 2.a, directament? [[Veus de fons.]] Es vol votar el 2.a. Hem votat el punt número 1, ara es vol votar el 2.a, 2.b? O, jo deia..., dèiem el 2 sol i, després, 2.a, 2.b. No passa re, ens estalviem una votació. D'acord, doncs. [[Veus de fons.]] Sí, doncs, votem el punt..., el 2.a. [[Josep Enric Millo i Rocher demana per parlar.]] Senyor Millo.
Sí, perdó. No, és que, de fet, el punt 2, que acaba la frase..., que no l'ha acabada de llegir, acaba dient: «A partir de, dos punts...
Sí –sí.
...dos punts, llavors hi ha una sèrie de lletres. De fet, el que es demanava abans, si jo no ho entès malament, és que votéssim les lletres, totes, per separat.
Sí.
No la a i la b, no: la b i la c i la d i la e i la f i la g; totes per separat.
Sí, sí; això hem entès, senyor Millor. Sí, això anàvem a fer, eh? Ja. Fins aquí. D'acord, doncs. Votem el punt 2.a. Comença la votació. El punt 2.a ha quedat rebutjat per 36 vots a favor, 70 en contra i 23 abstencions. A continuació, votarem el punt 2.b. Comença la votació. El punt 2.b ha quedat rebutjat per 36 vots a favor, 70 en contra i 23 abstencions. A continuació, votarem el punt 2.c. Comença la votació. El punt 2.c ha quedat rebutjat per 36 vots a favor, 93 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 2.d. Comença la votació. El punt 2.d ha quedat aprovat per 68 vots a favor, 61 en contra i cap abstenció. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, votarem el punt 2.e. Comença la votació. El punt número 2.e ha quedat aprovat per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 2.f. Comença la votació. El punt 2.f ha quedat aprovat per 120 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. I, a continuació, votarem el punt número 2.g. Comença la votació. El punt número 2.g ha quedat aprovat per 97 vots a favor, 32 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques públiques respecte als aliments que fan emmalaltir]] [[302-00079/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques públiques respecte als aliments que fan emmalaltir, presentada pel Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marta Ribas. [[Remor de veus.]] I els demano si us plau que surtin ràpid i en silenci perquè puguem continuar amb la sessió.
Bé, bon dia. Fa quinze dies, al Ple passat, els deia: «Menjar malament emmalalteix i mata. A Catalunya, també. Perquè l'alimentació insana està al darrere de les principals malalties que afecten la nostra població, com la diabetis tipus 2, l'obesitat, malalties cardiovasculars o certs tipus de càncer, fins i tot, i estem parlant de dades científicament demostrades. Perquè cada vegada és més greu, perquè la majoria..., la meitat d'infants de Catalunya pateixen sobrepès o obesitat, i això no només és problema de present sinó també de futur, com els dèiem fa quinze dies. Perquè, a més, hi ha biaix de classe claríssim en aquest tema, i és que l'elecció del que mengem respon molt més a causes estructurals que a decisions individuals. La diferència de preu entre una dieta sana i una d'insana és d'un euro i mig per persona i dia, i això està fent que un 44 per cent de les famílies de Catalunya no puguin accedir a una dieta que compleixi les recomanacions nutricionals bàsiques de salut. Per tant, no és un tema d'atac individual, no és un tema només de responsabilitat individual, és un tema no només de campanyes d'educació, sinó que, evidentment, és un tema de fer polítiques públiques al respecte. Això era, en resum, el que els plantejava en el Ple passat, amb la interpel·lació que vaig fer al conseller Comín, que ja s'ha excusat que avui no podia estar en el debat d'aquesta moció. I els deia: «Per tant, per fer polítiques públiques plantejarem una moció que intenti atacar quines són les causes de tot plegat. I les causes que identificàvem, i que coincidíem amb el conseller, eren l'opacitat del sector respecte de què és un bon o un mal perfil nutricional, opacitat buscada i volguda; la publicitat enganyosa que s'està fent especialment dirigida al públic infantil, i l'especulació financera que està fent aquest mateix sector alimentari, que fa difícil també la supervivència, l'accés fàcil al mercat, l'accés fàcil per a la ciutadania a l'agricultura ecològica, comunitària o de proximitat, i aquests elements de biaix de classe. Per tant, hi ha possibilitat de fer polítiques, se n'han de fer moltes, però han de ser des de la voluntat de fer canvis estructurals, des de la voluntat de fer polítiques molt transversals i, evidentment, no pensant a fer amics en aquest sector i en els lobbys d'aquest sector. Per tant, vull posar en valor alguns dels punts de la moció que responen a aquestes causes, a aquests elements de fons. El primer punt, el punt 1.a d'aquesta moció, i que és clau, que és que cal establir quins són els perfils nutricionals des d'una perspectiva catalana a partir dels criteris fixats per l'OMS i per directives europees de què són aliments sans i què són elements insans, i que això ho ha de fer el Govern des de responsabilitat pública. I no poden incidir en aquesta definició dels perfils d'aliments sans o insans els lobbys del sector, perquè, si no, ja tornarem a crear una possibilitat..., bé, unes polítiques esbiaixades públiques. A partir d'aquests perfils, que és el punt 1.a d'aquesta moció..., se'n deriven molts altres elements en la resta de la moció, i per això els veuran..., veuran aquest punt referenciat en molts altres punts de la moció. Per exemple –i en destaco alguns–, cal pactar convenis d'etiquetatge, això sí, amb el sector, d'etiquetatge més clar, d'aquests perfils sans i insans o regular publicitat d'aquests productes. I això cal fer-ho intentant tenir incidència especial en el públic infantil. Un altre element que volíem destacar, que és limitar l'accés als aliments insans i facilitar l'accés als sans. Això ho fem en punts que afecten, per exemple, al fet que no només hi hagi bona voluntat, sinó limitació real d'aquest tipus de productes a les escoles i als equipaments públics. I també en la compra pública, que hem afegit a partir d'una esmena de la CUP. O, evidentment, amb elements de fiscalitat, perquè cal atacar amb polítiques impositives, com, per exemple, les begudes ensucrades, però també els aliments insans, per poder tenir a més, no només, més dificultats d'accés a aquests productes, sinó també més recursos per poder fer polítiques públiques de salut o de facilitar per accedir a productes saludables. I un tercer element que destaco, i amb això acabo, per atacar aquest biaix de classe, que és el punt de la moció en què reclamem una prestació d'infància per a les famílies amb risc de pobresa; una prestació de 100 euros mensuals per als infants a càrrec de les famílies amb risc de pobresa, perquè així puguem garantir a totes les famílies, especialment a aquelles que tenen risc d'exclusió social, una capacitat econòmica per arribar als aliments saludables. Hi ha molts punts en aquesta moció. Reconec que ha estat una moció complexa per als grups per poder-la treballar, també, evidentment, per al Govern, però esperem que pugui ser aprovada per una àmplia majoria. I agrair a tots els grups les esmenes fetes, que moltes, com deuen haver vist, han estat o incorporades directament o transaccionades. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Una moció llarga, complexa, i vull agrair el treball de la diputada Marta Ribas, entre altres coses, també, per com de llargues i complexes han estat les esmenes i que ho ha aconseguit. És llarga i és complexa, però que té un denominador comú. I jo crec que també ho explicava a l'inici de la seva intervenció, no?, i que ho diem tots els responsables de salut: la salut a totes les polítiques. L'objectiu del benestar present i futur no només correspon a la medicina, calen voluntats polítiques i cada vegada amb intervenció de molts més actors, perquè les mesures preventives són el més important. Alguns professionals ho diuen: els principals determinants de la salut..., un d'ells és l'estil de vida, que és aquell que influeix més i el més modificable en prevenció i promoció. També ho és l'herència genètica, el sistema sanitari i el medi ambient. La Carta d'Ottawa, que ens defineix molt bé el que és la salut, ens diu: «Són requisits per a la salut la pau, l'educació, el vestit, el menjar, l'habitatge, un ecosistema estable, la justícia social i l'equitat. Jo crec que aquesta mateixa definició que la Carta d'Ottawa ens fa és el que defineix bàsicament la transversalitat de les mesures que aquesta moció porta. I no els he volgut fer una dissertació sobre salut pública. Però el que és evident és que el que mengem, no només el que mengem, els components químics que estan presents en l'elaboració, com ho preparem, però també les desigualtats, la possibilitat de tenir accés a una alimentació saludable, la temperatura de la nostra llar, tot són requisits de salut, en definitiva, d'absència de malaltia, i, per tant, de benestar. També l'OMS diu que ja no valen les campanyes amables, calen mesures contundents i transversals. I a mi m'agradaria, aquí, afegir una cosa que discutia amb la diputada Marta Ribas: cal que el Govern determini qui serà responsable, quin òrgan serà responsable de tirar endavant totes aquestes mesures bàsiques per al que volem i pretenem en aquesta moció. És allò de «qui ho porta?, no? I, per tant, és important saber-ho. Crear un perfil propi de perfils nutricionals. Jo, bàsicament, també, aquí m'agafo als criteris de la dieta mediterrània, junt amb una fiscalitat, i, sobretot, una gran claredat en tot el que és l'etiquetatge i els components. Hem de poder-ho entendre tots què és el que plantegen i el que tenim en el menjar que tenim a les nostres mans. Hi han moltes mesures que no requereixen, bàsicament, grans esforços, més que voluntats polítiques, com és que a les nostres escoles i als equipaments públics no tinguem màquines expenedores d'aliments insans o que els menús estiguin fixats amb criteris nutricionals adients. Per tant, aquest és un tema, com ho és el tema de la desigualtat. Per tant, el meu grup li dóna suport a aquest punt sobre el qual hi hagi un ajut de 100 euros mensuals per a la criança de menors a les famílies amb risc de pobresa i exclusió, perquè en aquest moment cal recordar que la pobresa a Catalunya té el més alt grau d'incidència entre els menors de setze anys. Són moltes les mesures, com deien, i que compartim, que amb implicacions econòmiques, també amb ingressos, també hem volgut, a través de les nostres esmenes, que els ajuntaments siguin reconeguts, i, per tant, rebin les aportacions pressupostàries adients en la seva tasca de foment de l'alimentació sana, i també els programes d'ajut a la família que s'estan fent, perquè és evident que els usuaris acaben..., els ciutadans acaben trucant a la porta més propera i, en aquest cas, són els ajuntaments. I agraeixo, doncs, que s'hi hagi incorporat també aquesta mesura. Hi ha alguns temes que volíem remarcar: el fet de crear i potenciar una línia de recerca existint ja l'institut en el marc de la producció agroalimentària, i hem de crear un mercat més accessible i facilitar l'accés a aliments sans, frescos, ecològics i de proximitat. Creiem que és important. En aquest moment, només un 1 per cent de la població consumeix aquest tipus d'aliments i els hem de fer molt més accessibles. Per tant, salut pública, mesures fiscals, transparència, i al final el meu grup havia fet una esmena sobre malbaratament. Era allò de fer una campanya publicitària sobre el projecte de llei que nosaltres hem presentat, però que creiem que hem acceptat que no estigui dins de la moció perquè en si mateix ja és prou complex, i, per tant, ho debatrem en l'àmbit del projecte de llei. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Escarp. A continuació, per a defensar les esmenes presentades té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta; bon dia. Bon dia als que us heu quedat aquí per sentir aquesta moció. Agrair a la Marta Ribas l'esforç que ha fet en la presentació d'aquesta moció, i lamentar que els temps han sigut curts, que els temps han sigut massa ràpids, massa accelerats i no ens han permès discutir de manera més cabdal aquest procés que hauria sigut molt interessant. Molt interessant perquè, a més a més, sí que ha fet un treball gran d'intentar harmonitzar les diferents coses. Me n'alegro, perquè tantes vegades que dieu que hi ha poc diàleg i que hi ha poca relació –per exemple, amb Junts pel Sí–, i, en canvi, aquesta vegada heu incorporat divuit mocions de les vint que ells han presentat, i ens n'heu deixat unes quantes nostres fora. Bé. Primer, volia fer una prèvia que creiem que és important, i és que no podríem estar d'acord, ja que parlem d'impostos, parlarem d'impostos, amb aquells impostos o tributs que graven injustament el consum de tothom per igual, amb independència de la capacitat econòmica que tinguin les famílies i que tinguin les persones. Per què? Perquè creiem que és de sentit comú que si ens gravem tots per igual sense tenir en compte la nostra economia personal i quotidiana, això no impacta de la mateixa manera a tothom i es parteixen de situacions molt desiguals. Un exemple clar d'aquesta injustícia: només faltaria que no gravem el capital ni gravem el patrimoni ni les altes rendes per no descapitalitzar les empreses, com deia el senyor Espinosa, i, en canvi –i, en canvi–, dediquéssim a gravar de manera, per igual a tothom a través del consum. No són coses separades, vull dir, no pot ser això, no? Per què? Perquè substancialment nosaltres aniríem per una altra línia –aniríem per una altra línia. I això sí, senyora Alícia Romero, i pensant en avui, no? –llàstima, no hi és!–, pensant en avui, nosaltres creiem que si un producte és insà, el més normal és que estigui prohibit, que estigui prohibit com ho estan les armes, no? Les armes maten, són insanes, per tant, estan prohibides. Bé, menys els exèrcits. I això, si no passa no es pas perquè hi hagi una mentalitat liberal, de lliure elecció racional, sinó per quelcom que ja s'ha dit:, per interessos econòmics, interessos econòmics que lamentablement creen llaços polítics. No cal recordar que a casa nostra, en el 2013, vam tenir la renúncia a establir un impost antiobesitat a les begudes ensucrades per pressions de l'ambaixada dels Estats Units, i per la conversa que el senyor Solomont amb el senyor Artur Mas van tenir, en la qual va manifestar el malestar de la Coca-Cola, Pepsi, «la chispa de la vida, amb la mesura i va suggerir-li, al president Mas, que podrien caure les inversions estatunidenques a Catalunya. Per tant, és veritat, eh?, hi han interessos econòmics que creen biaixos polítics, no? Ara bé –ara bé–, com que no..., sembla que no és possible prohibir-les, perquè no tenim prou força política, ni prou voluntat política, sí, crearem impostos per a la producció de l'alimentació escombraria, i que són necessaris, però que hem d'encarar-los des d'un punt de vista que serveixi per construir alternatives. Què vull dir, amb això? Vull dir que hauríem d'anar a l'arrel, entre altres coses, que, per nosaltres, passaria per tres objectius importants. Un, que el que es recapti amb aquests impostos hauria d'anar a canviar el model productiu agroalimentari. És a dir que hauria de ser finalista, aquest tribut, i això vol dir dues coses: una, recaptació hauria d'anar directament a augmentar les hectàrees agroecològiques arreu del país, i una altra, que els aliments que es produeixin arribin al consum intern de la nostra població, a preus raonables, com a consum de masses, alternatius a begudes industrials i a aliments fast food. Començant ja. I per la compra i provisió d'aquests aliments en edificis públics. Avui tenim un greu problema, perquè avui existeixen alternatives de menjar saludable i agroecològic, però que a les grans concentracions urbanes, ho sabem bé, sovint són molt cares. I això recordem que ha passat després d'haver devastat el camp en les últimes dècades i amb una producció de qualitat que avui és menor i encara està encarada a qui pot pagar més: qui paga mana. I el pitjor és negar la realitat social, perquè quan això passa hi ha qui després s'atreveix a jutjar moralment com es gasten els diners la gent treballadora i les seves criatures, com si es poguessin pagar la compra setmanal a la cadena Veritas, o com si poguessin pagar 200 euros al mes per una cistella familiar sense fruita, ni horta, ni carn, ni peix. Per tant, benvinguts siguin aquests 100 euros que donarem, novament, a algunes famílies. D'altra banda, i per segon punt que creiem important, aquest tribut, perquè sigui efectiu, ha de ser un gravamen progressiu i d'impacte real en el gran preu en el final. I vull posar dos exemples: un, el tabac mata, i no pensarem que el fast food i els edulcorants, que són bombes hipercalòriques no, per tant..., això no ho diem nosaltres, ho diu l'OMS. I els impostos sobre el tabac no són pas minsos, són grans. Potser es descapitalitza alguna indústria tabacalera, però guanyant en salut. Per tant, gravar amb cinc cèntims una coca-cola, un gelat del McDonald's, uns Donettes, la xocolata blanca, uns fregits amb àcids transgènics...
Senyora Serra, ha exhaurit el temps.
Caramba! Bien! [[Rialles.]] Què volíem dir, doncs? Volíem dir que els impostos han de ser progressius, que s'ha de prohibir tota la publicitat... –avui no parlarem de posar impostos en aquesta, parlarem de prohibir–, prohibir tota la publicitat: la televisiva i també l'estàtica. Perquè té poc sentit que vulguem etiquetar...
Senyora Serra, és que ha exhaurit el temps...
...vulguem etiquetar...
...em sap greu, però...
Sí, sí...
Gràcies.
Us quedeu sense una aportació importantíssima, eh? [[Rialles.]]
Em sap greu. A continuació, té la paraula el senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Bé. Moltes gràcies, presidenta. Diputades i diputats, estic en condicions d'afirmar –potser molt més com a pare que sóc, que com a metge, que també– que l'alimentació infantil ha de ser una ocupació que cal tenir com a societat. És una qüestió social, no solament sanitària, i per això cal fer-hi molt. Avui debatem sobre els aliments que fan emmalaltir. Fa quinze dies escoltava els exemplars companys de l'Hospital Sant Joan de Déu, presentant el desè informe Faros, que ha comptat amb la col·laboració d'institucions com l'Acadèmia Americana de Pediatria i la Fundació Alícia, a qui des d'aquí aprofitem per felicitar-los per tan bona feina, explicant que ha crescut el nombre de nens que segueixen dietes poc saludables, la qual cosa pot provocar problemes en el desenvolupament infantil en el cas que no se satisfacin totes les necessitats nutricionals dels nens. Sabem que els pediatres constaten que cada vegada hi ha més famílies amb nens que segueixen una dieta restrictiva per motius diversos, sovint econòmics. Coneixem que fins a un 80 per cent dels nens no mengen la fruita necessària i un 50 per cent només mengen verdura una vegada al dia i el 90 per cent no menja peix cada setmana. Recomano, doncs, l'excel·lent informe que repassa tots els aspectes de la nutrició infantil, com l'alimentació del nen en una etapa de la vida fins a l'adolescència, les al·lèrgies i intoleràncies alimentàries, els símptomes d'un trastorn alimentari, i com aconseguir, per exemple, que els nens mengin fruites, verdura i peix. També hi ha moltes altres evidències que ens han de fer alertar. Per exemple, els de la Creu Roja de Catalunya de 2015, que incorpora molt encertadament el concepte de «seguretat alimentària, entesa com la situació en què totes les persones d'un grup familiar tenen garantit sempre l'accés físic, social i econòmic a suficients aliments innocus i nutritius per satisfer les seves necessitats i preferències alimentàries, per poder tenir una vida activa i sana, tot directament relacionat amb el nivell d'ingressos de les famílies. És impossible comentar amb rigor tota la moció per la seva extensió, però cal parlar avui de seguretat alimentària i de l'activitat física que es realitza cada setmana, de quin és l'esmorzar que fa la família, de qui està al costat dels nens a l'hora de fer els deures i, per tant, de polítiques de conciliació familiar, de les hores que s'està davant la televisió i els videojocs, o de quantes hores, per exemple, dormen els nostres nens i fins a quina hora estan llevats. Una moció tan extensa com aquesta podria haver incorporat, doncs, temes en aquest sentit. Si entrem en temes fiscals, nosaltres ens alineem sempre amb la política europea. Cal combatre els productes nocius, com el tabac, l'alcohol i alguns dels que avui aquí estem comentant, però cal fer alguna cosa global perquè siguin realment eficaces. Cada dia no hi pot haver una nova taxa de Catalunya, i voldríem un acord amb una proposta comuna per a totes elles. No té sentit gravar aquí un producte i que la gent el compri més barat a la comunitat veïna. Entenem que en aquest cas la política fiscal és un instrument d'intervenció comunitària i de canvi social, però no perdem de vista que l'educació és molt més potent. Coincidim, doncs, en l'objectiu de bona part d'aquesta moció, però el càlcul, per exemple, de les quanties creiem que ha de ser realista i possibilista, perquè nosaltres donem suport a les famílies que necessiten ajuda, i per això està en tràmit el nostre projecte de llei, on intencionalment no vam definir quantitats, perquè entenem que això ha de ser un gran pacte entre tots. Fa molt bé, doncs, portant un tema com aquest aquí, perquè encara ens sorprèn, per exemple, que alguns agitessin cartells com aquest a la campanya electoral: «Volem un país on hi hagi gelat per postres cada dia. [[Alguns aplaudiments.]] Doncs, jo crec que molt malament. Si em permeten, jo prefereixo cartells subtilment molt diferents, però com aquest: «Volem un país on els nostres nens mengin fruita cada dia. [[Aplaudiments.]] Mirin, nosaltres entenem que aquesta és la idea, que aquesta és la idea cap on hem d'anar. Això és el que opina l'OMS, per exemple, en afirmar que la salut és un estat de complet benestar físic, mental i social, i no solament l'absència d'afeccions o malalties. Presidenta, Ferran Adrià va afirmar que el coneixement científic i culinari és imprescindible perquè els nostres fills mengin de manera saludable i en gaudeixin ara i en un futur. Diputades i diputats, aprofitant que s'atansa també l'hora del dinar, m'acomiado com l'Arguiñano: «Coman rico, rico y con fundamento. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Anna Caula, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Des del nostre grup, Junts pel Sí, volem manifestar la nostra satisfacció per haver pogut arribar a acords importants i, sobretot, realistes sobre l'objectiu d'aquesta moció que tracta, no ho oblidem, d'un tema d'actualitat i de preocupació compartida: els hàbits saludables en alimentació. Gràcies a la promotora de la moció, la diputada Marta Ribas, per la seva disposició al diàleg, per poder arribar a acords que faran possible començar a solucionar aquesta preocupació compartida. De fet, no és una qüestió nova. Aquest Govern i anteriors han començat a treballar de manera solida en un conjunt de mesures per afrontar aquesta qüestió; mesures que aquesta moció vol reforçar, i això ens satisfà. Deixeu-me, però, com a nouvinguda al Parlament, fer un incís: havia après que de les mocions llargues, plenes de punts i apartats, se'n diu «mocions llençol. Aquesta, però, entenc que va més enllà del llençol. Ara que ha arribat el fred, aquesta moció no és una funda nòrdica lleugera, sinó llençols –en plural– amb vànoves, cobrellits i un munt de mantes. I és que, potser, segons els nostre parer, aquest objectiu tan lloable d'incidir sobre els hàbits alimentaris i saludables, un tema transversal, no s'hauria de vehicular a partir d'aquest instrument que requereix una immediatesa –com ens feia esment la diputada Serra– que no va d'acord amb la seriositat i profunditat amb què hauríem de debatre-ho. És un punt de partida, però, i ja que la moció ens demana que ens posem en el repte, l'acceptem i diem: «Anem més enllà per desenvolupar i anar al fons de tots els apartats, i hem afrontat amb ànim absolutament constructiu aquesta moció. De moment, però, per temps, resumim el nostre posicionament. Tot i que la moció s'inscriu en el Departament de Salut, entenem que parlem també de la importància que donem, com a societat, a l'alimentació saludable, però que també té derivades en qüestions socials, culturals i ambientals, cosa que implica, al mateix temps, la pregunta sobre quin model de societat volem. És determinant que treballem i és molt important que ho fem conjuntament, perquè el canvi d'hàbits en general i els alimentaris en particular és un element central per millorar la nostra societat. I això va més enllà i ens cal també plantejar-nos el model de política alimentària, començant pel sector agroalimentari, sector que cal tenir en compte, estratègic, ja que també es tracta de la nostra producció alimentària a Catalunya, on hem apostat per hàbits saludables i la dieta mediterrània equilibrada, que és segura, qualitativa i diversa. Hem d'ajudar els productors del territori, que fan bé les coses. Per tant, el nostre grup també aposta per un afrontament proactiu, no només fiscalitzador, ans al contrari, actiu en formació i educació per consolidar una societat catalana amb uns hàbits alimentaris saludables. Hem de saber convèncer dels beneficis d'una dieta basada en aliments saludables i bons hàbits d'activitat física. Hem de saber convèncer de consumir aliments saludables i no aquells que no aporten beneficis sinó problemes a la nostra salut. Cal treballar a favor; a favor dels aliments i dietes saludables, a favor dels bons hàbits. I ja sabem que això ho hem de començar des del principi, és a dir, des dels primers anys de vida, ja que, a més de facilitar un bon estat nutricional i un coneixement i un creixement òptim, ajuda a consolidar i exportar al seu entorn l'adquisició d'hàbits saludables per a l'edat adulta, cosa que també va lligada amb les pautes de consum i amb fer front també a les afectacions negatives de la globalització. Amb referència al punt 4, per cert, punt que votem per tercer cop aquesta legislatura, votarem en contra, però senzillament pel que comentàvem, perquè entenem que ja hi ha en vigència una ponència que entenem que és allà on, entre tots, ho hem de treballar. Amb referència al punt 3, hem dit que el canvi en els hàbits alimentaris és un canvi cultural que necessita molta pedagogia, cert, però també mesures fiscals, perquè els impostos no només tenen efectes recaptatoris, també tenen la voluntat de modificar comportaments socials. Estem treballant perquè els pressupostos del 2017 incloguin un impost sobre les begudes ensucrades. Aquesta és la intenció anunciada pel Govern, però aquest no és un element nou; fa temps que s'hi treballa, especialment durant la legislatura passada, i s'ha anat madurant, no només a Catalunya, per fer-lo aplicable i eficaç. Altra cosa és l'impost sobre els aliments, que ni aquí ni a tots els països europeus on s'ha estudiat estem preparats per abordar-lo. En definitiva, per cloure la intervenció, es tracta d'un canvi cultural i els canvis culturals es fan no només a partir de mocions, sinó que cal més, cal que hi treballem i que ho fem amb mesures legislatives i amb voluntat política que inclogui aquest Govern i els que vindran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Caula. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, consellers, diputats, diputades, bé, diputada Ribas, jo com vaig llegir –seré sincera– el títol de la moció, la veritat és que em va sorprendre una mica, no? Perquè parlar de forma tan taxativa d'aliments que fan emmalaltir, la veritat és que sona una mica dur, no? Perquè, és clar, podem parlar d'aliments saludables, d'aliments poc saludables, d'aliments gens saludables; però dir que fan emmalaltir, considero que és crear..., potser exagero jo també una mica, però crec que és crear una mica d'alarma social, no?, i una alarma social que és innecessària. Tots sabem que abusar, que excedir-se en determinats aliments o begudes, doncs, pot ser perjudicial per a la salut, però d'això a dir-ne que fan emmalaltir, doncs, no sé fins a quin punt, no? En fi, en aquesta moció llençol, que vostès ho barregen tot, sembla més aviat un monogràfic sobre polítiques d'alimentació, que va des de l'etiquetatge de productes fins a com podem escanyar les grans distribuïdores, passant per demanar una prestació per a la criança de menors, etcètera, no? Fa poca estona he rebut tal com ha quedat definitivament la moció, que amb les diferents esmenes que s'han presentat i les diferents transaccions a què s'ha arribat, doncs, crec que han polit bastant el text i, per tant, nosaltres podrem votar a favor de diversos punts o ens hi abstindrem, no? Des del nostre punt de vista, la moció consta de dues parts ben diferenciades. Una que podem assumir perfectament, que correspon als punts 6, 7 i 8, on es posen damunt la taula propostes en positiu per fomentar l'alimentació saludable i que, per tant, nosaltres compartim al cent per cent, i quant als primers cinc punts de la moció inicial, parteixen d'una filosofia que nosaltres no compartim i si no fos, ja li ho dic, perquè han estat modulats a través d'aquestes esmenes d'altres grups polítics, el nostre vot, doncs, hauria estat en contra en la seva totalitat. En el cas del punt 1, el que fan vostès és una interpretació en negatiu i d'impossible aplicació del que diu l'OMS i del que diu l'Agència Europea de Seguretat Alimentària, que han afegit després, no? Ambdós organismes defineixen les pràctiques saludables i recomanen la dieta mediterrània, que, per cert, és patrimoni de la humanitat, però el que no diuen –ho repeteixo, el que no diuen– en cap cas, és de quina manera i de forma arbitraria i discrecional, doncs, puguem assenyalar determinats productes i marques que han passat els controls sanitaris com si fossin el tabac o l'alcohol. En aquest cas, l'únic que recomanen els organismes internacionals és moderació i dieta equilibrada. En aquesta moció vostès van més enllà i volen fer com un catàleg d'aliments insans que pot ser més arbitrari encara i que els converteix a vostès en una autèntica contradicció, perquè, per una banda, doncs, demanen la legalització de les drogues i, en canvi, volen criminalitzar les magdalenes o la Coca-Cola, no? Per tant, ens sembla tot com una mica surrealista. També presenten diversos punts que fan referència a derivades fiscals i econòmiques, derivades que afecten aquest concepte d'aliments insans i que, des del nostre punt de vista, queda fluix i que cal treballar molt més. Un exemple, la senyora Ribas sap que en aquests moments –i s'ha parlat aquí– s'està debatent el tema dels peücs, no?, i, per tant, crec que no és bo barrejar aquest debat d'avui amb si els pressupostos de la Generalitat han de garantir una prestació per a la criança de menors d'almenys cent euros mensuals. És evident, és evident que no volem que cap nen passi gana. Tots ho subscrivim, però arriba un moment en què dóna la sensació que vostès utilitzen els més febles per fer demagògia. Perquè li ho dic amb tota sinceritat: crec que aquest tema s'ha d'analitzar amb molta més profunditat. I ja li ho he dit, quant als darrers punts –6, 7 i 8–, hi votarem a favor, perquè donen una visió positiva de la qüestió; endavant a l'hora d'afavorir l'accés a aliments sans, frescos, ecològics i de proximitat, i presentar i desenvolupar el pla de concentració pública alimentària de Catalunya, un instrument que, per cert, el tenim des de fa més d'un any. I també veiem positivament, doncs, els punts que fan referència a l'àmbit educatiu i, per tant, també al sanitari. Gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Marta Ribas.
Bé. Sí, evidentment, parlem d'aliments que fan emmalaltir, perquè el llenguatge no és neutre, i anomenar la realitat fa que emergeixin. I aquesta és una realitat. Parlar amb uns altres termes vol dir intentar-lo amagar, que és el que s'ha estat fent fins ara. Aquest és el terme amb què volíem parlar, perquè, a més, és el terme amb què volíem tractar aquesta moció i aquestes propostes, que són de molts àmbits però que volem que el full, el punt de vista essencial vingui des de salut pública. Perquè el que tenim és un problema de salut pública a conseqüència d'una alimentació insana. I, per tant, ja li diem al Govern, i evidentment també coincidim amb el PSC: perseguirem que hi hagi qui se'n faci càrrec, d'això, des del darrere; això toca molts àmbits de l'Administració i del Govern, però esperem que sempre al darrere hi hagi la perspectiva de salut pública, que és qui hauria d'estar liderant-ho, tot plegat. No es preocupi, senyora Caula, que evidentment si, de fet, tenia aquesta transversalitat gran respecte del Govern i de la moció el que plantegem en aquest test, també la té en multinivell, i també ho plantegem al Parlament Europeu i amb lleis al Congrés, que és on segurament hauríem de regular això, via llei, i no pas des d'aquí. Només un parell de reflexions. Els cent euros mensuals per infant a càrrec no sorgeixen de no res, sinó d'aquest biaix de classe brutal que té el tema de l'alimentació i de la proposta de la Fedaia de quant és el que cal per alimentar de forma saludable un infant. I crèiem que era adequat posar-ho en aquesta moció. I una última reflexió, els deia, sobre el tema dels impostos. És l'OMS, és l'Organització Mundial de la Salut qui diu que cal un gravamen del 20 per cent almenys per als aliments insans, per acabar, diu, amb el que és una epidèmia de salut pública que ens estan causant especialment les begudes ensucrades entre la infància, de problemes d'obesitat, de sobrepès, i, per tant, que hem de fer alguna cosa al respecte. Per tant, la proposta no sorgeix del no-res: sorgeix de l'Organització Mundial de la Salut. Lamentablement, avui al Parlament de Catalunya, però, no anirem més enllà del que ja s'està anant a altres llocs. També podríem intentar gravar els aliments insans, però sembla que hi haurà una aliança dels que defensen els lobbys del sector de l'alimentació, que estan en aquest cas en el Govern de Junts pel Sí, i també per part del Partit Popular, que segurament seran els vots que faran impossible que avui també estiguem gravant els aliments insans, i no només les begudes ensucrades, cosa que ja fa temps que es treballava i que els lobbys en el seu moment [[remor de veus]] van aturar en la legislatura passada...
Senyora Ribas, ha exhaurit el temps...
...i ara sí que prosperarà. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
...ja ho sap. Estem cridant a votació. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada.
De quins punts?
Dels punts 1, 2, 5, 6 i 7. Aquests els podem votar sencers. I després votació separada també dels punts 3.c, 4.b i c i 8.a, b i d. Ah, i també el 3.a, b, el 4.a i el 8.c.
Li ho repeteixo? [[Carlos Carrizosa Torres diu: «Sí.]] L'1, 2, 5, 6 i 7. Després m'ha dit el 3.c, el 4.a, 4.b, 4.c... [[Carlos Carrizosa Torres diu: «Q b i c.]] L'a no l'ha dit? [[Carlos Carrizosa Torres diu: «No.]] Doncs, 4.b, 4.c, 8.a, 8.b, 8.d... I quin ha dit després?
3.a, b... [[Veus de fons.]] Bé, és que jo li havia donat el 4.a, però per votar no..., aquests es podien votar en grup, i el 3.a, b i el 4.a i el 8.c és un altre grup, per nosaltres.
Però és igual, perquè si no... [[Carlos Carrizosa Torres diu: «Sí, d'acord.]] O sigui, compto que sí que m'ha dit el 4.a.
Sí.
El 4.a. Llavors, el 3.a, 3.b i 3.c.
Sí. I el 8.c..., a, b i d.
Tornarem a repetir-ho abans de votar, perquè tela. Molt bé. [[Veus de fons. Pausa.]] Tornaré a repetir... Senyora Caula, per què em demana la paraula? [[Veus de fons.]] Sí, ho repeteixo, repetiré el que ens han demanat votar separadament: el punt 1, el 2, el 5, el 6 i el 7; després, el 3.a, el 3.b, el 3.c, el 4.a, el 4.b, el 4.c, el 8.a, el 8.b i el 8.d. [[Veus de fons.]] El 8.c. [[Veus de fons.]] Tothom d'acord amb això? [[Pausa.]] Per separat, tots aquests. Doncs, en tot cas, començarem la votació. Començarem votant-ho tal com ha demanat el senyor Carrizosa: l'1, 2, 3, i després anirem... D'acord? [[Pausa.]] Votarem el punt número 1. Comença la votació. El punt 1 ha quedat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt 5 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 3.a. Comença la votació. El punt número 3.a ha quedat aprovat per 35 vots a favor, 9 en contra i 83 abstencions. A continuació, votarem el punt número 3.b. Comença la votació. El punt 3.b ha quedat rebutjat per 34 vots favor, 69 en contra i 23 abstencions. A continuació, votarem el punt 3.c. Comença la votació. El punt 3.c ha quedat aprovat per 118 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 4.a. Comença la votació. El punt 4.a ha quedat rebutjat per 35 vots a favor, 60 en contra i 32 abstencions. A continuació, votarem el punt 4.b. Comença la votació. El punt 4.b ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt 4.c. Comença la votació. El punt 4.c ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt número 8.a. Comença la votació. El punt 8.a ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 8.b. Comença la votació. El punt 8.b ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 8.c. Comença la votació. El punt 8.c ha quedat aprovat per 104 vots a favor, cap en contra i 23 abstencions. A continuació, votarem el punt 8.d. Comença la votació. El punt 8.d ha quedat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I, a continuació, votarem la resta de la moció [[remor de veus]] , si és que en queda... [[Veus de fons.]] No en queda? [[Veus de fons.]] Doncs, fantàstic; ja hem acabat. Se suspèn la sessió fins a dos quarts de quatre. [[Remor de veus.]] [[La sessió se suspèn a tres quarts de dues del migdia i onze minuts i es reprèn a dos quarts de quatre de la tarda. Presideix la presidenta del Parlament, acompanyada de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general i el lletrat Miquel Lluís Palomares Amat.]]
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària sanitària]] [[302-00080/11]] El dissetè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'atenció primària sanitària, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Jorge Soler.
Bé, bona tarda. Gràcies, presidenta, novament. Bon dia, diputades i diputats. He explicat ja més d'una vegada que vaig entrar en política amb la il·lusió de poder treballar en els temes que a Catalunya són susceptibles de ser millorats i que és aquí on, amb diàleg i consens, es poden fer possibles. I és per això que avui, ho reconec, per mi és un dia molt feliç. Estic aquí satisfet, orgullós i molt content per haver pogut portar a debat un dels temes que per mi justificaven deixar una consulta i treballar amb vocació de servei per a aquesta magnànima institució. Renoir deia que l'obra d'art ha de capturar-te, embolicar-te, portar-te... I amb la política succeeix el mateix: atrau, motiva, captiva, fins que tota la vida acaba sent això, la teva pròpia obra d'art, conformada i transformada pels esdeveniments i esforços de tots els que alhora treballen per aquesta construcció, formant una gran obra en constant evolució i transformació. Avui portem al Ple aquesta moció que té l'eix central en demanar una reforma per a l'atenció primària. Vaig afirmar aquí, fa uns dies, que jo somio en una atenció primària de què sentir-me plenament orgullós, perquè ben orgullós d'ella ja us vaig dir que n'estava. Jo vull una primària realment integradora i integrada. I desitjo una primària holística que estigui present en totes les etapes de la vida. I d'això anava la interpel·lació i així ha estat la moció: senzilla en la seva redacció però ambiciosa en la seva implementació. Voldria que tot allò que tantes vegades aquí s'ha comentat sobre l'apoderament de l'atenció primària, sobre tots i cada un dels centres que estan arreu del territori, es revisi de forma conjunta, i que l'origen d'una reforma com aquesta no la lideri cap conseller, cap partit polític, que no sigui la reforma que va impulsar Ciutadans, sinó que sigui liderada pels usuaris i els professionals, que són qui han d'ajustar el model de primària que ja tenim. Perquè ells puguin fer aquesta reforma necessiten el nostre suport, un gran pacte transversal que demostri a la ciutadania que el Parlament es pot unir en tot allò que ens fa més forts, més justos i més sans. Així mateix m'han sentit parlar sovint dels quatre pilars que cal treballar perquè aquesta primària tingui una bona base de sustentació. I no estic parlant del percentatge econòmic que hi destinem, que també, sinó que estic pensant que cal fer una aposta decidida i ferma per tenir una bona clínica, una recerca competitiva, una docència de qualitat i una gestió de primer ordre. No perdem mai de vista que són els ciutadans qui empraran aquesta atenció primària i que són els treballadors qui faciliten aquesta excel·lència, i, per tant, és a ells i per ells que hem de fer aquests canvis, aquests ajustos, una reforma que millori en tots els eixos que descric. A més a més, cal fer-la perquè cal parlar dels contractes dels treballadors, on la precarietat s'ha establert, i cal parlar de les DPO, de la carrera professional, i així amb un llarg etcètera de temes que estan damunt de la taula per resoldre. No hi ha dubte que en aquest segle cal parlar de competències, de tota la cartera de serveis que cal concretar. No pot ser que la gestió sanitària no s'aturi per a endreçar, per a definir exactament qui fa què i on ho fa. Qualsevol empresa que vol funcionar bé ha de tenir ben clares les seves competències, les possibilitats, la capacitat resolutiva, i això, en una gran institució sanitària, cal fer-ho si no volem ofegar-la més del que ja està en alguns llocs. Dignificar i posar ordre a l'atenció primària podria ser el resum d'una moció com aquesta. Cal comprendre bé i en profunditat totes les dimensions que té l'atenció primària i tot el seu potencial per a explotar, per a poder concretar cap a on cal dirigir els canvis. I per això insisteixo que cal fer-ho des de la senzillesa i la professionalitat de qui ha de liderar els grans canvis que, en aquest cas, hi insisteixo, no han de ser els polítics. Els propers anys ens esperen nous reptes on, indubtablement, la cronicitat, l'assistència domiciliària i l'atenció comunitària seran claus fonamentals de les necessitats de la ciutadania i mitjans, a la vegada, per a l'excel·lència sanitària. A la interpel·lació que precedeix la present moció finalitzava el meu primer torn de paraula fent una pregunta al Ple; era la següent: pot l'atenció primària comptar amb vostès? Avui ja tenim la resposta: sí. Estem disposats a fer grans canvis per a tenir l'atenció primària que necessitem. Fem-ho junts, fem aquesta reforma, fem una nova atenció primària per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Soler. A continuació, té la paraula la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista, per a defensar les esmenes presentades.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tots i totes. Agrair al diputat Jorge Soler la presentació d'aquesta moció i, sobretot, obrir el debat i tornar a portar el debat sobre l'atenció primària. El 27 de novembre del 2014 tots els grups parlamentaris van aprovar una moció que deia: «Constatar la necessitat de reforçar l'atenció primària i comunitària com l'element nuclear del sistema sanitari i més proper al ciutadà per donar resposta a gran part de les necessitats de salut de la població, dotant-la de més capacitat resolutiva, atenció especialitzada i proves diagnòstiques, i com a gestora de fluxos i facilitadora de continuïtat assistencial amb altres serveis sanitaris i socials. Any 2014. A partir d'aquí, es va desgranar una moció que és avui d'absoluta actualitat, com és la que avui estem debatent i com són moltes altres que es van aprovar. Aquest és el sentit, com deia, d'aquesta moció i de les esmenes que ha presentat el Grup Socialista. Hem demanat incorporar que es doni o que es doti els equips d'atenció primària de la capacitat per gestionar les agendes hospitalàries de proves diagnòstiques i especialistes. És una decisió important, complementària i necessària per reduir les llistes d'espera. També hem incorporat un pla d'integració dels serveis sanitaris i socials, sobretot pel que fa a l'atenció a la dependència. En definitiva, tota la moció el que tracta és de sortir d'això que està molt en l'imaginari col·lectiu, som massa «hospitalcentristes i tenim poc en compte l'atenció primària; ens omplim la boca que és el pilar fort del sistema però no els donem cap mecanisme perquè això sigui. Des de la perspectiva comunitària, tota l'evidència científica constata que aquells sistemes de salut que tenen una major orientació a incrementar el pes de l'atenció primària milloren els resultats de salut de la població, la satisfacció, i assoleixen una més gran equitat i millor utilització dels serveis sanitaris. Però avui som on som i ens veiem amb la necessitat, en aquest Parlament, de manifestar el nostre suport, reconeixement i agraïment a uns professionals. Per què? Doncs, perquè en els darrers cinc anys el Departament de Salut ha disminuït un 20 per cent el pressupost de l'atenció primària; perquè l'ICS, responsable del 80 per cent de la primària, ha perdut 1.064 metges en cinc anys i més d'un miler d'infermers. Gràcies al compromís, la dedicació i l'esforç dels professionals i treballadors, aquestes retallades no han provocat un deteriorament evident de la qualitat assistencial. Aquesta és la nostra realitat; la realitat de no-reposició de les jubilacions, la no-cobertura de les baixes i la no-cobertura de les reduccions de jornada per maternitat, ajuntat amb la reducció de serveis, horaris i especialitats en molts centres de Catalunya o la paralització d'inversions previstes per a la construcció de nous CAP o complir el mapa sanitari. Serveixi, doncs, aquesta moció per demanar una vegada més –i, si pot ser, amb un calendari un pèl ràpid– el Pla estratègic d'atenció primària i comunitària, que respongui als reptes actuals: en som més, vivim més anys i estarem més malalts, i, per tant, cal repensar i planificar quins canvis li calen al sistema per tal d'adaptar-nos a les noves realitats. I això ha d'anar acompanyat d'un pla d'inversions que prioritzi les inversions compromeses, que en són moltes, millori les infraestructures actuals, la renovació tecnològica i la incorporació de les noves tecnologies. És en aquest sentit que agraïm la presentació d'aquesta moció, que al mateix temps agraïm la facilitat, com sempre, del diputat Jorge Soler per atendre les esmenes presentades. És una moció simple, com diu ell, però que diu tot el que ha de dir i que el Grup Socialista ha intentat, amb les seves esmenes, ampliar en allò que ens sembla més prioritari: dotar de veritat d'instruments i eines, bàsicament per perdre aquest valor que els deia jo d'«hospitalcentristes i centrar-nos en l'atenció primària, per tant, en la proximitat, i també el reconeixement, i, per tant, tot el que penja d'un reconeixement, dels nostres professionals, homes i dones, que fan cada dia de l'atenció primària, l'atenció i el benestar dels ciutadans i ciutadanes del nostre país. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Escarp. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Violant Cervera, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats... Senyor Soler, en la passada interpel·lació vostè feia una metàfora utilitzant l'aigua, i li hem de dir que, en aquesta metàfora, doncs, ha aconseguit portar l'aigua, doncs, al molí, i, per tant, ens en sentim tots plenament satisfets. En aquella interpel·lació també el conseller li agraïa el to constructiu de la seva intervenció, i deixi'm, doncs, que ara també li agraeixi no només el to constructiu de la moció, sinó també a la resta dels grups el to constructiu de les seves esmenes, perquè, si tota la moció respira, doncs, que el sector primari ha de tenir un consens, no seria de rebut que en aquest Parlament els grups parlamentaris no ens poséssem d'acord, justament, per a aconseguir aquest consens. No obstant això, deixi'm també que li digui que nosaltres ens sentíem més còmodes amb la redacció inicial de la moció, perquè, si el que diem, i també ho diu la moció, és que aquest procés s'ha de fer a través d'un procés participatiu amb els professionals, no té massa sentit que nosaltres aquí, des del Parlament, doncs, comencem a marcar quines han de ser aquestes línies d'actuació. El conseller en la seva intervenció ja va remarcar que l'atenció primària era un dels esglaons bàsics del nostre sistema sanitari i que l'any 1987 aquest país va fer una gran reforma, la seva primera gran reforma, i ara hem de continuar aquesta reforma, però el conseller també recordava que aquesta ha de ser meditada i pactada. I anant a la moció i al contingut de la moció, tant en el seu primer punt, com en el segon, com en el tercer, vostès parlen d'apoderar justament aquest sector primari i els seus professionals, i és el que volem, el que volem fer i el que vol fer el Govern. I el conseller li recordava que això havia de ser amb consens, amb mesures concretes, que siguin operatives, calendaritzades, i amb recursos previstos. I per aquest motiu també el conseller ja havia anunciat que el mes d'abril havien començat a treballar els treballs de redacció d'aquest possible pla, uns treballs que s'havien fet amb la col·laboració de pacients i professionals, amb una metodologia participativa, que han de portar, justament, a una millora de la sanitat pública primària, però també de la comunitària, amb uns objectius molt concrets, com definir la cartera de serveis, donar recursos econòmics i humans, millora del sistema de pagaments, dimensió proporcionada dels professionals i avançar en una gestió més resolutiva, amb l'objectiu bàsic que tots volem de la nostra sanitat: que siguin uns recursos, doncs, disponibles i assumibles, garantir un accés universal a la sanitat, una atenció pública i de qualitat adequada a la població, eficient i amb una salut universal equitativa i justa. És per aquest motiu que nosaltres hem aprovat la majoria dels punts. I, referent al punt 4, vostè demana que el conseller vingui a comparèixer al Parlament, i ell, a petició pròpia, ja ha demanat venir a comparèixer al Parlament per a poder començar a esbossar quins són aquests elements bàsics de quin ha de ser aquest projecte. Agraïm també les esmenes del Partit dels Socialistes i de Catalunya Sí que es Pot. Parlen de tenir sinergies, sinergies amb els serveis de salut pública i també amb els serveis socials, i, evidentment, també hi votarem a favor, perquè el Govern ja està treballant en polítiques de plans interdepartamentals per a poder treballar en això. Parlen d'indicadors socioeconòmics, i, evidentment, també hi votarem a favor, perquè el que volem és intentar reduir aquelles possibles desigualtats que hi ha en la salut i que moltes vegades poden venir acompanyades per aquestes diferències socials o culturals. I per això hem afegit en tota la moció el terme de «salut comunitària. Agraïm també la transacció a què han arribat amb el Partit dels Socialistes referent al fet que els pressupostos fossin finalistes, perquè entenem que la salut no són departaments estancs, els pacients van de l'assistència primària a la salut hospitalària, i, per tant, seria difícil..., i creiem que, tal com ha quedat el redactat final, és de molt més fàcil compliment. I, com no pot ser d'una altra manera, nosaltres també agraïm als treballadors públics la seva dedicació, especialment en aquests darrers anys, perquè aquesta atenció primària, hospitalària, de la salut en general, no hagi abaixat la qualitat de vida. Per tant, nosaltres votarem a favor de tots els punts de la moció, inclús les esmenes. Hi votarem a favor perquè creiem en aquesta sanitat pública, creiem que tenim una bona sanitat pública, que encara és millorable. El senyor Soler, no obstant, recordava que aquests canvis s'han de fer sense protagonisme, i això és el que vol el Govern, això és el que vol el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, sense protagonisme, i per això creiem en els processos de participació. Deixem que siguin els professionals els qui decideixin com ha de ser la salut i aquesta atenció primària, i segur que tots plegats hi guanyarem. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Cervera. [[Aplaudiments.]] A continuació, té la paraula el senyor Albano Fachin, en representació del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Igual que han fet les persones que m'han precedit, vull agrair-li aquesta proposta que ens fa el diputat Jorge Soler de parlar, de posar sobre la taula el tema de l'atenció primària. Perquè sempre és bo, perquè mai n'hi ha prou, mai és massa parlar de l'atenció primària, sobretot quan veiem de què estem parlant. Perquè és veritat que tots estem d'acord que per a tothom..., i tothom accepta i fa seu el fet que és molt important l'atenció primària, que ha de ser el lloc al voltant del qual gira una concepció del sistema sanitari. També és bo que aquest Parlament posi sobre la taula temes que recullen una cosa que moltes vegades no es recull, que és la saviesa popular, no? La saviesa popular diu: «Más vale prevenir que curar, i l'atenció primària en aquest sentit hi té molt a dir. I també és bo parlar perquè estan passant coses molt greus en l'atenció primària al nostre país. Estan aquestes llistes d'espera que no només són un problema tècnic, no només són un problema humà; al final, estem davant d'una incitació a fer-se d'una mútua. Això, en qualsevol bar, en qualsevol sobretaula, tothom ho parla. Si vas a l'atenció primària i no tens capacitat d'accedir-hi en uns termes raonables, doncs, l'opció de fer-se d'una mútua sempre està allà. I també és important parlar perquè –el conseller ho sap i crec que ho sabem tots; el senyor Soler també ho sap, perquè ell ha treballat allà– les condicions de treball dels metges de l'atenció primària són terribles, i es pot dir així, són terribles; que després ens posem d'acord i ho intentem arreglar, eh?, però avui són terribles. Els professionals que estan cremats –ja ho he dit alguna vegada aquí–, que no tenen temps de fer bé la seva feina, que ploren perquè s'estan adonant que envien la gent a casa sense l'atenció que realment necessita la gent; això t'ho expliquen els metges de l'atenció primària. I, per tant, és una bona notícia. I llegim el contingut de la moció i es parla, bé, d'apoderar l'atenció primària, del suport als treballadors, d'analitzar i planificar globalment... Jo crec que ningú d'aquí pot votar en contra d'això, i nosaltres tampoc ho farem, recolzarem aquesta moció. Ara bé, vull fer algunes reflexions. Clar, quan diu la moció: «Instar el Govern a analitzar i planificar globalment el tema de l'atenció primària, a mi em preocupa. Portem un any de govern, i ara aprovem això? Ostres, jo entenia que el Govern ja ho estava fent, vull pensar que el Govern ja ho estava fent i que avui, doncs, donem un recolzament simbòlic a continuar fent-ho, espero. No crec que el Govern digui: «Ostres, mira quina bona idea que han tingut els de Ciutadans, perquè... Espero que sigui així. La segona qüestió, el segon... Aquest és un tema complex, estem parlant..., si diem que l'atenció primària... –ostres, em quedaré sense temps–, si diem que l'atenció primària és tan important i veiem que el sistema sanitari és un tema de debat tan important, i veiem que aquí hi han opinions molt enfrontades pel que fa al sistema sanitari, que tots aprovem això que aprovarem pot significar dues coses: que ha succeït un miracle i aquestes grans disparitats que tenim a l'hora de pensar el que és la salut i la sanitat han desaparegut per art de màgia o que, malgrat tota la bona voluntat de la moció, en realitat el que estiguem fent avui sigui no fer res. Perquè, si no, com pot ser que estiguem tots d'acord, quan avui al matí vèiem l'enorme diferència que hi ha a l'hora d'entendre què és un sistema sanitari? Avui ho vèiem; en aquest Parlament es veu i s'ha vist moltes vegades que, bé, el món al final, i aquest Parlament en certa manera, es divideix entre una gent que creu que la salut és una mercaderia i una gent que creiem que és un dret. I, per tant, ara sembla que estem tots d'acord. Està bé estar d'acord, però a mi em fa pensar que tot això que estem avui potser no vol dir gaire cosa. Perquè abans la diputada Escarp parlava de l'any 2014, citava alguna cosa de..., el 1978 la conferència de Alma-Ata, a Doha..., ja parlava de tot això. Estem al 2016, i ho aprovarem, i ho aprovarem junts. Però permeteu-me que sigui caut a l'hora de posar massa esperances. S'obre un moment per treballar, per treballar i pensar conjuntament el que hem de fer; esperem que d'una vegada per totes, doncs, serveixi per a alguna cosa, i no només per mirar els treballadors i dir-los: «Eh, compteu amb el nostre suport. Esperem que aquesta vegada serveixi per a alguna cosa més. Gràcies.
Gràcies, senyor Fachin. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, bé, portem a debat un cop més l'actual sistema d'atenció primària que tenim a Catalunya, aquest cop de la mà de Ciutadans. I, bé, jo no seré tan cauta com ha estat el diputat Fachin, perquè jo diré clarament, no?, que em sembla que el diputat Soler, que avui ens presenta aquesta moció, crec que presenta una moció poc ambiciosa, amb poca «txitxa, de pocs compromisos, suposo, perquè pugui ser aprovada per unanimitat..., i que ho celebrem –ho celebrem–, senyor Soler, però ens dóna la sensació..., i li ho dic amb tot el respecte i tot l'afecte que li tinc, i vostè ho sap, però crec que sovint vénen aquí per complaure el Govern, més que arrencar-li compromisos seriosos. Mirin, l'atenció primària és la columna vertebral de l'atenció sanitària, filtre i nexe d'unió amb l'assistència hospitalària, i, tot i així, és l'àrea més maltractada de la sanitat catalana. S'ha dit abans: el Departament de Salut ha retallat un 20 per cent el pressupost en aquests darrers cinc anys, que s'ha traduït en reduccions salarials, retallades de professionals i menys recursos assistencials. El sindicat Metges de Catalunya, el març de 2016, feia la següent diagnosi: els ambulatoris de l'ICS han perdut 1.064 facultatius en cinc anys, un 15,6 per cent de la plantilla; quant a infermers i administratius, es calcula que l'ICS ha perdut al voltant d'un miler d'infermers i uns vuit-cents administratius; quant a les visites mèdiques, els professionals van passar de fer 3.827 visites per metge i any a fer-ne 4.491 el 2014, el que suposa un 17 per cent més. Per tant, crec que tots, tots els que estem aquí coincidim que l'atenció primària s'ha de sotmetre, doncs, a una intervenció quirúrgica urgent, per dotar-la de més eines tant des d'un punt de vista humà com material, però que, sens dubte, abans ha de passar una primera prova, no?, i que aquesta primera prova..., i aquí no se n'ha parlat, però crec que és l'actualització de la cartera de serveis. Perquè ens trobem en una societat que no és la mateixa de fa trenta anys, no?, i que s'està envellint a marxes forçades. De fet, crec que això ho he comentat en les diverses comissions que hem tingut d'Afers Socials, quan parlem de residències i centres de dia, no?: el fet que l'esperança de vida a Espanya i a Catalunya és una de les més altes de la Unió Europea, doncs, ens obliga a redissenyar molts àmbits, entre ells el que fa referència al sanitari. Una altra de les qüestions importants que s'han d'analitzar amb lupa és el tema territorial. Ningú pot estar desatès, per molt que visqui en zones poc poblades, allunyades dels municipis i ciutats més o menys grans. Aquest és el Govern, i coincidirà amb mi, senyor Soler, que és el Govern i, concretament, el Departament de Salut dels plans integrals, no?: dels grans protocols, dels monogràfics..., en definitiva, de les bones intencions; però que això es queda en bones intencions. El conseller es va quedar amb la cobla quan va anunciar el passat mes d'abril un pla per a reduir les llistes d'espera als hospitals dotat amb 100 milions d'euros; un pla que va quedar truncat, perquè els seus socis li van negar el suport als pressupostos. Però han passat els mesos i ara tot apunta que en breu sí que tindrem pressupostos i, per tant, podrà tirar endavant aquest pla. Bé, tornant a la moció, hi votarem a favor, és evident; però m'ha de reconèixer, diputat Soler, que les seves propostes, les que votarem d'aquí a uns moments, no tenen massa recorregut ni afectaran directament els pacients. Parlem d'apoderar l'atenció primària, d'analitzar i planificar les necessitats sanitàries, però no concreten com; parlen que a iguals necessitats es destinin els mateixos recursos, però no diuen com. El que pot ser més interessant és que s'obligui el Govern a presentar un projecte de reforma integral de l'atenció primària, però és que ni amb això –ni amb això– s'han avançat al conseller, qui ja va manifestar en la resposta a la seva interpel·lació que durant aquest mes presentarà les bases d'aquest nou pla a la Comissió de Salut. Veurem si compleix o no i si després servirà per a tirar endavant la veritable reforma que s'està demanant. I, bé, no vull acabar la meva intervenció sense mostrar tot el nostre suport com a Partit Popular a tots els professionals de l'atenció primària per la tasca que estan desenvolupant i per la paciència que tenen davant la manca de sensibilitat d'aquest Govern. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Xandri. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Ben; bon dia a toti. Continuant damb es mocions de sanitat..., de hèt, les hèm ací, les hèm ena comission, mès tostemps les hèm d'ua forma parciau e segmentada. Nosati les voleríem hèr globauments, entà poder hèr un cambi radicau d'açò qu'ei era sanitat d'aguest país. Aué tòque era atencion primària e era salut comunitària. D'acòrd; ac podem hèr, non i a cap problèma. Nosati tostemps i èm, ací, entà hè'c. Mès ua prumèra reflexion, senhor Soler: non s'a acceptat cap ne un des nòsti esmendaments, e guarda qu'auem sajat d'èster possibilistes e non demanar era lua ne un cambi complètaments radicau, mès non se n'a acceptat ne ua. E..., ben, ei domatge. Maugrat açò, èm d'acòrd ena majoria de punts, e les votaram a favor. Er unic, qu'ei ua mocion qu'ei tan generica, que concrète tan pòc, que mos auem vist obligadi a hèr quauques abstencions, perque pensam qu'era sua mocion non includís bèri uns des aspèctes que tà nosati son molt importants e que poderien propiciar aguest cambi radicau e poder arténher, poder apostar per ua titularitat, gestion e provision publiques deth sistèma sanitari d'aguest país. En prumèr lòc, parlaram des de terminaus de salut, ei important, mès non se pòt obviar que i a diferéncies sociaus, e utilizar d'aguesta manèra es determinants dera salut, coma ac a hèt vosté, en aguesta mocion, tà nosati non ei arren mès qu'un eufemisme. Alavetz, cau auer en compde en quini sectors dera poblacion es retalhades, es efèctes dera crisi an agut mès impacte. E sigam coerents, per favor, perque mos cau assumir, d'un còp per toti, era realitat, mos cau parlar clar d'un còp; senon hèm e tornam a hèr damb eufemismes, e ath finau acabam per non concretar arren. Se volem parlar d'apoderament dera atencion primària e dera salut comunitària ei entà que se convertisque en èish reau deth sistèma sanitari catalan. En relacion damb açò, tanben, non se tracte sonque de parlar de patologies possibles, senon de deishar clar qu'an d'èster es que non an de besonh intervencion espitalària. En dusau lòc, compartim era necessitat d'ua planificacion globau de tota era atencion primària e era salut comunitària en Catalonha, mès cau auer en compde es especificitats locaus. Vosté sap molt ben coma mètge que non son es madeishes es necessitats de quauquarrés que viu en Pedralbes qu'es de quauquarrés que viu en Nou Barris o en Ciutat Vella. E, per tant, cau garantir qu'ena planificacion globau se tien en compde aguestes realitats diferenciades. E, en aguest sentit, parlar de «globauments mos semble molt pòc clar. En tresau lòc, era reforma integrau a d'auer en compde quines son es actors possibles, mès enlà de qui hè aguesta atencion, calerie incorporar, tanben, en aguesta reforma, es associacions de malauts, es associacions de vesins, totes aqueres entitats que pòden auer bèra causa a díder, e incorporar coma besonh, coma necessitat e coma objectiu era prevencion e era promocion dera salut. En quatau lòc, quinsevolh projècte de reforma dera Comission de Salut d'aguest Parlament, a part d'auer en compde eth plan de trabalh, calerie qu'incorporèsse com s'avalorarà, e en aguesta linha tanben anauen es nòstes esmendaments, non? Auer clar qu'es condicions entà implementar, entà hèr eth seguiment, entà avalorar, s'an d'incorporar des d'un prumèr moment. E açò era mocion non ac acabe de hèr. De hèt, eth esmendament a estat refusat, e açò, sincèraments, mos pòrte a pensar qu'aguesta volontat de milhora ei, se mès non, parciau. Parlar d'indicadors socioeconomics tanben trobam qu'ei un shinhau redundant, se ei economic ei qué ei sociau. Es causes economiques an conseqüéncies ena societat, açò mos semble qu'ei ua evidéncia. E, tot soent s'utilize aguest concèpte e se desbrembe era educacion, era ocupacion e molti còps, tanben, es ingrèssi des persones, des familhes. E per açò tanben plantejàuem èster molt mès explicits e parlar d'inegalitats sociaus, auent en compde, tanben, causes coma eth genre, er origen, era ètnia, eca. E fin finau, ei important deishar clar que cau trabalhar entà ua atencion primària e salut comunitària de titularitat, gestion e provision publiques, entà garantir era equitat ar accès e ara sua utilizacion. E aguesta ei ua frasa que didem e tornam a díder, repetim, tornam a repetir e jamès mos cansaram d'açò, enquia artenhé'c. E parlant dera sanitat qu'a d'èster de titularitat de gestion e de provision publiques, aguest lit jaune qu'an ací dauant ei tà rebrembar qu'era aigua, senhors, senhores, tanben aurie d'èster de titularitat, de provision e de gestion publiques. E tanpòc ei atau en aguest país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Boya. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Bé, moltes gràcies. Diputades i diputats, en primer lloc, permetin-me que els agraeixi el seu to i tot el treball, doncs, que han fet arribar per aconseguir el que crec que avui estem a punt d'aconseguir. Bé. Un breu comentari a la companya de la CUP: si ho he entès bé, vostè criticava que nosaltres no hem acceptat les seves esmenes. És que entenc que primer les haurien d'haver presentat. Vostès no han presentat esmenes, i per això, doncs, aquest Parlament no s'ha mirat aquestes esmenes. Vull dir que... [[Alguns aplaudiments.]] Però, de veritat, no fem tampoc un esforç en aquest sentit, si vostès volen treballar en aquest sentit, ja saben que aquest diputat està encantat d'escoltar-los i de seure amb vostès a parlar. Jo, en aquest sentit, no tinc cap problema. Continuant amb la diputada Xandri..., bé, ambiciós... –crec, eh?, i amb el mateix afecte que sap que compartim i que li tinc–, ambiciós és aconseguir les coses, eh? Ambiciós és ser realista, és ser efectiu, és aconseguir que potser altres partits –que un no vota i que no comparteix, doncs, el seu ideari– acabin fent el que un i els seus votants sí que li aconsellen. Per tant, m'estranya que vostè em parli, doncs, de ser ambiciós i ser realista, especialment vostès, que saben perfectament que nosaltres som qui aconseguirem certes reformes que potser, doncs, vostè, el seu grup, no estaria al cas, eh? Quant a la senzillesa de la moció..., doncs, si és que els ho reconec, no?, intencionalment, és volgut ser conciliador. Crec que en aquest Parlament és fàcil entendre que qui fa quinze anys que treballa en l'atenció primària, podria haver fet alguna cosa molt més complexa, i, intencionalment, no ha estat així, perquè justament el que volia era fer aquesta reforma. A Catalunya, doncs, Sí que es Pot agrair-li..., agrair-li la seva esmena. Jo crec que és molt encertada. De fet, aquest comentari que hem incorporat, personalment, ens encanta, eh? I, per tant, així ho hem fet. Diputada socialista..., com sempre, amb vostès, bé, arribar a aquestos acords constructius i de diàleg són fàcils. Per tant, li agraeixo la seva flexibilitat igual que li agraeixo, en aquesta transacció que hem fet, que jo, per exemple, en el tema del pressupost finalista estava absolutament d'acord, sé que vostè ha cedit una transacció en la qual, potser, jo tampoc, inicialment, hi hauria estat d'acord; però, bé, en tot cas, sé que vostè, jo i alguns altres grups estarem atents que aquest pressupost sí que estigui així el dia que, en el fons, haurem de fer el debat general dels pressupostos que es presentin. I acabo –molt ràpidament, presidenta, si m'ho permet– dirigint-me, en aquest cas, al Govern, a qui ha representat el Govern: gràcies pel seu to, ha estat molt fàcil, molt agradable, doncs, negociar aquesta moció amb vostè –és la primera i ha anat molt bé. En tot cas, hem incorporat sempre aquesta cosa de salut comunitària, un breu comentari: ho hem incorporat, simplement, perquè he tingut la sensació que vostès volien esmenar tots els nostres punts. Jo, particularment..., jo sóc metge..., quan me pregunten: «I tu què ets? Jo sóc metge de família. Clar, el meu títol, exactament, el meu títol diu: «Metge especialista en medicina familiar i comunitària. Moltes vegades, el metge de família, això ho obviem, encara que ho obviem no vol dir que no ens sentim còmodes parlant de comunitària...
Senyor Soler...
...acabo, presidenta. Per això ho acceptem, encara que el tema...
...és que ha exhaurit molt el temps.
Gràcies, presidenta. Gràcies a tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Soler. Estem cridant a votació. Senyora Boya, per què em demana la paraula?
Tà demanar era votacion separada de quauque punt.
Quin punt?
1.b.
1.b. Molt bé.
2, 3, 4 bis e 5.
Se m'ha demanat la votació separada dels punts 1.b, 2, 3, 4 bis i 5. Començarem..., votarem aquests punts i, després, votarem la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Per tant, anem a votar. Comença la votació pel punt 1.b. El punt 1.b ha quedat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt 2 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt 4 bis. Comença la votació. El punt 4 bis ha quedat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre l'atenció primària sanitària ha quedat aprovada per 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil]] [[302-00081/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Remor de veus.]] Per a exposar-la, té la paraula la senyora Sonia Sierra. [[Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, els demano que surtin de pressa i en silenci perquè puguem continuar amb la sessió. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bona tarda, diputades, diputats. «Actualmente, como en otros tiempos, la tarea más difícil en la educación de un niño es la de ayudarle a encontrar sentido a la vida. Hem triat aquestes paraules... [[Veus de fons.]] Que no funciona el micro?
No se sent? [[Pausa.]] No? [[Pausa i veus de fons.]] Diputada, provi-ho.
Si algú no ho ha entès, després li ho explico bé. He triat aquestes paraules de Bruno Bettelheim per començar la defensa de la meva moció perquè entenc que reflecteixen molt bé com considerem nosaltres que ha de ser l'educació. Per nosaltres, l'educació és una peça fonamental en la vida de les persones i per a la construcció d'una societat més justa i més igualitària. I creiem amb el dret a tenir una educació de qualitat al llarg de tota la vida començant per la primera infància, que és del que parlarem avui. I per això volem universalitzar l'educació de zero a tres anys. Es tracta, al mateix temps, de polítiques educatives igualadores i de conciliació de la vida laboral i familiar. Però per universalitzar l'educació de zero a tres anys el primer que necessitem són recursos, i des del 2013 ni el Govern del PP a Madrid, ni el Govern de la Generalitat aquí a Catalunya destinen ni un euro a escoles bressol. I per això nosaltres, en el primer punt, el que fem és demanar finançament. D'altra banda, l'evidència científica ens demostra que l'educació primerenca té una incidència positiva en l'èxit escolar posterior, i també en les habilitats socials. I aquesta influència positiva és especialment important en la canalla d'entorns desafavorits, que normalment són els que reben menys estímuls en les seves famílies. I per això considerem que aquestes famílies han d'esdevenir usuàries de les escoles bressol. En aquest sentit, podem parlar de polítiques predistributives, ja que postula el tractament de les desigualtats abans que sigui necessari compensar aquestes desigualtats per la via redistributiva. Així doncs, no considerem que la despesa en educació sigui una despesa, sinó una inversió que ens pot estalviar, per exemple, gran part dels diners que després dediquem al fracàs escolar. Per això cal un augment de les places públiques de zero a tres anys i garantir la seva gratuïtat en funció del nivell de la renda per capita familiar. Aquesta mesura, a més de ser en benefici dels infants, ajuda a la conciliació de la vida laboral i familiar, i ja sabem que, malauradament, quan parlem d'aquesta conciliació ens referim sobretot a les dones perquè encara recau sobre elles aquest pes. Volem, també, establir un pla per augmentar substancialment la proporció de nens de famílies menys afavorides que tenen accés a l'educació abans dels tres anys. D'altra banda, si realment creiem que l'educació infantil és molt important, hem de reconèixer i valorar la feina de les persones que hi treballen. I és tasca de l'Administració que ho facin en les millors condicions possibles. Malauradament no és el que passa a dia d'avui, ja que les educadores i les auxiliars consideren que tenen feines poc reconegudes i mal pagades. No podem seguir tenint auxiliars que cobren 400 euros el mes alhora que mantenim més «xiringuitos polítics i més alts càrrecs que ningú. Cal recordar, a més, que des que el senyor Puigdemont és president tenim més alts càrrecs però també tenim més barracots. I nosaltres el que demanem és més bates i menys corbates. I perquè les educadores puguin tenir una atenció de qualitat per als petits reclamem parelles educatives a l'aula i un augment d'auxiliars i vetlladores a les escoles bressol de Catalunya. Finalment, volem garantir que la majoria d'alumnes rebran educació en la seva llengua materna i per això demanem garantir la presència del català i l'espanyol a totes les aules de zero a tres anys. I, per supausat, tanben volem velhar pera preséncia der aranés ena Val d'Aran, sense anar en detriment d'autes lengües mairaus. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Sierra. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Antoni Balasch, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Voldria començar –voldria començar– amb algunes prèvies molt ràpides. Primer, que ens hauria agradat poder negociar, cosa que no hem pogut fer. I jo suposo i confio que, amb la voluntat de Ciutadans, algun dia ho podrem fer, perquè segur que és la seva voluntat, però no ho hem pogut fer. S'han acceptat esmenes o no s'han acceptat, però no hem pogut parlar, i teníem amb altres grups unes propostes que podrien ser consensuades, des de la realitat, i tots ens hi aveníem, i hauríem pogut fer unes transaccions penso que molt positives. Unes prèvies molt ràpides. Una: d'aquí uns dies s'aprovaran els pressupostos, i als pressupostos hi cap el que hi cap. Si volem enganyar o si volem generar falses expectatives als ciutadans..., qui vulgui fer-ho. Des de Junts pel Sí no ho volem fer. Volem aprovar i volem anar amb rigor a allò que hi càpiga i a allò que podem donar als ciutadans. Si els enganyem..., generem expectatives als més necessitats, als més febles, que no els podem donar, i els estem faltant, jo diria, al principi primer de l'ètica, i l'ètica política, i l'ètica humana. En tot cas, cadascú que sigui responsable del que assumeix amb els seus vots. Una prèvia. L'altra. Voldria destacar l'acció del Govern des de sempre amb l'esforç immens que s'ha fet a zero-tres anys, un esforç que ha fet que la taxa d'escolarització s'incrementi del 33 per cent al 36 per cent, pràcticament, i que se superin els objectius d'Europa, que hi és, que és una voluntat no només d'un govern, de molts, per tant, hi és; que s'ha fet una ordenació curricular del zero a tres, un esforç de mètode, pedagògic per a atendre no només la conciliació que es deia aquí, sinó per a atendre també el que és la cohesió social i per a atendre també la qualitat educativa. Important. Una altra cosa. Des d'aquest punt de vista, s'han incrementat places; es demanen més places, se n'han incrementat moltes: de cinquanta-vuit a seixanta-nou, del 2010 al 2015, en una època on no hi ha recursos. I, casualment, quan se va fer, hi han dotze mil places buides encara pendents d'ocupar, perquè es van fer en llocs on no hi havia demanda. Per tant, oh, i tant, si en volem, de places, però s'han de fer de la manera que toca. I aquesta és la nostra voluntat, també. I, per tant, en el si de la comissió mixta, que és la quarta prèvia que volia fer, la LEC parla de coresponsabilitat, i preveu la comissió mixta en el si de la qual s'aborden aquests temes. Què vol dir? Representants de l'Associació Catalana de Municipis, representants de la Federació de Municipis, tots, d'acord per a respondre les necessitats del món local en educació zero-tres, que és responsabilitat del món local. El departament, com a coresponsable, aporta diners. Per a què? Per als edificis i per a les places. Però qui té el personal és el món municipal, els ajuntaments, que ho sabem ben prou els qui en tenim. Dites aquestes prèvies, dir que nosaltres, dins de la comissió mixta, hi ha una política de terços que s'ha acordat sempre: un terç pares, un terç ajuntament, un terç departament. I s'ha acordat sempre i s'ha treballat en aquesta línia, i, per tant, hi ha un acord. I també es vol una tarifació social. Per què? Perquè amb els diners que rep l'ajuntament qui menys tingui ho tingui fins i tot gratuïtament, i qui més tingui pugui pagar la tarifació social, que entenem que és la causa més justa i més redistributiva. Per tant, nosaltres, amb aquest concepte, hem intentat fer acords, i hauria de dir moltes coses, però en el temps que queda penso que quedaré molt just. Una primera: es parla aquí de fer unes dotacions..., aportacions de 1.600, 1.800 euros a cada ajuntament per plaça escolar. D'acord. Nosaltres hem introduït, com una esmena que s'ha acceptat de Junts pel Sí, ho vull recalcar, una esmena de Junts pel Sí amb la qual demanem al Govern de l'Estat que restitueixi les aportacions o coaportacions que feia. Què és això? Vuitanta-nou milions d'euros que venien i que ara no vénen. Els prego que facin un exercici matemàtic: 89 milions d'euros, setanta mil places escolars, si ho divideixen són 1.200 euros per plaça. Això, si l'Estat fes el que feia el 2010, fins al 2010, avui ho tindríem; no ho podem tenir, perquè l'Estat ho ha retirat. I resulta que el Govern de Catalunya, que ha de fer front al tres-sis sense l'ajut de l'Estat, amb l'aportació que aportava, que tampoc hi és, a sobre, ha de fer l'esforç amb el zero-tres, i aquí fem la carta als Reis, demanant-ho tot perquè algú ho pagarà. Siguem responsables, si us plau –siguem responsables, si us plau. Se m'està acabant el temps i, més enllà d'entrar en detalls, jo el que sí que voldria és recalcar, bé, que hi ha punts contradictoris. Hi ha contradicció entre els 1.800 euros que volem donar i la gratuïtat que es proposa al punt segon; que algú m'ho expliqui. Hi ha una gran contradicció quan demanem més euros, que no n'hi ha, i demanem, que es demana al punt quart, que s'incrementi el personal. És a dir, no tenim diners i s'incrementarà el personal. I qui l'ha d'incrementar, aquest personal? L'ajuntament. Qui ho ha de pagar? L'ajuntament. Per tant... He parlat amb gent de la Federació de Municipis i de l'Associació Catalana de Municipis aquest matí, que estaven reunits, justament en comissió mixta, i estan esparverats del cost que això repercutirà als ajuntaments. Jo els demano que posin un punt de seny, un punt de sentit comú. Nosaltres per això votarem en conseqüència d'aquests arguments. I el que sí que fem, presidenta, és demanar votació separada del punt 1 bis, de l'apartat a i de l'apartat b. I demanem, si és possible, que en el punt 2..., hi ha dos paràgrafs diferenciats, que es puguin votar separadament, si és que s'escau. Moltes gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Balasch. A continuació, té la paraula la senyor Eva Granados, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputats i diputades, jo en primer lloc vull agrair a la diputada Sierra i al Grup de Ciutadans la seva interpel·lació sobre l'educació infantil. Nosaltres compartim aquesta prioritat de la política educativa, diem que Catalunya necessita més inversió en política educativa i que tenim problemes molt importants en l'educació dels nostres infants i joves; parlem sempre de més inversió en el capítol educatiu, més beques; el problema que tenim de la segregació escolar, i el tercer deure pendent, la tercera prioritat és aquesta educació infantil, la primera etapa de l'educació infantil, el zero-tres. Vàrem seguir la interpel·lació que va fer la senyora Sierra a la consellera i hem trobat a faltar alguna de les coses que van sortir en aquella interpel·lació i que després no hem sabut llegir en la seva moció. I també fer el comentari que potser està bé que parlem del procés quan toca, però crec que sempre l'estan incorporant en tots els debats, en tots els debats de polítiques públiques. I jo crec que la qüestió del zero-tres, la qüestió de l'educació infantil, bé es mereix un debat substantiu sobre la mateixa política. Per nosaltres, pel Grup Socialista, la política educativa i la política del zero-tres té una importància cabdal pel que fa a remoure les desigualtats; sabem que el perfil de la pobresa a casa nostra ara ja no és la dona gran, que era fa uns anys, abans de la crisi, ara és una criatura; que hi ha determinisme social al nostre país, desgraciadament, i sabem que pel nombre de llibres que han llegit les mares sabem quin serà el futur dels seus fills, i també sabem que el percentatge d'immigració i el col·lectiu d'immigrants també marca quin serà el futur. Sabem que l'educació zero-tres és estratègica i que és la que pot –la que pot– permetre remoure, doncs, aquestes qüestions, més, que tenen a veure amb les desigualtats. El desenvolupament personal, el desenvolupament social, el desenvolupament emocional i també el cognitiu passen perquè els nens i les nenes, els infants, els nadons, puguin estar, també, a les escoles bressol. I, per tant, aquesta etapa educativa pot ser una palanca que generi igualtats d'oportunitats, però desgraciadament al nostre país és un espai on s'estan reproduint també les desigualtats. Tenim una taxa d'escolarització encara baixa; és veritat que està per sobre de la mitjana espanyola, però els últims anys s'ha estancat: si el 2008 érem la segona comunitat autònoma, en aquests moments som la sisena. I desgraciadament també hi ha un determinisme de quins són els nens, els nadons que estan anant a aquestes escoles, i, per tant, origen espanyol, estudis alts i ocupats..., són els nens de les famílies que predominantment estan ocupant aquestes places. I, per tant, necessitem –i crec que aquí la moció hi incideix– que hi hagi aquesta promoció de les famílies que tenen especials dificultats. Jo vull recordar al senyor Balasch, que ara ens parlava de les realitats i del que pot ser i del que no pot ser, i nosaltres estem molt d'acord a fer intervencions i votacions serioses, però que tenim una llei d'educació a Catalunya que encara està vigent, que, que jo sàpiga, ningú l'ha derogat, i que aquesta llei el que ens diu és que hi ha un finançament del primer cicle d'educació infantil..., i que el Departament d'Ensenyament..., desgraciadament, des que governa Convergència i Unió i..., el que tenim és un abandonament de la responsabilitat del Departament d'Ensenyament i del conjunt del Govern de la Generalitat en aquest ensenyament. Aquesta és la realitat. I jo crec que si d'alguna cosa..., i per això l'esmena que va fer el meu grup parlamentari, que ha estat acceptada per part de la diputada Sierra. Nosaltres diem: «Que s'acompleixi la llei. No cal inventar-se gaire cosa més en educació infantil, però el que necessitem és que allò que està previst efectivament es faci. I en aquests moments hi ha un govern que està incomplint les lleis d'aquest Parlament. I concretament la Llei d'educació de Catalunya, el Govern de la Generalitat no l'està tenint en compte. Per això nosaltres fixàvem en la nostra esmena, i ha estat acceptada, que es torni a aquesta coresponsabilitat, a aquestes tres parts que hi havia hagut al nostre país, que tenen a veure amb les famílies, amb el Departament d'Ensenyament i amb el món municipal; cosa que ara no s'està fent perquè el Govern ha decidit, doncs, apartar-se, sortir, marxar d'aquest compromís i d'aquest compromís legal que té pel que fa a l'educació infantil. Pel que fa a la resta de punts de la moció, nosaltres..., ja li deia al principi que crec que Ciutadans té una obsessió amb el tema de la llengua, i aquí ja la posen fins i tot en l'educació infantil, la incorporen. Nosaltres no volem entrar també a parlar de la llengua, quan creiem que no hi ha cap problema a les escoles bressol del nostre país. I és evident, i estarem d'acord amb la proposta, amb la moció que ha fet la diputada Sierra, pel que fa als estudis de demanda perquè hi hagi més places i perquè hi hagi una proporció sobretot de famílies menys desafavorides, que siguin les que estiguin presents principalment a les escoles bressol. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Granados. A continuació, té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Sí, bona tarda. Nosaltres també volem començar agraint al Grup de Ciutadans, i en concret a la diputada Sonia Sierra, la moció que avui ens presenta sobre educació infantil de zero a tres anys. Creiem que és un tema molt important. Creiem, també, que és un tema molt recurrent, del qual parlem molt, però que finalment mai acabem de posar-hi solucions, i potser avui és el dia en què per fi posem el fil a l'agulla. El que ens trobem a zero a tres és un panorama desolador. D'una banda, tenim una manca de places públiques als municipis que tenen un menor nivell educatiu i més atur. És cert que el diputat Balasch comentava que sobraven places, però és que sobren on no calen i a on es necessiten no les tenim. Per tant, hi ha un desajust entre oferta i demanda. I de l'altre costat el que trobem és una manca de finançament públic. El ministerio és cert que va tancar l'aixeta, en cascada la Generalitat també ho va fer, i al final el que ens estem trobant és que s'han acabat centrifugant els costos i han acabat damunt de les famílies i dels municipis, que ja estan bastant escanyats. I això passa, també, com comentava la diputada Granados, incomplint la Llei d'educació de Catalunya, que diu clarament que la Generalitat ha de finançar les escoles bressol amb un mòdul econòmic de 1.600 euros per plaça i any, i, a més d'això, recorda que hi havia un compromís amb els ajuntaments d'arribar a 1.800 euros per plaça i any, que tampoc s'està complint. I les conseqüències són molt clares, i és que les famílies que més necessiten les escoles bressol no les tenen, perquè no les poden pagar. I aquí s'obrin dos debats, que jo crec que hem de fer. Un és la funció de les escoles bressol. De manera pràctica està molt clara: aquelles famílies que han de treballar i no tenen amb qui deixar els infants els porten a les escoles bressol. Ara bé, potser ens hauríem de plantejar si aquesta és la millor manera de conciliar, o potser necessitaríem allargar les baixes de maternitat i de paternitat, o donar ajuts econòmics a aquestes famílies, per tal que uns nadons de sis mesos o un any no han d'acoblar-se i adaptar-se als horaris dels adults i no han de, suposadament, ser portats a uns espais de socialització quan realment el que necessiten és l'afecte i la seguretat que els proporciona la família. Per tant, pensem i plantegem-nos si no desnaturalitzem determinats processos intentant que els infants i els nadons s'adaptin als horaris dels adults. La consellera, a l'anterior Ple, parlava de les virtuts de l'educació infantil per previndre l'abandonament escolar futur. És cert que hi ha estudis, a la Complutense n'hi han uns quants, que diuen que l'escolarització als dos anys i no als tres millora el rendiment escolar dels infants. Si com sembla, per tant, l'escola bressol no només tindria una funció assistencial, sinó que també tindria una funció educativa, ens hauríem de plantejar, d'una banda, si hem de fixar uns objectius o una programació per a les escoles bressol, però l'altra, potser, és que hem de començar a considerar-la un servei bàsic, i com a servei bàsic així s'obriria l'altre debat, que és el del finançament. Si és un servei bàsic que ajuda a previndre el fracàs escolar, no aniria tant en la línia del finançament d'una tarifació social, sinó de la gratuïtat total del servei. Això sí, assolint-ho d'una manera progressiva, perquè sabem que la situació econòmica que actualment tenim a Catalunya no és massa pròspera. I, ja per acabar, dir que nosaltres votarem a favor pràcticament de tots els punts que té la moció, i també agrair la incorporació d'una esmena que per a nosaltres era molt important, que es va aprovar al Ple d'emergència social, i és impulsar un programa de beques menjador també per a les escoles bressol. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, té la paraula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, ahir parlàvem de llibres de text; avui parlem d'educació zero-tres. Es fa evident que el tema de l'educació, que el tema de l'ensenyament públic, és un tema cabdal i central per tal d'avançar cap al model de país ideal per a la majoria. Ahir vam haver d'oposar-nos a la seva iniciativa, en forma i contingut, com ja vam tenir ocasió de debatre en aquesta cambra. En canvi, avui, pel que fa al tema de zero a tres anys, pensem que podem començar a fer algunes passes ja des d'ara mateix. En primer lloc, nosaltres considerem que en aquesta legislatura excepcional, no?, que tan sovint la considerem excepcional, hem de tenir molt en compte que aquelles decisions que prenem, des del punt de vista legislatiu, polític, pressupostari, no només són mesures que hem de pensar en funció de l'autonomia que gestionem en aquests moments del curt termini, sinó que han d'apuntar maneres al model de país, al model de societat, al model d'estat que volem construir. Per tant, hem de pensar amb mentalitat estratègica, amb visió estructural i amb visió de país. El tema educatiu és central i ens definirà com a societat i com a país, i serà un tema clau per tal de determinar si aconseguim realment un país per a la majoria i un país per a tothom, i un país que valgui la pena. I dintre d'això, l'educació de zero a tres anys, com ja s'ha dit a bastament, no hi abundaré, també és una qüestió fonamental i central per a la igualtat d'oportunitats, per a l'equitat, per a la conciliació de la vida familiar, laboral i social de la majoria de les famílies, i és un tema especialment sensible per a aquelles persones que en les famílies assumeixen principalment la tasca reproductiva i la tasca de cures, ara com ara encara majoritàriament les dones. Per tant, des d'un punt de vista d'igualtat d'oportunitats i d'equitat, no només per als infants, sinó també per a les persones que assumeixen la tasca reproductiva, ens sembla un tema fonamental i essencial..., donar-hi importància des d'ara mateix, tant en aquest instant autonòmic com en el futur, esperem que ben immediat, que volem construir com a país independent. Per tant, nosaltres, com a principi general, com a desig de futur i pensant en aquest país que volem construir, per la importància estratègica que té l'educació de zero a tres anys en l'àmbit educatiu i en l'àmbit social, apostem clarament per un sistema universal, gratuït, públic, al qual tingui accés tota la població, de forma clara i decidida. Tanmateix, que ningú s'atabali ni es preocupi més del compte, perquè també som conscients que d'aquí a aquest objectiu no s'hi arriba immediatament i amb una sola passa, sinó que s'hi arriba amb passes fermes i decidides que hem de començar des d'ara mateix i sabent on anem, sense dubtes ni confusions, però sent conscients de la realitat que hem de travessar. Per tant, òbviament, també donem suport al contingut de la moció, amb el qual ens comprometem a curt termini, primer, a exigir a l'Estat la seva responsabilitat, primer punt fonamental; segon, a assolir xifres raonables de finançament del sistema zero a tres anys que faci que la Generalitat assumeixi les seves responsabilitats que ja té compromeses per llei sense sobrecarregar els ajuntaments i sense sobrecarregar les famílies, ans al contrari, afavorint que aquelles famílies amb més necessitats socials i econòmiques puguin accedir de forma immediata i sense cap mena d'exclusió a aquest tipus d'ensenyament. Per tant, nosaltres aprovem el contingut de la moció, el qual votarem favorablement amb aquesta doble perspectiva: principis generals del model de país cap on volem anar i actuacions a curt termini que no només resolguin situacions immediates, sinó que ja apuntin cap al camí adequat. En canvi, el que sí que no podem fer és acceptar la seva proposta en matèria lingüística. Suposo que no els deu sorprendre. Mirin, la filosofia general de la immersió lingüística en el camp educatiu, i en tots els nivells educatius, és un model lingüístic contrastat, d'èxit, solvent, avalat internacionalment, amb uns resultats extraordinaris. I, per tant, ara no és cosa de fer invents. Un principi polític molt raonable és: allò que va bé no ho espatllis. En tot cas, aprofundeix-hi. I si alguna cosa hem de fer és millorar aquesta filosofia, afinar-la i aplicar-la a tots els nivells educatius. Per tant, si ens ho permeten, nosaltres no votarem a favor d'aquest plantejament. Gràcies, presidenta.
Gràcies, senyor Riera. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya, per fixar la seva posició.
Gràcies, presidenta. Vicepresidenta, diputats, diputades, consellera, conseller, bé, anunciar que el Partit Popular donarem suport a aquesta moció, que el que pretén és apostar pels infants, pels nostres infants a Catalunya, pels més petits de la nostra societat, que al cap i a la fi són el nostre futur, no? Compartim tots i cadascun dels punts que se'ns presenten, que demanen un compromís ferm del Govern envers l'educació infantil. Perquè, al final, aquí, del que es tracta és de prioritzar a l'hora de fer polítiques, i tenim molt clar que l'educació, la sanitat i l'estat del benestar són pilars bàsics de la nostra societat i que les institucions tenen l'obligació de vetllar-hi. I podran criticar el Govern de l'Estat, ho podran fer, evidentment, estan en tot el seu dret, però aquí parlem d'una competència que és exclusiva d'aquest Govern. És exclusiva. I, per tant, els responsables de com funciona, de com es gestiona, l'educació infantil de zero a tres anys, ho repeteixo..., parlem del fet que és una competència exclusiva de la Generalitat. Dit això, cal remuntar-nos en el temps. Del 2009 al 2013 la inversió en aquest àmbit es va veure reduïda a la meitat, fins a arribar als pressupostos del 2015, que no recollien cap partida per finançar les llars d'infants municipals. L'any anterior s'havien reservat 45 milions per a les escoles bressol, però en els pressupostos del 2015, com ja he dit, van desaparèixer. De fet, la consellera Rigau ja feia tres anys que apuntava la necessitat de prioritzar la despesa del seu departament en els serveis obligatoris, i l'educació infantil, evidentment, no ho és. En aquest sentit, Rigau va emprendre negociacions amb les quatre diputacions per traspassar-los aquesta despesa. En principi, es va acordar assumir només el 50 per cent del cost, però finalment es va decidir que les diputacions pagarien tota la factura. La xarxa d'escoles bressol municipals, que pertanyen als ajuntaments, s'haurien de finançar, segons la normativa, a parts iguals entre Generalitat, consistoris i famílies. Però aquest sistema va saltar pels aires quan Ensenyament, que havia de pagar 1.800 euros anuals per plaça, va decidir reduir la seva aportació progressivament fins a arribar als 875 euros actuals. Per compensar-ho els ajuntaments van haver d'injectar-hi més diners i de manera generalitzada es van apujar notablement les quotes que paguen les famílies. En definitiva, una disbauxa des del punt de vista econòmic, que ha afectat, com ja he dit, els consistoris i les famílies. Per tant, nosaltres creiem que és necessari que en els propers pressupostos es contempli una partida per a l'educació de zero a tres anys fins a arribar als nivells del 2009. Comparteixo amb la diputada Sierra que vostès tenen altres prioritats, entre les quals els seus xiringuitos rupturistes i la sobredimensió dels càrrecs públics. Bé. En el segon punt de la moció es demana impulsar l'augment del nombre de places, així com garantir al seva gratuïtat en funció del nivell de renda per capita familiar, amb l'objectiu de facilitar la conciliació de la vida laboral i familiar, una altra de les qüestions de què es parla molt però que si no ens hi posem seriosament serà impossible d'aconseguir. La conciliació, paraula màgica i paraula recurrent, però que és necessari abordar des dels diferents àmbits si volem que sigui una realitat també pel que respecta a com es gestionen les escoles bressol. Altra qüestió important és la caiguda de la natalitat, aquí i arreu de l'Estat, i de la Unió Europea, qüestió que s'haurà d'abordar en profunditat i que, evidentment, està fora del debat d'aquesta moció però que s'ha de tenir en compte, perquè no anem bé. Quant al tercer punt, que parla d'establir un pla amb la finalitat d'incrementar el nombre d'infants en famílies menys..., desafavorides socioeconòmicament que tinguin accés a una educació abans dels tres anys, hi estem d'acord, però lamentem la manca de concreció, perquè fa la sensació que això pot quedar en un brindis al sol. I, per tant, demanarem a la proposant de la moció que faci un seguiment exhaustiu que aquest pla es pugui complir. I quant als professionals i les professionals de les escoles bressol, compartim que cal augmentar el nombre d'auxiliars i vetlladores, així com garantir parelles educatives en els aules allí on faci falta. Allí on no cal doncs no cal, però allí on faci falta és evident que sí. Finalment, i al marge de qüestions de finançament i de ràtios d'educadors, el grup proposant demana que es garanteixi el trilingüisme en els centres, així com l'aranès a la Val d'Aran. Ho compartim al cent per cent, senzillament perquè els infants de l'etapa de l'educació infantil són els més adients per adquirir idiomes..., amb la mateixa facilitat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Xandri. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Començaré pel final, per l'últim punt de la meva moció, perquè és una cosa de què tothom, o gairebé tothom, ha parlat, i és el punt en què es parla de garantir una cosa tan justa com que tothom tingui dret a tenir una educació en llengua materna, que és un dret universal dels infants segons la UNICEF, i a més, segons la UNESCO, hi ha més de mil estudis internacionals que reconeixen que la llengua materna és un afavoridor de l'aprenentatge. I és molt necessari..., perquè els he portat un horari real d'una família que després d'haver aconseguit als tribunals el que vostès no li donen..., han aconseguit classes d'espanyol, una de psicomotricitat, una altra..., llibres amics i, finalment, una assignatura molt important, que és hàbits de sortida. Això és el que tenen de la seva llengua materna després d'una sentència del tribunal, perquè abans no tenien res. Quin és el problema perquè els alumnes puguin rebre educació amb la seva llengua materna com ens diuen la UNESCO i la UNICEF? Després, senyor Riera, miri, ho poden repetir, repetir i repetir, però no es convertirà en veritat: el model català no és un model d'èxit, no hi ha cap estudi internacional que ho digui. I si el té, un o molts, com jo no els conec, vostè me'ls porta, me'ls deixa al meu despatx i jo me'ls llegiré amb molta atenció. [[Veus de fons.]] I model d'èxit? El síndic alerta de la creació d'un sistema classista en l'educació pública. Això és un sistema d'èxit, senyors i senyores de la CUP? Quin criteri més curiós a l'hora d'establir el que és un model d'èxit. Pel que fa a les esmenes..., miri, senyor Balasch, vostè no pot venir aquí a fer la cançó de l'enfadós, i molt menys a dir mentides, perquè jo m'he reunit amb vostè, com amb tota la resta de portaveus, i per això he acceptat esmenes de tots els portaveus. El que no faré és acceptar les esmenes que a vostè li vinguin de gust perquè després el Govern no hagi d'incloure als pressupostos [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] la seva obligació de cobrir l'educació infantil. Després... –no tinc temps de parlar més–, he acceptat, com ja he dit, esmenes de tots els grups. Els agreixo aquestes esmenes perquè crec que realment han servit per fer un text més complet i més acurat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Estem cridant a votació. Senyora Granados, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada, presidenta, del punt 4 i el 6, que es podrien votar conjuntament.
Senyor Balasch, per què em demana la paraula?
Per al·lusions. Abans, però, deixar clar que voldríem votació separada punt a punt. Ja he dit que el punt 1 bis, apartat a i apartat b, per separat, i, si és possible, del punt 2, cadascun dels dos paràgrafs per separat.
M'ha dit del punt 1 bis...
L'apartat a i l'apartat b, votats separadament. I després al punt 2 hi ha dos paràgrafs; si és possible, votar el primer paràgraf i el segon paràgraf separadament també.
I al punt 2 també, l'a i el b...
Sí. [[Pausa.]] I si m'ho permet, ara, per al·lusions... Simplement, molt ràpidament, la LEC, és cert que preveu el finançament, i el finançament, quan la Generalitat no ha pogut, que ja ho he dit abans, perquè ha hagut de respondre a pagar els diners que li venien del tres-sis..., s'ha fet un acord amb les diputacions perquè faci una aportació de 875 euros per cada lloc escolar als ajuntaments. Per deixar-ho clar, simplement. I un exemple que m'he deixat és que amb l'increment de personal que es preveu, en un poble petit amb molt pocs nens i dues aules, l'increment d'una persona més farà inviable la llar d'infants en alguns pobles. Que se'n tingui consciència a l'hora de votar. I després, pel que fa referència a les mentides del senyor Balasch, en aquest cas jo mateix, dir que no he dit cap mentida. Sí que se m'ha comentat, les esmenes..., i, per tant, ens hem reunit dues vegades, cert, i se m'ha dit les esmenes que s'han acceptat i les que no, però no hem pogut negociar cap mena de transacció ni entrar a discutir el fons de cadascun dels punts. Gràcies, presidenta. [[Diversos diputats demanen per parlar.]]
Sí. Primer hem de demanar als autors de la moció, a la diputada Sierra, si accepta aquesta votació dels paràgrafs 1 i 2; del punt 2, els paràgrafs 1 i 2, que ens ha demanat el senyor Balasch. Després donarem la paraula a tots. El senyor Balasch ens ha demanat la votació separada, del punt 1 bis, de l'apartat a i del b; després del 4 i del 6, i després, del punt 2, votar separadament el primer i el segon paràgrafs. Però, en tot cas, això és una cosa que ens ha de..., ha de dir..., són els..., ens ho ha de dir la... [[Veus de fons.]] No, eh? Vostès volen que del punt 2 es votin junts els dos paràgrafs. [[Veus de fons.]] D'acord. Ara sí, senyora Albiach, per què em demana...?
Per demanar votació separada del punt 6, que no es podria votar com demanava la companya...
Conjuntament?
No, no, és per separat; per això. Gràcies.
Molt bé. Senyor Riera...
Per demanar la votació separada del punt 6.
Bé. Doncs, farem votació separada del punt 1.bis.a i l'1.bis.b; després, del punt 4, del punt 6 i després del punt 2, però els dos paràgrafs junts. Us sembla bé? [[Veus de fons.]] També s'ha demanat del punt 5? [[Veus de fons.]] Per tant, seran 4, 5 i 6. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
També del punt 1.
Del punt 1, d'acord. Per tant, ho repetim: punt 1, punt 1.bis.a, 1.bis.b; el 4, el 5 i el 6, i el punt 2. Correcte? [[Pausa.]] D'acord? [[Pausa.]] Doncs, comencem la votació. Començarem votant el punt número 1. Comença... [[Sonia Sierra Infante demana per parlar. Veus de fons.]] Perdó... Senyora Sierra, perdoni, no m'hi havia fixat, digui.
Per al·lusions, que m'ha tornat a al·ludir. [[Remor de veus i rialles.]] Sí?
Però trenta segons.
Menys. Miri, senyor Balasch, vostè ha d'aprendre on són els límits i que quan se li diu «no és no. Moltes gràcies. [[Remor de veus.]]
Comencem la votació. [[Remor de veus.]] Comencem la votació. Si us plau, si us plau... Comencem... [[Persisteix la remor de veus.]] Està bé que s'ho passin bé, però començarem la votació. Votarem el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha quedat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem el punt 1.bis.a. Comença la votació. El punt número 1.bis.a ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 1.bis.b. Comença la votació. El punt 1.bis.b ha quedat aprovat per 69 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat rebutjat per 52 vots a favor, 62 en contra i 17 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat per 69 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat rebutjat per 33 vots a favor, 72 en contra i 26 abstencions. A continuació, votarem el punt 2. Els paràgrafs junts, el primer i el segon. Comença la votació. El punt 2 ha quedat aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 62 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre educació infantil ha quedat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el Departament d'Interior]] [[302-00082/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el Departament d'Interior, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Mireia Vehí. [[Remor de veus.]] I demanaria als senyors diputats i diputades, si us plau, que sortissin de pressa i en silenci. [[Pausa.]] Diputada, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, voldria saludar les persones convidades. Gràcies per ser aquí, sou l'orgull de moltes de nosaltres. Amb la vostra lluita incansable heu aconseguit posar a l'ordre del dia del país moltes de les vulneracions de drets humans que s'hi han donat. La moció –ja en vam parlar l'altre dia– planteja la veritat, la justícia i la reparació com a elements fonamentals de la construcció d'un model policial basat en el respecte fonamental en els drets humans. I el que nosaltres portem avui aquí i vam exposar l'altre dia amb molt més deteniment és un plantejament de model. I com a tal, permetin-me, senyor conseller i la resta d'alts càrrecs de la conselleria que ens acompanyen, fer una petita retrospectiva del que ha sigut la gestió de la conselleria en el que portem d'any; una retrospectiva simple i de casos concrets, de quatre casos. El primer que ens agradaria posar sobre la taula és el que ja li vam exposar ahir a la sessió de control, que són els episodis reiterats de desallotjaments il·legals on participen la Policia de la Generalitat i algunes empreses vinculades a l'extrema dreta i que vostè ahir ja es va comprometre a resoldre amb màxima celeritat. Un altre tema que mostra la gestió, l'enfocament polític de la gestió d'aquesta conselleria d'Interior són les múltiples multes que arriben a diversos espais i activistes organitzats sobre la Llei de seguretat ciutadana, més coneguda com a «llei mordassa, i que la desobediència de la mateixa forma part de l'annex de la declaració del 9 de novembre que en aquesta cambra Junts pel Sí i la CUP - Crida Constituent van decidir tirar endavant. I en un altre dels àmbits de la conselleria, un mal anomenat «oasi autònom, que són els serveis jurídics de la mateixa conselleria, també voldríem posar-li sobre la taula un parell de casos que, al nostre entendre, mostren la gestió que se'n fa: un és la judicialització de les persones que van patir la web de delació ciutadana del seu antic homòleg, senyor Felip Puig, que continua vigent, i l'altre és la demanda de presó, anunciada ahir mateix, a un matrimoni que es resistí a un desnonament. Volem posar sobre la taula que el matrimoni tenia l'edat de seixanta-tres i cinquanta-nou anys i que estava en una situació de desesperació. Parlo, explico això una mica per il·lustrar el tipus de resistència que devien mostrar. I, per tant, el que nosaltres hem vingut a qüestionar no és ni la impecable gestió dels serveis jurídics de la Generalitat ni la impecable funció de cap funcionari d'aquesta, sinó que el que nosaltres venim a parlar i el que nosaltres venim a qüestionar és l'enfocament polític de la conselleria, l'enfocament polític que fan els alts càrrecs d'aquesta de la gestió de la seguretat a Catalunya. I per això plantegem aquesta moció. I el que ens trobem és que el departament i la conselleria es neguen a assumir un observatori per al control i la garantia dels drets humans als cossos de seguretat a Catalunya; l'expulsió dels mossos implicats en el cas Benítez, tot i estar la conselleria obligada a emprendre accions, més enllà de la sentència judicial, per règim disciplinari; tampoc accepta l'aplicació d'una directiva europea sobre els drets dels detinguts, tot i tenir sobre la taula no només la directiva, sinó una queixa del síndic; tampoc accepta deixar d'utilitzar tècniques de dispersió en manifestacions, tot i ser tècniques pròpies d'un sistema autoritari, i tampoc accepta reconèixer el dany causat a les persones i a les famílies mortes sota custòdia. Això, lluny de criminalitzar el Cos de Mossos d'Esquadra –ho volem deixar clar, últimament ho deixem bastant clar, nosaltres estem criticant la gestió política que es fa de la conselleria–, ens porta a tres possibilitats, se'ns acudeixen tres possibilitats. La primera és que vostè no vol, conseller –i alts càrrecs–, un model policial que respecti els drets humans, i aquesta tesi, diguéssim que ens preocuparia. I en el cas que aquesta tesi fos certa li preguntem: quin model vol, quin model de conselleria i quin model de policia? La segona opció és que vostè fa política des de l'orgull, és a dir, com que..., tal com se'ns ha manifestat en diverses ocasions: «No podem tirar endavant determinades coses perquè això pressuposa dir que els Mossos d'Esquadra tal qual, tal qual... Això encara ens preocupa més, perquè quina lògica té això, senyor conseller? No es pot fer política pública des de l'orgull, i menys polítiques de seguretat. I el tercer supòsit que podria passar és que vostè vol un model policial garant de drets humans, vol una conselleria que tingui aquest enfocament, però vostè no mana a la conselleria, manen els sindicats. Això és un supòsit i una tesi que nosaltres hem manifestat en diverses ocasions. I si aquesta tesi fos certa li preguntaríem una vegada més, senyor Jané, qui mana a la conselleria, vostè o els sindicats de policia? Cap de les tres possibilitats ens sembla políticament desitjable. De fet, hauran d'explicar al país com és que la conselleria d'Interior es nega a tenir mecanismes democràtics de control de les vulneracions de drets humans, i com és que la conselleria d'Interior criminalitza sistemàticament els moviments socials, i com és que la conselleria d'Interior s'escuda darrere un debat sobre Mossos d'Esquadra i sobre funcionaris de l'Estat..., ai, de la Generalitat –perdó–, en lloc d'assumir políticament el debat que se li està plantejant. Gràcies.
Gràcies, senyora Vehí. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Lluís Guinó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, deixin-me fer dues prèvies abans de fixar el posicionament de Junts pel Sí pel que fa a aquesta moció. Una que té a veure amb la defensa, altra vegada, de la feina i de la tasca que desenvolupen els Mossos d'Esquadra en els seus àmbits de competència. Tal vegada, no és habitual, no és segurament fins i tot necessari, en determinats països, que estiguem contínuament, en l'àmbit parlamentari, en el Ple d'aquest Parlament, tenint la necessitat d'expressar de forma contundent la feina dels Mossos d'Esquadra, perquè tampoc ho fem ni dels metges ni dels mestres de forma específica i especial en cap moment. Per tant, em fa l'efecte que, des d'un punt de vista parlamentari, des d'un punt de vista polític, és cert que si és molt habitual haver de participar activament en sessió parlamentària i defensar la política i la tasca dels Mossos d'Esquadra és perquè, en general, des d'un punt de vista polític i des d'un punt de vista de dialèctica política, tenim certament un problema. Nosaltres continuarem defensant-la, més enllà també d'assumir que l'exercici de les funcions de la policia és complex, difícil i que el que demanen ells mateixos, òbviament, és suport parlamentari; però també demanen mesures i mecanismes que el Departament d'Interior ha de posar a la seva disposició per evitar moltes de les qüestions que posa sobre la taula el Grup de la CUP en aquesta moció. Perquè la diputada Vehí ha dit tot el que no hem acceptat d'aquesta moció, que són molts punts, però s'ha deixat i s'ha oblidat del que hem acceptat. I hem acceptat que hi hagi i s'apliquin mecanismes de transparència en el Cos de Mossos d'Esquadra, d'acord amb la Llei de transparència, i si en un moment determinat i en casos concrets s'ha d'anar a un concepte de transparència més contundent, s'hi va. Això ho votarem a favor. I és bo que la policia, fins i tot des d'una perspectiva interna, tingui mecanismes per aplicar aquesta transparència. Defensem el paper del Síndic de Greuges i acceptem tot el que fa a través del mecanisme contra la tortura per vetllar precisament pels drets dels detinguts i per totes aquelles qüestions que es puguin derivar, en un moment determinat, en processos judicials, que, certament, la praxi d'alguns policies, evidentment, no és del tot útil. Però, d'alguna manera, generalitzar el dubte en tot el cos, el col·lectiu, com a conseqüència de les accions de policies molt concrets, no és la millor manera de justificar políticament la necessitat i l'existència d'un cos de policia des d'una perspectiva de país. Defensem també, a més a més, la reparació. Vam aprovar en la comissió de les bales de goma un protocol per reparar totes aquelles víctimes, bàsicament –no només el cas de l'Ester Quintana, per desgràcia, sinó d'altres, en tots els casos–, de totes aquelles persones que hagin patit una lesió com a conseqüència de l'ús d'aquestes bales; fins i tot es va arribar a suspendre l'ús d'aquestes bales. Per tant, des d'aquesta perspectiva, aquest Parlament ha estat prou, d'alguna manera, sensible al que es plantejava des de la societat i des d'aquelles plataformes que en un moment determinat varen plantejar clarament una inquietud des d'una perspectiva força objectiva. Per tant, també defensem que es repari i que s'apliqui el protocol, i que s'apliqui, a més a més, amb retroactivitat. També defensem que el protocol que té a veure amb la reducció de detinguts i tot el que té a veure amb l'àmbit de les detencions s'apliqui. I si cal modificar els protocols, estem d'acord a modificar-los. I si estem d'acord que la pràctica d'aquestes detencions es faci de forma més intensa amb aquests protocols, estem d'acord a defensar-ho. I, a més a més, els mateixos mossos d'esquadra tenen interès que aquestes accions, per pròpia garantia personal, fins i tot, d'ells mateixos i de les persones detingudes, puguin tenir els protocols que els protegeixin. I també, evidentment, si és, d'alguna manera, subjectiva una pràctica no correcta, hi hagi els mecanismes; no esperant que hi hagi una denúncia de la persona afectada, com diu el punt 2, sinó que també es pugui actuar d'ofici. I això també ho accepta el Grup de Junts pel Sí, ho accepta el Departament d'Interior i ho accepten, crec jo, també els mateixos mossos d'esquadra. Hem arribat a molts acords en aquesta moció. Hem parlat també de la reparació i de com es porten a terme alguns casos molt excepcionals que tenen a veure amb les persones que tenen o pateixen una malaltia mental. Som conscients que necessàriament hi han de participar, a més de la mateixa policia, els mecanismes de salut necessaris per evitar precisament situacions com la que es va viure fa un parell d'anys aproximadament aquí, a Barcelona, a la plaça Molina, que és un cas que en aquell moment ja va generar, precisament, que elaboréssim i que treballéssim a fons un protocol i que tinguéssim en compte, precisament, aquestes problemàtiques. Tot això ho aprovarem i hi donarem suport des de Junts pel Sí, pensant en la millora del cos de la policia. Nosaltres defensem, clarament, un model de policia integral, en què, en algun moment determinat –que es plantejarà properament, que és la nova llei de la policia– s'hi puguin incorporar, d'aquesta integritat, les policies locals també. I defensem –hi insisteixo– una policia transparent, democràtica. I qui, certament, executi mala praxi, hi ha mecanismes suficients avui per, d'alguna manera, sancionar i portar a terme, d'alguna manera, la necessitat de millora...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...i defensem, i per acabar, claríssimament –només una qüestió que té a veure amb la formació–, defensem que l'Escola de Policia de Catalunya, d'alguna manera, prepari els mossos d'esquadra en la perspectiva de la defensa...
Ha exhaurit el temps.
...dels drets humans. Moltes gràcies, presidenta.
A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Tothom sap que el nostre grup parlamentari no sempre està d'acord amb el Grup de la CUP - Crida Constituent en els debats de polítiques de seguretat, però avui he de dir que sí, que és cert, que una cosa que crec que sí que estem d'acord amb el Grup de la Crida Constituent és que les polítiques antirepressives són una part importantíssima de les polítiques de seguretat. I que per parlar de polítiques de seguretat a ple pulmó cal que els eixos de les polítiques antirepressives del nostre país estiguin clars. És evident que la CUP ens ha presentat una moció de setze punts i alguns subpunts, i que el nostre grup parlamentari, per millorar-la, hem presentat nou esmenes, de les quals hem pogut acordar o transaccionar els punts 1, 7, 10 i 17 de la moció, i que hem presentat altres esmenes que no s'han recollit i que, per tant, ens abstindrem en els punts 2, 3, 4, 8, 9 i 11. I és una realitat que més de la meitat de la moció la votarem a favor, però hi ha una altra part que ens abstindrem. I diverses coses sobre la moció: en primer lloc, contents que se li reconegui al Síndic de Greuges, que ha de fer una feina de vetlla en aquest camp, i vull recordar a tots els grups parlamentaris que després haurem de ser conseqüents a l'hora de dotar el Síndic de Greuges dels pressupostos necessaris per fer aquesta feina, perquè la democràcia costa diners, com ens recordava un il·lustre diputat de la CUP l'altre dia. I dir també que a Catalunya hi han coses que ens preocupen. Per exemple, avui el director Batlle, que ens acompanya des de la tribuna, m'ha enviat una carta de contestació a una pregunta per escrit que li vaig fer fa unes setmanes sobre el desallotjament del 14 de setembre d'aquest any a una família amb fills. Em deia el director Batlle: «Els mossos d'esquadra van actuar correctament; crec que el protocol no s'ha de revisar. I ahir el president del meu grup demanava al conseller –jo també li ho demano, i aprofito el moment que el tinc davant per demanar-li-ho– que el Govern de la Generalitat es retiri de l'acusació particular del desnonament del carrer Andrade, del 2011, que es demana a activistes i a familiars cinc anys de presó. Què vull dir? Que anuncio que el nostre grup parlamentari els propers dies presentarà en aquest Parlament una proposta de resolució de revisió dels protocols policials d'intervenció en els casos de desnonament de famílies amb fills, perquè sí, s'ha de revisar aquest protocol i, per tant, és un tema que ens preocupa. I he de dir també que el desallotjament de la plaça Catalunya, l'operatiu policial famós del desallotjament de la plaça Catalunya, o l'operatiu policial davant de l'encerclament del Parlament, d'aquest Parlament, o els casos Benítez o Ester Quintana li han fet molt de mal, al prestigi de la policia de Catalunya. És cert, no és aquest Govern i no és aquest conseller, però li han fet molt de mal, al prestigi de la policia de Catalunya. I sabem que algunes d'aquestes operacions es van deure a decisions polítiques equivocades i, per tant, sí, nosaltres volem una policia democràtica, i «policia i «democràcia no són dos termes contradictoris. Perfectament, en una societat democràtica avançada, policia i democràcia han de ser la mateixa cosa. I la solució d'això és més formació, com diu la moció que se'ns presenta; més codi ètic de conducta, com diu la moció que se'ns presenta; revisió de protocols quan cal, i hi han casos que cal, com el que he indicat, i també transparència. Sempre la transparència, des de les càmeres a la publicació de les dades d'expedients de la policia, és un fet dissuasiu, que també li donem suport. Per tant, en deu punts a la moció votarem a favor i en sis ens abstindrem. I bona feina.
Moltes gràcies, senyor Nuet. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Vamos a ver, la verdad es que esta moción a nosotros nos parece un despropósito y una falta de respeto a los Mossos d'Esquadra. Y yo tengo, sí, que recriminar primero al partido que da apoyo al Gobierno, el que ustedes hayan entrado al juego de la CUP. Solo ver esta moción, solo verla, ustedes, por el espíritu que rodea esta moción no tenían que haber negociado nada; tenían que haber votado en contra directamente de esta moción. Y es verdad. Y nosotros queríamos contrarrestar esta moción con una enmienda que ningún grupo ha querido firmar, que simplemente decía algo tan sencillo como: «El Parlament de Catalunya, coneixedor de la gran tasca que realitza la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra, mostra el seu suport als seus membres i reconeix la seva professionalitat en l'execució del seu deure a vetllar pels drets i llibertats dels ciutadans de Catalunya. I dos: «Instar el Govern a defensar el Cos de Mossos d'Esquadra dels atacs a la seva imatge pel fet de complir amb el seu deure. Nos sabe mal que ningún grupo lo haya firmado, porque yo creo que era perfectamente asumible por cualquier grupo –excepto por la CUP, claro. Y uno, al final, coge la moción que presentan y lo primero que lee es..., que se puede leer es: «Contra la impunitat i les vulneracions de drets humans per part dels cossos de mossos d'esquadra. I a partir de aquí, en toda la moción, se hace planear una sospecha de mala praxis, continuos abusos, incumplimiento de la ley por parte de los mossos d'esquadra. Y al final define lo que es el modelo de seguridad de la CUP; es decir, no hay modelo –no hay modelo. Si hubiese un modelo, su modelo sería el tener a la policía atados de pies y manos –atados de pies y manos– para garantizar la impunidad de aquellos grupos que alteran la convivencia pacífica de nuestras calles, como pasó en Can Vies o en Gracia. Porque, detrás de esta moción, esto es lo que hay. Y ustedes se escudan en decir que la policía ha de cumplir la ley, que la cumple, pero precisamente ustedes lo que quieren es que no cumplan sus funciones precisamente para permitir que esos grupos radicales puedan incumplir la ley a sus anchas. Y no; la policía está para garantizar que podamos ejercer con libertad nuestros derechos y hacer cumplir la ley. Y si un juez le dice a una persona que tiene que ir a declarar, por muy alcaldesa que sea de la CUP, tiene que ir a declarar. Y no se la detiene, se la acompaña a declarar, porque en ningún momento estuvo encerrada en un calabozo. Porque, al final, la ley es para todos igual, y el ser de la CUP a nadie le da un rango de impunidad, aunque ustedes crean que es así. O, por ejemplo, si a un concejal de Esquerra Republicana en El Montmell se le detiene presuntamente relacionado con una plantación de cuatro mil plantas de marihuana es porque supuestamente comete un delito. Entonces, yo pregunto: ¿cuál es su modelo de convivencia?, ¿cuál es su modelo de paz social? ¿Este es su modelo? Este. [[L'orador mostra una fotografia a la cambra.]] ¿Este es su modelo? ¿Es este?, ¿el que hacen sus colegas camaradas de Arran?, ¿pintar en la frente del jefe de Estado y del presidente del Gobierno un tiro en la frente? ¿Ese es su modelo?, ¿incitar al odio y a la violencia? ¿Eso ustedes lo justifican? El otro día me vino con una tiza para justificar no sé qué. ¿Hoy cómo lo va a justificar?, ¿con un pincel y un pote de pintura? ¿Ese es su modelo de verdad? De verdad, pintando dianas y tiros en la cabeza de cualquier persona..., no tiene que ver nada con la democracia. Y eso espero que ustedes, esto, lo condenen. Y voy finalizando. Yo, mire, mientras ustedes sigan presentando propuestas que van a favor de la impunidad de los radicales y en contra de la imagen de los Mossos d'Esquadra…, al Grupo Popular nos tendrán enfrente; enfrente y al lado de la defensa de la ley, de la defensa de la libertad y al lado de la defensa de los cuerpos de seguridad, y, en este caso, de los Mossos d'Esquadra. Muchas gracias.
Gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Carlos Sánchez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, diputats, diputades..., miren, esta moción de la CUP está basada en falsedades, única y exclusivamente en falsedades. Podríamos estar de acuerdo en algún punto. Pero viendo que lo que quieren es desprestigiar la labor de la Policía de Cataluña, ya les anuncio que votaremos en contra de la mayoría de los puntos. No vamos a entrar en su juego sucio. Nosotros, desde Ciudadanos, hemos estado y estaremos siempre al lado de nuestros policías, ya que, sin ninguna duda, tenemos una policía integral y democrática, comparable a cualquier otro cuerpo de seguridad europeo. Miren, ustedes mismos se desacreditan en sus mociones, en sus intervenciones, poniendo siempre en duda las actuaciones policiales. Ustedes son la muleta del Gobierno de Convergencia, que le han dado apoyo en la sesión de investidura, que han votado a favor en la cuestión de confianza del señor Puigdemont, que muy probablemente votarán a favor de los presupuestos. Ustedes, que en definitiva marcan la agenda política catalana y que son los nuevos socios del Gobierno de Convergencia, le piden públicamente al Gobierno de Cataluña y al conseller del Interior, el señor Jané, que los Mossos d'Esquadra, garantes de hacer cumplir las leyes a todos los ciudadanos por igual –eso incluye, obviamente, a los concejales de la CUP–, desobedezcan las leyes democráticas y las órdenes de los jueces. De ustedes, señores y señoras de la CUP, no me extraña, ya que no solo defienden la profesionalidad y el buen trabajo que hacen los policías de Cataluña día a día…, sino que, además, lo utilizan descaradamente para sus fines ideológicos y políticos. Lo que sí que nos preocupa al Grupo Parlamentario de Ciudadanos, y supongo y espero que al resto de grupos de la cámara, es que los señores de Convergencia y de Esquerra Republicana puedan votar a favor de este texto que a Ciudadanos nos parece un ataque total al sistema democrático y a la Policía de Cataluña. ¿Qué van a pensar nuestros policías, que cada día arriesgan sus vidas para cuidar de todos nosotros y defienden nuestros derechos y libertades, cuando vean que el Gobierno de Cataluña apoya parte de una moción en la cual se pone en tela de juicio muchas de sus actuaciones? Ustedes, señores y señoras de la CUP, han llamado en varias ocasiones a nuestros policías «torturadores, «asesinos, «policía represiva y demás lindezas. Tienen un concejal suyo aquí, en el Ayuntamiento de Barcelona, el señor Garganté, que irá a juicio por querer culpar a un policía de la Guardia Urbana de algo que no hizo, agredir a un mantero, cuando él mismo afirmó ante el médico que las lesiones que tenía se las había hecho cayéndose al huir de la policía. Claramente lo que ustedes buscan es un espacio de impunidad para todas estas acciones descritas anteriormente. Desde Ciudadanos esperamos que el Gobierno de Cataluña y el conseller de Interior no entren en este juego y defiendan, como han hecho siempre hasta ahora, la buena labor de sus policías. Por supuesto que desde Ciudadanos hemos tenido y tendremos, como todos ustedes saben, respeto y solidaridad con las víctimas. Es evidente que queremos que, si algún policía no cumple con las leyes, se le investigue, como ya se está haciendo desde la conselleria de Interior. Pero para eso están las instituciones públicas y los jueces. Sí, señores de la CUP, los jueces, esos a los que ustedes piden públicamente tanto al Gobierno como al conseller que ordenen a los mossos que desobedezcan cuando a ustedes les interesa. Desde Ciudadanos siempre hemos defendido y defenderemos los derechos humanos, pero ustedes, que se llenan la boca de respetar esos derechos, son los mismos que convocaron un escrache en la Garriga, delante de la casa del líder de Ciudadanos, Albert Rivera, cuando estaba con su mujer y con su hija. [[Veus de fons.]] Sí, miren; aquí pone «CUP, está firmado por ustedes. Para finalizar, ustedes quieren dibujar una realidad de los cuerpos de policía de Cataluña que es totalmente falsa, pero no se lo vamos a permitir, desde Ciudadanos. Por suerte, tenemos una policía en Cataluña, y en el conjunto de España, democrática y que respeta las leyes escrupulosamente, como no puede ser de otra manera, debido a que, como policías –y aquí voy a hablar en primera persona, ya que mi profesión, como ustedes saben, es la de policía–, estamos obligados a cumplir y a hacer cumplir las leyes. Esta moción me ofende profundamente y estoy convencido de que al resto de policías, no solo de Cataluña, sino del resto de España, incluso me atrevería a afirmar que del resto del mundo, les ofende igual que a mí, profundamente. Gracias, presidenta..., senyor conseller, diputats, diputades. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sánchez. A continuació, té la paraula el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Bona tarda, presidenta. Bona tarda, companys i companyes. Bona tarda a tothom, estem aquí per debatre una moció de la CUP sobre seguretat. Bé, sobre seguretat ben bé, no, perquè l'inconscient jo crec que els traeix, i li diuen directament «Moció sobre el Departament d'Interior. Jo diria més bé «Moció contra el Departament d'Interior; ja poden disfressar-ho com vulguin i dir el que vulguin, perquè jo crec que això és el que és: canya, llenya, foc i gresca al Departament d'Interior; la seva obsessió, el seu pim-pam-pum, la seva bèstia negra. I aquí està la clau, perquè nosaltres podem recolzar, tal com fem, algun dels punts en què concreten la seva moció, clar que sí –ja els avanço que ho farem–, però no podem acceptar aquesta moció en global, de cap de les maneres, pel que traspua, pel que destil·la, perquè no és una moció sobre seguretat ciutadana o sobre polítiques de seguretat, és una moció contra el Departament d'Interior, és una moció contra els Mossos d'Esquadra, ni més ni menys. És una moció, companyes i companys de la CUP, en què pretenen instal·lar la sospita permanent, amb què volen que es desplegui el dubte sobre tot. Això sí, també és veritat, amb una aura, que també es nota, de no haver trencat un plat en la seva vida. Tampoc ens ho creiem. Però, mirin, el dubte cartesià està molt bé a la vida i com a filosofia en general, però quan tens la responsabilitat d'allò públic has de ser responsable i plantejar-te les coses quan hi hagi elements que acompanyin el dubte, i ens trobaríem, sobretot, que, al mínim dubte que hi hagi sobre una actuació concreta de Mossos, actuar amb contundència investigant i traient a la llum tots els elements negatius que hi puguin haver incidit i convertir en una mala praxi l'operatiu de què parlem. Aquí ens trobaran, sense cap problema. Si no, companyes i companys, dubtar per dubtar és una irresponsabilitat. Però, clar, això s'aprèn governant, i entenc que vostès encara no tinguin aquesta visió; per molt que influeixin –i ho fan molt– sobre un govern, no és el mateix que ser coresponsables en o amb el Govern. D'això vostès fugen, quan poden, perquè són conscients que no podran mantenir el que diuen. És legítim, no passa res, però jo crec que també és bo que es digui en seu parlamentària. Vostès juguen a no governar mai, i, per tant, juguen a moure's en un context merament teòric. Han renunciat a canviar la realitat fora del llenguatge; en el llenguatge sí, aquí sí que la canvien. Però han renunciat a canviar la resta de la realitat, perquè això suposa de vegades rebaixar els propis plantejaments, i vostès no estan disposats a renunciar a la seva suposada coherència teòrica, utòpica. Aquesta moció, senyors i senyores, és una mena de causa general contra el cos que ha de garantir la seguretat al país, i pretenen minvar el crèdit i la confiança de la ciutadania en ell. I aquí no trobaran de cap de les maneres la nostra complicitat. I no trobaran la nostra complicitat com sí que han trobat la del Govern de la Generalitat. I això també ho volem denunciar i dir així de clar. Senyors de Junts pel Sí que donen recolzament al Govern, senyors del Govern, en algun moment hauran de dir que no a la CUP –en algun moment hauran de dir no a la CUP. Potser era aquest el moment, tenint en compte que estem parlant i posant en qüestió tot el Cos de Mossos d'Esquadra. Però no; vostès han pactat, en realitat han pactat aquesta discrepància. El molt honorable president fa un tuit fa uns dies on ve a entendre el desencís de la CUP quan Mossos d'Esquadra actua per ordre judicial. Per ordre judicial, eh? I la CUP, que no es planteja enfadar-se de veritat, perquè han de ser bons minyons, decideix «solucionar, entre cometes, les seves incoherències per recolzar aquest Govern i els seus futurs pressupostos de dretes, fotent hòsties..., perdó, fotent clatellots al Govern a la cara del conseller d'Interior, pensant que així netegen o amaguen alguna cosa. Senyor Jordi Jané, és vostè conscient d'això? Nosaltres sí que ho som. Això en el fons és un teatre, on qui rebrà els desacords de la CUP i el Govern serà vostè. Vostè i exclusivament vostè rebrà aquests clatellots a canvi del recolzament de la CUP als pressupostos. Bé, vostè i el Cos del Mossos d'Esquadra, que va darrere de vostè. Hi està disposat, vostè, a jugar? Nosaltres no. I crec que el Cos del Mossos d'Esquadra tampoc està disposat a jugar. I comencen a estar farts d'aquesta connivència estranya en què juguen a indignar-se de mentida uns amb altres mentre pacten esmenes light, com ha passat en aquesta moció, a canvi d'una futura aprovació, que ja ho veurem, dels pressupostos. Expliquin això als mossos d'esquadra que cada dia fan el seu treball i el fan bé. Expliquin això a les persones que exposen de vegades la seva vida per la nostra seguretat, si s'atreveixen. Gràcies.
Gràcies, senyor Castillo. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Bé, no sé si això és una oportunitat nostra per atacar el Departament d'Interior o és una oportunitat de tots els grups de la cambra per criticar la CUP, que sembla que en teníeu moltes ganes. Una altra prèvia. Nosaltres no anem, eh?, contra el Cos de Mossos d'Esquadra, ho hem dit a l'inici; nosaltres estem impugnant la gestió política o estem criticant la gestió política. De fet, hem fet una moció –constructiva, sota la nostra perspectiva– perquè podríem estar impugnant a la totalitat un model policial en el qual en moltes coses no estem d'acord i no ho estem fent. Això com a prèvia. Tinc poc temps; aniré ràpida. A Junts pel Sí..., tot allò que s'accepta –la transparència, la revisió de protocols, el respecte al Mecanisme Català per a la Prevenció de la Tortura– són coses que per llei vostès hi estan obligats. I nosaltres no intentem generalitzar males praxis; el que passa, que entenem que una sola vulneració de drets és perjudicial per a tota la ciutadania. Per això, insistim en aquests aspectes. A Catalunya Sí que es Pot... –ràpid–, sobre el desallotjament del carrer Andrade. Bé, vostès han votat que no al punt onzè, o diuen que s'abstindran al punt onzè, que precisament va de gestió de la seguretat ciutadana, i al carrer Andrade va passar molt d'això, però en podem parlar en un altre moment. Al PP... No, no li hem acceptat l'esmena, i ja li ho vam explicar l'altre dia. Nosaltres impugnem a la totalitat la política de seguretat del seu partit. Vostè és qui ens porta a l'Audiència Nacional. Vostès són qui es treuen de la màniga la llei mordassa, i, per tant, entenem que no val la pena. A Ciutadans... Allò que ha dit sobre el senyor Garganté és mentida, i li agrairíem que retirés l'afirmació sobre un càrrec electe del nostre partit. De fet, el cas és bastant més complex. I sobre els escraches com a elements prohibits... És la llei mordassa, altre cop, qui els prohibeix, i nosaltres ja entenem que vostès, ara, donen suport al Govern del PP i que, per tant, necessiten justificar-se. I al PSC... Ni contra el departament ni contra els Mossos, ja ho he dit. No ho sé... Jo li vull preguntar: per vostè, responsabilitat és eludir vulneracions de drets? Perquè nosaltres governar governem, eh?, a molts municipis, i gestionem la seguretat, també.
Gràcies, senyora Vehí. Estem cridant a votació. Se'ns ha demanat... Per part del diputat Nuet, se'ns ha demanat la votació separada dels punts 2, 3, 4, 8, 9 i 11. [[Mireia Vehí i Cantenys demana per parlar.]] Senyora Vehí.
Per demanar-li si seria possible que llegís en veu alta el punt 15 abans de votar-se, la Mesa. Gràcies.
Sí, el llegirem –sí. [[Veus de fons.]] Senyor Coscubiela, em diu que aquests punts es poden votar junts, eh?, tots. [[Lluís Guinó i Subirós demana per parlar.]] Senyor Guinó.
Sí, demanaríem votació separada dels apartats del primer punt, que és: a, b, c i d. Demanaríem la votació separada..., o la votació conjunta d'a, b i c i separada el d.
Del punt 1, eh?
Sí... [[Carles Castillo Rosique demana per parlar.]]
Senyor Castillo.
Sí, presidenta. Per demanar, també, que m'he perdut una mica, votació separada dels punts 1, tots els subgrups, 3, 4, 5, 6, 11, 13 i 15 –3, 4, 5, 6, 11, 13 i 15.
Sí...
I els subpunts del primer. Gràcies.
Sí. Ens han demanat votar..., primer votarem el punt 1.a, b i c junts. Els va a tots bé, votar a, b i c junts, del punt número 1? [[Veus de «No.]] No? [[Pausa.]] Per tant, haurien de ser el punt 1.a, 1.b, 1.c i 1.d. Per tant, tots separats. Després, el 2, el 3, el 4, el 6, el 8, el 9, l'11, el 13 i el 15. D'acord? [[Pausa. Lluís Guinó i Subirós demana per parlar.]] Senyor Guinó.
No podríem, tant per tant, votar-los un per un? [[Veus de fons.]] Sí? És que acabem votant-los un per un, pràcticament. [[Veus de fons.]]
Bé. Hi ha el 10, hi ha el 12, hi ha el 17..., que aquests podem votar la resta de la moció en una votació. [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] Però ningú..., a mi m'han demanat la votació del punt 1.a, 1.b, 1.c, 1.d, el 2, el 3, el 4, el 6, el 8, el 9, l'11, el 13 i el 15. Ningú m'ha demanat el 10, ni el 17... [[Veus de fons.]] El 5, sí –el 5 hi és. [[Veus de fons.]] No..., el 5 no hi és. [[Veus de fons.]] Sí, sí que l'han demanat. [[Veus de fons.]] Sí, senyor Carrizosa, vostè vol que votem tots per separat. [[Veus de fons.]] Són disset punts, eh? [[Remor de veus.]] Són disset punts, anem a fer disset votacions. [[Veus de fons.]] Abans de la 15..., abans del punt número 15, farem la lectura que ens ha demanat la senyora Vehí. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Senyora Granados.
Si puc contribuir a minorar les votacions, del punt 1 el b, c i d podrien anar junts en una sola votació. [[Veus de fons.]] No? [[Veus de fons.]] D'acord, doncs, res; ho he intentat.
Jo crec que ho hem intentat, eh? Per tant, començarem. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
A veure, nosaltres podríem votar..., sí, podríem votar en bloc el 7, el 16 i el 17.
És igual.
I la resta també en bloc.
És igual, deixem-ho ja, i votem-ho tot, perquè..., jo crec que... [[Remor de veus.]] Va, vinga. Molt bé, doncs. Primer votarem el punt 1.a. Comença la votació. El punt número 1.a ha estat aprovat per 99 vots a favor, 32 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 1.b. Comença la votació. El punt 1.b ha estat aprovat per 83 vots a favor, 48 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 1.c. Comença la votació. El punt 1.c ha estat aprovat per 83 vots a favor, 48 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 1.d. Comença la votació. El punt 1.d ha quedat rebutjat per 21 vots a favor i 110 en contra. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat per 88 vots a favor, 32 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat rebutjat per 10 vots a favor, 110 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat per 71 vots a favor, 48 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat rebutjat per 21 vots a favor, 94 en contra i 16 abstencions. A continuació, votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat per 83 vots a favor, 48 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat aprovat per 98 vots a favor, 9 en contra i 23 abstencions. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. El punt número 8 ha quedat aprovat per 88 vots a favor, 32 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 9. Comença la votació. El punt número 9 ha quedat aprovat per 88 vots a favor, 32 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha quedat aprovat per 99 vots a favor, 32 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 11. Comença la votació. El punt número 11 no s'ha acceptat per 10 vots a favor, 110 en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt número 12. Comença la votació. El punt número 12 ha quedat rebutjat per 37 vots a favor, 94 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 13. Comença la votació. El punt número 13 ha quedat rebutjat per 21 vots a favor, 109 en contra i una abstenció. A continuació, llegirem... [[Veus de fons.]] No, el 14 no hi és. A continuació, farem la lectura del punt número 15, tal com ens han demanat, i la farà el vicepresident, i després passarem a la votació.
«Reparació i garanties de no-repetició. Quinzè: el Parlament de Catalunya insta el Govern a reconèixer, públicament, el dany causat a les persones mortes sota custòdia policial i a les seves famílies, a les persones que van patir tractes cruels, humans i degradants pel cas del 4-F.
Anem a votar aquest punt número 15. Comença la votació. El punt número 15 ha quedat rebutjat per 21 vots a favor, 110 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 16. Comença la votació. El punt número 16 ha quedat aprovat per 99 vots a favor, 9 en contra i 23 abstencions. I, a continuació, votarem el punt número 17. Comença la votació. El punt número 17 ha quedat aprovat per 99 vots a favor, 9 en contra i 23 abstencions. Ja hem acabat la moció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de suport a les famílies]] [[302-00083/11]] En tot cas, passem al punt número vintè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de suport a les famílies, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Fernando Sánchez. [[Remor de veus.]] I demano, si us plau, als diputats i diputades que surtin de pressa i en silenci perquè puguem continuar amb la sessió.
Gràcies, presidenta. Consellers absents..., té certa gràcia que les primeres paraules que diu la presidenta del Parlament sempre, després d'anunciar una moció, són: «Els diputats, que surtin de pressa, si us plau. O sigui, sempre m'ha impactat. Però, escolti'm, fa tres setmanes que vam presentar una interpel·lació sobre polítiques familiars i ho vam fer –i la consellera absent se'n recordaria– amb esperit netament constructiu, amb voluntat de donar alguna passa per millorar allò que dèiem que era el primer ecosistema de la vida humana, que era la vida familiar. Jo, quan plantejava aquesta intervenció i la interpel·lació, vaig pensar: «Escolti'm, això sortirà a algun lloc? Si no és que la líes i surti un ànec aquí sobre o..., si no és que... No, doncs, escolti'm, pensem una cosa que sigui realment útil per a les famílies: una moció amb mesures molt concretes, plausibles, fent realitat allò que el senyor Jorge Soler abans ha anunciat com la nova màxima que podríem posar al frontispici, que és... –bé, una mica és rebaixar el nivell–, però, ha dit: «Ser ambiciós és ser realista. Doncs, jo he seguit aquest consell i he fet una moció molt realista, molt concreta. Ens ho hauríem passat millor, segurament, si haguéssim presentat una moció ideològica, no?, de debat, sobre models familiars sostenibles... Llavors, hauria vingut no sé qui a parlar de l'heteropatriarcado i hauríem començat, doncs, una deconstrucció de la noció de família... Bé, tot això..., ens ho hauríem passat molt bé, i un altre dia ho podem fer. Però en aquest cas es tractava d'un tema molt concret, pràctic i útil, realista i assumible. I per això, en lloc de presentar una moció llençol, hem presentat una cosa revolucionària, que és una moció de cinc punts, cinc punts molt senzills, cinc punts que..., fins i tot hi ha algun grup parlamentari que ens ha dit: «Augmentin les partides pressupostàries. Vostès han posat 30 milions, posin-ne 70. I jo dic: «No, ens mantenim en 30. El Grup de Ciutadans ens deia: «Demanin 70 milions i no 30, per a les escoles bressol. Demanin 70 milions per a la prestació universal per fill a càrrec. I ens hem mantingut a 30, perquè teníem l'esperança que els partits del Govern, incloent-hi la domesticada CUP, doncs, volguessin fer alguna cosa positiva, però han preferit que no –i després m'hi referiré. Llavors, hem fet una proposta realista amb tres eixos principals. Primer, combat contra la pobresa. Com dèiem l'altre dia, hi ha un 23 per cent de famílies en risc d'exclusió social, 7 per cent de llars amb privació material severa... I llavors hem demanat 30 milions per a la partida universal per fills a càrrec per a les rendes més baixes, per a les famílies amb més problemes, per a aquelles que tenen més necessitat, que necessiten una transferència, una injecció de diners per poder fer front a la seva situació. Però dèiem l'altre dia: hi ha moltes famílies catalanes que tenen problemes econòmics, i pateixen per això, i aquesta era la primera mesura. Però també dèiem: tenim un problema demogràfic a Catalunya, de sostenibilitat del sistema del benestar. I hi ha moltes dones que ens diuen: «Voldríem tenir més fills, però no podem; no podem per problemes econòmics. Bé, ja ho hem abordat. Però per manca de conciliació... –Fabián, hi estàs, avui? [[Pausa.]] No; hi estava. Reforma horària [[veus de fons]] –abans hi estava–, conciliació; n'hem parlat més d'un cop al llarg del Ple d'avui. Nosaltres plantegem... I aquí vull fer referència... –perquè vostè m'ha sobtat, senyora Albiach–, demanem més subvencions: 30 milions a les escoles bressol. Amb el tripartit n'hi va haver 90; nosaltres en demanàvem només 30. Vostè abans ha dit una cosa sorprenent; escolti'm, jo la hi compro. Es veu que som conservadors els dos. Vostè ha dit: «Els nens petits el que necessiten és un entorn familiar, i no tant la guarderia. Vostè ha trencat el discurs que havia fet el seu partit fins ara en aquesta matèria. Però nosaltres anem més enllà, i diem: garantim escoles bressol, perquè les dones es puguin incorporar de seguida al mercat laboral i no tinguin por i no tinguin recança de tenir fills pel fet de poder quedar enrere. Treballem per la coresponsabilitat, treballem per la conciliació. I l'últim punt... No es preocupi, jo entenc que l'ecologisme és una mesura absolutament conservadora, conservar el medi ambient, és a dir que al final podem trobar molts punts d'acord. El tercer punt: hem parlat de les rendes baixes, hem parlat d'una necessitat universal de conciliar, i l'últim fa referència a les classes mitjanes i a la demanda... Hi ha moltes famílies que ens diuen: «No podem arribar a final de mes. Doncs, ajudem-les una mica desgravant la cura de fills o la cura de persones grans a càrrec. Aquesta moció amb cinc punts és el que hem proposat, amb tota la bona voluntat que sigui aprovada i d'arribar a acords. Estic amatent al seu posicionament. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sánchez. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. El meu grup no pot evitar un fort sentiment de perplexitat en veure el sobtat interès del Partit Popular en les polítiques de suport a les famílies. En l'anterior Ple, i ara també, resultava paradoxal sentir al diputat Sánchez en la seva interpel·lació a la consellera –i ara també explicant-ho– dir que hem de parlar de pobresa, vulnerabilitat i exclusió de les famílies, com si no hagués estat el Govern en funcions del senyor Rajoy el que hagués denunciat la part de la Llei 24/2015 destinada a fer front als desnonaments i a la pobresa energètica davant del Tribunal Constitucional, el qual finalment la va tombar. Resultava insòlit, resulta insòlit sentir al diputat Sánchez dir que les dones catalanes no poden tenir el nombre de fills i filles que voldrien perquè tenen uns horaris laborals inhumans, quan va ser el Govern del senyor Rajoy, ajudat per l'antiga Convergència i Unió, qui el 2012, amb la modificació de l'article 41, va atorgar a les empreses la capacitat unilateral de canviar condicions substancials de treball, obligant així treballadores i treballadors a acceptar jornades de treball inacabables o estúpidament fragmentades, incompatibles amb la conciliació. També resultava insòlit sentir al diputat Sánchez dir que amb una taxa de fecunditat de l'1,3 no hi ha sistema de pensions possible, quan va ser el Govern del senyor Rajoy, amb l'ajuda de Convergència i Unió, qui va permetre una ocupació de tan mala qualitat que els nous cotitzants a la seguretat social no arriben als mínims que necessitaríem per mantenir el sistema amb bona salut, o que van permetre la nova regulació del contracte a temps parcial que possibilita amb hores complementàries tot tipus de fraus; per exemple, el frau de fer contractes de vint hores i obligar a treballar el doble sense declarar, situacions que afecten, per cert, molt més les dones. Resultava indignant sentir, avui també, i en el Ple passat, al senyor Sánchez preguntar-se per les escoles bressol, quan la manca de places d'escoles bressol, o també la manca de places de residències per a la tercera edat, o les estades hospitalàries excessivament curtes, tenen el seu origen en les lleis d'estabilitat pressupostària, que han forçat retallades brutals en les despeses socials i que han estat transferides a les comunitats autònomes i a les administracions locals. Resultava irritant sentir al diputat Sánchez omplir-se la boca amb la paraula «família, quan va ser el Partit Popular el qui va presentar un recurs contra la Llei del matrimoni homosexual del senyor Zapatero, o el qui va votar en contra de la proposta de resolució del nostre grup per garantir la reproducció assistida a dones amb parella femenina o sense parella. Família, diputat? De quina família parlem? De la família heretada de la societat romana? La d'un home heterosexual –el pater familias– al capdavant de la dona i els fills i les filles? Una gran part de la ciutadania no està a favor d'aquest model de família patriarcal, el nom del qual, per cert, deriva de la paraula «famulus, que vol dir «esclau, i que resumeix el sentit de propietat que acostuma a funcionar en aquest tipus tradicional de família. Som molts i moltes els ciutadans i ciutadanes que entenem la família d'una forma molt més plural, àmplia i igualitària. Per totes aquestes raons no creiem que el PP tingui gaire autoritat moral per reclamar polítiques de suport a les famílies. Pel que fa a la posició del meu grup amb relació a la moció, votarem favorablement el punt 1, tenint en compte que ho considerem un pegat transitori, mentre no arriba l'aprovació de la llei de la prestació única per criança. Amb tot, li volem recordar al Partit Popular que actualment existeix una prestació de la seguretat social que està establerta en 291 euros anuals, o sigui, 24 euros al mes, i que si volen millorar-la –cosa desitjable– només han de deixar de votar al Congrés dels Diputats en contra de les propostes que es fan en aquest sentit. Votarem també favorablement els punts 2, 3 i 4, malgrat que creiem que els dos últims punts són només un brindis al sol, que no tindran cap mena d'efectivitat mentre no es reverteixi la reforma laboral i s'incrementi la despesa social dels pressupostos. I, pel que fa al cinquè punt, hi votarem en contra, perquè estem totalment en desacord amb la possibilitat d'un nou benefici fiscal. Situar una bonificació en el tram autonòmic de l'IRPF de 300 euros per persona a càrrec comporta una caiguda important en els recursos públics de la Generalitat i és alhora una mesura regressiva, ja que beneficia qualsevol família amb independència del seu nivell de renda i riquesa. Les polítiques redistributives s'han de dur a terme per la via de les polítiques de despesa, no d'ingressos. Per acabar, volem tornar a insistir: el Partit Popular ha de revisar de què parla quan es refereix a «suport a les famílies. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Lienas. A continuació, té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Quan parlem de polítiques de suport a les famílies podem parlar de moltes coses, de fet parlem de moltes coses; és tan general, el tema, que és molt difícil especificar. Però jo crec que en aquesta moció hi han alguns dels temes més importants que en aquests moments ens ocupen. Tot i així, és molt difícil entendre que aquesta proposta la faci el Partit Popular. De fet, és molt difícil entendre que vostès exigeixin al Govern de la Generalitat allò que no exigeixen al Govern de l'Estat. Perquè vostès des de l'Estat també poden fer polítiques de família que beneficiïn les famílies a Catalunya. També podrien posar en marxa un ingrés mínim vital i, per tant, fer que les famílies amb menys recursos tinguin garantides les seves necessitats bàsiques; o fer tot el contrari del que han fet durant aquests anys, que és posar a zero les partides per a persones amb discapacitat, que és posar a zero les partides per a la lluita contra el maltractament infantil, que això també és donar, i de manera molt important, suport a les famílies. Han reduït a la mínima expressió els programes de suport a la joventut, a l'atenció als immigrants. Tot això també són polítiques de família. I ara que vostès tenen més capacitat d'influència amb la nova ministra de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, la catalana Dolors Montserrat, jo els demanaria, si us plau, que traslladessin a la ministra aquestes necessitats, que són necessitats molt importants per a Catalunya, i, per tant, també que vostès des de l'Estat puguin fer polítiques de cohesió social i polítiques de suport a les famílies. Però, com la nostra voluntat és la de construir i, per tant, si tenim bones propostes nosaltres els hi donarem recolzament, ja li trasllado el nostre vot a favor de gairebé tots els punts, menys l'últim, del que vostè ens ha proposat. Per què? Doncs, perquè considerem que són importants, aquests 30 milions d'euros, per recuperar les prestacions de fill a càrrec que el Govern d'Artur Mas, l'any 2011, va ser la primera prestació que es va carregar. I fa pocs dies ens deia la consellera, es felicitava que ja havien pagat tot allò que devien, sis anys després, és a dir, tots aquells drets reconeguts a aquelles famílies que els han hagut de pagar també per la mateixa decisió de deixar sense efecte aquell ajut. Hem transaccionat aquest punt amb el Partit Popular, perquè volem recuperar aquella prestació; ho volem fer fins que es posi en marxa la PEUC, que és aquesta proposició de llei de Ciutadans que s'ha de debatre en aquest Parlament. Però també deixem clara una cosa. O sigui, nosaltres sempre hem dit que estem a favor de reduir el nombre de prestacions socials que tenim en aquests moments, que són més de 155 prestacions. I, per tant, la nostra proposta, dins la renda garantida de ciutadania, és que aquests 100 euros vagin a parar a la renda garantida de ciutadania; 100 euros per fill, a partir del tercer membre. Per tant, en la mesura que aconseguim això, ja ens donarem, diguem-ne, per satisfets. Però com això, de moment, no sabem què passarà, i la proposta que ens ha vingut de Junts pel Sí va en la línia absolutament contrària, nosaltres hem fet aquesta transacció amb el Grup Popular. El segon punt reclama un altre cop allò que aquest Parlament ja va aprovar. I és difícil que el Govern faci el discurs de voler protegir les famílies i posar zero euros a les escoles bressol. No s'entén, aquest discurs, és contradictori i posa en relleu la política de focs d'artifici de titulars a què malauradament ens tenen acostumats. Per nosaltres, la conciliació laboral i familiar és un tema cabdal i estem treballant en la reforma horària, i aquest certificat de les empreses que aportin programes en aquest sentit ens sembla una bona iniciativa. I també el fet d'incloure els SOAF a la Cartera de serveis socials. Gairebé amb les mocions aprovades ja podríem fer una nova cartera dels serveis socials, perquè n'hem proposat moltes, però encara estem esperant que el Govern enceti el procés de renovació de la Cartera de serveis socials que ells mateixos també van aprovar en aquest Parlament. El punt que no trobem adient és aquell que estableix la bonificació de 300 euros en el tram autonòmic de l'IRPF. Per què no en el tram estatal? Seria una manera, potser, que el Partit Popular exemplifiqués el seu compromís amb les famílies. És el que li deia abans: vostès també poden fer polítiques de suport a les famílies. Facin la prova i ja veuran que la resposta és molt i molt bona. I, finalment, tot i que no és part del contingut de la moció, i tot i que no hi és, la consellera, però hi és el grup parlamentari que dóna recolzament al Govern, m'agradaria –i també és una qüestió de suport a les famílies– recordar-li, a la consellera i al Govern, que fa quinze dies ens van dir que encara era massa d'hora per presentar-se com a acusació popular al judici dels Maristes. Ja fa un mes. No sé a què hem d'esperar encara. Es presentarà aquest Govern, com va fer aquest Parlament, com es va votar dos cops en cinc minuts, i els dos cops Junts pel Sí va votar-hi en contra, que aquest Govern es presenti com acusació popular al judici dels Maristes? Això ens sembla que és donar recolzament, de veritat, a polítiques de les famílies, sobretot dels infants que estan en greu perill de vulnerabilitat. Gràcies.
Gràcies, senyor Moreno. A continuació, té la paraula la senyora Laura Vílchez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, diputades. Tots aquí pertanyem a una família lliurement escollida i tots la sentim com a part important de les nostres vides. I no és només una apreciació meva, sinó que el CEO confirma que la família és un dels pilars fonamentals per als catalans. El dia de la interpel·lació que precedeix la moció que ens ocupa, la consellera Bassa, en resposta al diputat Fernando Sánchez, va voler fer palesa la importància que tenen les famílies per a aquest Govern amb una acció que ja havien dut a terme, que va ser posar «famílies –la paraula «famílies– al nom del seu departament. Després d'això, la clàssica tirallonga d'anuncis buits, rodes de premsa sense xifres concretes i sense calendari, una tirallonga més. I portem ja més d'un any de legislatura. Deixem-nos ja d'anuncis de plans a anys vista i passem a quantificar i a calendaritzar polítiques concretes i específiques de suport a les famílies. El nostre grup ho ha fet, ho fa i ho continuarà fent. El març passat ja vàrem presentar la Proposició de llei per garantir una prestació per fill a càrrec menor de divuit anys. Això no és cap anunci: això és acció. I ja estem esperant que es convoqui la ponència per començar a treballar, perquè és necessari invertir en infància. Les dades ens ho demanen: tenim una altíssima taxa de desigualtat i una baixíssima taxa de natalitat. Nosaltres hi apostem, i per això vam debutar a la Comissió d'Infància amb una proposta de resolució on vam demanar que la Generalitat arribi almenys a la mitjana europea actual d'inversió en infància, que es situa al 2,2 per cent del PIB, i que Catalunya hi inverteix només un 0,9. Però hem de fer-ho ja i volem veure aquest increment reflectit en els propers pressupostos. Volem inversió i facilitats, posar-ho fàcil a les famílies, fer lleugera l'experiència de ser pares, que ens puguem permetre tenir fills i tenir-los podent garantir la cobertura de les seves necessitats i les nostres necessitats de conciliar la vida laboral i familiar. Posar-ho fàcil, orientant, acompanyant, donant un cop de mà, avaluant les circumstancies vitals de cadascuna d'aquestes famílies. Posar-ho fàcil també a les empreses, a les pimes, a les microempreses, als autònoms, perquè es puguin permetre ajustar la jornada laboral dels seus treballadors a uns horaris racionals i flexibles. Posar-ho fàcil als infants, que tots tinguin les mateixes oportunitats per accedir a l'educació infantil en igualtat de condicions. Des d'avui, i amb la moció que hem aprovat ara fa una estona, ho tenim una mica més fàcil. I les dones: no volem ser males mares pel fet de voler continuar amb la nostra carrera professional. Com diu la meva companya Sonia Sierra, en un magnífic article que els recomano que llegeixin, «El club de las malas madres. La conciliació recau de ple encara sobre l'esquena de les dones. Treballem per revertir aquesta tendència i treballem per aconseguir una coresponsabilitat real. Per aconseguir tot això, volem polítiques efectives, actives, que arribin a les butxaques de forma directa. I per això s'ha d'invertir, però, senyor Sánchez, fer-ho de forma decidida. Suposo que pel caràcter de les nostres esmenes deu haver intuït que la seva proposta ens ha semblat del tot insuficient i que estem d'acord que hem d'invertir en infància, que hem d'invertir en les famílies per garantir la igualtat d'oportunitats a la nostra societat, però cal fer-ho bé i d'una vegada per totes. No votarem res que ens faci desistir d'aquest objectiu a mig camí, i aquesta moció, d'entrada, ens posava pals a les rodes. Per tant, amb les esmenes acceptades, hem vist que ha millorat significativament el text original, i per això donarem suport a gran part de la moció i ens abstindrem en els punts que ens han semblat mancats d'ambició. Per a aquests últims punts, ens veurem per aquí i ens veurem al Congrés. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vílchez. A continuació, té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Tenir fills ha esdevingut avui en dia un dels factors de risc de pobresa més importants, ho diu l'informe Foessa sobre la transmissió intergeneracional de la pobresa. Aquest mateix estudi assenyala que les probabilitats de caure en situació de pobresa durant l'adultesa tenen molt a veure amb la situació patida durant la infància –i aquest és un fet impactant–, especialment en el context actual, on la pobresa ha augmentat a tot Catalunya. I ho és perquè constata que fins i tot per a aquelles que donen per acabada l'actual crisi, com el Govern del PP anuncia, tindríem la certesa que la pobresa és un fet hereditari i que les famílies a les quals les polítiques neoliberals les obliguen a viure escanyades estan fabricant la pobresa del futur, si no és que n'abordem les causes i ho fem de manera immediata. Atacar la transmissió intergeneracional de la pobresa significa treballar substancialment en quatre àmbits: l'educació, la situació laboral, l'ocupació i, efectivament, les condicions materials que actualment tenen aquestes famílies. I això passa per invertir recursos i polítiques en diverses àrees. Alguns exemples: garantir la inversió en educació –ja s'ha dit– des dels zero als tres anys fent-la gratuïta fins a l'educació obligatòria i postobligatòria; establir un sistema de salut pública universal i que l'atenció mèdica no depengui de la bona voluntat de l'Administració de torn, sinó que torni a ser un dret universal, com ho era abans del decret del Govern Rajoy, com deu recordar el senyor Fernando; apostar per una política de redistribució justa –o sigui, una nova fiscalitat–; garantir un habitatge, i això, a més a més de la necessitat imperiosa d'augmentar el parc d'habitatge social a Catalunya, passa, irremeiablement, per limitar els preus de lloguer, passa per petar d'un cop i amb força aquesta bombolla de l'especulació llogatera, i també per garantir la renda de ciutadania garantida, el camí que ha pres la ILP que tenim al Parlament i que ens recordaven l'altre dia a les portes d'aquest edifici, que torna dignitat a totes aquestes famílies empobrides, i abordar i reformar el mercat de treball on realitzen les seves feines els pares i les mares i, com a mínim, en tres aspectes: les mesures de conciliació laboral, obligatorietat de les trenta-cinc hores setmanals, derogar les dues últimes reformes laborals del Govern de Zapatero i del senyor Rajoy i garantir un salari mínim que, com a mínim, estigui per sobre de l'actual llindar de la pobresa. Finalment, fer especial èmfasi en el suport a les famílies «monomarentals, com també a les famílies nombroses; i garantir-ho en aquestes llars té un impacte considerable en la reducció del risc de pobresa com el de la taxa de pobresa infantil. Entenem que la proposició que vostès presenten no compleix aquests mínims, ni d'intervenció ni de polítiques necessàries. La seva proposta per reforçar les escoles bressol catalanes ni tan sols arriba a equiparar la pèrdua ocasionada amb la retirada de l'aportació de la Generalitat d'entre 1.500 i 1.800 euros per plaça. Tampoc no diu res sobre la necessitat d'establir un model d'escola bressol per a tot el Principat, com també una gratuïtat total per a les famílies de tot Catalunya. Votem una proposta que contempla dues mesures de distribució de rendes, inclosa la del Partit Socialista, però en cap cas es fan progressives, per la qual cosa no té en compte les diferències abismals de les rendes familiars. I respecte a la prestació per fill a càrrec, ni tan sols recuperen els nivells del 2011. Sobre la conciliació laboral, ens podria semblar bona idea la de puntuar millor els recursos públics a les empreses que apliquen mesures de conciliació, però sense un pla específic que contempli les trenta-cinc hores setmanals com a màxim o protegeixi les dones envers la discriminació laboral i sense una reforma horària a fons, aquesta és una mesura molt reduïda i amb molt poc impacte. I per últim, respecte al SOAF, per reforçar-lo, com me sembla que vol fer la seva proposta, seria imprescindible rescatar-lo de la concertació o privatització que la Generalitat ha fet servir per implementar-lo, i integrar-lo dins dels serveis socials bàsics. D'altra manera, pensem que no complirà la funció que hauria de realitzar ni construirà mai una eina per als treballadors socials dels serveis socials. Per tot això, i en coherència, votarem en contra de la proposta que vostès han presentat. Dues coses per finalitzar... –em queda un minut, no m'ho puc creure, no m'ho puc creure!–, dues coses per finalitzar. Mirin, senyors i senyores del Partit Popular de Catalunya, deixin de fer esforços presentant aquest tipus d'esmenes, de mocions, de propostes, de PR, no?, perquè només que vostès deixessin de recórrer al Tribunal Constitucional per paralitzar, per retenir i per anul·lar lleis com el Decret de llei d'impostos als bancs, el Decret de llei contra la pobresa energètica, l'impost a les centrals nuclears, la Llei d'igualtat entre home i dona, la Llei d'impostos als habitatges buits, la ILP d'habitatge –aquestes només en el 2016–, possiblement una gran part de les famílies amb necessitats, de les famílies empobrides per aquest sistema neoliberal, els ho agrairien molt. I permeti'm acabar amb una cosa que em dol molt dir-li-ho, vostès parlen de trets al front. Jo els diria que hi han trets que vostès, a vegades, amb aquestes polítiques que fan, amb aquestes polítiques que defensen, amb les polítiques econòmiques, socials, de gènere que defensen, vostès el que fan és que tiren un tret frontal. Un tret frontal al dret, a la dignitat, a la llibertat i al manteniment de la vida de moltes famílies i moltes persones que pateixen pobresa, que pateixen desigualtat, precisament per viure en el món que vivim, que no és gens just i que no és gens lliure. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Serra. A continuació, té la paraula el senyor David Rodríguez, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats, diputades: abans d'entrar en detall m'agradaria dir-li al diputat Fernando Sánchez que tan bon punt vaig saber que em tocaria defensar, doncs, el posicionament de Junts pel Sí en aquesta moció, ho vaig entomar amb voluntat de diàleg i esperança d'arribar a algun acord. La veritat, però, és que una vegada llegida detingudament la seva moció vàrem entendre que no hi podríem donar cap tipus de suport i que ni tan sols presentaríem esmenes, fins i tot més enllà de si obteníem el suports parlamentaris suficients perquè la nostra posició prosperés. I ho vàrem decidir per una qüestió de coherència. Per tant, ja li ho avanço: el nostre grup votarà en contra de la seva proposta perquè aquesta, i permeti'm que li ho digui amb tot el «carinyo que es pot dir això, és una moció una mica tramposa. Em sap greu personalment pel diputat proponent perquè estic convençut que ha presentat la proposta de bona fe, però vostè la presenta com a Partit Popular i, per tant, el PP ens planteja, segons diu, una moció sobre les polítiques de suport a les famílies. I ho fa després de les mesures que ha aplicat de la principal institució que governa i que ha governat fins ahir mateix amb majoria absoluta, que és el Govern de l'Estat. Després d'exigir retallades al Govern de la Generalitat, que, com molt bé saben, el 80 per cent del seu pressupost està destinat a polítiques socials, i d'establir uns sostres de despesa a la Generalitat i als ajuntaments que limiten les possibilitats d'aquestes administracions de dur a terme polítiques de suport social, per tant, també a les famílies. Vostès són perfectament coneixedors de la realitat dels comptes de la Generalitat i, sobretot, de com des de les institucions de l'Estat es lamina la possibilitat que el Govern d'aquest país pugui fer efectives les polítiques que ara reclamen. De debò volen donar suport a les famílies? Dons, no impugnin un decret de pobresa energètica que havia de ser una ajuda a les famílies més desafavorides d'aquest país. Mentrestant, en situació de pressupost prorrogat, el Govern ha més que doblat aquest any els ajuts d'urgència per a famílies amb fills a càrrec en situació de pobresa energètica. Volen ajudar les famílies amb infants de zero a tres anys? De debò ho volen? Doncs, ho tenen fàcil: només cal que recuperin l'aportació que l'Estat feia a Catalunya amb aquesta finalitat i que van suprimir per complet el 2012. Amb aquella quantitat es podrien satisfer la totalitat de les propostes que vostès plantegen avui en aquesta moció. Mirin si és fàcil. Per tant, si ho volen, si de debò ho volen, ja saben com fer-ho, i li puc assegurar que el Govern de la Generalitat estarà encantat de poder-ho dur a terme. Enguany, amb pressupost prorrogat, la Direcció General de Famílies ha ampliat la xarxa de serveis d'orientació i atenció a les famílies amb cinc nous serveis a municipis del país. Gràcies al contracte programa amb els ens locals, les famílies amb fills en situació de risc podran acudir en els serveis d'intervenció socioeducativa, s'han augmentat programes per a famílies vulnerables en forma d'educació, del lleure, etcètera. Des del departament enguany s'han abonat els endarreriments pendents dels ajuts universals a famílies amb fills a càrrec dels anys 2010 i 2011. Un total de 147 milions. Em sembla que entenen perfectament què vol dir això. De debò volen ajudar les famílies? Volen que la Generalitat dugui a terme les polítiques necessàries per fer-ho? Doncs, calen recursos. Els recursos que vostès, des de l'Estat, neguen, incomplint els seus compromisos amb el Govern de Catalunya. Els preocupen les famílies amb persones dependents a càrrec? Doncs, incompleixen la llei quan el Govern de l'Estat hauria d'aportar el 50 per cent de la Llei de dependència, i, en canvi, aquesta només és el 18 per cent. No cal que demanin partides per a incloure als pressupostos del 2017, ben aviat tindran l'oportunitat de fer-ho en el debat de pressupostos, i allà caldrà parlar de despeses, i d'ingressos, i, per tant, caldrà que tots prioritzem, Govern i oposició, i allà demostrarem quines són les prioritats de cadascú. I si parlem d'ingressos, no podem menystenir com ha actuat l'Estat per tal d'impedir l'aplicació de nous impostos per part de la Generalitat i així poder oferir millores socials també per a les famílies. Si fins i tot varen aprovar l'impost dels dipòsits bancaris de tipus zero per a impedir que la Generalitat el pogués tirar endavant! Volen ajudar les famílies?, de debò ho volen? Retirin una reforma laboral que ha provocat que hi hagi famílies pobres malgrat que tinguin feina. No faig més llista. I li he de dir que només puc entendre la seva moció com un intent de voler fer creure, tot i que potser vostè s'ho creu, però el seu grup no ho ha demostrat fins ara, que es preocupen per les famílies d'aquest país, i, sincerament, no ho podem acceptar, per injust i perquè vostès no han ajudat les famílies des del Govern de l'Estat, ni ho han permès a través dels seus incompliments amb la Generalitat, de les lleis que han aprovat a Madrid i de les que no han permès que tiressin endavant aquí. Si volen demostrar que creuen en les famílies, el seu grup té les eines per a demostrar-ho. Si no les fan servir, fan trampa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Fernando Sánchez.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Gràcies per les seves intervencions, per les esmenes... Perdó, són tres minuts? [[Veus de fons.]] D'acord. Jo entomo les crítiques i les contradiccions, però he après de Pablo Iglesias a superar-les molt fàcilment; és a dir, citar Gramsci, i dir que tots hem de cavalcar les nostres contradiccions, i passar a un altre tema. [[Rialles.]] Senyora Lienas, vostè ha parlat del matrimoni occidental; potser a vostè li agrada més la tradició del matrimoni poligàmic oriental, de la qual vostès mai parlen, però bé, entenc que el concepte de família ha d'evolucionar i, efectivament, s'ha de reformar i canviar. Vull agrair, de totes maneres, també a vostè, l'esmena que ens ha presentat; a Ciutadans i al Partit Socialista. Acceptem, hem arribat a una transacció amb el Partit Socialista al punt 1 que enriqueix el text. Hem arribat a una transacció amb l'esmena tercera de Ciutadans referida al nostre punt quart. Jo lamento que vostè em digui que era poc ambiciós el nostre text. Home, llegides les mocions que vostès han presentat aquesta tarda, dir que la nostra és poc ambiciosa potser és una mica agosarat. Lamento, també, la veritat, que Junts pel Sí s'hagi tancat en banda en les trinxeres dels prejudicis, en les presons ideològiques, en les obsessions processistes, escoltin, i hagin dit: «Al PP, ni aigua. Perquè després, quan tenen un entrebanc pressupostari, quan la CUP els deixa penjats en un tema, no tenen mania a posar les banyes a la CUP i a practicar la promiscuïtat ideològica amb el Partit Popular. [[Aplaudiments.]] Llavors vénen, i ens truquen, i a veure si parlem. Doncs, mirin, aquesta no és una bona forma d'arribar a acords que ens estan demanant. Votar en contra, senyor Turull, del que diem. Demanem... [[Veus de fons.]] Sí, no, però vostè és el portaveu del grup, escolti'm. Demanem –demanem– que desenvolupin el que ja està fent la Generalitat; diem: «Està ben fet, fes una mica més. No!, en contra. I, per acabar, senyora Serra, perdoni'm que li ho digui, jo crec que vostè fins i tot no ha escrit aquesta part del seu text. Ha parlat de «trets. Vostè ha viscut a zones de conflicte i sap bé el que són els trets. Ho ha patit; vull dir, ha patit el seu entorn. Nosaltres ho sabem molt bé; hem anat a molts funerals, també, per trets. Per tant, si li sembla, traiem el llenguatge i la imatge dels trets del nostre debat polític. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sánchez. Senyora Lienas, per què em demana la paraula? [[Pausa.]] Estem cridant a votació. Per al·lusions, trenta segons.
Senyor Sánchez... –se'm sent?, sí–, jo li he parlat que nosaltres estàvem en contra de la família patriarcal i estàvem a favor d'una família molt més àmplia, plural i equitativa. El que vostè ha citat de la poligàmia suposo que és una broma, perquè és una forma de patriarcat encara més exagerat que el que jo li citava. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Senyor Sánchez... [[Pausa.]] Senyor Sánchez, per què em demana la paraula?
Per al·lusions.
Per?
Senyora Lienas, jo, només, el que li volia dir és que vostès denuncien el patriarcat, però d'algunes formes de patriarcat vostès mai se n'atreveixen a parlar, no sé si perquè els fa por o perquè no volen ferir sensibilitats, però són, com vostè ha dit, la forma més clara i rotunda de patriarcat.
S'ha demanat votació separada del punt número 5. Podem votar els punts números 1, 2, 3, 4 conjuntament i després separadament el 5? O a l'inrevés? És a dir..., perquè se'ns ha demanat votació separada del punt número 5. Res més. [[Pausa.]] Doncs, començarem... Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada?
Digui.
Els punts 2 i 5, per una banda, i 1, 3 i 4, per l'altra.
El senyor Pedret m'està dient que no.
Els punts 2 i 5 no els podríem votar en una agrupació de vot; el 5 hauria d'anar a part.
Per tant, podem votar conjuntament 1, 3 i 4, que ens demanava el senyor Carrizosa...? Després votem el 5, i després el 2, si els sembla. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, va; votem ara els punts números 1, 3 i 4. Comença la votació. Els punts 1, 3 i 4 han estat rebutjats per 58 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat rebutjat per 35 vots a favor, 72 en contra i 23 abstencions. I ara votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha estat rebutjat per 9 vots a favor, 82 en contra i 39 abstencions. Ja no queda..., em sembla que ja hem acabat. S'aixeca la sessió.