Poštovani gospodine predsedniče, uvažena gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, u skladu sa svojim obećanjem i obećanjem DS, svakog dana, kad god ne počne sednica na vreme, odnosno u 10,00 sati, reklamiraću član 87. Danas kasnimo 23 minuta. Razumeo sam kašnjenje kada je na dnevnom redu bio Zakon o železnicama, tada ste želeli da upodobite rad sa temom dnevnog reda i načinom na koji rade železnice, ali danas u ponedeljak, prvog radnog dana, ne vidim razlog. Mislio sam sada će nov početak, nova radna nedelja, da konačno počnemo da poštujem Poslovnik. Tu je gospođa Slavica Đukić Dejanović. Kada je ona bila predsednica Skupštine, ni jedanput sednica nije kasnila, kvorum se obezbeđivao u 10,00 časova i počinjali smo sa radom u 10,00 časova. Svestan sam činjenice da vi ne donosite sistemske zakone i da ne znate da radite. Čekamo više od akademskih 10 minuta, uvažavajući naknadno akademsko zvanje Tomislava Nikolića, 20 minuta čekamo, ali preko 20 minuta čekati nećemo. Svakoga dana ćemo reklamirati povredu Poslovnika član 87, dok god ne kupite budilnike narodnim poslanicima i probudite ih na vreme za početak rada. Želim da se izjasnimo u danu za glasanje o povredi Poslovnika. Hvala.
Naravno, izjasnićemo se. Hvala. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O PRAVIMA PACIJENATA. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik, Dragan Andrić, Mirjana Dragaš, Branislav Blažić, Ninoslav Girić, Aleksandar Radojević, Ljubica Mrdaković Todorović, Vesna Rakonjac, Mileta Poskurica, Milan Knežević, Predrag Mijatović, Zlata Đerić, Dubravka Filipovski, Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić, Miloš Aligrudić, Dušan Milisavljević, Nebojša Zelenović, Vladimir Gordić i Srđan Šajn, kao i amandmane Odbora za zdravlje i porodicu. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za zdravlje i porodicu, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pre prelaska na odlučivanje o amandmanima, podsećam vas da je narodni poslanik Srđan Šajn povukao amandman na član 2. Predloga zakona. Takođe vas podsećam da je profesor doktor Dušan Milisavljević pisanim putem povukao amandman na član 19. Predloga zakona. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Branislav Blažić, Ninoslav Girić, Aleksandar Radojević, Ljubica Mrdaković Todorović, Vesna Rakonjac, Mileta Poskurica, Milan Knežević i Predrag Mijatović. Vlada i resorni odbora su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Iako potpisnici amandmana ne žele reč, ja ću iskoristiti vreme ovlašćenog predstavnika grupe da prokomentarišem ovaj član i amandman. Dakle, član 3. ima za cilj da pacijentu garantuje jednako pravo na kvalitetnu i kontinuiranu zdravstvenu zaštitu u skladu sa njegovim zdravstvenim stanjem, opšte prihvaćenim stručnim standardima i etičkim načelima, u najboljem interesu pacijenta i uz poštovanje njegovih ličnih stavova. Nadalje se garantuje partnerski odnos pacijenta kao primaoca zdravstvenih usluga i zdravstvenog radnika, tj. lekara kao davaoca zdravstvenih usluga. Zatim se govori o uzajamnom poverenju itd. Ovaj amandman pokušava da ovih nekoliko načela vrati na neki opšti nivo i onda se kasnije u obrazloženju Vlade vidi da se amandman odbija upravo zbog toga jer se kaže da je pravo na poštovanje opštih ljudskih prava i vrednosti u zdravstvenoj zaštiti utvrđeno članom 25. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Vidite, tu je ključni problem i ovog zakona i ovog člana. Dakle, to je problem primenjivosti propisa koje donosimo. Nisu džabe podnosioci ovog amandmana vratili stvar na opšti nivo, zato što je instiktivna potreba čoveka, a i narodnih poslanika koji sagledavaju propise i sagledavaju život koji teče oko nas, upravo takva da nemaju poverenje da će dalja razrada propisa, koji se jednako ne može primeniti u praksi, govori se o opštem propisu, da će on uopšte imati svog odjeka u životu. Evo zašto neće moći da ima odjek u životu. Kako vi mislite da se gradi partnerski odnos između pacijenta i lekara, ako pacijent realno ne može da bira svog lekara? Pravo na izbor lekara je proklamovano pravo u nekom drugom zakonu, ne u ovom zakonu, ali pacijent realno ne može da izabere svog lekara zato što svi pacijenti, odnosno svi građani u ovoj državi nisu stavljeni u jednak položaj, a stav 1. ovog člana govori o jednakosti. Kako možemo biti u jednakom položaju ako pod istim uslovima ne možemo da se lečimo kod koga želimo, pod istim uslovima osiguranja? Naime, mi imamo zdravstveno osiguranje preko fonda i sistem ne deluje jednako na privatni i državni sektor. Privatni sektor je potpuno isključen iz komunikacije sa fondom. Vi ste sami, gospođo ministar, pre nekoliko meseci, kada smo razgovarali o izmenama i dopunama zakona iz oblasti zdravstva, rekli da je u toku postupak na osnovu koga će pacijenti ili građani moći sa svojom zdravstvenom knjižicom da nabave lek u privatnoj apoteci. Do dana današnjeg se to nije dogodilo. To ne postoji. Dakle, pošto mi ne možemo da biramo ni apoteku gde ćemo nabaviti lek, ni zdravstvene radnike, jer smo upućeni samo na jedan sektor, onda tu nema ravnopravnosti. O kakvom poverenju mi možemo da govorimo ili partnerskom odnosu, daleko bilo, kada pogledate redove ispred novosadskog kliničkog centra koji se stotinama metara protežu, gde ljudi čekaju čitavu noć i čitav dan samo da bi zakazali pregled ili intervenciju koja će biti tek za nekoliko meseci ili možda do 2016. godine? Imamo 55.000 ljudi na listama čekanja za različite intervencije i često za vrlo ozbiljne intervencije, za operacije. To je realnost u kojoj mi živimo i ta realnost sa ovim što se proklamuje, sa članom 3. nema nikakve veze. To su dve potpuno različite stvari. Ovu istu priču smo vam pričali i pre nekoliko meseci i tada smo izrazili nadu da ćete vi preduzimati korake da korenito promenite zdravstveni sistem koji ne radi, koji nije u stanju da odreaguje, koji nije u stanju da da građanima pravo upravo na te proklamovane vrednosti - pravo na izbor, pravo na jednaki tretman. Toga nema. Toga u realnosti nema. Ako vi morate, da biste uradili ultra zvuk, a hitno vam je, da platite uveče u istoj zdravstvenoj ustanovi taj ultra zvuk, jer ne možete sebi da priuštite pravo da ga čekate tri meseca ili dva, tu nema reči ni o partnerskom odnosu, ni o poverenju. Ovaj član 3. zakona, koji ste vi napisali, je mrtvo slovo na papiru za ogroman broj građana. To je suština priče. To vi, ne kažem da nećete, ali niste pokazali ambiciju do sada, niti ste najavili da hoćete da promenite. Mi smo vam tada dali predlog, ovim ću ovaj deo priče završiti, i ja ne znam kako ste na taj predlog odreagovali. Vi znate da je zdravstvena zaštita ustavna obaveza, da Ustav garantuje zdravstvenu zaštitu i da je država u obavezi, čitava Republika da obezbedi zdravstvenu zaštitu, ali mehanizmi kako će država obezbediti jednaku zdravstvenu zaštitu prema svima ostavljeni su u zakonu. Ne vidim ni jedna jedini razlog da država koja je u krizi, koja ne može na osnovu sopstvene privrede jedan model da očuvao kao održiv, to je model preko fonda, ne vidim razloga da se država u kriznim situacijama ne pomogne drugim modelima koji su poznati u svetu, a to je upravo partnerski odnos između privatnog i državnog sektora u oblasti osiguranja, koji bi se državnim merama regulisao, gde bi država propisala načine i uslove pod kojima osiguravajuće kompanije mogu da pružaju uslugu iz obaveznog osiguranja. Znači obaveznog, a ne dopunskog. Kao što kola registrujete za obavezno osiguranje automobila, pa možete u bilo koju osiguravajuću kuću da odete to da uradite i to važi, tako može i ovo da se uradi. Da li vi shvatate koliko je to rasterećenje jednog sistema koji ne daje znake života, i gde mi ne možemo da napravimo čak ni injekcije za taj sistem da on može da funkcioniše. Znači, to treba uraditi, tek tada ovakvi zakoni, tek tada član 3. može da živi. Tek tada možete ubediti kolege narodne poslanike, da je odredba suviše opšta i pozivati se na član 25. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Hvala vam.
Gospođa Slavica Đukić Dejanović.
Poštovani narodni poslanici, htela bih, posebno onima koji su napisali vrlo kvalitetne amandmane da se zahvalim. Značajan broj amandmana je prihvaćen, to ćemo i tokom rasprave malo komentarisati, i to je zaista popravilo tekst zakona, te je naš predlog obogaćen nekakvim kvalitetnim idejama, koje su u duhu zakona koji je pred vama. U vezi sa amandmanom koji je na dnevnom redu, htela bih da kažem da je dostupnost kao pravo sadržana u članu 6. ovog zakona, da je humanost sadržana u članu 9, a da fizički i psihički integritet je u članu 25. kao nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta svakog čoveka Zakona o zdravstvenoj zaštiti, te samo zbog toga nismo prihvatili amandman, zapravo, je sadržaj amandmana u tekstu zakona.
Doktor Predrag Mijatović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Hteo bih u vezi ovog amandmana da skrenem pažnju gospođi ministar još na jedan detalj. Ovo je lepo zamišljeno i lepo zvuči, prijatno je i pročitati. Međutim,ima masa stvari, jedan deo je izneo gospodin Aligrudić. Međutim, ima još jedan problem koji se javlja, govorite o ravnopravnosti pacijenata. Pacijenti nisu ravnopravni ako žive u različitim delovima Srbije, tj. oni koji žive u mestu sedišta kliničkih centara su u svakom slučaju privilegovani u odnosu na pacijente koji žive u drugim delovima. Jel, pacijenti koji žive u delovima Srbije, odnosno u gradovima koji nemaju svoj klinički centar, da bi ostvarili neku kvalitetniju zdravstvenu uslugu ili da bi možda otišli do tercijalnog nivoa, moraju da prođu komisiju koja se nalazi u tim gradovima. Vrlo često su te komisije nepremostive. Jednostavno, pacijenti ne mogu da prođu, jel u najvećem broju slučajeva, to su komisije koje su u sedištu filijale fonda, obično su to ljudi koji su van prakse. Ljudi koji su vrlo malo, ili uopšte nisu boravili u praksi, nisu se bavili pacijentima i vrlo često nemaju razumevanja za potrebe pacijenata. Razmišljaju samo o ekonomskoj strani, o tome da li će se taj dinar koji se skuplja u lokalnoj samoupravi itd. potrošiti, i vrlo često onemogućavaju pacijente da ostvare zdravstvenu zaštitu u okviru nekih drugih kliničkih centara, samo iz tih materijalnih razloga. Tako da bi i u tom delu, trebalo nešto uraditi. Možda kasnije nekim podzakonskim aktom, da bi dostupnost pacijenata bila i zdravstvena zaštita u okviru većih kliničkih centara i tercijalnoj ustanovi. Dešava se, što je i kod nas, da mi damo uput, nismo u mogućnosti, recimo ja radim u sekundarnoj zdravstvenoj ustanovi, međutim, komisija je jednostavno to odbija. Mi konstatujemo da ne možemo da pružimo zdravstvenu uslugu, a komisija i ćate u fondu, ako tako mogu da kažem, odbiju da pacijent ode na tercijalnu ustanovi. Mora se nešto i u tom pravcu uraditi. Ima još jedna stvar, koja stoji, rekao bih ako imam vremena. Koliko još vremena imam, dva minuta?
Vi koristite vreme poslaničke grupe tako da imate ukupno 80 minuta.
Da, iskoristiću jedan deo poslaničke grupe i kasnije ću se javiti još za neke amandmane. Imamo još prisutnu korupciju u ovom slučaju. To je ona čuvena lista čekanja koju nismo ukinuli, nismo je suzili, a znamo da su i u tom slučaju pacijenti neravnopravni jer oni koji su u mogućnosti da plate brže dolaze na red, brže ostvaruju zdravstvenu uslugu, ili čak i u privatnim ordinacijama gde rade isti lekari koji rade i u državnoj službi. Prema tome, i na taj način pacijenti su diskriminisani. Ponovo i više puta sam apelovao i sada apelujem na vas, ukinite na kraju dvojnost u radu, jer je to osnova korupcije. Ljudi, odnosno lekari koji rade i zdravstveni radnici koji rade u državnim ustanovama ne bi trebalo da ostvaruju i da rade u privatnim ordinacijama jer je to leglo korupcije. Hvala vam.
Pre nego što nastavimo sa radom, dozvolite mi da u vaše i u svoje ime pozdravim studente Pravnog fakulteta u Nišu koji trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Reč ima doktor Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Gospodine Mijatoviću pokrenuli ste vrlo bitna pitanja iz domena rada i radnog odnosa i naša inicijative su ka ovom ministarstvu u duhu ovog o čemu ste govorili. Takođe ste ukazali na nešto što tretira podzakonski akt koji moramo doneti posle ovog zakona. Mislim da je izuzetno značajno da damo uvek prednost struci nad administracijom. Dakle, podzakonskim aktom u skladu sa sadržajem koji ste iskazali dobro je da ako stručnjaci jedne ustanove ocenjuju u regularnoj proceduri da je potrebno da se pacijent leči u instituciji višeg ranga, tercijalnoj ustanovi, da ne može administrativnom odlukom to biti negirano. Mi ćemo u tom stilu i doneti podzakonski akt.
Reč ima narodni poslanik Olena Papuga.
Poštovani predsedniče, gospođo Đukić Dejanović, amandman koji je podnela LSV mislim da pokazuje da je dobar pošto su odreagovali na njega i poslanici iz drugih stranaka, odnosno poslanik Aligrudić, na tome mu se zahvaljujem, a takođe i poslaniku Mijatoviću koji je lekar po profesiji i možda drugačije vidi situaciju u zdravstvu od nas koji smo ponekad pacijenti. Problem oko tog poštovanja ljudskih prava u zdravstvu je za sada alarmantan i treba mu posvetiti veću pažnju. Mislim da prihvatanjem ovog amandmana ne samo što ćete ispoštovati neka prava pacijenata nego i opšte ljudska prava da bi pacijenti mogli da biraju gde će se lečiti, ko će ih lečiti. Da će se zaustaviti, možda čak i korupcija, pošto listama zakazivanja, čekanja na komisije se na neki način širi korupcija i time će se možda neke stvari u zdravstvu rešiti. Tako da time što su možda i drugi poslanici reagovali na amandman, molim vas da ga još jednom razmotrite.
Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodni poslanik Vladimir Gordić.
Poštovani predsedniče, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, moj amandman na član 3. ovog zakona išao je u istom pravcu u kome je išao i amandman kolega iz LSV. S obzirom da su kolege već dale objašnjenje, iskoristio bih priliku da se zahvalim ministarki i Vladi što su usvojili četiri moja amandmana na ovaj zakon i što su u procesu donošenja ovog zakona imali sluha za konstruktivne primedbe i predloge svih učesnika u raspravi što je svakako doprinelo da nacrt zakona značajno unapredim. U članu 3. ovog zakona promoviše se i partnerski odnos pacijenta kao primaoca usluga u sistemu zdravstvene zaštite i zdravstvenih radnika kao davaoca usluga. S obzirom da ovaj zakon o kome sada raspravljamo reguliše oblast prava i obaveza pacijenta, kao jednog od učesnika u ovom partnerskom odnosu, nadam se da će donošenje ovog zakona ubrzati uvođenje u proceduru još dva zakona koji bi trebalo, ako želimo da budemo ozbiljni, da potpuno regulišu ovu oblast, a to su Zakon o lekarskoj delatnosti i Zakon o zdravstvenoj nezi. U tome ćete svakako imati podršku poslaničkog kluba DS. Kada govorim o interesu pacijenata moramo naglasiti da se oni ne štite samo donošenjem zakona o njihovim pravima. Oni se pre svega štite dobrom organizacijom zdravstvene službe i zdravstva. Prava pacijenta se štite tako što će oni u optimalnom roku moći da dobiju medicinsku pomoć na najbolji mogući način. Prema tome, da ovaj zakon i prava koja su proklamovana u njemu ne bi ostali samo lista lepih želja, potrebno je ući hrabro ali smišljeno u ozbiljne i duboke reforme zdravstvenog sistema. Nažalost, mislim da ova vlada koja je ograničenog roka trajanja nema snage a ni političke volje da se uhvati u koštac sa problemima i da će zdravstveni sistem i u narednom periodu biti korišćen za kupovinu socijalnog mera i jeftinih političkih poena. Moram naglasiti da DS ima rešenje za nagomilane probleme u zdravstvu i upućujem vas na program DS za izlazak iz krize koji daje konkretna rešenja i za oblast zdravstva. Hvala.
Narodni poslanik Marijan Rističević, po Poslovniku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 127. i član 128. S tim u vezi da kažem, jutros smo imali jednu onako vaspitnu meru gospodina Milivojevića, koji nas je upozorio da ne kasnimo 10 minuta ili već koliko se kasnilo. Pri tome, gospodin Milivojević je prilikom ulaska u salu zaboravio da po članu 127. stav 1. da je narodni poslanik dužan da svoju poslaničku karticu ubaci u poslaničku jedinicu. Hajde i to da mu oprostimo. Međutim, posle cele te pridike, posle predavanja koje je ovde održao o moralu narodni poslanik Srđan Milivojević, po ko zna koji put je izašao, karticu ostavio u svojoj poslaničkoj jedinici, ali ovog putaje maskirao, tako što je presavio sistem i na karticu stavio Poslovnik da ne vidimo da je karticu ostavio u poslaničkoj jedinici, lažno prikazao svoje prisustvo i u ovom trenutku šeta, možda po Beogradu, možda po Solunu, možda je negde u Turskoj, možda je otišao na godišnji odmor. Uglavnom, kao što vidite, u ovom trenutku možda je u Kruševcu, možda vozi gondolu, ali u ovom trenutku njega nema. Ja tražim da se proveri da li je u ovom trenutku poslanik Milivojević u poslaničkoj jedinci, da li je grubo prekršio član 128. Poslovnika i time prikazao sebe da je u kvorumu, da sedi u sali, a da trenutno kao što vidimo svi nije prisutan i ne samo da je zaboravio karticu, već očigledno da je želeo da prikrije svoje odsustvo iz Skupštine time što je stavio Poslovnik preko kartice da se ne bi videlo šta je učinio. Ja ne bih ovo reklamirao da uporno od tog istog poslanika ne čujemo moralne pridike koje iz te klupe dolaze, pa bi bilo reda da se utvrdi da li je ta, moralna veličina, trenutno u sali i da li je učinila ono što sam ja rekao.
Molim sve narodne poslanike da, kada napuštaju salu svoju karticu ponesu sa sobom, pošto je to naravno, i poslanička obaveza. Gospodine Milivojević izvolite.
Gospodine predsedniče, reklamiram povredu Poslovnika, koja baš to kaže da je poslanik dužan da nosi svoju karticu sa sobom. Ja sam upravo išao da tražim video snimak na kome se vidi Marijan Rističević, koji krade moju karticu i razumem njegovo iskušenje, da on ponovo prilazi mojoj kartici, ne bi li na taj način obezbedio ujutro kvorum. Žao mi je što on ne odoleva iskušenju, ali mi je što nema video snimka, da vidimo kako krade moju karticu. Hvala.
Prelazimo na amandman dodavanjem novih članova 5a i 5v koji je podneo narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sandra Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodni poslanik Donka Banović.
Hvala. Naslov iznad ovog člana 6. glasi – pravo na dostupnost zdravstvene zaštite. U Predlogu zakona stoji da pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu u skladu sa svojim zdravstvenim stanjem, a u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Mi amandmanom predlažemo da se ovaj zadnji deo rečenice briše, odnosno da se briše – a u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Smatramo da, ukoliko ovaj stav ostane ovako kako je predložen da se u suštini ništa neće promeniti. Dakle, ovo je praktično simulacija prava, odnosno da će biti veća dostupnost zdravstvene zaštite jer, ovo inače jeste jedan deklarativan stav, međutim ukoliko vi kažete da je dostupnost, zdravstvena zaštita će biti dostupna i kvalitetnija, onda podrazumevam dostupnija i kvalitetnija, neto što je u ovom trenutku, jer donosimo jedan zakon koji govori o pravima pacijenata Ukoliko to ostane ovako apsolutno se ništa neće promeniti. Tim pre, vi u obrazloženju kažete odnosno ceo zakon ograničavate nekim drugim zakonima koji su važeći, a to je Zakon o zdravstvenoj zaštiti, Zakon o zdravstvenom osiguranju. Svesna sam da nekada mora da bude usklađivanje, međutim onda se postavlja pitanje zbog čega uopšte ovaj zakon donositi i zašto bi ti zakoni bili stariji. Ja nisam pravnik, ali ovo je novi zakon koji reguliše neka druga prava i trebalo bi da se poboljša postojeća situacija. Vi nas stalno vraćate na to da nekim drugim zakonima je to drugačije regulisano, pa ovim zakonom to ne može. Dakle, ukoliko ostane da dostupnost zavisi od materijalnog stanja sistema onda se apsolutno tu ništa neće promeniti. Takođe se pozivam i na Evropsku povelju o pravima pacijenata gde se utvrđuje pravo na pristup, što podrazumeva da svaki pacijent i pojedinac ima pravo na pristup zdravstvenim uslugama bez ograničenja ovoga prava. Tačno je da mi nismo ovu konvenciju ratifikovali još uvek. Meni je žao jer bi to bila jedna od važnijih konvencija koje treba ratifikovati u ovom domu, tako da ukoliko ne prihvatite ovaj amandman da znaju i pacijenti i svi korisnici da se u suštini ništa neće mnogo promeniti.
Ministar, izvolite.
Dakle, pravo svih pacijenata ne samo osiguranika na dostupnosti humanosti, na kvalitetnu zdravstvenu zaštitu je regulisano ovim zakonom, da nismo napisali da se ta prava ostvaruju u okviru postojećih finansijskih potencijala, bilo bi - pišemo lepe želje. Dakle, uvažili smo stav onih koji su sugerirali u sačinjavanju ovog teksta da je potrebno da kažemo da su ta prava, ipak neka realna prava koja se ostvaruju ovde u Srbiji, u našem sistemu. To što se pozivamo na neke zakone, htela bih da kažem da nisu neki, to su osnovni, bazični, sistemski zakoni koji regulišu zdravstvo u Srbiji – Zakon o zdravstvenom osiguranju i Zakon o zdravstvenoj zaštiti i sva pitanja koja su regulisana ovim zakonima, zapravo nismo posebno izdvajali i regulisali. Izdvojili smo samo onih 12 prava koja se tiču prava pacijenata.
Replika. Narodni poslanik Donka Banović.
Izvinjavam se, ako sam upotrebila reč nekih zakona. Meni je jasno da su to sistemski zakoni za ovu oblast, međutim ja zaista i ovaj zakon koji ste predložili, koji govori o pravima pacijenata zaista doživljavam kao bazični zakon koji bi morao da bude bazičan i sistemski zakon kada su u pitanju prava pacijenata. Zato kažem da ne vidim, sad će ovo biti zakon koji je manje važan i moraće sve da bude usklađeno zato što postoje neki zakoni odnosno ova dva koja su više važna. Ja ovaj zakon doživljavam kao bazični i trebalo bi da bude.
Reč ima ministar.
Pravnici kažu da je ovo lex specialis a ne sistemski zakon i ja mislim da oni to dobro kažu.
Reč ima doktor Zoran Radovanović.
Poštovani predsedniče, ministarka, uvažene kolege i koleginice poslanici, zbog kolega koji prošli put nisu prisustvovali zasedanju kad smo pričali u načelu, u članu 6, ako krenete da čitate rečenicu po rečenicu, reč po reč – pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zaštitu i u granicama, na kraju, materijalnih mogućnosti. To je prost prevod nečega. Znači, ne možemo u svakom selu imati magnet, ne možemo u svakom mestu imati to i to, itd. Vrlo precizno se kaže u prvoj rečenici, prvom stavu – dostupnu zdravstvenu zaštitu. U drugom stavu člana 6. pominje se mesto stanovanja. Logično je da ne može u svakom selu da bude skener ili neka druga aparatura. Znači, sa ova dva zakona se regulišu prava pacijenata. Jednim se vrši usklađivanje zakona sa brojnim evropskim i svetskim poveljama, što je vrlo važno, a na kraju – podizanje i regulisanje prava i obaveza i pacijenata i osiguranika. U tom kontekstu, mislim da ovaj član niste razumeli kako treba. Zahvaljujem.
Reč ima dr Predrag Mijatović.
Zahvaljujem. To što je odbijen ovaj amandman mogu da prihvatim. Međutim, skrećem pažnju gospođi ministar, kasnije, kad se ovaj zakon bude čitao, da je malo ostalo nejasno i mislim da je trebalo obratiti pažnju. Kolega je malo pre pročitao, pa sam ja razmišljao da li da se javim. Pazite kako može da se tumači – u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite pacijent ima pravo na jednak pristup zdravstvenoj službi bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti, mesto stanovanja, itd. O čijim se finansijskim mogućnostima radi? To ste trebali da napišete. Jer, možemo da shvatimo kao da se radi o finansijskim mogućnostima pacijenta, a ne finansijske mogućnosti zdravstvenog sistema. S obzirom da je ovo zakon, mislim da je to moralo da bude preciznije, jer može da dovede do nedoumice o čijim finansijskim mogućnostima se radi. Shvatam ja iz ovoga da se radi o finansijskim mogućnostima zdravstvenog sistema, ali može da se razume kao da se radi o finansijskim mogućnostima obolelog ili pacijenta. Znači, trebalo je tu dodati zapetu i reći – finansijske mogućnosti zdravstvenog sistema ili okolnosti u kojima se pacijent nalazi. Hvala.
Narodni poslanik Snežana Stojanović Plavšić ima reč.
Zahvaljujem. Kolega Mijatoviću, mislim da ste pogrešno protumačili ovaj drugi deo. Ove finansijske mogućnosti se zaista odnose na finansijske mogućnosti pacijenata, jer se govori o zabrani diskriminacije. Dakle, pacijenti ne smeju biti diskriminisani u odnosu na mesta stanovanja ili svoje finansijske mogućnosti da bi pristupili sistemu. A prvi stav ovog člana govori o finansijskim mogućnostima sistema. Ja mislim da je to sasvim u redu. U protivnom, mi bismo zapali u jednu demagogiju. Znači, ukoliko bismo utvrdili da svaki pacijent ima pravo na pristup u svakom trenutku svakoj zdravstvenoj usluzi koja je njemu potrebna ili koju on želi, mislim da bi to bio jedna lista lepih želja, kao što je ministarka rekla, ili jedna demagoška propaganda. Verujem da ovde mora da stoji da se moramo ponašati u okvirima finansijskih mogućnosti, jer je potpuno jasno da ne može svaki pacijent u svakom trenutku da ima pristup kliničkom centru ukoliko mu to nije potrebno ili to jednostavno nije moguće, ili, kao što je kolega već naglasio, ne može u svakom mestu da postoji kardiohirurgija ili ne može u svakom mestu da postoji magnet. Znači, mislim da svi treba da budemo razumni kad pristupamo sistemu zdravstvene zaštite, da razumemo da izdvajanje u Srbiji za zdravstvo nije malo, ali je bruto nacionalni dohodak mali i to je razlog zbog čega je zdravstveni sistem siromašan. Dakle, u ovom trenutku, stanje zdravstvenog sistema je takvo. U načelnoj raspravi se praktično ovaj član pretvorio u raspravu o kvalitetu zdravstvenog sistema. Ja mislim da za tim nema potrebe i mislim da je ovakvo ograničenje kako stoji potpuno zadovoljavajuće. Dakle, mi imamo jedan član, odnosno jedan stav toga člana koji govori o potpunom pravu pacijenata na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, uz poštovanje materijalnih ograničenja, ali imamo i drugi stav koji govori o tome da je svaka diskriminacija pacijenata zabranjena i da pacijenti i u Beogradu i u Crnoj Travi moraju imati jednaka prava da pristupe zdravstvenom sistemu u onim granicama koje su svima nama na raspolaganju. Mislim da je to veoma jasno definisano u ovom članu zakona.
Hvala. Gospodine Mijatoviću, jel ste vi hteli repliku? Izvolite.
Mislim da gospođa Plavšić ili nije mene razumela ili nije razumela član. Pazite, u prvom stavu ovog člana se kaže – pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu u granicama materijalnih mogućnosti. Sledeći član više ne govori o tome, nego se kaže – u postupku ostvarivanja, znači, nismo više pravo nego ostvarivanje, zdravstvene zaštite u odnosu na materijalne mogućnosti. To su dve različite stvari. Jedno je pravo a drugo je ostvarivanje. Prema tome, tu je trebalo naglasiti da li se radi o finansijskim mogućnostima u odnosu na zdravstveni sistem ili o finansijskim mogućnostima pacijenta. Ja mislim da sam bolje razumeo ovaj član od vas i mislim da nije dovoljno jasan i da može da bude i zloupotrebljen. Hvala.
Hvala. Gospođa Plavšić, replika. Izvolite.
Neka presude oni koji su dali Predlog zakona. Dakle, ja tvrdim da sam ipak razumela i vas i zakon i tvrdim da se ovaj drugi stav odnosi na finansijske mogućnosti pacijenta a da se prvi stav odnosi na materijalne mogućnosti sistema. Izvolite, neka ministarka kaže.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Moram da repliciram kolegi koji mi je preporučio da čitam reč po reč i rečenicu po rečenicu, da bih shvatila uopšte i da nisam razumela član. Ja obično tako i radim, čitam reč po reč pa dođem i do rečenice i nekako uspem da shvatim o čemu se radi. Mislim da sam ovde jako dobro razumela o čemu se radu, iako nisam bila prisutna kada je bila rasprava u načelu, jer sam u to vreme bila na jednom mnogo važnijem mestu nego što li je tada bila Skupština, ali to je već stvar kako ko o čemu razmišlja. Vraćam se na ono o čemu sam govorila. Mislim da se neće mnogo toga promeniti u pravima pacijenata uopšte ako ostane ovakvo ograničenje. Dakle, mi smo apsolutno svedoci. Pre svega, neko ovde reče da naš sistem ne može da podnese. Ne može, zato što se u ovom sistemu jako dugo nedomaćinski posluje i troši se novac na neke stvari na koje ne bi smelo da se troši novac kada je u pitanju zdravstvena zaštita i zdravstveno osiguranje, ali, to je neka druga priča. Takođe, jasno mi je da ne može u svakom selu da bude niti kardiohirurg, niti skener, itd. Valjda je ovaj zakon tu da zaštiti prava i onih ljudi koji ne žive u gradovima gde postoje klinički centri, pa postoji neka procedura, postoji uput, itd. Valjda se radi o tome da zaštitimo prava svih onih koji žive van gradova. Uostalom, u drugom članu se i kaže da ne sme da bude diskriminacije. Zato ja mislim da sam jako dobro razumela ovaj član i dalje stojim pri tome da ovaj amandman treba da se prihvati.
Hvala. Reč ima Zoran Radovanović.
Samo bih hteo da pojasnimo jednu stvar. Kada sam na početku diskusije rekao koleginici da čita pažljivo reč po reč, na kraju je rekla ono što sam hteo da čujem – da je razumela da ne postoji u svakom selu magnetna rezonanca ili kardiohirurgija. Nisam baš shvatio da je tog dana bilo neko drugo važnije mesto osim Skupštine, jer je Skupština najveći dom u kome se raspravlja o nekim stvarima i nije ulica. Ako se sećate, od 2000. godine ovaj zakon je obećavan od mnogih vlada da bude stavljen u ovaj skupštinski dom i prvi put ga je Slavica Đukić Dejanović stavila kao predlog zakona, da brine o pravima pacijenata. Definitivno ste, čitajući reč po reč, dobili na kraju smisao i da iz demagogije pređemo u realno i korektno shvatanje ovog člana zakona, gde ne može svaki pacijent u svakom malom mestu da dobije istu uslugu kao u Beogradu, ali mu se garantuje ovim zakonom pravo da ga ostvari, kako ste i sami na kraju zaključili, čitajući reč po reč, da dobije uput i da iz Crne Trave ili Babušnice, sistemom uputa, stigne do Niša ili već neke druge ustanove i dobije ovo što mu garantuje ovaj zakon, pravo na jednakost, da mu se bez diskriminacije ostvari sve, da bez finansijskih mogućnosti, ono što kaže kolega, znači pacijenta, nego finansijskih mogućnosti ustanove. Ponavljam vam po 49. put, ne vama, ne obraćam se vama, kažem na glas. Evo, kolega se sa osmehom raduje mom pričanju… (Predsedavajuća: Vreme.) Evo završavam. U Švedskoj se radi na godinu dana magnetna rezonanca. U Danskoj postoji na 400 kilometara jedan pet-skener. Nemojte da pričamo demagogiju. Ovo je realan zakon, realna priča koja govori o pravima pacijenata i tačka.
Hvala. Narodni poslanik Donka Banović, replika. Izvolite.
Hvala. Rekla bih da vi, kolege, imate želju da započnete ovde neku svađu preporukama da vam je drago ili mišljenjem da vam je drago da sam čitala reč po reč i da sam konačno shvatila. Mislim da to ne bi trebalo da bude nivo diskusije. Vi navodite sad neki primer iz Švedske?Znam, i u drugim državama se čeka jako dugo zato što to nije uobičajena neke česta procedura. Ne daj Bože da svi moramo da idemo na magnetnu rezonancu. Neki ljudi provedu ceo život zdravo, da kažem, da ne moraju čak ni da idu, ali zato ne verujem da u Švedskoj čekaju godinu i više dana na operaciju katarakte oka. Mi znamo da imamo listu čekanja čini mi se od 55.000 pacijenata, koji se čak zakazuju i za 2016. godinu, tako da mislim da bi ova diskusija trebalo da bude diskusija u jednom drugačijem tonu. Što se tiče toga gde smo, gde su poslanici DS bili onog dana kada je bila ova diskusija, onda ću reći gde smo bili. Bili smo na skupu koji su organizovale četiri opštine sa severa Kosmeta. Bilo nam je čast da prisustvujemo tom skupu i da pošaljemo poruku da se ne slažemo sa onim što se potpisuje i što se potpisalo u Briselu.
Hvala. Narodni poslanik Zoran Radovanović, replika. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, ministarko, nisam počeo diskusiju, odnosno prepirku sa vama, kako ste protumačili, nego sam samo hteo da ukažem na to da ste počeli demagoški i sad vrlo praktičnije govorite. Čak ste na kraju rekli da niste znali gde su poslanici DS bili tog dana. Hteli ste da kažete DSS verovatno. Mislim da je i kolega reagovao na vašu nepravilnu rečenicu. Znači, pokušavam da vas edukujem kao kolega, kao mlađi kolega. Znači, čitate polako, gledate polako, izbacite demagogiju. Zakon koji nikada nije do sada bio u Skupštini, on je stavljen pred Skupštinu. Mogu li samo da vas zamolim da koleginice i kolege utišate malo? Ovo je ista priča kao što je juče u jednoj od emisija …
Gospodine Radovanoviću, molim vas da se ne izražavate uvredljivo prema narodnim poslanicima. Samo vas to molim.
Šta sam rekao uvredljivo, izvinjavam se? Predsedavajuća, izvinjavam se, šta sam rekao uvredljivo? (Predsedavajuća: Nastavite.) Stvarno vas nisam razumeo. Hoću da se izvinim ako sam uvredio poslanicu. Znači, sinoć je izgovorena, na primer, neistina i zato govorim o demagogiji. Ne volim da slušam demagogiju da, na primer, u Nišu od tri aparata ne rade dva aparata. Nije tačno. Za zračnu terapiju rade dva aparata. Kao što vidite, Vlada je prihvatila gro amandmana vrlo korektno, uz obrazloženje koje pije vodu, koje je razumljivo, tako da nema potrebe za raspravom na tu temu. Ako sam, kao što kaže predsedavajuća, nečim izazvao ili uvredio koleginicu, ja se izvinjavam. Stvarno ne znam čime sam uvredio?
Hvala. Po Poslovniku, narodni poslanik Dejan Mihajlov. Izvolite.
Reklamiram član 107. Narodni poslanik je uvredio i poslanicu Banović i sve nas ostale time što kaže da mi ne razumemo i da treba on nas da nas uputi kako ćemo da se ponašamo, da nas edukuje, da čitamo reč po reč, rečenicu po rečenicu i sve ostalo. O tome ko koliko čiča i kako čita i kako radi u ovoj skupštini, može da se vidi. Zna i javnost. Vidi i zna ko je kakav poslanik, ko je kakva poslanička grupa i kakvi su rezultati koje poslaničke grupe i u to ne bih ulazio. Prosto, trebali ste ranije da ga opomenete, jer nama ovde ne treba edukacija. On ako hoće da edukuje nekoga, ima svoju stranku. Ima kadrove u svojoj stranci da edukuje. Možda je ove direktore u "Galenici" trebao da edukuje pre nego što su pokrali, da ne oštete državu Srbiju zbog toga što su uradili i bilo bi mnogo više para i za skenere i za lečenje i za zdravstvenu zaštitu. Nemojte ovde nama da držite predavanje i da nam pričate o demagogiji, jer nemate prava na to. Vi ovde pričate o zdaravstvenoj zaštiti, o ravnopravnosti? Koja ravnopravnost? Koju ste nam ravnopravnost pružili? Molio bih vas da se uzdržite od takvih stvari i da se vratimo da raspravljamo o temi dnevnog reda. Hvala.
Hvala. (Zoran Radovanović, s mesta: Replika.) Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Pravo osiguranih lica na zdravstvenu zaštitu je u skladu sa planom Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, koji se sačinjava na osnovu tri komponente: prvo - potrebe osiguranika, dakle, zdravstvene potrebe, drugo – finansijske mogućnosti; treće – prioriteti. Možda bi to bio odgovor na neke dileme koje smo u ranijim diskusijama imali.
Hvala. Narodni poslanik Zoran Radovanović, replika. Izvolite.
Uvažena ministarka je objasnila ovaj deo koji se odnosi na same amandmane. Vi ste se uvredljivo, drage kolege, izrazili prema poslanicima SPS. Ja nisam 2000. godine obećavao da može da me pogleda u oči ko god hoće i da te godine kada dođem na vlast, a nisam brojanjem došao na vlast, nego sam zapalio sobu gde su bili listići i nisam obećao da će ostati Srbija i Crna Gora, ostaće Kosovo zajedno i stići će milijarde investicija. To je obećao onaj koga smemo da pogledamo u oči.
Gospodine Radovanoviću, vratite se na temu, najlepše vas molim.
Ja se izvinjavam. Vi meni uskraćujete pravo da kažem. Mene kolega vređa na način koji nije kulturan. Pominje "Galeniku" i ne mogu da mu odgovorim na prosto pitanje. Da li se ovo računa u mojih dva minuta ili ne, vaša i moja polemika?
Nemojte da polemišete sa mnom, vratite se na temu.
Vraćam se na temu, uvrede koje je kolega izrazio prema mojoj poslaničkoj grupi. Kao što kolega čita novine ili piše nešto trenutno ili šta radi, ne znam ni ja, a ne sluša pažljivo, ministar policije i premijer ove države je na isto pitanje dao odgovor – ja sam uhapsio. Prema tome, molim vas da ispred vas ko dobacuje, da ne dobacuje. Pokušavam da pričam sa kolegom. U "Galenici, kao i svuda, će biti procesuirani svi koji su krivi za ta dela i vi znate ko je to uradio, a šta vi niste uradili i gde ste bili, to je vaša stvar.
Hvala. Narodni poslanik Dejan Mihajlov, replika.
Oko tog čuvenog paljenja Skupštine, mi smo na vlast došli voljom naroda, a vi ste pokušali tu volju da pokradete i onda se narod pobunio i podigao da zaštiti svoju volju. Mi kada smo hteli da raspravljamo o volji naroda, predsednik Vlade Koštunica je vratio narodu volju 2008. godini, da vidi ko će da dobije podršku i mi smo otišli u opoziciju. Nismo se skrivali.
Gospodine Mihajlov, molim da se vratite na temu. Iako replicirate, malo ste se previše odaljili od teme, dakle, pokušajte da se vratite na temu.
Pravo na repliku, imam pravo da govorim o onome o čemu je govorio prethodnik. Tako da smo mi na vlast došli voljom naroda. Od 2000. godine, se sigurno bolje živi, nego pre 2000. godine. Srbija je zahvaljujući toj promeni vlasti dotakla taj datum, o Evropskoj uniji, o kome vi pričate. Srbija je krenula drugačije da se razvija kao jedno otvoreno i demokratsko društvo i demokratska država. U ovom parlamentu mogu da se vode ovakve polemike i rasprave, kakve se danas vode, upravo zahvaljujući promenama do kojih je došlo, i do promene vlasti i do svega ostalog. Tako da ne bih ulazio više dalje u to. Što se tiče ovog zakona, prosto treba ako se do kraja primenjuju standardi koji postoje, rezolucije, deklaracije, svi potpisani sporazumi, međunarodna pravila, onda ih treba do kraja i principijelno primeniti, a ne u nekom delu odustajati, u nekom delu neodustajati. Treba nastojati da se krajnje odgovorno bez ikakve demagogije uđe u ovu raspravu, kao što mi radimo, kroz mnogo amandmana, kroz naše rasprave. Ne bavimo demagogijom, mi se bavimo ovim zakonom. Prosto nas čudi da neko pokušava poslanike Demokratske stranke Srbije, koji ne samo u ovoj raspravi, nego i u svim ostalim raspravama pristupaju krajnje konkretno, sa konkretnim i dobrim predlozima, neko pokušava da nas nazove, da se služimo demagogijom. Mislim da je to za mene lično, i za sv ostale naše poslanike uvredljivo, jer nikada tako nismo radili, niti ćemo raditi u ovoj skupštini.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Radenković, povreda Poslovnika.
Povređen je član 107. stav 2, zadnja rečenica gde se kaže da kao neiznošenje činjenica i ocena koja se odnosi na privatni život drugih lica. Uvaženi kolega je malopre u obraćanju govorio o drugim licima koja su u "Galenici", vređao ih. Pošto ima dosta pravnika u vašoj poslaničkoj grupi, znači da neko ko nije osuđen nije kriv i dok se dokaže krivica…
Gospodine Radovanoviću pošto zloupotrebljavate Poslovnik neću vam dozvoliti da replicirate. Možete samo pričati o povredi Poslovnika.
Kako da pričam o povredi Poslovnika kada je rekao uvredljivo, a sada pokušavam da objasnim šta je uvredljivo?
Samo ja mogu da vam odgovorim da li je povređen Poslovnik. Neću vam dozvoliti da dalje replicirate. Ukoliko želite odgovoriću vam ili ukoliko želite da se u danu za glasanje glasa o povredi Poslovnika.
Dobro neću pričati o tome pošto se nismo razumeli kolega i ja. Borio sam se protiv demagogije, pošto se stalno radi o demagogiji neka ostane tako. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
U ovom članu, da se vratimo na to, piše da pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu i kaže – granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. To smo tražili da se briše, ovaj nastavak. Zato što je to potpuno suvišno. Naravno da kada neko ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, nećemo valjda van granica mogućnosti da pružamo tu zaštitu, nego u nekim granicama mogućnosti. Vidite, šta govori čovek kada ovako piše i šta govori o sebi i svojoj suštini? Oni koji pišu tekst pokušavaju da se unapred opravdaju i ograde od korumpiranog sistema. Pitam vas u granicama čijih mogućnosti materijalnih? Onih što drpaju, apaju i lapaju? Jel u granicama materijalnih mogućnosti vezanih za onih 12 miliona koje je nestalo? Jel u granicama materijalnih mogućnosti onih neispitanih i odlivenih sredstava iz Fonda tokom svih ovih godina, jel u tim granicama mogućnosti? Jel u granicama sposobnosti onih ljudi koji će vrlo brzo, da ima pravde i prava u državi, bi morali biti na optuženičkoj klupi zbog društvene krađe? Jel u granicama njihovih mogućnosti? Šta je to što je preostalo van njihovih mogućnosti drpanja, apanja i lapanja što može biti predmet zaštite dostupne i kvalitetne zdravstvene zaštite pacijenta? Šta je to? To mi recite.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Jugović, povreda Poslovnika.
Odustajem zato što mi niste dali reč na vreme, zato što sam hteo da ukažem na povredu Poslovnika, člana 104. u malopređašnjoj raspravi između kolega iz SPS-a i DSS-a. Pošto to nije aktuelno i pošto je Miloš Aligrudić nastavio svoje izlaganje, ukoliko se opet bude ponovilo tako isto vođenje sednice kao što je bilo malopre, hteo sam da apelujem na vas da niste jedini koji možete da Poslovnik i da kažete da li je povređen ili nije. Ne možete da određujete temu replike pošto u članu 104. nigde ne piše koja je tema replike. Prema tome molim vas da uvažavate Poslovnik potpuno isto kao ostali poslanici, jer ste vi ovde samo u ovom momentu kada nije tu Nebojša Stefanović, prva među jednakima. Hvala.
Gospodine Jugoviću zaista vam se izvinjavam što vam nisam dala reč na vreme, ali isto tko vas molim pošto je puna lista govornika da ukoliko se javljate za povredu Poslovnika dignete Poslovnik da bih znala da imate prednost u odnosu na ostale poslanike. Sledeći za reč javio se narodni poslanika Aleksandar Radović.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministarka vezano za dostupnost zdravstvene zaštite bih rekao par reči. Mislim da je to lepo zamišljeno, ali teško ostvarljivo zbog Zakona o zdravstvenoj zaštiti koji to ne dozvoljava, odnosno onaj finansijski deo koji je nemoguće ispraviti. Recimo sada imate situaciju da pacijentu iz Kraljeva kada se razboli u Čačku niko ne sme da priđe od lekara kao da se razboleo marsovac jer niko neće u Kraljevu u isti rang da napiše uput i da to bude overeno. Dok utvrdite da li je hitan ili nije hitan, čoveku može mnogo toga da se dogodi. Čak i ako promeni prebivalište, a koje uplaćivao svoje osiguranje u nekom drugom područnom mestu, područne filijale ne može se osloboditi plaćanja te zdravstvene zaštite. Nedavno sam imao primer čoveka vitalno ugroženog koji je zbog tromba embolije morao da legne na odeljenje. Nije bio iz filijale Čačak. Na tumačenje pravnika iz Fonda RFZO on nije bio obavezan da plati to lečenje sve do trenutka dok je bio vitalno ugrožen. Onog trenutka kada je na svoj zahtev, zbog toga što mu je bilo neprijatno da leži tu dok ga sestre prozivaju ko će za njega da plati lečenje, potpisao listu i izašao napolje, to nije ispoštovano, već je ispoštovana finansijska služba koja je tražila da se lečenje plati. Tako da je došla ekipa njegovih drugova i sakupila novac da plati lečenje. Recimo da vam se dogodi situacija koja se takođe dogodila nedavno gde je pacijent došao u posetu iz Kosovske Mitrovice u drugi grad i tu je doživeo diskushernijaciju i morao je biti prebačen u bolnicu u Beograd. Da bi se fizički prevezao do Beograda njegova filijala iz Kosovske Mitrovice mora da overi uput koji će neko drugi da napiše u Čačku i da odnese u Kosovsku Mitrovicu. Praktično tehnički potpuno neizdvodljivo. Ista situacija se dešava i sa izabranim lekarom koji je dužan da napiše nalog za prevoz pacijenta koji je hospitalizovan, ali nema mogućnosti da se sam preveze do svog mesta boravka, jer samo izabrani lekar može dati nalog za prevoz sanitetskim vozilom. Tako da mislim da ovo mesto stanovanja užasno škripi u ovom zakonu i mislim da će biti teško sprovesti to pravo pacijenta na dostupnu zdravstvenu zaštitu samo ukoliko stanuje kilometar van svoje matične filijale. Hvala.
Samo da vas obavestim da imam zapisan redosled po kome su se prijavljivali narodni poslanici. Gospodin Zelenović je prvi, Olgica Batić, Gordana Čomić. To je taj redosled. Reč ima Zoran Zelenović.
Uvažena ministarko, mi smo sada na članu 6. ovog Zakona o pravima pacijenata i samo bih da istaknem nekoliko stvari vezano za ovaj amandman. Da otklonimo nešto pre nego što krenemo dalje da pričamo po amandmanima. Nisam sam vas baš najbolje razumeo kada ste rekli. Razumeo sam donoseći ovaj zakon najdobronamernije moguće poslanička grupa ZZS je napisala 11 amandmana želeći da popravi ovaj jako bitan zakon. Usvojili ste tri ili četiri, to je jako dobro i zahvalan sam vam na tome. Usvojili ste razne amandmane poslanika opozicije i pozicije, takođe vas i zbog toga pohvaljujem. To je jako lepo. Ja sam razumeo da mi pravimo ovde leks specijalis, dakle, da pravimo jedan novi zakon iz koga će izaći neke reforme – reforme sistema zdravstvene zaštite i reforme zaštite zdravstvenog osiguranja. Vi malopre rekoste da je ovo leks specijalis. Sad mi nije jasno da li mi sad menjajući, odnosno praveći ovaj zakon, u šta smo se svi podjednako uključili, dosta nas je ovde pisalo amandmane, pokušalo nešto da popravi. Da li mi sad pravimo jedan iskorak koji ćete vi dalje sprovesti u život, pa ćemo mi sad imati dalje funkcionalniju i dostupniju zdravstvenu zaštitu? Ako je tako, i dalje ću nastaviti da učestvuje aktivno u ovome i da podržavam, ali ako nije tako, onda nam sad to kažite, pa da znamo kako mi dalje da se odnosimo u raspravi po svim ostalim amandmanima. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka.
Sistemski zakoni uređuju sistem zdravstvene zaštite, a ovo je zakon koji zapravo tretira problematiku prava pacijenata. Pravnici kažu da se taj tip zakona ne može smatrati sistemskim, ali da li će nas neke odredbe obavezati da menjamo i sistemske zakone, što jeste tendencija svih nas, ali u nekim malo realnijim okolnostima. Da li je bilo moguće za sedam meseci, odnosno pet, koliko smo radili na ovom zakonu, uraditi i sistemske izmene zakona ili svi zajednički treba da razmišljamo o tome šta to sistemski moramo u skladu sa realnim mogućnostima da menjamo i da sigurno pravimo reforme koje smo započeli u pojedinim segmentima? Zdravstveni sistem se ne može reformisati preko noći. Sve ono što treba da činimo, uz sve komentare da se nešto ružno događa u zdravstvu, zapravo je iniciralo Ministarstvo zdravlja da ubrza donošenje ovog zakona koji jedino mi u regionu nemamo. Mislimo da pravima koja su već bila regulisana i dodavanjem novih prava štitimo svakog čoveka u ovoj zemlji, jer svaki čovek je i pacijent potencijalno. Prema tome, ne možemo reći da je Zakon o zaštiti prava pacijenata sistemski zakon, da je to zakon koji menja sistem. On reguliše prava pacijenata, i to u pogledu čitavog niza zdravstvenih mera koje mu predlažu stručnjaci. Smisao zakona je jedan partnerski odnos, podizanja svesti građana Srbije da i sami moraju učestvovati u popravljanju sopstvenog zdravstvenog stanja, zajedništvo na pravu zaštite svih nas da nam zdravlje bude bolje i posebno odmeravanje egal relacija između terapeuta i pacijenata u svim ovim postupcima koji su na planu prevencije, dijagnoze, terapije i rehabilitacije svakodnevna praksa u zdravstvu. Ne mogu prosto reći da smo doneli jedan sistemski zakon koji će menjati sistem koji dotiče sva ona pitanja koja vi s pravom postavljate. Podzakonskim aktima ovog zakona ćemo regulisati upravo ovo, kroz edukaciju svih nas da radimo bolje. Znam da ima mnogo primedbi, da smo svi najosetljiviji kada je zdravstvo u pitanju, ali koristim i ovu priliku da pežorativne termine ne vezujemo za zdravstveni sistem i zdravstvene radnike, jer kada se rade analize i kada se testira javno mnjenje, ono čime su svakako ipak pacijenti ili bar najveći broj njih zadovoljni, to je odnosnom najvećeg broja zdravstvenih radnika i stručnjaka prema samim pacijentima. Mnogo toga u organizaciji nije dobro, mnogo toga u nedostajućim sredstvima kompromituje rad, ali zaista mislim da zdravstvo kao sistem zaslužuje, uz sve mane i primedbe kojima se čak nekada i manipuliše, pozitivnu ocenu od svih nas, jer u krajnjem slučaju mi najveće poverenje ipak imamo u taj naš zdravstveni sistem koji moramo popravljati i pokušaj da popravljamo je i ovaj zakon koji kada bi se primenjivao, on bi zaista i bio popravljanje statusa zdravstva u Srbiji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović, replika. Izvolite.
Kratko ću. O tome i govorim. Mi imamo ovaj član 6. On je ključan, on je prvo pravo koje mi sad ovde donosimo, dakle garantujemo svim pacijentima. Ali, ako mi njima ne obezbedimo pravo na dostupnost, onda nismo ništa uradili. Neminovno je da mora doći do promene sistema. Ako smo priznali ovo pravo ovako kako stoji u tekstu zakona, mi moramo promeniti sistemske zakone. Sad pitam, mislim da niko u ovoj sali ne zna odgovor, a šta je nama sistem? Šta je sistem koji mi sad želimo da promenimo? Ako obezbedili pravo na dostupnost zdravstvene zaštite svima pod jednakim uslovima, onda ono mora biti jednako i u Žagubici i u Sjenici i u Beogradu. Ne može zavisiti od volje čoveka koji vodi lokalnu samoupravu ili gradsko veće. To je ono što ponavljam i provlačim kroz rasprave koje smo imali u nekom periodu. Vi morate onda preuzeti brigu o zdravstvenoj politici. Napravite ta pravila, promenite sistem, pa da onda bude svuda isto za iste pare. To je ono što tražim. Mislim da je to nešto s čime će se složiti svi ljudi ovde u sali. Mora biti isto, a da li je to sekundarni ili tercijalni nivo, pa dalje, gde klinički centar, a gde nije, to je već sledeća stvar. Ali, ono što je osnovno, što je najdostupnije i najpribližnije građanima, mora biti svuda isto. Ako to budemo izdejstvovali, ako vi to budete uradili, onda ćemo imati istu zdravstvenu zaštitu svuda po Srbiji i onda ćemo ispuniti pravo na humanost i pravo na informisanje i na sve ostalo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
Hvala. Uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, meni je jako drago što ste se konačno vratili na temu dnevnog reda i što sam posle šest puta dobila pravo na reč. Naime, drago mi je što danas raspravljamo u pojedinostima o članu 6. i o trenutnom amandmanu o kome se raspravlja. Član 6. glasi – pravo na dostupnost zdravstvene zaštite nije pravo na paljenje Skupštine i nije pravo na dostupnost krađe "Galenike". Član 6. vrlo jasno kaže da pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu u skladu sa svojim zdravstvenim stanjem, a u granicama materijalnih mogućnosti iz sistema zdravstvene zaštite. Poslanici DSS predložili su amandman za koji smatram da ga ministarstvo, odnosno ovlašćeni predlagač treba uvažiti, jer ukoliko imate pravo na dostupnu i kvalitetnu zaštitu, to apsolutno isključuje, odnosno negira granice materijalne mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Ovo što je ovde najveći problem, naime, pre svega deo vladajuće većine je rekao da je ovo sistemski zakon. Ministarka upravo reče da to nije sistemski zakon. Problem upravo stoji u tome što, a složiću sa ministarskom, nije sistemski zakon. Onda se trebalo ići nešto drugačiji redosled. Onda se trebalo ići u pravcu da se donese jedan potpuno nov sistemski zakon, pre svega Zakon o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju, pa onda da se donese Zakon o pravima pacijenata. Ovako se bojim da će ovaj član 6. i pravo na dostupnost zdravstvene zaštite ostati, nažalost, samo mrtvo slovo na papiru. Na kraju krajeva, mora da se postavi pitanje pre svega da su izdvajanja u našoj zemlji za zdravstvenu zaštitu mizerna i postavlja se pitanje – koje su to uopšte materijalne mogućnosti sistema zdravstvene zaštite? Mislim da u ovoj zemlji ne postoje godinama unazad, ne postoje od strane krađe prethodnika sadašnje ministarke, tako da taj epitet "materijalno" možete odmah da sklonite. To je i pokazao onaj višedecenijski, odnosno gotovo decenijski ministar zdravlja, tako da je taj sistem zdravstvene zaštite kod nas godinama unazad urušavan i to od strane ranijih ministarstva zdravlja. Pravo na dostupnost zdravstvene zaštite svakom našem pacijentu ne postoji. To je, nažalost, u ovom momentu neko imaginarno pravo. Ponoviću ono što sam rekla, kada u ovakvom članu, koji je pre svega kontradiktoran, onda mora nešto od ovoga da se izuzme, budući da jedan deo ovog stava negira na sebe. Ako imate dostupnu i kvalitetnu pravnu zaštitu, onda time negirate granice, posebno materijalne mogućnosti zdravstvene zaštite. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka.
Dostupnost i kvalitet podrazumeva da u svakom domu zdravlja svako od nas može doći do stručnog tima i ako se u tom domu zdravlja radi jedna analiza, ona se mora raditi podjednako kvalitetno kao i u Kliničkom centru u Beogradu, to je kvalitet. Dakle, kvalitet rada ne sme zavisiti od nivoa zdravstvene zaštite, od toga da li je primarna, sekundarna ili tercijalna zdravstvena ustanova. Stručna doktrina i stručna znanja obavezuju stručne timove da ono što rade, rade po pravilima struke. Na potpuno isti način stručno se mora raditi tonzilektomija - operacija krajnika i u opštoj bolnici i u specijalnoj bolnici, ako takvih ima, gde se to radi, i u Kliničkom centru Srbije. Dakle, ono što se radi, mora se raditi kvalitetno i u skladu sa pravilima struke. Kvalitet to podrazumeva i standardi nas obavezuju, ako ih poštujemo, da kada pacijent uđe u Dom zdravlja, sve one usluge koje se u Domu zdravlja rade. Inače, imamo novu nomenklaturu usluga i uskoro ćete o tome biti obavešteni, na Vladi je taj predlog. Dakle, sve ono što se radi, mora se raditi strogo po pravilima struke. Ne znači da kvalitet treba da bude viši za istu zdravstvenu uslugu u višem nivou zdravstvene zaštite. To bi bilo strašno ako bi se slepo crevo kvalitetnije operisalo u Beogradu, u Kliničkom centru, nego u Tutinu, u bolnici.
Hvala. Olgica Batić, replika.
Ministarka, načelno ću se složiti sa ovim što ste rekli. Volela bih da je zaista tako u praksi, ali, nažalost, nije. Kvalitet rada je katastrofalan. Kada sam govorila u raspravi u načelu, ukazala sam vam kako recimo posluje i kakvu zdravstvenu zaštitu i kvalitet usluga pruža Dom zdravlja mesta odakle ja dolazim. Nikakav. Ako nemate izabranog lekara, na sledećeg izabranog lekara čekate od dva do pet dana. Ako imate kancer, leče vas od bronhitisa. Kakva je to zdravstvena zaštita? Da li je to kvalitet rada o kojem danas govorimo? Vojno-medicinska akademija u oktobru mesecu 2010. godine nije imala najobičnije gaze i zavoje za previjanja. Da li je to kvalitet rada? Jesu li to te neophodne zdravstvene zaštite. Mislim da se ovde sve vreme bavimo demagogijom. Ovde niti kvalitet rada, niti zdravstvene usluge, niti bilo šta što se tiče i što počinje na slovo "z", zapravo, u zemlji Srbiji zdravstvo i ne postoji. Rekla sam i ko ga je urušio. Višedecenijski ministar zdravlja, onaj koji je bio umešan u afere oko vakcina. Onaj za koga se nikada nije ovde u ovoj Narodnoj skupštini usvojio anketni odbor da se ispita njegova nadležnost. Naravno da ste vi došli na zatečeno stanje, ali morate da učinite nešto, pa da donekle načinite neke korake koji će učiniti to ka boljem. Za sada stvarno o zdravstvenoj zaštiti, to može svaki običan građanin da vam kaže, zdravstvena zaštita, kvalitet usluga, kvalitet rada je katastrofalan. Ne rade nam rendgeni. Ne možete da ugradite stent. Na gastrostomu, onaj koji dođe iz Surdulice u Beograd, zato što se to ovde radi, a ne može da uradi u nekoj drugoj opštini, mora da čeka mesec dana. Pre nekoliko dana je umro jedan čovek od kancera, od raka, zato što nije moglo dve nedelje da mu se uradi obična gastrostoma. Koliko se dugo čeka na ugradnju porta? Koliko dugo čekate na ugradnju kanile? Da li vam to možda obezbeđuju ti medicinski centri? Ne, to plaćate iz svog džepa. Sve plaćate iz svog džepa. O zastarelosti i o tehnologiji naše zdravstvene opreme, o tome neću ni da govorim. (Predsedavajuća: Vreme.) U ovoj zemlji zdravstvo ne postoji i moramo prvo da se pomirimo sa takvom jednom činjenicom. To će vam reći, izađite na ulicu i pitajte nekog običnog građanina, pa će vam to reći. (Predsedavajuća: Vreme.) Ovlašćeni sam predlagač [[Predsedavajuća: Ne, ovo je replika. Ne mogu da vam dam, morate da čekate redosled.]] Samo da završim. (Predsedavajuća: Izvolite, ali samo brže.) U januaru mesecu kada je bila epidemija gripa, niko nije znao od čega vas leči. Kljukali su vas svim i svačim. Da li je to kvalitet rada? Da li je to zdravstvena zaštita? Mislim da nije i svi znaju da nije. Hvala.
Hvala. Sledeća govornica je narodna poslanica Gordana Čomić. (Snežana Stojanović Plavšić, s mesta: Replika.) Replika? Na čije izlaganje? (Snežana Stojanović Plavšić, s mesta: Na izlaganje prethodnog govornika.) Nije vas spomenula. (Snežana Stojanović Plavšić, s mesta: Pomenula je prethodnog ministra, a ovlašćeni sam predstavnik.) Ne, neću vam za to dati repliku. Narodna poslanica Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Koristim vreme poslaničke grupe. Tema naše debate je član 6. sa rubrumom prava na dostupnost zdravstvene zaštite. Pročitaću prvi stav, koji glasi – pacijent ima pravo na dostupnost i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, u skladu sa svojim zdravstvenim stanjem, a u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Da bih pokušala da doprinesem komentarom o kontekstu kako mi ovde vidimo ovaj prvi stav. Jedan broj nas ovaj prvi stav prezentuje kao da mi koji smo siromašniji, ili živimo u siromašnijim delovima Srbije, nećemo imati nikakvu zdravstvenu zaštitu, što mislim da se kosi sa idejom ovog zakona, zbog toga što ovim ustanovljavamo savetnike za prava pacijenata, pa čak i kako bi se usudio neko da, zbog slabog materijalnog stanja, ili zloupotrebe datih prava, uskrati nekom kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, da onda mora da počne procedura po ovom zakonu. Mislim da moj doprinos neće promeniti taj stav, da se ovaj stav čita, kao da samo tamo gde su razvijenije i bogatije opštine, tamo će biti kvalitetne zdravstvene zaštite dostupne ljudima, a tamo gde nema, neće. Mislim da nemamo prava da ovaj prvi stav čitamo, pogotovo ako se složimo sa onim što je ministarka sa nama podelila, a to je da ovaj zakon može da proizvede dobre posledice u sistemskim zakonima. Zašto to govorim? Zato što svako od nas ko je zaposlen i radi o 35-40 godina, u Fond izdvoji godišnje, u proseku, oko 800 evra, što za radni vek iznosi oko 30.000 evra. Svako od nas. Neki od nas imaju sreću i ne koriste uopšte bilo koji sistem zdravstvene zaštite. To su oni čeličnog zdravlja kojima ama baš ništa ne treba. Nekima treba za normalan život ne tih 30.000 evra koje je uplatio ili uplatila, nego i mnogo više. Mislim da bi upravo taj iznos i ovaj stav o materijalnim mogućnostima morao da bude i ministarki i mnogima od nas povod da razvijemo debatu o tome zašto imamo dva fonda? Šta se dešava u tom fondu, i jednom i drugom? Zašto su naše javne finansije takve da su ta dva fonda indirektni korisnici budžeta? Probajte u Trezoru da vidite. Probajmo ovde kada donosimo budžet. Ovo je otprilike deseta godina da koristim svaku priliku kada razgovaramo o zdravstvenoj zaštiti i predlažem da razmislimo da li smo napravili dobro rešenje, da svako od nas uplati oko 30.000 evra za tok radnog staža, a da iz fonda dobijemo vest da para za zdravstvo nema. Neće biti, nego se parama loše upravlja. Drugi deo konteksta kojim komentarišem ovaj prvi stav je očigledno da ne dobijamo kvalitetnu zdravstvenu zaštitu zato što – šta, lekari nam ne valjaju? Ne leče nas dobro? Takođe je to tema za savetnike koji je ustanovljen istim ovim zakonom. Takođe se slažem da bude i povod za izmene sistemskih zakona, jer ne smatram dobrim da mali broj lekara, koji se sasvim sigurno ponašaju neetički i ne znaju dovoljno ljudi, završe fakultet slučajno, i vidiš da ne valja ništa i da nema pojma, ali šta da mu radiš, ima fakultet, dakle, da razgovaramo o standardima, zajedno sa lekarskim komorama, zajedno sa, nadam se etičkim komitetom koji je uspostavljen i da vidimo kako mogu da nam prvi zdravstveni radnici budu partneri, da zaista budu i dobre materijalne mogućnosti i kvalitetno pružene usluge. Te dve stvari ovaj član uvodi, čime će se baviti savetnik. Naš kontekst da tamo ako su siromašni, tamo neće imati nikakvu zdravstvenu zaštitu i stereotipi o tome da svi treba da se lečimo u Beogradu, mislim da je tema za izmene sistemskih zakona. Drugi stav ovog člana na koji je podnet amandman je da u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite, pacijent ima pravo na jednak pristup zdravstvene službe, bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti, mesto stanovanja, vrstu oboljenja ili vreme pristupa zdravstvenoj službi. Ovo je vrlo jasan član. Ne možete diskriminisati nekoga zato što mu dajete neko od ovih svojstava. Diskriminacija nastaje kada se prema nekome ponašate na osnovu njegovog ličnog svojstva, onako kako on ne zaslužuje. Bolest je lično svojstvo. Ne birate vi da budete bolesni. Ne sme niko da vas diskriminiše zbog bolesti koje je vaše lično svojstvo, kao što je vaše lično svojstvo boja kože, ili pol, ili bilo šta drugo što predstavlja svojstvo koje vi ne birate. Da možemo da biramo, niko od nas ne bi imao bolest kao lično svojstvo. U odnosu na finansijske mogućnosti onog ko vam dolazi sa ličnim svojstvom bolesti, ovde se to takođe čita, da onaj ko nema para, neće biti lečen, pri čemu, istim zakonom uvodimo savetnika koji treba takve stvari da ispravlja. Moj komentar u ovom drugom stavu je da često kada govorimo o zakonima kojima se uvode neka prava, češće govorimo o mogućnosti zloupotrebe tih prava, nego što hoćemo da razmišljamo – kako da primenimo ta prava onako kako piše? To je naše iskustvo iz ove Skupštine. Kada smo uvodili nasilje u porodici, glavna primedba je bila da će sada žene od besa da prijavljuju da će da ih biju. Kada smo menjali porodični zakon, sada će žene ili stari ili ko od gneva da teraju muževe, braću iz stana. Kada smo donosili antidiskriminacioni zakon, onda je bilo da će svi drugi, svi oni kojima je članom 2. tog antidiskriminacionog zakona garantovano pravo na osnovu Ustava da niko ne sme da ih diskriminiše na osnovu bilo kog ličnog svojstva, onda je glavna tema bila ko će sve da zloupotrebi to svoje pravo koje mu je garantovano zakonom. Neću da govorim u prilog ni jednog amandmana. Još jedanput ćemo u okviru poslaničke grupe DS razmatrati sve amandmane i odlučivati o tome koji bismo podržali, a koji ne. Ja lično, naravno, pošto poslanik glasa. Molila bih, ako to može biti moj doprinos, da kada su u pitanju finansijske mogućnosti otvorimo pitanje javnih finansija kada su u pitanju oba fonda i način kako su ustanovljeni u našem budžetu, da razumemo da svaku zloupotrebu ovaj zakon rešava ustanovljenjem institucije savetnika za prava pacijenata i da kada god poželimo, govoreći o pravu koje se nekome daje, da izbrojimo do tri, ako ne možemo do deset, i da se uzdržimo od komentara kako će to pravo biti zloupotrebljeno, jer takav stav predstavlja slabu podršku koju bi ova Skupština morala da daje primeni prava za koje glasamo, kako god ovaj zakon na kraju izgledao. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Mislim da je ovaj član 2. ključni član ovog zakona, ali ujedno njega ne možemo izdvojiti iz celokupnog sistema zdravstvene zaštite i ono što svi postavljamo kao pitanje jeste da li je ovaj član zakona, ovako kako je postavljen, uz sve kontradiktornosti, granica materijalne mogućnosti sistema i finansijskih mogućnosti? Verovatno se misli na finansijske mogućnosti pacijenta, ali je to trebalo precizirati. Međutim, ministre, u najboljoj nameri, mislim da se već iskristalisalo ono što smo mi rekli u raspravi u načelu, da bi se ostvarila prava pacijenata, da bi ovaj zakon u potpunosti zaživeo, njegova namera je dobra, vi morate jednostavno da zavrnete rukave, morate da krenete u temeljnu promenu celokupnog sistema i Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Zakona o zdravstvenom osiguranju. Zbog čega? Zato što smo poslednji u Evropi po kvalitetu pružanja zdravstvenih usluga. Ovo je deklarativno navođenje spiska lepih želja koji se bez promene sistema neće realizovati. Zašto? Zato što smo prvi u Evropi po broju smrtnosti obolelih od kardiovaskularnih bolesti. Velika je smrtnost od kancera. Preventiva loše organizovana. Ne rade mnogi aparati za zračenje. Lekari daju skupe citostatike pacijentu. Ako se u roku od dve, tri, četiri nedelje ne omogući zračna terapija, nastaje smrtnost. Po četiri i po meseca se čeka na zračnu terapiju. Ishod je nepovoljan po zdravlje pacijenta. Mnogo je novca uloženo za citostatike, a bez promene sistema ništa se neće promeniti. Evropska komisija zdravstveni sistem Srbije smatra leglom korupcije uz puno poštovanje prema svima onima koji u korupciji nisu, onda loše i neodgovorno upravljanje zdravstvenim ustanovama. Ovde smo doneli zakon po kome ćemo 130 miliona evra javašluka rukovodilac zdravstvenih ustanova pretvoriti u javni dug. Šta se u međuvremenu desilo? Nastavilo se sa starom praksom. Tri i po milijarde novog duga je nastalo. Kako ste vi ministre reagovali? Napisali ste pismo rukovodiocima zdravstvenih ustanova da će svako sledeće nenamensko trošenje sredstava biti poziv na krivičnu odgovornost. Šta ćemo za ove tri i po milijarde? Valjda i tu ima dosta elemenata krivične odgovornosti? Šta ćemo sa krađom beba? Preko 100 tužbi je pred sudom u Strazburu. Neke su presuđene u korist onih koji smatraju da su bebe ukradene. Devedesetdevet posto njih nije videlo ni obdukcioni nalaz, ni telo beba. Brisel nam nalaže, kao u privatizacijama, da formiramo posebnu agenciju, da istražimo to. Da li nas Brisel treba da opominjemo da uradimo ono što je u našem vrhovnom interesu? Ponovo, 55.000 ljudi je na listi čekanja, ne rade mnogi aparati za transplantaciju, ne postoje osnovni lekovi, nemamo konkurenciju u sistemu pružanja zdravstvene zaštite. U najboljoj nameri da ste došli u Narodnu skupštinu Republike Srbije sa tri ova zakona koji bi bili međusobno usklađeni imali biste opštu podršku, mislim, svih poslaničkih grupa. Ovo uopšte nije stranačko pitanje. Ovako nećemo biti protiv ovog zakona, ali se unapred ograđujemo da se ništa bitno u sistemu zdravstvene zaštite neće promeniti bez sistemske reforme.
Reč ima ministarka.
U želji da zaista zdravstvo što pre ozdravi i uz konstataciju da ima mnogo toga što se može kvalifikovati kao bolesno u zdravstvu, htela bih da kažem da ministarstvo nema kapacitete, ni fizičke, ni ingerencije zakonske, da se vraća u bližu i dalju prošlost i razrešava pitanja korupcije, zloupotrebe, svega onoga što nas kao građane tišti, a ne spori nameru poslanika i očigledno je da i ta pitanja imaju svoj korektan epilog u određenim procedurama i stojim uz vas da drugi instrumenti države rade svoj posao u skladu sa svim činjenicama koje vi navodite. Rekli ste jednu materijalnu neistinu da je kod nas smrtnost obolelih od karcinoma velika zbog toga što se dugo čeka na zračenje, pa se onda daju citostatici, pa postoje stručne greške zbog kojih pacijenti umiru. To se možda moglo tako zaključiti, ako nije, izvinjavam se, ali prosto moram reći jednu istinu. Razboljevanje u Srbiji od malignih bolesti je potpuno isto kao i u drugim zemljama. Dakle, broj obolelih je isti. Šta je zapravo problem Srbije? Kasno se javljaju na lečenje i bolest se kasno dijagnostikuje kada su terapijske mogućnosti svedene na minimum, kada su komplikacije veoma česte i kada je, na žalost, izlečivost retka. Zbog toga je skrining nešto što je zadatak broj jedan u pogledu unapređenja zdravstvenog stanja u Srbiji i zbog toga treba otići na redovne skrininge kod lekara, onda kada nemamo nikakve simptome. Dakle, moj apel je da zaista učestvujemo, a tendencija ovog zakona je u podizanju nivoa zdravstvene zaštite samih sebe, odnosno svih nas. Dakle, uz sve probleme o kojima govorite i uz potrebu da se sistemske stvari menjaju, potpuno sam spremna na to, ministarstvo je spremno. Vi znate da je osnov za sistemske izmene i ekonomska pozicija države. Iskreno se nadam da će ostala ministarstva, Vlada i programi koji se najavljuju početi da žive u Srbiji i dati materijalnu osnovu da zaista planiramo zdravstvo na višem nivou. Za sada moramo funkcionisati onako kakve su nam mogućnosti, ali uz mnogo bolju organizaciju, tu se potpuno sa vama slažem, uz pravilnu distribuciju para kojih nije malo, takođe se slažem, i potpuno podržavam konstatacije koje smo čuli od poslanice gospođe Gordane Čomić.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, replika.
Ne bih se složio sa vama da nema vraćanja u prošlost. Zbog čega? Kada smo pretvorili 130 miliona duga zdravstvenih ustava u javni dug, vi ste nam prvo obećali da ćemo do kraja godine dobiti spisak, odnosno listu ustanova koje su napravile dug i po kom osnovu. U međuvremenu, tada sam vas upozoravao u ime poslaničke grupe. U međuvremenu se sa tim javašlukom nastavilo i nastale su nove tri i po milijarde duga. Kako se nećemo vraćati? Treba da se istraži i jedno i drugo. Drugo, u pogledu svega ostalog što sam rekao, ne kažem da je to zadatak Ministarstva zdravlja, ali vi ste u Vladi i vi morate da koordinirate sa ostalim ministarstvima. Nisam rekao - u pogledu citostatika da ima stručnih grešaka, nego su to javni podaci, da citostatici kada se prepišu, kao terapija, i kada se završi sa tom terapijom, da mora u roku od tri do četiri nedelje najviše da se započne i sa zračnom terapijom, a pacijenti započinju, zbog toga što ne rade aparati, posle četiri i po meseca i tada nastaju fatalne posledice. Drugo, o preventivi borbe protiv raka, znam da je započet skrining program, ali znam da i tu postoji dosta problema zbog neobučenosti kadra i onih trideset japanskih mamografa što smo dobili, da smo bili u opasnosti da ih vratimo. Što se tiče podizanja nivoa svesti, to je kampanja koju mora da započne, pre svega, Ministarstvo zdravlja i kod pacijenata jer svi znaju, i to je opšte poznato, da rano otkrivanje raka je najbolji preduslov za lečenje. Tačno je da i stanovništvo u potrebnoj meri nije edukovano, ali stanovništvo ne može voditi tu vrstu kampanje, ta vrsta kampanje je pre svega na ministarstvu koje vi predvodite. (Predsedavajuća: Vreme.) Završavam. Drugo, mnoge i tehničke stvari koje možete da rešite, treba rešiti. Hitna pomoć u Beogradu radi u ratnim uslovima, a sa druge strane imamo VMA gde su totalno neiskorišćeni kapaciteti ili Klinički centar Beograd sa velikim delom prostora koji je neiskorišćen itd, ali o tome ćemo u nastavku da pričamo. Hvala.
Hvala. Gospodine Mijatoviću, bili ste prijavljeni za reč. Jeste li odustali? Reč ima narodni poslanik Mijatović. Izvolite.
Nisam odustao. Hvala lepo. Hteo sam o jednoj stvari, gospođa ili gospođica, ja se izvinjavam, Batić je govorila o kvalitetu. Dosta toga što je rekla je tačno. Međutim, jedna stvar se zaboravlja, treba odvojiti kvalitet rada naših lekara, koji mislim da rade maksimalno dobro u okviru datih mogućnosti, odnosno, razdvojiti šta čini taj kvalitet. Ne možete sa deset prstiju više, u drugoj deceniji 21. veka vi osim deset prstiju morate da imate i određenu opremu, a o tome se izgleda mnogo malo vodi računa. Znači, da bi smo pružili jedan pravi kvalitet, mora da se zanovi oprema i da se osavremeni oprema, to je nešto što mora da se uradi i to stoji.Drugo, ponukan sam onim, rekli ste o nekoj pozitivnoj oceni zdravstvenog sistema i gospodin Mihajlov je rekao da se živi bolje. Pa, ne bi se složio sa tim, ako smo juče čuli podatak da je zdravstveni sistem Srbije na poslednjem mestu u Evropi. To je strašno, to je poražavajuće. Moram da priznam, ja radim mnogo godina, ali nisam znao za taj podatak. Juče ste i vi učestvovali u toj emisiji u kojoj je rečeno, ne u EU nego u Evropi. Zar je moguće da je naš zdravstveni sistem toliko urušen za ove godine, da smo mi na poslednjem mestu? U tom slučaju, ako je tako, ovo što je malo pre govorio kolega Čikiriz, mi radimo stihijno. Po kom principu, gospođo ministar, bez uvrede, donosite zakone? Da li ste pravili prioritet donošenja zakona? Ovo je krov, ovo je nešto što treba kasnije, pardon, ne krov, nego ovo je možda neka sredina donošenja zakona o pravima pacijenata, ali prvo valjda treba da donesemo zakon o zdravstvenoj zaštiti. To je prva stvar koju treba da donesemo, pa tek onda da počnemo da donosimo leks specijalise ili ne znam ni ja šta drugo. Po kom principu, nemojte stihijno, po kom principu stavljate prioritete zakona koji će se doneti? Znači, to je nešto o čemu mora da se vodi računa. Molio bih vas da taj komentar, taj podatak koji je čula Srbija, prokomentarišete. Da li je moguće da je naše zdravstvo poslednje u Evropi? Hvala lepo.
Hvala. Ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Naravno da nema stihije, da postoji plan rada svakog ministarstva, to je zapravo plan Vlade za svako ministarstvo i ovo što činimo sada je na zakonodavnom planu, u okviru plana Vlade za 2013. godinu. Predviđene su izmene Zakona o zdravstvenom osiguranju i socijalnoj zaštiti koje su i učinjene u ovom parlamentu decembra meseca 2012. godine, takođe u skladu sa planom Vlade. Predviđeno je da se u 2013. godini donesu ova dva zakona koja su sada pred vama. Takođe je planom Vlade predviđeno da Zakon o evidencijama donesemo do kraja godine i na tom zakonu radimo. Dakle, Vlada je sačinila svoj plan za 2013. godinu. Mislim da nema nikakve stihije u vezi sa tim. O tom planu su informisani i odgovarajući odbori, uključujući i Odbor za zdravlje i porodicu, na kome ste i vi bili kada smo govorili o tom planu. Htela bih da kažem da ne možemo ni mimo tog plana. Da li ima potrebe da se sistemski urede i mnogi drugi segmenti posebno osetljive problematike, kao što je zdravstvo? Ima. Da li su oni u vezi pre svega sa ekonomskom pozicijom, sa stanjem u privredi, sa političkom situacijom, sa mnogim drugim segmentima? Jesu. Da li to znači da, dok ne donesemo nove sistemske zakone, ne treba da popravljamo zakonska akta, neka čak i da legalizujemo, ako ih je život prosto potvrdio? Mislim da ne znači. Prema tome, mislim da pitanje – po kom to redosledu radimo zakonodavnu aktivnost, prosto ne stoji kao pitanje o kome treba ovde da razgovaramo, jer Vlada ima svoj plan aktivnosti. Osim toga, morala bih da kažem da, kada je u pitanju ovaj zakon, odnosno kada su u pitanju ova dva zakona, Evropska komisija je u nekoliko navrata prethodnih godina postavljala pitanje - da li ima nekih problema da donesemo ove zakone? Jesmo se uhvatili teškog posla da ih donesemo, u želji i nameri da oni budu osnova za popravljanje svakog člana, kada se stvore uslovi za to.
Hvala. Olgica Batić, replika na izlaganje gospodina Mijatovića. Izvolite.
Jeste, hvala. Pre svega ja ću se složiti i podržavam sve ono što je rekao kolega Mijatović, s tim što moram da kažem da je pogrešno protumačio. Nijednog momenta nisam kritikovala lekare. Čak šta više, iz stenografskih beležaka može se videti i u raspravi u načelu da sam se poprilično pohvalno izrazila, poštujući i ceneći izuzetno lekarsku struku. Ali, ono što takođemoram da napomenem, naravno, onoliko koliko se izdvaja za zdravstveno osiguranje u našoj zemlji, toliki je i kvalitet usluga. Jednom rečju, to je očajno. Takođe sam u raspravi u načelu rekla da smatram da su plate lekara, pre svega s obzirom na godine školovanja, na praksu na koju idu, izuzetno mizerne, barem što se mog stanovišta tiče i naravno da su time uzrokovane, bar kod određenog broja lekara, sa pojavom korupcije koja u našoj zemlji, posebno u zdravstvu, nije tako mala. Najzad, na kraju krajeva, kao i u raspravi u načelu, tako sam i danas spremna da potvrdim da jedina svetla tačka u našem zdravstvenom sistemu jesu upravo lekari. Naravno, ne kažem da su svi oni savršeni, i među lekarima ima onih kukolja koje treba odstraniti, kao i u svakom žitu, kao i da imaju jako kvalitetan rad svi zdravstveni radnici, da imaju dobro potkovana znanja, ali da su, nažalost, slabo opremljeni i slabo plaćeni. Pošto je ministarka zdravlja govorila i jednim delom podstaknuta onim što je spomenuo moj kolega Mirko Čikiriz, govorilo se o radiologiji. Imali smo mogućnosti da čitamo o tome, da naša zemlja ne poseduje dovoljan broj radiologa, da su oni nedovoljno obučeni i kako se vrši zračenje. Vrši se suprotno onome, tako da od zdravog tkiva pravite bolesno tkivo koje će se za nekoliko godina zaista pretvoriti u kancer. Zbog čega… (Predsedavajuća: Vreme.) Moje pitanje ministarki zdravlja – zbog čega naša radiologija nije na nivou radiologije Turske i tamo njihovih postojećih gama zračenja?
Hvala. Predrag Mijatović, replika.
Hvala lepo. Prvo, hteo sam da kažete da popravljamo zakone, gospođo ministre. Pitam vas, to sam vas pitao i na odboru – zašto ne ukinemo zakone koji su evidentno koruptivni u zdravstvu? Zašto uporno izbegavate da odsečete ono što je bolesno u našem zdravstvu, a to je dodatni rad? Taj dodatni rad proizvodi korupciju, apsolutno proizvodi korupciju. Nećete to da stavite na dnevni red i da o tome diskutujete i da razgovarate. Vrlo dobro znate kako to izgleda, kako izgleda kad pacijent dođe kod nekog vrhunskog stručnjaka ili profesora. Problem je u Beogradu i u Novom Sadu, nije problem u Vršcu, nije problem u Čačku, Kraljevu i Valjevu, problem je u Beogradu i u Novom Sadu, jer masa profesora radi privatno. Vi ne možete da dođete do tog lekara, nego vam da vizitkartu, on ili njegova sestra, da dođete poslepodne. To je korupcija. Zašto to ne ukinete? Neka se ljudi opredele i jasno kažu hoće li da rade u državnoj službi ili u privatnoj ordinaciji, a ne da budu raskrečeni između privatno i društvenog. To je korupcija. To proizvodi i liste čekanja. To proizvodi i sve ostalo. To je bolest u našem društvu. Odsecite to, to nije problem. O tome se radi. Zašto uporno izbegavate? Ako popravljate sistem, popravite ga. Prošla vlada je donela takav zakon, prošli ministar je doneo. Stručnjaci vam govore da je to korupcija i da je to koruptivno u našem zdravstvu. Zašto to ne odsečete? To je jedno. Drugo, pred građanima Srbije sam vas pitao i molim vas da mi odgovorite da li je srpsko zdravstvo poslednje u Evropi? To smo čuli juče na televiziji. Molim vas, odgovorite mi na to.
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Srpsko zdravstvo nikako nije poslednje u Evropi. Kvalitet onoga što se događa u zdravstvenim ustanovama demantuje pojedinačna istraživanja. Moguće je da smo po nekim parametrima sigurno i na dnu, to je sasvim moguće. Istraživanja o kojima vi govorite pratilo je četiri parametra. Dužina čekanja, kvalitet opreme itd, tu smo zaista loši i po tim parametrima verovatno da je to istraživanje tačno. Pitanje je, ako bi se ponovilo sada u potpuno istim uslovima, da li bismo baš bili poslednji ili bismo se nešto podigli. U svakom slučaju, baš zbog onoga o čemu vi govorite, zbog najvrednijeg u zdravstvu, zbog kvaliteta stručnjaka koji su sjajni u zdravstvu, mi nikako ne možemo govoriti da je srpsko zdravstvo poslednje u Evropi. U krajnjem slučaju, o tome govori činjenica da iz susednih regiona u naše zdravstvo, u naš zdravstveni sistem dolaze ozbiljno oboleli ljudi da dobiju zdravstvene usluge. Što se tiče pitanja dopunskog rada, ono proističe iz Zakona o radu. Zdravstveni radnici nisu diskriminisani. Jedno drugo ministarstvo treba da kaže da zdravstveni radnici ne mogu imati ona prava koja imaju drugi uposleni. Dakle, mi mislimo da to jeste jedna od ozbiljnih tema o kojima treba da razgovaramo, o dopunskom radu, ali predlog o eventualnim izmenama ne može ići od našeg ministarstva, nego od Ministarstva rada, jer to je u njihovoj ingerenciji.
Hvala. Sledeća prijavljena je narodna poslanica Ana Novković. Izvolite. ANA NOVAKOVIĆ: Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo ministarka, ovde smo danas dosta razgovarali o dostupnosti zdravstvene zaštite. Svi moraju da imaju dostupnu i adekvatnu zdravstvenu zaštitu i tu dileme nema. Međutim, da bismo to mogli da ostvarimo, u tome svi moraju učestvuju - ministarstvo, lokalne samouprave i AP Vojvodina, koji su osnivači zdravstvenih ustanova na svojim teritorijama. Ovde u Skupštini sam već govorila o tome damnoga sela nemaju lekara. U opštini Kovin je slična situacija, ali mi tu ne možemo da krivimo ministarstvo, niti očekujem da ministarstvo reši problem tih nedostajućih lekara, to treba da uradi lokalna samouprava. Zakonska osnova postoji, para u budžetu ima, što znači da je potrebna samo dobra volja da i meštani mnogih sela u Srbiji imaju dostupnu i adekvatnu zdravstvenu zaštitu. U Vojvodini imamo veliku razliku između opremljenosti bolnica. Na primer, ako pogledamo bolnice u Novom Sadu i novi urgentni centar i bolnicu u Pančevu, videćemo ogromnu razliku. Meni je zaista jako žao zašto pacijenti, ali i lekari koji rade u bolnici u Pančevu rade i leče se u takvim uslovima. Ne možemo da čekamo da nam ministarstvo prosto reši sve probleme. Domaćinski moramo da se ponašamo prema novcu koji je usmeren ka zdravstvenoj zaštiti. Znači, jednim domaćinskim i odgovornim ponašanjem prema budžetima lokalnih samouprava može se naći novac koji se može upotrebiti da bi se zaposlili mladi lekari koji bi radili na selu. Sa druge strane, odgovornost ima i AP Vojvodina, koja treba ravnomerno da ulaže u zdravstvene ustanove na svojoj teritoriji. Ako pogledamo projekte koji su rađeni iz Fonda za kapitalna ulaganja, videćemo da se najviše sredstava uložilo upravo u bolnice i u Urgentni centar u Novom Sadu. Naravno, potrebna je i finansijska disciplina u Republičkom fondu za zdravstveno osiguranje. Videli smo da u prethodnom periodu nje nije bilo. Svaki dinar mora da se štedi i da vidimo gde će on u zdravstvenom sistemu biti usmeren. Ministarka je, kada je govorila o ovom zakonu, govorila da u stvari njegov cilj jeste stvaranje jednog partnerskog odnosa između lekara i pacijenata. Složila bih se sa tim, ali takođe i dodala da, ako želimo da popravimo zdravstvo i da svaki građanin ima dostupnu i adekvatnu zdravstvenu zaštitu, prosto moramo da razvijemo i partnerski odnos između svih nivoa vlasti, lokalne, pokrajinske i republičke. Hvala vam. Hvala. Reč ima doktor Aleksandar Radojević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministarka, samo da se nadovežem na diskusije prethodnih koleginica, naročito koleginice Batić koja je rekla, ne braneći nešto previše svoju praksu, jer ona se sama, nadam se, uspešno brani, da se svim i svačim leče pacijenti od gripa. Delimično je to tačno, ali je uslovljeno time da je lekarima istrgnuto iz ruku da leče onim čime se grip inače može lečiti – suportivnom, potpornom terapijom, nekom simptomatskom terapijom ili već čuvenim vakcinama koje su preventivne. Tako da, ono lekova što ima lekar u primarnoj zdravstvenoj zaštiti na raspolaganju za lečenje pacijenta od gripa praktično se svodi na to što ste vi rekli tako pod navodnicima. Ono što čini da zdravstvo funkcioniše, ipak mislim na vrlo visokom nivou za uslove u kojima radimo i čime radimo, to je znanje ljudi koji se bave time i njihov entuzijazam, čast izuzecima koji se bave nekim drugim stvarima, ali zaista da nije tolikog entuzijazma i tolikog znanja ne bi bilo ni "z" od zdravstvene zaštite u ovoj zemlji. Jako mi je žao da su Ministarstvo zdravlja i lekari, naročito kliničari potpuno razvlašćeni od donošenja zakona i vođenja zdravstvene politike. To je nekako istrgnuto u ove koji imaju pare, pod navodnicima, a mislim na RFZO i Ministarstvo finansija, koji su glavni lekari, nažalost, u ovoj državi. Hvala.
Po Poslovniku se javko gospodin Zelenović. Izvolite.
Povređen je član 106. Poslovnika. Molim vas, mi smo još uvek na članu 6. zadnja tri sata. Dakle, imamo još puno amandmana i sada nećemo da pretresemo sav problem zdravstvene zaštite u Srbiji na članu 6. Molim vas da opomenete govornike da pričamo o članu 6, o amandmanu. Načelna rasprava je prošla. Svi su sada ovde prošli kroz sistem zdravstvene zaštite, naročito kolege iz URS, kao da pre neki dan nismo imali načelnu raspravu. Molim vas da se vratimo i da pričamo o amandmanima. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ana Novković, replika. Izvolite. ANA NOVAKOVIĆ: Mislim da sam se ja zaista držala amandmana koji govori o dostupnosti zdravstvene zaštite. Samo sam imala potrebu da ukažem da, ako želimo da svi imaju dostupnu zdravstvenu zaštitu, u tome moraju da učestvuju različiti nivoi lokalnih vlasti. Najlakše je sada optužiti ministarstvo i ministarku da se ne radi dobro, ali jako je važno da, ako želimo da naš sistem zdravstvene zaštite bude dobar i prvenstveno da građani imaju dobru, dostupnu i adekvatnu zdravstvenu zaštitu, svi moramo da preuzmemo deo odgovornosti. Ne možemo da čekamo da nam ministarstvo reši sve probleme. Neće ministarka zdravlja da dođe u Kovin i da nama tamo reši problem nedostajućeg lekara u npr. dva sela. Prosto, mislim da je to obaveza lokalne samouprave i da to lokalna vlast u saradnji sa direktorom doma zdravlja treba da uradi. To što oni neće da urade, to je naš problem, ali ne očekujem da ministarka dođe u svako mesto, u svako selo i da reši sve probleme. Tako da, čini mi se da sam se zaista držala amandmana. Hvala. Hvala. Sledeći prijavljeni je narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Zaista ne vidim gospođo ministar kako vi mislite sve ovo da sprovedete, ovo o čemu je bilo reč? Danas mi je ulepšao dan gospodin dr Mijatović, sa ovim što je govorio i vaše međusobne replike su indikative u pogledu ovoga o čemu govorim. Dakle, kako vi mislite? Jednom prilikom ste rekli u odgovoru kažete – nije realno da se sprovede kompletna promena sistema. Kada je realno? Pa, ste se opravdali time što ste rekli – nema finansijskih sredstava, privreda je u haosu. Pa mi vama upravo i predlažemo zato što je sistem propao, što je privreda u haosu, što nemamo materijalnih mogućnosti da se sistem promeni i prilagodi upravo takvom trendu nesrećenom u kojem se nalazimo, da upravo zato otvorimo konkurenciju privatnih osiguravajućih, može i državno osiguravajuće društvo, kakve veze ima samo da postoji konkurencija osiguranja, da bi se jedan sistem koji sebe ne daje više, nema ga, koji je korumpiran, da bi on mogao da zaživi realno i da bi onda ova odredba mogla da funkcioniše. Kako mislite, jeste i partnerski odnos između lokalne samouprave, ali ne treba ni sve na lokalnu samoupravu prebacivati, prosto zbog toga što lokalna samouprava nema nažalost, upravo iz ekonomskih razloga, ni ravnomernost u razvoju, niti ima ravnomerne kapacitete. Slažem se da treba da se povuče odatle da bi se ta odredba ispunila. Ali, vidite, nije realno. Pa kako nije realno? Ako je sistem po nekim parametrima možda i najgori u Evropi kao što je rečeno, pa kako nije realno da ga promenite? Šta je realno? Da se sam promeni. Šta je realno? Da sami dođemo dotle da se iznađu finansijska ili materijalna sredstva a taj sistem može da funkcioniše da nema lista čekanja, da se materijalno bolje opremimo. Kako, odakle? Znači, postoji jedina mogućnost i to treba da radite odmah. Vi govorite o planu Vlade, pa plan Vlade je u redu. Jedne godine ćemo jedan zakon, sledeće ćemo jedan. To se radi odmah. Znači, ako kuća gori odmah hvatate sredstva za gašenje požara, ne stojite spolja gledate i pišete traktate o tome šta bi možda trebalo učiniti. Znači, menjate stvar i onda pada i korupcija na privatnom platu. Niko ovde lekare ne optužuje za korupciju. Većina lekara radi svoj posao pošteno, profesionalno i krajnje odgovorno prema pacijentima. Oni su takođe žrtve tog sistema, oni su ljudi žrtve, oni su očajni zbog toga. Ogroman broj ljudi sa kojima sam razgovarao. Pustite ljude da rade, pustite konkurenciju i onda će sve biti drugačije.
Hvala. Ministarka. Izvolite.
Obaveštena sam da je kuća gorela i do 2008. godine i zanima me da li su onda bili neki potezi koji su neuporedivo brži, efikasniji i kvalitetniji? Ono što je činjenica, to je da smo krenuli u korišćenje privatnih resursa i mislim da gospodin Aligrudić zaista stimuliše i nas u ministarstvu da brže razmišljamo da je to dobar put. Kada je država u situaciji u kojoj, ne koristiti privatne resurse, mogućnosti privatno-javnog partnerstva, modalitete osiguranja različite, to znači zaista stajati, biti neobavešten gde se nalazimo. Krenuli smo sa apotekama. Zahvaljujući tome, građani Beograda su ovih dana imali insulin, bez obzira na spinovanje da insulina nema. Ono što je činjenica to je da sve o čemu gospodin Aligrudić govori, apsolutno ima mesta u našim planovima, programima i moramo neuporedivo brže nego što se to radilo u prošlosti i nego što smo to u ovih sedam-osam meseci radili, računati na sve te resurse. Nema ni malo razloga da kompletan privatni resurs koji mora naravno pod istim tehničkim stručnim uslovima funkcionisati, ne bude uključen u sistem zdravstvenog osiguranja i ne sklapa ugovore sa RFZO za sve one usluge kojih nema u državnim potencijalima, jer mi zaista nemamo para da zidamo nove zgrade, da kupujemo novu opremu i tu sam potpuno saglasna. Ovaj zakon i amandmani koji su danas na dnevnom redu ne rešavaju ova pitanja, a zahvaljujem na instrukciji koja je zaista sasvim na mestu, koju vrlo prihvatam, čiji sam zagovornik i čini mi se prve korake o privatnim apotekama uz sve kritike koje sam trpela, sam ipak sa svojim saradnicima bila spremna da napravim ja, odnosno ova vlada.
Hvala. Miloš Aligrudić, replika.
Kratka replika, znači šta je bilo pre 2008. godine. Znate, svako ko je nosio vlast u ovoj državi, nosi i odgovornost. Nosi u objektivnom smislu bez obzira da li subjektivno ja kao član te političke partije ili partije kojoj pripadam snosi određenu odgovornost. U objektivnom smislu da, i tu smo svi u istom košu. Ne postoji niko ovde u ovoj skupštini, nijedna politička parlamentarna partija koja može da se nečim sjajnim podiči. Ali, ako mogu iza toga da dam neku vrstu opravdanja zaslužujem, a zaslužujem valjda da dam tu vrstu opravdanja s obzirom na vaše pitanje – šta je bilo pre 2008. godine. Stvara je vrlo prosta. Dakle, ova politička stranaka kojoj pripadam DSS nikada se u jednom periodu od jedne godine od 2000. godine do 2001. godine koji je potpuno van diskusije zbog sticaja vrlo čudnih okolnosti, nije imala prilike da ima bilo kakav uticaj ili da smo političkim sporazumom koji smo tvorili vlade, kojima smo pripadali, imali bilo kakav realan uticaj na sektor zdravstva i na fond, mislim na ministarstvo i na fond. To je jedna druga politička partija držala pod svojom kontrolom i jedan od uslova uopšte funkcionisanja Vlade u sasvim drugim segmentima bilo je da im se to prepusti. U redu, ali to je prošlost. Verujte mi, ja vam jemac stojim da bilo koji sledeći koalicionisporazum, a bogu hvala i narod će dati, biće, da će DSS učestvovati u izvršnoj vlasti, podrazumevaće ovu komponentu i moraće da bude potpisana i moraće će da se štiti. Dakle, dosta je bilo. Znači, mnogo je 11, 12, 13 godina ovakvog javašluka, to je mnogo. Iako smo šta mi krivi, krivi smo koliko i vi, ali sigurno manje od onim koji na sebe preuzmu odgovornost da neposredno vode resor. Ti imaju mnogo veću odgovornost od bilo kojih drugih. Ti koji su vodili, ili vode resor, ja se njima obraćam. I kada vam se obraćam, obraćam vam se kao ministru, a ne kao pripadniku SPS, kao ministru u tom resoru. Imajte vi hrabrost kao ministar, kao žena koja je zdravstveni radnik, uradite nešto, pokrenite stvar, a mi ćemo to pozdraviti. Uopšte me ne zanima kojoj političkoj partiji pripadate, a sutra dan kad mi budemo u prilici da vršimo izvršnu vlast sa kim god to radili, u kojoj god kombinaciji, jemac vam stojim da će ovo biti jedan od ugaonih kamena političkog sporazuma za funkcionisanje Vlade u određenim sektorima.
Reč ima narodni poslanik doktor Dušan Milisavljević.
Poštovana predsedavajuća,poštovana ministarka, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nekoliko zadnjih diskutanata je pričalo o problemima zdravstva povodom ovog amandmana broj 6. i spomenuta je moja izjava u jučerašnjem "Utisku nedelje" kada sam naveo podatak da je srpsko zdravstvo na 34 mestu u Evropi, ne u EU nego u Evropi. Zvanično tvrdim da je ovo jasan podatak koji je po prvi put ispitivano srpsko zdravstvo i nisu ispitivane samo zemlje članice EU nego su ispitivane sve zemlje evropskog kontinenta, na žalost mi smo na 34 mestu. Odgovornost svakako da ne nosi sam ministarka, nego nose i ministri pre toga. Nose godine iza nas, ali je to pokazatelje da moramo da se uzmemo u pamet i da priznamo da je nešto trulo u državi Danskoj i da nam sistem ne funkcioniše.Jer, ako ga mi hvalimo u ovoj sali da je super, ministarka će uvek reći da i uvek će morati da brani sistem koji predstavlja. Kažem vam da su eksperti i Evropske komisije, a ovo je radio European health consumer indeks za Evropsku komisiju za 2012. godinu koji je štampan i printa decembra meseca. Članovima Odbora za zdravlje i porodicu mogu da distribuiram, a mogu i svim narodnim poslanicima koga to interesuje da vidi jedan vrlo ozbiljan izveštaj po mnogim stavkama i o kvalitetu pružene zdravstvene usluge..
Gospodine Milisavljeviću, moram vas podsetiti da to nije tema, dakle, vratite se na temu.
Tema je amandman o dostupnosti, tako da ovaj izveštaj tretira i dostupnost zdravstvenih usluga naših pacijenata i upravo je po tome Srbija na tom poslednjem mestu, na 34 mestu. Ono što sam želeo da kažem je da pored ovog izveštaja postoji izveštaj i na Ekonomskom savetu u Davosu, početkom godine, gde je Srbija pala za više od 23 mesta i sada se nalazi na 64. mestu. To su sve pokazatelji da moramo vrlo ozbiljno i zajedno da uđemo u proces reformi sistema zdravstva, ne zato da bi nas neko pohvalio nego zato da građani Srbije imaju mnogo kvalitetnije zdravstvo. To je nešto što mora da nas ujedini i nešto što ne trebamo da vadimo oči jedni drugima i da kažemo – krivi su ovi pre mene, ja nisam kriv, itd. Krivi smo svi mi ako nemamo dobro zdravstvo. Jer, svako od nas može jednog trenutka postati pacijent i kada postanete pacijent, dođete u vrlo loše zdravstvene ustanove koje su siromašne, koje ne odišu 21. vekom, koje nemaju dobre aparate, koje imaju nezadovoljne lekare, koje imaju nezadovoljne sestre, sistem koji ne funkcioniše, gde vas prebacuju na privatne ordinacije, itd. Znači, totalni jedan haos. Upravo se amandmanom broj šest kaže – dostupnost zdravstvenih usluga za naše građane. Znači, dobra volja od strane poslaničkog kluba DS, od mene kao narodnog poslanika postoji i ne želim da ciljam na bilo koga u proteklom periodu, želim da ciljam napred i da kažem da nije dobro, koliko god neko govorio da je dobro. Kao što, na primer, ministarka kaže da ima lekova, ja vam kažem da građani Srbije kažu da nema lekova i ja pre verujem građanima Srbije nego ministarki. Juče sam u emisiji "Tačno" naveo milion lekova koliko fali u Srbiji i šta je razlog zašto fale lekovi. Ali, pošto je tema amandman broj šest, neću o tome. Poenta je da pokušamo. Zdravstvo traži puno para. Mi smo siromašna zemlja. Svakako da sam svestan da ne možemo preko noći popraviti sistem zdravstva ali da možemo da pokažemo da želimo. Ukoliko se pokaže dobra volja, postoji mogućnost da se nađe rešenje. Ja još uvek pravu i dobru volju za sistemsku reformu srpskog zdravstva od 1990. godine nisam video. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
Hvala. Pokušaću da budem što kraća, budući da sam se više puta javljala. U pogledu prava na dostupnost zdravstvene zaštite regulisanim članom 6. pre svega kolegi Mijatoviću odgovoreno je na pitanje da li smo na zadnjem mestu. Kolega Milisavljević je rekao da jesmo. Ministarka zdravlja je rekla da mi to nismo, čak, šta više, da dolaze iz regiona da se leče kod nas. Ja mislim da to nije tačno, budući da ako se uzme u obzir, a mogu da se pogledaju sve okolne zemlje u regionu, i onda jasno možete da izvršite jednu uporedno pravnu analizu pa da vidite da je Hrvatska najviše rangirana po kvalitetu zdravstvenih usluga, upravo u pogledu člana 6. i upravo u pogledu prava na dostupnost zdravstvene zaštite. Mislim da nije sramota kopirati ona rešenja koja su bolja od nas i pokušati da se praktično primene i da se implementiraju u naše zdravstvo. U tom smislu, smatram da treba da se zdravstvene usluge onako kako je u Hrvatskoj urađeno, kontinuirano, poboljšavaju, da se čini nova oprema, da se čini specijalizacija lekara i u tom smislu, ukoliko hoćete neki predlog, Hrvati imaju jako dobro organizovano zdravstvo i treba ga kopirati. Nažalost, veliki broj naših pacijenata odlazi u Hrvatsku na lečenje, oni imaju određene specijalizovane usluge, tamo je izvršena kategorizacija bolnica i to prema kvalitetu, itd. Dakle, urađena je jedna svojevrsna državna rang lista. Ako nekog već treba da kopiramo, a sami ne možemo da iznađemo rešenje, iako mislim da možemo i da ovde ima dovoljno sposobnih, pre svega ovde mislim na ljude iz lekarske struke, ali, ako ništa drugo ne preostane, nije sramota kopirati one koji su bolji, uspešniji i u praksi pokazali da su daleko iznad nas. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Reč ima dr Vladimir Gordić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministarka, dame i gospodo poslanici, razlog za podnošenje amandmana na član 6. je bio upravo jedan deo stava 1. u ovom članu, kao što je bio i razlog za podnošenje amandmana kolega iz drugih poslaničkih klubova. Ovaj moj amandman je odbijen i potpuno prihvatam argumentaciju zbog čega je odbijen, ali ipak zadržavam pravo da prokomentarišem ovaj član. Razlog podnošenja amandmana je bio prvi stav – pacijent ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, u skladu sa svojim zdravstvenim stanjem, a u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Ovaj poslednji deo ovog stava potpuno relativizuje ne samo ovaj stav i ovaj član, već ceo zakon, nažalost. Ali, s druge strane, nažalost, to je naša realnost. Danas se srećemo sa jako lošom materijalnom situacijom u zdravstvu. To je osnovni razlog zbog čega danas u sistemu zdravstvene zaštite nisu zadovoljni ni pacijent ali ni zdravstveni radnici. Pacijentu je ovim značajno smanjen kvalitet zdravstvene zaštite, kao i dostupnost. Sa druge strane, zdravstveni radnici se sreću sa nedostatkom odgovarajuće opreme i materijala sa kojima bi mogli pružiti adekvatnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu svojim pacijentima. Sve je dobro kad se dobro završi. Nažalost, kada dođe do problema, kao posledica loše materijalne situacije, ispaštaju pre svega pacijent, ali i zdravstveni radnik koji je prihvatio da i pored nedostatka opreme i materijala pokuša da pomogne pacijentu. Nažalost, tada svi peru ruke od posledica i pokušavaju da prebace odgovornost jedni na druge. Tada se taj problem stavi pod lupu javnosti i svi se ponašaju kao da se to desilo u Americi, na "Mejo" klinici, gde su materijalne mogućnosti daleko veće. Kada govorimo o dostupnosti zdravstvene zaštite, bilo je dosta komentara od kolega poslanika ali bih ja istakao neke stvari koje nisu rečene. Kao prvo, mislim da neki akti koje je donela i ova skupština a i Vlada značajno smanjuju dostupnost odnosno jednaku dostupnost zdravstvenoj zaštiti svim našim stanovnicima. Naime, izmenom Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koja je stupila na snagu 25. decembra 2012. godine, u delu gde se finansiranje dela kadra do normativa prenosi na osnivača, "ugrožena je jednakost i dostupnost zdravstvene zaštite za sve korisnike, a navedenom zakonskom regulativom stvorena je mogućnost da ekonomski moćnije lokalne samouprave imaju bolju zdravstvenu zaštitu za svoje korisnike jer mogu da plate potreban a nedostajući kadar, iako je to obaveza Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje." S druge strane, takođe bih ukazao na problem farmaceutske zdravstvene delatnosti, gde takođe postoji jedna dalekosežna posledica koju niste predvideli prilikom donošenja Uredbe Vlade da se izjednače privatne i državne apoteke. Naime, ova odluka može da ima kao posledicu smanjenje dostupnosti ovog dela primarne zdravstvene zaštite. Državne apoteke su bačene u jednu utakmicu koja je od starta neravnopravna za njih. S jedne strane imamo Zakon o javnim nabavkama koji se odnosi samo na državne apoteke… (Predsedavajuća: Gospodine Gordiću, dužna sam da vas obavestim da možete da govorite samo o tački dnevnog reda, odnosno o temi, a to je vaš amandman na član 6. Mislim da se apoteke baš ne odnose na to.) Neću mnogo pričati o ovom delu, ali postoji jedna druga stvar. Naime, s obzirom da sad postoji tržišna utakmica između privatnih i državnih apoteka, postoji realna opasnost da u daljem periodu, s obzirom da su državne apoteke otvarane prema planu koji je napravio Institut za javno zdravlje i gde su apoteke otvarane i u selima i u manjim prigradskim naseljima, apoteke koje nisu rentabilne i postoji opasnost da u daljem toku, s obzirom da ne postoji zakonska regulativa u ovoj oblasti, da dođemo do situacije da mnoge od tih apoteka budu zatvorene. Time će se značajno smanjiti dostupnost zdravstvene zaštite u ovoj oblasti. Jer, privatnik teško da će otvoriti apoteku u takvim sredinama gde nema rentabilnosti. Još jednom apelujem da se ova vlast pozabavi pre svega sistemskim zakonima i da se obezbede sredstva za kvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Jer, svi mi sutra možemo da budemo pacijenti. Kada smo zdravi imamo mnoštvo drugih problema a kada smo bolesni imamo samo jedan problem. Hvala vam.
Hvala. Reč ima ministarka.
Poslanik je zaista više nego ozbiljno prišao izradi amandmana i o tome govori broj prihvaćenih amandmana. Htela bih samo, naravno, uz zahvalnost za jedan vrlo ozbiljan rad i popravljanje teksta koji je pred nama zahvaljujući vašem ličnom učešću, da kažem da promene Zakona o zdravstvenom osiguranju i zdravstvenoj zaštiti iz decembra 2012. godine, ni u kom slučaju nisu napravile diskriminaciju između malih i velikih jedinica lokalne samouprave. Kadrovski plan, koji je upravo završen, je vrlo standardizovan. Na određen broj stanovnika ide određen broj zdravstvenih i institucija i stručnih timova. Data je samo mogućnost onim sredinama koje mogu da pomognu finansiranje RFZO do kadrovskog plana pa i preko toga, da to učine, jer očigledno je da neke sredine to mogu. Znači, ono što je minimum, odnosno ono što je optimum, što je predviđeno kadrovskim planom je u finansijskoj ingerenciji RFZO i to se nije menjalo. Ali, ako lokalna sredina ima mogućnosti i hoće da da prioritet rešavanju zdravstvene problematike, uključujući i kadrovske, samo je data mogućnost, jer se to radilo, da kažemo, mimo zakona do sada. Dakle, sredine koje su to i do sada činile su po rezultatima pokazale da su takve odluke opravdane i mi smo hteli da ih ukolotečimo. Beogradska sredina je jedna od tih. Što se tiče apotekarskih ustanova, znate, nema razloga da se plašimo konkurencije - privatno-državno zdravstvo, privatne-državne apoteke. Dostupnost upravo obezbeđujemo time što svima koji ispunjavaju stručne uslove, uslove kvaliteta, dajemo mogućnost da se recept koristi u toj apoteci. Zdrava konkurencija ne može da smeta ni jednima, ni drugima. Ako nešto kroz vreme ne bude rentabilno, videćemo šta ćemo sa tim. U svakom slučaju nećemo dozvoliti, kao sistem, da one apoteke koje se nalaze u selima, na periferiji gradova, ne budu pomognute sistemom i da ti građani, zato što tu nema ni privatnih apoteka, ni državnih, dakle, nadzor nad primenom ove uredbe je i te kako važan. Mi ga obavljamo. Druga su pitanja tu na dnevnom redu i ne bih ih otvarala, jer nisu u vazi sa amandmanima.
Hvala. Narodni poslanik Vladimir Gordić, replika. Izvolite.
Slažem se sa vašom argumentacijom, jer upravo potvrđuje ono što sam i ja rekao. Znači, mi imamo taj problem, rekli ste potreba kadrova u određenim sredinama i da se ona nadopunjuje, odnosno kadrovski plan se postiže upravo novcem iz lokalnih sredina. Nažalost, pojedine sredine nemaju dovoljno novca za takve usluge. Druga stvar, što se tiče apoteka, takođe ste potvrdili ovo što sam rekao. Tu je veliki problem napravljen, naravno i zbog ovog zakona o javnim nabavkama. Ono što se nekako uvek preskače kada se raspravlja o tome jeste to da cenu leka određuje država, a Republički fond refundira apotekama cenu koja je 10% ispod te cene. S druge strane, takođe imate da su apoteke registrovane kao za maloprodaju lekova i, po Zakonu o javnim nabavkama, one imaju pravo da se izuzmu iz ovog zakona, s obzirom da nabavljaju robu koja se koristi za dalju preprodaju. Mislim da je čak neka sugestija vaša bila u pravcu Vlade da se oni izuzmu barem do početka sledeće godine iz ovog zakona. Tu takođe naglašavam neravnopravnost, jer postoje lanci apoteka koji bi takođe trebali, s obzirom da su to budžetske pare, da budu kontrolisani kroz sistem javnih nabavki. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni Odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodnaposlanica Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam. Gospođo potpredsednice, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, na ovaj član 6. podneta su tri amandmana. Jedan amandman su podneli poslanici DSS, drugi amandman je podneo poslanik DS, a ovaj treći na član 6. podneli smo mi, poslanici iz LDP. Celokupna rasprava koja teče u parlamentu pokazuje da ovde nema ideoloških motivacija u pogledu podnošenja ovih amandmana. Očigledno da smo se svi mi koji smo pisali amandmane složili oko toga da postoji jedan ograničavajući faktor da bi se zaista ostvarilo to prvo pravo u pogledu prava pacijenata, pravo na dostupnost zdravstvene zaštite. To smo detektovali u sistemu zdravstvene zaštite. Dakle, to je taj ograničavajući faktor. Svi ostali poslanici koji su diskutovali o ovim amandmanima i ovom članu otprilike su se složili sa nama, da li svesno ili nesvesno, i svi su prepoznali u ovom sistemu zdravstvene zaštite najveći problem da se omogući jedna dostupnost i jedna kvalitetna zdravstvena zaštita. Vi sada imate jednu veliku većinu poslanika u ovom parlamentu koji su jasni oko toga da se treba osvrnuti na problematiku koja se zove sistem zdravstvene zaštite, jer u protivnom nemamo zaista dobru, dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Gospođo ministarko, kada ste definisali šta smatrate kvalitetnom zdravstvenom zaštitom, vi ste kao stručnjak objasnili i potvrdili naše stavove. Vi ste zaista svojom definicijom tog kvaliteta izostavili ovaj ograničavajući uslov, a to je granica materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite. Ukoliko se mi većinski slažemo oko dijagnoze funkcionisanja zdravstvenog sistema, mi se slažemo oko toga da taj sistem treba da se menja, a taj sistem generiše u stvari one velike redove za magnetnu rezonancu, za skenere, za zračenja. To je taj sistem koji pravi problem oko korišćenja mamografa da li zbog toga što su oni neispravni ili zbog toga što ne postoje stručnjaci koji mogu da upravljaju sa tim mamografima. Dakle, to je taj sistem koji generiše problem oko nestašice lekova. To je taj sistem koji generiše "Galenike". "Galenika" je jedan sistemski problem, a zdravstveni sistem ne može da se reši ukoliko politika i politička volja se ne odluči da napravi jednu ozbiljnu reformu zdravstvenog sistema. Zato se ne bih složila sa ministrom da je problem "Galenike" nešto drugo, a ne politički problem. "Galenika" i hapšenje direktora i čelnih ljudi "Galenike" jeste političko pitanje.
Gospođo Popović, dužnost mi je da vas obavestim da govorite o temi dnevnog reda. "Galenika" nije tema dnevnog reda.
Upravo govorim, gospođo potpredsednice, jer govorim o zdravstvenom sistemu koji ste ugradili ovde u članu 6. kao jedan uslov koji u stvari ograničava sprovođenje prava pacijenata i govorim o tome da ne može premijer, nakon što navrati u Srbiji, nakon obilaska američkih vinograda, da kaže da nije političko pitanje kada se hapse čelni ljudi "Galenike". To jeste političke pitanje. Zašto? Zato što je "Galenika" javno preduzeće i zato što smo tom javnom preduzeću decembra meseca prošle godine ovde, u ovom parlamentu, ratifikovali i potvrdili garancije ove države, garancije budžeta Srbije da će određeni novac toj "Galenici" da se transferiše radi plaćanja određenih dugova, odnosno za neke druge namene koje su bile predviđene. Dakle, sve ono što ovaj parlament ratifikuje to jeste političko pitanje, jer je posledica te ratifikacije, te garancije u stvari jedan veliki dug, a koji će na kraju da padne na teret poreskih obveznika i građana ove države. Zato kada govorimo o zdravstvenom sistemu moramo prevashodno da razmišljamo o tome da li se zaista želi reformisanje tog sistema? Da li se računa sa tim da ovaj zdravstveni sistem, kako je sada osmišljen, kako sada funkcioniše, samo stvara dodatne probleme, samo stvara dodatna zaduživanja i u stvari ograničava mogućnost lečenja građana ove države. Zato, gospođo ministarko, potpuno se slažem sa vama, zaista verujem da vi imate dobre namere i da ste u potpunosti posvećeni svom poslu ministarke zdravlja i verujem da ste vi svesni celokupne problematike i dubine tih problema, inače ne biste ni u tom smislu govorili o potrebi donošenja ovog zakona. Ali, zakoni treba da se i primenjuju i treba da se primenjuje i ovaj član 6, a on ne može da se primenjuje, ukoliko vi tu neku dostupnost i kvalitet zdravstvene zaštite vezujete uz jedan materijalni uslov, a svesni ste toga, da je taj materijalni uslov, u stvari ključan, da bi se ostvarila ta prava koja vi predviđate članom 6. Taj materijalni uslov ne može da se reši, ukoliko se ne pristupi promeni tog zdravstvenog sistema, a neće se pristupiti promeni zdravstvenog sistema i njegovom reformisanju, ukoliko se ne promeni, u stvari politička volja, u pogledu modernizacije Srbije, a mi do sada nismo baš imali mnogo dokaza i mnogo razloga, da verujemo zaista osim, verbalnog zalaganja i postoji ta ambicija da se Srbija promeni, u smislu modernizacije. Obratila bih vam se sa jednim pitanjem. Građani su tražili od mene, da pored toga što je nastao neki problem oko nestašice insulina, koji je takođe podignut na jedan politički nivo, da vas zapitam, da li znate i da li ste upoznati sa tim da postoji nestašica i nekih drugih lekova, kao što je litijum karbonat, sa D liste, koji je od izuzetnog značaja za lečenje određene kategorije pacijenata? Dakle, to je onaj svakodnevni život, koji žive ovi građani i u nestašici lekova i u tim ekonomskim problemima i ekonomskoj krizi, ali to još ne znači da ne možemo na neki način da mi ovde iz parlamenta utičemo na funkcionisanje celokupnog sistema. Mi smo dali naš doprinos, dakle, poslanici ove tri poslaničke grupe, a dali su svoj doprinos i svi oni ostali poslanici koji su kažem i te kako podržali tu intenciju, koja se mogla pronaći, dakle, tu našu nameru da promenimo funkcionisanje sistema bar u ovom delu što se tiče materijalne pretpostavke.
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović.
Uvažena poslanica Judita Popović je takođe dala i lični doprinos u popravljanju teksta Predloga zakona. Neki amandmani su prihvaćeni. Ovaj amandman o kome sada govorimo, iz razloga o kojima sam u više navrata dala obrazloženje, nije prihvaćen zbog toga što su članovi 6. i 9. ovog zakona i član 25. Zakon o zdravstvenoj zaštiti upravo na kvalitetan način tretirali ovu problematiku, a da bi zakoni bili primenljivi, na čemu svi ovde insistiramo, moramo biti svesni činjenice da su finansijski limiti limiti koji nas na to prosto obavezuju. Dakle, mi bismo voleli zdravstvo na višem nivou. Onaj elementarni paket zdravstvenog osiguranja daje onoliko koliko mi možemo i u okviru toga se vladamo i donosimo zakonsku odredbu koja uvažava realnost. Da li ta realnost može da bude bolja? Naravno da može da bude bolja. Premijer Dačić je upravo u razgovoru sa potpredsednikom Bajdenom, ne na vinogradima, nego u zvaničnim prostorijama, razgovarao o saradnji i investicijama svih onih koji mogu da dođu u Srbiju i koji mogu naravno, da suštinski pomognu da zdravstvo bude na višem nivou, jer nema ni jednog poslanika koji izolovano gleda zdravstvo i smatra da će zdravstvo biti bolje samo od sebe. I te kako je segment i to najsezibilniji segment društva u celini. Da li je političko pitanje ono što se događa u "Galenici"? Znate, ja mislim da svako ko krši zakon, treba da snosi sankcije. Za mene zaista, ne može to biti pitanje političke opcije, i ponavljam nešto što sam u više navrata rekla. Rekla sam, da ne mislim da se može za jednu partiju, za jednu poslaničku grupu vezivati kriminal, da li ima pojedinaca koje treba identifikovati i kazniti možda u najvećem broju partija, moguće da ima, zaista se time ne bavim, ali nikako ne bih etiketirala ni partije, ni poslaničke grupe, na način da su kriminogene i zaista protestujem protiv takvog odnosa prema svima nama, jer konstatacije se odnose na sve nas povremeno. Da li ima litijuma? Nema. Kad nema leka? Nema ga kad nema proizvodnje leka i kad je iz nekih razloga sprečen uvoz. Da li ima paralela za stabilizaciju raspoloženja? Ima i veliki broj lekova se nalazi u apotekama, terapeuti to znaju kako se radi, kako se prevodi pacijent sa jednog leka na drugi, dok se ne reši pitanje litijuma. Dakle, postoje drugi stabilizatori raspoloženja i njih ima.
Hvala. Judita Popović, replika.
Hvala vam gospođo ministarko na iscrpnom odgovoru. Zaista nisam imala nameru da povežem kriminal sa bilo kojom političkom strankom. Dakle, to mi nije bila namera. Zaista se ne mogu složiti sa vama oko toga da pitanje "Galenike", nije političko pitanje. Jeste. Zato što su direktori javnih preduzeća postavljeni od strane partija. Dakle, to su partijski kadrovi i "Galenika" se ne razlikuje od ostalih javnih preduzeća. Dakle, problem je u funkcionisanju javnih preduzeća i to jeste političko pitanje. Sve dok budemo imali javna preduzeća, sve dok partije, u stvari, javna preduzeća koriste kao partijske plenove nakon izbora, mi ćemo imati političko pitanje kad god se pojavi neki problem u tim javni preduzećima. I to jeste tako. Što se tiče ovog člana 6, podsetila bih vas da granica materijalnih mogućnosti je veoma rastegljiv pojam. Bojim se da će se mnogo puta taj pojam veoma ekstenzivno tumačiti i tada, kada baš i ne bi morao. Kada budu postojale materijalne mogućnosti da se neko lečenje odobri, ili izvrši, ali pod plaštom te neke nemogućnosti materijalne, može to lečenje i da se odbije. Dakle, to je u stvari, problem u ovom članu 6, što nekako nije definisano i ostavljena je na nečije diskreciono pravo da odlučuje kada je nešto materijalno, opravdano i moguće.
Hvala. Narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na početku bih da ispravim jednu nepreciznost, s obzirom da je prethodni govornik rekao da je na ovaj član podneto tri amandmana. Podneta su četiri. Srđan Šajn je podneo četvrti amandman na član 6, koliko sam ja čitao materijal nije povučen, ali dajem za pravo, videćemo u nastavku da li je povučen ili ne. Ali, mislim da je usvojen, a ne povučen. Usvojen amandman je podneti amandman. Dakle, da ispravim tu nepreciznost, što se tiče amandmana, on na prvi pogled izgleda veoma lepo, rado bih ga podržao, da ne živimo u državi u kojoj živimo. Dakle, pacijent u amandmanu ima pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Izostavljene su reči "u skladu sa svojim zdravstvenim stanjem", pa i dalje ono "u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite". Ukoliko bi usvojili ovaj amandman, onda bi pacijentima dali za pravo ona prava koja u stvari ne mogu da ostvare. Ukoliko nema drugog dela ovog prvog stava, ukoliko izbrišemo i usvojimo ovaj amandman, onda se zdravstvene usluge pacijentu, ima pravo na dostupnost zdravstvenih usluga i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, bez obzira na materijalne mogućnosti iz sistema zdravstvene zaštite, što znači da ukoliko bi on imao prava koja ne može da ostvari, jer nema materijalnih mogućnosti da ispuni ovaj amandman, dakle, ukoliko bi ga usvojili, ne bi pacijent mogao da ostvari na tu vrstu zaštite ako ona nije u skladu sa materijalnim mogućnostima iz sistema zdravstvene zaštite. Tako pravo koje bi mi dali na papiru, bilo bi papirnato pravo. U praksi bi bilo nesprovodivo. Na određen način ovaj amandman nije prihvatljiv, s obzirom da ne uvažava realnost u kojoj se zemlja nalazi. Da nismo nasledili državu koju smo nasledili, da nismo nasledili 26% nezaposlenih, da je zaposlenost veća, da 300.000 ljudi nije ostalo bez posla, da smo imali onih 200.000 ljudi zaposlenih, odmah sada bi imali veći broj lica koja uplaćuju zdravstveno osiguranje. Nažalost, ne da nismo dobili 200.000 novih osiguranika, izgubili smo 300.000 lica koja su umesto da budu zaposleni i plaćaju zdravstveno osiguranje, postali su u zadnjih četiri, pet godina nezaposleni i time se kvalitet zdravstvene zaštite na određen način smanjio, odnosno materijalne nemogućnosti, a to nisu samo finansijske, već i mogućnosti u opremi, samim tim što je ostalo toliko ljudi bez posla, materijalne mogućnosti zdravstvene zaštite su sve slabije. Ovim amandmanom te materijalne mogućnosti su izuzete, tako da pacijent ima pravo na kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, bez obzira na materijalne mogućnosti, što je po meni nesprovodivo, zbog toga što živimo u državi koja gotova nema ekonomiju, u državi u kojoj trošimo 20% više nego što zarađujemo. Ukoliko bi usvojili ovaj amandman, ne vidim kako bi mi ispunili uslove iz ovog člana zakona. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn.
Poštovane dame i gospodo, poštovani predstavnici Vlade, razlog zašto je podnesen amandman na ovaj član jeste jer ja razumem ceo član na sledeći način. Mislim da je on pomogao da cela ova diskusija koja je vezana za član 6. u stvari dovede do jednog rešenja gde možemo da kažemo da bez obzira na to da li definišemo kao leks specijalis ovaj zakon ili kao sistemski zakon, da se svi složimo oko toga da je pred nama zakon koji nam stvara uslove da u narednom periodu izvršimo temeljnu promenu zdravstvenog sistema i da ta promena zdravstvenog sistema treba da se menja po različitim šavovima, počev od toga da li govorimo o pitanju inspekcijskih službi, da li govorimo o pitanju uticaja Krivičnog zakona, antidiskriminacionog zakona na odredbe ovog zakona, dakle, da nam je to jedan zadatak svima. U tom smislu sam povukao sve one ostale amandmane o kojima govorim, da bi mogli zajedno u narednih godinu dana da vidimo koji su efekti ovih odredaba, da li su dovoljno dobre i ukoliko nisu dovoljno dobre, onda da sednemo zajedno dalje da razgovaramo o svemu tome, a ukoliko jesu dovoljno dobre, onda da vidimo iz sagledavanja celokupnog pravnog sistema u Srbiji da smo dobili jedan zaista pozitivan efekat. Prvi stav sam razumeo na taj način da on definiše odnos pacijenta i sistema zdravstva u odnosu na materijalne mogućnosti države, ali zašto je sada bitan sledeći stav? Nama je jasno da ne možemo da imamo takav stepen zdravstvene zaštite kao najrazvijenije zemlje u svetu, ali šta je za nas bitno? Da svaki građanin Srbije, bez obzira ko je on, da on bude jednak u odnosu na taj zdravstveni sistem. U tom smislu je za mene sasvim prihvatljivo ovo ograničenje i u stavu 1. o kome govorite, povezano sa ovim amandmanom koji sam predložio, a reći ću u stavu 2. šta je smisao tog amandmana. Dakle, suština stvari jeste ne da mi građanima obećamo da možemo da im pružimo svakakvu moguću zdravstvenu zaštitu, već drugačije, da u odnosu na mogućnosti države svaki građanin, bez obzira na različitost koju ima, on bude u istom položaju u odnosu na zdravstveni sistem. Stav 2. govori o sprečavanju diskriminacije, o odnosu na finansijske mogućnosti, mestu stanovanja, vrstu oboljenja ili vreme pristupa zdravstvenoj službi. Suština mog amandmana jeste u tome da on proširuje to i govori i o odnosu na neke druge različitosti koje mogu da budu uzrok diskriminacije. Može da se desi da jedan pacijent koji je pripadnik LGBT populacije da ode u zdravstvenu ustanovu i da neko kaže – neću da ga lečim zbog toga. To nije obuhvaćeno ovim predlogom zakona. Neko može da bude poljoprivredni proizvođač i da neko kaže da neće da ga leči zato što je poljoprivredni proizvođač. Govorim o ličnim svojstvima pacijenata. Ova formulacija proširuje to na sva ostala lična svojstva, na sve mogućnosti diskriminacije koje mogu da se dese i na taj način, povezani sa stavom 1, čine celovitim ovaj pristup i daju mogućnosti i državi da na jedan racionalan način kaže – mi nismo zaista to u stanju, jer ne postoje materijalna sredstva. Ali, osećaj građanima i to mislim da je suština ovog člana 6. da smo svi zaista pred zakonom, pred zdravstvenom službom, pred zdravstvenim radnicima, pred zdravstvenim sistemom jednaki. Nažalost, danas građani nemaju taj osećaj. Neki građani imaju osećaj da su diskriminisani zato što žive na selu, neki zato što su pripadnici neke druge nacionalne zajednice, neki iz nekog drugog razloga. Dakle, ova intervencija i usvajanje ovog amandmana sa pozicija i Romske partije i sa pozicija poslaničkog kluba kome pripada dali su jedan mali doprinos u tome da zaista celovitije sagledamo taj sistem. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka.
Želela bih da zahvalim gospodinu Šajnu koji je zaista kvalitetnim amandmanom bitno popravio možda najosetljiviji segment koji tretira ovaj zakon, a mislili smo da, s obzirom da je Skupština donela Zakon o zabrani diskriminaciji s jedne strane i s druge strane, da su pitanja koja su sadržana u ovom amandmanu na pojedinim mestima bila parcijalno dotaknuta i u ovom zakonu, možda nije neophodno da budu na ovom mestu. Međutim, način na koji je formulisan amandman nam je zaista dao krupan razlog ne samo da ga prihvatimo, nego da dam objašnjenje sada zašto druge amandmane koji su različite segmente diskriminacije takođe tretirali ne prihvatamo, jer ne možemo prihvatiti i njih i ovaj amandman koji je sveobuhvatan. Još jednom zahvaljujem na kvalitetu amandmana.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo i četvrtog amandmana na član 6, kao što sam pravilno pročitao. Naravno da sam zahvalan zato što je usvojen ovaj amanmdan, ali bih voleo i da ga protumačimo na način na koji ga je protumačio Srđan Šajn. U osnovnom tekstu piše - u postupku ostvarivanja prava itd, bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti, mesto stanovanja, vrstu oboljenja ili vreme pristupa zdravstvenoj zaštiti. Sam stav 2. u članu 6. je bio relativno dobar, ali je dopunjen još kvalitetnijim amandmanom gospodina Šajna. On je rekao da diskriminacije nema ni na neku drugu različitost, a ta različitost može biti, pored onih nabrojanih, i politička. Ne mora biti samo rasna, verska, nacionalna, a on je naveo i neke zbog seksualnog opredeljenja. Ona može biti profesionalna, može biti mešavina zavičajne i profesionalne. On je tu naveo poljoprivredne proizvođače. Ja bih tu naveo kompletno seosko stanovništvo, bez obzira da li se bavi poljoprivredom ili se ne bavi poljoprivredom. Dakle, na selu žive i penzioneri i oni koji se ne bave poljoprivredom. Bez obzira na bilo koji zakon koji je donet, oni su na određeni način diskriminisani. Zahvalan sam na usvojenom amandmanu, koji makar tekstualno naglašava težnju zakonodavca da spreči takvu vrstu diskriminacije, jer se sada spominje ta neka druga različitost, a u samom tekstu kaže mesto stanovanja, vrstu oboljenja itd. Posebno je zanimljiva ova druga različitost koju usvajamo i mesto stanovanja, jer sela često nemaju lekara. To što mi zakonom usvojimo, silom prilika ili neprilika, nećemo biti u stanju da to sprovedemo u praksi zato što mnoga sela, vrlo su malobrojna, neka su gotovo izumrla, ona u kojima još uvek ima stanovnika, mislim da gotovo pet hiljada ima manje od sto stanovnika, najverovatnije ta sela nemaju lekara. Zamislite tu vrstu neke prisilne diskriminacije kada živite na selu ukoliko doživite moždani udar ili srčani udar mogućnosti za lečenje, oporavak ili spasenje su vam daleko manje nego kada živite u gradu. Na selu često nemate ni ambulantu, lekara, nemate dom zdravlja, posebno nemate bolnicu. Kliničko-bolnički centri i bolnice su veoma daleko. Dakle, onaj ko bi i želeo da vam ukaže pomoć , ima jako dobru volju, bez obzira na sve zakone, sticajem okolnosti zbog naših ekonomskih nedaća, zbog migracija itd, seosko stanovništvo je na određen način, bez obzira na dobru volju zakonodavca, silom prilika diskriminisano. Danas imate diskriminaciju, ovde piše, pacijenata. Da li je pacijent lice koje nije uplatilo zdravstveno osiguranje? To je posebno dobro ukoliko se zakon odnosi na tu vrstu pacijenata, s obzirom da imamo nezaposlene radnike koji imaju pravo na zdravstveno osiguranje i na zdravstvene knjižice i imamo moguće pacijente koji sticajem okolnosti rade, a poslodavci im ne uplaćuju zdravstveno osiguranje i njihove zdravstvene knjižice nisu overene. S toga bih voleo da čujem da li je ta vrsta diskriminacije isključena, s obzirom da ne njihovom krivicom neki poslodavac nije platio to osiguranje. Danas je Zakonom o zdravstvenoj zaštiti predviđena besplatna promena pola. Danas je lakše živeti u gradu, lakše čak i onima koji menjaju pol, nego mnogima koji žive na selu, koji uopšte ne mogu da dođu do lekara. Još mi je nešto zasmetalo u vezi ove različitosti. Zašto se osuđuju funkcioneri koji razgovaraju sa političarima u vinogradima? Dakle, bolje da funkcioneri odu, pa makar i u inostranstvo, gde ne biraju gde će ih domaćin voditi, odu negde u prirodu, u selo, odu pogledaju vinograd, razgovaraju u vinogradu. Po meni je bolje razgovarati na takav način, nego što smo imali slučaj da bivši funkcioneri razgovaraju, recimo, u Šilerovoj, u bazenu uz viskić itd.Mislim da je prirodnije ono prvo i da je to prirodnije za iole ozbiljnije funkcionere. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Dušan Milisavljević.
Poštovana predsedavajuća, ovaj amandman tretira materijalne mogućnosti sistema zdravstva Srbije. Pozivamo se na to da je sistem zdravstva siromašan, da ne može da pruži kvalitetnu zdravstvenu zaštitu našim pacijentima, našim građanima. Postaviću kroz moj govor i pitanje odgovornosti određenih ljudi. Skoro smo imali izjavu ministarke zdravlja koja je nazvala nonšalantnošću ljude koji su trebali da pokrenu izgradnju kliničkih centara na dobijene kredite Evropske banke, koje smo dobili neke 2007. godine. Ti klinički centri su trebali da zažive 2012. godine. U situaciji smo da 2013. godina ide, da je 2013. godine jedino Klinički centar u Nišu, što ja pozdravljam, i rukovodstvo tog kliničkog centra uspelo da uradi predviđene projekte i da juna meseca uđe u otvaranje tog tendera. Ne bih se složio sa ministarkom da je to nonšalantnost ljudi koji su vodili ove projekte, koji su pojeli građanima Srbije između osam do deset miliona evra. Kada pričamo o materijalno lošoj situaciji sistema zdravstva, ovde ukazujem da je neko proteklih godina potrošio blizu deset miliona evra na projekte koje je trebao da uradi kako bi Evropska banka dala ove kredite da krenemo u izgradnju naših kliničkih centara koji bi bili dostojanstveni za naše građane. Ne slažem se sa ministarkom da je to nonšalantnost. Po meni je to kriminal, nesposobnost i zato smatram da neko treba da snosi odgovornost. Neko ko se poigrao sa jako dobrim kreditom koji mi već sada otplaćujemo, koji ćemo otplaćivati u godinama koje dolaze, a koji treba da pruži bolju zdravstvenu zaštitu našim građanima, nije nonšalantnost, već treba da se jasno kaže ko je bio u tim komisijama, ko je radio i da se traži odgovornost za te ljude. Što se tiče problema, pa nemamo dovoljno dokumentacije, a deset godina radite na tom problemu, ne znam šta je tu rađeno i tražim da se to ispita. Siromašna smo zemlja, ali baš zato što smo siromašni… (Predsedavajuća: Gospodine Milisavljeviću, hajde sad malo o amandmanu na član 6. Molim vas da se vratimo na temu.) Mislim da je ovo jako bitno. S obzirom i da amandman priča o materijalnim mogućnostima sistema zdravstva, javno ukazujem gde je otišao naš novac. Pozdravljam borbu i protiv korupcije, ali za mene je važnije gde je novac. Građani Srbije pozdravljaju hapšenja, ali građani Srbije pitaju gde je novac. Pitam vas ko je pojeo taj novac, gde je taj novac? Dajte taj novac, koji su ti hohštapleri, ti banditi pokrali, vratimo u budžet Republike Srbije i da ga koristimo u korist građana naše države.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović Plavšić.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Zahvaljujem na tome što ste reagovali, ali mislim da je trebalo malo brže da reagujete obzirom da kolega uopšte nije govorio o amandmanu koji je sada na dnevnom redu. Naime, mi razgovaramo o amandmanu kolege Šajna i on se ni na koji način ne tiče ovoga o čemu ste vi govorili. Naravno, URS i ja lično se potpuno slažemo sa vama. Sve treba ispitati, i ko je odgovoran za neodgovorno trošenje novca u bilo kojoj oblasti i ko je odgovoran što nema insulina u beogradskim apotekama i zašto je 300 miliona potrošeno potpuno nenamenski i zašto su uskraćeni veoma ozbiljni pacijenti za nedostatak insulina. Sve treba ispitati i potpuno sam saglasna sa tim da to treba uraditi na korist pacijenata iz cele Srbije. No, mi pričamo o amandmanu kolege Šajna koji govori o diskriminaciji u zdravstvu. U redu je što ste prihvatili amandman, jer on ni na koji način neće zakon učiniti lošim, ali lično mislim da ga neće posebno učiniti boljim. Želim da podsetim, kao što ste rekli, da postoji Zakon o zabrani diskriminacije na koji sam ja, kao građanka Srbije, veoma ponosna što smo ga konačno doneli. Taj zakon definiše da je nemoguće da dođe do diskriminacije u bilo kojoj oblasti i po bilo kom ličnom svojstvu. Ovde ste u zakon ugradili neke specifične oblike diskriminacije, u primarni tekst zakona. Mislim da je to u redu, jer se oni mogu direktno odnositi na oblast zdravstva. Znači, gde neko stanuje, da li može da pristupi zdravstvenom sistemu itd. To je nešto što ne definiše Zakon o diskriminaciji. Vi ste specifikovali, da tako kažem, neke moguće oblike diskriminacije do kojih može doći u zdravstvenom sistemu. Kolega Šajn je svojim dodatkom uneo nešto što se već podrazumeva Zakonom o diskriminaciji, znači bilo koje lično svojstvo. Ne mogu da zamislim da neko u zdravstvu može sebi da dozvoli da diskriminiše pacijenta po bilo kom ličnom svojstvu, uključujući i ova svojstva koja je nabrojao kolega Šajn, odnosno sva ona svojstva koja definiše Zakon o diskriminaciji, uključujući i političku pripadnost, uključujući rasno, versko opredeljenje, uključujući seksualno opredeljenje. To je sve nešto što Zakon o diskriminaciji eksplicitno nabraja i zabranjuje. Ne samo da zabranjuje, nego kažnjava i dodatno veće kazne su predviđene Zakonom o zabrani diskriminacije ukoliko se diskriminacija dešava u sistemu javnih ustanova, tako da mislim da je potpuno podrazumevajuće za sve koji pružaju zdravstvene usluge, da ni po kom ličnom svojstvu ne mogu da diskriminišu pacijente. Duboko sam ubeđena da su naši lekari i zdravstveni radnici dovoljno odgovorni da znaju da taj zakon postoji već izvesno vreme, možda dve, tri godine i da su sigurno u tom periodu se obavestili o tome, a na kraju krajeva, verujem da njih njihova struka i etika obavezuju da to nisu radili ni pre Zakona o zabrani diskriminacije. No, dobro je da taj zakon postoji. To što ste usvojili ovo nije ništa strano, ali ukoliko bismo uvek i svaki put stavljali neke odredbe Zakona o diskriminacije u sve zakone, mislim da bismo onda imali preglomazne zakone i nepotrebno bismo ih opterećivali. To je moj stav po ovom pitanju. Hvala.
Hvala. Gospodine Šajn da li želite repliku ili po amandmanu, da bih znala zbog vremena? Replika, izvolite.
Želim samo kolegi da kažem da se zaista amandman ne odnosi na materijalne mogućnosti Srbije, već da se odnosi na pitanje diskriminacije. Da bi bio vrlo jasan, ne govori se o tome da li Republika Srbija može nešto da plati, odnosi se na to da li u Novom Sadu vi primate nekoga u određenu ustanovu ili ga ne primate. Da li vi u Vojvodini sprečavate informisanje građana Vojvodine određene nacionalnosti o njihovim zdravstvenim mogućnostima na njihovom jeziku, ili to ukidate na volšeban način pre dve godine ili tri? To je suština amandmana. Nije suština amandmana da li imate iz Republičkog za zdravstveno finansiranje, u pitanju je određena diskriminacija. Mogu da se složim sa koleginicom, samo da taj drugi deo nastavim, mogu da se složim sa koleginicom, sa ovim pristupom, da mi ne treba da ponavljamo neki zakon. Međutim, onda moramo da izaberemo – da li koncepcijski radimo zakon koji obuhvata određeni problem ili ne, ukoliko on obuhvata taj problem? Samo ću jedan primer da vam navedem, u Beogradu je, neću da vam kažem koja je različitost u pitanju, gde je bila operisana jedna mlada žena, da je dva puta nad njom izvršena operacija debelog creva, da se radio eksperiment nad njom nekom posebnom metodom koju ne poznajem. Nisam medicinski radnik, sad da ulazim u materiju, pričamo onako kako su meni ispričali ljudi, da je izvršen određeni eksperiment koji nije trebalo da bude izvršen, a samo zato što je ona određena različitost iz ovog seta. Zaista ne želim da govorim o čemu se radi. (Predsedavajuća: Vreme.) To jeste uzrok zašto je upravo nad njom izvršen taj eksperiment, smatrajući da je to osoba koja ne može dovoljno da dopre do države, do zakona, do sudova itd. Samo je u pitanju suštinska stvar. Poslednja rečenica, da li mi definišemo nešto na sveobuhvatan način? Složio bih se sa vama da uopšte ne postoji ovo pitanje, da kažemo – Zakon o diskriminaciji ga je regulisao i tačka. Ali, pošto već jeste, onda je to pitanje koncepcijskog odnosa prema stvarima.
Hvala. Dušan Milisavljević, replika.
Replika, ne zato što se ne slažemo da li sam pričao po amandmanu, ne slažem se i ograđujem se od izjave kolege koji je rekao da su lekari radili eksperiment na pacijentu. Mislim da ni jedan lekar, ne u Srbiji, nego bilo gde u svetu, ne radi eksperimente. Eksperimenti se čak ne rade tako lako ni nad životinjama. Morate da dobijete posebne dozvole da radite eksperiment. Ovo je jedna velika uvreda za doktorsku profesiju i ja se ograđujem, kao lekar i kao profesor, od ove vaše izjave. Hvala puno.
Srđan Šajn, replika.
Rekao sam da neću da govorim o slučaju. Ostaje mi u obavezi da u naredne dve nedelje vam dam ime, prezime pacijenta i ceo sistem. Molim vas, kao kolegu, da nastavite sa manom zajedno ispitivanje tog slučaja. Rekao sam zbog pacijenta, zbog različitosti, ko je u pitanju ne želim da govorim. Možete da kažete da se ne slažete sa mnom, ali ne možete da se ne složite sa nečim što se desilo. Razumem da se ne složite da to nije dobro i u tom smislu podržavam vas, možda vas nisam dobro razumeo, ali ukoliko se ograđujete od moje diskusije, onda se ograđujete od osude tog slučaja. Ukoliko se ograđujete od eventualno takvih stvari, da to nije u skladu sa doktorskom etikom, onda se slažemo. Možda ja vas nisam dobro razumeo, ali ja vam ostajem u obavezi da vam donesem ime i prezime, o čemu se radi, a onda će ljudi da vam objasne već o detaljima. Hvala.
Hvala. Po Poslovniku, izvolite gospodine Mijatoviću.
Da bih dobio reč, javljam se po Poslovniku. Mislim da ste vi prekršili član 107. uvredivši dostojanstvo Skupštine. Ovo što je rekao, bez obzira što smo iz iste poslaničke grupe, ovo što je izneo gospodin Šajn je nedopustivo. Vi ste to morali da prekinete. Zadnji eksperimenti na ljudima su se radili u Aušvicu i u ostalim koncentracionim logorima. Ovo je strašno. Ovo je ono što je upravo rekao gospodin Milisavljević, šamar i optužba na lekarsku profesiju i morali ste da prekinete. Tako nešto nije moglo da se izjavi. Kao što sam reagovao kada je gospodin Milisavljević dao ime i prezime pacijenta, tako reagujem i sada. Ako postoji osoba nad kojom je izvršena kriminalna, nacistička radnja, onda se to radi na drugi način, iznosi na drugi način, ne u parlamentu. Pretpostavljam, s obzirom da je gospodin Šajn iz Romske partije, da aludira na to da je nad nekom Romkinjom koja je nedovoljno obrazovana tako nešto urađeno. U danu za glasanje tražim da se glasa o tome da li ste prekršili Poslovnik. Morali ste da prekinete i da opomenete kolegu Šajna, jer ovo što je rekao je ravno onome što su radili nacisti za vreme Drugog svetskog rata. Hvala lepo.
Hvala. Stvarno vam se izvinjavam što nisam opomenula. Verovatno je meni pažnja opala posle tri sata sedenja u sali, tako da stvarno se izvinjavam. Nema ni jednog potpredsednika trenutno da me zameni. Prosto zbog umora. Hoćete li i vi po Poslovniku?
Poštovani kolega, mislim da je Skupština mesto, govorim o članu 107, o povredi dostojanstva, gde treba da govorimo o određenim stvarima. Nisam ja kriv što se nešto desilo i nisam ja kriv … (Predsedavajuća: Gospodine Šajn, da ne bih dalje povređivala Poslovnika, molim vas, nemojte da replicirate.) Samo da završim. Nisam rekao da se radi o Romkinji. Ovaj amandman se ne odnosi na Rome. Ako ste primetili, ja ni u jednom svom obrazlaganju amandmana nisam naveo da su u pitanju Romi, nego sam govorio o drugim vrstama različitosti i zaista mislim da nije u redu i da je povređen član 107, gde se govori da ako ja govorim o nečemu, onda mora da se radi o Romkinji i da ste to trebali u stvari da opomenete i da sankcionišete. Govorio sam o određenom slučaju gde zbog određene etike ne želim da govorim o kom slučaju se radi, ni o različitosti, ni o imenu i prezimenu, s tim što sam obećao kolegi da ću da mu dostavim to. Ovo je zaista poslednja rečenica i ne želim da govorim više o tome.
Zaista ne mogu više da vam dopustim o tome da govorite. Da li još neko želi povredu Poslovnika? Gospodin Radovanović, povreda Poslovnika.
Uvažena predsedavajuća, član 106, da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda. Pre svega, mislim da je došlo do nesporazuma na koji ste morali vi da reagujete, jer iskreno, gospodin Šajn je upotrebio loš termin – eksperiment. Termin – eksperiment, kao takav se ne koristi u medicini. Postoje istraživanja koja se rade. Verovatno je mahinalno napravio grešku, a to što su ozbiljni poslanici, iskusniji, Mijatović i Milisavljević uhvatili u makaze i sad ulazimo u treću priču o diskriminaciji Roma, to nema veze. Mislim da je greška što niste prekinuli odmah, loš termin je upotrebljen, a doktoru Milosavljeviću hvala za pohvale Kliničkom centru u NIšu, ipak je to najbolji klinički centar. Hvala.
Znači, vi ste hteli isto kao i gospodin Mijatović, na istu stvar da se osvrnete.
Ja sam član 106, a on 105.
Hvala. Gospodine Mijatoviću, po kom osnovu vi želite? Replika na izlaganje gospodina Šajna, izvolite.
Hvala lepo. Da ne zamenjujemo teze, ja sam u drugom delu rekao da se možda radi o pacijentkinji romske nacionalnosti, što trenutno nije irelevantno. Ako je smatrao da sam ga uvredio time, izvinjavam se javno, ali nije to bitno. Bitno je iznošenje podatka da je nad građankom Srbije, bilo gde, u bilo kojoj bolnici izvršen eksperiment koji se nigde ne radi. Tako nešto je on rekao, da se čini neki eksperiment. To je vivisekcija. To je ono na šta ste vi trebali da reagujete. Nije bitno koje je nacionalnosti, nego jednostavno ne mogu da se složim sa tim da se u ovoj skupštini iznosi, gde nije mesto da se o tome govori, da se na bilo kom živom stvoru, čak i na životinji vrše eksperimenti koji se ne rade nigde. To je čak zabranjeno i na životinjama da se radi. Ne sme da se nanosi bol životinji, a kamoli da se nanosi čoveku. Vi dozvoljavate da se to kaže u Skupštini, da ljudi slušaju u Srbiji o tome, da slušaju da pacijent može da dođe u bolnicu i da se nad njim radi nešto što se nigde ne radi.To je strašno. To je osuda našeg sistema. To je osuda i lekara, na kraju krajeva. Na to ste trebali da reagujete. Nije bitno šta je, da li je Srpkinja, Mađarica, Rumunka, Kineskinja, Japanka, nije bitno šta je. Ako je to pogrešno shvatio, izvinjavam se, ali na to ste trebali da reagujete i to ste trebali da prekinete. Ako je to slučajno negde i urađeno, ne kažem da ne postoje lekari kriminalci, možda postoje, ali ako je to slučajno i stvarno negde urađeno, to mora da se digne na jedan visoki nivo i mora da se predoči tužilaštvu koje će da ispita, a ne da se iznosi u Skupštini. Šta mislite, šta misle ljudi koji slušaju ovo? Neki određeni će da se uplaše, koji idu na operativni zahvat, da će na njima biti izvršen zahvat koji se nigde ne radi. Hajde da probamo da li može ili ne može. Strašno je to. Govorim vam to jer radim operacije 30 godina. Sada treba da pacijentkinja, kada dođe kod mene, da me pita– da li ćete mi raditi operaciju koja je uobičajena ili ćete raditi operaciju koju ste vi zamislili da treba? Hvala lepo.
Hvala. Mislim da sam se izvinila i objasnila vam razloge.
Molim da se u danu za glasanje izjasnimo.
To ste već rekli. Razumela sam vas i imate priliku da glasate o tome. Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Ja ću ipak smiriti ovu diskusiju. Takođe sam se još mnogo ranije javila da reagujem na ovo što je kolega rekao, ali obzirom da su kolege već odreagovale mislim da nema potrebe, osim što želim zaista malo da smirimo strasti. Mislim da predsedavajuća nije povredila Poslovnik, bar nije namerno povredila, jer se prosto radilo o jednom terminološkom nesporazumu. Obzirom da predsedavajuća nije lekar, verovatno da i nije obavezna da to sve zna, tako da mislim da nije došlo do neke povrede Poslovnika, a mislim i da se kolega takođe nespretno izrazio i verujem da nije na to mislio. Možda je mislio na nešto drugo. U svakom slučaju, ukoliko je došlo do tako nečeg, kolega, to je teško krivično delo i obavezni ste da to prijavite, a ne da nama objašnjavate i dokazujete, nego to jednostavno mora da nađe svoj epilog pred organima pred kojima je potrebno. Mislim da je zarad dostojanstva Skupštine dovoljno što smo svi odreagovali i svi smo ubeđeni da tako nešto nije moguće u zdravstvenom sistemu. Ukoliko je moguće, ponavljam, radi se o teškom krivičnom delu i svi očekujemo da to bude adekvatno kažnjeno.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, radi se o članu 11. – pravo na obaveštenje, jedno od prava pacijenata. Mi u stvari imamo praktično četiri intervencije na ovaj član 11. Prva od njih je na stav 3, gde vi kažete da pacijent, naravno, ima pravo na obaveštenje i zdravstveni radnik je obavezan da mu da informacije koje su vezane za medicinsku meru, kako bi pacijent mogao da donese odluku o pristanku, odnosno nepristanku. Vi sada navodite ovde da postoje tri uslova, praktično tri elementa koja zdravstveni radnik mora da da bez posebnog traženja pacijenta. Kažete da je to dijagnoza i prognoza bolesti, opis, cilj i korist medicinske mere, vreme trajanja i moguće posledice preduzimanja, odnosno nepreduzimanja mere. Mi dodajemo da je još važno da se dobiju informacije o vrsti i verovatnoći mogućih rizika, to je vrlo važno da pacijent zna kada donosi odluku, zatim, da li postoje i kakvi su alternativni metodi lečenja i moguće promene stanja posle preuzimanja mere, odnosno kakve sve promene u načinu života pacijent treba posle toga da napravi. Naravno, nama je potpuno jasno, vi ste ovde obrazlažući rekli puno stvari koje možda mogu jedino da se tumače na Frojdovski način, ali to bih volela da izbegnem, da u sadašnjoj realnosti, kako vi volite često da kažete – realnost je ovakva ili onakva, realnost je da lekar ima, recimo, pet minuta da pacijentu da sve ove informacije, a to ne može. Nama je potpuno jasno da ovaj zakon, ovako kako ste ga vi koncipirali, protiv koga mi nemamo ništa, on je potreban, naravno, ne bismo se složili da je to leks specijalis i stojimo na pravničkom znanju našeg kolege Aligrudića da to ne može biti to, ali ovim zakonom se neće promeniti status pacijent. On će se promeniti samo onda kada uđete u dublje i korenite reforme, o kojima smo govorili kada smo govorili o članu 6, kada promenite sistemske zakone, kao što je Zakon o zdravstvenoj zaštiti i Zakon o osiguranju. Onda smo intervenisali kod još dve stvari koje su vrlo slične. Ovo se ponavlja i u članu 4. To je potpuno ista stvar. Smatramo da je potrebno još informacija koje lekar mora da da pacijentu kako bi on doneo odluku. Zaista su vrlo važne, kao što vidite, i mogla bih da vam obrazlažem i argumentujem još mnogo toga. Ono što je još nama jako važno jeste stav 8. – savetovanje deteta. Naročito je tu iritantno vaše obrazloženje, jer ono stoji potpuno na našem stanovištu. Mi govorimo da je u izuzetnim situacijama, kao što vi ovde kažete da su te izuzetne situacije nasilje u porodici, sukob roditelja i deteta, u pogledu pristupa zdravstvenoj službi ili dete ima potrebu za uslugama ili edukaciji u oblasti reproduktivnog zdravlja. Ne vidim zašto postavljate tezu da su roditelji i dete na suprotnim stranama. Koje su to situacije? Ove situacije jesu izuzetne situacije i mi zato i predlažemo kasnije savetovališta, psihologa i slične stvari, ali po meni su porodica i dete na potpuno istim pozicijama. Porodica treba da stane uz svoje dete ma kakva situacija da je u pitanju. Ne vidim zašto je sporno da se te dve stvari na ovakav način postavljaju kroz ceo zakon. Što se tiče obrazloženja na ovaj naš stav 8, ja jednostavno drugačije vidim Konvenciju o pravima deteta. Nigde ne vidim da treba da suprotstavimo stavove deteta i porodice kada su u pitanju bilo koje zdravstvene usluge, pa i savetovanje, sem, ponovo podvlačim, u ovim izuzetnim situacijama, tu se potpuno slažem sa vama. Hvala vam.
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Izmena stava 8. člana 11. nije prihvaćena zato što odredba Predloga zakona, u skladu sa preporukom Komiteta za prava deteta, sadržanom u komentaru broj 12 na Konvenciji o pravima deteta UN, kaže da su države dužne da obezbede deci pristup poverljivom savetovanju bez roditeljskog pristanka, bez obzira na godine deteta, jer postoje oni slučajevi kada je dete žrtva nasilja člana porodice ili zbog zlostavljanja u porodici, u slučaju sukoba roditelja i deteta u pogledu pristupa zdravstvenoj službi ili kada dete ima potrebu za uslugama ili edukacijom u oblasti reproduktivnog zdravlja. To su zapravo razlozi zbog kojih nismo prihvatili ovaj vaš amandman.
Hvala. Milica Vojić Marković, replika.
Bez želje da se vraćam na tumačenja na početku ove sednice, ja umem da pročitam, vi ste ovde u obrazloženju jako dobro to i napisali što ste mi sada rekli. Jasno mi je šta ste hteli da postignete, ali ja ne vidim zašto mora da postoji, i ne vidim to prosto kao problem, da li je reproduktivno zdravlje i savetovanje u vezi s tim nešto što je protiv načela porodice. Prosto, porodice su se promenile u prethodnim periodima, tako da ne vidim da je to problem. Ali, sa druge strane, zaista stojim na tome što vi kažete, postoje izuzetne situacije. Te izuzetne situacije su pokrivene savetovalištima, uslugama psihologa i psihološke službe, koja takođe treba da postoji, i da daje te vrste savetovanja. Ali, za mene zaista, ovonije ta vrsta tumačenja Konvencije, i mislim, to ću kasnije govoriti,da idemo u pogrešnom pravcu. Hvala.
Hvala. Ministarka.
Samo bih da kažem da smo sa predstavnicima UNICEF radili na tumačenju Konvencije i na formulisanju stava, pa i odnosa prema vašem amandmanu. Mislim, da prosto možemo porazgovarati, ali nam je stav ovakav.
Hvala. Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Radikalno se ne slažem sa svojom koleginicom, i ne govorim sada sa političkog stava, i mislim da ovaj zakon to ne podrazumeva. Ne slažem se delom ni sa vama, ministarka, zato što mislim da nam ne treba UNICEF ovo da protumači. Mi u struci znamo već desetinama godina, da deca imaju pravo na poverljivo savetovanje, to je standard struke. Tako da, apsolutno nam nije potreban UNICEF da nam da tumačenje. Jednostavno, to je nešto što se podrazumeva. Da li treba sada da iznosimo razloge? Možemo ako je potrebno. Ne samo u posebnim slučajevima. I ovo ne znači da su porodica i dete suprotstavljeni. Naprotiv, porodica i dete su na istoj strani, ali u interesu je deteta da ono ima poverljivo savetovanje. Ukoliko roditelj to ne razume, on ne radi u interesu deteta. Zato stručnjaci treba da kažu svoje standarde i principe po kojima rade. Kada smo govorili u načelnoj raspravi, govorio je i kolega Korać o tome, da se to jednostavno podrazumeva. Zašto? Dete je jako često tzv. identifikovani pacijent. Dete jako često kroz neki svoj problem u stvari govori o porodičnoj dinamici koja iza tog problema stoji i koja dovodi do problema koje on ima. Za dete je nemoguće da pred roditeljima o tome govori. Često je nemoguće da bilo pred kim o tome govori. Ne govorim samo o drastičnim slučajevima kada je u pitanju porodično nasilje, ili seksualno zlostavljanje deteta. Govorim i o brojim drugim poremećajima u dečijem dobu koja mogu nastati. Dakle, vi često morate da koristite i metodu, terapiju igrom ili neke druge metode da biste jednostavno došli do problema koje dete ima. Nije potrebno i često je kontraproduktivno da tome prisustvuju roditelji jer roditelj i dete imaju jednu specifičnu porodičnu dinamiku i specifičan odnos koji nije profesionalni odnos. Znači, prosto to se podrazumeva kako bih rekla. Mislim, da je to jedan profesionalni standard o kome nema diskusije i to je uvek bilo. Može biti da sam ja pre dvadeset godina radila protivno zakonu, jer zakon to nije definisao ali tako smo radili uvek i to je prosto nešto što ovaj zakon sada dobro definiše konačno. Hvala.
hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović.
Dakle, radi se i o profesionalnom standardu koji očigledno pre nego što je imao i zakonsku regulativu je počeo da živi u našoj zemlji, ali je UNICEF podsetio da je Konvencija o pravu deteta obaveza države da ga prosto, zakonodavno uredi i samo sam to htela da pojasnim gospođi Vojić Marković.
Reč ima narodni poslanik doktor Zoran Radovanović.
Zahvaljujem predsedavajuća. Uvažena ministarka, poštovane koleginice i kolege, upravo to sam hteo da kažem u početku diskusije, znači, pažljivije čitanje dovodi do racionalnijeg trošenja vremena. Stvarno u tekstu koji je predložen, ne amandmana nego u tekstu zakona, doslovce su pobrojane sve one stvari koje su neophodne da zna pacijente vezano za obaveštavanje. Ono što je, po meni, možda čak i diskutabilniji član o kome treba diskutovati u ovom telu, jeste gde kaže – nadležni zdravstveni radnik može izuzetno prećutati dijagnozu itd, ali mora dati objašnjenje članu uže porodice. To je ono što smo imali, pre kad smo pričali u načelu o samom zakonu, gde smo ukazivali da je to možda bilo neshvatljivo široj populaciji, i da tu treba biti bačen akcenat na to, a sve ostalo je do tančina kao i ove povelja, vezano za decu, što kaže koleginica. Znači, tamo gde postoji nasilje u porodici, ne postoji drugi način nego da dete samo prijavi, osim ako samo ne prijavi, to su situacije koje su nove i koje moraju biti, i sada su prvi put regulisane zakonom. Znači, pažljivije čitanje preventiva, u svakom slučaju. Zahvaljujem.
Hvala. Milica Vojić Marković, replika.
Hvala vam kolega, ja zaista teže razume, pošto sad kad ste mi sve objasnili, ja sam sve razumela. Sjajan ste edukator. Hvala.
Doktor Predrag Mijatović. Izvolite. Jeste vi hteli repliku, gospodine Radovanoviću? Izvolite.
Samo da se zahvalim. Hvala koleginice.
Predrag Mijatović. Izvolite.
Hvala lepo. Iako pripadam vladajućoj koaliciji, podržao bih ovaj amandman gospođe Vojić Marković, mislim da je smislen i da ima mesta, i bilo je mesta da se o njemu razmisli, ne bi baš tako olako prihvatio. Kad branite to nekim zakonom UNICEF, odnosno da je prepisano, ne moramo sve prepisivati i nije sve dobro što se u Evropi dešava. Mnoge stvari su srušile i našu tradiciju i naše stvari koje je Evropa propisala, pa ne moramo tako slepo da prepisujemo sve što je Evropa dala. Odnosno, o čemu se radi? Ovo poverljivo obraćanje deteta bez ograničenja u godinama. Šta to znači? Treba neko dete od pet ili šest godina da dođe i kaže – čiko hoću poverljivu informaciju od vas i hoću sa vama da razgovaram bez prisustva roditelja. Znači, trebalo je ipak da bude malo jasnije to, ali o tome smo i na Odboru razgovarali gospođo ministar. Međutim, ipak bi trebalo da postoji i neka granica, na neki način, neka granica u godinama i neko malo jasnije objašnjenje šta to znači i kada je to poverljiva informacija i poverljiv razgovor koji može da ima. Šta jedno dete od deset godina može poverljivo da razgovara, a da roditelji ne znaju. Normalno, izuzima nasilje u porodici, seksualno nasilje itd. to ne može pred roditeljima može kasnije. Međutim, imamo jedan drugi problem o kome smo razgovarali na Odboru, a to je učešće porodice ili staratelja u lečenju dece koje uživaju narkotike. Ono može da dođe da razgovara sa stručnim licem, ima pravo da njegov roditelj ili njegov staratelj o tome ništa ne znaju, da ono uživa drogu i da možda neznajući da će to lečenje da traži pomoć i da traži lečenje. Međutim znamo, pogotovo vi kao vrstan neuropsihijatar, znate koliko je uticaj i značajna uticaj porodice i okoline u kome se to dete nalazi. Normalno je da i bez dozvole tog deteta roditelji treba da budu obavešteni ili staratelj o tome da se započinje lečenje od zavisnosti od narkotika. Ovo je dosta šturo dato, ovaj član o tome kakva su prava i da dete ima pravo na poverljivost informacija. To su stvari koje sam hteo da iznesem. Mislim da bi tu moglo da se malo razmisli o tome i da se to malo proširi, odnosno da se stalno ne pozivamo, još u jednom članu o kome ću kasnije govoriti, opet se pozivamo na UNICEF i na Prava deteta. Ne treba to tako slepo prepisivati sve što je Evropa dala. Nije baš dobro sve što je Evropa dala, neke stvari se ne slažu sa našom tradicijom. Hvala lepo.
hvala. Reč ima narodni poslanik Ana Novković. Izvolite.
Hvala. Htela sam da govorim i o ovom amandmanu i o amandmanu na sledeći član. Mislim da član treba da ostane onako kako je predložen, jer deca i mladi prosto moraju da imaju osobu od poverenja kojoj bi se javili kada imaju neki zdravstveni problem. Dugo godina sam radila u prosveti i jako dobro iz ličnog iskustva znam da se deca vrlo često prvo nama obrate sa nekim problemom, bilo je tu zaista i zdravstvenih problema, pre nego roditeljima. Ako dete nema osobu od poverenja kojoj bi se moglo obratiti ako ima neki zdravstveni problem, bez obzira da li je on fizički ili psihički, dešava se da dete pati, da je uplašeno, da je u strahu, da se vrlo često obraća za pomoć drugovima ili drugaricama, jer u tom nekom periodu deca imaju poverenje u vršnjake i vrlo često se dešava da čak na svoju ruku uzimaju različite lekove, baš na preporuku drugova i drugarica. Deca neki put ne mogu da se obrate roditeljima zbog svojih zdravstvenih problema jer možda ih je i sramota od roditelja, možda imaju strah od roditelja, naravno to moramo da menjamo, to je drugo pitanje i moramo dosta da radimo na tome da prosto deca imaju poverenje u roditelje. Ali ponavljam, iz razno-raznih razloga deca se plaše, ili ih je sramota da se obrate roditeljima i zato je jako važno da znaju da od zdravstvenog radnika, da od lekara mogu da dobiju apsolutnu podršku. Nekada taj zdravstveni problem sigurno i nije veliki, ali će deci u tom uzrastu mnogo značiti da sa nekim mogu da se posavetuju, da dobiju rešenje tog svog problema i da jednostavno razbiju taj strah koji imaju, da su oni ne znam kako strašno i neizlečivo bolesni, a da u stvari nisu. Vrlo često ne odlaze kod lekara baš zato što bi morali sa njima da odu roditelji ili da kažu roditeljima. S druge strane, imam apsolutno poverenje u naše lekare. Oni su zaista pravi profesionalci i oni su ti koji u stvari propisuju procedure, odlučuju o intervencijama, neće naravno o tome odlučivati dete. Svakako, ako lekar, kao profesionalac proceni da je potrebno da se o tome obaveste roditelji da će on to uraditi i vrlo često u razgovoru sa detetom, zajedno se dođe do toga kako reći roditeljima i u stvari se razbije kod dece taj strah da će sad ne znam kako roditelji vikati na njih ili biti nezadovoljni. Znači, u slučajevima kada treba roditelj da se obavesti, mislim da će to uraditi zajedno lekar i dete ili prosto da će lekar ubediti to dete da nije ništa strašno da i roditelji o tome nešto saznaju i da zajedno učestvuju u lečenjima. Opet se tu vraćamo na ono što je ministarka rekla, što se meni zaista jako dopalo, da je nama potreban partnerski odnos između lekara i pacijenata. Kada su deca u pitanju to zaista mora da bude tako i naša deca i mladi treba da imaju apsolutno poverenje u lekare i da znaju da su to osobe koje će zaista da im pomognu. Hvala.
Reč ima Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Evo još jednog malog pojašnjenja o ovoj situaciji. Kada smo govorili o tome, odnosno kolega je govorio koja je to donja granica? Ne postoji donja granica. Da li dete od pet godina treba da ima pravo na poverljivo savetovanje? Treba da ima. Zašto? Evo, reći ću vam konkretnu situaciju. Dete, recimo ima tikove ili ima noćno mokrenje, ili mucanje ili šta god, noćne strahove, šta god od problema koji se mogu javiti u tom uzrastu. Roditelji i dete dolaze zajedno. Roditelji žele da pomognu detetu, svesni su da oni imaju neki problem. Međutim, daleko su od toga da su svesni da neka njihova porodična dinamika može biti uzrok tog problema i ne žele time da se bave. Oni dovode dete, kažu dajte mu lek i molim vas rešite taj problem. U takvim situacijama jako je važno doći do toga šta je to u porodičnoj dinamici što može biti uzrok poremećaja koje se javlja kod deteta. Zato je potrebno da imate poverljivo savetovanje sa detetom jer pred roditeljima, prvo ono često toga nije svesno, iako je svesno ono pred roditeljima neće reći - znate, moj tata svaki drugi dan dolazi pijan u kuću, ili ne dolazi pijan, ali je veoma strog i ja se bojim svog tate ili svoje mame, pa zbog toga mi se to dešava, itd; ono to nikada ne može pred njima da kaže. Vi zbog toga i morate imati jednu situaciju u kojoj će dete rasterećeno svega toga i u jednom posebnom odnosu poverenja koje se gradi, ne kroz jedan razgovor, nego nekada kroz mesece razgovora, imati priliku da dete postane svesno problema, a da onda zajedno sa roditeljima, naravno u saradnji sa njima, razrešavate dalje taj problem. Ne mogu da zamislim situaciju i za manju i za veću decu koja bi u jednom procesu psihoterapije dok poverljivo pričaju sa nekim, sedeo roditelj pored njega. To ne postoji nigde na svetu, niti bi moglo, to onda ne bi bila psihoterapija, znači bar za oblast kojom se ja bavim, a naglašavam, psihološka savetovališta nisu uvek van zdravstvenih ustanova, one su u zdravstvenoj ustanovi, ja sa psiholog u zdravstvu. Ukoliko ovim zakonom to ne bude moguće, svi mi možemo da idemo da radimo negde drugde. Molim vas da zdravstvo bude sistem gde će pacijent moći da nađe kompletnu zdravstvenu zaštitu, uključujući i poverljivo psihološko savetovanje. Zato je važno da nema vremenskog ograničenja, i mala deca moraju imati priliku za poverljivo savetovanje. Druga je tema onaj sledeći član 24.o kojem ćemo razgovarati, a to je pravo deteta od 15 godina da samo odlučuje o svom lečenju. Hvala.
Hvala. Reč ima doktor Predrag Mijatović. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja ili ne razumem ovo ili vaše objašnjenje ne razumem, ali šta sad to znači? To znači da dete od pet godina će da dođe samo u dom zdravlja da razgovara sa doktorom? Neće verovatno, niti je u stanju da dođe. Ako dođe sa ocem ili sa majkom, da otac prvo vidi sa majkom, šta sad treba da kaže – ja hoću da razgovaram sa čika doktorom a ti tata izađi napolje; ili će doktor reći ocu da zađe napolje dok on razgovara jer ima neki problem. Ne razumem tu konfuziju. To mi deluje malo konfuzno kako će izgledati. I do sada je toga bilo, čemu sad opšta diskusija i čemu ova zakonska regulativa, ne razumem, čemu sve to? To dete od pet ili šest godina može samo sa ocem ili sa majkom ili starateljem da dođe u dom zdravlja da razgovara, prema tome, i da ga taj dovede kod lekara. E sad, on će tražiti, normalno ne može dete da objasni kakav ima problem, to stoji, ako ima tikove, ono nije svesno tikova, ako noću mokri u krevet, nije toliko svesno ni razloga zašto. Znači, otac ili majka traže pomoć, i šta sad, lekar traži da taj otac i majka izađu napolje da bi razgovarao sa njim, pa dobro, to može i ovako, čemu ova regulativa? Ne znam, uopšte ne razumem, šta ste hteli da mi objasnite? Hoćemo li mi svi ovaj zakon da obelodanimo u svim školama i u osnovnim školama da napišemo – e deco, vi imate sada pravo na poverljivost informacija. Ne razumem o čemu mi ovde razgovaramo.
Hvala. Reč ima Snežana Stojanović Plavšić, replika. Izvolite.
Ovim ću završiti kolega, ako me i posle ovoga ne razumete, mislim da ćete morati negde drugde da se informišete. Znači, da, dete ima pravo na poverljivo savetovanje. Ko će dovesti dete koje ima problem, da li će to biti vrtić, da li će to biti škola koja će ukazati na problem deteta, da li će to biti neko drugi, to je drugo pitanje. U svakom slučaju, pod pretpostavkom da dete sa problemom dolazi, ukoliko roditelj ne želi da ga ostavi, ne želi da mu omogući pravo na poverljivo savetovanje, stručnjak je obavezan da mu to kaže, da kaže – želim sa vašim detetom da razgovaram nasamo zbog toga i toga. U slučaju da roditelj ne da saglasnost, mi moramo imati pravo na poverljivo savetovanje deteta. Ne razumem šta tu zaista nije jasno? Zašto se to reguliše, i do sada smo tako radili, to ste dobro rekli, zašto se reguliše zakonom? Zato što zakonom treba da regulišemo svakom oblast kojom se bavimo. Sada regulišemo zakonom nešto što jeste bila praksa, ali nije bilo regulisano zakonom. Ne vidim šta je, stvarno uz najbolju volju, ne razumem šta vama tu nije jasno? Verovatno mnoge stvari iz oblasti ginekologije meni nisu jasne i ja sa vama tome ne bih polemisala na ovaj način. Znači, metode koje vi koristite u svojoj struci ja ne bih komentarisala, jer bi se bojala da bi delovala neumesno.
Hvala. Reč ima Ana Novković. Izvolite.
Ne vidim ništa loše da se u školama na vidnom mestu istakne da deca imaju prava da sama odu kod lekara. Ja mislim da je to čak potrebno uraditi. Evo vam primer. Na primer, kada imamo prevenciju reagovanja u slučajevima nasilja, u svim školama imate istaknuto, čak oni imaju zakonsku obavezu da istaknu, kome dete treba da se javi u tom slučaju. Po meni je najgore da deca kriju svoj problem i da on samo zdravstveno eskalira ili da koriste neke lekove na svoju ruku ili na preporuku drugova ili drugarica. Ja zaista ne vidim ništa loše, čak bih i predložila da u svim školama bude istaknuto da deca imaju pravo na poverljivo savetovanje i da sama mogu da odu kod lekara. Mislim da je suština ovoga da svakom detetu pomognemo da dobije adekvatnu zdravstvenu zaštitu i ne vidim ništa loše da deca znaju to svoje pravo i da to u školama bude istaknuto. Ja bih čak predložila da se to i uradi nakon usvajanja ovog zakona.
Hvala. Narodna poslanica Milica Vojić Marković ima repliku.
Ja bih zamolila moje kolege da budemo malo ozbiljni, jer se ovo pretvara u karikiranje onoga što sam ja u svom amandmanu napisala. Volela bih da se vratimo na osnovno pitanje. Dakle, ja sam amandmanom htela da odgovorim na jedno jedino pitanje – da li ću ja kao roditelj, da li treba da znam da moje dete ima problem i treba da ide na savetovanje, ili, potpuno je besmisleno da sam uopšte tražila i komentarisala da li ću ja da sedim kod psihologa ili nekog drugog kome moje dete treba da se obrati. To je potpuno besmisleno. Znači, da li ja kao roditelj imam pravo da znam da moje dete ima problem i da mu je potrebno savetovanje? Ja u tom smislu hoću da intervenišem amandmanski. Hvala.
Hvala. Ima reč Miloš Aligrudić. Izvolite.
Hteo sam ovde da kažem da ova rasprava upravo pokazuje koliko je još trebalo ovo dobro raspraviti pre nego što se konkretno rešenje našlo u tekstu zakona. Naime, držim do toga da mogu postojati različita mišljenja. Ali, jako je dobro da je odredba kao što je gospodin Mijatović rekao, bila malo podrobnije napisana. Znate, i kasnije ćemo o tome govoriti, mehaničko prepisivanje odredaba pojedinih komisija UN i njihovih zaključaka ili komentara ili iz samih konvencija često to mehanističko ponavljanje nije dovoljno dobro jer ostavlja nejasnoće. Zaista, nije svejedno da li će maloletno lice otići kod lekara određene specijalnosti ili opšte medicine na neko savetovanje, ili je zapravo njegova prva adresa, ako već ne želi da mu znaju roditelji, psiholog u školi ili u centru za socijalni rad. To nema istu težinu i ne može se na isti način posmatrati, kao i efekti svega toga. Samo sam to hteo da kažem i šteta je da ovo nije prošlo još dužu diskusiju mnogo ranije, a da nije došlo samo do mehaničkog prepisivanja.
Hvala. Ima reč dr Aleksandar Radojević.
Ja zaista moram da se nadovežem na ovu diskusiju, jer je potpuno neverovatno da ne možemo da se usaglasimo oko nekih elementarnih stvari tipa poverljivih informacija za dete, poverljivog savetovanja, itd. Obzirom da u praksi imam slučajeve da se ljudi plaše kad imaju 20, 30 godina neke medicinske procedure, medicinske dijagnoze onoga što ih čeka, pa često oni od 30 ili 40 godina nateraju suprugu ili supruga da ih drže za ruku dok se radi neka procedura, da budu prisutni u ordinaciji. Sada me interesuje sa koliko godina mislite da su deca kadra u osnovnoj školi da idu na poverljivo savetovanje, ako škola počinje od sedam godina? Da li dete uopšte biva kadro da primeti da je bolesno, obzirom da veliki broj ljudi koji imaju laganu astmu imaju po 50 godina i nikada nisu imali problem vezan za tu astmu, nikada nisu prepoznali bolest? Kako mislimo da će dete od 5, 6, 7, 8 ili 9 godina biti kadro da traži neki savet vezano za nešto što mu se dešavalo u snu ili nešto čak što je organska bolest a blagih je simptoma?
Hvala. Da li još neko želi reč? Ima reč dr Zoran Radovanović.
Zahvaljujem. Koleginica sa kojom sam malo pre imao malu raspravu u principu je potpuno u pravu u ovom delu, s tim što član 11. zakona kaže: "U postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite dete koje je sposobno za rasuđivanje, bez obzira na godine života, ima pravo na poverljivo savetovanje." Znači, ne kaže se lečenje nego savetovanje. Dalje se kaže: "i bez pristanka roditelja, kada je to u najboljem interesu deteta". Uz dužno poštovanje onoga što je rekla koleginica, dešavalo se i desiće se, čitali ste iz medija, da se pojavljuju neke incesne varijante, neke totalne gluposti za koje ne postoji način da dete drugačije iskaže osim da ode da se požali nekom. Da li će to biti psiholog, sociolog, pedagog, lekar ili neko treći, totalno je nebitno. Dete mora da ima pravo da se nekome požali i zato se kaže kroz ovaj član da je to savetovanje a za mere je zadužen lekar, on treba da odredi koje će biti mere i kako da ih preduzme. Mislim da smo se razumeli i da je ovo definitivno dobro napisano. Verovatno bi da je tekstopisac neko drugi, ne govorim o drugoj stranki, nego neko drugi, bilo ovo drugačije stilski napravljeno, ali mislim da je i ovako dovoljno jasno i precizno rečeno – da može dete koje je sposobno za rasuđivanje. Sva deca pred polazak u osnovnu školu prolaze neke testove.Imaju testove u raznim oblicima školovanja, tako da ne vidim razlog da oko ovog polemišemo. Možemo podzakonskim aktima kasnije definisati, kao i ono kod diskriminacije, što je bila polemika sa kolegom Šajnom. Mislim da je ovo dobro i da treba tako da ostane. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima dr Aleksandar Radojević. Izvolite.
Dete koje je sposobno za rasuđivanje i dete koje je sposobno za raščuđivanje neko je morao da utvrdi da je dete sposobno za rasuđivanje ili je to možda ono samo utvrdilo. Da bi bilo utvrđeno da je dete sposobno za rasuđivanje pa valjda ga mora neko odvesti,neko mora biti sa njim, neko mora biti prisutan. Kako ćemo da utvrdimo da je dete sposobno za rasuđivanje i koji je taj koji će to da utvrdi? Da li je dovoljan roditelj, da li psiholog, da li psihijatar, da li lekar, da li pedijatar? Ko je taj? Kako ući u početak primene toga što se zove – dete je sposobno za rasuđivanje? Ko je napravio tu kvalifikaciju ili dijagnozu?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Radovanović. Izvolite.
Zahvaljujem. Hajde da probamo da uđemo u prošlost, sadašnjost, budućnost. Znači, dete koje je sposobno za rasuđivanje, to je neko procenio. Znači, sa sedam godina je pošlo u školu, krenulo kroz školovanje, pa mu se u devetoj godini… (Aleksandar Radojević, s mesta: Za školu? Za školu, za rasuđivanje.Ne piše za vožnju, pošto ne može da vozi. Znači, to detesa sedam, osam, devet godina sposobno je za nešto, pa mu se u 11. godini, pre punoletstva, dešava problem da neko to dete napastvuje, ne daj Bože i dete mora da ima izlazni ventil da se nekom požali. To je to savetovanje. Znači, nekada je neko rekao da je sposobno za rasuđivanje, pa sad, bez obzira na godine života, to je sadašnjost, ima pravo na poverljivo savetovanje, to je budućnost, i bez pristanka roditelja, kada je to u najboljem interesu deteta, da zatraži pomoć. To je mesto gde dete može da potraži pomoć. Nisam po struci psihijatar, ali tako tumačim. Znači, ja sam danas sposoban mentalno valjda, tako kaže neko ko me procenjivao. Sutra će neko da kaže, kada nešto napravim, da nisam sposoban da to radim i u tom kontekstu govorim u više faza. Znači, ne možemo da predvidimo sve situacije, ali predvidimo da dete ima kome da se požali sutra. Ništa više. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Aleksandar Radojević, replika. Izvolite.
Dete je sposobno za rasuđivanje u školi, za školske obaveze. U 11 godina treba dete da bude osposobljeno za rasuđivanje o nekom zdravstvenom problemu. Znači neko mora da postavi teoriju, odnosno da se prihvati dijagnoza kao stav da je dete sposobno za nešto drugo. Znači, opet se vraćamo nazad na početak, ili ćemo struku psihologa, doktora, psihijatra da svedemo na to da se leče paragrafima, da u svemu imamo zakonsku odredbu kada će dete da ide u školu, kada će u školi da traži da ide do toaleta i sve ostalo.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić. Izvolite.
U pogledu pitanja koja se tiču sposobnosti za rasuđivanje, mislim da je kolega Radojević to dobro obrazložio. S druge strane, u danu za glasanje ću podržati amandman poslanika iz DSS, koji su podneli iz razloga što oni u ovom članu 11. stav 8. traže da se posle reči: "savetovanja" reči: "bez pristanka roditelja" menjaju rečima: "uz pisanu saglasnost roditelja". Naime, mislim da je ovakav stav prihvatljiv, možda bi se mogao donekle i prihvatiti da je on išao na samom kraju ove zakonske odredbe navedene u članu 11. kojom se reguliše pravo na obaveštenje. Ali, ukoliko pogledate samo obrazloženje iz kog se ovakav amandman ne prihvata, onda u trećem stavu ovog obrazloženja navodi se da je odredba Predloga zakona u skladu sa preporukom Komiteta za prava deteta, sadržana u komentaru broj 12. na Konvenciji o pravima deteta UN, u kojem se kaže da su države dužne da obezbede deci pristup poverljivom savetovanju bez roditeljskog pristanka, bez obzira na godine deteta, ali onda imate kumulativne uslove. Prvo je, u slučaju kada je dete žrtva nasilja ili zlostavljanja u porodici, u slučaju sukoba roditelja i deteta u pogledupristupa zdravstvenoj službi, ili kada dete ima potrebu za uslugama ili edukacijom u oblasti reproduktivnog zdravlja. Znači ovo su one stvari gde prema Konvenciji nije predviđena obaveza pristanka roditelja, ali bi možda ovaj amandman bio konkretniji da se posle ovoga išlo dodatak, nastavak, pa onda za sve ostale slučajeve da se navede da je obavezna i pisana saglasnost roditelja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milanka Jeftović Vukojičić. Izvolite.
Dete je ličnost, dete ima pravo na informaciju i dete ima pravo na zaštitu u skladu sa Konvencijom UN o pravima dece. Ovo je jedan od najkvalitetnijih članova ovog zakona, koji se tiče zaštite najboljeg interesa deteta. Naravno da ovo ne podrazumeva preduzimanje medicinske mere. Ovo se tiče savetovanja. Ovaj član zakona je na najbolji način umrežen sa članovima Porodičnog zakona koji je donet još 2005. godine i koji se primenjuje od 2005. godine, a na koje Ministarstvo rada, zapošljavanja i socijalne politike, Ministarstvo zdravlja, MUP, donelo Protokol o postupanju u pojedinim situacijama koje se tiču nasilja, zlostavljanja i zanemarivanja dece u porodici. Lično su mi poznati primeri zdravstvenih radnika koji su u postupku kada je dete otišlo po savet, adekvatno reagovali i na problem zlostavljanja u porodici i dete je dobilo adekvatnu zaštitu upravo zahvaljujući toj mogućnosti da ima pravo da iznese svoje mišljenje, a u skladu sa Porodičnim zakonom dete starosti od 10 godina ima pravo po zakonu da iznese svoje mišljenje i mišljenju deteta mora se pokloniti dužna pažnja. Naravno, ovo nije segment samo zdravstvene zaštite, ovo je segment socijalne zaštite. Pitanje roditeljsko-dečjeg odnosa je složeno i kompleksno i svakako da je zdravstveni sistem jedna od karika koja pruža mogućnost detetu na savetovanje, a svakako da postoje i drugi sistemi gde dete može doći i tražiti savetovanje. U socijalnojzaštiti postoje i mere preventivnog nadzora, mere korektivnog nadzora, gde se roditeljima može i dati nalog mera da zajedno sa detetom odu kod lekara, odu u savetovalište, a postupak tamo zna se, da dete može i bez prisustva roditelja da se sa njim razgovara. Toliko.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović. Izvolite.
Odustajem od diskusije pošto je gospođa Batić dovoljno objasnila.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević. Izvolite.
Svako dete je ličnost, to nema sumnje i sa tim se slažem, ali ovde u ovom članu zakona piše – u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite dete koje je sposobno za rasuđivanje bez obzira na godine života ima pravo na poverljivo savetovanje i bez pristanka roditelja, kada je to u najboljem interesu deteta. Naravno da ne postoji lekar koji će savetovati dete, a da ne misli da je to u najboljem interesu. Pitam se, s obzirom da sam imao priliku jedan veliki profesor pedijatrije u Beogradu, meni i svim studentima demonstrira kako mu se dogodilo u karijeri da je jednom detetu dao pola tablete aspirina da bi mu skinuo temperaturu i da mu je dečačić od sedam godina posle anafilaktičkog šoka umro na rukama. Kako ćemo onda da tumačimo ko će da bude kriv, ko će da odgovara? Da li će biti odgovoran taj kliničar, da li će to biti dete koje je izrazilo želju da popije taj aspirin u najboljoj nameri, da li taj roditelj koji se saglasio sa tim? To je jako teška i velika problematika i teško je odmeriti u ovoj situaciji.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Briga o tome da dete dobije ono što je u procesu zdravstvene zaštite i najkorisnije u njegovom interesu očigledno dolazi do izražaja kroz različite aspekte učešća svih vas, pre svega podnosioca amandmana gospođe Vojić Marković. Htela bih da kažem da osobe koje rade kao savetnici, odnosno savetuju u zdravstvenim institucijama decu su vrlo edukovane, kompetentne, stručne, obavezne da poštuju pravila etike i struke i mislim da savet, a to je verbalizacija, ne može nikako dovesti do smrti deteta. Ne mislim, nego tvrdim. Ne radi se o medicinskoj meri, terapijskoj u smislu davanja leka, pa dete to samo prihvata sa pet godina. Dete sa pet godina može osetiti veliku podršku i sigurnost u terapeutu, u svom doktoru kod koga odlazi kada ima temperaturu, kod koga odlazi i kada mu nije bilo dobro, a sada mu je dobro. Napravi se jedan takav transfer, jedan takav emotivan odnos između onog ko savetuje i deteta, da dete ponekada zaista može reći ključnu stvar za funkcionisanje sopstvenog zdravlja upravo tom terapeutu, odnosno osobi koja savetuje. Mi smo dodali u odnosu na sve sugestije i instrukcije raspravu koja je bila jako široka kada smo i na ovu temu razgovarali i sposobnost rezonovanja deteta, odnosno pravilnog zaključivanja deteta. Ko procenjuje? Onaj koji je stručnjak da savetuje, svakako da ume da proceni da li dete logično zaključuje i da li raspolaže sopstvenom voljom ili ga je neko indukovao. Prema tome, mislim da naša briga, kada je savet u pitanju, a koje je u skladu sa dokumentom koji je donela ova skupština, može biti pomalo i izlišna. Onaj ko savetuje ima licencu da to mora raditi valjano, kompetentno, stručno. Jasno je da poslanici i svi mi razmišljamo kada su deca u pitanju, ali je isto tako jasno da dete sa pet godina može imati potrebu da poverljiv razgovor, pa i savet, dobije od čika doktora u koga ima neograničeno poverenje. Mislim da nema mesta preteranoj zebnji zbog toga što će taj isti terapeut, dakle taj koji savetuje u jednom momentu zbog procedura koje su neophodne morati da uključi roditelje i da možda samo kada je to vreme saopšti nešto do čega je došlo u kontaktu sa detetom. Savetovališta rade i organizuju ih vrlo kompetentne stručne osobe. Mnogo je edukacije, pročitanih knjiga i ličnog iskustva potrebno da neko dobije sertifikat i da može raditi kao osoba koja savetuje. To su uglavnom vrlo edukovani pedijatri, kada su u pitanju zdravstveni radnici, to su uglavnom neuropsihijatri i psihijatri, klinički psiholozi ili psiholozi sa dosta iskustva, defektolozi, socijalni radnici, ljudi koji prolaze vrlo rigidne edukacije pre nego što dođu u poziciju da mogu raditi ovu proceduru o kojoj više od sat razgovaramo.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đirđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Antić. Vlada i resorni Odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodnaposlanica Olena Papuga. Izvolite.
Amandman koji su podneli poslanici LSV odnosi se na slobodan izbor predloženih medicinskih mera, a u obrazloženju smo napisali da je neophodno da se član dopuni predviđenim amandmanom, kako bi upotpunio svrhu ovog člana, a to je da se pored slobodnih izvora predloženih medicinskih mera uvrsti i pravo na prihvatanje ili odbijanje određenog dijagnostičkog postupka.
Hvala. Reč ima ministarka.
Medicinske mere su procedure koje se sprovode u prevenciji, dijagnozi, terapiji i rehabilitaciji. Mislimo da ne treba izdvajati dijagnostičke procedure posebno. Nema nikakvog razloga, jer su isto tako delikatne i preventivne i terapijski rehabilitacione i to je obuhvaćeno zapravo ovim zakonom. Zbog toga nismo prihvatili amandman.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Moram da skrenem pažnju, ovo je krucijalna stvar. Vrlo ću kratko, ali najvažnije. Nije tačno što piše u članu 12.Znači, elementarno nije tačno da pacijent ima pravo na slobodan izbor doktora medicine, odnosno doktora stomatologije, zdravstvene ustanove i slobodan izbor predloženih medicinskih mera itd. Nije tačno do sada. Onog dana kada ovaj zakon stupi na snagu, ta je odredba mrtvo slovo na papiru. Neće biti tačno ni od tada na dalje. Promenite sistemske zakone, dobićete tačan iskaz u članu 12. Kako vi možete kao pacijent da imate pravo na slobodan izbor lekara, kada sa svojom zdravstvenom knjižicom koju overava samo Fond ne možete da odete u privatnu ustanovu i izaberete svog lekara koga želite? Pa, gde vam je tu slobodan izbor? Nije tačno.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić.
Naime, ovim amandmanom poslanika na član 12. Predloga zakona smatram da je ovlašćeni predlagač mogao da prihvati i ovakav amandman, pre svega, iz razloga zato što dijagnostički postupci, jeste činjenica da oni spadaju u medicinske mere, ali to govori u prilog činjenici da ne postoji znak jednakosti između dijagnostičkih postupaka i medicinskih mera. Smatram da se moglo ići na upotpunjavanje ovakvog jednog prava na prihvatanje ili odbijanje određenog dijagnostičkog postupka, jer se zapravo izdvajanjem takve jedne dijagnostičke procedure na taj način ne bi trebalo posmatrati zapravo kao pojedinačno pravo na nekakav slobodan izbor, već smatram da bi se na taj način samo pospešio i da bi se time zapravo dopunio član 2. ovog predloga zakona o pacijentima i to u svom stavu 2, odnosno u tački 2. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvati amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospođo ministar, član 15. se odnosi na pravo na pristanak pacijenta da se određena mera primeni. U stavu 2. ste napisali – bez pristanka pacijenta ne sme se po pravilu nad njim preduzeti nikakva medicinska mera. Mi smatramo da je potrebno dodati – bez pisanog pristanka pacijenta. Zašto? Zato što mislimo da je jako važno poverenje i odnos pacijenta i lekara graditi na potpuno jasnim principima, a taj potpuno jasan je zapravo jedan pisani dokument, na pisani način dati pristanak pacijenta. Time se mogu svi budući nesporazumi na jednostavan način prevazići, a ovo govorim naročito zato što vi već u sledećem članu 16. kažete da pacijent može dati i prećutno pristanak na meru. Tek tu mogu nastati nesporazumi. Bojim se da ti nesporazumi mogu kasnije dovesti do mnogo ozbiljnijih situacija i tek onda mogu nastati veliki problemi i ovo može biti veliki kamen spoticanja između lekara i pacijenta u saradnji koja treba da doprinese boljitku pacijenta.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Zoran Radovanović.
Zahvaljujem. Uvažena ministarka, drage koleginice i kolege, uvek sam pričao da je medicina nešto živo, nešto što se kreće i što nije vezano za same parafe ili potpise. Kako ću ja u Urgentnom centru, kada dođe pacijent u teškom stanju iz saobraćajke, kako ću od njega dobiti pisanu saglasnost? Kako ću od pacijenta koji je došao iz tuče ili da ne pričam iz kojih situacija, kako ću dobiti pisanu saglasnost? Stvarno vas molim, bez želje da ulazim u polemike, nema potrebe za formalizacijom. Vrlo je precizno rečeno zašto ovde treba tako. Vi ste ovde dodali da predlažete, malopre je bila priča oko medicinskih mera, dijagnostičkih ili proceduralnih i tu je loše shvaćeno. Znači, jedna procedura, kada se radi koronografija i kada lekar, interventni radiolog ili interventni kardiolog, na stolu utvrdi da postoji suženje ili stent određenog krvnog suda, on nastavlja proceduru, posle balon katetra. Ne može da prekine na pola i da kaže – hajde da sada porazgovaramo o tome kakvo je stanje. On će nastaviti dalje, jer ugrožava pacijenta. To morate da razumete. Pokušavam sve vreme, možda je i delovalo malo grubo na početku rasprave, kroz šalu, ali da razumete da ne postoji mogućnost potpisivanja dokumenta u datom trenutku, nikako. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić.
Budući da amandman narodnih poslanika iz DSS, nije reč o nekom suštinskom amandmanu, već o amandmanu tehničke prirode, mislim da ga treba prihvatiti. Ja ću ga, naravno, u danu za glasanje podržati. Naravno da smatram da, kao što se u članu 15. navodi – bez pristanka pacijenata ne sme se po pravilu nad njim preduzimati nikakva medicinska mera, smatram da je neophodno ubaciti reč "pisanog", s tim što je možda ovaj amandman mogao ići u jednom širem pravcu, pa ono što je kolega Radovanović spomenuo kako on ne može ili ako je pacijent u teškom stanju, onda možda i bez pisane saglasnosti člana porodice, tim pre što vam je ovaj član 15. povezan sa članom 16, što je gospođa Milica Vojić Marković obrazložila. Onda imate u stavu 2. člana 16. da pacijenta ne obavezuje pristanak kojem nije prethodilo potrebno obaveštenje u skladu sa članom 11. ovog zakona nadležni zdravstveni radnik koji preduzme medicinsku meru u tom slučaju snosi rizik za štetne posledice. Kada pogledate član 11, pravo na obaveštenje, kaže – pacijent ima pravo da od nadležnog zdravstvenog radnika blagovremeno dobije obaveštenje koje mu je potrebno da bi doneo odluku da pristane ili ne pristane na predloženu medicinsku meru. Otuda mislim, kolega Radovanoviću, da ne stoji ono što ste malopre izneli, jer vas time demantuje član 14, a to je pravo na obaveštenje. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka.
Mi smo članom 16. predvideli usmeni ili pismeni pristanak. Da dam obrazloženje, pošto je bilo više amandmana vezanih, takođe tehničke prirode, za to da treba termin "pismeno" zameniti terminom "pisano". Podeljena su mišljenja. Pravilno je gramatički i leksički i jedno i drugo. Ali, konsultovali smo Odbor za standardizaciju srpskog jezika i rekli su nam, pošto je pismo osnova, treba reći – pismenim putem, odnosno oni preferiraju to. Pošto su mišljenja podeljena, prihvatili smo stav, mada sam i lično bila sklonija da veruje da je pravilno govoriti – pisanim putem. Mislim da je korektno, kad već postoji odbor koji standardizuje srpski jezik i kad oni imaju svoj stav, da prihvatimo njihov stav. Ali, prihvatam ovaj amandman. Dakle, mi smo predvideli mogućnost pismene ili usmene saglasnosti u stavu 1. člana 16. Međutim, ne smeta da to bude izričito pismeno, prosto, pojačavamo na izvestan način još jednu mogućnost pacijenta da razmisli pre nego što nešto potpiše. Zaista, prihvatam vaše sugestije i prihvatam ovaj amandman.
Hvala. Da vas obavestim da su amandmani Srđana Šajna na članove 44, 45. i 46. povučeni, tako da ih danas nećemo razmatrati. Reč ima narodni poslanik dr Predrag Mijatović.
Hvala lepo. Nadovezao bih se na ovo što je gospodin Radovanović govorio. U redu je stvar da pacijent potpisuje da prihvata određenu intervenciju. Mada, moram da kažem da su član 15. i prvi stav člana 17. donekle u koliziji. Jer, on je naveo jedan primer, dešavaju se i druge vrste situacija, da imate pacijente koji pripadaju određenim sektama, kao što su recimo Jehovini svedoci, koji ne prihvataju i odbijaju pre svake intervencije hirurške, potpisuju da ne žele da prime krv ni u kojoj situaciji. Šta sada raditi? Kažete da se ponašam u skladu sa lekarskom etikom. Ukoliko taj pacijent na operacionom stolu umire zbog gubitka krvi, može da mu se spasi život davanjem krvi, šta taj lekar treba da radi? Da li će odgovarati zakonski ili ne? Ako postupi po lekarskoj etici, on je spasao pacijenta. Ako postupi po ovom zakonu i po potpisu koji je pacijent dao, nema prava da mu da krv, čak i ukoliko je po sledećem članu 17, koji kaže – pacijent ima prava da predloženu medicinsku meru odbije, čak i u slučaju kada se njime spasava ili održava njegov život. Sa ova dva člana dovodimo u dosta tešku situaciju buduće lekare, ne one koji se bave socijalnom medicinom ili nekom drugom granom, već dovodimo u nepriliku ljude koji se bave granama u kojima se spasavaju i u kojima je ugrožen život pacijenta. Šta raditi u takvoj situaciji? Gospođo ministar, šta raditi kada je pacijent u dubokoj anesteziji, umire i treba da uradim nešto čime mogu da mu spasim život, a on je potpisao da to odbija? Vi me ovim zakonom obavezujete da ga pustim da umre. Ono što je neko od poslanika govorio i na odboru, to je eutanazija. Molim vas, odgovorite mi, šta raditi u ovoj situaciji? Hvala lepo.
Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Kod rasprave u načelu smo govorili o ovom vrlo značajnom pitanju i podsetila bih na član 18, koji kaže – nad pacijentom koji je bez svesti ili iz drugih razloga nije u stanju da saopšti svoj pristanak, hitna medicinka mera se može preduzeti i bez njegovog pristanka, o čemu će se obavestiti članovi njegove uže porodice, uvek kada je to moguće. Dakle, konzilijarni nalaz je, naravno, bitan. Tu odlučuje konzilijum. To je stav 2. člana 18, i dalje se elaborira sve ono. Tako da, mislim da je odgovor na pitanje sadržan u članu 18.
Predrag Mijatović, replika. Izvolite.
Nije odgovor sadržan u tome. To što ste vi pročitali, to nije. Pacijent je pre toga već potpisao da odbija. On je potpisao da odbija. U slučaju da je indikovano davanje litre ili dve krvi, ili bilo šta, ja to odbijam iz verskih razloga. To mora da se poštuje. Prema tome, niste mi sa članom 18. odgovorili.
Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Mislim da smo ovo i elaborirali, i, da kažem, čini mi se i zaključili kod rasprave u načelu. Svaka osoba koja je sposobna za rasuđivanje i raspolaže slobodnom voljom, ima prava da prihvati ili odbije meru koju predlažu stručnjaci. To je pravo svake osobe i to je jedno od najelementarnijih ljudskih prava.
Reč ima Predrag Mijatović. Izvolite.
Ako sam vas dobro razumeli, taj pacijent koji leži na operacionom stolu, u tom slučaju će egzistirati. Znači, vi dajete pravo da ja pustim da taj pacijent egzistira, nisam mu dao krv i pacijent može da umre, jer je potpisao da na to ima prava. Da li sam vas dobro razumeo?
Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Mislim da ste i u praksi imali te delikatne situacije koje su retke. Ali, kada kažete pacijentu da je vrlo verovatno da će ishod biti fatalan ako ne prihvati hiruršku intervenciju, a on kaže – ja to ne prihvatam. Ako je na operacionom stolu ili u ordinaciji, gde treba da mu se nekom merom spašava život, mi smo kao terapeuti u obavezi da mu kažemo da je veliki rizik da će biti smrtna posledica. On mora da odluči da li određenu proceduru prihvata, jer pravo na život i zdravlje je zapravo lično pravo svakog pojedinca. Prosto, ovo nije nikakva nova odredba. Ovo je već preuzeto pravo iz postojećeg zakona. Dakle, ništa nismo ovim promenili. Ovo već postoji i ovo je već pravo koje koriste osobe za slučaj da ne žele da prihvate određene postupke, procedure, terapijske, dijagnostičke itd. Mi smo samo i zaista u obavezi da onda sve to notiramo kao stručnjaci. Ali, svako ko dobro rasuđuje i zaključuje ima prava da donese zaključak na predlog stručnjaka, u vezi sa procedurama koje će se nad njim sprovesti.
Reč ima gospodin Mijatović. Izvolite.
Ovo je vrlo ozbiljno pitanje, izuzetno je ozbiljno pitanje i ozbiljna stvar o čemu sada razgovaramo, sluša nas Srbija. Kažete da može da pita. Ja nemam mogućnosti. Kažem ja, moje kolege, nemamo mogućnosti da pacijenta koji je u anesteziji ili u besvesnom stanju u kome se nalazi, nemam mogućnosti da se s njim konsultujem, partnerski prodiskutujem, kako vi kažete, pošto su to partneri, o tome da li prihvata da mu spasim život, ili ne prihvata da mu spasim život. Prema tome, od mene tražite, od nas lekara, sa ovim zakonom da moram da ako poštujem zakon, da ću na operacionom stolu, ženi kojoj recimo radim carski rez, ili joj radim histerektomiju, odnosno odstranjivanje materice, koja je iz određenih razloga koji mogu da se dese, umire na tom operacionom stolu i pre toga je rekla da odbija krv, ja skidam rukavice i puštam je da umre. To je strašno. To je strašno što radite. Molim vas, vi ste profesor univerziteta. Prva rečenica koja stoji u medicinskoj knjizi je "primum non nocere" – prvenstveno nenaškoditi. Bez obzira na zakon koji vi sada donosite, nalazim da ni jedan lekar u Srbiji neće ovu vašu zakonsku obavezu poštovati, bez obzira što je pacijentkinja ili pacijent potpisao dane prihvata da mu se pomogne u slučaju predstojećeg smrtnog ishoda, ali ne prihvata da mu se pomogne, ne verujem da će i jedan lekar postupiti po ovom zakonu koji vi sada donosite. Ovo je mrtvo slovo na papiru. Taman da mi preti kazna od pet godina robije, ja ću toj pacijentkinji dati krv, bez obzira na to što ste vi doneli ovakav zakon. Hvala vam.
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Napominjem samo još jedanput da je ovo odredba iz 2005. godine koja ni do sada nije kompromitovala rad stručnjaka. Očigledno neće ni od sada. Ako je osoba u anesteziji, onda ona nije sposobna da voljno i slobodno rezonuje, zaključuje i odlučuje. Dakle, onda se odnose ove druge mere o kojima smo malopre pričali. Očigledno je da, ako se traži bolje rešenje, nudimo, bila je i javna rasprava, mogućnost je, nije bilo ovakvih primedaba ovog tipa ni od stručnjaka, ni na odboru, ni bilo gde, tako da, ako ima boljih rešenja, nije loše da ih čujemo. Kažem da je ovo odredba koja je već godinama u našem zakonodavstu, koja nikada nije zloupotrebljavana i neće ni biti. Ako je osoba u anesteziji, onda ona ne može slobodno, voljno odlučivati niti zaključivati.
Hvala. Gospodine Mijatoviću, zatvorila bih krug replika. Možete se posle javiti. Reč ima Olgica Batić, po amandmanu. Izvolite.
Biću vrlo kratka. Budući da je kolega Mijatović lekar, ja nisam, advokat sam, ali sticajem okolnosti donekle razumem u pojedine grane medicine. Samo ću se nadovezati da se ovim ne čini samo kolizija člana 15. st. 1. i 2. sa stavom 1. člana 17, već su i ta dva člana i navedeni stavovi u koliziji sa članom 11, i to stavom st. 1. i 5. Na kraju krajeva, ova odredba koja je doneta 2005. godine nije nepromenljiva, je li tako? Volela bih, bez obzira što nisam lekar, pošto ste rekli da ste radi za neka rešenja, ako postoji neka radna grupa, stojim vam na raspolaganju. Samo me pozovite i predložiću. Hvala.
Reč ima dr Zoran Radovanović. Izvolite. ZORAN RADOVANOVIĆ: Replika. Nemate pravo na repliku. Možete da govorite o amandmanu i da trošite vreme poslaničke grupe, odnosno ovlašćenog predstavnika. (Zoran Radovanović, s mesta: Njih dvoje su me prozvali.) Zatvorili smo krug replika.
Koristiću vreme grupe. Imao sam jednog, imam ga i dalje, strica koji kada dođe, kada sam bio mali, pa mi traži, pošto sam uvek pisao loše, kako neko slovo izgleda loše napisano, pa onda moj otac malo izboksuje – sine, kako ne pišeš lepo, a ja znam kakav mi je rukopis i uvek tražim, ne dlaku, daleko od toga, da me ne shvatite loše. Situacija je jednostavna. Pacijent po članu 11, ukoliko je svestan, orijentisan u prostoru, što reče malo pre kolega, ima sve prerogative normalnog razgovora, objašnjava mu se, da li je Jehovin svedok, da li je ne svedok, ili neko treći, da krv mora da mu se da. Ako pacijent, svedok taj neki tamo, prihvati tu proceduru, znamo da procedura ide bilo kako, kažemo anestezija i završava se svojim putem. Ako pacijent iz cele te priče, to sam malo pre objašnjavao koleginici Batić, dođe u stanju povrede, nema ko da mu da varijantu, nema kako da mu objasni, ja ne mogu sada nekom NN licu da objasnim, da zovem nekog njegovog i da vidim gde stanuje, da mu napišem saobraćajke, dolaze strani državljani u Urgentni centar. Koga da zovem Turguta Ozala da ga pitam zašto Turčin koji je prošao pored Naisa nije udario tu gde je udario? Ne znam da li me razumete. Razumem vaše retoričke sposobnosti… (Predsedavajuća: Molim vas, nemojte direktno da se obraćate narodnom poslaniku.) Pričam o zakonu. (Predsedavajuća: Samo nemojte direktno da se obraćate narodnom poslaniku.) Ne, gledam na tamo. Znači, malo pre smo se razumeli. Ovo je jedan slučaj na milion. Nikad niko od lekara neće da pusti pacijenta na stolu da uzme zakon, u pravu je tu kolega, znam to po sebi, znam po svim kolegama koje poznajem, a znam ih puno po Srbiji i svetu, da pusti pacijenta da umre. Po članu 11, paragraf dva, stav 38,6, piše da će možda. Nema šanse. On će mu spasiti život. To su barem oni koje ja poznajem, možda vi znate neke druge lekare. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Olgica Batić.
Cenjeni kolega Radovanović oseća potrebu da me uvek ovako spomene, pa sada koristi i vreme svoje poslaničke grupe ne bi li me naveo. Kolega Radovanoviću, ništa vi meni niste objasnili. Advokat sam, razumem sve kolege ovde, ali vas apsolutno ništa ne razumem. Pitali ste da li mi vas razumemo? Mislim da većina ovde ne razume šta ste vi hteli nama da objasnite. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Radovanović, replika.
Zahvaljujem na ukazanom poverenju. Prozivaću vas uvek kada bude bilo potrebe za tim. To ću činiti uvek sa poštovanjem. Hajde da se vratimo na konkretan član, na konkretan primer. Svakako će advokat, pravnik i tu ste lepo rekli da sagleda neki zakonski tekst i proceduru i da objasni kako jeste. Ono što pričam jeste, ponavljam već 159 put, da medicina nije skup paragrafa, papira, nekih stvari, nego živi organizam, sistem koji funkcioniše i koji nije tako jednostavan. Kao što čujete na televiziji sinoć da pola aparata ne radi, pa onda direktor kaže – ja ću da kupim lekove u apoteci u Beogradu za sedam dana, a zna da ne može da prođe proceduru za sedam dana. Nije isto zakonom i ne zakonom. Zakon je donet za neke druge stvari, aparati u Srbiji neki rade, neke ne rade. Tu ste u pravu kada ste pričali malo pre. Pacijent koji ima pravo, kao što niko nije uložio na član 14, ako ste obratili pažnju, amandman gde se objašnjava da studenti mogu da prisustvuju nekim intervencijama itd. Mislim da je tu sedela neka koleginica iz neke poslaničke grupe, mislim da je SDPS. Žena je objasnila da se time legalizuje uvođenje studenata da prisustvuju vežbama. Nije tačno. Studenti prisustvuju vežbama od kada postoji medicina. Oni tako uče. Neko je to pogledao i niko nije tražio. To su neke stvari. Da li je pisano ili pismeno ili napismeno ili dopismeno? To su već pravno-lektorsko i ostale stvari. Znači, to je druga stvar. Sada ja znam kada su posle petog oktobra ili 1996. godine ljudi podnosili neke amandmane na tačku i na zarez. Ovde pričamo o suštini. Pacijent bez svesti nije u rukama Boga. (Predsedavajuća: Vreme.) Kakvo vreme? Ima još vremena.
Jeste li vi tražili repliku i dobili vreme za repliku? Replika traje dva minuta. Reč ima narodni poslanik Olgica Batić.
Hvala. Ovo svoje izlaganje, cenjeni kolega Radovanović, počeo je sa rečenicom – predlog člana, kao konkretan primer. Prvo, član nema predlog. Ima ga zakon. I predlog člana ne postoji i član nije nikakav pojedinačni, konkretan primer iz životne prakse, nego je član zakona. Znači, predlog člana ne postoji, u pravnoj terminologiji. O pismenom jeziku, ne morate da mi objašnjavate, gospođa ministarka nam je već sve rekla, naravno, kažete da ste ovde svima sve objasnili 199 puta, evo, sada sam vas sve razumela i nemojte 200 put. Hvala.
Gospodine Radovanoviću, molim vas da prekinemo sa replikom i da nastavimo po amandmanu, pošto smo puno vremena izgubili. Izvolite, ali kratko.
Stvarno ću biti kratak. Nisam rekao 199, nego 159. Znači, ne pratite pažljivo. Gledaću prema drugoj strani kako ne bi bilo da se obraćam koleginici Batić. (Narodni poslanik Olgica Batić dobacuje sa mesta.) Jeste li rekli da se obraćam vama? Član zakona, nemojte da me držite za reč, pokušao sam da objasnim jednostavno i prosto. Pacijent koji je u komi ili pacijent koji nije u komi. Šta radimo sa njim? Pacijent koji je Jehovin svedok, pacijent koji je drugi svedok. Objašnjavao svedoke, ne svedoke, a lako ćemo pravno da rešimo. Ono što je malopre kolega rekao – neće niko nikad od lekara dozvoliti, dati sebi luksuz da pacijent umre na stolu, jer neko tamo treći. Verujte mi. Završavam. Pre 15 dana je došla, imao sam ulogu savetnika, porodica. Žena je imala problem sa nogom, pa bakica nije htela da operiše nogu i mene ćerka pita šta sada da radimo. Baka neće da operiše nogu, ima tromb, već je šlogirala, umreće. Verovali ili ne, kleknuo sam, ima snimak, kamera postoji u kancelariji, da molim ženu da ubedi bakicu, kako god znate, da je operišemo. Kaže – baka neće. Molim sam. Tri sata sam izgubio u molbi da se baka operiše. I ubedio sam je posle 159 i nešto puta. Hvala.
Gospođo Batić, da prekinemo sa replikom, molim vas.
Kolega Radovanoviću, sada ste stvarno i mene ubedili. Svaka čast na ubeđivanju. Tako svakog pacijenta da ubedite. Svaka vam čast.
Reč ima dr Aleksandar Radojević.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministarka, koleginice i kolege, prava pacijenta, bio pristanak pacijenta pismeni ili usmeni, to može da zvuči lepo za pacijente koji su lagani, koji su laki za one specijalnosti medicine koje se bave nekom kozmetičkom medicinom ili nekom koja nije opasna po život. Moram da naglasim da u medicini postoji jako puno procedura koje su vezane sa velikim dijagnostičkim rizicima koji vode ponekada u smrt. Nekoliko desetina tih procedura postoji koje su opasne i za koje se zna, po broju intervencija, kada se može očekivati da neka intervencija letalno završi. Ne bih da nabrajam te procedure, da se pacijenti u napred ne plaše. Kliničari to odlično znaju. Zbog toga mislim da će naše bolnice poželeti kliničare koji će biti hrabri da odrade neku proceduru, prihvatajući sve one obaveze i rizike koje sami sebi natovare na glavu primenom ovakvih zakona. Mislim da će se nekako svi medicinari i kolege opredeljivati za one struke koje sa sobom ne nose neki veliki rizik da će se svi baviti nekim specijalnostima koje su laganica, što bi deca rekla, a ove teške procedure ćemo ostaviti za nekog trećeg. Hvala.
Hvala. Ministarka, izvolite.
Informisanja radi, najteže su verovatno hirurške procedure. Imamo uvek neuporedivo veći broj zainteresovanih nego mogućnosti da damo specijalizacije. Na žalost, nema dovoljno radiologa, nema dovoljno patologa, nema anesteziologa, ne znam šta je to u medicini lako, a šta teško. Sve je podjednako ozbiljno sa različitih aspekata.
Hvala. Srđan Milivojević, izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarko, dozvolite i meni da kažem nešto o ovom amandmanu. Ima i nas koji imamo neko drugo znanje o medicini, završio sam makar srednju medicinsku školu. Negde na trećoj godini srednje medicinske škole, usmereno obrazovanje, jedna od prvih lekcija koja nam je bila, glasila je – zakoni će se menjati o pravima pacijenata, na ovaj ili onaj način, ali se nikada neće menjati Hipokratova zakletva. Ostanite uvek verni Hipokratovoj zakletvi i pomozite čoveku, a onda ćete znati da ste upisali pravi fakultet i završili ga i da radite pravi poziv. Pomoći čoveku, bez obzira da li to kaže zakon ili Hipokratova zakletva, je osnov delovanja u medicini i mislim da bi svi lekari trebalo toga da se drže, da čoveku pomognemo. Da li će to biti baš na ovaj ili onaj način, ako je rešenje dobro, ako nema posledica, znači da je i razmišljanje bilo dobro. Mislim da je univerzalni princip Hipokratove zakletve zaista univerzalan princip, koga bi trebalo svi lekari da se pridržavaju. Naravno da je zakon tu da oplemeni i pomogne da se pacijentu na adekvatan način pruži prva pomoć, ali u skladu sa svim tim kodeksima koji postoje, onda greške nema i onda ćemo imati dobro zdravstvo. Hvala.
Hvala. Predrag Marković, izvolite.
Samo molim kolege, potpuno razumem, posebno profesionalce lekare, ali ovde je reč, kao što je, čini mi se, gospodin Mijatović podsetio na osnovno pravilo, pre nego što smo znali tehnike medicine koje danas znamo nastalo je pravilo koje kaže – ne povredi. Ali, ovih nekoliko hiljada godina nas je naučilo da se to odnosi, ovo obraćanje direktno poslaniku je izraz poštovanja, a ne kršenje Poslovnika, nas je naučilo da je lekar sa svom svojom posvećenošću, u granicama tehnike i znanja kojima raspolaže, a kao što znate, ljudsko pravo je neograničeno. Ako pacijent kaže – ne, to je prva povreda. Postoje u praksi mnogo komplikovanije situacije, vi ste potpuno u pravu i sve vaše kolege i pacijenti znaju, kao što znamo i obrnuto. Osnovno ljudsko pravo je ugrađeno, ono je i u Ustavom garantovano, te nema razloga voditi ovakvu diskusiju kojom dodatno otežavamo vrlo tešku situaciju, pre svega lekara u takvim situacijama, kakve su. Govorimo onda kada je pacijent svestan. Nekada je nesvestan. Molim vas, ovo osnovno ljudsko pravo ne može da se dovodi u pitanje. Ono je jedan od aksioma prava pacijenata i ono koristi lekarima. Samo sekund zamislite, vi to dobro svi znate koji ste u praksi bili, posledice devetnaestovekovne medicine, kada su takođe lekari činili sve što su mogli, pa su između ostalog ubili Gogolja jer su ga lečili pijavicama. Dakle, naprosto lekar uvek, uz svu posvećenost, mora da bude svestan ograničenja stanja medicine i on nema pravo na grešku, na žalost. Pacijent, po ceni sopstvenog života, ima pravo na grešku, ali to pravo ne može da mu se dovede u pitanje. Hvala svima na razumevanju.
Hvala. Predrag Mijatović.
Hvala lepo. Ne mogu da se složim sa vama, niste u pravu. Pacijent može da ide do izvesne granice u tom odlučivanju, ali ne može da traži od lekara da učestvuje u ubistvu, u smrti. Tu ne može. To je kraj. Ni jedan zakon ne može to da donese, a pacijent može da kaže – neću injekciju, neću da se lečim, da ode. Nema problema, on je svestan. Ovo što vi sada govorite bi isto to bilo, pacijent umire u mukama od neke teške bolesti karcinoma, u teškim bolovima, možete da kažete – humano je pomoći mu da umre, dati mu nešto da bi umro. To je eutanazija. To ekskluzivno pravo o životu i smrti ima on sam. To je tačno. On ima sam to pravo, da li će da se ubije ili neće da se ubije. Ali, pacijent nije svestan svoga stanja, čak i ako potpiše da primi krv u nekoj situaciji, nije svestan da može da umre. Možda nije baš tako, možda baš neće, možda neće baš meni da se desi, pa ću da reskiram iz ovih ili onih razloga. Ja, kao lekar, sam u toj situaciji, da u tom trenutku, kada je njemu neophodno potrebno, učestvujem u njegovoj smrti. To ne možete očekivati od lekara. Tu nema zakona. Tu je ono Primum non nocere, što ste rekli, prvenstveno ne naškoditi. Tu će dobiti svaku pomoć, bez obzira šta je pacijent pre toga potpisao ili rekao da bi izašao iz bolnice. Posle toga, surovo rečeno, može da skoči kroz prozor, može da se okači o drvo, može da uradi bilo šta, ali dok je pod ingerencijom lekara, dok je pod mojom odlukom, ja ću mu pomoći u svakom slučaju, bez obzira na zakon. Hvala.
Hvala. Predrag Marković.
Izrazio sam poštovanje prema dilema u kojima se nalaze lekari, ali ne govorim vam svoje mišljenje, te u tom smislu ne mogu da budem u pravu ili ne budem. Ovo je nešto što se diskutovalo nekoliko decenija i nepodeljen je zaključak da lekari, govorim kao pacijent, ne kao lekar, razumite me, meni su pomogli lekari, mene su spasli iz tako teške situacije, znam o čemu govorim, ali nemamo pravo, kao zakonodavno telo, niko nema pravo, to kažu zakonodavci zemalja koji su duže vodili ovu diskusiju. Oni kažu – nemamo pravo da opterećujemo dodatno već postojećim opterećenjem lekare. Ne može pacijent da bude u ingerenciji lekara. Razumem, postoji jedna granica, ona se ne tiče ovih primera. Možda je korektno da ne plašimo ni lekare ni pacijente. Potpuno razumem, toliko je ljudski cela ova diskusija. Dakle, postoje granice u kojima osnovno ljudsko pravo pacijenta je isključivo njegovo pravo u trenutku lečenja, ne šta će on da uradi kada izađe iz bolnice u ovakvom ili onakvom stanju. To nije nešto o čemu treba diskutovati, sem u stručnim krugovima koji će možda zauzeti drugačije mišljenje jednom, ali sada to etički u svim razvijenim zemljama je jedinstveno rešeno, da je to neotuđivo pravo i niko nema pravo da ga preuzima na sebe, sa koliko god dobronamernosti i stručnosti raspolagao. To je osnovno pravo. Hvala vam svima. Samo podsećam na ono što je u svetu.
Hvala. Doktor Aleksandar Radojević.
Moram samo da se nadovežem na uvaženog kolegu. Kada su ljudi pokušavali da dođu do istine, da vide ko je u pravu, pacijent ili doktor, onda imate deset umirućih od karcinoma koji je već na kraju u užasnim bolovima, onda su ih stavili deset u sobu i stavili su svakom na natkasnu jednu tabletu i rekli – popiješ ovu jednu tabletu, neće te boleti, popiješ dve spavaćeš, popiješ tri umrećeš. Niko nije popio tri.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman su zajedno podnele narodne poslanice Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala gospođo predsedavajuća. Gospođa ministar je trenutno izašla, volela bih da je tu. Malo, malo, pa pred poslanike stignu neki zakoni koji imaju malo više problema, neki manje, neki malo više problema sa pravopisom. Najčešći problem koji se pojavljuje u tim zakonima jeste da li je nešto pisano ili je nešto dato pismenim putem. To je jedan od najčešćih problema. Prosto, moram da kažem da zakon može biti nepisan i može biti pisan. Pisan zakon može biti pismen ili nepismen. Tako kaže pravopis srpskog jezika. Ja sam učila neku školu u kojoj je to bilo vrlo jasno i precizno razjašnjeno. Sve se, naravno, može uobičajiti. Odgovor koji ste poslali u moju poslaničku grupu, koji se tiče upravo ovog problema, jeste da ste tražili mišljenje Odseka za standardizaciju jezika i ne mogu da verujem da je neko napisao to. Naravno, sve se može uobičajiti, ali to ne znači da ne treba primenjivati ono što je još uvek na snazi, a to je pravopis srpskog jezika. Naročito to govorim iz pozicije nekog ko je pre nekoliko dana video rezultate probnog klasifikacionog ispita za učenike osmog razreda koji se upisuju u srednju školu, pa video porazne rezultate njihovog znanja pravopisa. Moram da kažem da je ovde prošle godine, kada su donošeni zakoni iz oblasti prosvete, često govoreno o tome da je ministar prosvete morao da da uputstvo da se na prošlom ispitu priznaju odgovori - Jovan Jovanović Zmaj napisano malim slovom, tražeći da se ne poštuje pravopis. Kaže - ovog trenutka nije bilo pitanje iz pravopisa, nego se tražila suština. Stvarno je strašno ako jedan ovako visoki dom, kao što je Skupština, preskoči da komentariše ovo i stvarno je strašno ako iz ministarstva dolaze zakoni koji nisu pismeni. Uobičajeno je, kaže se u tom dopisu odseka, da se kaže pismenim putem. Možda je uobičajeno, ali nije pravilno. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Samo mali doprinos. Dakle, pisano ili pismeno? Pismeno je imenica. Možda to i gledaoci ne znaju toliko, ali u pravnoj terminologiji pismeno je imenica i označava dokument koji je pisan. Znate, pismeno pošaljete na određenu adresu. To je zakonski izraz. Ne može biti pismenim putem, može putem pismena koje je napisano. Ne može pismenim putem. Da li me razumete? Oni iz zakonodavstva, a vi ste mi to na odboru rekli, koji su se založili za to da piše pismenim putem, verujte mi, a i njima, evo, preko prenosa saopštavam, da pojma nemaju šta pričaju. Pismeno je dokument, izraz iz prava. Jedan tekst, jedno rešenje iz suda koje vi odbijate je vrsta pismenog. Moja žalba je pismeno ili pismeno, ne znam kako ćemo ga akcentovati. Ne mogu ja to pismeno da pišem pismenim putem, nego ga pisanim putem stvaram. Možete da napišete u rečenici – pacijent može dati pristanak itd. izričito, pa u zagradi usmeno ili putem pismena, a ne možete pismenim putem. Razumete me? To vi niste prihvatili i sa indignacijom ste odbili ove amandmane koji vas upućuju na pravila jezika i objašnjavaju čak i pravne termine koji su ukorenjeni u naše zakonodavstvo. Ne da nisu u pravu, nego veze sa mozgom nemaju.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87, stavovima 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Sada, u skladu sa članom 87. stav 1. Poslovnika, određujem redovnu pauzu, u trajanju od jednog sata. Sa radom ćemo nastaviti u 16,00 časova. Zahvaljujem.
Nastavljamo sa radom. Da li još neko po amandmanu na član 16? (Nema.) Na član 16. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodni poslanik Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, već sam kao ovlašćeni diskutant u vezi sa ovim zakonom govorila i o ovom članu 17. koji govori o pravu na pristanak, gde kaže da pacijent ima pravo da predloženu medicinsku meru odbije, čak i u slučaju kada se njome spasava ili održava njegov život. Po mišljenju DSS i mom ličnom mišljenju, ovo je u stvari ozakonjivanje eutanazije i uvođenje eutanazije na mala vrata. Odmah da se razumemo, mi nismo apriori protiv eutanazije, ali eutanazija je stvar koja prevazilazi to da o njoj može da se govori samo u okviru jednog člana, jednog zakona. Sada neću reći ovde, da ovaj član zakona stoji direktno u koliziji sa Hipokratovom zakletvom, i unekoliko je nedosledan. Jer, znate, ako vi imate situaciju da u slučaju saobraćajne nesreće jedan najobičniji slučajni prolaznik mora i u obavezi je da pruži hitnu medicinsku pomoć, i ako to ne učini onda on podleže krivičnom gonjenju, lekar treba samo da pristane u slučaju da pacijent neće da prihvati medicinsku meru i da o tome sačini službenu belešku. O samoj nedoslednosti ovoga zakona govori i član 18. koji derogira ono što je propisano prethodnim članom, i kaže – ako zakonski zastupnik deteta, odnosno pacijenta lišenog poslovne sposobnosti nije dostupan ili odbija predloženu hitnu medicinsku meru, hitna medicinska mera može se preduzeti ako je to u najboljem interesu pacijenta. Šta mi ovde vidimo? U ovoj nedoslednosti stvari, pravi se jedna velika platforma za široku mogućnost interpretacije i pravi se, praktično jedan dodatak na konfuziju u ovom zakonu. Tako da će ljudi, odnosno lekari, zdravstveni radnici interpretirati ovaj član onako kako to njima odgovara. Upravo zato, meni je jako žao što ovaj član nije brisan onako kako je to predlagala DSS. Mi smo ovde u obrazloženju videli da on nije brisan i da se amandman nije prihvatio zato što ste se vi ovde pozvali na Evropsku povelju o pravima pacijenata pri čemu je dužnost nadležnog zdravstvenog radnika da pacijenta upozori na posledice odbijanja medicinske mere, u skladu sa principima prava pacijenata Svetske zdravstvene organizacije u Evropi. Mislim da ovo nije dovoljno i da je ovo korak u pogrešnom pravcu, tako da bi volela da je ovaj član brisan. Hvala.
Na član 17. amandman je na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika podneo Odbor za zdrave i porodicu. Da li neko želi reč? (Da.)
Amandman Odbora kao i još tri amandmana su prihvaćena i sada na Vladi. Prihvatili smo ih.
Hvala. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman u istovetnom tekstu su podneli zajedno narodni poslanici Zlata Đerić, Dubravka Filipovsi i zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman je na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika podneo je Odbor za zdravlje i porodicu. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospođa ministarka. Izvolite.
Ovaj amandman je prihvaćen od strane Vlade.
Hvala. Na član 24. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala gospodine predsedniče. Gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, to je još jedna od onih amandmana na koje DSS zaista pisala amandman smatrajući da je jedan od ključnih u ovom zakonu. On se odnosi u stavu 1. kaže – dete koje napunilo 15 godina, koje je sposobno za rasuđivanje. Sada mi postavljamo pitanje koje se ovde postavljalo – ko je taj, na osnovu čega procenjuje da je dete sposobno za rasuđivanje? Da li je to lekar, medicinska sestra, ministar, ima pravo na poverljivost podataka koji se nalazi u njegovom medicinskoj dokumentaciji. U stavu 2. kažete da je lekar dužan da sa tim podacima upozna, vi kažete zakonskog zastupnika. Razumem da je to pravni termin, ali prosto meni nekako para uši da se ovde ni u jednom trenutku nigde ne pominje roditelj koji bi trebalo po meni da se pomene umesto zakonskog zastupnika koji je jedan pravno bezličan termin. Dakle, lekar je dužan da sa tim podacima upozna zakonskog zastupnika samo ako je ugroženo zdravlje ili život deteta. Opet smo uskraćeni da znamo ko je taj koji procenjuje da je život ili zdravlje deteta uskraćeno i u kom trenutku se procenjuje sve to. Da li onog trenutka kada nešto pođe po zlu. Moram da kažem da recimo po zakonima, nekim drugim zakonima u Srbiji, a mi smo ratifikovali Konvenciju o pravima deteta koja kaže da je dete osoba do 18 godina. Po tim nekim drugim zakonima mi recimo toj osobi od 18 godina ne možemo dozvoliti da kupi alkoholno piće, ne možemo joj dozvoliti da kupi recimo, cigarete, ali ćemo joj dozvoliti da donosi odluke koje mogu imati trajne posledice po njen život, odnosno prosto ćemo doći do situacije daona donosi odluke koje će uticati na njen kasniji život. Meni se čini da mi ovde me možemo da govorimo o tome da mi zapravo dajemo pravo deci, meni se čini da mi skidamo stepen zaštite koje svako dete treba da ima na osnovu te iste Konvencije. Dalje, opet neki drugi zakoni u Srbiji kažu sledeće. Roditelj je pred zakonom odgovoran za svoje maloletno dete dok ne napuni 18 godina, opet kaže Konvencija. Meni se čini da se ovakvim zakonom sada oduzima pravo roditelju da on postupa po zakonima ove zemlje, ali sa druge strane, upravo u momentu kada dete ima nekakav problem, 15 godina to je adolescent, oni su uvek vrlo dramatično okrenuti nekim svojim unutrašnjim problemima. Dakle, tog trenutka, roditelj ne može da vrši svoju roditeljsku dužnost, ali ko preuzima tu dužnost? Da li država preuzima tu dužnost? Ne preuzima država. Ona ostavlja da se reši neki anonimni, jer ovde nikog ne vidimo ko je preuzeo tu dužnost, lekar, terapeut, ko preuzima tu dužnost i pod kojim uslovima? Da li će lekar da pristane da prihvati ovu dužnost, prosto ne znam. Bila sam vrlo angažovana ovih dana da prikupim što više dokumentacije koja će ići u korist argumentacije koju ja imam i pokušala sam da dođem i do nekih podataka i oni govore, naravno obrazlažem svoj amandman i svoju argumentaciju,doktorka Zeljic smatra da je suvišna briga da će ovo rešenje otvoriti put ka neracionalnim željama devojčica za estetskim zahvatima, jer to je jedna od opcija u tom trenutku, jer kako kaže svi će biti odbijeni dok ne budu napunili 18 godina. Takođe, smatra da sa 15 godina postoji mala verovatnoća da će neka devojčica obezbediti 2000 evra za estetsku ugradnju silikona ili nešto drugo. Stručnjaci za estetsku hirurgiju recimo imaju drugačije mišljenje i iskustvo. Oni kažu ovako – istina je da nam dolaze devojčice već sa 15, 16 ili 17 godina i traže ugradnju silikona ili drugih estetskih intervencija. Međutim, uvek tražimo ličnu kartu i utvrđujemo punoletstvo. Pa šta ako sada ne bude moralno da se pokaže ni lična karta ako dete bude prihvatilo na svoju odgovornost. Onda kaže ovako - bilo je pokušaja da se pre punoletstva urade neke takve intervencije podmetanjem tuđih ličnih karata, ali smo vrlo oprezni. Naš tim čine žene i same smo roditelji i apsolutno smo protivnici ovog rešenja; naravno, o ovom rešenju o kome ovde govorimo. Onda kažete da je ovo rešenje koje ste ponudili upravo za one situacije i upravo za one porodice koje imaju problema, odnosno za decu koja nemaju podršku u svojim porodicama. Meni se čini da društvo, naravno, tu treba da preuzme svoju vrstu odgovornosti, svoju ulogu i da obezbedi pre svega savetovališta, da obezbedi stručnu pomoć drugih stručnjaka, ali da ne može na ovakav način da podeli sa jedne strane porodicu, sa jedne strane dete. Porodica i dete su do 18 godina, što se mene tiče, jedno. Uopšte ne govorim o tome da ne treba da dete ima pravo, ali mislim da je ovo vrlo ozbiljna stvar. U porodičnom zakonu gde pišenaslov "Razvoj deteta", član 62. stoji ovako – dete koje je navršilo 15 godina života i koje je sposobno za rasuđivanje može dati pristanak na preuzimanje medicinskog zahvata; znači može. nigde ne govori da je ono već samostalno i da mora ova njegova odluka da se poštuje. Meni se čini, još imam puno tih materijala koje sam prikupila, da je možda trenutak da se mi stvarno ozbiljno svi dogovorimo oko toga šta je potrebno činiti u našem društvu. Da li ćemo definitivno prestati da mislimo da je porodica oslonac razvoja ovog društva, što ja nisam sigurna i ne zagovaram, možda je ona ovog trenutka u krizi, ali je i zakoni dovode u krizu, ili ćemo prosto staviti na to da je titular dete, prava deteta i da više roditelj nema potrebe da ima bilo koju vrstu uloge u razvoju deteta od 15 godina? Sa druge strane, pravnici takođe tumače ovaj vaš stav, ovaj vaš član 24. stav 1. i 2. na potpuno drugačiji način i samu konvenciju na drugačiji način od ovog kako ste vi ovde obrazložili. Zamoliću mog kolegu da pokuša da pomogne u tom pravničkom delu. Ali, što se mene tiče, sociološki i psihološki, nisam sigurna da smo mi na dobrom putu ovde. Mi smo jednostavno prihvatili instant rešenja. Pod tim mislim da je trend jedan u društvu da deca apsolutno imaju sva prava, ali ovde ne govorimo o pravima uopšte. Kako je pravo 15-godišnjaka koji ne može da kupi alkohol, da donese takvu vrstu odluke? Znači, mi smatramo da je ono zrelo da donese odluku koja će uticati na život, ali sa druge strane smatramo da nije dovoljno zrelo da kupi cigarete, gde je tu logika? Ovo govorim možda vrlo emotivno, ali mislim da ovo društvo zaista mora da razmisli i da dođe do zaključka šta hoće, u kom smeru da razvija i društvo i porodicu i dete. Hvala.
Reč ima ministar doktor Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Pošto smo prihvatili amandman odbora, brišu se svi stavovi izuzev prvog i drugog, te amandman na 3. stav ne bi mogao ni teorijski da dođe u obzir za prihvatanje, govorim o članu 23. (Snežana Stojanović-Plavšić: Član 24.) Mi smo na članu 23. Na članu 24? Pošto ste postavili pitanje vezano za medicinske mere i inicijativu deteta koje ima 15 godina, a koje može zatražiti neku estetsku intervenciju, medicinsku meru predlaže stručnjak. Dakle, ne predlaže devojčica, dečak, ne predlaže neko ko ima 15 godina, medicinska mera u domenu prevencije, dijagnoze, terapije i rehabilitacije je ozbiljno procenjena od kompetentnih stručnjaka i ovaj zakon i ove odredbe se upravo odnose na taj segment. Dakle, kada stručnjaci predlažu, dete po našem porodičnom zakonu u svim elementima života koji se tiču njega ima pravo da učestvuje, to je u skladu i sa aktima koje smo usvojili i ono učestvuje. Stručnjaci procenjuju kada je najbolji interes deteta da informiše i staratelje, odnosno roditelje, a staralac je po definiciji i roditelj, u skladu sa našim porodičnim zakonom.
Replika, Milica Vojić-Marković. Izvolite.
Ovde vam upravo govorim o tome da se među stručnjacima vodi polemika u vezi sa ovim članom 24. Imam gomilu dokumentacije o tome da stručnjaci vode upravo ovu polemiku i da možda mi ne držimo da smo stručnjaci u tom delu, ali ako stručnjaci imaju jednu zadršku i niko otvoreno ne govori u korist ovog člana, nisam sigurna da smo mi onda na dobrom putu.
Moram da obrišem listu, samo jedan momenat da zapišem. Reč ima ministarka Slavica Đukić-Dejanović. Izvolite.
Dakle, granicu od 15 godina je odredio porodični zakon, mi možemo imati inicijative koje su očigledno izazvale polemiku među stručnjacima. Za najveći broj estetskih intervencija, plastičari tvrde da dok se ne navrši 18 godina, one se zapravo nikako i ne prihvataju, čak i kada su u pitanju estetske intervencije. Međutim, ono što jeste suština, granica od 15 godina nije autentično izvorno određena ovim zakonom, preuzeta je iz porodičnog zakona i možemo razmišljati o tome da pravimo odgovarajuće inicijative na tu temu, ako mislimo da su nam deca sada malo drugačija nego što su bila 2008. godine kada smo ovaj zakon svi skupa doneli.
Hvala. Pošto mi je puna ova lista, samo ću da pročitam redosled, da znate da neću nikoga preskočiti. Sada ide Sanda Rašković, pa Olgica Batić, Predrag Mijatović, Miloš Aligrudić i Snežana Plavišić. Reč ima narodni poslanik Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Ne želim mnogo da dužim, zato što je dosta već rekla moja koleginica, gospođa Milica Vojić Marković, nego bih želela prosto da se nadovežem samo na ono što je kazala uvažena ministarska zdravlja. Naime, ministarka je rekla da se ovde ne radi o medicinskim merama koje ne predlaže dete, nego koje predlaže lekar i ja sa time mogu da se složim. Međutim, ono oko čega ne mogu da se složim, to je ova granica od 15 godina gde dete koje je sposobno za rasuđivanje ima pravo na poverljivost podataka koji se nalaze u njegovoj medicinskoj dokumentaciji. Nadležni zdravstveni radnik i pored zahteva deteta da se informacije o njegovom zdravstvenom stanju ne saopšte njegovom zakonskom zastupniku, dužan je da u slučaju ozbiljne opasnosti po život i zdravlje deteta, informacije o njegovom zdravstvenom stanju saopšti njegovom zdravstvenom zastupniku. Za mene je ovde sporno to što je tu odgovornost prebačena sa roditelja i porodice na zdravstvenog radnika koji je više ili manje za dete potpuni stranac. I sada, zdravstveni radnik je taj koji mora da vidi odnosno da proceni da li je detetu ugrožen život odnosno zdravlje. Dete od 15 godina koje ostaje u drugom stanju i devojčica koja odlazi na abortus, dečak ili devojčica koji su dobili gonoreju i žele da to ostane između njega i lekara i da roditelji to ne znaju, neko dete koje je uhvaćeno da puši marihuanu, da li su to sada stvari koje ugrožavaju život ili stvari koje ugrožavaju samo zdravlje i to je u potpunosti ostavljeno na arbitražu lekaru koji to dete vodi. Po mom mišljenju, to nije dobro jer se na taj način razbija porodica. Ja znam, kao psihijatar imala sam u ordinaciji puno slučajeva gde deca nisu imala baš dobar odnos sa roditeljima koji su bili strogi i gde je lekar morao da interveniše, ali, jedna stvar je intervencija lekara i zajedničko upoznavanje roditelja sa problemom koji ima dete, a druga stvar je ozakonjivanje tajni koje mogu kasnije postati veliki životni problemi, ozakonjivanje tajni dece kao nešto što je najnormalnije i tako uvođenje dalje patologije, davanje kart blanša, znači, daljoj patologiji koja iz ovoga može da se razvije. Mislim da nije bilo potrebno da se ovaj član zakona ubacuje i prepisuje zato što to traži UNICEF i zato što je to uvedeno u nekim zemljama EU. Pre neki dan sam se konsultovala sa mojim kolegama lekarima u Italiji, gde sam neko vreme bila i ambasador, i raspitala sam se da li ovakav član postoji u Italiji. Rekli su mi da to kod njih ne postoji. Znači, do 18 godina dete je maloletno i roditelj odgovara za sve njegove postupke, nema tajni i roditelj mora da bude upoznat sa svim onim što se sa detetom dešava. U tom smislu je DSS i moja malenkost mišljenja da bi bilo najbolje da smo mi prosto ovaj član 24. brisali. Hvala.
Reč ima ministar Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Tokom izrade akta koji je pred vama, one odredbe Zakona iz 2005. godine koje u praksi nisu pokazale određene probleme zaista nismo preispitivali, posebno ne one na koje tokom javne rasprave izrade akata niko nije ukazao. Dakle, ovo su stavovi koji su u našem zakonodavstvu od 2005. godine. Promena i ideje koje ovde imamo a koje bi zaista iziskivale izmenu određenih članova porodičnog zakona i Zakona o zdravstvenoj zaštiti zaista, još jednom kažem, mogu biti naša zajednička inicijativa, proistekla iz ove rasprave, koja očigledno ima pro et contra argumentaciju. Ima onih koji smatraju da je dete sa 15 godina zaista do te mere u stanju da odlučuje o svom zdravlju i o tome kakvu će selekciju praviti i šta treba da zna samo njegov terapeut a šta želi da znaju i njegovi roditelji odnosno staraoci, da kad slušate takvu argumentaciju, prosto sebe stavljate u poziciju da treba da arbitrirate. U svakom slučaju, naša tendencija nije bila da menjamo one članove koji nisu imali za posledicu ništa negativno u praksi. Od svega toga čega se mi bojimo vrlo opravdano i što može biti problem, nije u praksi bilo problema od 2005. godine do današnjeg dana.
Reč ima narodni poslanik Olgica Batić. Izvolite.
Donekle se mogu složiti sa svojim prethodnicima, kolegama iz DSS-a a delom i sa onim što je ministarka rekla. Budući da je već sve gotovo i rečeno i da se ovde dosta raspravljalo o ovoj starosnoj granici deteta, kako bi ono imalo pravo na poverljivost podataka, pre svega moram ukazati da ovde svih ovih 12 prava, čini mi se da treba da budu jednaka i da nijedno drugom ne treba da bude hijerarhijski podređeno. U tom smislu, u članu 24. moram da ukažem na tu neusaglašenost terminologije. Naime, u ovom predlogu zakona se kaže: "Nadležni zdravstveni radnik i pored zahteva deteta da se informacija o njegovom zdravstvenom stanju ne saopšti njegovom zakonskom zastupniku", znači, to ću posebno naglasiti, "dužan je da u slučaju ozbiljne opasnosti po život i zdravlje deteta, informaciju o njegovom zdravstvenom stanju saopšti njegovom zakonskom zastupniku. Učlanu 11. ovog istog predloga zakona, samo ukazujem na tu neusavršenu terminologiju u celom zakonu, kojim se uređuje pravo na obaveštenje, u članu 6. se kaže da u postupku ostvarivanja prava zdravstvene zaštite dete koje je sposobno za rasuđivanje, identično kao član 24. počinje, kao i njegov nastavak, bez obzira na godine života, ima pravo na poverljivo savetovanja i bez pristanka roditelja kada je to u njegovom najboljem interesu. U pojedinim stavovima mnogih članova ovog zakona negde se govori "roditelj", negde "zakonski zastupnik", pa mislim da se može ići u cilju usaglašavanja toga kako bi zakon terminološki bio potpuno precizan. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović. Izvolite.
Hvala lepo, gospodine predsedavajući. Moram da priznam da bih se i ja donekle složio sa prethodne dve poslanice koje su govorile o starosnoj granici od 15 godina. Ne mogu ni kao stručnjak, ni ovako da prihvatim tu granicu od 15 godina, no to je sad ušlo u zakonsku regulativu. Međutim, tu se sada postavljaju određene dileme, profesionalne dileme. Znamo da je sa 15 godina dete u osmom razredu osnovne škole. Malo pre ste čuli o nekim kozmetičkim intervencijama, međutim dolazimo u situaciju, pogotovu ginekolozi, da se susretnu sa devojčicama od 15 godina koja je ostala u drugom stanju. Upravo ste to i spominjali. Zašto to govorim? Mi sada ovde imamo dva zakona. Jedan zakon koji donosimo dana, odnosno jedan član zakona koji donosimo danas, a to je da dete ima pravo da odlučuje, kao što ste i rekli, o predloženoj intervenciji, o predloženoj meri. Znači, devojčica je trudna, lekar predlaže meru prekida trudnoće, pretpostavimo. S druge strane imamo drugi zakon koji smo prihvatili, a to je Zakon o prekidu trudnoće, koji je donesen ranije, koji kaže da se trudnoća može kod maloletnog lica prekinuti uz saglasnost roditelja ispod 16 godina. Znači, granica je 16. godina. Postavlja se pitanje, po kom, i to sam vas već pitao, a vi ste mi odgovorili i kazali ste – predložena mera. Tačno, predložena mera je da se prekine trudnoća. Devojčica od 15 godina ima pravo sama da odluči hoće ili neće da prekine trudnoću na predloženu meru. To je po ovom zakonu. Po drugom zakonu, sada važećem, pozitivnom zakonu, ne može lekar da izvrši prekid trudnoće ukoliko nema saglasnost staratelja ili roditelja ako je dete mlađe od 16 godina. To znači da moram da tražim saglasnost roditelja. Po kom zakonu i po kom propisu će se ginekolog u Srbiji ravnati? Koji god propis da primeni, odnosno kako god da postupi, jedan od ova dva zakona će prekršiti. Ako uradi prekid trudnoće sa 15 i po godina, odgovoran je po zakonu koji kaže – mora da ima saglasnost roditelja, jer dete nema 16 godina. Ako ne uradi, onda devojčica ima pravo, preko zaštitnika pacijentovih prava, da ga tuži zato što nije postupio, jer ona ima pravo sama da odlučuje. Nemojte mi opet reći – predložena mera. Predložena mera je prekid trudnoće. Šta ginekolog da uradi? Koji zakon da prekrši ili ima zakon koji ima veći značaj? Koji zakon je ispred kog zakona? Da li je važniji ovaj sad koji donosimo ili je važniji onaj zakon koji je do sada važeći? Po kom zakonu će se ginekolog ravnati? Hvala lepo.
Izvolite ministre.
Prekid trudnoće nije preventivna, nije dijagnostička, nije terapijska i nije rehabilitaciona mera. Zbog toga je Zakon o postupku prekida trudnoće u zdravstvenoj ustanovi regulisan posebnim zakonom i poštovanje ovog zakona je zapravo smernica za pravilnu primenu zakonodavstva naše zemlje.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
U redu. U ovom članu 24. to je vrlo, vrlo zanimljivo. Tu se postavlja više pitanja. Prvo je pitanje sposobnosti dece posle navršene 15 godine, od navršene 15 godine, da mogu da preduzimaju sami neke korake u svom životu, da se u određenom segmentu, određenom sektoru svog života sami o sebi staraju. To pitanje će izazvati uvek polemiku i tu ćemo uvek imati različitih tumačenja. Jedno je šta mi mislimo o tome, drugo je šta je naša država kao međunarodnu obavezu već preuzela, treće je da li smo na putu da preuzmemo neku obavezu itd. Međutim, ono što sam imao je pitanje za vas na samom Odboru, a što ga imam i danas i to je ostalo da lebdi u vazduhu. Pitanje je vrlo prosto. Priznali ste da je ova odredba mehanički prepisana iz međunarodnog dokumenta, a u kontekstu domaćeg prava, prava pacijenata, hoću da vas pitam šta ova odredba člana 24. u suštini znači? Vi u prvom stavu kažete, citiram – dete koje je navršilo 15 godina života i koje je sposobno za rasuđivanje ima pravo na poverljivost podatka koji se nalazi u njegovoj medicinskoj dokumentaciji. Šta to neposredno kaže? Dakle, sve što piše u kartonu, za lice koje je navršilo 15 godina života, automatski se smatra da je to njegov poverljivi podatak. Jer, kaže se – ima pravo. Kad neko ima pravo na nešto, onda zakon, garantujući mu to pravo, uzima da je to jedna njegova opšta osobina, ili posebna osobina u odnosu na konkretnu stvar. Znači, ima pravo na poverljivost podataka. Postavlja se onda pitanje – da li dete koje je mlađe od 15 godina ima pravo na poverljivost podataka? Pravnim tumačenjem teksta koji ste napisali ispada da nema, a ja ću vam dokazati vrlo prosto da svako lice koje je subjekt prava, a to je i novorođenče, ima pravo na poverljivost podataka. Znači, novorođenče koje još uvek ne zna da postoji, ne zna za sebe, nije uspelo da se izrazi u životu kao realni subjekt u međusobnoj komunikaciji, ono je subjekt prava i ima pravo na poverljivost podataka. Ali, sada se postavlja pitanje – ko je zaštitnik njegovog prava na poverljivost podatka? Zaštitnici su zakonski zastupnici. Dakle, i lice od 12 godina, od osam, od tri meseca, ima pravo na poverljivost svog podatka, jedino se postavlja pitanje – kako, preko kog instrumenta ono štiti to svoje pravo? To pravo ne proističe iz ovog zakona, šta god vi napisali. To pravo proističe iz drugih normi koje je ovaj parlament usvojio i koje su međunarodne konvencije koje smo mi potpisali podrazumevale. Sad se postavlja pitanje – šta vi hoćete stavom 1, šta hoćete ovom odredbom? Da konstituišete neko posebno pravo za lice starije od 15 godina na poverljivost podatka? Ako to hoćete, to je potpuno besmisleno, zato što to pravo to lice već automatski ima, odredbama ovog istog zakona koji govori o pravima pacijenata, bez obzira na starost. Samo je pitanje kako će on to svoje pravo da ostvari. Šta ste vi možda hteli ovom normom? Sad idemo na to. Ovo štopiše, ne znači ništa. A, šta ste vi možda hteli? Vi ste možda hteli da kažete da lice koje je starije od 15 godina možda želi, možda hoće ili ima potrebu da svoj podatak iz medicinske dokumentacije zaštiti i prema onima koji imaju zakonsku obavezu da vode računa o tom detetu. I prema roditeljima. Možda ste to hteli. I najverovatnije ste to hteli. Iz diskusije koju smo vodili, ispadne da je to tako. Međutim, ako je to tako i ako je istinit vaš stav koji ste naveli, vaša pozicija u stavu dva, gde kažete da će nadležni zdravstveni radnik, tj. onaj koji prima dete u ordinaciju odlučiti po zahtevu deteta da li će, ili neće informaciju, praktično, sakriti od roditelja, onda ispadne da je tu potreban zahtev deteta. To onda ruši vašu ideju, ako je ona bila, o generalnoj zaštiti poverljivosti podataka dece starije od 15 godina, jer to onda znači da svako dete mora da postavi zahtev da mu se podatak zaštiti u odnosu na roditelje. U odnosu na roditelje, ne pričam u odnosu na treće lice iz sveta, nego u odnosu na roditelje. Mora da postavi takav zahtev, jer ako ga ne postavi izričito, to znači da će taj podatak biti dostupan roditeljima, bez obzira na stav jedan. Iz toga proističe sledeće. Nema generalne zabrane za roditelje da pogledaju u medicinsku dokumentaciju svoje dece starije od 15 godina, da bi do te zabrane koju samo dete postavi došlo, mora da postavi zahtev. Jeste li to hteli? Ako ste to hteli, slažem se. Ali postoji jedna druga stvar sa kojom se ne slažem ovde, a to je način na koji se to pravo ili taj zahtev realizuje. Ako je to ono što ste hteli, onda kako se to realizuje? Mislim da ne pije vodu, da je tanka stvar ovde da će lekar određene specijalnosti, ili lekar specijalista opšte prakse, jer to je specijalnost, biti u situaciji da prosuđuje nekoliko stvari. Prvo, sposobnost za rasuđivanje. To da kažemo da na neki način može, ali i to mu se stavlja u obavezu, da procenjuje ne samo sa medicinskog aspekta ono što ste mu ovde stavili u zadatak, da vidi da li je u pitanju nešto što je opasno po život pacijenta ili po njegovo zdravlje. Vi kažete – i , ali to su praktično dve stvari, kumulativne. Drugo, mora da procenjuje i opravdanost zahteva. To ne piše, ali ta opravdanost zahteva mora biti takođe procenjivana i u svakom drugom slučaju. Mislim da pristup ovome nije dobar. Ne možemo opteretiti lekara da čini nešto što bi u osnovi morao činiti neko ispred organa starateljstva ili neki psiholog u školi ili na kraju krajeva, neki psiholog pri domu zdravlja, ali koji ima određenu zakonsku ulogu u ovakvim postupcima. Ako ste pak hteli ovim članom da date generalno pravo na poverljivost podataka prema roditeljima, valjda ste i sami svesni besmislenosti toga. Tu uopšte nije poena u međunarodnim konvencijama koje smo usvojili. Govorimo i tvrdim vam odgovorno da je tromesečna beba subjekt prava i jeste subjekt prava po našem Ustavu i ima pravo na poverljivost podataka, samo će zakonski zastupnik da vodi računa o tome. Šta misliste, da je bez odgovornosti roditelj koji za svoje petogodišnje dete saopštava podatke iz njegovog kartona? Ne, on ima odgovornost za to što radi i to nije uredu. Dete koje je navršilo 15 godina, po meni ima situacija u životu kada može da zatraži poverljivost u odnosu na sopstvene roditelje, oko toga se nećemo raspravljati. Toga ima i mora i u našem zakonu da se pronađe mehanizam, na kraju krajeva, bez ikakvog suprotstavljanja roditelja dece. Kako će dete da se zaštiti od jedne potencijalno nezgodne i opasne situacije, ali uopšte nisam siguran da ovo što ste vi ovde napisali odražava jedno ili drugo shvatanje, na valjan način u pravničkom smislu te reči. Niti vidim za drugu intenciju kako će se sprovoditi na uspešan način? Umesto da se mehanički prepisuju odredbe pojedinih konvencija, bilo je potrebno sesti, uzeti u obzir naše zakonodavstvo i prilagoditi odredbu tačnom cilju. Bilo je tu više načina, jedan mogućnost je bila da se kaže da se ne napiše ova besmislica, da dete koje je navršilo 15 je sposobno za rasuđivanje i ima pravo na poverljivost podatka, valjda i ono koje nije sposobno za rasuđivanje ima pravo na poverljivost podataka? Ima. Valjda i ono koje nije sposobno za rasuđivanje ima pravo napoverljivost podataka. Pa, ima. Znači, postavlja se pitanje - u odnosu na koga? Ako se već postavlja pitanje da je to u odnosu na zakonskog zastupnika, da vidimo kada, pod kojim okolnostima i na koji način se to pravo realizuje i da onda ozbiljno porazgovaramo na temu, a imamo lekara imamo ovde koji su u Skupštini, neka digne ruku onaj koji smatra sebe sposobnim da vrlo objektivno i s valjanim razlogom donese jedno rešenje, jednu odluku o tome da nešto roditeljima ne saopšti, prosto zato što je to dete tražilo. Mora se naći neki objektivni kriterijum. Objektivni kriterijum možemo naći kod lica koja imaju diplomu za tako nešto, koji su psiholozi po svojoj struci, pedagozi i kojima možemo zakonom, ovim ili nekim drugim, čak to ne mora biti ni ovaj zakon, to može biti zakon iz oblasti staranja o deci, kojima će biti stavljeno u nadležnost, ako je zdravlje u pitanju, po hitnom postupku, nakon razgovora sa detetom, da ocene da li je taj podatak zaista opravdano poverljiv. Opet kažem, ako ste hteli ono prvo, da svi podaci generalno budu poverljivi za lica starija od 15 godina, to je prvo u praksi besmisleno, jer najveći broj ljudi 95% nas, koji smo nekada bili mladi, navršili pubertet, postali punoletni sa 19, 20 godina, 99,9% nas uveksvojim roditeljima, nekom bliskom se poverilo da je bilo kod lekara, da ima neku potrebu. Za ovaj mali procenat koji tu nedostaje da se slika kompletira, gde postoji stvarno ugrožavanje, mora da postoji i stvarna procedura. Dakle, zaista ne vidim mogućnosti da se ovako nešto na ovaj način radi, sem ako hoćete da izazivamo. Ne znam koga izazivamo. Ne znam zbog čega se ovo na ovaj način radi. Dakle, to je suština pitanja. Ne treba da nas ubeđujete da postoji iznimni slučajevi kada dete ima pravo da sakrije od svog roditelja ili zakonskog zastupnika neku činjenicu. To je stvar elementarne logike, to je stvar zdravog razuma. Ali, postavlja se pitanje mehanizma, na koji način mi njega zaista štitimo? Jer, ako mi ovde kažemo ustavu 2. da je nadležni zdravstveni radnik dužan da u slučaju ozbiljne opasnosti po život i zdravlje deteta, a on to ceni, na prethodni zahtev deteta da se sakriju ti podaci, da informacije o njegovom zdravstvenom stanju saopšti njegovom zakonskom zastupniku, vi ćete u praksi imati situaciju da nadležni zdravstveni radnik za jednu istu bolest u jednom domu zdravlja proceni da je zahtev deteta opravdan, da ta bolest nije toliko opasna po zdravlje ili ne može ugroziti njegov život, a u drugom domu zdravlja, možda čak u jednom velikom sistemu kao što je Beograd, u nekom drugom domu zdravlja, postupajući specijalista opšte medicine može da proceni da je ta okolnost takva da se mora saopštiti roditeljima. Slušajte, mora postojati neki kriterijum. Ako prepustimo to ovakvoj arbitrarnosti postupajućih lekara, mi smo i njih dodatno time opteretili. Ima ljudi koji odgovorno rade svoj posao, ozbiljno se sekiraju zbog njega. Čuli ste primere koje su moje kolege maločas pomenule. Dakle, da se ne bi shvatili pogrešno, nismo mi nikakvi ljudi koji žele da spreče mogućnost ili da zatvore mogućnost deci da ispolje potrebu i da sami sebe zaštite u određenim situacijama. Ali, moramo da vidimo koja je to tačno procedura po kojoj će oni to uraditi, a generalni pristup da generalno deca od 15 godina imaju pravo i to automatsko pravo da sve što piše u kartonu bude tajna za njihove roditelje, nema potrebe ni one koji ovaj prenos gledaju ni vas da ubeđujem kakva je to besmislica.
Reč ima gospođa ministar.
Krenula bih od toga da može biti ovaj član prepisan iz Otavske deklaracije, Lisabonske deklaracije i Konvencije o pravu deteta UN, jer je zapravo sadržan u sva tri dokumenta. To je učinjeno 2005. godine. Može biti apsolutno decidno od tačke do zapete. Mi smo to analizirali. Mislim da smo na odboru poprilično razgovarali na ovu temu i način kako ste danas elaborirali je identičan načinu na koji i mi razumemo sadržaj ovog člana zakona. Ono što jeste činjenica, to je da iz porodičnog zakona proističe ta granica od 15 godina, kada dete zaista može i od zakonskog zastupnika, pod uslovom da nije životno ugroženo i da njegova bezbednost i zdravlje nisu ozbiljno ugroženi, a što procenjuje ne neko drugi, nego kompetentno lice, lekar, dakle, ima pravo na tajnovitost podataka iz medicinske dokumentacije. Mislim da smo se tu negde i složili. Jeste 15 godina granica ispod, odnosno iznad koje se menja pravo deteta da zajedno sa roditeljima ili samostalno ocenjuje o tome šta će to biti samo podatak koji je njemu bitan, a šta će to biti podatak koji mora biti uveden, dakle upoznat i roditelj. To je suština i sadržana je u sva ova tri dokumenta. Mislim da nema zemlje koja nema ovu odredbu. Međutim, isto što sam i malopre rekla, ako mislimo da bez obzira što od 2005. godine bez ikakvih posledica po decu od 15 godina pa naviše, napominjem da je Svetska zdravstvena organizacija rekla da je dete do 18 godina, dakle, ako ocenjujemo da taj limit od 15 godina nije adekvatan, možda možemo razgovarati i drugačije, ali misli se, kako mi razumemo, na zakonskog zastupnika, pošto je to bila jedna od dilema. Hvala.
Reč ima dr Predrag Mijatović, replika.
Vratio bih se na ono što sam malopre govorio, upravo replika gospođi ministar. Na kraju krajeva, ako sam dobro razumeo ono što ste rekli, stariji je Zakon o prekidu trudnoće. To znači da ginekolozi mogu da traže odobrenje roditelja ili staratelja, da ne postupe po ovom zakonu koji sada uvodimo, nego s obzirom da to jeste ozbiljna hirurška intervencija, koja može da naruši zdravlje deteta, sa dugosežnim posledicama, to znači da bi u tom slučaju trebalo da dobije ipak dozvolu roditelja ili staratelja, znači da je taj zakon stariji i on onda poništava ovu odredbu ovog zakona koji sada donosimo. To je jedna mogućnost, ili da se poslužimo ovako jednom briljantnom pravničkom bravurom, kao što je malopre govorio gospodin Aligrudić, pa da to sve zabašurimo. Hvala.
Reč ima gospođa ministar.
Nikako da zabašurimo. Mislim da nije dobro da poslanici na taj način formulišu nešto što možda može da bude zamenjeno terminom – da razlikujemo. Ovaj zakon ne tretira pitanja prekida trudnoće. Poseban zakon tretira kompletno ovu problematiku i zbog toga ništa nećemo zabašuriti. Zaista bih zamolila da ne pravimo konfuziju kod naših građana koji bar od nas lekara i pravnika, pre svega, koji i terminologiju i suštinu razumeju kao i mi, ne pravimo konfuziju. Nema razloga ovde, ovo je sasvim jasno. Dakle, ovaj zakon uopšte ne tretira pitanje prekida trudnoće.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, replika.
Probaću što kraće. Gospođo ministar, nije ovde poenta u tome da li mi hoćemo da bude granica 15 ili 16 godina za neka prava, nego je ovde reč o nečemu sasvim drugom, o tekstu norme koja je napisana i koja se može na različite način tumačiti. Ako je istina ovo što ste maločas rekli, onda je apsolutno istina i ono što sam ja rekao. Ako je to tačno, obrišite član 24. Objasniću vam zašto. Ako ga izbrišete, ja vam postavljam pitanje – da li ste time onda rekli da deca starija od 15 godina nemaju pravo na poverljivost podataka? Niste. Isti slučaj kao sa članom 23. Ako smo brisali organizacije za osiguranja, da li to znači da organizacije za osiguranja nemaju pravo da zaključe ugovor o dobrovoljnom osiguranju i da pogledaju dokumentaciju? Ne znači. Ako izbrišemo član 24, da li znači da deca nemaju pravo na poverljivost podataka? Ne znači. Ako izbrišete konfuznu normu, a nemate umesto nje jednu koja je fino satkana i koja rešava ovaj problem na vrlo elegantan način, bolje je ukloniti je, pa čak je možda bolje da ste uklonili stav 1. a ostavili stav 2, pa da on glasi ovako npr. – nadležni zdravstveni radnik i pored zahteva deteta starijeg od 15 godina, da se informacija o njegovom itd, da je to ostalo. Da ste to napisali, ne bi postojao nikakav problem. Iz te norme bi onda bilo sve jasno. Ovako uvodite konfuziju, protivrečni 1. i 2. stav samom sebi i potpuno besmisleno u odnosu na opšta pravila o poverljivosti informacija i odnosu zakonskih zastupnika prema deci.Dakle, mi nemamo taj amandman, mi smo imali amandman da ga brišemo. Ali nemojte onda vi doživljavati brisanje kao jedno apsolutno protivljenje tendencije da se neko zaštiti, čak sasvim suprotno od toga. ako napravite konfuznu normu, onda ni oni kojima je norma namenjena da zaštite svoje interes, neće moći da ga zaštite, a videćemo kako će ona da deluje u praksi, bez obzira na dan za glasanje, bez obzira na to što su rokovi za amandmane istekli. (Predsednik: Vreme.) Odmah završavam. Vreme je pred nama, vrlo blisko, u kome vi možete intervenisati kao predlagač izmenom ove odredbe.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Potpuno je preuzeta forma iz 2005. godine. Vreme je pred nama, slažem se potpuno. Do sada nije bilo problema sa ovim članom. Ako bude bilo, predlažem da ga zajednički menjamo, brišemo.
Po Poslovniku, dr Zoran Radovanović. Izvolite.
Zahvaljujem predsedniče, uvažena ministarko, uvežene koleginice i kolege. Ukazujem na povredu člana 106. gde govornik može da govori samo u prvom stavu o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Stvarno ne mogu da razumem da postoje jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam, osam redova – osam redova ima u dva stava. U osam redova po dva stava, odnosno u prvom i drugom stavu, priča se i piše se citiram: "Dete koje je navršilo 15 godina". Kakve to veze ima sa detetom od tri godine ili tri meseca? Ne mogu da razumem da neko uporno pokušava, što malopre reče kolega, pravnim bravurama da nas ovde sve okrene u krug, definitivno. Znači, nadležni zdravstveni radnik je neko ko je nadležan. Ne može da bude nadležan ortopedda analizira psihosomatsko stanje deteta. To je nadležni.Da je ministarka napisala – odgovorni, onda bi bila pravna bravura da nije nadležni odgovorni nego nadređeni. Ima samo osam redova, ne vidim čemu tolika konfuzija. Dete od petnaest godina ima pravo na poverljivost podataka. Mi pričamo o tome, zato ukazujem na povredu Poslovnika, o detetu koje ima tri meseca. Hajde da pričamo o detetu koje ima tri dana, koja prava ono ima i kako će ono da uloži protest roditeljima i nadležnom sudu? Molim vas da se vratimo na temu. To nije tema. To što vi pričate bravurozno pravno je odlično, ali nije tema. Tema su dva stava i osam redova kratkih. Zahvaljujem.
Moram samo da kažem da mislim da je gospodin Aligrudić to govorio u kontekstu, objašnjavajući samo suštinu svoje pozicije. Ali, ne bih da budem njegov advokat, jer on se i onako javio za reč. Dakle, mislim da se držao teme. Dozvolite da svi nastavimo sa raspravom o dnevnom redu. Imam za prijavljene gospodina Nebojšu Zelenovića, po amandmanu? Samo da utvrdimo osnov. Dakle, po amandmanu. Gospodin Aligrudić ima prava na repliku, i to je u redu i gospođu Snežanu Stojanović Plavšić, po amandmanu. Reč ima gospodin Aligrudić, replika. Izvolite.
Prosto zbog javnosti, ne osećam neku ličnu potrebu, da bi se znalo da govornici ovde uglavnom govore o onome što jeste na dnevnom redu, za mene je to uvek slučaj. Ako govorimo o stavu predlagača zakona, koji kaže – dete koje je navršilo 15 godina života, koje je sposobno za rasuđivanje, ima pravo na poverljivost podataka, dokazivao sam da je stav besmislen, zato što pravo na poverljivost podataka imaju svi. Onda sam rekao da, ako taj stav hoće da napravi poverljivost u odnosu na zakonske zastupnike, da je to trebalo drugačije napisati. Ne znam kojom akrobatikom mentalnom, ili verbalnom, ovo mogu da iskažem na drugi način osim na ovaj koji sam rekao. Kako je moguće da iskažem svoj stav koji je suprotan onome što je napisano u Predlogu zakona, ako ne navedem jedan opisan primer i dam argument za suprotno? Ne vidim na koji način kršim Poslovnik, govoreći o predmetu i Predlogu zakona. Ne vidim zbog čega se bilo ko i s kojim pravom uzbuđuje oko toga što dajem bravurozne primere iz oblasti tumačenja pravnih normi. Imam prava na bravurozne primere, jer sam bravurozan pravnik. Onaj ko ume da leči dobro i radi bravurozno, i jednostavno, ispoljava svoje znanje iz oblasti medicine bravurozno, na tome mu čestitam. Verujte, mi o postupcima lečenja ne znam ništa.
Replika dr Zoran Radovanović. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedniče, uvažena ministarko, uvažene koleginice i koleginice, pokušao sam samo da objasnim da su totalno nepotrebne, po mom viđenju i shvatanju, ovakve diskusije. Ako obratite pažnju, jedan deo diskusije na kojoj sam se pozivao malopre, ministarka je više puta ponavljala da se ovaj zakon, odnosno ovaj član zakona ne odnosi na prekid trudnoće. Ne odnosi se na prekid trudnoće. Kojom to pravnom bravurom ja sa trudnoćom i detetom od tri meseca, dođoh do deteta do 15 godina? Sve razumem, ali hajde da se vratimo na temu i da pričamo o zakonu. Pokušaću da citiram jednog poslanika, koji kaže – ja sam u stvari hteo da osporim ovo, a onda ovo ne važi, a onda ovo važi, a ne važi drugi stav, važi prvi, važi drugi i to je bravurozno. Ne, to nije, to je igranje. To se zove igranje sa članovima zakona. Mi pričamo o važnoj stvari, da li mogu deca od 15 godina, i kako da rešimo to, kako da se podzakonskim aktima sa vaše strane da ideja ministarstvu, da se da neki primer kako rešiti to, a ne – prvi, drugi, prvi, drugi, kao da imamo nešto. Stvarno ne razumem. Mislim da je to bila suština, ako ste me razumeli. Suština mog ukazivanja je na to da su bravure isuviše bravurozne i koraci su suviše komplikovani. Jednostavno osam redova koji su više puta objašnjeni na šta se konkretno odnose u ovom članu. Zahvaljujem se.
Po Poslovniku, Miloš Aligrudić. Izvolite.
Po Poslovniku, povreda člana 107, gospodine predsedavajući, koji ste vi napravili u proteklih dva minuta. Naime, iz izlaganja jednog narodnog poslanika, koji na neprimeren način reaguje na izlaganje drugih narodnih poslanika, omalovažavajući njihove iskaze, a za koje ste vi prethodno procenili, reagujući na povredu Poslovnika, da su u skladu sa Poslovnikom i da predstavljaju najobičniju diskusiju sa vrlo prostom i jednostavnom argumentacijom. Dakle, ko nastavlja u svojoj argumentaciji da svojim izrazima i izjava omalovažava poslanike, uklapa se u negativnu formulaciju odredbe člana 107. Bili ste dužni da prethodnog govornika prekinete, da ga opomenete i da ne dozvolite da potroši 120 sekundi na blaćenje onih koji se trude da govore o ovom zakonu na ispravna način i da pokušaju da daju neke kvalitetne predloge. Time ste omalovažili ne samo ovaj dom nego i one građane koji su nas kao narodne poslanike ovde birali da rade odgovorno i dobar posao. U ovome što smo pričali nije bilo nikakvog politikanstva, nije čak bilo kakve stranačke ostrašćenosti, imamo puno mesta gde ćemo se politički razlikovati. Ovde je reč o jednoj vrlo važnoj stvari koja se tiče svih građana. Možemo je videti na različite načine, ali ne možemo omalovažiti jedni druge. Izvinite, gospodine predsedniče.
Smatram da tokom diskusije prethodnog govornika nije povređen Poslovnik Narodne skupštine, odnosno da ga nisam povredio. Prethodni govornik je, koristeći svoju argumentaciju, pokušao da u replici vama ukaže zašto smatra da vaše izlaganje nije na mestu. U argumentaciji koju je koristio, nije koristio uvredljive termine i izraze. Način na koji je on to izneo je nešto što je, kao što ste i vi birali reči kojima ćete iskazati vaše stavove, on je birao reči kojima je to učinio. Svakako, mislim da je pred nama još dosta amandmana iz ovog i sledećih zakona. Mislim da treba da se vratimo na dnevni red. Dajem reč Snežani Stojanović Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem se, ako sam na redu. Dame i gospodo, ovo je još jedan veoma važan član zakona i tema koja je, nema sumnje, otvorila brojna pitanja i razlike među nama. Za razliku od onog prethodnog amandmana i prava na poverljivo savetovanje, koji je, kako sam rekao, jedno stručno pitanje, a ovo sigurno jeste političko pitanje. Ovo jeste pitanje razlike između toga da li smo skloni da jedan tradicionalan, konzervativan način pristupimo razmišljanju o pravima dece i mladih osoba, ili smo spremni da malo modernije priđemo tom pristupu. Ne mislim da su, kao što sam rekla maločas, samo međunarodne konvencije te koje nas na to obavezuju. Mislim da ova naša rasprava, uz najdublje razumevanje njene suštine, jeste, između ostalog, i pokazatelj toga koliko smo mi duboko, tradicionalno, i rekla bih, autoritarno društvo. Roditelj sam i potpuno mi je jasno da je većina kolega diskutovala sa pozicije roditelja i da većina građana, koja nas gleda, takođe jesu roditelji koji su zabrinuti za zdravlje svoje dece i da sa tog nivoa negde potiču sve te kontroverze u javnosti oko ovog pitanja. Sa druge strane, jedan od osnovnih principa kada odlučujete o nekom ko ne može sam da odlučuje, a deca to jesu, jedan od osnovnih principa jeste da ih pitate šta oni o tome misle. Volela bih kada bismo mogli, ne danas ovde, to je nemoguće, da u toku javne rasprave ili recimo na Odboru za zdravlje da organizujemo jedno javno slušanje, gde bismo pozvali decu od 15, 16, 17 godina da nam kažu koji su njihovi argumenti. Znajući koliko među njima ima pametne i dobro obrazovane dece, nemam sumnje da bi nam sve bilo mnogo jasnije. No, pošto nemamo njihovo mišljenje, hajde da se podsetimo da imamo obavezu da zastupamo i njihovo mišljenje ovde. Dame i gospodo, roditeljstvo nije pitanje kontrole. Roditeljstvo je pitanje spremnosti da od trenutka kada se naša deca rode da ih osposobljavamo za samostalni život i da ih osposobljavamo da odgovorno preuzimaju svoj život u svoje ruke. To nikada nije lako. Jako je teško. Svako odvajanje naše dece i odrastanje je bolan proces za čitavu porodicu i za nas kao roditelje. Sigurno da nam nije lako da prihvatimo da naša deca imaju prava. Ovde se čulo da su porodica i dete jedno. Nisu porodica i dete jedno. Dete je dete. Svaki član porodice je individua za sebe, a porodica, to nije nikakav zakon, to su funkcionalni porodični odnosi koji podrazumevaju međusobno poverenje. Ono što sam ja ovde čula danas, to je jedno duboko nepoverenje prema našoj deci. Da li zaista naša deca zaslužuju takav odnos i tako duboko nepoverenje prema sebi? Mislim da ne zaslužuju. Drage koleginice i kolege, hajde da okrenemo stvar, šta vi kao profesionalci, kao stručnjaci, kao poslanici mislite o roditeljima čija deca dolaze kod vas i traže neku medicinsku proceduru bez znanja svojih roditelja? Da li to govori o detetu ili to govori o roditelju? Zašto apriori polazite od toga da će dete želeti da naudi sebi? Zašto polazite od toga ako vam se javi devojčica, hajde da uzmemo taj primer, mislim da nije najsrećniji, kako je ministarka više puta to objasnila, koja želi da se zaštiti od neželjene trudnoće, a nije došla sa roditeljem, šta vi mislite o tom roditelju? Da li to govori nešto o njemu? Šta je sa poverenjem u toj porodici? Da li ćete mi reći da dete snosi odgovornost za to ako ne postoje funkcionalni porodični odnosi? Ako dete nema poverenja da se poveri onom ko mu je najbliži i onom ko mu želi najbolje, svom roditelju, šta se dešava u toj porodici i kakav je to roditelj na kraju krajeva? Hajde da stvari postavimo tako. Zalažem se za to da deca mogu imati ovo pravo.Mislim da je to jedno od njihovih osnovnih prava. Na kraju krajeva, pravno nije tačno da roditelj odgovara za sve postupke dece do 18. godine. Deca od 15 godina, da li je tako kolega, mogu biti krivično gonjena, mogu odgovarati za svoje postupke. Ono što im dajemo, dopuštajući im sa godinama da odlučuju o nekim stvarima koje se njih tiču i koje su naravno različite, u zavisnosti od toga koliko godina dete ima, sa pet godina pustićete ga da obuče ono što želi, a sa 15 ćete ga pustiti da u izvesnoj meri odlučuje o svom zdravlju. Samo tako ćemo postići da onda kada ima 25 godina bude zaista odgovorno prema svom zdravlju i onda ćemo rešavati one probleme o kojima smo danas govorili kao o sistemskim problemima, a to je pitanje prevencije u zdravstvu. U protivnom, rekla sam da je ovo jedno ozbiljno pitanje autoritarnog nasuprot demokratskom društvu, ako imate nekog koga učite od godinu dana da ste vi taj koji će odgovarati za svaki njegov postupak, da ste vi taj koji će kontrolisati svaki njegov postupak, lišavate ga mogućnosti i prava da preuzima odgovornost za sebe. Ta osoba će očekivati da o njegovom zdravlju brine ministar zdravlja, a ne on sam. To je ta logika u koju ja verujem i zbog toga mislim da je jako važno da naša deca vremenom preuzimaju odgovornost za svoje postupke. Na kraju krajeva, nisu roditelji baš uvek u pravu. Šta recimo sa roditeljima koji zbog svojih verskih ubeđenja zabranjuju neke procedure nad svojom decom? Da li onda dete sa 15 godina ima prava da kaže – ne, ja želim da primim krv i ja želim da se lečim? Pošto se uvek brinemo o natalitetu, da postavimo i obrnuto pitanje – šta ako roditelji žele da ta devojka prekine trudnoću, a ona smatra da želi da je zadrži? Koga ćemo onda pitati? U tom konkretnom slučaju, već smo rekli da se ovaj zakon na to ne odnosi i da će se primenjivati zakon koji reguliše tu oblast, ali ja verujem da takođe možemo imati poverenja u lekare koji će adekvatno proceniti da li taj postupak ugrožava ili ne ugrožava zdravlje deteta. Ne vidim ništa loše u tome. Pošto to provocira temu, manje-više, seksualnog ponašanja kod dece sa pretpostavkom da je to ono što oni žele da zaštite od svojih roditelja, da li je bolje da dete koje već nema poverenje u svoje roditelje, a rekla sam da se tu radi o nefunkcionalnim porodičnim odnosima, ne bude zaštićeno ili da ode kod lekara gde ima prava da dobije kontracepciju i da bude zaštićeno od neželjene trudnoće? Da li je bolje da devojka od 16 godina, a svi podaci govore o tome da je prosečni uzrast u kome se stupa u seksualne odnose, otprilike, za devojke 17 godina, da li devojka od 17 godina koja nema poverenja da se poveri svojim roditeljima može da ode kod lekara i zatraži da dobije zaštitu od neželjene trudnoće ili treba da bude prepuštena ulici, drugaricama ili savetima nekih drugih? Čulo se, takođe, da su tajne, dečije tajne opasne. Nisu opasne. Deca imaju prava na svoje tajne i mi moramo da poštujemo njihovu privatnost. To je jedan od razloga zašto su odnosi između roditelja i dece često narušeni, jer smatramo da naša deca nemaju pravo na privatnost. Često ćete čuti savete stručnjaka koji kažu – špijunirajte svoju decu. Da li se tako gradi odnos poverenja? Ako špijuniramo svoju decu, onda oni neće želeti da nam kažu ono što je zaista od važnosti, da mi kao neko ko je njima najbliži u životu zajedno sa njima rešava probleme. Mislim da smo mi mnoge stvari ovde pogrešno postavili i da rešenje koje zakon nudi nije nešto što je prepisano, nego je nešto što mi kao društvo treba da razumemo, kao zaista neophodnu inicijativu, da se menjamo kao društvo, jer ovako kako jeste još uvek nije dobro. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković.
Samo zbog javnosti. Ovaj traktat nema nikakve veze sa amandmanom na član 24, koji je poslanička grupa DSS napisala na ovaj zakon. Problem jeste u tome što zakonsko rešenje na ovaj član nije dobro. Sve ove dalje šeme i priče o poverenju, izgradnji autoritarnog društva, to nije bila naša priča i mi nismo pisali amandman iz tih razloga. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Samo da dam doprinos tome, da ne ostane jedna konfuzija u pogledu intencije onih koji su pisali zakon i onih koji su pisali amandman. Nismo mi na različitom poslu, nema zaštite autoritarnih modela, uopšte o tome nije reč. Ovde je reč samo o tome – da li je ono što je napisano pružana garancije za one koji su predmet zaštite u ovom zakonu? Dakle, ako su predmet zaštite maloletna lica, da li ono što je ovde napisano jeste u njihovom najboljem interesu i da li se njihova zaštita ovim ostvaruje. To je bio predmet razgovora. Kada smo se usaglasili tokom plenarne diskusije i na odboru, počelo je to razjašnjavanje oko toga šta je intencija predlagača, da li da da generalnu zabranu za roditelje da imaju uvid u dokumentaciju dece starije od 15 godina ili ne, pa kad smo čuli da je "ne", onda je to polje nesporazuma nestalo, a otvorilo se novo polje nesporazuma u delu u kojem se utvrđuje mehanizam zaštite one dece za koje i vi koji drugačije govorite, sa pravom tvrdite da imaju pravo na određenu zaštitu i poverljivost svojih podataka. Ovde nije reč ni o meri koja se preduzima, da li je to abortus, da li je to bilo šta drugo iz seta medicinskih mera ili postupaka. Ovde je reč o pravu na poverljivost podatka koji se nalazi u dokumentaciju i proceni na koji način se ta poverljivost u apsolutnom smislu za starije od 15 ili 16 godina svejedno realizovati. Mi smo ukazivali na to da način na koji je ovo napisano otvara više dilema, otvara više mogućih tumačenja, a da nije napisana jasna norma u pogledu realnog i egzaktnog postupka na koji način će dete koje se zaista nađe u nevolji ili u stanju potrebe da sebe zaštiti, pa makar i od svojih roditelja, da to uradi i ko je taj koji će to uraditi. Kritikovali smo to što iz ove norme proističe da će svako i u svako doba, ko je specijalista bilo kakve struke u oblasti medicine … (Predsednik: Vreme.) … moraće sebi da da pravo da reaguje, a to je, po nama, bilo nekorektno.
Narodni poslanik Nebojša Zelenović.
Hvala predsedavajući. Ja ću vrlo kratko, neću se obazirati na traktate o roditeljstvu, što smo čuli u zadnjih petnaestak minuta. Meni je jako bitno da se držimo ove teme. Gospodine Aligrudić je napisao kvalitetan amandman. Razumeo sam da smo mi na Odboru za zdravlje ovo rešili, izjašnjavali smo se na Odboru za zdravlje povodom ovog amandmana, da smo razgovarali o tome da ovakva odredba, kako sada stoji u zakonu, dovodi do nedoumica, ali smo se svi složili šta ste hteli da postignete time i mi smo svi to podržali. Očekujem ovde neku doradu, u ovom prvom stavu i onda će biti svima jasno šta je zakonodavac hteo da kaže ovde. Samo toliko. Hvala.
Izvolite ministarka.
Odbor je kompletnu dokumentaciju gospodina Aligrudića vrlo ozbiljno razmatrao i ubedljiva većina članova odbora nije glasala za amandman.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović Plavšić.
Zahvaljujem vam se, predsedavajući, možda ste i vi mogli da reagujete. Zahvaljujem se kolegama. Ja se nikada njima ne bih obratila na takav način i smatram da kvalifikacija traktata, koju su ponovili dvoje mojih kolega, se ne odnosi na moje izlaganje, da sam se jasno držala amandmana koji govori o pravu dece iznad 15 godina, da imaju pravo na poverljivost svojih podataka i u odnosu na svoje zakonske staratelje i roditelje. Ukoliko nije bilo jasno da se moja diskusija odnosi na to, mislim da to nije moja krivica, a vas molim da poslanička izlaganja ubuduće ne budu nazivana neadekvatnim terminima. Hvala.
Ne mogu da reagujem ako se ne radi o povredi Poslovnika, već ako dolazi do iznošenja stava jednog dela poslanika, imate pravo na instituciju replike. Dakle, nemam pravo da se mešam u to i da dajem ocene njihovog izlaganja o bilo čemu drugom, jer bih ja time prekršio Poslovnik. Nije moje da ocenjujem narodne poslanike ako ne koriste uvredljive izraze. Traktat nije uvredljiv izraz. Nemate osnov, nije vas pomenula. Gospodin Blažić ima reč.
Zahvaljujem. Neću dugo. Imam utisak da smo se upleli u ovaj član 24. ko pile u kučinu, a to se obično dešava kada hoće doktori da raspravljaju o pravima, a još gore kad pravnici hoće da raspravljaju o medicini. Mislim da se sve može gurnuti u apsurd, pa se i ovaj član, koji je dosta fleksibilno postavio problem, kroz razno, razna objašnjenja gurnuo potpuno u apsurd. Ovo jasno govori da se odgovornost ostavlja lekaru da procenjuje o tome da li će dete sa 15 godina koje je, između ostalog, kako je rečeno, sposobno da rasuđuje, tražiti od njega da on odluči o tome da li će tu dokumentaciju, podatke iz dokumentacije uopšte saopštiti roditeljima. To je potpuno jasno. Ko će drugi da odlučuje ako neće lekar? Kome drugom tu odgovornost da prebacujemo? Ne možemo mi svaku životnu situaciju staviti u članove zakona. Ne možemo mi svaku situaciju i bolest različito manifestovanu staviti u neki član zakona. Zato postoji lekar koji procenjuje da li će nekom pacijentu saopštiti o kojoj se bolesti radi, procenjujući psilohološki gledajući kako će to na njega reagovati ili kako će reagovati na njegove roditelje. To su vrlo složene stvari i one se donose od pojedinca do pojedinca i to je vrlo složena odluka jednog čoveka koji ima odgovornost za svoj posao koji, na kraju, krajeva, mora da brine o zdravlju tog deteta. To su vrlo jednostavne stvari i vrlo lepo fleksibilno je napisan ovaj član zakon kojim pokušavamo, na neki način, da zaštitimo te mlade ljude koji često puta danas su daleko obrazovaniji od svojih roditelja i mogu bolje da procenjuju kako će se neka stvar odraziti i na njih i na roditelje. Šta da se desi da dođe dete i kaže – imao je potres mozga i nemojte saopštiti majci, ona je bolesna, ima živčane probleme ili srčani bolesnik, i sad ćemo mi to njoj da kažemo. Pa, nećemo da kažemo. Ali, to je od slučaja do slučaja. Mi bacamo sve u apsurd i pričamo uopšteno o svemu i svačemu. Prema tome, mislim da je potpuno jasno ovo i da treba, kada govorimo dalje, a mi ćemo sada kroz sledeće amandmane iste i slične situacije imati, da se malo usredsredimo na život, jer život ima neke svoje druge stvari, nisu to pravila. To je nešto što se ostavlja lekaru da procenjuje šta je u interesu pacijenta. Hvala.
Na član 25. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman, u istovetnom tekstu, zajedno su podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski i zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković.
Ne samo da je u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, nego i sa pravopisom koji je važeći u Republici Srbiji. Mi smo, naravno, opet intervenisali i pravili razliku između pismenog i pisanog, ali o tome sam već govorila. Mislim da su sve moje kolege to dovoljno puta slušale, mislim i ministar i njeni saradnici takođe. Sve je to, kaže, uobičajeno. Uobičajeno je da mi, kao narod, nemamo znanje pravopisa i to potvrđujemo vrlo često. No, moram da reagujem ovde, s obzirom da je naš amandman, a nemamo više vremena. Dolazim iz Valjeva, kao narodni poslanik, i predsednik parlamenta je primio isto pismo, malo pre sam pozvana na telefon. Mi definitivno, kada govorimo o pravima pacijenata, naročito dece, moramo da imamo u vidu da imamo jednu grupu dece kojoj je naročito potrebno da budu lečena u inostranstvu, jer nemaju drugi način da se izleče. U ovom trenutku govorim o detetu iz Valjeva, naravno, bez navođenja njegovih osnovnih podataka i svega ostalog. Sve dok budemo kao društvo, na bilo koji način, i parlament i mediji i ostali uzimali u ruke da vodimo humanitarne akcije kako bismo rešili taj problem, mi ništa nećemo postići na zaštiti prava deteta. Gospodo, mi toliko pričamo o pravima deteta, a to dete nema pravo na život i njegova porodica mora da se uključi u humanitarnu akciju koju mučno sprovodim četiri puta, jer je ima četiri termina za lečenje i moramo ozbiljno da razgovaramo da mi nismo sistemski rešili ovo pitanje i da samo tražim od gospođe ministar mišljenje o svemu tome. Šta treba da radimo? Da se dalje organizujemo na razne načine kao društvo, parlament ili ostali, ili ćemo nešto da preduzmemo kao država i kao ministarstvo i vi kao ministar, da se ovo pitanje definitivno reši.
Ne samo to dete kome treba pomoć, nego ima velikoj broj dece u Srbiji kojoj je potrebna pomoć i Narodna skupština je donela odluku, ja sam se to dogovorio sa predsednikom Odbora za zdravstvo, da u sredu bude sednica odbora na kojoj će se formalno predložiti formiranje radne grupe koja će se, naravno, koristeći znanje eksperata i narodnih poslanika, pozabaviti suštinski sa sistemskim traženjem rešenja. U razgovoru sa ministarstvom pokušaćemo da dođemo do najboljih mogućih modela kako da se svoj deci obezbedi mogućnost da se leče. Da li je to lečenje potrebno u Srbiji ili u inostranstvu, naravno, o tome će procenjivati nadležni, odnosno oni koji su najstručniji za to, ali da omogućimo da život postoji za tu decu. Mislim da je to veoma važno i podržavam uvek ovakve istupe. Reč ima narodni poslanik Olgica Batić, po amandmanu. Izvolite.
Pre svega, u potpunosti se slažem sa svojom koleginicom Milicom Vojić Marković. Drago mi je ono što sam upravo čula, ono što ste i vi, predsedniče, rekli. Budući da se ovde radi o amandmanima koje su u istovetnom tekstu podneli različiti poslanici, a tiču se toga šta je pravopisno a šta nije, pa se reč: "pismeni" menja rečju: "pisani" i u tom pravcu idu svi ovi tehnički amandmani, moram da ukažem upravo na činjenicu da smo malopre primili mišljenje od Vlade kojim je prihvatila određene amandmane odbora. Pošto Vlada valjda bolje zna od nas poslanika, ona je rekla da je ipak pismeno, a ne pisano. Hvala.
Na član 28. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 29. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Donka Banović. Izvolite.
Hvala. Zahvaljujem se što ste prihvatili amandman, mada se bojim da i taj amandman i dopuna ovog stava neće mnogo uspeti da promeni. Inače, naslov iznad ovog člana je - pravo na poštovanje pacijentovog vremena. To u ovom trenutku izgleda kao nemoguća misija. Pročitaću samo dopunu: "U slučaju da ne postoje uslovi da se medicinska mera pruži odmah, pacijent ima pravo na zakazivanje pregleda, dijagnostičkih procedura, kao i drugih medicinskih mera i postupaka…", pa naša dopuna – u najkraćem mogućem roku. Dakle, ovo se praktično odnosi na to da će pacijent odmah biti stavljen na neku listu čekanja zavisno od vrste intervencije. Pre podne sam govorila o ljudima koji čekaju na operaciju katarakte. Dana 15. aprila, ovde imam iz jednog dnevnog lista vest da jako veliki broj ljudi čeka na operaciju katarakte, da se preko godinu do godinu i po dana nalaze na listama čekanja. Lekari kažu da je uzrok tome nepostojanje materijala, odnosno sočiva, da je nekoliko puta sprovođen tender koji se završavao bezuspešno. Neki lekari iz nekih nevladinih organizacija, ali sve su i pacijenti skloniji da pomisle da je to zbog toga da bi privatne klinike imale što više posla. Vi ste se takođe u javnosti obraćali povodom tog problema. Ovo je možda i prilika da nam kažete da li će u dogledno vreme ovaj problem biti rešen. Moguće čak i da jeste, jer ja govorim o sredini aprila. Možda su već neke mere preduzete.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Liste lekova ozbiljno kompromituju funkcionisanje zdravstvenog sistema Srbije i zaista jesu jedna od lošijih karakteristika koja je sa negativnim reperkusijama po građane Srbije. Ono što je činjenica i što smo do sada uradili, to je da na tim listama prioriteti podrazumevaju da ne može nikako čekati neko ko će zbog čekanja imati pogoršanje zdravstvenog funkcionisanja. Dakle, ima intervencija, i dijagnostičkih i terapijskih, kod kojih se bitno ne menja stanje zdravlja pri čekanju i o tome se mora zaista voditi računa i to je naša sugestija i republičke stručne komisije aktivno rade na ovom pitanju. Pomenuli ste katarakte. Biću sasvim otvorena. Narodni poslanici i građani Srbije moraju znati šta je bio razlog da je bio zastoj i u toj hirurškoj intervenciji za koju je edukovan ogroman broj oftamologa širom Srbije. Prosto, nabavljala su se sočiva u prethodnom periodu bez dodatnih elemenata za završetak same intervencije. Jedna tako nekvalitetna nabavka je rezultirala činjenicom da je Klinički centar Srbije operisao po nekoliko hiljada katarakti godišnje, a da su mnoge zdravstvene ustanove sekundarnog nivoa, bolnice širom Srbije, koje imaju izvanredne stručnjake, bile u nemogućnosti da to učine. Republička stručna komisija je zapravo za oftamologiju konstatovala najpre šta je razlog i napravila je predlog da svi oni koji su kompetentni stručno budu snabdeveni na adekvatan način svim elementima, a to su i sočiva i dodati elementi za operaciju. Mi ocenjujemo da u narednom periodu ne bi trebalo da bude nikakvih problema. Dakle, zaista mislim da je situacija različita. Tamo gde nema dovoljno instrumenata za rad, tamo gde nema dovoljno kvalitetnih stručnjaka, naš prioritet je da radimo na opremi i instrumentima i što bržem obrazovanju stručnjaka. Tamo gde ima dovoljno stručnjaka i organizacija je bila loša, moramo otvoreno reći da je to bilo tako i moramo menjati. Katarakta je primer koji prosto ne sme više biti problem. Hvala.
Reč ima dr Predrag Mijatović.
Hvala lepo. U vezi ovog člana 29. Bez obzira na usvojeni amandman i na objašnjenje ministarke, nadamo se da ćete u budućnosti raditi na tome da se liste čekanju ukinu, gospođo ministar. Vi ste sada to ozakonili ponovo. Kada se donosio prošli zakon uvele su se liste čekanja i u ovom parlamentu i u prošlom mandatu diskutovalo se o tome i konstatovali smo da je to izvor korupcije. S obzirom da smo se svi složili sa tim da je u toku jedan koruptivni propis, nadam se da treba raditi na tome da se to ukine. Vi sada ozakonjujete to jer napominjete da su u pitanju određene procedure koje zahtevaju opremu, instrumente itd. i da zbog toga moraju da se formiraju liste čekanja. Svesni ste toga da liste čekanja nisu formirane samo u smislu zračenja gde su potrebni određeni aparati, liste čekanja postoje i u granama medicine gde nisu potrebni neki specijalni instrumenti. Vi imate ogroman broj listi čekanja na internistički pregled, koji ne zahteva nikakve dodatne opreme itd. EKG imaju sve bolnice, aparat za pritisak takođe, a imate situaciju da se na internistički pregled specijalistički čeka po tri do četiri meseca. Prema tome, ovo objašnjenje koje ste dali ne stoji u svim segmentima. U nekim segmentima je tačno. Čak je poslednjim zakonom data mogućnost da se lista čekanja može ubrzati ili izbeći ukoliko se sufinansira taj pregled u nekim noćnim klinikama, noćnim pregledima, gde rade lekari koji su zaposleni u državnoj službi. Znači, to je opet forsiranje ljudi koji su u mogućnosti da dodatno plate i samim tim izbegnu listu čekanja. Bez obzira što ste vi sada zabetonirali i utvrdili ponovo listu čekanja, apelovao bih na vas da radite na tome i da obezbedite uslove u našem zdravstvu da se liste čekanja izbegnu iz ovih razloga koje sam vam napomenuo. Hvala lepo.
Reč ima Dušan Milisavljević.
Poštovani predsedniče, poštovana ministarka, koleginice i kolege narodni poslanici, ovo što je sada ministarka rekla je za mene frapantno. To je nešto na šta sam ja i prošle godine u parlamentu ukazivao, na liste za čekanje za pacijente koji treba da operišu kataraktu i njih u Srbiji ima više od 20.000 koji čekaju, koji su bukvalno izgubili vid, koji ne mogu bez nekog člana porodice da funkcionišu. Znači, 20.000 građana Srbije ima problem. Ministarka je rekla šta je bio problem. Znači, za mene je frapantno ovo što sam čuo. Neki direktori klinika su uradili tendere tako da bi tenderi praktično bili neuspešni, tako da bi se formirale liste čekanja, tako da bi se pacijenti prebacili u njihove privatne ambulante, tj. klinike. Mene zaključak navodi na to i siguran sam da je to. Sada postavljam pitanje – da li smo mi kao Skupština koja ima sva prava da kaže da to nije dobro, da je to kriminal i da stanemo u zaštitu naših građana da te direktore otpustimo, a te bih direktore koji su se drznuli da zdravlje građana Srbije, ne vide kao jednog bolesnog ili slepog pacijenta, nego ga vide kao 300 ili 500 evra, prebačenog u svoju privatnu ordinaciju. Znači, da pokrenemo i krivične prijave protiv nekog. Hajde konačno da stanemo, stvarno da kažemo nekome – neko je loše radio svoj posao, neko je namero minirao tendere i neko je namerno te tendere srušio kako bi bila favorizovana njegova oftamološka klinika. To je istina. Prošle godine sam topričao, imao sam ovlašćenje jednog pacijenta, koji mi je dao, ja kažem – Dušane budi moj advokat za medicinu, budi moj advokat da se domognem do oftamološke klinike, gde me 20 puta vraćaju, gde me lažu samo da bi me prebacili u svoju privatnu ordinaciju. To je kriminal po meni. Znači, 99% ljudi u zdravstvu u belom mantilu je super i ja zastupam ljude u belom mantilu, ali ne zastupam ljude u crnim mantilima, a to su lekari koji su prešli tu crvenu Hipokratovu liniju, koji pacijenta ne vide kao pacijente, nego ga vide kao novac. Ovo što ste vi rekli za mene je frapantno. Pretpostavljamo sam da je to, ali ste vi sada rekli istinu. Vi ste sada rekli istinu. Vi ste rekli da je lista za čekanje 20.000 građana Srbije napravljena tako što su određeni direktori zdravstvenih ustanova pravili tendere koji su pribavljali određeni deo materijala za operaciju katarakte ali to nije bilo dovoljno kompletno da se to uradi do kraja i ta lista je napravljena da je došlo do 20.000. Kao predsednik Odbora za zdravlje i porodicu tražim odgovornost direktora koji su napravili takve liste za čekanje, koji su doveli građane Srbije do toga da budu slepi, samo zato što bi oni hteli da budu bogati. E, pa ne mogu da se bogate na bolesnom i siromašnom građaninu Srbije i zahtevam odgovornost za te i takve ljude. Ti ljudi nisu zaslužni da nose beli mantil, ti ljudi, zahtevam da podnesu i odgovornost zašto su to uradili. Zahvaljujem se rukovodstvo Kliničkog centra, koji je smenio određene direktore koji su uradili slične tendere, ali tražim da to bude slučaj suda u Srbiji gde god je tender pravljen tako te je štimovan kako bi propao, kako bi njegova privatna ordinacija ili klinika favorizovana. Hvala vam puno.
Reč ima doktor Zoran Radovanović.
Zahvaljujem predsedniče, poštovana ministarko, uvažene kolege, preteko me kolega Milisavljević, bio je brži. Vezano za ovu priču o kojoj govori i kolega Mijatović i kolega Milisavljević i ne znam ko je još pričao na temu ovog člana 29. U jednoj stvari se ne slažem sa kolegom Mijatovićem, znači mi ovde, ne mi, ministarstvo, odnosno mi sutra kao Skupština, nismo ozakonili te liste i mi tu neku internu polemiku vodimo već duže vreme, jer uporno ponavljam da postoje procedure koje su vezane za aparate, vezano za vreme, znači, propusnu moć aparata. Ne može da ide pacijent istom brzinom na pregled kod specijalist ORL lekara i da radi pregled na magnetu. To ponavljam 159 put. S druge strane, ono što je veliki problem jeste da te pacijente, ono što je ministarka malopre ukazala, pacijente koji idu ka tercijalnom zdravstvu i sekundarnom šalju iz primernog zdravstva. Znači, pacijente za magnet ili skener mi dobijamo iz doma zdravlja. Ja ne zovem pacijente dođite kod mene danas u Klinički centar da se pregledate. Oni dolaze sa regularnim uputom itd. i definitivno je istina ovo što smo čuli sa sve tri strane. Znači, iz centra desno – levo, jeste da su postojali i postoje i tu se slažem i podržavam ministarku i sve organe Vlade Republike Srbije, jer to je jedan od ciljeva ove Vlade Republike Srbije, a to je borba protiv korupcije, gde god postoji i sumnja. Molim, kao poslanik, rekao sam i u Nišu i bilo gde, da se javno kaže, jer ne mogu ja da nešto dokažem, ako pacijent kaže – Žika, Mika mi je tražio novac za privatnu ordinaciju, a svi znamo da toga ima. Znači, lista čekanja ko lista čekanja postoji za nešto što mora. Ne mogu svi istog dana da se uradi katerizacija ili kornografija, ili neka druga procedura, ali mogu da se pacijenti u domu zdravlja pregledaju u Merošini, pa ako nemaju u Merošini, izvinjavam se što navodim ova primer, pa odatle u Niš na bolji pregled u dom zdravlja, pa ako ne znaju šta da rade da dođu kod nas. Oni iz male sredinešalju pravo u klinički centar. Da li je to Novi Sad, Beograd, Niš ili Kragujevac. Onda nastaju grla gde se zatvori i napravi gužva i o tome je pričala ministarka. Postoji čitav niz oftamologa u Srbiji koji mogu da operišu u bolnicama, opštim bolnicama. Kao što sam pokazao na primeru svakog smeniti gde god posumnjam da je ta varijanta. To je istina, to možete da proverite. Znači, nema šanse, neko je svakome od nas dole, gore ili da podelimo Srbiju levo desno, tu je i Pirotska regija, dao nam je prostor i dao nam je ovlašćenje da rukovodimo nečim i mi odgovaramo Vladi Republike Srbije, Skupštini bilo kome, ministarstvu. To je isto bilo kao šta je bilo da smo juče ili danas oko bakterije. Bakteriju negde nađemo, našli smo je danas i od danas počinje rešavanje problema. Zato vas molim, mislim da se tu ja i kolega Mijatović jedino ne slažemo što ja mislim da ovo nije ozakonjavanje liste jer za neke stvari one moraju da postoje. Ponoviću i završavam, deseti put, znači u Švedskoj se magnetna rezonanca čeka godinu dana. Nije prvi pregled kojim počinje pregled pacijenta. U Danskoj postoji pet sken koji mi imamo u Kamenici i postoji na 400 kilometara jedan. Znači, mnogo bogatije zemlje, mnogo jače ekonomije ne mogu sebi da priušte da imaju svaka mala mesna zajednica jednu ordinaciju, državnu. Ponavljam 98% ljudi u Srbiji, možda 97% belih mantila su pošteni i časni ljudi, a 3% naših kao i svuda. Tri posto fudbalera prodaju utakmice. Tri posto rudara radi kako ne treba. Tri posto minera, dobro kod minera kad oni pogrešite tu je veliki problem. Pozivam građane, kao što apeluje kolega Milosavljević, kad čujete obratite se direktoru svoje ustanove. On je dužan da obavesti ministarstvo, ministarka je dužna da smeni direktora ustanove, neko mora da odgovara, jedino tako. Principom odgovornosti mi dovodimo sistem na to, a to je kao što ste čuli, ovde se ne krije podatak od strane ministarstva i vi ga znate i ja ga znam. Možda ga nisu znali ostali, neko je to radi i taj neko će da odgovara. Zahvaljujem.
Reč ima doktor Aleksandar Radović.
Poštovani predsedniče, gospođo ministarko, koleginice i kolege, moram da ukažem na još jedan zaista mislim čudan uzrok zakazivanja pregleda. To je naime situacija u kojoj imate doktora, imate salu, imate sve što vam je potrebno, ali fond zdravstva ne prepoznaje toliki broj intervencija toga dana. Takva neka ustanova je limitirana sa četiri, pet, sedam operacija toga dana ili nekih drugih intervencija i sledeća se mora odložiti za neki sledeći dan. Tako imate situaciju da iz neke tercijalne ustanove Beograda, Kragujevca, ali iz Beograda to pouzdano znam se vrati pacijent u Lebane ili negde jako daleko da bi sačekao neki sledeći termin kad se može izvršiti operacija koju će fond prepoznati. Hteo bih da se nadovežem na ovo što je kolega Radovanović rekao, zbog propusne moći aparata. Slažem se da aparati imaju određenu propusnu moć, ali aparati bar u velikom delu zdravstvenih ustanova mogu da rade i drugu i treću smenu, a rade samo prvu smenu, pa se onda namerno pravi lista čekanja koja pravi ovo što su kolege pre mene pričale. Hvala.
Replika, doktor Zoran Radovanović.
Samo za rad javnosti da kažem. Ovo što je uvaženi kolega rekao, znači, ne znam kako rade ostale ustanove, pošto postoje četiri ustanove tog tipa u Srbiji, u Kliničkom centru u Nišu postoji i druga i treća smena, znači, radi se non stop. Ovo kažem zbog javnosti da ne bude zabune. Znači negde, to negde nije kod mene, to negde je negde, da budete malo precizniji. Zahvaljujem.
Ima reč Ljubica Mrdaković.
Hvala, predsedavajući. Potpuno sam saglasna sa izlaganjima mojih kolega, ali bih htela da kažem da domovi zdravlja odnosno primarni nivo zdravstvene zaštite predstavlja u stvari ulazna vrata u zdravstveni sistem i tačno je da bi lekari primarnog nivoa trebali da rešavaju od 70 do 80% zdravstvenih problema građana. Međutim, u životu je uvek za nešto potrebno dvoje. Odgovorno tvrdim, iz svog iskustva i svoje prakse, da ima i onih pacijenata koji ne žele nikakvu vrstu zdravstvene usluge u domu zdravlja nego traže uput ka kliničkom centru. Imam utisak da se nekad lekari kliničkog centra bave poslom lekara primarnog nivoa zdravstvene zaštite a zna se za šta su oni edukovani i koji posao treba da obavljaju. Hvala.
Hvala. Ima reč narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Što se tiče amandmana koji je podnela DS, on je dobronameran ali, s obzirom na objektivne okolnosti u našem zdravstvenom sistemu, nemoguće ga je sprovesti. Ono što je moguće sprovesti to je da se otklone svi oni nedostaci, pre svega što se tiče kvara na mnogim bitnim aparatima. Recimo, u Kragujevcu, do pre neki dan, odeljenje zračne terapije za onkologiju Kliničkog centra Kragujevca u poslednjih nekoliko meseci radi u otežanim uslovima jer od dva aparata za zračenje jedan je u kvaru. U Centru za onkologiju u kojem se zrači četvrtina ukupnog broja onkoloških pacijenata u Srbiji za optimalan rad su potrebna barem tri aparata za zračenje a do pre neki dan je radio samo jedan i to po 18 sati dnevno. Opet su tu i problemi sa materijalnim sredstvima i sa odnosom sa Republičkim zavodom za zdravstveno osiguranje. To je onaj ključ o kome smo mi pričali, i u načelnoj raspravi i danas pre podne i sada, da mi jednostavno moramo sistemski da postavimo neke stvari i da je nedopustivo da ako popravka nekog aparata, često je to i po nekoliko miliona dinara, ta sredstva jednostavno moraju da stoje na raspolaganju, ili kao neki rezervni fond ili da se planiraju na neki način, ali je prosto nepodnošljiva situacija da nema sredstava. Vi ne možete pacijentima sa tako teškim oboljenjima reći – izvinite, vi morate da čekate nekoliko meseci, a za nekoliko meseci može da dođe do fatalnog ishoda zato što nisu obezbeđena sredstva za popravku aparata. Ako nemamo makar mogućnosti i ograničene su mogućnosti za nabavku novih, savremenih aparata, ne samo za dijagnostikovanje nego i za lečenje, onda makar možemo da planiramo sredstva za održavanje postojećih. Mogu da vam navedem niz podataka koje javnost sigurno zna, od Kladova, Beograda, Kragujevca, Niša, itd. koliko bitnih aparata za dijagnostiku i za lečenje ne radi zato što nisu planirana sredstva. Sa druge strane, imamo situaciju koja je nedopustiva, da pokrivamo dug od 130 miliona evra nenamenski potrošenih ili da se stvaraju novi dugovi od tri i po milijarde dinara i nikom ništa.
Gospodine Mijatoviću, vi ste tražili repliku na izlaganje ali niste pomenuti. (Predrag Mijatović: Jesam, pomenut sam.) Izvinjavam se, nisam čuo. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja sam možda na neki način započeo ovu diskusiju liste čekanja. Čini mi se da me kolega, pošto me je pomenuo, nije dobro razumeo. Nisam rekao da liste čekanja možda ne bi trebale da postoje tamo gde se zahtevaju određeni aparati i određena tehnika. Govorio sam o onim granama koje to ne zahtevaju. Nemojmo sada braniti nešto što je neodbranjivo. Vrlo dobro znamo čemu služe liste čekanja i kako se one upotrebljavaju. Nemojmo se sada sakrivati iza toga da je ovo nemoguće a ovo je moguće. Jer, do skoro nisu postojale liste čekanja a bili smo isto ovako, ako ne i lošije, opremljeni nego što smo sada. Prema tome, liste čekanja su uvedene iz drugih razloga. Negde može da se uradi, gospođo ministar, reorganizacija rada. Može da se uvede druga i treća smena, redovna, ne plaćena, da bi se propusna moć povećala. A vama kao ministarstvu predlažem, s obzirom da se mnogo diskutuje o korupciji oko lista čekanja, da vi u okviru Ministarstva formirate neku radnu grupu koja bi napravila reviziju listi čekanja u zdravstvenim ustanovama u Srbiji. Na taj način bismo najzad stekli sliku koje su liste čekanja opravdane a koje su liste čekanja napravljene samo da bi se uvela zakonska korupcija na mala vrata. Ne mogu se složiti ni sa tim da ako u nekoj zdravstvenoj ustanovi odnosno bolnici imate 18 ili 19 internista na 100 hiljada stanovnika a čeka se četiri meseca na internistički pregled, dozvolićete da ta lista čekanja ni u kom slučaju nije opravdana. Znači, ipak bi bilo dobro da Ministarstvo zdravlja izvrši određenu kontrolu i reviziju tih listi čekanja i vidi koliko su one opravdane a koliko nisu i nemojmo braniti ono što je neodbranjivo. Jer, svi znamo da je to izvor korupcije. Hvala lepo.
Narodni poslanik Zoran Radovanović.
Uvažena ministarko, poštovane koleginice i kolege, tu se slažemo. Postoje stvari gde definitivno može. Jer, da bi neko otvorio ordinaciju interne medicine treba mu jedan krevet, beli mantil, sestra, šalter i on može da radi takav pregled. Tu ste u pravu. Znači može, kao što treba i za neke druge grane, ali moramo u svakoj diskusiji odvojiti ono što je definitivno zavisno od sistema, ono što je ljudski faktor. Vi znate u ginekologiji, ja sam imao problem, ne ja nego svi, da je izvršenje kod nas u Nišu bilo 8,7% ambulantnih pregleda na šest meseci. Jedan deo je išao u dom zdravlja u primarnu medicinu, drugi je išao preko privatnika. Može se to dovesti u red, ali treba pomoć i države da uhapsi nekog i treba pomoć korektnih kolega i pacijenata da ukažu gde je greška. Zato kažem, slažemo se oko dela gde koruptivno jeste jedno, ali, aparatura je aparatura. Malo pre je rekao kolega da je popravka jednog aparata za zračnu terapiju osam ili devet miliona dinara. To su tri ultrazvuka. Izvinjavam se, dva rade, jedan u Nišu ne radi, osam miliona je popravka i stoji godinu dana. Zato postoji treća i četvrta smena, rade do 12 sati noću, ne može brže. A u pravu ste i vi, kolega Mijatoviću. Hvala.
Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Gordić. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 30. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 36. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 36. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 36. amandman je na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika, podneo Odbor za zdravlje i porodicu. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 38. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Dušan Milisavljević. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Reč ima dr Dušan Milisavljević.
Poštovani predsedniče, poštovana ministarka, koleginice i kolege narodni poslanici, biću relativno kratak. Moja želja je bila da ovim amandmanom ukažem na mogućnost da poboljšamo ovaj zakon i da imamo još jedno skupštinsko telo koje bi bilo nezavisno, neutralno. Imalo bi svoj budžet i bilo bi skroz nezavisno od rada lokalnih samouprava. Mislim da zakon ima više nego dobrih članova i mogu da kažem da više od 80% predloga ovog zakona je u redu. Zakon koji tretira naša ljudska prava, prava pacijenata, se sada na jednom mestu nalazi i mislim da jeste dobar, ali sumnjam već u startu na njegovu funkcionalnost i na njegovu primenljivost, kao što su bili i mnogi do sada doneti zakoni, pa nismo uspeli da ih sprovedemo. Prva moja zamerka je bila - savetnik za prava pacijenata. To sam i na Odboru za zdravlje i porodicu rekao. Nema šta mene neko da savetuje. Mene savetuju roditelji. Savetovali su me baka i deka, a ako sam bolestan, meni treba zaštita. Znači, građanima Srbije ne treba neko da ih savetuje. Treba neko da ih štiti, da ih zaštiti. Sam taj pojam – ej, ja ću da te savetujem, nema šta da me savetuješ, daj zaštiti moja prava. Moja prava su ugrožena, prava mog deteta koje je pretrpelo lošu lekarsku neku grešku pretrpelo na svom telu, ili je loše lečeno, ili ima neki ožiljak, opekotinu od operacije i sad neko treba da me savetuje da to nije dobro. Pa ja znam da to nije dobro, hoću da me zaštiti i da ostvarim svoja prava. Taj pojam zaštitnika nije ovde zaživeo. Dobio sam i obrazloženje zašto. I na samom Odboru sam dobio to obrazloženje. Lično smatram da je mnogo bilo bolje da savetnik ne bude, nego da nešto bude jače. Kako bi građanima to bilo jasnije, da je to neka osoba koja stvarno štiti njihova prava. Ono u šta sumnjam je da će lokalne samouprave, ne svakako Beograda, Novog Sada, Kragujevca, Niša, ili Subotice i Vranja, ali neke lokalne samouprave manje, tipa Preševa, Bujanovca, Crne Trave, Trgovišta, da ne navodim sad ove sredine, imati kapacitet da nađu takvog pravnika koji će smeti da se suprotstavi svom predsedniku opštine, da kaže – slušaj, ovaj moj Milorad je stvarno povređen u tom domu zdravlja i zahtevam da njegova prava budu zaštićena. Onda će mu taj predsednik opštine reći – ma, da li si normalan, naš budžet je mali, pusti to, zataškaj taj slučaj. Mislim da će isto da se dešava kao i kod zaštitnika prava pacijenata, koji su radili u domovima zdravlja, u kliničkim centrima, gde ni jedan slučaj nije bio do kraja izguran u korist tog građanina čija su prava bila oštećena. Smatramo sam da je mnogo bolje da imamo još jedno neutralno, nezavisno telo koje bi Skupština Srbije izglasala, gde bi imao svoj budžet, gde ne bi zavisio od nekog lokalnog moćnika i kako bi mogao da stvarno na delu štiti prava pacijenata. To je jedna moja zamerka koju sam pokušao ovim amandmanom da ukažem. Neću puno da, s obzirom da je nekoliko narednih amandmana slično, govorim na ovu temu. Dobio sam informaciju, sada je to i zvanično, da nisu moji amandmani prihvaćeni. Nakon srede, kada bude izglasan ovaj zakon, svakako ću da podnesem predlog izmene Zakona o zaštiti prava pacijenata i to će verovatno da stoji u nekoj fijoci, kao što je i predlog zakona koji sam uradio u ime poslaničke grupe DS od 18. septembra prošle godine stajao, ali u redu. Smatram da će vreme pokazati funkcionalnost ovog predloga i vašeg predloga. Svakako da je vaš predlog mnogo bolji nego što je postojeći, da pri kliničkim centrima imate pravnika koji štiti ta prava pacijenata. Mislim da je ovo malo bolje, ali da neće biti funkcionalno i da ćemo se opet suočiti sa jednim neprimenljivim zakonom i da ćemo imati problem, kao što sada imamo problem sa nekim drugim zakonima koje ne možemo da sprovedemo. Ne bih više o ovoj temi. Samo bih još jedanput potvrdio ovo što je rekao i predsednik Skupštine, isto je u vezi prava pacijenata. Ovo praktično, po meni, nije politika, ovo je borba za život. Za sredu sam zakazao sednicu Odbora za zdravlje i porodicu gde ćemo, u dogovoru sa predsednikom Skupštine, izglasati inicijativu Odbora za zdravlje i porodicu prema Skupštini Srbije, prema predsedniku Skupštine Srbije, da se formira radna grupa sa ciljem da rešimo problem lečenja dece u inostranstvu i da nam se više u budućnosti ne dese situacije da gledamo roditelje dece koji mole i prose za živote svoje dece. Bukvalno u puno slučajeva su morali da vode tu svoju bolesnu decu, da ih pokazuju drugim građanima kako su oni bolesni. To su slike koje su uznemirile, pretpostavljam, sve vas, slike koje su uznemirile građane Srbije. Ono što je jako bitno, mali broj roditelja ima kapacitet i moć da dođe do medija. Pitanje je koliko je još malih Tijana izgubilo svoj život, koliko tih roditelja nije moglo iz tih malih sredina da dođe do nekih većih centara da bi ukazalo na te probleme, tako da ovde moramo stvarno da budemo jedinstveni. Ovo je jače od bilo koje politike. Ovo stvarno treba da bude jedinstvena politika ovog parlamenta i da ovaj problem u narednim mesecima rešimo. Hvala vam puno.
Reč ima gospođa Slavica Đukić-Dejanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je već jedna suštinska razlika u načinu kako mi, predlagači, mislimo da treba da izgleda ovaj zakon i kako predsednik Odbora za zdravlje i porodicu razmišlja o tome. Mislimo da zdravstvena zaštita mora biti dostupna i efikasna. Mislim da 70% do 80 % građana treba da se informiše o svim svojim pravima tamo gde živi. Jedinice lokalne samouprave su i osnivači primarne zdravstvene zaštite, domova zdravlja i, u skladu sa svim ovim činjenicama, smatramo da pravnik koji ima najmanje tri godine iskustva, koji će proći edukaciju iz domena zakonodavstva vezanog za pravnu medicinu, treba zapravo da bude medijator. Nije ideja samo da štiti prava i uočava nepravilnosti, zajedno sa pacijentom koji dođe kod njega, nego je ideja i da nauči pacijenta, građanina šta su sve njegova prava na svim nivoima, i u domu zdravlja, i u bolnici, ako treba u tercernom nivou. Zbog toga smatramo da je Zaštitnik građana, koji je do sada bio u radnom odnosu u zdravstvenoj ustanovi, koga je plaćao direktor, odnosno zdravstvena ustanova, bio u izvesnom sukobu interesa. Ako treba da štiti prava pacijenata, a plaća ga RFZO, dakle, zdravstvo, on nije u stanju da sigurno bude krajnje objektivan i da štit na najbolji način pacijenta. Zbog toga, prvo, mislimo da je to izmeštanje u jedinicu lokalne samouprave, dakle, u skupštinu grada, odnosno u skupštinu opštine izuzetno značajno. Mislim da su, naravno, po svom obrazovanju najkompetentniji pravnicikoji imaju najmanje tri godine radnog iskustva i koji će proći tu edukaciju i mislimo da zapravo treba zaštitnik, a Zaštitnik građana je sugerirao da se on ne zove zaštitnik, nego da bude savetnik prava pacijenata, da bude najviše medijator, manje neko ko će eventualno pokretati postupke za sankcije. Zašto? Zato što razne inspekcije, i sanitarna i zdravstvena, i dalje funkcioniše, zato što postoji i zdravstveni savet na nivou najvećeg broja jedinica lokalne samouprave, a pravo je svih da ga formiraju i zbog toga što na ovaj način postižemo da, s jedne strane, neko ko je neutralan, a obrazovan, dobro poznaje zdravstveni sistem, može na najkvalitetniji, na najvalidniji način biti zaista zaštitnik prava pacijenata.
Hvala. Narodni poslanik dr Dušan Milisavljević, replika. Izvolite.
Poštovana ministarka, niste me ubedili. Opet ste ponovili ono što sam smatrao da nije dobro u ovom zakonu. Rekli ste da nije bilo logično da pravnik koji radi u kliničkom centru, čiji je osnivač, znači, gde prima platu, da će štititi prava pacijenta i zato ste predlogom vašeg zakona stavili tog zaštitnika prava pacijenta na nivou lokalne zajednice. Pa, ko je osnivač doma zdravlja u lokalnoj samoupravi? Lokalna samouprava. Iz tog budžeta ona praktično prima platu. Tu je ta osnova mog problema, da smatram da taj zakon neće biti funkcionalan samo zbog toga, jer on nije neutralan. On zavisi od budžeta lokalne samouprave. Znači, taj savetnikprava pacijenta na lokalu zavisi od plate koju prima od gradonačelnika ili predsednika opštine u tom mestu. To vam je isto kao kada prima platu od direktora kliničkog centra. Mislim da je vaša namera bila dobra. Ovo vam je zadnja varijanta. Nemate kome više da se on žali. On tu završava. Moj predlog je predvideo da imate i na Republici i na lokalu da, ako nije zadovoljan savetnikom prava pacijenta na lokalu, može da se drugostepeno žali republičkom savetniku, tj. zaštitniku prava pacijenta. Slažem se da su suštinske prirode te neke moje i vaše primedbe. Svakako da vi imate većinu i vi ćete izglasati vaš predlog zakona. Ostavljam vremenu da kaže šta je funkcionalno. Lično stavljam sumnju da će to biti na takav način kao što vi kažete funkcionalno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović.
Hvala lepo. Gospođo ministar, apsolutno mislim to što ste rekli, da je potpuno u redu. Amandman koji je gospodin Mijatović podneo je dobro što ga niste prihvatili. Taj savetnik za zaštitu pacijentovih prava je dobra inicijativa i dobro je da postoji i imaće svoju ulogu u svakom slučaju, na način kako je zacrtano u ovom zakonu. Stoji da, ono što sam vam i na Odboru rekao, da smatram da vi pored ovoga savetnika formirate i savet za zdravlje pri lokalnoj samoupravi, u koje ulazi udruženje građana iz reda pacijenata, zdravstvenih ustanova, sa teritorije jedinice lokalne samouprave, nadležne filijale Republičkog fonda za zdravlje i zdravstveno osiguranje. Mislim da je to dupliranje funkcije i da je taj savet nepotreban, mislim da opterećuje budžet lokalne samouprave, a kao dupla funkcija koju ima sa savetnikom i prepliće se, znači njihove se funkcije prepliću, mislim da je to bilo nepotrebno formirati. Vi ćete verovatno dati objašnjenje zašto je to potrebno, ali lično mislim da nije, našao sam i sagovornike u tom svom mišljenju, odnosno istomišljenike, no, verovatno da će tako i biti. Vas bih gospodine predsedniče zamolio za dve rečenice u vezi onoga, malo samo da izađem iz ovog konteksta, onoga u sredu koje će biti organizovano sa Odborom za zdravlje, za pomoć malim pacijentima, koji treba da se leče van Srbije. Želim samo da Srbija zna za jedan podatak, koji smo dobili od direktorke Lekarske komore, da na računu Lekarske komore trenutno ima pet miliona evra neiskorišćenih sredstava skupljenih od članarine lekara. Taj novac će biti i može da bude potrošen za luksuz Lekarske komore, a može da bude u ovom slučaju iskorišćen za lečenje tih pacijenata, koji moraju da se leče van. Mislim da niko od lekara ne bi imao ništa protiv da se upravo taj novac koji mi plaćamo svakog meseca iskoristi za jedno lečenje. Ogromna su sredstva pet miliona evra, neiskorišćenih sredstava, podatak koji je na Odboru za zdravlje dala direktorka Lekarske komore Srbije. Hvala lepo.
Samo da kažem jednu stvar vezano za ovaj odbor, da pošto smo možda bili malo neprecizni, znači neće se raditi samo o deci. Odbor će, odnosno radno telo koje će raspravljati, na Odboru će se raditi faktički o pomoći svim ljudima u ovoj zemlji kojima je potrebno lečenje u inostranstvu.Znači, mi pokušavamo da nađemo model, ne samo za decu, to jeste naša najbolnija tačka, ali i za sve ostale, i zbog toga ga predlaže Odbor za zdravlje. (Predrag Mijatović: Iskoristimo ova sredstva koja su na računu.) Tako je. Što se ovoga tiče, nemam informaciju o ovome, evo ministarka je tu, pa da vidimo šta će je moguće da se uradi. Ministar, izvolite.
Mi smo na Odboru već razgovarali o pitanjima Saveta za zdravlje. Zakon o lokalnoj samoupravi, poštovani narodni poslanici, koji smo doneli u ovom parlamentu pre jedno dve godine, izmene i dopune definitivne, predviđa i instalira, da kažem savete za zdravstvo u jedinicama lokalne samouprave. Struktura je određena tada. Dakle, nikakvo novo telo ne predlažemo ovim zakonom. Mislimo da bismo prosto pojeftinili efekte koje želimo da postignemo ovim zakonom, da je dobro ne formirati nova tela koja će sada iziskivati nove finansije, nove procedure izbora, novo uhodavanje, nego da taj savet za zdravlje na nivou jedinice lokalne samouprave, može rešavati i po prigovorima savetnika i pacijenata koji su nezadovoljni i prosto može biti jedna instanca u čitavoj ovoj proceduri o kojoj govorimo. Zašto je struktura različita i zašto je data mogućnost jedinici lokalne samouprave,da negde, na primer ima predstavnika udruženja pacijenata, negde ne? U endemskim područjima gde ima određenih oboljenja, na primer endemske nefropatije sasvim je logično da će u toj jedinici lokalne samouprave biti predstavnika pacijenata, jer su oboljenja češća i ona će moći u tom savetu da daju značajan doprinos kvalitetu rada. Tako da nismo imali ideju da treba to da menjamo, ali kažem radi se o zakonu koji je ovaj parlament usvojio pre jedno dve godine. Stalna konferencija gradova je podržala ovakva naša razmišljanja i ovaj predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Radoslav Milovanović.
Poštovani predsedavajući, uvažena gospođo ministarka, koleginice i kolege narodni poslanici, podržao bih amandman mog kolege Dušana Milisavljevića. Navešću i razloge zbog čega. Prava pacijenata su ugrožena ne samo postupanjem medicinskog osoblja koje radi u zdravstvenim ustanovama, već i neadekvatnom opremom, neodgovarajućim platama zdravstvenih radnika, ovom nestašicom lekova, plaćanja lekova čak i starijih pacijenata i dece. Dobar primer imamo kroz instituciju Zaštitnika građana koja je jedno potpuno nezavisno telo i na koje se ne može politički uticati. Šta je pitanje? Da li će taj savetnik za zaštitu pacijenata biti nezavistan? Neće. Mi ipak živimo u partijskoj državi i svedoci smo u proteklim mesecima promene lokalne vlasti u čitavoj Srbiji. Nezavisno od rezultata izbora menjale su se lokalne vlasti onako kako je formirana i Vlada. Sada je pitanje da kada zaposlite nekog savetnika građana, bez obzira na njegove stručne kvalitete on je i zavistan od lokalne samouprave, tačnije od predsednika opštine. Kakvu kontrolu nad tim savetnikom ima Ministarstvo? To je pitanje koje postavljam. Kakva će biti njegova saradnja sa drugim savetnicima u lokalnim samoupravama, na primer okruga? Imate primere dobre prakse iz nekih zemalja gde postoje zaštitnici pacijenata, regionalni i okružni. Mislim da bi tu negde bilo možda dobro rešenje u ovom zakonu. Koliko će to koštati lokalne samouprave? Imamo 150 opština i 24 grada. Da li će pacijenti biti adekvatno zaštićeni? Kome će odgovarati ovi saradnici koje postavlja lokalna samouprava i da li će se oni menjati? Mi imamo problem u Srbiji. Nismo Švajcarska, nismo Nemačka. Da li će se oni menjati nakon svakih lokalnih izbora? Mi smo u ozbiljnim problemima i kakav će njihov uticaj biti prema lekarima, na primer u jednom domu zdravlja gde je pola lekara iz jedne stranke, pola iz druge, da li će tu biti umešana politika? Ono što je za vas pitanje jeste kakav će uticaj Ministarstvo imati na njihov rad? Ako oni samo odgovaraju lokalnim samoupravama, ima mnogo primera u Srbiji, naročito u malim sredinama kao što je govorio moj kolega, gde je ozbiljno mešanje vlasti rad u opštini, pa čak i u domove zdravlja. Još jedno pravo pacijenata koje je u mojoj opštini ugroženo jeste pravo na adekvatnu zdravstvenu zaštitu. Pacijenti iz moje opštine, opštine Kučevo overavaju upute za lečenje u zdravstvenim ustanovama van Kučeva, u Petrovcu na Mlavi. Podsećam vas da ne postoji autobuska linija od Kučeva do Petrovca na Mlavi i kada će to pitanje biti rešeno. Ono je vrlo važno i to je jedno od ugrožavanja prava pacijenata. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ana Novković.
Smatram da savetnik treba da bude u lokalnoj samoupravi, jer će samo na takav način biti dostupan svim građanima. Kako će građani iz nekog udaljenog mesta koje je daleko od Beograda doći do nekog poverenika koji je u Beogradu? Izražena je i sumnja o profesionalizaciji tih ljudi. Znate šta, lokalne samouprave treba da budu i moraju da budu servis građana i zato i ovi ljudi moraju da rade kao profesionalci i naravno da je potrebno raditi na daljoj profesionalizaciji lokalnih samouprava. Jako je važno da svaki čovek može u što kraćem vremenu da dođe do svog savetnika. Ono što je ministarka rekla, oni će imati ulogu medijatora. Sa druge strane građani će moći da mu se obrate i za neki savet, da već znaju unapred da se informišu o svojim pravima, što će ih sprečiti da lutaju od lekara do lekara i da ne znaju na koji način mogu da ostvare svoja prava. Mislim da je jako dobro da svaka lokalna samouprava ima svog savetnika i mislim da to ne mora da iziskuje nove troškove, jer od postojećih zaposlenih može se naći neko ko taj posao može da obavlja. Domaćinskim poslovanjem i odnosom prema budžetu, pa i lokalnoj samoupravi mnogi problemi u zdravstvu mogu da se reše. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dušan Milisavljević. Izvolite.
Pošto je moj predlog tog amandmana, samo bih vas dopunio, niste shvatili. Znači, moj predlog je da savetnik ili zaštitnik prava pacijenata bude na lokalu, ali da bude i na republičkom nivou. Znači, imamo dvostepenu kontrolu zaštite prava pacijenata. Smatram da mnogi građani nemaju simpatije prema administraciji mnogih lokalnih samouprava. Ja nisam zadovoljan radom mnogih šalterskih radnika u mom Nišu. Imate vrlo neljubazne osobe koje neće da vas pogledaju, koje kad dođete do šaltera, zatvore vam šalter. Pitam vas – da li će takav neki pravnik, koji je frustriran zato eto što je takav, da stvarno vodi računa o tim pacijentima? Znači, ja nisam hteo da izmislim toplu vodu. Samo sam želeo da nešto što bi bilo dobro izglasamo u Skupštini, da imamo još jedno nezavisno skupštinsko telo, koje bi imalo svoj budžet, koji bismo glasali u Skupštini Srbije i iz tog budžeta bi se finansirali ti savetnici ili zaštitnici ili kako god već bilo. Ovako, oni se finansiraju iz lokalnog budžeta. Znači, njima je osnivač lokalna samouprava. Bolnicama je osnivač lokalna samouprava. Tom pravniku je poslodavac lokalna samouprava. Želeo sam da izbegnem da lokalna samouprava ne bude njemu finansijer i da ga plaća, jer ko vas plaća, povući će vas za uvo i reći će – je si li normalan bre, stani malo, stani na loptu, skloni se. Siguran sam da tako funkcionišemo. Kamo sreće da smo mi švajcarsko društvo, da imamo administraciju koja je perfektna i koja gleda stvarno da zaštiti interese građana. Ovde imate, nažalost, administraciju koja je prenatrpana, koja je nezadovoljna i koja kad dođe neka baka kojoj je neki lekar rekao neku grubu reč ili joj možda nije dao neki lek koji je želela, on će joj se na šalteru nasmejati. Nemam poverenja u mnoge lokalne samouprave, u kvalitet administracije u mnogim lokalnim samoupravama, pod broj jedan. Smatram da nemaju kapacitet. Smatram da mnogo što šta treba da radimo u reformi lokalne administracije, a kamoli da takva lokalna administracija izabere nekog ko će stvarno štiti nezavisno pravo pacijenata.
Gospođo Novković, po kom osnovu? (Ana Novković, s mesta: Replika.) Nije vas pomenuo. (Ana Novković, s mesta: Na moje izlaganje.) Izneo je svoje mišljenje. Nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, po amandmanu.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, kada govorimo o savetniku za zaštitu prava pacijenata, ovde se možda malo pogrešno postavlja pitanje da će taj savetnik biti direktno odgovoran predsedniku opštine ili nekoj opštinskoj političkoj strukturu. To uopšte ne mora tako da bude na terenu. Na neki način taj savetnik je potpuno individualan. Njegova obaveza je da brine o građanima, da brine o pravima i zaštiti ta prava pacijenata na toj teritoriji. Da li će on to raditi ili neće raditi i kojim kvalitetom će to raditi, to zavisi od pojedinca do pojedinca. Neko će izvanredno raditi taj svoj posao, čak pored toga što će brinuti i o njihovim pravima i savetovati ih kako da ostvare ta prava. Možda će se angažovati i da im pomogne u nekom procesu kako da ta prava do kraja i ostvare. Negde u nekoj sredini će biti neko potpuno nezainteresovan i taj verovatno neće dobro raditi. Mi sad ne možemo praviti zakon od opštine do opštine i gledati gde će neka opština daleko više možda ispolitizirati tu stvar, a neka će to prepustiti čoveku da prema svojoj odgovornosti i znanju sam to radi. U svakom slučaju, ovo treba podržati jer je to jedan korak napred u smislu jednog složenijeg, ozbiljnijeg pristupa u podršci i ostvarenju prava pacijenata. Kada je u pitanju savet kao takav, on mene podseća, govorio sam i na odboru, na ono vreme kad su bili SIZ-ovi i kad su bila veća davalaca usluga i veće primaoca usluga. Kada su u jednoj opštini postojali davaoci usluga. To je bio dom zdravlja, bolnica itd, lekari, a na drugoj strani primaoci usluga. To je bila privreda i to su bili građani. Na nekoj Skupštini koja se održavala s vremena na vreme, analizirala se situacija u toj opštini, kada je u pitanju zdravstvena zaštita, nivo, kvalitet, mogućnosti, pare privrede, koliko treba izdvajati, kakvi su troškovi, šta planirati itd. To je bilo u ono vreme prilično, da kažemo, čak i dobro. Danas je neko drugo vreme. Danas to drugo vreme traži ovakav način organizovanja. U svakom slučaju, ovo će biti nešto novo i nešto dobro ako to u praksi zaživi i ako ti ljudi odgovorno rade svoj posao i u nekom razgovoru, sastancima između s jedne strane zdravstvenih radnika i s druge strane građana, savetnika i ostalih dođu do najboljih rešenja koja su za tu sredinu i te građane dobra. Jedino što nama fali u ovoj celoj priči, a to je i taj zakon o zaštiti lekara. Paralelno za zaštitom pacijenata i pravima pacijenata, moramo ići na zakon o lekarstvu, na zakon o zaštiti lekara i onda da uspostavimo tu ravnotežu i da imamo pravi partnerski odnos između pacijenata i lekara.
Hvala. Na član 38. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović.
Hvala. Već dugo smo pričali o ovim stvarima ovde i moram da pohvalim, to je dobro. Dobro je da se bivši zaštitnik, a sada savetnik za prava pacijenata izmesti iz zdravstvene ustanove. Činjenica je, u obrazloženju zakona je pisalo da to nije veliki broj prijava. Naši građani se u principu i po pravilu ne žale puno na lekare i ne žale se puno koliko mi svi imamo u životu realno zamerke na njihov rad. Stvarnih prijava nema toliko puno. Zato mislim da predlog kolege Milisavljevića iz tog razloga nije održiv. Nema toga puno. Ako izmestimo savetnika iz zdravstvene ustanove, a to ovim zakonom činimo, mi ćemo zapravo verovatno povećati broj i to je dobra stvar, verovatno će se to desiti. Ali, imate jedan realan problem i to je ono o čemu sam pisao. Zbog toga ovaj moj amandman izgleda ovako. Želeo sam da u čitavu ovu priču saveta ili zaštite prava pacijenata uključimo i Republički fond, iz prostog razloga zato što Republički fond plaća sve ovo, u nekih 90% plaća i primarnu i sekundarnu i tercijalnu zdravstvenu zaštitu. Kada imate savetnika koji sedi u opštini, to je dobra stvar, realno. Na prvu loptu, bio sam zadovoljan ovim rešenjem, a posle sam razmišljao na način na koji razmišljaju ljudi koji rade u lokalnoj samoupravi. Oni će prvo ovo doživeti kao jedan novi namet i to je činjenica i neće niko to osporiti. Onda će se postaviti sledeće pitanje – ko će to platiti? Vi ste rekli da ćete platiti obuku tih lica koja će to uraditi, koja će da se nauče kako da budu dobri savetnici i zato će trebati nekih šest meseci, ali sam zaista siguran da će proći mnogo više od tog vremena dok ovakva odredba ne zaživi. Zato sam napisao ovakav amandman. Živim u uverenju da ste vi na neki način ovaj moj amandman i usvojili, jer ste stvorili preduslove da Republički fond zaista počne da radi te poslove. Na neki način, on to radi kroz izmenu ovog propisa i to je dobra stvar. Druga stvar, usvojili ste i ono da taj savetnik treba da ima tri godine, a ne pet godina radnog iskustva i to je takođe dobro, jer ćete teško naći u lokalnim samoupravama ljude koji imaju pet i više godina radnog iskustva u ovim poslovima. Postoji još jedna činjenica, a to je da će to jako teško ići kada krene taj sistem da funkcioniše, a to je zato što ljudi kažu – mi to ne plaćamo, kako mi to možemo da kontrolišemo? Hajde da kažemo da primarna zdravstvena zaštita može da bude na neki način pokrivena tim čovekom koji radi ili sedi u lokalnoj samoupravi i koji se zaista trudi da savesno i odgovorno obavlja svoj posao. Ali, šta ćete sa bolnicama? Neće to ići. Ići će jako teško, prvo, zato što uprava bolnica, direktore postavlja ministarstvo. Oni ne doživljavaju lokalnu samoupravu kao nekog kome treba da polažu račune. To je jako teško. U Šapcu smo pre dve i po godine napravili ovo što se sad zove savet za zdravlje. Mi smo ga napravili u Šapcu pre dve i po godine i zvao se radna grupa. Tad su u njoj sedeli svi ovi koji su sad zakonom propisani da rade u savetu. Po prvi put su ljudi počeli da pričaju. To je suština jedne reforme uprave, da ljudi koji vode ili rade u različitim ustanovama počnu da pričaju, da rešavaju probleme građana, dakle, da počnu da pričaju o interesu građana. Iz te radne grupe su izašli neki dobri projekti na lokalu i to je sve odlično. Ali, hoću da vam kažem, bilo je jako teško naterati ustanove koje ne finansira lokalna samouprava, makar i u malom procentu, da rade nešto i da podnose neku vrstu odgovornosti. Zato zaista podržavam ovu činjenicu što će postojati savet za zdravlje. To je odlična stvar. To funkcioniše kod nas, a verujem da će funkcionisa ti svuda. Mislim da dok ne krene ovo da radi, odnosno u svom punom kapacitetu, treba razmisliti o tome da Republički fond zaista može odmah da počne da pruža usluge. Verujte mi, ako u sredu izglasamo ovaj zakon, a poslanička grupa ZZS, koja se zaista zalaže za neku vrstu istinske samouprave, možete već u četvrtak u Republičkom fondu da počnete da radite to. Dakle, jedan pravnik Republičkom fondu, koji sigurno radi tri ili više godina, čak i na određeno vreme, može da počne da daje savete pacijentima. Uglavnom su to u isto vreme i osiguranici Republičkog fonda, i da jednom taj Republički fond postane kuća svojih osiguranika, jer ne vidim razlog da on to ne bude, da otvori svoja vrata i da onda vidi kako se ljudi leče, koji su im problemi, kako je teško kada morate da date, kao i kada majka mora da dâ 500 dinara da bi bila i ležala sa svojim detetom na odeljenju pedijatrije, iako beba ima samo godinu dana, zato što je tamo neki umišljeni menadžer ili direktor doneo odluku da je jako dobro da zaradi na tome što će izdavati krevet majci pratilji, iako je Republički fond dao pravo detetu do 15 godina da ima pratioca. On kaže – mi smo doneli odluku, mi ćemo to da naplatimo, baš nas briga. Moralo je da prođe vremena da se takva jedna odredba ukine i da se kazne ti ljudi koji tako rade. U praksi ćete videti da se 75%, to sam merio i to smo radili u Šapcu, da se 75% svih tih primedbi zapravo odnosi na refundacije koje su građani platili, jer su im u državnim ustanovama nešto naplatili što nisu smeli – bilo da su to snimci, dodatne usluge, pregledi, snimanja, šta god, dijagnostika. To su uglavnom stvari na koje se žale. Za sve ostalo, imamo i Zaštitnika prava građana, gospodina Sašu Jankovića, tako da je i to institut koji postoji. Mislim da ovo što sam predložio, mislim da su se sada stvorili uslovi. Videćemo kako će sada stvari funkcionisati, jer je ovo generalno dobra stvar. Mislim da će poslanička grupa ZZS, a dalje ću pričati o drugim amandmanima, zaista podržati, jer smo uspeli da popravimo stvari i uspeli smo da krenemo napred, što je dobra stvar i za ministarstvo i za pacijente, odnosno građane. Hvala.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Želela bih da zahvalim na izuzetnoj konstruktivnosti i na razmišljanju gde se negde susrećemo. Mislimo da zaista Republički fond za zdravstveno osiguranje nije samo finansijska institucija, banka, nego mora štititi i prava svojih osiguranika. Gde je problem? Ovo je Zakon o zaštiti prava pacijenata, dakle, ne samo osiguranika. Širi je pojam. Slažem se da je ogroman broj građana koji koriste zdravstvene usluge u Srbiji, da su zapravo osiguranici Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje. Republički fond za zdravstveno osiguranje već sada ima kontrolnu funkciju. Imaju nameru da instališu, da naprave instituciju nadzornika koji bi upravo radili sve ovo o čemu vi govorite. Raspolažu kapacitetima već sada i već sada mogu krenuti. Mislim da oni planiraju i da će oni vrlo brzo početi da rade. Htela bih da kažem da ne smeta da, s jedne strane, prava osiguranika štiti Republički fond za zdravstveno osiguranje kroz nadzornike i da imamo te medijatore, savetnike u jedinici lokalne samouprave, koji, prosto, podučavaju pacijente njihovim pravima sve, ne samo osiguranike. S druge strane, prihvatili smo amandmane kolega iz SNS na član 38, o tome da, zapravo, kroz dva nova stava regulišemo da osiguravajuće kuće, ne mora to biti samo Republički fond za zdravstveno osiguranje, mislimo da treba ići na nove modalitete osiguranja, mogu praviti posebna akta vezana za regulisanja odnosa sopstvenih osiguranika i njih. Na taj način slično razmišljamo, te mi se čini da ćemo kroz ove različite instrumente, zaista popraviti informisanost, znanje pacijenta i pomoći svima nama da nam zdravstvena kultura bude na višem nivou, ali i naša prava, na šta to mi sve imamo prava.
Reč ima Nebojša Zelenović, replika. Izvolite.
Zahvaljujem se. Samo ću da se nadovežem. Dakle, nadzornici osiguranja i sada postoje u Republičkom fondu i oni, uglavnom, kontrolišu rad zdravstvenih ustanova. Ali, njima niko ni do sada nije branio da rade poslove o kojima sada govorimo. Ne vidim tu nijedan problem da to počne odmah da radi i da, recimo, izađu i da snime gužve. Recimo, ono što smo čuli danas, 150 metara reda na nekoj tamo klinici. Zašto ne bi nadzornici osiguranja videli u čemu je stvar, reagovali kod nadležne filijale, odnosno ustanove i onda videli da li postoje neka prava. Svaku povredu prava možemo finansijski da izrazimo. Za svaku od tih povreda se može neko kazniti finansijski. Zato postoje pravila u odnosu ugovora između Fonda i zdravstvene ustanove. Dakle, imate efikasan način kako da se stvari vrlo brzo dovedu u red. Zato je ovaj moj predlog bio ovakav. Ne mislim time da Fond treba stalno da kažnjava zdravstvenu ustanovu, a ne i obrnuto. Dakle, ne mislimo na to. Bitno mi je da postoji način na koji može brzo da se reaguje i da se otkloni problem. Hvala.
Reč ima Dušan Milisavljević, po amandmanu. Izvolite.
Javljam se povodom amandmana kolege Zelenovića. Ne slažem se sa njegovim predlogom i omogućavanjem Republičkom fondu da još veću moć agregira u sebe. Mislim da je bolje da imamo u narednom periodu – jedno je zaštita prava pacijenata, a zaštita prava osiguranika može da bude sasvim nešto drugo. Moć Republičkog fonda je jako velika i nisam video njegovu moć na delu, da zaštiti prava svojih osiguranika. Više sam video moć tog Fonda da ubire taj novac i da bude još jači u toj nekoj finansijskoj snazi. Moram da vam kažem da Republički fond u nekim godinama, ne sada, ali puno nekih stvari koje su baš kršila prava pacijenata, dolazila su iz Fonda. U mandatu g-đe Slavice i nas u parlamentu, ušli smo u rešavanje jednog problema koji je za mene nezamisliv i koji se upravo desio u Fondu. To je da stručna komisija Republičkog fonda propiše lek za lečenje dece koja boluju od hronične mileocitne leukemije, i te dece ima u Srbiji nekih 30. Ta deca devet godina primaju lek glivek i da im neka tenderska komisija promeni lek zato što je taj lek valjda malo jeftiniji, nemam pojma, i ubaci im drugi lek. Toga nema nigde u svetu. Toga nemate ni u Tunguziji, da neko vam tenderski menja nešto što su vam lekari rekli, što je lek delovao. Gospođa ministarka se isto na odboru začudila kada je dobila tu informaciju. Ljudi, neko se drznuo da deci koja boluju od leukemije, menjaju lek, samo zbog finansijske koristi te kuće. Sva sreća što nijedno dete nije izgubilo život. Sva sreća što nijedno dete nije izgubilo život. Neko je u toj organizaciji, menadžeri i veliki, video neki lek jeftiniji, hajde taj lek da ubacimo i deci koja devet godina primaju lek, koja su živa zahvaljujući tom leku, ubacuje neki drugi lek. Sva sreća što je ministarka više nego normalna osoba i što smo vrlo brzo reagovali. Mislim da smo i taj problem rešili. Dati još veću moć Fondu, da odlučuje o našim sudbinama, nisam za to. Za to sam da imamo još dva do tri fonda koji bi se borili za svog osiguranika, koji bi se borili da mu pruže kvalitetnu zdravstvenu uslugu i određene zdravstvene ustanove, da mu pruže i da ga osiguraju kod nekog dobrog profesora, kod nekog dobrog primarijusa, da se uvede više vrsta osiguranja, da se uvede jasan zdravstveni paket zdravstvenih usluga i šta građani Srbije imaju od svog osiguranja. To su neke stvari koje moramo da znamo. Za te stvari se zalažem. Svakako se ne zalažem da nekome damo neprikosnovenu moć da sve pare iz zdravstva on pokupi i da nam on određuje sa čime ćemo se lečiti, kako ćemo se lečiti. Sada stvarno ne vidim snagu Ministarstva zdravlja prema Republičkom fondu. Republički fond pušta kišu. Ovi jadni ljudi ovde nešto kao pričaju, donose neke zakone, a u suštini je prava moć tamo gde je novac. Hvala.
Reč ima Nebojša Zelenović, replika. Izvolite.
Hvala. Mislim da me kolega nije najbolje shvatio. Vi morate da otvorite vrata i da budete obavezni ili da budete na usluzi svojim osiguranicima, odnosno sa onima koji vas plaćaju, to nije moć, to je obaveza. Obaveza i odgovornost. Kada rešavate njihove probleme, to je takođe odgovornost, nije moć. Ideja je bila da se Republički fond kao jedan spor birokratizovani aparat otvori. Zašto sam to predložio? Zato što predstavljam politiku poslaničke grupe ZZS, koja se zalaže za istinsku samoupravu. Ako otvorimo vrata fonda i otvorimo vrata filijala, otvorimo vrata novcu kojim se finansira zdravstvena zaštita u 90% slučajeva, odnosno u 90% u Srbiji, šta time radimo? Time približimo taj novac, odnosno ta prava i nadležnosti građanima. To je ono što sam ja hteo. Hteo sam da se politika, odlučivanje i problemi građana približe onima koji odlučuju, a u isto vreme nadležnosti spuste građanima, da im budu bliže. To sam hteo da postignem. Mislim da sam to i postigao. Hvala vam na tome.
Na član 38. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Branislav Blažić, Ninoslav Girić, Aleksandar Radojević, Ljubica Mrdaković Todorović, Vesna Rakonjac, Mileta Poskurica, Milan Knežević i Predrag Mijatović. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu su prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 39. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Dušan Milisavljević. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 39. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Donka Banović.
Predložili smo drugačiju varijantu, što se tiče stava 4. Predlagač zakona kaže da odluku o organizovanju i finansiranju i uslovima rada savetnika pacijenata donosi nadležni organ jedinice lokalne samouprave, a mi predlažemo da odluku o organizovanju, finansiranju, sa naglaskom na rečju "finansiranju", i uslovima rada savetnika pacijenata donosi Ministarstvo zdravlja. Moram da priznam da smo se mi, barem ja, rukovodili ovom rečju "finansiraju" zato što lokalne samouprave su osiromašene, imaju problema sa finansiranjem nekih drugih organa. Bila sam vrlo pragmatična, ipak sam ja iz Pirotskog okruga, i smatram da Ministarstvo zdravlja treba da to radi. To koliko će taj savetnik biti samostalan u odnosu na to ko ga plaća, to pre svega zavisi od toga koliko je taj čovek stručan i koliko će hteti da radi taj posao kako treba. Da li ga plaća lokalna samouprava ili ministarstvo, ako je on stručan i bude predan tom poslu, on će ga raditi korektno, ako nije, biće svejedno ko ga plaća i da li će to raditi kako treba. Mislim da je jako važno da ta tela koja osnivamo, da postoji neka vrsta finansijske naknade. Kada je reč o ovom savetu za zdravlje, ne znam kakvo je iskustvo iz Šapca, da li vi rekoste da je bila radna grupa, da li je lokalna samouprava neka sredstva dodelila za rad te radne grupe. Znam da je uvek problem u lokalnoj samoupravi kod formiranja tih tela ako ne postoji. Tu u početku bude malo entuzijazma, volonterski, međutim kasnije se ljudi pitaju, a neka nadoknada. Naročito imamo u vidu, a vi ste gospođo ministar upoznati sa formiranjem inter resornih komisija za inkluzivno obrazovanje koju je trebalo da formira svaka lokalna samouprava u Srbiji. Prvo da znate da u određenim lokalnim samoupravama nisu formirane, a da se neka gase zbog toga što se ne zna ko te ljude plaća ili nisu plaćeni.
Na član 39. amandman je, na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika, podneo Odbor za zdravlje i porodicu. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospođa ministar.
Da, Vlada je prihvatila ovaj amandman.
Na član 40. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Dušan Milisavljević. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović.
O ovome smo pričali na Odboru za zdravlje, ali mislim da je jako bitno, u duhu ovih amandmana koje sam ja napisao, o čemu se tu zapravo radi. Predvideo sam da uvid u zdravstveni karton, odnosno medicinsku dokumentaciju pacijenta ne može imati taj pravnik, savetnik iz razloga što on neće znati šta gleda. On nema ta znanja. Prvo ćete ga vi učiti šest meseci kako da nauči koja su prava iz zdravstvenog osiguranja i zdravstvene zaštite, onda će njemu trebati još šest meseci da uđe u čitav posao. Posle godinu dana on treba da gleda tamo neki zdravstveni karton i neće znati ni da pročita, ni da vidi. Nadzornici osiguranja koji postoje u Republičkom fondu ne mogu da gledaju. Nadzornici osiguranja u Republičkom fondu koji kontroliše medicinsku dokumentaciju pacijenta, kada kontrolišu potrošnju lekova na recept, ne smeju da gledaju medicinsku dokumentaciju ako nisu lekari, ne zato što je to sad, nego zato što ne znaju. To samo lekari mogu da vide i da prepoznaju problem. Kako će tamo neki pravnik, koji je tek ušao u posao, da to vidi? Mislim da je to bio osnov ovog amandmana, o tome se zapravo radi. Ako je već takva situacija, a vi ste na neki način predvideli mogućnost da Republički fond uđe u ove poslove, ne vidim zašto se ne bi napravila neka kombinacija pa da tom pravniku pomogne nadzornik osiguranja lekar kojih ima u svakoj filijali Republičkog fonda, pa da zajedno pogledaju dokumentaciju i da pomognu jedan drugome. To je sve. Hvala.
Reč ima gospođa ministarka.
Planirano je da nadzornici budu lekari, kao što je planirano da savetnici budu pravnici. Prema tome, mislimo da je dobro da jedni budu lekari, a drugi pravnici. Sa druge strane, sadržaj rada savetnika je samo sadržaj po prigovoru i nema razloga da stiče uvid u sve ono što stoji u kartonu, a šta pripada vrlo osetljivim podacima samog pacijenta. To je regulisano drugim članovima i mislim da nema bojazni da će savetnik ući u one informacije koje bi bile čak i neovlašćeno otkrivanje lekarske tajne, a što je krivično delo.
Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu su prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 42. amandman je podnela narodni poslanik Mirjana Dragaš. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu su prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Sanda Rašković Ivić i Miloš Aligrudić. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na treću tačku dnevnog reda – PREDLOGA ZAKONA O ZAŠTITI LICA SA MENTALNIM SMETNjAMA. Primili ste amandmane koji su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Nebojša Zelenović, Mirjana Dragaš, Zlata Đerić i Dubravka Filipovski; Sanda Rašković Ivić i Milica Vojić Marković; Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Antić; Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za zdravlje i porodicu, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu prihvatili su amandman, a Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovani predsedavajući. Nadovezao bih se na ovu prethodnu priču sa prethodnog zakona. Dakle, ta radna grupa koja je u Šapcu napravljena pre dve i po godine, je jedna potpuno atipična grupa i time bih odgovorio koleginici Banović na pitanje. Potpuno je atipična zato što su tamo sve volonteri. Volonteri su direktorka bolnice i direktorka doma zdravlja i tadašnji direktor filijale i direktorka Centra za socijalni rad, Karitas predstavnik nevladinih organizacija, koji je naročito bio uključen u ovaj deo koji se odnosi na zaštitu lica sa mentalnim smetnjama i svi drugi koji su učestvovali, predstavnici škola i drugih udruženja građana. Dakle, zbog toga je bila potpuno, da kažem, atipična za naše uslove, jer su svi radili volonterski i dala neke svoje rezultate. Jedan od tih rezultata je strategija zdravlja te prevencije, promocija javnog zdravlja na teritoriji grada Šapca, to je strategija koja je izašla kao rad uz nekoliko projekata, kao rad te grupe. Šta je meni bilo jako bitno? Kada sam pisao amandmane na ovaj zakon, a bilo ih je osam, dosta mi je pomogla organizacija Karitas i njihovi saradnici i naravno psihijatri iz Opšte bolnice u Šapcu. Dakle, ideja je bila da probamo na najbolji način osobama koje imaju problema, odnosno koje imaju mentalne smetnje, omogućimo da što manje vremena provedu u zatvorenim uslovima. Prvi amandman koji ste vi usvojili, a usvojili ste tri, ja sam zahvalan na tome, prvi amandman treba popraviti tehnički, tekst, i zapravo rehabilitacija je suština svega toga. Dakle, nema lečenja bez rehabilitacije. Smatrao sam da u uvodnom delu teksta, ako ne postoji rehabilitacija kao ono čemu zapravo treba da se posvetimo kada se govori o lečenju lica sa mentalnim smetnjama, onda smo promašili temu. Rehabilitacija kasnije podrazumeva niz raznih usluga o kojima ću kasnije pričati u drugim amandmanima, niz usluga koje bi trebalo da poboljšaju da se omogući redovna komunikacija sa licima, da se omogući da oni redovno uzimaju svoju terapiju i da probamo da se ta socijalna inkluzija vodi na najbolji mogući način, bez preteranog i bespotrebnog i što je manje moguće zadržavanja u uglavnom ustanovama sekundarnog tipa. Hvala.
Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 12. amandman je podnela narodni poslanik Mirjana Dragaš. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman, a Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima ministarka, izvolite.
Stav 3. je iz tehničkih razloga izostao, inače kompletan amandman je prihvaćen, pa samo molim da se to ima na umu kod definitivnog izjašnjavanja i usvajanja teksta.
Hvala. Reč ima gospođa Ljubica Mrdaković Todorović.
Jako mi je drago što ste prihvatili ovaj amandman na član 12. gde se govori o lečenju osoba sa mentalnim smetnjama u zajednici, jer smatram da bi u budućnosti zaštita mentalnog zdravlja u zajednici trebala da bude dominantna u odnosu na bolničke uslove i to bi u suštini bilo u skladu sa Helsinškom deklaracija iz 2005. godine, u kojoj su se ministri zdravlja zemalja potpisnica obavezali, u tački 10. stav 11. da će podržati, citiram – razvoj službi mentalnog zdravlja u zajednici koje bi zamenile negu u velikim institucijama za osobe sa ozbiljnim problemima mentalnog zdravlja. Htela bih da kažem da u Nišu mi imamo pozitivna iskustva sa ovakvim konceptom lečenja i da je u Nišu dve godine funkcionisao prvi Centar za zaštitu mentalnog zdravlja u zajednici u Opštini Medijana, a nešto slično, sa zaštićenim stanovima, odnosno hostelima, imamo iskustva i u Specijalnoj psihijatrijskoj bolnici Gornja Topaonica kod Niša. Način funkcionisanja ovakvog lečenja bi značio da sve službe bi bile teritorijalno organizovane po istim principima, da bi multidisciplinarni timovi, kejs menadžmenti, koji bi se formirali iz redova postojećeg kadra psihijatrijskih službi, da bi organizovali ambulantnu službu, službu za kućne posete, tretman u stanu ili zaštićenom stambenom prostoru, dnevne centre sa različitim psihosocioterapijskim programima, službu za psihoterapiju i smatram da osnova ovakvog terapijskog pristupa u budućnosti bazirao bi se na individualnim programima koji bi uvažavali, kako zdravstveno stanje pacijenata, tako i njihov socijalni status, želje i mogućnosti i time bi se lakše obezbedio terapijski kontinuitet kroz tretman pacijenta od strane istog tima i za vreme hospitalizacije i nakon otpusta. Hvala.
Izvolite.
U sklopu deinstitucionalizacije, mreža institucija centara za mentalno zdravlje je zapravo neminovnost. Mi smo po mnogim aktima i, na kraju, realnim okolnostima u kojima funkcioniše briga o mentalnom zdravlju, napravili nekoliko važnih koraka. No, podzakonskim aktom ćemo u narednih šest meseci detaljnije urediti ovu problematiku i mislim da će to biti zaista na dobrobit podizanja zdravstvene kulture i nivoa zdravstvenog funkcionisanja građana.
Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč?(Ne) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Nebojša Zelenović.
Zahvaljujem, poštovani predsedniče. Na odboru nisam pričao o ovome zato što je u nekom trenutku rasprava otišla u drugom pravcu, pa nismo dovoljno pričali o ovim stvarima, ali mi je jako bitno. Ja sam pravnik po struci, nisam psihijatar, niti neko ko se ovim bavi, tako da sve ovo što sam do sada govorio su zapravo saveti ljudi koji su iz struke, sa teritorije odakle ja dolazim. Imali smo i konsultaciju dr Paola Sere, koji je uvaženi psihijatar i koji je dosta pomogao da ovi amandmani koje imam zapravo budu, u suštini, a vidim i iz rezultata, dobri. Ono što smo mi sugerisali je individualni plan lečenja, da je on sastavni deo dokumentacije i da se ažurira jednom nedeljno i to je jako bitno. Mislim da je dobro da uvedemo takvu praksu u našu medicinsku dokumentaciju i uopšte način postupanja. Dalje ću se kroz raspravu interesovati kako stvari stoje u vezi sa tom socijalnom inkluzijom, ali mislim da idemo dobrim putem i da je ostalo da vidimo šta će uraditi druga ministarstva koja ste vi pozvali kada smo pričali o raspravi u načelu, šta će uraditi povodom toga, odnosno da li će se Ministarstvo rada, zapošljavanja i socijalne politike uključiti, sa kojim sredstvima i da li će se uopšte uključiti. Interesuje me da li postoji neka vrsta komunikacije koju ste već napravili, da li je taj poziv više onako deklarativan ili zaista postoji interesovanje i kod druge, treće strane, da ovo zaista zaživi i da probamo da deinstitucionalizacija bude pravilo u Srbiji, da vidimo koje su to usluge koje se mogu pružati na lokalnom nivou, a verujte, u Šapcu smo jako zainteresovani da uključimo ove usluge i da probamo da napravimo jedan iskorak, da pokažemo da možemo te evropske vrednosti da uvodimo, ako možemo u svaku od lokalnih samouprava i ne vidim prepreku za to. Želeo bih da čujem te informacije, ako ih imate. Hvala.
Izvolite.
U okviru IPA deset projekata već smo krenuli i radne grupe Ministarstva rada za socijalu i zdravstva upravo rade na implementaciji svih ovih segmenata u jedinicama lokalne samouprave, zajednički i svako sa svojih aspekata. Osobe koje su u stanju socijalne potrebe i osobe koje imaju mentalne smetnje su sigurno posebna briga. Mislim da ćemo relativno brzo, pošto to rade radne grupe i drugih ministarstva, ne mogu decidno reći kada, ali bih volela da to bude najviše u narednih šest meseci, izaći sa zajedničkim programima, pa i izmenama određenih zakonskih akata, kako bi u jedinicama lokalne samouprave socijalni radnici, psihijatri, defektolozi i drugi predstavnici institucija, u zavisnosti od sredine, dali svoj doprinos da ovo funkcioniše na kvalitetan način.
Hvala. Na član 16. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović. Izvolite.
Evo zašto sam uložio amandman na ovo. Teško će ovo ići u praksi. Koliko sam dobio informacija, šta će se zapravo tu desiti? Desiće se da će biti problem kontaktirati lice u koje osoba sa mentalnom smetnjom ima poverenja. Kako ćete vi doći? Ono hoće da tu bude prisutan neki komšija ili prijatelj, i šta ćete vi uraditi? Pozvaćete tog komšiju ili prijatelja i on će kao doći? Teško da će se to desiti u životu. Tako da, ne znam kako će ovo da funkcioniše u praksi. Mislim da to nije realno i mislim da nije ni ostvarivo.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Lice u koje osoba sa mentalnim problemima ima poverenja ne mora uvek biti najbliži srodnik, komšija, rođak, već može biti i neko sasvim drugi. Mislimo da je to lice zapravo širi pojam. Ne mislimo, nego je širi pojam lice u koje osoba sa mentalnim problemima ima poverenja, od svih ovih srodnika, poznanika koji se navode ovde, pa je to bio razlog što nismo prihvatili amandman.
Na član 17. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 20. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 21. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Sanda Rašković Ivić i Milica Vojić Marković. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima Sanda Raković Ivić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, želela bih da objasnim zašto sam podnela ovaj amandman. Naime, tražila sam da se uvedu još tri svedoka kod prisilne hospitalizacije. Zašto sam to učinila, iako to izgleda malo komplikovano i jeste komplikovano? Mislim da je to neophodno zbog toga što je prisilna hospitalizacija jedna akcija koja predstavlja kršenje ljudskog prava na slobodu. Upravo zato što je to kršenje ljudskog prava na slobodu treba se maksimalno osigurati da ne dođe do zloupotrebe toga. To nije moja ideja koju sam ja smislila u glavi zajedno sa koleginicom Vojić Marković, nego smo pronašli da u Velikoj Britaniji to postoji kao modus operandi i zato smo to uveli. To bi predstavljalo jedan način u ovom interegnumu dok se ne dođe do toga da se ojača proces deinstitucionalizacije, odnosno da zatvaranje u duševne bolnice i oslanjanje na duševne bolnice ne bude glavni modus operandi, odnosno nešto na čemu se lečenje duševnih bolesnika sada bazira. Moram da kažem da moja poslanička grupa i ja lično jako podržavamo deinstitucionalizaciju, jačanje mreže centara za mentalno zdravlje, jačanje psihijatrije u zajednici i mi ćemo kao poslanička grupa podržati sve ove amandmane koji jačaju psihijatriju u zajednici.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Pošto su prinudne hospitalizacije zaista više nego delikatne i one se odvijaju jedino u onim okolnostima kada iz bolesti pacijenta pacijent bude životno ugrožen ili može ugrozi živote lica iz okoline, iz okruženja. Dakle, jedino u tim okolnostima prisilne hospitalizacije se, nažalost, neretko događaju i noću i onda kada je gotovo nemoguće naći tri nepristrasna svedoka koja bi svedočila o tome kao građani da je ova hospitalizacija neophodna. Odluka je poverena ovim zakonom isključivo psihijatru. Dakle, više ne ni lekar opšte medicine, ni lekar službe hitne pomoći, najkompetentnije je stručno lice, a to je psihijatar koji sigurno poseduje i etiku i stručna znanja u vezi sa tim i već sutradan, odnosno prvi radni dan, nakon eventualne takve hospitalizacije, timski, odnosno konzilijarno se mora potvrditi odluka pojedinca lekara. Čitav postupak je uređen tako da u roku od tri dana sud mora izreći meru obaveznog lečenja, jer pacijent verovatno u tom periodu još uvek u velikom broju slučajeva neće biti u stanju da dobrovoljno prihvati hospitalizaciju, a inače se prinudna hospitalizacija prekida onog momenta kada se stanje pacijenta tako popravi da on može samostalno odlučivati. Dakle, iz razloga efikasnosti i iz poverenja prema psihijatrima, koji zaista raspolažu znanjem i veštinama, etikom koja nikako neće prinudno doneti odluku o hospitalizaciji ako to nije neophodno, i iz činjenice da već sutradan konzilijarno ova odluka sada od tri psihijatra mora biti potvrđena, mišljenja smo dabi tri nepristrasna svedoka usporila proceduru i da prosto ne bi bilo to primenjivo, jer, kao što znate i iz sopstvenog iskustva, često se događa da su prinudne hospitalizacije upravo noću, u onim vremenskim periodima kada nije uvek lako naći svedoka.
Reč ima Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Nakon ovog objašnjenja ministarke malo manje ima smisla ono što sam želela da kažem, ali u svakom slučaju svodi se na isto. U ime poslaničke grupe URS i u svoje lično snažno se zalažem, takođe, za rehabilitaciju i lečenje u zajednici i, isto tako, za ograničavanje slobode samo onda kada je zaista u pitanju životna ugroženost. Mislim da je zakon to definisao dobro, u smislu da dozvoljava prisilnu hospitalizaciju samo onda kada pacijent ozbiljno i direktno ugrožava sopstveni život i zdravlje ili ozbiljno i direktno ugrožava život i zdravlje nekog drugog. Što se tiče svedoka, verovatno da takva praksa postoji i u nekim drugim zemljama, ali nedavno sam imala prilike da razgovaram sa nekim prijateljima koji rade u policiji, koji rade pretrese, gde takođe moraju da obezbede tri svedoka. Oni kažu da im to stvara veliki problem zato što se ne zna ko je obavezan da obezbedi te svedoke, da li onaj koga pretresate ili sama službena lica. Kada su to oni koje treba da pretresate, oni ne žele da obezbede svedoke itd. Znači, primenjeno na ovu situaciju ovde, ko bi obezbeđivao svedoke, da li bi to bio sam pacijent koji tog trenutka sigurno nije u stanju da tako nešto radi? Ako je to njegova porodica, poslodavac ili je onaj ko prijavljuje situaciju koja je takva da se mora privesti pacijent, onda opet da li su to nepristrasni svedoci? Ako službeno to treba da uradi psihijatar, policija ili već ko, da li će to biti nepristrasni svedoci? (Predsednik: Vreme.) Imam vreme poslaničke grupe. U čemu je problem? (Predsednik: Ne, potrošili ste vreme koje imate kao ovlašćeni predstavnik i vreme poslaničke grupe.) Dobro. Hvala.
Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 22. amandman sa ispravkom zajedno su podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman sa ispravkom. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 29. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 30. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Sanda Rašković Ivić i Milica Vojić Marković. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Reč ima Sanda Rašković Ivić.
Hvala gospodine predsedniče. Ovo je amandman koji tretira dužinu lečenja. Mi smo mislili da se briše taj član 30. i da stoji: "Sud određuje vreme zadržavanja u psihijatrijskoj bolnici, a to je onoliko koliko traje onaj deo psihijatrijske simpomatologije koji pacijenta čini opasnim za sebe i za okolinu". Ovo smo uradili zato što je to u skladu sa principima za zaštitu osoba obolelih od mentalnih bolesti koja je usvojena Rezolucijom Saveta bezbednosti UN još 1991. godine. Tu se dužina lišavanja slobode zatvaranjem u psihijatrijsku ustanovu povezuje sa kliničkom slikom i simptomima koje pacijent ispoljava. Ovo nas je motivisalo da uradimo ovaj amandman upravo zbog toga što znamo da u psihijatrijskim bolnicama je dužina boravka vrlo duga i da je to, ja sam već govorila o tome, recimo, u Vršačkoj bolnici negde polovina od 900 bolesnika je tu više od godinu dana, a njih preko stotinu više od deset godina. Znači, ovo sve što radi sud i sve što je kasnije navedeno kao metod da se na neki način ispravi, nije dovoljno. Jer, iz iskustva znamo da bolesnici leže jako dugo, a ovo bi praktično mogao da bude put da se to njihovo preterano dugo boravljenje u bolnici skrati.
Ima reč ministar.
Zapravo smo sadržaj o kome je gospođa Rašković govorila predvideli članom 31, gde kažemo da: "Sud može pre isteka vremena određenog za zadržavanje lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijskoj ustanovi po službenoj dužnosti ili na predlog ovog lica, njegovog zastupnika ili psihijatrijske ustanove da odluči o njegovom otpustu iz psihijatrijske ustanove ako utvrdi da se zdravstveno stanje ovog lica poboljšalo u tolikoj meri da su prestali zdravstveni razlozi za njegovo dalje zadržavanje bez pristanka odnosno da više nije opasan po sopstveno zdravlje i sopstveni život i živote lica iz okruženja."
Na član 32. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 37. amandman sa ispravkom su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman sa ispravkom. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 45. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragan Andrić. Vlada je prihvatila amandman. Odbor za zdravlje i porodicu nije prihvatio amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 48. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Zelenović. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Reč ima Nebojša Zelenović.
Uvažena ministarko, nije mi baš jasno šta ste vi mislili. Izgleda da se nismo razumeli. Ja sam tražio da član 48. reguliše fizičko sputavanje i izolaciju. Dakle, lica koja su fizički sputana i izolovana, pod stalnim su nadzorom jednog zdravstvenog radnika i u medicinskoj dokumentaciji mora da bude upisano ime tog zdravstvenog radnika. To je moj predlog amandmana. U obrazloženju ste rekli da ste to regulisali članom 49. st. 1. i 2. Član 49. st. 1. i 2. kaže ko donosi odluku o primeni fizičkog sputavanja i piše da se taj ko donosi odluku, da njegovo ime odnosno ime psihijatra koji je doneo odluku o primeni, upisuje u medicinsku dokumentaciju. Takođe, tu su i razlozi, načini, mere, trajanje, ali ne i taj ko će stvarno nadzirati, pratiti, gledati, kontrolisati lice koje je sputano i fizički izolovano. To je ono što ja sugerišem i molim vas da mi to objasnite.
Ima reč ministar.
Da, članom 50. smo predvideli da je psihijatar dužan da prati zdravstveno stanje lica koje je fizički sputano, odnosno izolovano, a podzakonskim aktom se mora po satima, odnosno po minutima odrediti šta se događa u vreme dok medikacija ne počne da deluje i dok neko mora biti u 21. veku fizički sputan. Dakle, to ćemo morati detaljno da uradimo podzakonskim aktom, a mislimo da to lice mora biti psihijatar koje je odgovorno za sve vreme i za sve procedure. Ne može se spuštati ispod tog nivoa. To smo predvideli članom 50. Može biti da smo rekli da je član 49. jer smo pomerali neke članove. Pogledajte član 50, tu je predviđeno.
Na član 49. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kostreš, Đorđe Stojšić, Olena Papuga, Karolj Čizik i Dragana Andrić. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 53. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 54. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 55. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 61. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 61. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Vlada i resorni odbor nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom. Da li neko želi reč? ( Ne) Na član 62. amandman su ispravkom zajedno podneli narodni poslanici Judita Popović, Kenan Hajdarević, Žarko Korać, Radmila Gerov i Miljenko Dereta. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman sa ispravkom. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom zemljom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman sa ispravkom postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima ministar gospođa Slavica Đukić Dejanović.
Poštovani narodni poslanici, uvaženi predsedniče, uvaženi predsedavajući, bila mi je čast i zadovoljstvo da danas zaista u parlamentarnoj atmosferi, bez ikakvih političkih ostrašćenosti govorim o ova dva zakona na način kako zakonodavna aktivnost zapravo treba da izgleda u svim segmentima. Zaista neizmerno hvala svim poslanicima, posebno onima koji su amandmanima popravili tekst, onima koji su uzeli učešće u raspravi. Neslaganja oko nekih pitanja danas samo su izraz želje da na najbolji način rešavamo najsuptilnija pitanja zdravlja naših građana i prava svih pacijenata i posebno osoba sa mentalnim smetnjama, a to što se razlikujemo, to je prosto zato što mislimo da na različite načine to možemo ostvariti. Hvala vam još jedanput.
Hvala. Pošto smo završili pretres o amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Sa radom nastavljamo sutra u 11.00 sati. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika u sali, konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Na osnovu člana 287. stav 2. Poslovnika na današnjoj sednici narodni poslanici imaju pravo na traženje obaveštenja i izjašnjenja. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.