Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 94 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam Narodnu skupštinu da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, sednica teče na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, koji podrazumeva pravo predsednika odnosno ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe da postavlja pitanje, odnosno da traži obaveštenje ili objašnjenje, i to usmeno u jednom obraćanju u trajanju do pet minuta, odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu. Molim ovlašćene predstavnike ili predsednike poslaničkih grupa da zatraže svoje pravo. Narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Pre nedelju dana smo postavili jedno pitanje koje se odnosilo na 10. oktobar i događaje koji su u Beogradu vezani za taj datum. Za ovih sedam dana nismo dobili od nadležnih ministarstava bilo kakav odgovor. Da pođemo od pretpostavke da možda mi nismo dobro to pitanje formulisali. Ajde da to ponovimo i to malo drugačije i preciznije. Molio bih MUP i Ministarstvo pravde, jer su oni pre svega ta dva nadležna ministarstva, da nam odgovore na određena konkretna pitanja. Prvo, koliko lica je privedeno u vezi sa događajima od 10. oktobra u Beogradu? Protiv koliko lica je pokrenut krivični postupak i tačno za koja krivična dela? Kakva je starosna struktura tih lica? Koliko ima maloletnih među njima? Da nam se dostavi tačan spisak sa imenima tih lica, jer čak i ako među njima ima maloletnih lica, taj spisak sa imenima maloletnih se može dostaviti nama kao narodnim poslanicima. To nije za javnost. Dalje, da se tačno dostavi struktura ranije osuđivanosti tih lica, da tačno znamo koliko tih lica se nalazi u krivičnoj evidenciji i protiv koliko od tih lica je ranije vođen krivični postupak i protiv koliko tih lica, odnosno za koja od tih lica se vodi policijski dosije, kako se to kolokvijalno kaže – poznata policiji odranije. Zatim, treba mi pisana informacija o ranijoj bezbednosnoj proceni skupa. Mislim na skup koji se zvao tzv. "Parada ponosa". Ko je dao tu procenu? Mislim da je to dala BIA. Kada je ta procena došla u MUP i kod direktora Policije i koliko ranije pre samog organizovanja skupa i održavanja skupa su oni to znali? Interesuje me sledeća stvar – ako je taj skup bio procenjen kao bezbedan, da mi odgovori MUP šta je tražilo 6.000 policajaca na ulicama Beograda? Ako je postojala procena da taj skup nije bezbedan, zašto je policija dozvolila da se taj skup uopšte održi? Ovo ne ulazi uopšte u ocenu ili procenu bilo kakvog huliganstva i bilo kakve agresije koja su druga lica na ulicama grada ispoljavala, što je za svaku osudu, zato sam i pitao ovaj prvi deo pitanja koji se odnosi na procesuiranje. Zanima me zbog čega i kako i da li je uopšte pokrenut bilo kakav krivični postupak protiv organizatora tzv. "Parade ponosa" i gde se nalazi tu njihova odgovornost i kakva je procena policije i Ministarstva pravde u vezi njihove odgovornosti? Da li među njima kao organizatorima skupa, koji je očigledno, jer sve ostalo je zamajavanje, zapravo bio inicijalna kapsula za izazivanje nereda, što je naravno podržala i Vlada Srbije, to je svima jasno, postoji neko protiv koga je pokrenut krivični postupak iz tih razloga i da li će se i na koji način utvrđivati njihova odgovornost? Jer bez obzira na prisustvo 6.000 policajaca na ulici, organizator skupa je bio dužan da preduzme mere za obezbeđenje. Koje je tačno mere organizator preduzeo za obezbeđenje skupa? Koliko lica je učestvovalo u obezbeđenju tog skupa od strane organizatora? Kako je to izgledalo? Precizno, da se dobije pisana informacija o tome. Ko će nam dati informaciju? Ne može niko osim MUP, jer su oni morali imati tu informaciju oko zakazivanja skupa. Prema tome, morali bi da dobijemo ove informacije, da ne bi došlo do daljeg zamlaćivanja javnosti oko ovog pitanja i oko pitanja odgovornosti za događaje 10. oktobra, jer se zna da onaj ko je bio organizator zapravo najviše odgovara, da onaj koji pruža punu podršku organizatoru takođe odgovara, a naravno i oni koji vrše izgrede, bez obzira sa koje strane, takođe treba da odgovaraju. Molim vas da ove podatke dobijemo što pre. Sedam dana je već prošlo i molim vas da barem u sledećih 48 sati raspolažemo ovim informacijama. To uopšte nije teško.
Poslanik Velimir Ilić ima reč.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana se izuzetno manipuliše u javnosti sredstvima od prodaje "Mobtela", a daju se velika obećanja na osnovu sredstava koja će se dobiti od prodaje "Telekoma". Zato i postavljam pitanje ministru ekonomije Mlađanu Dinkiću, jer on najviše manipuliše u svojim izjavama – kako su potrošena sredstva od "Mobtela" i da li je tačno da je Vlada RS, odlazeća Vlada Vojislava Koštunice, ostavila u budžetu milijardu 600 miliona od naplate "Mobtela", gde nije potrošen ni jedan jedini evro u kasi kod ministra Cvetkovića, tadašnjeg ministra finansija, i u NIP, i da je ostavljeno 300 miliona evra od prodaje trećeg operatera, to je "VIP", i da je ostavljeno 360 miliona evra od prodaje Robnih kuća "Beograd"? Ukupno ova vlada koja je sada na vlasti imala je dve milijarde i 260 miliona evra ostavljenih para u budžetu, koje su dobijene od prodaje ova tri objekta o kojima sam govorio. Znači, od prodaje i naplate ostavljene su tolike pare. Tražim od ministra Dinkića kako su potrošene dve milijarde i 260 miliona evra, na koji način i da li je većina tih sredstava otišla na izbornu kampanju ZES koalicije? To je tačno i zato bih želeo da mi dostave tačno kako su sredstva trošena, na koji način i kako su potrošena? Nije tačno što se manipuliše da nije bilo projekata. Projekata je bilo, ali je dogovoreno da se određeni projekti rade koncesijom i kompletno finansijski deo koncesije vodio je Mlađan Dinkić. On i njegovo ministarstvo su tada odabrali finansijskog savetnika, pravnog savetnika i tehničkog savetnika za izvođenje koncesije. On je rekao da će taj deo koji se radi koncesijom biti izuzet, a ostali delovi će biti pokriveni ovim sredstvima koja su dobijena od prodaje ova tri preduzeća. Prema tome, sada se bojim i imam veliko nepoverenje u istu garnituru da i sredstva od "Telekoma" ne prođu tako, da i sredstva od "Telekoma" se ne potroše na neki način kako bi to sigurno vladajuća koalicija želela i da i to ne ode za neku buduću kampanju i da Srbija ne dobije ništa. Ponavljam, Dinkić je na Vladi zahtevao da on bude ovlašćen da napravi predlog kako će se sredstva potrošiti i da on bude ovlašćeno lice ispred Vlade za prodaju "Mobtela" i on je direktno vodio i prodaju i plasman sredstava. Naravno, nije urađena, nije završena obilaznica oko Beograda, nije urađeno niz projekata koji su bili predviđeni na taj način. Prema tome, zamolio bih građane Srbije da ne slušaju ova obećanja Dinkića, koje daje ovih dana, kada prodamo "Telekom" mi ćemo napraviti duple infrastrukturne objekte. To je govorio i na Vladi, imaju zapisnici, u kojoj sam i ja bio. Kada se proda "Mobtel" napraviće se krupni objekti infrastrukturni itd, ne znam, Banat će dobiti vodu, vodosnabdevanje Banata, brana Svračkovo, pet hiljada stanova, ne znam šta sve, Banatska magistrala, jedna traka autoputa itd, Pojate – Preljina, i od toga nije bilo ništa, jer su sredstva potrošena, naravno, za raznorazne budžetske potrebe, za stvaranje regionalnih partija, što i sada radi, za pokrivanje njegovih projekata na Staroj planini, skijalištima itd. Zato bih još jednom taksativno da se napiše u odgovoru, kako su potrošena sredstva 2.260.000.000; ponavljam 1.600.000.000 od "Mobtela", 300.000.000 od trećeg operatera "Vip" i 360.000.000 od naplate Robnih kuća "Beograd".
Reč ima poslanik Zoran Ostojić.
Mis
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Boris Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, mi smo još pre dve nedelje postavili Vladi Republike Srbije i nadležnim organima jedno veoma važno pitanje koje se tiče zdravstvene zaštite pritvorenih Srba u tribunalu u Hagu. Kao što smo vas tada informisali, prema podacima stručnjaka Ruske akademije nauka, 16 Srba je stradalo u Haškom kazamatu prilikom hapšenja ili od tretmana koji su dobili u Haškom tribunalu, dok su pojedini svedoci i važni svedoci, u najvažnijim predmetima pred tribunalom u Hagu iz Srbije, dakle, građani Republike Srbije odlazili uredno da svedoče u Haški tribunal, odlazili zdravi, a vraćali se teško oboleli. Postavili smo pitanje i Ministarstvu zdravlja, ministru zdravlja smo dostavili odgovarajuće medicinske izveštaje. Takođe, postavili smo pitanje i Ministarstvu odbrane. Vlada Republike Srbije nam nije dala odgovore na ova važna pitanja. Umesto toga, Vlada Republike Srbije je sprečila svaku mogućnost da se pomogne pritvorenim Srbima u Haškom tribunalu. Želim da vas informišem da se tribunal u Hagu izgovara nedostatkom budžetskih sredstava. To je njihov stav, da oni ne mogu da sprovode odgovarajuće intervencije, zato što imaju malo novca. Prema zvaničnim podacima, samo budžet tribunala za ovu godinu iznosi 302.000.000 američkih dolara, plus donacije 33 države, kao nevladinih organizacija, kao što su Sorošev fond, Karnegijeva i Rokfelerova fondacija. Oni imaju ogromnu sumu novca, ali tu sumu novca koristi isključivo tužilaštvo. Kao što znate, prema izveštajima lekara, dr Vojislavu Šešelju su davali i kardiotoksične lekove, prema izveštajima iz 2009. godine, koji su izazvali aritmije i pogoršali njegovo zdravstveno stanje. On nije jedini takav slučaj, jednom pritvoreniku su dali lekove na koje je on dobio alergiju i kasnije su mu se po koži pojavili plikovi. Teško je oboleo od tog tretmana u Haškom kazamatu. Želim da vas podsetim da je na statusnoj konferenciji 21. septembra najavljena i hirurška intervencija nad Vojislavom Šešeljom. Hirurška intervencija koja bi trebalo da se obavi u Holandiji. Međutim, mi svakako strahujemo za njegov život, pre svega zbog odnosa prema pritvorenim Srbima, a i zbog toga što je zvanično Ministarstvo zdravlja Holandije i holandska Vlada objavila jedno istraživanje prema kojem je 16 hiljada Holanđana završilo u bolnici zbog neadekvatnog lečenja, zbog toga što su im lekari prepisivali pogrešne lekove. Dakle, 16 hiljada njih, napravljena je detaljna analiza, detaljan izveštaj koji je objavljen i u sredstvima informisanja u Holandiji, obuhvaćeni su svi tipovi i sve vrste bolnica i medicinskih ustanova. Mislim da je zaista ovo jedno važno pitanje koje bi trebalo da alarmira sve. Dok Vlada Republike Srbije ćuti, ne želeći da zaštiti život i zdravlje pritvorenih Srba, građana Republike Srbije, u Haškom kazamatu, reagovala je Ruska Federacija. Poznati institut "Bakunjin" u Rusiji i šef kardiološkog odeljenja prof. Leo Bokerija je takođe izneo svoje mišljenje o zdravstvenom stanju pritvorenih Srba, u ovom slučaju dr Vojislava Šešelja, koje je katastrofalno. Podsećam vas još jednom da lekovi koje dobija Vojislav Šešelj u Haškom kazamatu izazivaju aritmije i dovode ga u stanje opasno po život. Dakle, Vlada Republike Srbije mora da reaguje, umesto što ćuti, umesto što je sprečila dr Mijailovića, konkretno gospodin Šutanovac iz Ministarstva odbrane i načelnik VMA gospodin Jevtić, sprečili su dr Mijailovića da da savetodavno mišljenje o zdravlju Vojislava Šešelja prošlog meseca, iako je on od oktobra lekar Vojislava Šešelja, tj. pošto ga je pregledao u Haškom kazamatu i napravio izveštaj 16. oktobra, uspostavljen je između njega i Vojislava Šešelja odnos lekara i pacijenta. On nije imenovan po zahtevu Vojislava Šešelja ili po zahtevu odbrane, on je imenovan po nalogu Pretresnog veća tri, na čelu sa sudijom Žan Klod Antonetijem, a po izboru Sekretarijata tribunala u Hagu. Dakle, nikakav zahtev ni Vojislav Šešelj, ni tim za odbranu nisu pisali ni 2009. godine, pa nisu ga ni upućivali Ministarstvu odbrane, tako da ni ove godine nije bilo potrebe zaista upućivati bilo kakav zahtev.
Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, povodom zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa 1. i 2. tačke dnevnog reda, Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predloga odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite, pored predstavnika predlagača prof. dr Tomice Milosavljevića, ministra zdravlja, pozvala da sednici prisustvuje Zorica Pavlović, pomoćnik ministra zdravlja. Nastavljamo rad po utvrđenom dnevnom redu. Prelazimo na 1. i 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O ZDRAVSTVENOJ ZAŠTITI I PREDLOG ODLUKE O PLANU RAZVOJA ZDRAVSTVENE ZAŠTITE REPUBLIKE SRBIJE (zajednički načelni i jedinstveni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni i jedinstveni načelni pretres 1. i 2. tačke dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog pretresa podsećam vas, da shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet sati, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno vas obaveštavam da po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljaju sledeći narodni poslanici: Momo Čolaković – PUPS, Zlata Đerić – Novu Srbiju, narodni poslanik Zoran Bortić – poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Milan Dimitrijević – poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica, narodni poslanik Paja Momčilov – poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 157. stav 2, članu 192. stav 3. i članu 193. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predlogu odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Da li predstavnik predlagača, prof. dr Tomica Milosavljević, ministar zdravlja, želi reč? (Da.) Imate reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pred vama se danas na dnevnom redu nalazi zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Plan razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije za period 2010-2015. godina. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti ima mali broj članova, ukupno ih ima devet, a u suštini odnosi se na korigovanje zakonskog rešenja i zakona koji je donet 2005. godine, koji je od 2008. godine počeo da se primenjuje na način kako je to regulisano Zakonom o zdravstvenoj zaštiti i reguliše ovaj zakon o izmenama i dopunama, dopunski rad zdravstvenih radnika. Pokušaću da vas ukratko podsetim na ova rešenja i da ih obrazložim. Dakle, zakonom koji predlažemo zdravstveni radnik,zdravstveni saradnik, kao i drugo lice zaposleno u zdravstvenoj ustanovi može da obavlja dopunski rad u zdravstvenoj ustanovi, odnosno u privatnoj praksi van redovnog radnog vremena, u skladu sa ovim zakonom, a to praktično znači da taj dopunski rad može da se obavlja kod poslodavca sa kojim zdravstveni radnik ima ugovor o radu sa punim radnim vremenom, kao i kod drugog poslodavca, pod uslovom da taj rad ne utiče na organizaciju rada pojedinačnih delova zdravstvene ustanove ili zdravstvene ustanove u celini, najviše do jedne trećine punog radnog vremena. Ovaj ugovor o dopunskom radu može da se zaključi za one usluge koje nisu obuhvaćene obaveznim osiguranjem u pogledu sadržaja, obima i standarda, zatim za one usluge koje zdravstvena ustanova pruža za potrebe organizacije obaveznog osiguranja za koje ne može na drugačiji način da obezbedi odgovarajući kadar, kao i za pružanje onih usluga koje zdravstvena ustanova pruža za potrebe lica koja nemaju svojstvo osiguranog lica. Ugovorom o dopunskom radu definiše se i vrsta ili način i vreme trajanja posla, visina i način utvrđivanja naknade, definiše se obaveza izdavanja računa na propisanom obrascu, definiše se i vreme isplate za ostvarenu platu, praktično najkasnije u roku od 30 dana od pružanja zdravstvene usluge. Obaveza ustanove je da vodi precizno evidenciju o zaključenim ugovorima i da posebno iskazuje i vodi sredstva koja su po ovom osnovu ostvarena. Dakle, ova izmena zakona praktično ispravlja jednu neravnopravnost koja je kreirana unazad godinu i po dana. Mogu da kažem da je Zakon o zdravstvenoj zaštiti, koji smo zajedno usvojili 2005. godine, u svojoj primeni u ovoj oblasti doneo dva veoma važna rezultata. Jedan je fiskalizacija svake zdravstvene usluge koja se plaća. Dakle, sve što legalno platite u zdravstvenom sistemu mora da bude praćeno fiskalnim računom. Od 2008. godine, od kada je promet preko fiskalnih kasa postao obaveza, kada se analizira period jun 2009 - mart 2010. godine, ukupni promet na osnovu legalno plaćenih usluga je preko pet milijardi dinara. Dakle, jedan od važni pozitivnih rezultata Zakona o zdravstvenoj zaštiti je obaveza fiskalizacije, koja je regulisala tok novca na precizan način. Drugi pozitivan efekat ovako regulisanog dopunskog rada je mogućnost da zdravstvena ustanova u državnom vlasništvu može da organizuje ovaj dopunski rad. U toku 2010. godine usluge koje je Republički zavod za zdravstveno osiguranje plaćao zdravstvenim ustanovama u državnom vlasništvu da u okviru dopunskog rada to čine za osiguranike van redovnog radnog vremena je praktično u iznosu oko dve milijarde dinara. To su dva neosporno dobra i pozitivna rezultata. Zakoni služe da se preispitaju, koriguju i predlažu njihove izmene ukoliko za to postoje ozbiljni opravdani razlozi. Ministarstvo zdravlja smatra da je u ovih godinu i po dana kreirana nejednakost dopunskog rada među zdravstvenim radnicima, tako da su uniformisani zdravstveni radnici u vojnoj službi i oni koji su zaposleni u ustanovama visokog obrazovanja imali pravo koje nije pripadalo drugima i ovim predlogom zakona mi to ispravljamo. Najjednostavnije rečeno, zakon koji ima mali broj članova, ispravljajući tu nejednakost, omogućava da, s jedne strane, stvorimo uslove za zadovoljavanje stalno rastućih potreba, da obezbedimo uslove i za unapređenje kvaliteta kroz ovakvo rešenje, da obezbedimo uslove i pacijentima za širi izbor i za angažovanje većeg broja zaposlenih radnika u godinama ekonomske krize. To stvara mogućnost da zdravstveni radnici mogu konačno i da zarade više na legalan način i po procedurama predviđenim zakonom. Što se drugog dokumenta tiče o kome će danas biti reči, on je Plan razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije i proizilazi kao obaveza iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti i rezultat je širokog konsultativnog okvira tokom 2009. godine, koji je podrazumevao nekoliko okruglih stolova i javnih rasprava u organizaciji Ministarstva zdravlja, pod okriljem Instituta za javno zdravlje Milan Jovanović Batut i Zdravstvenog saveta Srbije. Rezultat je konsultovanje struke u najboljem smislu te reči. To je dokument na 46 strana, koji definiše u svom uvodnom delu da zdravlje ima veoma važan uticaj na sposobnost ljudi da žive svoj svakodnevni život, na doprinos društvenom i ekonomskom razvoju, odnosno opštem uspehu zemlje i zdravlju se mora prići kao velikom nacionalnom resursu koji zaslužuje kontinuiran pozitivan razvoj i stalno strateško razmišljanje. Dakle, plan je usklađen sa brojnim međunarodnim dokumentima, počevši od deklaracija pod okriljem SZO još iz 1978. godine, preko 90-tih godina, pa sve do strateškog pristupa zajedno za zdravlje i dokumenata EU i strategija razvoja zdravlja u zemljama EU. Plan je zasnovan na ciljevima zdravstvene politike, a ciljevi zdravstvene politike … Žao mi je što građani ne mogu da čuju ono što čujem, a to je da većina poslanika nema interes da čuje koji su ciljevi zdravstvene politike koji su definisani u početku plana razvoja zdravstvenog sistema. Ciljevi zdravstvene politike su očuvanje i unapređenje zdravstvenog stanja stanovništva Srbije, jačanje zdravstvenog potencijala nacije, pravičan i jednak pristup zdravstvene zaštite i svim građanima Srbije za iste potrebe, postavljanje korisnika u središte sistema zdravstvene zaštite, održivost zdravstvenog sistema, uz decentralizaciju, selektivno u oblasti upravljanja resursima, širenje izvora i načina finansiranja, poboljšanje funkcionisanja efikasnosti zdravstvenog sistema.
Izvinite, kratko ću vas prekinuti. Poštovani narodni poslanici, znate da nemate obavezu da sedite u sali za vreme zasedanja, a molim vas da, ako već sedite, poštujemo govornike koji govore i ministra koji izlaže. Hvala na tome što ubuduće nećete i nećemo zajedno kršiti Poslovnik koji smo sami doneli. Izvolite, ministre.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Definisanje poboljšanja funkcionisanja efikasnosti i kvaliteta sistema, uz definisanje posebnih nacionalnih programa u oblasti kadrova, mreže, institucija, tehnologije, medicinskog snabdevanja, definicija uloge privatnog sektora u pružanju privatnih usluga stanovništvu, kao i unapređenje kadrovske baze kroz ljudske resurse za zdravlje. Glavni cilj plana, čije su osnovne premise sadržane u ovim ciljevima zdravstvene politike, jeste očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva Republike Srbije i održivost sistema zdravstvene zaštite. U ovom planu je sažeto prikazano aktuelno stanje zdravstvene zaštite u Republici Srbiji na osnovu istraživanja zdravlja stanovnika 2000. i 2006. godine, istraživanja višestrukih pokazatelja stanja zdravlja dece i žena 2000. i 2005. godine, studija o životnom standardu, analiza opterećenja društva bolestima i povredama iz 2003. godine, evropske studije o upotrebi alkohola i drugih droga među mladima u Srbiji 2008. godine, kao i brojnih izveštaja analitičkih studija, na primer Instituta Batut 1997/2007. godina, statističkih godišnjaka Srbije, dokumenata Republičkog zavoda za statistiku, demografske statistike. Prilikom upoređivanja u pogledu pokazatelja sa drugim zemljama evropskog regiona SZO korišćeni su podaci iz baze podataka "Zdravlje za sve". Dakle, u ovom planu posebno su definisane socijalno-ekonomske determinante zdravlja, zdravstveno stanje stanovništva, sa posebnim akcentom na hronične nezarazne bolesti koje su vodeći uzrok obolevanja i invalidnosti, prevremenog, pre 65. godine, umiranja stanovnika Republike Srbije, sa posebnim akcentom na bolest srca, cerebralno-vaskularne bolesti, rak pluća, afektivne poremećaje, šećerna bolest. Hronične nezarazne bolesti su u 2008. godini činile preko 85% svih uzroka smrti u našoj zemlji. U strukturi mortaliteta, bolesti srca i krvnih sudova činile su više od polovine svih smrtnih ishoda. Svaka peta umrla osoba bila je žrtva zloćudnog tumora. Faktori rizika su analizirani posebno u planu, uključujući pušenje duvana, hipertenziju, hiperholesterolemiju, gojaznost, nepravilnu ishranu, fizičku neaktivnost, rizike prisutne u životnoj sredini, zloupotreba alkohola i psihoaktivnih suspstanci. Analizirana je zdravstvena služba sa njenom osnovnom organizacionom strukturom, sa mrežom zdravstvenih ustanova u državnoj svojini, kao i zdravstvenih ustanova u privatnoj svojini i privatnoj praksi, analizom kapaciteta, i institucionalnih i ljudskih, analizom korišćenja zdravstvene zaštite i analizom faktora životne sredine, zatim finansiranja zdravstvene zaštite sa raspodelom finansijskih resursa i plaćanjem davalaca usluga. U drugom poglavlju analiziraju se prioriteti u razvoju zdravstvene zaštite koji se definišu kao očuvanje unapređenja zdravlja stanovništva i organizacija i funkcionisanje zdravstvene zaštite sa nosećim stubovima i funkcijama sistema, sa intermedijalnim ciljevima koji se tiču dostupnosti obuhvata kvaliteta i efikasnosti i opštih ciljeva ili ishoda sistema koji se odnose na poboljšano zdravlje, nivo i pravičnost, odgovornost za nemedicinska očekivanja ljudi, zaštitu od finansijskih rizika i učinak sistema. Zatim su prioritetne oblasti prevencija i kontrola hroničnih nezaraznih bolesti, sa definisanim ciljevima smanjenja obolevanja i prevremenog umiranja od bolesti srca i krvnih sudova, sa aktivnostima u ovoj oblasti, i smanjenje obolevanja i prevremenog umiranja od malignih bolesti, sa aktivnostima u ovoj oblasti, i smanjenje povređivanja sa aktivnostima, smanjenje obolevanja i prevremenog umiranja od šećerne bolesti, sa aktivnostima, unapređenje mentalnog zdravlja sa aktivnostima, prevencija i kontrola zaraznih bolesti, sa ciljevima i aktivnostima, smanjenje obolevanja i prevremenog umiranja od HIV infekcije sa aktivnostima, smanjenje obolevanja i prevremenog umiranja od tuberkuloze, sa razvijanjem sistema za brz odgovor na pretnje zdravstvenoj bezbednosti. Posebno poglavlje posvećeno je zdravstvenoj zaštiti posebno osetljivih grupacija stanovništva – žena u reproduktivnom dobu, odojčadi, male dece, školske dece i omladine, unapređenje i očuvanje zdravlja starih lica, ostvarivanje punog zdravstvenog potencijala osoba sa invaliditetom, unapređenje i očuvanje zdravlja radno aktivnog stanovništva, posebno unapređenje i očuvanja zdravlja marginalizovanih grupa stanovništva. Zatim su razmatrane prioritetne oblasti organizacije i funkcionisanja zdravstvene zaštite, sa težnjom ka integraciji zdravstvene zaštite, sa ciljevima ijačanjem uloge instituta i zavoda za javno zdravlje, za rešavanje 80% potreba izahteva ustanova primarne zaštite, sa povećanjem opredeljenosti stanovništva za instituciju izabranog lekara, unapređenje dostupnosti i pristupačnosti službe korisnicima, funkcionisanje i funkcionalno povezivanje vanbolničke i bolničke hitne medicinske pomoći, unapređenje funkcionalne veze zdravstvenih službi u sistemu zdravstvene zaštite. Zatim, saradnja instituta i zavoda za javno zdravlje i ustanova primarne zdravstvene zaštite sa institucijama i organizacijama lokalne zajednice, unapređenje partnerstva između državnog i privatnog sektora, kao i definisanje uloge nevladinog sektora u aktivnostima vezanim za zdravlje i zdravstvenu zaštitu. Posebno se plan bavi ljudskim resursima u zdravstvenom sistemu, sa unapređenjem ne samo zakonske regulative, nego i razvijanjem kapaciteta za upravljanje ljudskim resursima u sistemu, prilagođavanje školovanja kadra zdravstvene struke sa stvarnim potrebama društva, kao i unapređenje informacionog sistema za planiranje ljudskih resursa u zdravstvenom sistemu. Jedno poglavlje je posvećeno integrisanom zdravstvenom i informacionom sistemu, sa ciljem da se ovako integrisani zdravstveni informacioni sistem uspostavi, a sa ciljem pojačanja kvaliteta zdravstvene zaštite i bezbednosti pacijenata. Stalno unapređenje kvaliteta zdravstvene zaštite i bezbednosti pacijenata je osnovni cilj. Razmatra se u jednom poglavlju finansiranje, sa finansijskom stabilnosti zdravstvenog sistema, unapređenjem efikasnosti i kvaliteta pružanja zdravstvenih usluga u funkciji kvaliteta i povećane bezbednosti. Ključnu ulogu u sprovođenju ovoga plana imaju, naravno, institucije države, sa velikom odgovornošću Ministarstva zdravlja, ali se planom definišu odgovornosti drugih organa državne uprave, Zdravstvenog saveta Srbije i Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, Fonda za penziono i invalidsko osiguranje, Agencije za lekove i medicinska sredstva, Agencije za akreditaciju zdravstvenih ustanova, organa autonomnih pokrajina, organa jedinica lokalne samouprave, zajedno sa institutima, odnosno sa zavodima za javno zdravlje i zdravstvenim ustanovama na svim nivoima zdravstvene zaštite i privatnom praksom, ustanovama socijalne zaštite, fakultetima i školama zdravstvene struke, komorama zdravstvenih radnika, komorom zdravstvenih ustanova, sredstvima javnog informisanja, udruženjima i međunarodnim organizacijama koje se bave pitanjem javnog zdravlja. Sredstva za sprovođenje plana obezbeđivaće se sukcesivno godišnjim budžetima RS, a plan će biti predmet evaluacije u svakoj fazi procesa i za tu evaluaciju koriste se zdravstveni pokazatelji koji su međunarodno prihvaćeni. Plan razvoja zdravstvene zaštite definiše period 2010 -2015. godina i predstavlja značajan korak napred u organizaciji zdravstvenog sistema u Srbiji i samim formiranjem zdravstvenog saveta Srbije Skupština je jasno poslala poruku građanima da je odgovornost za zdravlje velika i vrhunska i da je ulaganje u zdravlje u svakom uređenom društvu pravo i najbolje ulaganje u održivu ekonomsku i svaku drugu budućnost zemlje i nacije.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Dame i gospodo narodni poslanici, htela bih da vas obavestim da će ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa tokom današnjeg rada biti: dr Simo Vuković, poslanička grupa G17 plus; prof. dr Nebojša Ranđelović, poslanička grupa LDP i dr Nikola Krpić, poslanička grupa PUPS. Da li izvestilac Odbora za zdravlje i porodicu dr Simo Vuković želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog Odbora želi reč? (Ne.) Da li predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa žele reč? Ima reč dr Nikola Krpić. Izvolite.
Ustavom RS, član 97. stav 1. tačka 10, utvrđeno je da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti zdravstva. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovani građani Srbije, izražavam zadovoljstvo, kao narodni poslanik PUPS, što se danas pred srpskom javnošću u parlamentu Republike Srbije nalazi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predlog odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije, koje je podnela Vlada RS. Poštovana predsednice, poslanici PUPS u danu za glasanje će glasati za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kao i za Predlog odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Zašto?Zato što se predlog ova dva dokumentadonosi uz aktivno učešće svih, od predlagača zakona, preko radnih tela Narodne skupštine, to jest Odbora za zdravlje, koji je prihvatio na svojoj sednici razloge za donošenje ovog zakona. Pravni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u odredbama člana 97. Ustava RS, kojim je propisano da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje zdravstveni sistem u celini zbog zadovoljavanja stalno rastućih potreba građana u korišćenju i obezbeđivanju zdravstvene zaštite svim građanima na teritoriji RS. Organizovanjem dopunskog rada zdravstvenih saradnika, kao i drugih lica zaposlenih u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi, na način kojim se omogućava obavljanje određenih poslova zdravstvene delatnosti ovih lica u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi, a bez obzira gde ova lica imaju zaključen ugovor o radu sa punim radnim vremenom. Na ovakav način se smanjuju liste čekanja, obezbeđuje se građanima bolji i širi izbor zdravstvenih i paramedicinskih radnika i saradnika, pruža odgovarajuća zdravstvena zaštita koju ova lica finansiraju iz sopstvenog džepa. Na ovaj način biće više zaposlenih medicinskih i paramedicinskih radnika, kako u zdravstvenim ustanovama, tako i u privatnoj praksi. Ovakvim predlogom obezbeđivaće se potrebni kadar, kako sa specijalizacijama, tako i sa užim specijalizacijama, kojih na pojedinim područjima nema, a takvog kadra u većim gradovima, npr. Beogradu, Novom Sadu, Kraljevu, Kragujevcu i drugima, ima, a koji se može pomoću ugovora o dopunskom radu realizovati u određenoj zdravstvenoj ustanovi ili privatnoj praksi gde postoji potreba. Uvažena predsednice, poslanici PUPS glasaće za ovakav predlog zakona, jer za njegovu primenu nisu potrebna nikakva dodatna finansijska sredstva, što je u ovom ekonomskom trenutku u kome se nalazimo važno da znamo. Drugim rečima, ovo je razuman predlog Vlade i pozivam sve poslanike u parlamentu da u danu za glasanje daju svoj glas i ujedine ga sa poslanicima PUPS zbog bolje i racionalnije zdravstvene zaštite naših građana. Ustavni osnov ili osnov za donošenje Predloga odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite u RS nalazimo u članu 99. stav 1. tačka 7. Ustava RS, prema kome Narodna skupština donosi opšta akta iz svoje nadležnosti. Pravni osnov za donošenje Predloga odlukeo Planu razvoja zdravstvene zaštite nalazimo i u članu 16. Zakona o zdravstvenoj zaštiti stanovništva Srbije. Ovaj zakon pruža nekoliko dobrih predloga. Prvo, dostupnost. Dostupnost, kao kriterijum, uključuje efikasnu infrastrukturu i usluge javnog zdravlja, kao i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Drugo, pristupačnost. Pristupačnost podrazumeva nediskriminaciju, fizičku pristupačnost, pristupačne cene i informacije. Treće, prihvatljivost. Prihvatljivost podrazumeva poštovanje načela lekarske etike, osetljivost za različita životna doba i zdravstvene institucije, u cilju poboljšanja zdravlja i zdravstvenog stanja svih korisnika. Četvrto, kvalitet. Kvalitet podrazumeva kompletnu zdravstvenu infrastrukturu koja bi trebalo da bude naučno i medicinski kvalitetna. Peto, pomenuta i druga prava utvrđena su međunarodnim pravom i dogovorima koji obavezuju RS na poštovanje svih potpisanih dokumenata od 1946. godine, kada je osnovana Svetska zdravstvena organizacija, pa do danas. Ne zaboravimo, zdravlje se definiše kao stanje potpunog fizičkog, psihičkog i društvenog blagostanja, a ne samo odsustvo bolesti. Ova definicija upućuje na potrebu razvijanja svesti kod građana i širokom obimu pojma zdravlja koji prevazilazi odsustvo bolesti. Pojam zdravlja tretirati kao osnovnu ljudsku i društvenu potrebu i povezivati zdravlje sa osnovnim ljudskim potrebama za očuvanje zdravlja, ne samo pojedinaca, već društva u celini. Ako shvatimo da su zdravlje i ljudsko blagostanje sinonimi tj. podrazumevaju zadovoljenje svih ljudskih potreba u okviru očuvanja zdravlja, tada je normalno da država mora činiti sve da obezbedi zajemčena prava ustavom regulisana i da mora stalno da prati i stvara uslove za ostvarivanje istih. Naša država je garant svih međunarodnih akata o zdravlju. Shodno svemu do sada iznetom, poslanička grupa PUPS prihvata ovaj predlog odluke i u danu za glasanje podržaćemo Predlog odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite, uz poziv kolegama poslanicima da nas prate. To dodatno potkrepljuje još jedna činjenica, da ovaj plan ne traži dodatna finansijska sredstva iz budžeta za njegovu primenu. Osnovna aksioma – zdravlje za sve, to je osnovni razlog da će poslanici PUPS dati svoj glas u danu za glasanje za ovaj veoma važan zdravstveni dokument.
Zahvaljujem doktoru Krpiću. Reč ima narodni poslanik prof. dr Nebojša Ranđelović.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, malopre sam se osećao jako neprijatno kada smo dobili opomenu da ne slušamo ministrovo izlaganje i da ako nam je to dosadno ili ako nam se ne sviđa to što gospodin ministar izlaže možemo da napustimo sednicu. Upravo se dogodilo da mog uvaženog prethodnika, prethodnog izlagača, gospodina Krpića, ministar nije slušao, razgovarajući sa svojom saradnicom, a i mnogi koji su ovde prisutni su se ponašali na isti način. S druge strane, od gospodina ministra smo dobili jedno predavanje koje je govorilo o nedostacima i anomalijama zdravstvenog sistema koje treba hitno promeniti kako bi se zdravstveni sistem i zdravstvena zaštita u Srbiji poboljšali. To je sasvim u redu, ali nije u redu to što nam o tome govori ministar koji je na tom položaju od 2002. godine. Onda se postavlja pitanje čijom krivicom su napravljene te anomalije? Setimo se, nisu ovo prve izmene i dopune ovog zakona, bilo ih je i ranije. Na kome leži odgovornost za te nedostatke i anomalije koje sada, gle čuda, treba da ispravimo? Ako idemo korak po korak, već posle prvog bližeg upoznavanja sa tekstom i sadržinom predloženih akata, vidimo da nam ministar zdravlja, da podsetim i ponovim, u svim vladama od 2002. godine, još jednom nudi dva više nego ubedljiva dokaza svoje nemoći, nesposobnosti i nespremnosti da se suoči sa svim slabostima, manama i problemima našeg odavno urušenog zdravstvenog sistema. Još jednom potvrđuje da nikada nije ni imao nameru, ni volju da u tom nasleđenom sistemu bilo šta suštinski i sistemski promeni. Evo konkretnih dokaza i konkretnih primedbi za to. Pogledajmo najpre šta sadrži Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Kozmetičke izmene odredaba članova 199. do 202. važećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kojima je bila regulisana mogućnost obavljanja tzv. dopunskog rada zdravstvenih radnika zaposlenih u zdravstvenim ustanovama, kod poslodavca, državnih zdravstvenih ustanova ili u privatnoj praksi. Druga predložena izmena je brisanje sadašnjeg člana 277. istog zakona, koji je praktično onemogućavao zdravstvenim radnicima zaposlenim u državnim zdravstvenim ustanovama da budu istovremeno zaposleni i u privatnoj praksi, počev od decembra 2008. godine, od kada se primenjuje famozni ministrov Pravilnik o dopunskom radu. Šta nam pokazuju ovako predložene izmene zakona? Pokazuju nam da se gospodin ministar, koji nam je pre pet godina predložio taj zakon, ni tada ni sada nije na pravi način bavio suštinskim pitanjima i problemima funkcionisanja zdravstvenog sistema i definisanjem, više nego neophodnih, promena tog sistema. Ako jeste, zašto je 2005. godine predložio da zdravstveni radnici zaposleni u zdravstvenim ustanovama u državnoj svojini posle decembra 2008. godine neće više moći dopunski raditi u privatnoj praksi? Zašto je kao posledica toga u protekle dve godine problem mogućnosti obavljanja dopunskog rada predstavljen kao glavni problem u zdravstvenom sistemu Republike Srbije, kojim su se do beskonačnosti iscrpljivali Ministarstvo zdravlja i lekarska komora, zdravstvene ustanove i zaposleni zdravstveni radnici? Zašto su protekle dve godine zdravstveni radnici zaposleni u državnim zdravstvenim ustanovama mogli dopunski raditi samo u državnim zdravstvenim ustanovama? Na kraju, zašto se danas predlaže drugačije rešenje koje, uz neznatne izmene, predstavlja vraćanje na stanje pre 2005. godine? Upravo zato što je problem mogućnosti ili nemogućnosti obavljanja dopunskog rada zaposlenih zdravstvenih radnika preko punog radnog vremena samo jedna od posledica pogrešno postavljenog zdravstvenog sistema, a posebno njegovog funkcionisanja u praksi. Zašto se ne bavimo otklanjanjem sistemskih uzroka koji su doveli do ovakvog problema, a ne posledicom koja treba da umiri opravdano nezadovoljne zdravstvene radnike? Da se osvrnemo na to koja su to nerešena sistemska pitanja. Gospodine ministre, vi kažete da je finansiranje našeg zdravstvenog sistema zasnovano na modelu socijalno-zdravstvenog osiguranja. Kao istoričar prava ću da dodam – tzv. Bizmarkov model. Ako je to tako, onda to podrazumeva da je većina stanovništva obavezno zdravstveno osigurana i da plaća doprinose za zdravstveno osiguranje organizaciji obaveznog zdravstvenog osiguranja i da s pravom očekuje da joj ta organizacija iz tih plaćenih doprinosa obezbedi određeni obim, vrstu i sadržaj zdravstvenih usluga. Te usluge mogu da se obezbede, ugovore ili kupe od postojećih zdravstvenih ustanova, bilo da su u državnoj ili privatnoj svojini. Te usluge imaju svoju cenu. Postavlja se pitanje zašto u proteklih osam i po godina niste definisali taj famozni paket usluga obaveznog zdravstvenog osiguranja koji sredstva uplaćenih doprinosa za zdravstveno osiguranje organizacija obaveznog zdravstvenog osiguranja realno može i mora da obezbedi obavezno osiguranim građanima. Onda bi se znalo koje su to usluge realno pokrivene uplaćenim doprinosima, a koje nisu i moraju biti plaćene iz sopstvenog džepa. Umesto toga, vi dalje podržavate iluziju da imamo pravo na gotovo sve zdravstvene usluge, a kada dođemo u situaciju da ih koristimo, onda to ne možemo da ostvarimo ili moramo ponovo da platimo te iste usluge. Kada biste jednom definisali taj famozni paket zdravstvenih usluga koji pokriva obavezno osiguranje, onda biste organizaciji zdravstvenog osiguranja morali ostaviti slobodu da te usluge može ugovoriti sa svim zdravstvenim ustanovama koje mogu da ih pruže, i državnim i privatnim. Umesto toga, kao što i sami priznajete, u predloženom planu razvoja zdravstvene zaštite vi to zdravstveno osiguranje koristite za finansiranje kapaciteta državnih zdravstvenih ustanova, a ne usluga koje pružaju. Šta je onda ono što se naziva organizacijom obaveznog zdravstvenog osiguranja? Figurativno da se izrazim, protočni bojler za finansiranje postojećih kapaciteta državnih zdravstvenih ustanova. Pri tome ste privatnoj praksi uskratili pravo da pod istim uslovima može pružati zdravstvene usluge koje pokriva obavezno osiguranje. Šta se onda dešava? Kao građanin koji plaća obavezni doprinos za zdravstveno osiguranje najčešće ne mogu da ostvarim to svoje pravo na uslugu u državnoj zdravstvenoj ustanovi, jer ono postoji samo na papiru, pa sam prinuđen da tu uslugu zatražim u privatnoj praksi i da je još jednom platim. Da li bi se ovo pitanje na ovakav način postavljalo kada bi privatni zdravstveni sektor bio ravnomerno uključen u sistem zdravstvene službe i kada bi taj sektor imao mogućnost da sa obaveznim zdravstvenim osiguranjem zaključuje ugovore o pružanju zdravstvenih usluga osiguranicima pod istim uslovima kao i u državnim ustanovama, odnosno kada zdravstvene ustanove ne bi imale monopol u pružanju zdravstvenih usluga pod istim uslovima u obaveznom zdravstvenom osiguranju. Zašto smo danas jedina zemlja u Evropi gde je pružanje usluga primarne zdravstvene zaštite isključivi monopol, i to odavno prevaziđenog oblika državnih domova zdravlja, dok u većini evropskih zemalja preko 80% usluga zdravstvene zaštite obezbeđuje privatna praksa? Zar ne bi uključivanje privatne prakse, sa svim raspoloživim resursima, i pružanje usluga primarne zdravstvene zaštite obavezno osiguranim građanima povećalo i dostupnost, i obim i kvalitet ovih usluga? Zar ne bi veći broj lekara na ovaj način bio stimulisan, pa bi mogao da bude stalno zaposlen u privatnoj praksi, a ne da bude prinuđen da dodatno zarađuje u privatnoj praksi zato što je slabo plaćen u državnoj ustanovi? Zar i osnivači te privatne prakse ne bi bili motivisani da u stalni radni odnos angažuju više lekara, da proširuju svoje prostorne kapacitete i ulažu u opremanje? Gde je u sadašnjem sistemu mogućnost izbora za obavezne osiguranike i druge građane, a o njoj govorite kao jednoj od razloga za donošenje predloženih mera, odnosno zakona? Kako će se ta mogućnost izbora povećati kada ona praktično i ne postoji? Da li kao građanin koji je osiguran zdravstveno i plaća doprinose za zdravstveno osiguranje mogu da biram da li ću svoje pravo na usluge primarne zaštite ostvariti u državnom domu zdravlja ili u privatnoj praksi? Zašto nemam mogućnost da za svog izabranog lekara izaberem onog iz privatne prakse? Da li je to slobodan ili prinudan izbor? Sve dok program ravnopravnog uključivanja privatnog sektora u sistem zdravstvene službe ne bude sistem koji će biti rešen i dok privatna praksa ne bude imala mogućnost da pod istim uslovima kao i državna ustanova pruži usluge obaveznim osiguranicima, ne može se na adekvatan način rešiti problem mogućnosti lekara da mogu ili ne mogu istovremeno da budu angažovani u državnoj i privatnoj praksi. Broj ovakvih primera je sijaset. Postavio bih pitanje, zbog čega u Srbiji nema zakona o farmaceutskoj delatnosti, a znamo kakve anomalije baš takva delatnost ima i znamo kakve probleme stvara. Ako ne znate da napišete zakon, obratite se onome ko zna. U poslaničkom klubu LDP već postoji nacrt takvog zakona, urađen po najvišim evropskim standardima, sličan onim koje imaju zemlje EU. Pitajte nas ako ne umete sami da uradite posao za koji ste plaćeni. Ne znam da li će mi vreme dozvoliti, ali pokušaću da se osvrnem i na Predlog odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite na području Republike Srbije. Pokušaću da shodno tome postavim i neka pitanja. Odredbama člana 17. Zakona o zdravstvenoj zaštiti propisana je obavezna sadržina plana razvoja zdravstvene zaštite. Prema ovim odredbama, plan razvoja, pored prioriteta u samoj zdravstvenoj zaštiti, ciljeva, mera i aktivnosti zdravstvene zaštite, morao bi da sadrži i pokazatelje za praćenje dostignuća u realizaciji ciljeva, nosioce mera i aktivnosti i rokove za ostvarivanje ciljeva zdravstvene zaštite. Tu su i kriterijumi za utvrđivanje mreža zdravstvenih ustanova u Republici Srbiji, tu su elementi za planiranje, usavršavanje zaposlenih u sistemu zdravstvene zaštite, kao i elementi za planiranje i izgradnju novih i restrukturiranje postojećih kapaciteta u pogledu prostora i opreme. Šta od navedenog sadrži plan razvoja zdravstvene zaštite koji nam je predložen? On je nemušt, oskudan i iznad svega subjektivan prikaz aktuelnog stanja zdravstvene zaštite u RS, deklarativni i opšti ciljevi i prioriteti, sa nejasno i površno definisanim aktivnostima u realizaciji nekih od do sada usvojenih strategija, njihovih delova ili pojedinačnih programa iz oblasti zdravstvene zaštite, bez precizno definisanih nosilaca, rokova za njihovo sprovođenje i precizno definisanih pokazatelja za praćenje. Po ovom pitanju, anomalija je sijaset i zbog toga bih na kraju svog uvodnog izlaganja rezimirao pitanja, a to je po meni pitanje svih pitanja. Da li Ministarstvo zdravlja ima odgovore na pitanja koja sam ovde postavio? Kada ćemo dobiti konkretne odgovore i hoće li država jednom učiniti ono što je nužno u zdravstvenoj zaštiti građana? Očekujem od ministra odgovore na ta pitanja.
Narodni poslanik Zoran Bortić ima reč.
Poštovani predsedniče, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, cenjene kolege narodni poslanici, oblast ljudskog zdravlja je jedna od najvažnijih oblasti koje svaka moderna država treba da reguliše ukoliko želi da ostvari savremene standarde ljudskih prava i sloboda, ali ne samo to, bez zdrave nacije nema ni uspešnog organizovanja društva, ni ekspanzivnog privrednog razvoja ni prosperiteta. Većina nas u ovoj sali pamti jedno vreme kada je oblast zdravstvene zaštite naših građana bila visoko razvijena i kada smo po dostignutim standardima u oblasti zdravstva predstavljali pozitivan primer u ovom delu Evrope. Nažalost, u decenijama koje su za nama i u ovoj oblasti, kao i u mnogim drugim, napravili smo drastično zaostajanje i potrebno je mnogo vremena i dobre volje da u ovoj državi zdravstvena zaštita stanovništva dostigne evropske standarde. Pored ekspanzivnog privrednog razvoja koji je pretpostavka za veća budžetska izdvajanja za sve korisnike budžetskih sredstava, pa i za ovo, potrebno je usaglašavanje zakonske regulative sa evropskim standardima, obezbediti normativne pretpostavke za bolje i efikasnije organizovanje zdravstvene zaštite stanovništva. U tom smislu Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koji je za današnju sednicu Skupštine podnela Vlada Republike Srbije, predstavlja nameru predlagača da se obezbede uslovi za bolje zadovoljenje neprekidno rastućih potreba naših građana u korišćenju zdravstvene zaštite. Izmenama i dopunama postojećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti normativno se obezbeđuje dostupnost zdravstvene zaštite svim građanima na teritoriji RS, pre svega organizovanjem dopunskog rada zdravstvenih radnika, zdravstvenih saradnika, ali i drugih lica koja su zaposlena u zdravstvenim ustanovama ili u privatnoj praksi. Predložena rešenja kojima se menjaju ili dopunjuju postojeće zakonske odredbe omogućavaju obavljanje određenih poslova zdravstvene delatnosti lica koja su zaposlena u zdravstvenim ustanovama ili privatnoj praksi, bez obzira gde ova lica imaju zaključen ugovor o radu sa punim radnim vremenom. Pacijentima je omogućen širi izbor kako zdravstvenih radnika tako i zdravstvenih saradnika, odnosno drugih lica koja su zaposlena u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi i koja čine tim koji obavlja dopunski rad. Ova lica će pacijentima pružiti odgovarajuće vrste zdravstvenih usluga odnosno odgovarajuću zdravstvenu zaštitu. Na ovaj način stvoriće se uslovi za angažovanje većeg broja zaposlenih zdravstvenih radnika, zdravstvenih saradnika i drugih lica zaposlenih u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi. Nova zakonska rešenja stvoriće pozitivne efekte za obezbeđivanje potrebnog kadra, odnosno kadra sa odgovarajućim specijalizacijama i nužnim specijalizacijama kojih nema u dovoljnom broju na pojedinom području Republike Srbije. Ova pitanja rešavaće se na osnovu ugovora o dopunskom radu, kojim će se obezbediti rad u određenoj zdravstvenoj ustanovi ili privatnoj praksi, u kojima postoji potreba takvog angažovanja rada, pružanja zdravstvene zaštite pacijentima. Treba napomenuti da je predlagač predložio Narodnoj skupštini da ovaj zakon usvoji po hitnom postupku kako bi se sprečilo moguće nastupanje štetnih posledica po sistem zdravstvene zaštite. Pored ustavnog osnova, koji je sadržanu članu 99. stav 1. tačka 7. Ustava Republike Srbije, kojim se u nadležnost Narodnoj skupštini daje da pored zakona donosi i druge opšte akte, i Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, koji u članu 36. obezbeđuje Narodnoj skupštini da između ostalog, donosi odluke, pravni osnov za donošenje plana razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije sadržan je i u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. Ovim zakonom predviđeno je da se na nivou Republike Srbije, radi obezbeđivanja i sprovođenja društvene brige za zdravlje, donese plan razvoja zdravstvene zaštite i da taj plan usvaja Narodna skupština Republike Srbije. Polazeći od činjenice da su zdravi građani temelj razvoja svake zemlje, jer samo ako su zdravi ljudi mogu doprineti socijalnom, ekonomskom i svakom drugom razvoju društva, u planiranju zdravstvene zaštite država ovu oblast ne može posmatrati kao potrošnju. Planiranje zdravstvene zaštite stanovništva mora se tretirati kao investicija u ostvarivanje sveukupnog društvenog razvoja. U tom smislu, ovaj predloženi dokument stručno i politički usmerava razvoj zdravstvenog sistema u skladu sa ukupnim razvojem srpskog društva. On definiše osnovne ciljeve i pravce razvoja zdravstvene zaštite u Republici. Plan se temelji i na opštem društvenom značaju koji ima zdravlje stanovništva i na potrebi da se predstavnici društva odrede prema ciljevima i merama zdravstvene zaštite. Ovaj dokument zasniva se na analizi zdravstvenog stanja stanovništva, na potrebama za ovom vrstom zaštite i polazi od raspoloživih kadrovskih, finansijskih i drugih mogućnosti. U njemu su sadržani instrumenti za dalji razvoj sistema zdravstvene zaštite i predstavljene promene koje treba da obeleže zdravstveni sistem u narednom periodu. Ove promene otvoriće perspektive za uspostavljanje ravnoteže između efikasnosti i kvaliteta zdravstvene zaštite i doprineće unapređenju zdravstvene zaštite na svim nivoima sistema. Pri tom, one uvažavaju okolnosti vezane za društvena i demografska kretanja, za nivo obrazovnih i kulturoloških dostignuća i za zdravstveno stanje stanovništva. Predloženi plan locira i niz drugih faktora koji mogu uticati na održivi razvoj zdravstvene zaštite u Republici Srbiji. Treba istaći da se ovaj plan zasniva i na već usvojenim strategijama i programima koje je donela Vlada u ovoj oblasti i da je integralni deo svih programa mera i aktivnosti koje su neophodne za održivi razvoj naše zemlje. Uz niz mera i aktivnosti koje treba da sprovede zdravstvena služba, ali i druge službe van sistema zdravstvene zaštite, osnovni cilj plana koji je pred nama jeste očuvanje, unapređenje zdravlja stanovništva, produženje ljudskog veka i poboljšanje kvaliteta života ljudi u našoj zemlji. Želim da podsetim na činjenicu da su se u našoj zemlji tokom proteklih decenija dogodile značajne promene u zaštiti zdravlja stanovništva. Te su promene uočljive u demografskoj oblasti, počev od starenja stanovništva, urbanizacije, migracije ljudi u oblasti socijalno-ekonomskih odnosa, pa do ekoloških promena u životnoj sredini. Kao posledica takvih promena dominiraju hronične nezarazne bolesti od velikog javnog zdravstvenog značaja. Ove bolesti sve više opterećuju zdravstvu službu u celini. Uprkos tome, postignut je veliki napredak u podizanju nivoa znanja o zdravlju i bolesti kod našeg stanovništva. Podignut je prag znanja u oblasti informisanja i u oblasti dostupnosti informacija, a sistem zdravstvene zaštite raspolaže boljim tehničkim i tehnološkim mogućnostima. Sve ove promene pratile su i promene u organizaciji zdravstvene službe u RS. Međutim, izazovi kojima su izloženi i pojedinci i naše društvo u celini imperativno nameće potrebu da se neprekidno traže i iznalaze najbolja moguća rešenja kojima će se obezbediti očuvanje i unapređenje zdravlja cele zajednice, jer ne treba ponavljati da je zdrava zajednica suštinska pretpostavka prosperiteta razvoja društva i zemlje u celini. Koleginice i kolege narodni poslanici, polazeći od uvek prisutne protivrečnosti vezane za zdravstvenu zaštitu, sa jedne strane, javnost opravdano poziva na ustavno i temeljno, ljudsko i moralno, etičko pravo na pravovremenu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, a sa druge strane, zdravstvena zaštita je sve skuplja, nameće se potreba za definisanjem javne i jasne strategije za regulisanje razvoja ove oblasti. U tom smislu, ovaj predloženi plan temelji se na ostvarivanju ciljeva, na sprovođenju započetih i kreiranju novih aktivnosti koje bi trebalo da doprinesu boljem zdravlju stanovništva u našoj Republici. U danu za glasanje SPS-JS podržaće predloge ovih akata i uveren sam da ćemo kroz raspravu u Narodnoj skupštini RS učiniti predloženi tekst još kvalitetnijim.
Dajem reč poslaniku Simi Vukoviću.
Uvažena predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, prevashodno i većim delom svoje diskusije ću se osvrnuti na dokument koji se zove – Plan razvoja zdravstvene zaštite. Naime, radi se o jednom od dokumenata koji je po svom značaju u rangu onoga što su sistemski zakoni vezani za zdravstvenu zaštitu i zdravstveno osiguranje. Kao što je i predlagač rekao, u tekstu se radi o stručnom, ali i o političkom dokumentu. Ovaj dokument, s obzirom da će usmeriti razvoj zdravstvene zaštite u jednom dužem periodu, svakako se tiče svakog građanina Srbije pojedinačno. Meni se čini da je ovo i dobar trenutak da se osvrnemo na ono što je rađeno u prethodnom periodu, ono što je današnji trenutak da bi mogli da ozbiljno i analitički govorimo o valjanosti prioriteta koji su određeni ovim planom. I danas imamo diskutanata i imamo ono što je karakteristika brojnih osporavanja, kontraverzi, napada kojima je permanentno izložen sistem zdravstva u Srbiji, a prevashodno Ministarstvo zdravlja. Verujem da nijedan resor nije bio pod tolikim pritiskom lobističkih grupa, privatnih interesa, političke manipulacije, kao što je to resor zdravlja, a isto tako taj isti resor se stalno suočava sa poluinformacijama, laičkim pogledima na funkcionisanje zdravstvenog sistema, sa čestim izlaganjem jednostavnih rešenja, koja ni u jednoj praksi evropskih zemalja nisu moguća. Želim da iskoristim priliku da kažem da u širem građanstvu, kod našeg stanovništva, postoje dve umrežene misli, odnosno navike koje u osnovi imaju logičku grešku. Jedna je da je zdravstvo besplatno, što apsolutno nije tačno. To je jedna od najskupljih delatnosti u svakoj državi. Druga je da za ovoliki nivo novca, koji danas izdvajamo, a on je gotovo najmanji na evropskom kontinentu, možemo da dobijemo zdravstvenu uslugu koja je u svetskom rangu i potkrepljena tehnologijom koja je najbolja moguća, kojom danas svetska medicina raspolaže. To su činjenice koje rađaju nerealna očekivanja, a iz kojih proističe i nezadovoljstvo kojim se lako manipuliše. Mislim da je dobar trenutak da se osvrnemo na ono šta je zatečeno, pošto se često spominje šta je urađeno za mandata prof. Milosavljevića. Moramo da kažemo da je zdravstveni sistem Srbije nasleđen od zdravstvenog sistema Jugoslavije, koja je bila daleko moćnija i u ekonomskom i u političkom smislu, zemlja koja je imala jedan od najrazvijenijih zdravstvenih sistema u Evropi. Naši ljudi, stručnjaci i političari su učestvovali u kreiranju politike tadašnje Svetske zdravstvene organizacije. Imali smo po razvijenosti jednu od najboljih mreža zdravstvenih ustanova i najrazvijenije kadrove, a krajem 70-tih i početkom 80-tih godina, po tehnologiji, bili smo, praktično, u svetskom vrhu. Naravno, sa sudbinom te zemlje je došlo do urušavanja zdravstvenog sistema. On nije mogao ostati izolovan. Sa izolacijom zemlje, ratnim dešavanjima i svim onim što nam se dešavalo 90-tih godina, taj resurs zdravstvenog sistema je neprekidno iscrpljivan, da bismo pred kraj 90-tih godina došli do potpunog kolapsa. Moram da podsetim da ono što se zove zdravstvena kasa, odnosno fond zdravlja, fond zdravstva, odnosno Republički zavod za zdravstveno osiguranje, 2000. godine je bio na rubu bankrotstva. O tome ovde treba da govorimo. To su činjenice koje bih želeo da neko ospori. S druge strane, zbog samih dešavanja, 90-tih godina je došlo i do promena navika i odnosa prema sopstvenom i tuđem zdravlju stanovništva Republike Srbije. Eksplozija faktora rizika nije slučajna. Izloženost stresu je doprinela da se i nepravilno hranimo, da se manje krećemo. Imamo epidemiju alkoholizma i pušenja. Ne treba da nas začudi današnje stanje o zdravstvenoj slici stanovništva Srbije. Ono što takođe treba da se istakne je, ono što je veoma važno, to su tzv. socijalne i ekonomske determinacije, odnosno odrednice na osnovu kojih su postavljeni prioriteti. Naše stanovništvo stari. Naravno, faktori koji utiču na to su mnogobrojni. Praktično smo najstarije stanovništvo u Evropi. Populacija mladih se približava onoj granici gde imamo najmanje u onom najmlađem uzrastu, a da pri tome imamo, zahvaljujući onim faktorima rizika koje sam spomenuo, i jednu epidemiju tzv. hroničnih nezaraznih oboljenja. Naravno, na sve to se nataložila i svetska finansijska kriza koja i otežava finansiranje u zdravstvenom sistemu. To su okolnosti koji je ovaj plan razvoja koji je sačinjen uvažio. To je veoma važno u kreiranju svih planskih dokumenata, da uvažite ono što su realni parametri. Ono što takođe želim da kažem je, da kao i u onome što zovemo moralnom krizom i što su neki teoretičari nazvali moralnim samoubistvom ovog društva, za njegov oporavak su potrebne decenije. Tako ćemo u onome što smo dobili u zdravstvenom stanju stanovništva, takođe, morati dugo da sprovodimo aktivne mere kako bismo došli na neko nulto pređašnje stanje iz 90-tih godina. Još jedna od važnih činjenica koju želim da apostrofiram, to je pitanje ljudskih resursa ili što se tradicionalno ovde poslednjih decenija govori - kadrovi. To je nezaposlenost u zdravstvu. Aktuelni ministar, profesor Milosavljević, još od 2002. godine upozorava na neracionalnu upisnu politiku koja postoji na fakultetima i visokim školama medicinske struke. Da bih to slikovitije prikazao, reći ću vam da od 2006. godine do 2010. godine, aktivnim merama Ministarstva zdravlja je zaposleno 1.863 lekara i 4.125 medicinskih sestara. Ako se zadržimo samo na ovoj cifri, a pri tome znamo da samo na Medicinskom fakultetu u Beogradu svake godine se upiše do 500 studenata, praktično, i najbolje aktivne mere zapošljavanja u ovom sektoru ne mogu da potkrepe samo Beogradski univerzitet. Šta je sa Novim Sadom, Prištinom, Kragujevcem i Nišom? Pri tome, prošle godine imamo potpuno nerezonsko osnivanje Medicinskog fakulteta na VMA, da bismo taj problem, izgleda, pospešili. U tom segmentu se ne može tražiti odgovornost Ministarstva zdravlja. To mora da bude krovno dogovorena politika. Što se tiče samog dokumenta, kao što je i predlagač rekao, on svoje temelje ima u međunarodnim dokumentima. Svakako da je međunarodna konferencija u Alma Ati 1978. godine dala jedno opredeljenje u kome su učestvovali, moram to ponovo da kažem, i naši stručnjaci, gde se praktično reafirmisala definicija zdravlja, koju je spomenuo dr Krpić. Naravno, ovde je jedan od važnih ugrađenih dokumenata i globalna strategija zdravlja za sve evropske regione iz 1984. godine. Po meni je možda i najvažnije to što se nalazi u duhu ovog dokumenta, a nije spomenuto u samom predlogu. To je dokument koji je proistekao iz jednog sastanka koji je organizovala Svetska zdravstvena organizacija 1996. godine u Ljubljani, gde smo dobili dokument – Ljubljanska povelja, gde su se evropske zemlje dogovorile o sinergičnom, zajedničkom razvoju svojih zdravstvenih sistema, koji imaju svoje određene postulate na kojima se bazira ovaj dokument plana razvoja zdravstvene zaštite. To su: jasno utvrđivanje ciljeva u pravcu očekivanih rezultata, formulisanje mera u skladu sa realnim potrebama stanovništva, jednaka dostupnost na svim nivoima i prevashodno orijentacija na primarnu zdravstvenu zaštitu. Šta su današnje prednosti zdravstvenog sistema? Imamo veoma razvijenu zdravstvenu mrežu koja je na granici održivosti mreža zdravstvenih ustanova. Imamo u ukupnom obimu dovoljan broj stručnih kadrova. Međutim, zbog migracije stanovništva i unutrašnjih problema koji proističu iz neravnomernog regionalnog razvoja imamo neravnomernu raspodelu kadrova, te se u pojedinim područjima stiče utisak i zaista postoji potreba za stručnim specijalističkim i užim specijalističkim kadrovima. Ono što su definisani prioriteti koje bih akcentovao u ovoj svojoj diskusiji, a koji su veoma važni, to je uspostavljanje jednog povezanog, kako se to u ovom stručnom dokumentu kaže – integrisanog zdravstvenog sistema. On zapravo znači da mora postojati mnogo bolja komunikacija između, u onoj vertikali koju sačinjavaju jedan dom zdravlja, opšta bolnica i klinički centar, i sa druge strane, moramo da prihvatimo koncept javnog zdravlja, odgovornosti za zdravlje svih faktora u društvu, a to je da jedan dom zdravlja sarađuje i sa opštinom ili sa gradskom upravom, sa verskim zajednicama i ostalim institucijama koje postoje u lokalnoj zajednici. Naravno da će dodatni kvalitet u uspostavljanju tog jedinstvenog zdravstvenog sistema činiti implementacija informacionog sistema, koja bi trebalo da se završi za nekih dve do tri godine, koja će nam omogućiti da, pre svega, pratimo pacijenta koji je upućen na više nivoe zdravstvene zaštite, da pratimo kvalitet usluge, i u krajnjem, što je isto tako važno, da vidimo kako se troši zdravstveni dinar. Ono što je takođe postavljeno kao prioritet, to je finansiranje zdravstvene zaštite. Moram na ovom mestu da kažem da je još 2004. godine uspostavljena stabilnost u zdravstvenoj kasi, u RZZO. Tamo nema više dugova koji bi sprečavali servisiranje zdravstvenih usluga. Ono što postoji je jedan dug koji se iz godine u godinu nagomilava po osnovi doprinosa i molim sve one koji nisu upoznati sa tim, da se upoznaju sa tom činjenicom. Po osnovi doprinosa RZZO-u se duguje 45 milijardi dinara. Gospodine Ranđeloviću, mislim da treba da raspolažete tom činjenicom i da vidimo šta ćemo raditi sa tim ljudima koji ne mogu da overe svoje knjižice, jer ne mogu da plate doprinos za zdravstveno osiguranje. S druge strane, imamo nešto što je prirodna potreba privatnog sektora, a to je da se u potpunosti izjednači u jednoj idealnoj situaciji sa državnim ustanovama, da svi zaključe ravnopravne ugovore sa RZZO i krenu u tržišnu utakmicu, da to tako izgleda u idealnim uslovima. Međutim, tu nameru je Ministarstvo zdravlja imalo još 2004. godine. Postojao je i pritisak MMF da tadašnji Zakon o zdravstvenoj zaštiti omogući tu ravnopravnost. Međutim, procene su se pokazale apsolutno kao tačne zbog iskustvenih stvari koje postoje u zdravstvenim sistemima drugih zemalja šta bi se dogodilo? Imali bi smo jedan veliki odliv stručnog kadra iz državnih zdravstvenih ustanova u privatne. To je jedna stvar, čime bi socijalno ugrožene delove stanovništva izložili osrednjem i lošem stručnom kadru u državnim ustanovama i sa druge strane, veoma brzo, kao što je iskustvo sa češkim zdravstvenim fondom, za šest meseci su doveli fond na rub bankrotstva. Mislim da bi to bila neodgovorna politika Ministarstva zdravlja. Zato je pronađeno rešenje da se za tri godine odloži mogućnost odvojenog rada u privatnom i državnom sektoru. Zato danas, naravno, o tome će govoriti i moje kolege, imamo izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koje treba da omoguće dopunski rad i mnogo bolju dostupnost i kvalitet zdravstvene zaštite, s druge strane, da omoguće lekarima da na jedan zakonit i legalan način mogu da zarade i nešto više. Mislim da je takođe važan prioritet koji je definisan u ovom Planu razvoja zdravstvene zaštite - sistem upravljanja u okviru zdravstvenog sistema. To je jedan od ozbiljnih problema sa kojima se suočavaju zdravstvene ustanove i ne postoji ta politika Ministarstva koja će moći da sprovede bilo kakav organizovan plan ukoliko nemate sposoban, organizovan i odgovoran menadžment u zdravstvenim ustanovama. Šta se nama u praksi dešava? S obzirom da nemamo specijalizovan kadar za zdravstveni menadžment, veoma često na direktorska i upravljačka mesta regrutujemo lekare koji su većinom izvanredni u svojoj struci, ali za početak ne znaju ni šta je virman. Onda se narednih godinu dana uče tom poslu kako upravljati zdravstvenom ustanovom. S druge strane, nemaju iskustvo u sprovođenju zdravstvene politike koja mora da bude jedinstvena, bez obzira na sektor ili na područje Republike. U tom smislu podržavam apsolutno napor da se izvrši jedna intenzivna obuka ljudi koji bi se bavili isključivo zdravstvenim menadžmentom, čime bi se uspostavila racionalizacija i troškova, omogućila bolja organizacija zdravstvene službe na terenu. Ono što bih takođe želeo da istaknem, to je organizacija zdravstvene službe u narednom periodu. Svakako da je tačna činjenica da je u međuvremenu,u poslednjih 10 godina, došlo do značajnih promena i u ekonomskom stanju, da će popis iz 2011. godine sigurno dati nekakve izlazne podatke koji će nas usmeriti na to kako i na koji način najbolje možemo da izvršimo jednu preraspodelu kapaciteta unutar našeg zdravstvenog sistema. Bilo u posteljnom fondu, bilo u broju kadrova, negde ćemo morati da smanjimo kapacitete, a na drugom mestu moraju da se povećaju zbog povećanja broja stanovnika. Ono što je jako važno, s obzirom na strateško opredeljenje ovog dokumenta, to je da u potpunosti definišemo i učinimo funkcionalnim tzv. referalni sistem koji čine primarni, sekundarni i tercijalni nivo. Taj sistem apsolutno je nešto što je u svetu razrađen model i u kome domovi zdravlja treba da budu čuvari kapije tog sistema, da čuvaju potrošnju, da čuvaju zdravstveni dinar, a sa druge strane, da servisiraju i do 85% potreba stanovništva. To sada nije slučaj. Mi imamo uvrežene navike da samo odemo po uput u dom zdravlja da bismo išli na viši stepen zdravstvene zaštite, čime se neracionalno troše sredstva. Dakle, ono što je po meni možda i najvažnije u ovom dokumentu, to je opredeljenje u budućnosti za primarnu zdravstvenu zaštitu, a to pre svega u konkretnom smislu znači promociju zdravlja i zdravog načina života, a sa druge strane, to je prevencija i rano otkrivanje hroničnih nezaraznih oboljenja. To je zapravo jedini način da se ozbiljno suprotstavimo onome što danas predstavlja epidemiju tih oboljenja. Kao što je ministar rekao, učešće u mortalitetu tih bolesti danas je oko 85%. Na kraju, na samom Odboru za zdravlje i porodicu bilo je diskusija, a verujem da će i danas biti. Pitanje je - zašto u samom dokumentu Plana razvoja zdravstvene zaštite nije spomenuta borba protiv korupcije? S obzirom da je korupcija evidentno bolest današnjeg društva i države, za nju je svakako potreban mnogo širi front u borbi od pojedinačnog resora. Svi smo upoznati da je Vlada gospodina Cvetkovića, kojoj pripada i Ministarstvo zdravlja, u jedan od svojih prioriteta odredila borbu protiv organizovanih kriminala i korupcije. Ministarstvo zdravlja aktivno sprovodi mere u tom pravcu, a u ovom stručnom političkom dokumentu ne vidim da ima mesta za promovisanje aktivnih mera protiv korupcije, što mora da bude organizovana politika Vlade. Dakle, poslanička grupa G17 plus podržava odluku o saglasnosti na Plan razvoja Republike Srbije i time mi izražavamo volju i podršku za nastavak onih promena koje su započete još 2002. godine, donošenjem dokumenta Zdravstvena politika Srbije. Verujemo da ćemo u narednom periodu doći do onoga što je naš zajednički interes, a to je da pacijentima, građanima Srbije, ponudimo najbolju moguću zdravstvenu zaštitu.
Gospodin Nebojša Ranđelović se javio ponovo. Replika.
Poštovana gospođo predsednice, javio sam se za repliku, jer je u jednom apologetskom pristupu odbrane politike Ministarstva zdravlja moje ime pomenuto u negativnom kontekstu. Nema potrebe za izvinjavajućim govorima kojima će se braniti ministar zdravlja. Samim tim što je napravljeno faktičko vraćanje na neka rešenja od pre 2005. godine, ministar je rekao – ljudi, pogrešio sam. Ako neko kaže – pogrešio sam, nisam dobro radio, nema potrebe da se taj neko na takav način brani.
Narodni poslanik dr Paja Momčilov ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, mi opet po ustaljenoj praksi imamo objedinjenu raspravu o dva zakonska akta i prvi je, kao što znate, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Ne bih se mnogo bavio ovim šminkerskim zakonom, koji želi da prizna i da ispravi velike greške koje su nanete ranijim Zakonom o zdravstvenoj zaštiti, bar što se tiče dopunskog rada lekara. Kao što je ovde već rečeno, moji prethodnici su ukazali da praktično mi tu imamo doradu člana 199, koji, na nesreću predlagača, opet uvodi haos u zdravstveni sistem. Gledajte šta u članu 200. starog zakona, a u članu 2. novog zakona je predviđeno – ugovor o dopunskom radu može da zaključi za pružanje zdravstvenih usluga koje nisu obuhvaćene obaveznim zdravstvenim osiguranjem u pogledu sadržaja, obima i standarda, odnosno zdravstvenih usluga koje se ne ostvaruju na način i u postupku koji su propisani za ostvarivanje prava iz obaveznog zdravstvenog osiguranja. Pitanje na koje tražim odmah i konkretan odgovor, odmah sam prešao na konkretne stvari – gde će vam lekari primarne zdravstvene zaštite i kako će oni ostvarivati dopunski rad, kada je sadržaj njihovog rada zabranjen da se ostvaruje u dopunskom radu? Tako ste napisali, nezgrapno i u dva-tri člana i doveli u vrlo neprijatnu poziciju veliku armiju lekara primarne zdravstvene zaštite. Ono što je bitno, vi brišete član 277, koji je praktično i omogućavao, uz vaš pravilnik, koji ste naknadno doneli, veliku neravnopravnost, gde su nastavnici mogli da rade i dopunski, a ostali lekari nisu i, u stvari, ovim vi sada vraćate potpuno situaciju na onu kakva je bila pre 2005. godine i vi sada imate situaciju koju ste kritikovali žestoko, spominjući najviše prethodnog aktuelnog ministra Bojića. Nema različite situacije sada na ovaj način. Šta je problem srpskog zdravstva? Naravno, vrišteća korupcija na koju ukazuju strane međunarodne organizacije koje se bave ispitivanjem iste, ali i izvesne domaće. Ono što dobijamo kao odgovor iz Ministarstva zdravlja da je ima u istoj meri kao u ostalim sferama društva. To je tačno i nije sporno, ali je isto tačno da je situacija kada je zdravlje u pitanju daleko složenija i da sa moralne tačke gledišta je obaveznija za nas lekare da bude razmatrana i da se uključimo u borbu protiv korupcije. Vaši zakoni su prepoznati prilikom donošenja, sistemski zakona o zdravstvenoj zaštiti i o zdravstvenom osiguranju, kao koruptivni, koji generišu korupciju. Na koji način? Omogućili ste liste čekanja koje se mogu preskočiti plaćanjem. Dalje, vanstandardne usluge koje danas mimo zakona koji je tačno definisao šta mogu biti vanstandardne usluge uzimaju dodatna sredstva građanima Srbije koji se leče i u državnom zdravstvu. I, naravno, ovaj konflikt interesa kada vi dozvoljavate državnim službenicima da rade i privatno. Sada vi kažete u obrazloženju, kad čovek čita obrazloženje, razlozi za donošenje su stalno rastuće potrebe stanovništva u korišćenju zdravstvene zaštite. Koje su to potrebe niste kazali, na koji se dokument pozivate voleli bismo da znamo. Dalje kažete, unapređenje kvaliteta zdravstvene zaštite na način kojim se obezbeđuje smanjenje liste čekanja. Ako uzmemo događanja u Kamenici i haos koji je trenutno zavladao, gde kapaciteti nisu zadovoljavajući, i ljudski resursi su praktično na izdisaju, kako, a tamo smo upravo imali taj mehanizam dopunskog rada i liste čekanja, onda vidimo šta vaše mere u stvari generišu. Generišu haos i neadekvatno lečenje. Čuli smo na Odboru, na 33. sednici smo raspravljali situaciju onkološke zaštite. Onkolozi su nam rekli da nemaju kapaciteta, ni materijalnih ni ljudskih resursa u dovoljnoj meri. Kazaćete kako pre 2000. godine nije bilo toliko mašina ili je bilo, ali pogledajte samo statistike o incidenciji malignih bolesti i o smrtnosti, stalni porast. A tada, što volite često da kažete, kada sam bio ministar šta sam uradio, hvala bogu, nisam ništa uradio od onoga što mi se čini da se danas mnogo radi, a vezano je i te kako za korupciju, nisu postojale liste čekanja, manja je bila smrtnost i to u knjigama koje ste sami objavili koje posedujem ovde. To se lako može dokazati. Elem, da završimo, na Odboru za zdravlje tesnom većinom narodni poslanici su prihvatili izmene ovog zakona, a poslanici SRS neće. Naravno, neću da upadnem u zamku da kritikujem ministra zdravlja, pa da ga onda moraju moje jadne kolege iz poslaničke grupe da brane, kad već sam sebe ne može da odbrani, on je sam rekao da je razvlašćen i da je u tom našem sistemu nemoćan. U Vršcu je njegova izjava preneta jasno u svim medijima i to je verovatno i realnost. Kada upućujem apele i kritike, kritikujem Vladu Republike Srbije i premijera, koji je po meni najodgovorniji za situaciju koju imamo u zdravstvenom sistemu Srbije. Da se pozabavimo Planom razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije za period od 2010. do 2015. godine. Obično govorim iz glave, obično stojim, međutim iz pijeteta prema stvarno postojećim ekspertima iz oblasti narodnog zdravlja i zdravstvene politike koje ova zemlja ima i od kojih sam učen, i zbog značaja samog dokumenta, ja ću ovaj put sebi dozvoliti da čitam, i nemojte mi zameriti, sedeću. Zakon o zdravstvenoj zaštiti, kao što znate u decembru 2005. godine je članom 16. i 17. jasno predvideo da je potrebno doneti plan razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Predlog odluke o Planu razvoja nam je stigao 30. decembra 2009. godine. Dakle, od 2005. godine, stigao je 2009. godine i to u decembru. Odbor za zdravlje Republike Srbije na 27. sednici obavio je opsežnu raspravu, višesatnu, sa učesnicima iz različitih sektora koji su zainteresovani za zdravstvenu zaštitu i za sprovođenje zdravstvene politike u Srbiji. Ono što treba istaći, stigle su i brojne primedbe, sada ovde ističem primedbe Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom Srbije, koja predstavlja, kako nam kažu u dopisu, preko 800.000 osoba i koje su precizne predloge za izmene zakona uputili. Ni jedna jedina izmena onoga što su invalidne osobe u prisustvu predstavnika Ministarstva zdravlja na spomenutoj sednici ispredlagali nije usvojena. To je ono što vi zovete dovesti građanina u centar sistema i ono što ste u programu deklarativno rekli o nevladinim organizacijama. Naravno, i Klub zdravlja vam je dao primedbe, SLD vam je dalo primedbe, dali su vam primedbe i privatni lekari i stomatolozi. Ništa od ovoga, a u martu smo raspravljali o tome detaljno, vi niste uzeli u obzir. Verovatno imate savršen plan. Još jedna stvar je interesantna, mi imamo da raspravljamo Predlog odluke, međutim, zakon je izričit i u svom članu kaže – NS RS donosi plan razvoja, a ne odluku o planu razvoja. Čemu ova veštačka gimnastika, mogu da pretpostavim, štaviše mislim i da znam, da biste izbegli amandmansku intervenciju i izmenu ovog dokumenta dosetili ste se da ovo ovako krstite, ali zakon to ne dozvoljava. U uvodnim napomenama, plan razvoja zdravstvene zaštite je zakonska obaveza, njega donosi Narodna skupština, a Vlada radi njegovog sprovođenja donosi programe zdravstvene zaštite. U članu 17. Zakona o zdravstvenoj zaštiti je utvrđeno da se plan zasniva na analizi zdravstvenog stanja stanovništva, potreba za zdravstvenom zaštitom i raspoloživim kadrovskim, finansijskim i drugim mogućnostima. Zakon u deset tačaka precizira šta plan mora sadržati, ovaj vaš plan ne sadrži ono što je taksativno pobrojano, a ja ću vam to dokazati. Dostavljeni dokument Ministarstva zdravlja zahteva da se pre razmatranja njegovog sadržaja raščiste određena pitanja koja su unela nepotrebnu konfuziju kod nas narodnih poslanika. Moram samo da kažem da ovaj predlog nije dobio prolazno svetlo na Odboru za zdravlje. Odbor za zdravlje nije podržao ovaj dokument. Vama, poštovani narodni poslanici, ukazujem i skrećem pažnju na tu činjenicu da nema saglasnosti Odbora za zdravlje, a na istoj sednici ima saglasnosti za prethodni zakon. U uvodnom delu se navodi da je predloženi plan urađen sa 16 međunarodnih dokumenata i usklađen sa njima. Međutim, zakon ne predviđa usklađivanje plana razvoja sa međunarodnim dokumentima. Kao zemlja članica Svetske zdravstvene organizacije, Srbija je dužna da svoj plan razvoja zdravstvene zaštite uskladi sa dokumentom evropskog regiona Svetske zdravstvene organizacije "Zdravlje za sve u 21. veku", u kome su utvrđeni ciljevi i mere evropske zdravstvene politike do 2020. godine. Ovaj, za našu zemljuobavezujući dokument, uopšte se ne navodi. Naveli ste 16, a ovaj obavezujući nigde. U predloženom dokumentu vi navodite da je on usklađen sa ciljevima zdravstvene politike Srbije i nabrajate sedam tačaka tih ciljeva. Dokument o ciljevima i merama zdravstvene politike u Srbiji do sada nije donela Narodna skupština, koja bi bila jedino nadležna da ga donosi. Pominje se i neki dokument koji je početkom ove decenije donela Vlada Srbije. Ako takav dokument i postoji, on ne obavezuje najviši zakonodavni organ države da sa njime usklađuje dokumente iz svoje nadležnosti. Ako krenemo na teren definicija, šta je planiranje? Proces postavljanja ciljeva i odgovarajućih tokova akcije da bi se oni postigli. A šta je politika, pa i zdravstvena? Dugoročni plan koji utvrđuje opšte smernice za odlučivanje, donošenja odluka. Ako je to tako, a jeste, to su definicije Svetske zdravstvene organizacije, ako Skupština donosi plan, ona je sigurno najkvalifikovanija da donese i politiku zdravstvene zaštite ove zemlje. Kao osnov za donošenja plana navode se multisektorske i zdravstvene strategije, nacionalni programi i aktivnosti, koje su usvojili Vlada Srbije i Ministarstvo zdravlja. Zakon je izričit, i vi morate da date danas ovde odgovor zašto ga ne poštujete. Plan razvoja zdravstvene zaštite je osnov za programe zdravstvene zaštite, a ne obrnuto. Evo, čitam vam član 16: "Radi obezbeđivanja i sprovođenja društvene brige za zdravlje na nivou Republike, Narodna skupština Republike Srbije donosi plan razvoja zdravstvene zaštite (u daljem tekstu: plan razvoja)". Radi sprovođenja plana razvoja, Vlada donosi programe zdravstvene zaštite, a vi obrnuli politiku. Imamo neku koju vi smatrate da je merodavna i vi pišete programe i strategije, umesto obrnuto, iz ovog programa da proisteknu programi i strategije. Kako ste to uradili i zašto, nije mi jasno. Zakon predviđa da plan razvoja zdravstvene zaštite sadrži ciljeve, mere i aktivnosti zdravstvene zaštite. U predloženom dokumentu se kaže da je glavni cilj plana, čije su osnovne premise sadržane u ciljevima zdravstvene politike, očuvanje i unapređenje zdravlja i održivost sistema zdravstvene zaštite. Ovde moraju dve stvari da se raščiste. Ne mogu se navoditi ciljevi i to na ovako krajnje uopšten način iz spornog dokumenta Zdravstvene politike kao premise. Ciljevi u vremenski ograničenom periodu moraju biti konkretni i kvantificirani i to je jedna od najvećih manjkavosti ovog vašeg dokumenta, koji ne sledi ni evropsku praksu, ni preporuku Svetske zdravstvene organizacije, Evropskog ureda, da ciljeve u određenom vremenskom periodu mora iskazati brojevima. Ako pogledamo zdravstveno stanje stanovništva, utvrdio je da se plan razvoja zdravstvene zaštite zasniva na analizi zdravstvenog stanja i potreba stanovništva za zdravstvenom zaštitom. Umesto toga, vi ste u dokumentu poglavlje nazvali - prikaz aktuelnog stanja zdravstvene zaštite. I tu se navodi 15 različitih dokumenata. Međutim, sasvim je bilo dovoljno da ste dali podatke koje Institut za javno zdravlje "Batut" sakuplja u okviru svojih nadležnosti i dva dokumenta o stanju zdravlja iz 2000. i 2006. godine koji, ako se stručno vrednuju, pružaju sve potrebne podatke da izradite i kvalitetan plan. Ono što je osnovni problem već više od jedne decenije, postoji sve više izražena ugroženost biološkog integriteta naroda. To je posledica kontinuiranog opadanja nataliteta i rasta opšte smrtnosti. Taj odnos nataliteta i mortaliteta, iz koga proizilazi prirodni priraštaj, u predloženom dokumentu se potpuno zanemaruje. Posebno zabrinjava činjenica da se olako prelazi preko činjenice da je stopa opšteg mortaliteta izuzetno visoka i iznosi 14 na hiljadu stanovnika. Upravo visoka stopa opšteg mortaliteta je glavni činilac odgovoran za ugrožen biološki integritet. Mi smo kao narod biološki ugroženi, nigde to niste spomenuli. Kada su Finci ostvarili smanjenje mortaliteta od kardiovaskularnih bolesti za 75%, a malignih za 20%, opšta stopa mortaliteta je smanjena za 48%. Šta vidimo u dokumentu? Vidimo konstataciju Republičkog zavoda za statistiku da predstoji dalje kontinuirano smanjenje broja stanovnika. Smanjenje preventabilnog mortaliteta uzrokovan hroničnim nezaraznim bolestima je upravo glavna obaveza zdravstvene službe, a o tome se u ovom vašem dokumentu ništa ne govori. Ovde ću zastati. Moje kolege će takođe govoriti o ovom dokumentu, ja ću biti dužan da još izvesne stvari izanaliziram na način kako smo analizirali u SRS. Ovaj plan razvoja zdravstvene zaštite nije pripremljen u skladu sa članom 16. i 17. Zakona. Kao zemlja članica Svetske zdravstvene organizacije, nismo ispoštovali dokument "Zdravlje za sve u 21. veku". Da je urađeno kako je trebalo, umesto bezbroj strategija i nacionalnih programa koje nudite, imali bismo planirani razvoj sa jasnim ciljevima i merama, a sada ga nemamo. Ovde bih zastao i u daljoj diskusiji elaborirajući gomilu nedopustivih manjkavosti ovakvog papira. Mi često putujemo u inostranstvo, pa smo bili u poseti britanskom parlamentu, pa imam i njihov plan zdravstvene zaštite, koji usvaja njihov parlament, pa da se vidi kako to otprilike izgleda. Nije loše i to je moja preporuka ljudima koji rade u Ministarstvu.
Narodni poslanik Simo Vuković želi reč kao izvestilac Odbora za zdravlje i porodicu, kao zamenik predsednika Odbora. Mi smo već u toku sednice kada govore predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, ali obzirom da je vaše pravo da date izveštaj sa Odbora neprikosnoveno, kao i u slučaju kada smo, primenjujući Poslovnik tako da pravo poslanika bude zadovoljeno, mimo toka sednice, u okviru člana 286. stav 2, poslanicima davali reč, u tom slučaju i narodni poslanik Simo Vuković ima reč.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Dame i gospodo narodni poslanici, činjenice radi želim da kažem da se Odbor za zdravlje nije ni izjašnjavao o odluci o planu razvoja zdravstvene zaštite. Neki od poslanika imali su istovremeno zakazane sastanke određenih radnih grupa. Između ostalog, poslanici SRS u takvoj situaciji su napustili odbor, te smo ostali bez kvoruma. Dakle, to su činjenice vezane za poslednju sednicu, na kojoj smo imali jedinstveni pretres o planu razvoja zdravstvene zaštite.
Narodni poslanik Paja Momčilov, pravo na repliku.
Prvo, nisam davao izveštaj Odbora, samo sam konstatovao činjenicu koja je važna za raspravu. Smatrao sam da treba da imaju u vidu i ostali poslanici kada razmatramo ove važne dokumente. Drugo, vašim izmenama ojačan je Odbor. U kom pravcu? Imate debelu većinu vi iz pozicije. Umesto da dobijemo dva nova člana, dobili smo samo jednog iz redova DS. Drage moje kolege, imate komotno prostora da obezbedite kakvu hoćete većinu. Ta većina je postojala kada se raspravljao prvi zakon. To što je niste vi obezbedili, nemojte da spočitavate nama koja smo manjina, a u krajnjem nismo ni dužni da mi obezbeđujemo taj kvorum. Kad smo već kod toga, vi uporno u tri sednice obarate kvorum i ne želite da se raspravlja o vitalnim problemima vezanim za zdravlje profesora Vojislava Šešelja i događanjima u vezi sa tim, pa nemojte ni to da nam spočitavate da je nelegalno. Vi, većina, obarate kvorum, a nama zamerate da vam tobože rušimo harmoniju jednog lepog kvoruma. Toliko.
Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovani građani Srbije, Nova Srbija smatra ovo jednim od najvažnijih pitanja u ovom trenutku u Srbiji i ove izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kao i Plan razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije smatramo toliko značajnim da je to moglo da bude gotovo referendumsko pitanje, ali znamo zašto nemamo referendum o nekim bitnim problemima u ovoj zemlji. Smatramo da je potrebna jedna javna rasprava na onaj način na koji treba da se pitaju svi građani Srbije, jer svi građani Srbije su jednako zainteresovani za pitanje javnog zdravlja i svi građani Srbije jednako učestvuju u finansiranju ove oblasti i treba da imaju pravo da o tome više znaju i da se o tome više pitaju. Zbog toga je za nas ovo neprihvatljivo i Nova Srbija neće glasati u danu za glasanje za ova dva projekta, ali ćemo ukratko pokušati da objasnimo zašto smo protiv toga. Pre svega, sporna je izmena članova u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, u izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, članova od 199. do 202. postojećeg zakona i 277. zakona, koji se u ovom ponuđenom rešenju briše. Prvo da konstatujemo šta nudi postojeće stanje zakona koji se do sada sprovodio. Znači, govorim sa aspekta građana koji je korisnik ovih usluga i koga će se direktno ticati primena ovog zakona. Znači, postojeće stanje kaže da je Zakon o zdravstvenoj zaštiti usvojen krajem 2005. godine i u članu 199. do 202. definiše modalitete obavljanja dopunskog rada za zaposlene zdravstvene radnike, lekare, stomatologe i farmaceute. Dopunski rad zaposlenih zdravstvenih radnika omogućava van punog radnog vremena obavljanje poslova iz zdravstvene delatnosti kod svog, odnosno drugog poslodavca u trajanju do najviše jedne trećine punog radnog vremena. Treba naglasiti da su zdravstveni radnici zaposleni u državnom zdravstvu jedina kategorija službenika iz javnog sektora i državnih organa kojima zakon dozvoljava da dopunski rade u istoj delatnosti u privatnom sektoru, i pre 2005. godine ova mogućnost rada nije postojala. Kad bismo to preveli građanima na jezik koji oni bliže i više razumeju, to bi značilo kad kažemo jedina kategorija, da bi recimo saobraćajni policajci mogli da dođu na ideju da i oni do jedne trećine svog radnog vremena, a u sklopu onoga što je kolega malopre rekao, da zarade nešto više, u Ministarstvu policije rade, npr. nedeljom na nekoj raskrsnici ili na delu auto-puta i naplaćuju kazne za svoje potrebe, a da se nešto od toga uplati i Ministarstvu. Bila bi zanimljiva takva ideja u javno komunalnim preduzećima ili gradskom saobraćajnom preduzeću, da državne resurse neko može da koristi po nekad i za svoje potrebe, jer u pitanju su, pre svega, resursi koje su građani finansirali, gradili, dugo u njih ulagali iz svojih sopstvenih džepova, očekujući, naravno, da imaju najveću korist od postojanja takvog sistema. Ono što je ovde sporno, takođe u prelaznim odredbama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, član 277. koji se sada briše – zdravstveni radnik zaposlen u državnoj ustanovi u punom radnom vremenu može dopunski raditi kod privatnog poslodavca najduže do tri godine od stupanja na snagu samog zakona, tj. do decembra 2008. godine. Sada nas interesuje da li je čitava jedna grupacija lekara dovedena u ilegalni rad ili u rad koji je nezakonit, vanzakonit ili na neki način čak podložan sankcijama nekih drugih zakona? Ono što takođe imamo da kažemo protiv prihvatanja ovog zakonskog rešenja, to su dosadašnji efekti čl. 199. do 202. na zdravstveni sistem. Ono što je praksa pokazala, to je da su oni prilično negativni. Došlo je do pada produktivnosti državnih ustanova u redovnom radnom vremenu, čime se obezbeđuju pacijenti za dopunski rad u privatnom sektoru. Mi znamo da se to radi prilično namerno. Zatim, došlo se do mogućnosti konflikta interesa koji podriva etičnost profesije i smanjuje standarde kvaliteta, a znamo koliko je podizanje svih standarda kvaliteta u zdravstvu neophodno i nužno. Zatim, rast ukupne zdravstvene potrošnje, jer osiguranik pored obaveznog doprinosa plaća ponovo uslugu u dopunskom radu, i to ponovo iz džepa, koji je već jednom platio. Dakle, imamo istog lekara, istu uslugu, isti fond, isto osiguranje, a sve se to dva puta plaća, što će biti finansijski prilično neodrživo i što podriva socijalni odnos ili socijalni status stanovništva. Smanjuje se fiskalna disciplina jer osiguranici nisu motivisani da uplaćuju doprinos, s obzirom da uslugu dobijaju tek kada je ponovo plate iz džepa. Legalizuje se konflikt interesa u državnom zdravstvu, dovodi se do urušavanja osnovnih principa solidarnosti, na kojima se bazira javno zdravstvo. Temeljno narušavanje prava pacijenata na dostupnu, pravičnu i kvalitetnu zdravstvenu uslugu je takođe jedan od rezultata. O ovakvom eksperimentu možemo da govorimo u Češkoj koja je 1990. godine pokušala tako nešto, ali je ubrzo napušten jer je došlo do tenzije između lekara i cena usluga je bila sporna, a lista čekanja obesmišljena. U Hrvatskoj je takođe ovo odbačeno zbog koruptivnosti. Nedavno je i u Republici Srpskoj ukinuta svaka mogućnost da se na taj način radi. U Sloveniji manje od 1% lekara može da radi dopunski. Dvojni rad državnih lekara udaljava zdravstvo od standarda EU zbog navedenih negativnih efekata. Dakle, od decembra 2008. godine, s obzorom na član 277, uz odobrenje direktora državne ustanove lekarima se nude dve mogućnosti: puno radno vreme i dopunski rad u večernjim klinikama u državnim ustanovama, gde zaposleni već rade, u kojima će lečiti za nadoknadu koju plaća pacijent i podela radnog vremena na četiri sata u državnoj službi i četiri sada u privatnom sektoru. To su neki od elemenata koji govore upravo da je ovo sve vrlo sporno i neprihvatljivo na ovaj način za građane Srbije. Zamerke na uredbu su takođe brojne, od principijelnih do tehničkih. Izneću samo neke. S obzirom na nedefinisan osnovni paket usluga, mnoge usluge će biti prebačene u večernje klinike gde se one obavljaju za novac, takozvane večernje klinike. Doći će do novog rasta plaćanja građana državnim ustanovama. Kroz večernje klinike se otvara još jedan kanal zdravstvene potrošnje u državnim ustanovama. Doprinos večernje klinike, privatni sektor itd. Nemogućnost određivanja pravične cene amortizacije državnih resursa koje su, opet napominjem, gradili građani i finansirali građani, koji se koriste u cilju privatne zarade. Znači, neko koristi državni resurs, odnosno resurse građana Srbije za svoju privatnu zaradu. Kod habanja i kvarova opreme u večernjim klinikama, kako nadoknaditi štetu nanetu osiguranicima koji se leče u redovno radno vreme itd? To je jedno od bitnih pitanja koje postavljam kao građanin. Cenovnik večernje klinike, kao i obim vanstandardnih usluga određuje arbitrarno upravni odbor i direktor, što otvara prostor za zloupotrebe i uzurpaciju opet državne imovine. Večernje klinike negiraju potrebe postojanja liste čekanja, jer očigledno postoje dovoljni kapaciteti. Ako vi ne možete u redovnom standardnom roku da zauzmete mesto na listi čekanja koje vam odgovara, a možete kada platite u nekom drugom roku, to znači da su liste čekanja veštačke i one kod građana izazivaju priličnu sumnju i otvaraju prostor za korupciju i nejednakost pred mogućnošću lečenja. Smanjenje dostupnosti i pravičnosti zbog obesmišljavanja lista čekanja, jer će moći da se preskače za novac u večernjim klinikama, najbolje državne lekare treba, to smatramo, zaista nagrađivati po uhodanim mehanizmima, a ne uvoditi ceo sistem u konflikt interesa zbog manjeg broja lekara. Večernje klinike, takođe, sprečavaju zapošljavanje nezaposlenih lekara, jer umesto logičnog uvođenja još jedne smene, čime bi se povećao broj lekara, čime bi se povećao kvalitet usluga, zaposleni lekari će imati privilegiju rada u oba statusa. Uredba izaziva podele kod državnih lekara, na one koji će zbog radnog mesta biti povlašćeni u korišćenju skupe tehnologije u svoje privatne svrhe i većinu kojoj ostaju samo slušalice. Podstiče se nelojalna konkurencija u privatnom i zdravstvenom sektoru koji finansiradržavne kroz plaćanje poreza. Ono što je takođe bitno, podela radnog vremena za zaposlene je neostvariva, s obzirom da će dovesti do velikih organizacionih teškoća. Plate zaposlenih će se proporcionalno smanjiti, što će podstaći smanjenje produktivnosti veštačke liste čekanja i prevođenje pacijenata u privatnu praksu, odnosno večernju kliniku. Ne postoji racionalan interes zaposlenih stručnjaka na skupoj tehnologiji da izgube monopol korišćenja podelom radnog vremena.Zapošljavanje novih lekara za nedostajući broj sati, ako ih bude, će duplirati situaciju konflikta interesa jer će oni sada tražiti da rade i u privatnom sektoru. Dakle, otvoriće se brojni problemi i videćemo da sličnu situaciju u drugim zdravstvenim sistemima i srpsko zdravstvo mora ukinuti mogućnost dvojnog rada državnih lekara ili bar ga smanjiti na onu meru na koju to rade evropske države. Ta mera zahteva izmenu sistemskih zakona i demonopolizaciju, kako na nivou mobilizacije sredstava tako i nivou davaoca usluga po principu slobodan izbor lekara i ono da novac prati pacijente. Ono što je takođe neprihvatljivo i što smo smatrali veoma važnim to je da se plan razvoja zdravstvene zaštite možda malo kasno donosi, obzirom da je isti ministar već osam godina u Ministarstvu i da nije imao pravo na ovoliko čekanje i ovoliko odugovlačenje jer je taj plan ono iz čega treba da proistekne zakon. Znači, plan treba da bude stariji od zakona. Ovakav plan je svakako zahtevao jednu ozbiljnu i javnu raspravu u kojoj bi se građani i stručna javnost mogli dogovoriti oko najvažnijih stvari, a ono što je takođe evidentno i što građane u ovom trenutku, kada je ovakva socijalna situacija, posebno tišti to je netrasparentnost trošenja novca u zdravstvu, to je neracionalizacija kadrova u zdravstvu. Ako pogledamo malo, vrlo olako se odnosimo prema procentima koji se u zdravstvu troše, pa se govori o nekih spornih 9,6% BDP koji se odvaja u zdravstvu, a 1% znači trista miliona evra, onda moramo znati koliko je to novca. Mislim da je oko 13,5 milijardi evra utrošeno u zdravstvu poslednjih osam godina, a složiću se sa ministrom da je trebalo svakako da se obezbede i treba da se obezbede, očigledno je da u Srbiji dosta toga nedostaje u zdravstvu, da srpsko zdravstvo mora da bude dostupno najširim slojevima, pa se navodi u planu, na primer, manjkavost u resursima u RS, kontinuirano se ulaže u obnavljanje i u nabavku medicinske opreme za koju svi znamo da je skupa sa ciljem da bude što kvalitetnija, posebno oprema visoko tehnološke vrednosti. Na osnovu analize postojećih podataka, zdravstvene ustanove i privatna praksa u RS raspolaže sa dva aparata za pozitron emisionu tomografiju ili pet-skener, 308 aparata za magnetnu rezonancu, 90 aparata za kompjuterizovanu tomografiju, 14 linearnih akceleratora i 75 mamografa. Sve je to nedostajuće. Reći ću oko ovih 14 linearnih akceleratora da je Srbiji potrebno još toliko. To naši kapaciteti zahtevaju. Nažalost, toliko nam je nužno. To košta oko 40 miliona evra. To je manje od 0,4% ako pogledamo da je 13,5 milijardi evra uloženo od 2003. do 2009. godine za zdravstvo. Mislim da su se ta sredstva i te kako mogla naći. U planu razvoja zdravstvene zaštite ima zaista mnogo pozitivnih stvari koje se sagledavaju. Smatramo da je zakasnelo, smatramo da je trebalo da bude izvor zakonskog rešenja, ali smatramo da su njegova usmerenja vrlo široka, da ne definišu pojmove i probleme onako kako treba da budu definisani zakonom. Recimo, nejasno je da je paket usluga, pa nacionalni zdravstveni račun koji, pogledahna sajtu Zavoda za statistiku, tek je u pripremi, njega još uvek nemamo. Nemamo brojne podatke i baze podataka koje su nužne da bi sistem funkcionisao i da bi bio osavremenjen. Pogledaću samo neke od usmerenja koje navodite, ministre, u planu razvoja zdravstvene zaštite RS. Recimo, pravičan i jednak pristup zdravstvene zaštite svim građanima Srbije za iste potrebe, kao i unapređenje zdravstvene zaštite ugroženih populacija, upravo ovi principi u zakonskom rešenju će ga smanjiti. Postavljanjem korisnika, pacijenta u centar sistema zdravstvene zaštite upravo smatramo da će ovim samo novac doći u centar zdravstvenog interesovanja. Održivost zdravstvenog sistema uz transparentnost i selektivnu decentralizaciju oblasti upravljanja resursima i širenje izvora i načina finansiranja, o resursima u zdravstvu se nedovoljno vodi računa, pogotovo o ljudskim resursima, obzirom da su dosadanji problemi ukazali kojih struka u srpskom zdravstvu nedostaje, koje su deficitarne i ne vidimo, pre svega radiolozi, anesteziolozi, da se na tom polju nešto čini da bi se te struke u većem broju edukovale, osposobljavale, specijalizirale u Srbiji. Takođe, imam jedno pitanje koje sam zamoljena da postavim ispred nevladinog sektora a to je šta je sa nacionalnom strategijom ministarstva o lečenju obolelih od AIDS, koja je istakla 2009. godine, a nova nije doneta, a globalni fond i te kako uplaćuje sredstva Ministarstvu za zdravlje, pa ih interesuje zašto ona do dana današnjeg nije doneta i zašto nisu ozbiljnije konsultovali po tom pitanju. Takođe jedno sasvim građansko pitanje čoveka koji je sto puta bio dobrovoljni davalac krvi. Srbija je jedna od zemalja koja prednjači u dobrovoljnom davalaštvu krvi. Oboleo je sada po stare dane, šifra je 522,ministar će znati, to je vrlo teško oboljenje i kada mu treba usluga, ona mu treba odmah i kada može da bude zakasnela, ali svaki put kada se obraća suočava se sa šalterima, kako on kaže, plastificiranim, mumificiranim čekaonicama i kancelarijama koje skupo koštaju, ali njemu ne znače ništa i interesu ga da li bar neka, kao nekada, kategorija građana koja se osvedočeno dokazala kao veliki humanista, nesebično pomažući i dajući sebe, ima pravo da bar kada oni teško obole ponekad budu ispoštovani i kada se bore za svoje zdravlje, uvaženi od strane zdravstva u RS. To su one osnovne zamerke koje imamo. Kolege su već iznele dosta toga što smo i mi smatrali da treba da kažemo, tako da se ne bismo ponavljali, ali zaista Nova Srbija u danu za glasanje neće podržati ova dva projekta. Smatramo da je mnogo više razloga zbog čega treba da budemo protiv nego za. Iznenađuje nas pomalo i stav poslaničke grupe DS, koja je u ranijim sazivima bila protiv ovog rešenja. Šta se to dogodilo da su promenili svoj stav u podršci ovog zakona?
Još tri minuta je ostalo na raspolaganju kao ovlašćenoj predstavnici poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću sedeći zato što imam mnogo papira i da bi kontinuitet mog izlaganja imao neki smisao prinuđen sam da sedim da bih mogao ove papire da pokažem javnosti Srbije i da neka svoja razmišljanja o ova dva predloga imaju valjanu potkrepljenost. Danas na dnevnom redu imamo izmenu i dopunu Zakona o zdravstvenoj zaštiti i imamo odluku o Planu razvoja zdravstvene zaštite RS. Što se tiče izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, najbolji primer ili početak mog izlaganja je jedna anketa koja je urađena na RTS. Dakle, RTS je javni servis svih građana Srbije i na jedno pitanje 2009. godine građani su ovako reagovali. Pitanje je glasilo: Da li treba građanima omogućiti da sa zdravstvenom knjižicom u okviru obaveznog zdravstvenog osiguranja mogu da se leče po svom izboru kod privatnog ili državnog lekara? U toj anketi 88,8% građana Srbije je odgovorilo sa "da", 3,4% je odgovorilo sa "možda", 3,4% je odgovorilo sa "ne", a 5,3% sa "ne znam". Potpuno jasna slika šta građani misle. Drugo istraživanje, koje je isto tako urađeno u okviru Javnog servisa, je bilo pitanja građanima Srbije – gde je korupcija raširena, u kojim segmentima društva? Građani Srbije su odgovorili na sledeći način – u zdravstvu 68,7%, političke partije 64,2%, pravosuđe 42,5%, državni vrh 62,2%, policija 59,7%, prosveta 47,9%. Ova dva primera jasno pokazuju šta građani misle o trenutnom stanju zdravstvenog sistema. Izmenom i dopunom Zakona o zdravstvenoj zaštiti nameće mi se jedno osnovno pitanje, ponoviću ga jer sam ga rekao i na Odboru za zdravlje. Da li je sistem, mislim na zdravstveni sistem Srbije, sposoban da odgovori potrebama stanovništva i građana Srbije? Ako jeste, a dobili smo uveravanja i tvrdnje ministra i predstavnika ministarstva da sistem jeste sposoban i da radi, osnovno pitanje koje se nameće je zašto dopunski rad? Zašto uvesti dopunski rad, ako je sistem potpuno sposoban? No, čini mi se i da je 2005. godine, kada je ovaj zakon donesen i kada je uveden koliko-toliko da brani sistem od korupcije, član 227, koji se nažalost ukida, ostalo je neodgovoreno na pitanje. U starom zakonu u članu 227. se kaže – zdravstveni radnik zaposlen u zdravstvenoj ustanovi u državnoj svojini, koji radi puno radno vreme, može obavljati i određene poslove zdravstvene delatnosti iz svoje struke kod osnivača privatne prakse, odnosno kod osnivača zdravstvene ustanove u privatnoj svojini na osnovu ugovora o dopunskom radu i člana 199. do 202, najduže tri godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. U drugom stavu ovog istog člana se govori o tome da ako taj nastavi da radi kod osnivača privatne prakse, odnosno kod osnivača zdravstvene ustanove u privatnoj svojini posle isteka roka iz stava ovog zakona prestaje mu radni odnos u zdravstvenoj ustanovi u državnoj službi. Gospodine ministre, šta je bilo od decembra 2008. godine do oktobra 2010. godine? Koliki je broj tih lekara ostao bez posla? Taj podatak nemamo. S druge strane, da ne pomislite da smo protiv privatnog rada, naprotiv, ali je neshvatljivo da neko može koristiti državne resurse, prostor i opremu koja je kupljena od novca svih građana RS, da na osnovu toga dopunski zarađuje. To nema nigde. Čini mi se da takav primer postoji, koliko sam čuo, negde na Novom Zelandu. Takav eksperiment je pokušan u Češkoj, Hrvatskoj, Republici Srpskoj i kada se videlo da to otvara vrata korupciji od toga se i odustalo. Vreme je da se vidi šta su dosadašnji efekti, od donošenja zakona iz 2005. godine do sada, ovih članova od 199. do 202. Ono što može da se kaže je pad produktivnosti državnih ustanova u redovnom radnom vremenu, čime se određuju pacijenti za dopunski rad u privatnom sektoru - formiranje veštačkih lista čekanja u državnim ustanovama radi usmeravanja pacijenata na dopunski rad u privatnom sektoru, legalizovanje zdravstvene diskriminacije u sistemu javnog zdravstva za stanovnike koji ne mogu da plate dopunski rad državnom lekaru, mogućnost konflikata interesa podriva etičnost profesije, smanjuje kvalitet, ugrožava standarde itd. Ono što je najbitnije je da u tom proteklom periodu rast ukupne potrošnje u zdravstvu je porastao. Navešću vam neke parametre, gospodine ministre, a i javnost Srbije to svakako mora da zna, da iznos zarade od sopstvenih prihoda tzv. vanstandardnih usluga u državnim ustanovama u 2005. godini iznosio je milijardu 513 miliona 884 hiljade dinara, u 2006. godini to je iznosilo dve milijarde 134 miliona 694 hiljade, u 2007. godini dve milijarde 537 miliona i toliko hiljada. To samo pokazuje da je ukupan rast zdravstvenih troškova rastao. Kada smo već kod ukupnog rasta nameće se još jedno pitanje, da li mi uopšte imamo precizan zdravstveni račun? Da li je tačno ono što tvrdi Republički zavod za zdravstveno osiguranje? Da li je tačno ono što tvrdi Ministarstvo zdravlja? Da li je tačno ono što tvrdi Svetska banka? Kako je moguće da između toga postoji razlika od 4,5% BDP? Ako znamo da je 1% BDP negde oko 300 miliona evra, jednostavna računica pomnožena sa 4,5% dovodi do jedne pozamašne cifre. No, izmena ovog zakona svakako će nešto doneti. Mi smo se bavili analizom šta može doneti izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Ovde je postavljeno pitanje od strane nekoliko kolega, koji su to rekli za govornicom, da ne postoji jasno definisan paket osnovnih usluga i to je tačno. Gospodine ministre, već bezmalo deset godina, ušlo se u desetu godinu kako ste na čelu Ministarstva za zdravlje. Tačno 10 godina. Tu je negde, biće 2011. u neko doba. Godine 2001. je to pitanje bilo aktuelno i javno se govorilo na javnim skupovima, javnim raspravama, jer je tada bilo jasno da se ne može pokriti sve sa tako širokim tim paketom. I posle 10 godina mi taj osnovni paket osnovnih usluga nemamo. Bojim se da će taj osnovni paket usluga ili jedan dobar deo tog paketa osnovnih usluga biti prebačen u večernje klinike. Doći će do novog skoka rasta plaćanja građana državnim ustanovama. Kroz večernje klinike se otvara još jedan kanal zdravstvene potrošnje u državnim ustanovama, doprinosi večernje klinike, privatni sektor. Neće moći da se na pravilan način oceni amortizacija državnog resursa koji se koristi u privatne i za privatne zarade. Na kraju, otvara se još jedno pitanje, gospodine ministre, čini mi se da večernje klinike i dopunski rad sprečavaju ono što cela Vlada u glas ponavlja, da treba naći posao za mlade. Da li će već neke klinike omogućiti zapošljavanje mladih? Neće, gospodine ministre. U narednom periodu će Srbija imati sve više nezaposlenih lekara, sve više nezaposlenih stomatologa, sve više nezaposlenih farmaceuta i drugog medicinskog osoblja. To je nešto što su neke najključnije stvari vezane za izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Što se tiče plana razvoja zdravstvene službe, tu svakako valja reći nekoliko stvari. Čini mi se da je ovaj plan razvoja, odnosno ova odluka bazirana na nekim nerealnim činjenicama. Gospodine ministre, da krenemo od početka, da vidimo šta je to što ovaj plan ne definiše jasno i šta je to što mi osporavamo u tom aktu? Ovde se pošlo od činjenice i to piše, čini mi se, na strani 12, radi se o anketi stope nezaposlenosti u Srbiji, po ovome, kako ovde stoji u ovom dokumentu, iznosi da je u Srbiji trenutno zaposleno 2.821.724. Prilikom rasprave o ovom planu, čuli smo od vašeg državnog sekretara da je stopa doprinosa, odnosno uplata obaveznog doprinosa za zdravstveno osiguranje u Srbiji dosta mala i da to, po njenim rečima, uplaćuje negde oko milion i 300 hiljada ljudi. Postoji veliki nesklad između 2.800.000 zaposlenih i tog broja koji uplaćuje doprinose. Postavljamo pitanje – šta se dešava sa ostalim ljudima? Zbog čega se ti doprinosi ne uplaćuju? S druge strane, gospodine ministre, kada se nešto prikaže u iskrivljenom svetlu, a postoje neki drugi podaci, a navešću ih, to je Republički zavod za statistiku koji kaže ovako – stopa nezaposlenosti u Srbiji, za april 2008. godine – 13,3%; oktobar – 14,0%, iste godine 2008; april 2009. godine – 15,6%, oktobar 2009. godine – 16,6%. Ne samo da se smanjuje ta stopa nezaposlenosti, nego se ona, čini mi se, i povećava. Nešto što govori da prilikom pisanja ovog dokumenta se nije pošlo od nekih realnih stvari. Različiti podaci o rashodima za zdravstvenu zaštitu, to sam malopre govorio, Republički zavod 6,0%, ministar zdravlja 8,2%, nacionalna i zdravstvena zaštita 9,6%, Svetska banka 10,5%, govori o netransparentnosti trošenja novca. Poslanici NSRS, prilikom usvajanja budžeta RS dobiju i finansijski plan i nešto što je način trošenja novca u RZZO. Vidimo tu dve stvari, jedna stvar je da je strateško opredeljenje ovakvo – jedna trećina tih sredstava bude usmerena u primarni nivo, a dve trećine idu u sekundarni i tercijalni nivo. Uporno pričamo o preventivnim programima. Puna su vam usta o implementaciji tih određenih programa, što je dobro i što je pohvalno, ali kada pogledamo novčane iznose koji se usmeravaju u taj primarni nivo zdravstvene zaštite, vidimo jedan veliki nesklad. Pitamo se kada će se to promeniti u korist primarnog nivoa? Na strani 15, gospodine ministre, ta glava je posvećena smanjenju obolevanja od malignih bolesti i ona, čini mi se, zahteva mnogo realniji opis stanja, s obzirom na teške nepravilnosti koje postoje u radu onkološke službe i na šta ukazuju udruženja za zaštitu prava pacijenata. Tu bih se zadržao zato što me je par informacija u štampi uznemirilo. U Srbiji se iz dana u dan, iz meseca u mesec povećava broj obolelih od malignih bolesti. Precizan odgovor zbog čega je to tako nemamo za sada. Da li je to možda posledica delovanja "Milosrdnog anđela" koji je posejao ono što je njima bilo višak, osiromašeni uranijum po čitavoj Srbiji? Da li je to možda uzrok? Ako je to već bio neki "milosrdni anđeo", zašto je taj "Milosrdni anđeo" gađao naše bolnice? Gospodine ministre, dobro znate šta je bilo sa bolnicom "Dragiša Mišović". Zašto je taj "Milosrdni anđeo" gađao naše škole, zašto mostove, zašto vozove, zašto autobuse, zašto stambena naselja? Sada, kada se suočavamo sa tim problemom, tog "Milosrdnog anđela" nema nigde. Posejao je to što je posejao, a mi se suočavamo sa tim problemima. Sledeća stvar, gospodine ministre, jeste na strani 29. Govorite i iznosite potrebu u ovom planu o tome da se povećava opredeljenost stanovništva za izabranog lekara. Ovde je prilika da vam postavim još jedno pitanje – koliko stanovništva u RS se opredelilo za izabranog lekara? Dokle je taj projekat stigao? Po mom saznanju, to se nije maklo od početka. Upravo ono što sam vam na početku govora rekao pokazuje šta je interes građana Srbije – da biraju svog izabranog lekara, a ne da im jedna vrsta politike i država nameću tog izabranog lekara. Prekinuću svoje izlaganje i ostaviću još malo vremena da prokomentarišem na kraju.
Preostalo je ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe još 45 sekundi. Reč ima poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, gospodine ministre, mi se u ovom parlamentu ne srećemo prvi put sa činjenicom da neke zakone koje smo relativno skoro doneli treba da menjamo. Činili smo nekada to i ne glasajući baš za njih takve kakvi jesu, nekada iz revolta, zato što naš savet, naš predlog u času kada su kao autohtoni osnovni zakoni donošeni niste uvažili činjenice, a nekada mislim da ta rešenja nisu sveobuhvatna. Negde smo između kada je predlog ovog zakona, jer se zaista svi živo sećaju, ovde je dosta i poslanika koji su bili aktuelni u sazivu 2005. godine kada je osnovni zakon donet i kada smo jasno ukazivali na posledice nedovoljno definisanog položaja privatnog sektora u zdravstvu. Naravno, i na mnoge druge loše osobine, na sveobuhvatnost zdravstvene zaštite, na to da će ipak neki ostati bez prava i mogućnosti da se leče, a da za to ne doplate, a onda smo silan niz primedbi dali na ovaj zakon. Danas smo svedoci da se pokušava ovim izmenama, koje su nama predložene na usvajanje, da neke od tih nepravilnosti koriguju. Nismo sigurni, iako ovde odista, sada će jedan širi dijapazon lekara ili zdravstvenih radnika ili čak i tima, dakle, radnici i saradnici i ostalo osoblje koje ide, vrlo je bitno da je definisan tim koji će u tome učestvovati, kao kategorija koja se pravno pojavljuje, moći da radi praktički u državnoj i u privatnoj, i da su različite kombinacije državnog i privatnog i državnog-državnog i privatnog-privatnog, izgleda po ovome vezniku odnosno-odnosno-odnosno moguće, a iza toga sasvim sigurno stoji jedna racionalna verovatno, očekujem, racionalna zamisao ministra da će u obrazloženju što stoji time smanjiti listu čekanja i time povećati broj učinjenih usluga. Otvara se naravno i pitanje hoće li to ići tako glatko i da li tu opet neće biti izvor novih problema. Mogućnost da se jedni kod drugih angažuju istaknuti stručnjaci, pretpostavljam da je o tome reč ovde, da oni koji su vični, na samo, naravno, profesori, kako je ranije bilo moguće, ljudi na fakultetu, itd, nego zaista istaknuti stručnjaci, bez obzira na akademsko zvanje. Da li će oni ukoliko, recimo, dolaze iz privatnog sektora i nekog drugog segmenta, neke druge zdravstvene ustanove u drugu zdravstvenu ustanovu u državnom sektoru biti i prihvaćeni i odraditi posao do kraja, budući po tome kako je zamišljen koncept ugovora koji ih očito nedovoljno detaljno obavezuje da posao koga se prihvati i odrade. Mi smo svesni da postojeće rešenje, da se nagomilane liste čekanja bolesnika za operacije, pre svega kardiohirurške, ortopedske, dugo se čeka i u onkohirurgiji na redove. Potrebno nešto učiniti, ne samo zato što niti je u redu, niti je na mestu, niti od koristi za državu da bude glavni promoter slanja svojih građana na zadovoljavanje zdravstvenih potreba u druge države. Naravno, u izuzetnim prilikama to mora da se uradi, ali da to bude rutinski posao, zaista nije u redu. Da li će na ovaj način, ako neko iz neke druge državne bolnice ode u državnu bolnicu da bi sklopio ugovor da 30% on i njegov tim rade, recimo, kardiohirurgiju i onkologiju, kada se ovaj posao završi i vrati se kući, ostaviti bolesnika na zbrinjavanje matičnoj ustanovi i kako će to u toj organizaciji onih koji vuku bazični posao, po nekom osnovu nisu sklopili ugovor i nisu jednostavno dobili odobrenje direktora ili saveta itd, treba da nastave tog bolesnika da proprate? Da li će ekipe gostujuće, ugovorom obavezane, da tačno, koliko je to moguće, određeni obim posla, određene vrste poslova, to sve u ugovoru treba precizirati. Da li je to uopšte moguće precizirati u onko i kardiohirurgiji? Koliko će trajati operacija? Koliko operacija može da izvede? Koliko će on biti prisutan u ustanovi u koju je po ugovoru o dodatnom radu otišao da radi? To su neke od nejasnoća koje smo mi pokušali da amandmanom na ugovor možda popravimo i nateramo u podzakonskim aktima ministra koji to propisuje da se na taj detalj obrati pažnja. Nismo sigurni kada bude došli do redukovanja, ako pretpostavimo da će ovo sve tako dobro da zaživi, broja onih sa lista čekanja koji će sada dobiti šansu da dođu na red. Recimo kao i sada, ponudi im se varijanta državna ustanova, zdravstvena ustanova u privatnom vlasništvu, zdravstvena ustanova u državnom vlasništvu u koju dolazi neko iz privatnog sektora. Recimo, kada tamo nema posla, može da radi u nekoj zdravstvenoj ustanovi u državnom sektoru. Da li će pacijenti imati i tu pravo izbora? Da li smo osnovno načelo, pravo na izbor, narušili? Da li će oni biti kažnjeni? Da li će se nešto desiti sa njim ako odbije red kada mu se ponudi da će ići ponovo na početak liste? Generalno, uvođenje liste čekanja je bio ogroman problem u zdravstvenom sistemu. To što ću sada govoriti tiče se dela i ovog drugog načertanija, ovog plana odluke. Zato što jednostavno se nije za vreme vašeg mandata vodilo dovoljno računa o potencijalnoj praznini u sofisticiranoj stručnosti lekara specijalista. U nekim kliničkim centrima to je vezano za akademsku karijeru, pa se koliko-toliko tu vodilo računa, ali se na mnogim fakultetima medicinske struke primećuje jedan veliki hijatus, jedna velika praznina, kada profesori odlazeći još po sada važećim uslovima u penziju, iza sebe ostavljaju jednu veliku prazninu u kojoj nekog srednjeg zvanja, docenata je sve manje, vanrednih profesora sve manje, asistenti na pomolu, a pod veoma rigidnim kriterijuma kakve je propisalo Ministarstvo za visoko obrazovanje. Uslovi da danas postanete redovan profesor ili vanredni profesor su zaista veoma teški. Veoma je teško doći do nužnih pretpostavki i mi nekako kao da smo doneli zakon koji će nam onemogućiti da nešto uradimo za sebe same. Nismo bili dužni možda, idem sad u drugu oblast, da se preterano držimo broja citata i ostalog u indeksu što stoji, ali svejedno. Nismo uspeli da stvorimo dovoljan broj visokostručnih kadrova, makar onih u ta četiri klinička centra bili za potrebe medicinske struke akademske karijere, jer su to istovremeno, pretpostavlja se, i najkvalitetniji izvršioci posla. To je jedna strana. Druga strana je rutinski gubitak specijalizacije. Sada govore osam, devet godina, nije ni bitno koliko, ali gotovo da dajete pečat Ministarstvu. To je u neku ruku dobro i to je prepoznatljivo kada narod želi da adresuje nezadovoljstvo, teško je reći da adresuje instituciji, adresuje ministru. Kada poslanici žele da govore, oni već razlikuju da je nešto institucija, da je ministar nešto drugo. Bar što se mene tiče, nisam pripadao grupi onih koji su mislili da ministar treba da da ostavku za svaku budalaštinu koju napravi direktor u domu zdravlja, kad neko nešto pokrade, kada neko nešto uradi, to bi bilo suviše veliko igranje sistemom. Dakle, mi smo gledali da to gledamo ozbiljnije, ali ministar treba da ima odgovornost kada su sistemske nedorečenosti u pitanju. Jedna od tih tiče se i predloga odluke jer ta praznina, taj hijatus u specijalizacijama u visokostručnom kadru, koji se sasvim nesumnjivo, desetine primera iz prakse potvrđuju, javljao kao problem, rešavao ekspresno i danas se, nažalost, tako čini, upredizbornim terminima, kada su se pojavili lekari, pa i danas-dan na klinikama dođu na posao i kažu – došao sam, radim. Znači, institucija konkursa je davno devalvirana i sada ona daje pravo direktoru da kada neko okrene telefon takve i primi. Tako su neraspisani konkursi za lekare na specijalizaciji za kliničke lekare, medicinske sestre, masu dopisa smo dobili iz beogradskih ustanova gde se na te konkurse, unapred nameštene i udešene, oni koji su bili po članu, zapravo primaju u stalni radni odnos, a oni koji treba da dođu i otvore novo radno mesto ga ne otvore. Politika prijema, politika školovanja, doškolovavanja nije do kraja razrešena, iako to u ovom predlogu odluke o strategiji stoji kao jedan od bitnih problema, doduše masa takvih ideja, masa takvih namera Ministarstva da uradi je prosto kao kopi-pejst, prepisivano od segmenta do segmenta i to gotovo da deluje kao jedan prosečan seminarski rad, neću da uvredim, možda je ovo pisala i sama Viktorija Cucić, ne znam, ali sam po sebi, ovo načertanije, ovaj predlog ne nosi u nekim svojim segmentima dovoljno obavezujuću, dovoljno ozbiljnu poruku onima koji gledaju u srpsko zdravstvo u narednom periodu. Kada je reč o ovoj izmeni zakona, dosta toga je bilo. Neke probleme koji potencijalno mogu da se otvore posle njegove primene mislim da ćemo rešavati novim izmenama zakona, ako ovo zaživi. Dobro je da veći broj lekara može da dobije priliku da radi, ali jednako nije dobro ako zbog toga neko neće dobiti priliku da zasnuje specijalizaciju. Uglavnom ne trčim po sajtovima preterano da gledam, da li je to mana ili nije, ali gledajući za ovu priliku, tražeći neka druga rešenja, neke druge pravilnike i uredbe koje je Ministarstvo donelo, video sam da je zadnji konkurs za specijalizaciju 2007. godine, ako se ne varam. Da li je to sada napravljena periodika? Moguće da zaista postoje periodi kada se šalju ljudi na specijalizacije. Prenosim vam sasvim sveže informacije sa skorašnjeg skupa, prvog Kongresa nefrologa, u kome se pored struke koja je bila dobro potkovana sa strane, zaista je bilo sveta sa strane. Preneli su nam stvari za koje smo znali i za koje nismo znali. Nekima je to dobro plaćeno i to je pitanje ovoga, nekima to nije plaćeno ništa. Imali smo predavanja po pozivu, onako za džabe, za reputaciju, ali dobro. Vidim da se i oko toga nešto naročito ne snalazi, a neki iz Srbije su prošli jako dobro na tom skupu. No, ne govorim to zato. Govorim o "by the way priči" koju želim da pomenem jer se tiče dela o kojem ćemo govoriti ovde u ovome jer je malo naglašena, u samo nekoliko rečenica, ali u ovom drugom, da recimo prilaze mi lekari iz unutrašnjosti gde jednima dijalize rade "nekompetentni". Ništa ružnije ne bi bilo kada bi utvrdio da jesu nekompetentni jer tamo žive i leče se bolesnici, kao i u centrima gde ima sedam-osam nefrologa, a da nemaju nefrologa. Postoji veliki broj mladih ljudi koji su ispekli zanat kao sekundarci, oni nemaju specijalizaciju. Traže političke veze, govore čak po imenu i prezimenu, a to im je izgleda jedina nada, a to su visoki intelektualci, to je krem društva, krem koji sigurno tada glasajući niti je glasao SNS, niti opoziciju. Govorili su svima nama, ima ih dosta u Srbiji i spremni su čak i nekakav dopis da pošalju. Zašto? Kakvim planom i programom obogaćivanja kadra, raspolaganja kadrovskim resursima, ne mogu ljudi, makar u prvom nekakvom koraku, takvi koji su toliko kao sekundarci proveli po svojim bolnicama ili klinikama, dobiju specijalizaciju da kvalifikovano rade svoj posao. I dalje držim do uverenja, demantujte me, možda nije tačno, da je to možda najjeftiniji način usavršavanja specijalizacije. On radeći na klinici na kojoj uči, doprinosi efektima klinike, od toga od svoje ustanove dobija platu, znate i sami kolika je i kakva je u zdravstvu, i vraća se kao gotov specijalista i od njega može biti samo koristi. Uopšte u strukturi kadra koju ste pokazali, 70 i nešto posto jesu lekari specijalisti. Neke kritične grane, kardiohirurgija, kardiologija, endokrinologija, onkologija, onkološka hirurgija su nam zaista u velikom deficitu i to je nešto što traje, to nas nije zadesilo. Zamislite da nas je zadesio grip kakav nas nije zadesio, na sreću kako nas je mimoišla ova pandemija. Dakle, o ovome, ta sumnja u sistem, kako sam rekao, da će se stvoriti ako se stvari ne rešavaju brže, eto, krenimo od ovog referata. Zaista sam ga pažljivo čitao i demografskoj statistici nemam prigovora, ona je takva kakva jeste, svesni smo da je negativan priraštaj značajan, da zdravstvo kao i drugi segmenti društva ima mesto gde ono može da se pita, da bude referentno, ne samo kada je u pitanju vantelesna oplodnja, u stimulaciju toga, nego i veća ulaganja u preventivu. Ali, kada vam budem, ako do toga u diskusiji stignem, pokazao papir sa lica mesta šta mora da uradi u jednom domu zdravlja medicinska sestra, koliko svezaka dnevno mora da otvori i šta mora lekar da uradi u nekoliko nadležnosti podeljen u okviru preventive, kurative itd, i da sve to evidentira, biće da će im polovina radnog vremena proći u raznim pisanijima, pa verovatno i po sistemu sadašnjeg zakazivanja. Deluje da salvatorno pričam, ali ideja je ta, da u sistemu takvih zakazivanja vi dobijete 30 zakazanih bolesnika i 10 vanrednih, vi ćete imati problem, a to je problem organizacije, i ovaj papir je trebalo i takve stvari da reši. O masovnim nezaraznim bolestima priča se vodi odavno. Svojevremeno sam i sam bio u jednoj instituciji sličnoga tipa na saveznom nivou, i tada sam očekivao i pitao ondašnju vlast, participirajući kao deo vlasti u to vreme, zašto se ne oglašavaju sa belom knjigom, ali bilo je suviše rano, jer malo se moglo znati šta je NATO uradio i kakve posledice imamo od 1999. godine. To je bio tek početak, ali bazične informacije su mogle tada u jedinstvenom sistemu podataka da se u saveznomministarstvu za zdravljereše i da se od toga krene, da se sada vidi razlika, to je de fakto sasvim logično i potrebno da se ima, a epidemiološki podaci koji se ovde nalaze, demografski podaci o planu i kapacitetu mreže pretpostavljam da jesu relativno tačni, jer oni datiraju od kraja decembra prošle godine. Po nekim podacima vidimo da se nešto ne uklapa broj licenci i broj lekara, i broj lekara prema planu mreže, i tu je razlika oko 8.000. Možda pažljivijim čitanjem bismo videli, ali generalno mi nemamo dovoljno lekara, koliko ima EU ili razvijeni deo EU na 100.000 stanovnika. Odnos specijalista i ovih drugih, naravno, ne treba ni govoriti, nemamo ni medicinskih sestara dovoljno,na 100.000 stanovnika 200 sestara je manje, toliko fali. I ono što ima, u nečemu sam lični svedok, rada na kliničkom odeljenju gde su sestre preokupirane papirologijom. Da li je potrebno fondu da se na dosadašnji način finansiranja, do te mere prikaže, ako pola tablete padne na pod, da sestra mora da joj nađe trag i da je upiše. Do te mere su minuciozne te informacije, minuciozne sveske koje one moraju da vode, toliko rokovnika, toliko papira, delovodnika, da zaista pacijent dolazi pod be, hteli mi da verujemo ili ne. Što se i vi budete više vraćali u praksi, već se sporadično vraćam, imam i kontinuirane kontakte, vidim da u praksi to baš i tako ne zaživljava. Nije tako idealan zamišljen koncept, tolike papirološke odgovornosti, tolike papirološke prednosti nad radom sa bolesnikom, a mnogo se daje priči o nekakvoj preventivi, o tom-potom, ali pretpostavljam da ću imati vremena da vam i to kažem. Ovde je data informacija gde su zapanjujući podaci i hvala vam, za neke informacije bi čovek morao da se muči da traži, negde 5.000 oblika privatne prakse ima, raznih apoteka, privatnih ordinacija opšte prakse, čak i klinika, bolnica itd. To je verovatno resurs iz koga se crpi mogućnost da će se neko angažovati da pomogne državi u članu 2. tačka 2) da reši nagomilane probleme sa rang liste. Mi ne vidimo efekte toga. Mi znamo da privatna praksa, da privatno zdravstvo nije baš preterano žurilo da sklopi ugovore sa fondom, bojeći se verovatno računa, fiskalne kase. Znamo da mnoge apoteke takođe nisu sklopile, iako tu mogućnost imaju. Isto ne vidimo efekat, a to ne možemo zanemariti, ovako veliki broj zdravstvenih radnika koliko tu radi, kakav je njihov efekat, koliko se na njih ozbiljno može računati, kakva je struktura o tome da ne govorimo, koliko je ljudi koji su u penziji, koji nastavljaju da rade i koliko bi bili vitalno sposobni da pomognu sadašnjim izmenama zakona da budu do kraja uključeni. Korišćenje postojećih službi u primarnoj zaštiti je 8,3% po stanovniku i kada čovek to pogleda po broju kartona, broju pregleda, u nekim manje razvijenim mestima broj lekara je daleko manji, što se u realnosti dešava. Ovo je statistika iza koje neko mora da stoji, prosto je nemoguće ulaziti u posao tim preventivcima, tim higijenskim zavodima, kako ih popularno zovemo, oni zaista dobiju sve sažvakano, sve na tacni i to samo treba da obrade i da pošalju i mnogo su bolje plaćeni nego kliničari. Imaju silne studije, projekte, to je pričica koja je uvek pitka, jer svi ulažu u preventivu, ali to je tako kako je. Unapređenje zdravlja odojčadi, male dece, školske dece i omladine; sada tu stoji spisak aktivnosti i, naravno, to je priča koja tako mora da se kaže, evaluacija nacionalnog programa, ali šta bih hteo u ovom času da podsetim, vrlo često smo svedoci TV emisija, reklama novinskih, novinskih poziva na pomoć toj deci za operaciju van. Mi imamo u budžetu predviđena sredstva koja jesu za operacije i nismo vas nikada zvanično čuli koliko to dece mora na takav način, ružan, težak način koji proziva, da pošaljete, a posle iskustva sa Rebračom, ko se usuđuje da šalje i preko mobilnog telefona i da lično uplaćuje, jer ne zna u šta ide. Taj segment lečenja u inostranstvu, posebno dece, možda bi trebalo da je u ovom programu na više mesta prisutan, jer se dotiče generalne priče, ali je to prilično bolna slika. Možda to jesu stanja u kojima zaista pomoću u inostranstvu i nema, niko nije u stanju da to kaže, a ti roditelji se muče i traže pomoć. Integrisana zdravstvena zaštita; nemam utisak da ona do kraja, ona bi trebalo već da bude, jer ovo je postojeći sistem, ovakav je sličan bio i ranije, trebalo je da da neke naznake integracija, ali bojim se da zakonskim izmenama gde smo dali pravo lokalnoj samoupravi da se stara o primarnoj zaštiti,i sve njena manja platežna sposobnost da se to uradi će nas dovesti do loma. Kada govorimo o planu mreže, imam ga ovde, pogledajte vi sada koliko posto ima Jagodinski okrug, Pomoravski okrug, a koliko ima Šumadijski, vidite da Kragujevac, Jagodina, Ćuprija imaju otprilike isti broj postelja. Ovo je tercijalni nivo, a ovo je sekundarni. Da li je moguće da kao takav, recimo, kao što je Kragujevac, pa od Pazara pa nadalje, da li je moguće da takvom jednom gradu nije potrebna gradska bolnica i može li prema sadašnjem ustrojstvu grad Kragujevac da priušti sebi bolnicu, jer verujem da može neke manje zahvate da uradi, ali u planu mreže kao što vidimo na tako nešto nismo naišli. Verovatno je moralo ovim aktom da se nešto uradi. Dosta se o aktivnostima u preventivi govori, unapređenje, promocija zdravlja itd. To je nekada malo vulgarno reći – promocija zdravlja, ima li osobe u Srbiji kojoj treba reći – trudi se da uradiš sve da budeš zdrav. Sada njemu možda to nije jasno i može da kaže znate, pušenje je štetno, a kao strastveni pušač ne znam kako ću se snaći, jer došao ministar i sve pepeljare su pozatvarali. Valjda znam da je ono štetno, ali to je jedna navika ukorenjena. Kao što su nas učili 2000. godine, ne pljujte po podu, ne bacajte koru od banane po haustoru, nemojte preterivati u tome. Znate zašto? Sada ovi lekari koji idu na tereni koji idu po raznim domovima zdravlja, po mesnim zajednicama, 10 ili 12 ljudi se skupi, politički nagovoreni da dođu, i sada će neko da dođe i da im kaže, morate da perete ruke ili nemojte da pušite kada su vam deca tu. Pa ko to još ne zna. Tu se opet neka sredstva odlivaju i popunjava se jedna agenda aktivnosti za koju ne znamo koliko je svrsishodna.
Da li se neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja načelnog jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe LDP, poslanička grupa DS, Napred Srbijo, G 17 plus, SRS i poslanička grupa ZES. Pre nego što pređemo na diskusiju po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu, a na osnovu člana 90. stav 2. i člana 87, obaveštavam vas da će uobičajena pauza za danas biti određena od 14.00 do 15.00 časova, a da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, raspravom koja bude u tom trenutku predmet našeg rada. Prvi prijavljeni za reč je narodni poslanik Šerif Hamzagić, a posle njega narodna poslanica Dušanka Plećević.
Uvažena predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani poslanici, predloženim zakonom o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti stvaraju se adekvatni uslovi za zadovoljenje rastućih potreba našeg stanovništva za zdravstvenom zaštitom, uz dostupnost zdravstvene zaštite na celoj teritoriji naše Republike, kroz angažovanje zdravstvenih radnika, zdravstvenih saradnika i drugih lica zaposlenih u zdravstvenim ustanovama i u privatnoj praksi, kroz dopunski rad, nezavisno od toga da li su zaposleni u zdravstvenim ustanovama ili privatnoj praksi i gde imaju puno radno vreme. Više je značajnih razloga za donošenje ovog zakona. Međutim, izdvojio bih tri razloga. Prvi razlog je da se kroz dopunski rad uvodi novi kvalitet u zdravstvenoj zaštiti, na način da se skrate liste čekanja, tj. da se skrati protekli vremenski period do momenta pružanja zdravstvene usluge pacijentima. Drugi razlog je da se pacijentima kroz dopunski rad dozvoli širi izbor stručnih kadrova koje bi oni finansirali iz ličnih sredstava. Treći razlog je da na određenim područjima naše teritorije, gde nema visokostručnih kadrova, specijalista, angažuju kolege da koordiniraju na tim prostorima. Ovaj zakon reguliše da, bilo kod svog poslodavca, zdravstveni radnici, zdravstveni saradnici ili druga lica, bilo u privatnoj praksi mogu biti angažovani najviše do jedne trećine radnog vremena. Ovaj zakon reguliše i koje usluge se mogu pružiti kroz dopunski rad. Izdvojio bi ih u tri grupe. U prvi grupu spadaju one usluge koje nisu obuhvaćene obaveznim zdravstvenim osiguranjem. U drugu grupu spadaju one usluge koje su obuhvaćene obaveznim zdravstvenim osiguranjem, međutim, za takve usluge se ne može obezbediti stručni kadar. Treća grupa usluga su one usluge koje se pružaju pacijentima koji nemaju obavezno zdravstveno osiguranje, niti drugi vid osiguranja. Ovaj zakon reguliše da se mora potpisati ugovor, u pisanom obliku, između poslodavca, zdravstvenog radnika, zdravstvenog saradnika i drugog lica zaposlenog u zdravstvenoj ustanovi ili privatnoj praksi, koji tačno definiše vrstu usluge, način pružanja usluge, visinu nadoknade i vreme trajanja dopunskog rada. Zakon reguliše da na vidnom mestu u zdravstvenim ustanovama ili u privatnoj praksi koje sprovode dopunski rad, mora se istaći informacija o uslugama koje se pružaju kroz dopunski rad pacijentima, o ceni usluga i zdravstvenim radnicima ili zdravstvenim saradnicima koji pružaju zdravstvene usluge pacijentima. Ovaj zakon reguliše da se o naplaćenoj usluzi mora izdati, na posebno urađenom papiru, račun pacijentu ili se mora proslediti faktura osiguravajućem društvu za pruženu uslugu. Bitna razlika između postojećeg, važećeg zakona i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti je ta da ne postoji više potreba da se traži saglasnost od rukovodioca, odnosno direktora ili stručnog saveta, već po svom nahođenju može zdravstveni radnik, zdravstveni saradnik ili drugo lice zaposleno u zdravstvenoj ustanovi biti angažovano ili kod svog poslodavca, kroz dopunski rad ili u privatnoj praksi. Ovo je imalo posledicu da je značajan broj, oko 400 visokostručnih kadrova, napustilo zdravstvene ustanove i prešlo da radi u privatnoj praksi. Izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti dozvolilo bi se i da ti visokostručni kadrovi budu angažovani kroz dopunski rad za rad u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi. Zakon je u duhu evropskih zakona i na dobrobit je kako pacijentima tako i zdravstvenim radnicima, zdravstvenim saradnicima i drugim licima zaposlenim u zdravstvenim ustanovama. O Planu razvoja zdravstvene zaštite u Srbiji neću podrobno govoriti, jer je moj kolega Simo Vuković o tome već govorio. Samo ću reći da je on kontinuitet rada Ministarstva zdravlja i zdravstvene delatnosti zadnjih godina. Mi, zdravstveni radnici, lekari, pa i pacijenti, svedoci smo u bliskoj prošlosti kako su izgledali domovi zdravlja, bolnice, pa i klinički centri. Ličili su na napuštene hangare. Sećamo se da su pacijenti kupovali određene lekove na pijacama, jer ih nije bilo u apotekama, nije ih bilo u zdravstvenim ustanovama, nije bilo rendgen snimaka, bili su hladni radijatori u zimskim uslovima, bili su pokvareni skeneri, nije bilo dovoljno kolor-doplera, jadno je stanje bilo u zdravstvu. Međutim, to sad izgleda kao daleka prošlost, brzo se na to zaboravilo. Istina je da nije ni sada idealna situacija. Međutim, istina je da i u mnogo razvijenim društvima, u mnogo bogatijim državama ni pacijenti, ni zdravstveni radnici nisu nikada zadovoljni, jednostavno, zbog specifičnosti zdravstvene delatnosti. Oba akta su u duhu evropskih zakona o zdravstvenoj zaštiti i, kažem, jedna su velika novina i novi kvalitet u ovoj delatnosti.
Iskorišćeno je šest minuta i 20 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima poslanica Dušanka Plećević.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog odluke o planu razvoja zdravstvene zaštiti, koji ste nam predstavili, polazi od programa i strategija pre nego što ga je Skupština usvojila. Plan je neodređen, uopšten i bez jasnih rokova za njegovo ostvarivanje, a osim toga nije dobio ni podršku na Odboru za zdravlje i porodicu. Na početku Predloga odluke o planu Vlada nam daje prikaz aktuelnog stanja zdravstvene zaštite stanovništva. Tu se iznose statistički podaci o stanovništvu, u smislu demografskih prilika. Nažalost, demografska slika je porazna, stopa smrtnosti je veća od stope živorođenja i taj odnos je 14:9,4na hiljadu stanovnika, što je više nego u nekim nerazvijenim zemljama sveta. Na tu stopu, pored socijalno-ekonomskih uslova koje navodite u ovom predlogu odluke, utiče i funkcionisanje zdravstvene službe. To je tačno. Jasno je svima da se stopa nezaposlenosti povećava, da je standard stanovništva jako ugrožen. Čak i oni retki srećnici koji imaju kakav-takav posao, najveći deo svojih zarada izdvajaju za ishranu. Kod najvećeg broja ljudi to ide čak i do 85%, a potom slede druga izdvajanja, dok se, prema anketi o potrošnji stanovništva, za zdravstvenu zaštitu izdvaja svega 4%, što predstavlja minimum od onih svojih ionako skromnih primanja. Šta nam ovo govori? Svakako ne to da je stanovništvo obuhvaćeno kompletnom besplatnom zdravstvenom zaštitom, već to da u Srbiji veliki broj ljudi ne odlazi lekaru zato što nema novca za lečenje. Uostalom, to je u "beloj knjizi" i napisao Savet stranih investitora Svetske banke. U tom izveštaju oni kažu da 45% ljudi u Srbiji nema novca za lečenje. Pored toga, postoji nesklad između izdvajanja za finansiranje zdravstvene zaštite iz BDP i stanja zdravlja. Što su veća izdvajanja, to se stanovništvo smanjuje obim medicinskih usluga. To izdvajanje, po podacima Svetske banke, iznosi 10,5% BDP. Republički zavod zdravstvenog osiguranja kaže 6%, ministar zdravlja kaže 8,2%, a nacionalni zdravstveni račun 9,6%. Kako protumačiti ovo, osim da se štimuju cifre kako bi se zamaskiralo kuda odlazi zdravstveni novac. Jedan od glavnih uzroka zašto je to tako leži u sistemskoj korupciji koja je najbolnija u zdravstvu. Veliki deo novca se odliva na nameštenim tenderima pri nabavci visoko sofisticirane opreme, o čemu je bilo mnogo pisanja u štampi, zatim, na tenderima oko rekonstrukcija domova zdravlja, bolnica i sl, pa do dopunskog rada privilegovanih lekara itd. Na zdravstveno stanje stanovništva kažete – uticali su, pored starenja populacije, i negativna socijalno-ekonomska kretanja u poslednjoj deceniji prošlog veka. Zdravstveni potencijal nacije se istrošio zbog čega se u vremenu socijalno-ekonomskog oporavka, ali uz sve teškoće koje za sobom nosi tranzicija države i društva, ne može očekivati brzo zaustavljanje negativnih pokazatelja zdravlja i njihovo željeno poboljšanje. Ako se tada istrošio zdravstveni potencijal ondašnjeg stanovništva, šta god to značilo u vašem rečniku, sada u prvoj deceniji 21. veka on se potpuno urušio, računajući i deset novih generacija u ovom veku, istovremeno sa urušavanjem države, ekonomije i svih institucija društva. Naravno da se ne može očekivati brzo zaustavljanje negativnih pokazatelja zdravlja i njihovo željeno poboljšanje, ali gospodo iz vlasti, s obzirom na sva sredstva koja su opredeljenja u Fond zdravstvene zaštite, a to su sredstva iz budžeta, donacije i krediti, u protekloj deceniji u nekim sektorima rezultat je neznatan, a o pravim reformama u zdravstvu nema ni govora, kao što kaže pomenuti savet stranih investitora Svetske banke u Beloj knjizi. Reforma u pokušaju koja se sprovodi tokom poslednjih deset godina svodi se na otpuštanje, na smanjivanje broja zaposlenih, na izmene Zakona o zdravstvenoj zaštiti, gde se sve veći broj troškova svaljuje na leđa pacijenata, zbog 45% ljudi ne ide lekaru kada je bolesno, na povećanje broja pacijenata po lekaru, pa lekar više vremena provodi u vođenju administrativnih poslova, nego što se posvećuje pacijentu, što je naročito izraženo u primarnoj zdravstvenoj zaštiti. U izveštaju Svetske banke, septembra 2009. godine, pod naslovom "Kako sa manje uraditi više", navodi se da je osnovni problem srpskog zdravstva neefikasna primarna zdravstvena zaštita i da dom zdravlja kao organizacioni koncept ne postoji nigde više u Evropi. U Srbiji je u porastu obolevanje od hroničnih nezaraznih bolesti i pre svega obolevanja srca i krvnih sudova, oko 55%, a potom i malignih tumora 20%, za čije povećanje odgovornost snose i zapadne zemlje, članice NATO pakta, koje su izvršile bezobzirnu agresiju na prostor i stanovništvo Republike Srbije. Vi te zločince niste osudili, već ste izrazili saučešće žrtvama koje njima ništa ne znače. Kada nema osude NATO pakta, saučešće je nepotrebno i pozerstvo. Osim od NATO bombi, smrtnost od malignih tumora se može staviti i u kontekst kriminalnih afera i nehumanog pohlepnog odnosa pojedinih lekara, nažalost čelnika onkoloških instituta u Beogradu i Sremskoj Kamenici, koji su formirali liste čekanja bolesnika za zračnu terapiju, od kojih su neki posle višemesečnog čekanja na listama umrli ne dočekavši poziv za lečenje. Što se tiče strukture kadrova u zdravstvenoj mreži, u najvećoj meri ona je neadekvatna na nivou cele zemlje. I dalje imamo veliki procenat administrativnog tehničkog osoblja u zdravstvu, preko 27%, a istovremeno preko 3.000 nezaposlenih lekara, stomatologa, farmaceuta i ostalog srednjeg medicinskog kadra nosilaca poslova u zdravstvu. Uz ovakvo kadriranje ide i hronično loša teritorijalna pokrivenost osnovnom primarnom zdravstvenom zaštitom. Tu, pre svega, mislim na seosko stanovništvo u planinskim područjima, koje je svrstano u građane drugog reda u odnosu na gradsko, što se tiče mogućnosti dolaska do lekara opšte prakse, stomatologa ili apoteke. U planu navodite da su vam prioriteti zdravstvene zaštite očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva i organizacija funkcionisanja zdravstvene zaštite. To su naravno prioriteti u svim zdravstvenim sistemima, opšti princip i cilj. Šta je tunovo? Prevencija i kontrola nezaraznih bolesti kroz rano otkrivanje, evaluacija programa prevencije, kontrole kardiovaskularnih, malignih i metaboličnih oboljenja, prevencija i kontrola zaraznih bolesti, zaštita vulnerabilnih grupacija stanovništva preko aktivnosti u sprovođenju nacionalnih strategija su ambiciozni projekti za koje nije rečeno u kom periodu i kojim sredstvima je to moguće sprovesti, s obzirom da se sredstva iz budžeta svake godine smanjuju. To su ona koja su namenjena zdravstvu. Ovako ovo deluje kao lep i bajkovit literarni sastav. Dalje, u delu u kome govorite o prioritetima u oblasti organizacije funkcionisanja zdravstvene zaštite, između ostalog, kažete da su ciljevi 80% potreba i zahteva za zdravstvenom zaštitom u ustanovama primarne zdravstvene zaštite, kao što je to u razvijenim zdravstvenim sistemima, kroz razne aktivnosti unapređenja znanjem medicinskog osoblja, unapređenje zdravstvenih tehnologija, kućnog lečenja itd, kroz povećanje opredeljenosti stanovništva za izabranog lekara, sa čime se slažem. Sredstva koja su do sada namenjivana u tu svrhu iz budžeta nisu dovoljna, jer je tu odnos 40:60% na štetu primarne zdravstvene zaštite. Zašto ne može izbor lekara na celoj teritoriji države Srbije? Pri tome mislim i na privatnu praksu. Građani imaju prava da se leče gde hoće. Isti paket osnovnih zdravstvenih usluga važi ili treba da važi na celoj teritoriji Srbije, a eventualno troškove putovanja kod takvog izbora da snose osiguranici. Vi niste ni definisali šta spada u osnovni paket zdravstvenih usluga, osim što ste napisali da su to usluge koje se obezbeđuju iz sredstava obaveznog zdravstvenog osiguranja, što se obezbeđuju svakom pacijentu, osiguraniku, sa kojim svaki osiguranik mora da bude upoznat. I ovde je privatni sektor zanemaren. On je samo formalno izjednačen sa državnim, a suštinski nema njegove integracije u sistemu zdravstvene zaštite. Pored samo deklarativnog izjednačavanja državnog i privatnog sektora, sve ostalo je diskriminacija privatnog sektora u svakom pogledu, počev od ispunjavanja uslova u pogledu prostora, zatim nemogućnosti da obavljaju kompletne usluge za koje su stručni, pa do fiskalizacije od koje je izuzet državni sektor. Državni monopol se održava po svaku cenu. Tokovi zdravstvenog novca moraju se kontrolisati iz jednog centra. U delu Predloga zakona u kome se govori o unapređivanju partnerskih odnosa između državnog i privatnog sektora govorite uopšteno - saradnja u interesu i na dobrobit korisnika zdravstvene zaštite, itd, sve same fraze, a nigde se ne objašnjava kako da se to sprovede. Što se ljudskih resursa u zdravstvenom sistemu tiče, kako ste uvredljivo naveli u predlogu, kao da se radi o nekoj robi na skladištu, sa nalepljenim bar-kodovima, a ne o ljudima sa sopstvenim identitetom, vezano za akreditacije programa edukacije, to treba da bude nadležnost zdravstvenog saveta i komore zdravstvenih radnika, što smatram neprihvatljivim, s obzirom da za to može da bude odgovorno samo jedno telo. Komore zdravstvenih radnika nisu dorasle tom zadatku, s obzirom na brojne nepravilnosti u njihovom radu, korupciji i partijskoj feudalizaciji. Finansiranje zdravstvene zaštite, kažete u ovom predlogu plana, počiva na obaveznom zdravstvenom osiguranju, koje treba da se zadrži na postojećem modelu. Model je preuzet iz komunizma i kosi se sa slobodnim tržištem, slobodnim izborom osiguranika i konkurencijom osiguravajućih društava. Dobrovoljno zdravstveno osiguranje se spominje sporadično, kao nešto što će se dalje razrađivati. To gubi smisao, s obzirom na održavanje državnog monopola po sistemu kvazipluralizma osiguranja, a drži se državnog monopola. Zbog toga u proceduri imamo izmene Zakona o zdravstvenoj zaštiti koje se odnose na dopunsku delatnost lekara iz državnog zdravstva. Ovim izmenama se na jedan način ispravlja jedna nepravda, na koju smo ukazivali pri donošenju ovog zakona, ali ustanovljava druga. Ništa kvalitativno se ne menja u pogledu prava pacijenata, jer će oni finansirati iz sopstvenih džepova usluge koje će im pružati lekari u dopunskom radu. Na ovaj način građani dodatno plaćaju, iako izdvajaju za obavezno zdravstveno osiguranje. Tako se 300.000.000 evra građanimadodatno uzima iz džepa za zdravstvene usluge, a zbog toga i nema definisanog paketa osnovnih usluga, već samo liste vanstandardnih usluga. Dopunski rad je u suprotnosti sa evropskom regulativom i ukinut je i u zemljama u okruženju. Ukoliko državni sektor ne može da postojećim kapacitetima i kadrovima omogući građanima adekvatnu zdravstvenu zaštitu, jer je to bio i razlog da se donesu ove izmene u postojećem zakonu, zašto se ne uključi privatni sektor da otkloni taj nedostatak, pod istim uslovima pod kojima se radi u državnom? Odgovora na ovo pitanje nema u ovom predlogu izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti, ali je jasno da se na ovaj način vrši legalizacija konflikta interesa. Osim parole "Pacijent u centru sistema", ovim izmenama pacijentima se samo nameću veći troškovi lečenja koji ih još više udaljavaju od pristupa zdravstvenim uslugama. Pravo na lečenje spada u osnovna ljudska prava, bez obzira kakav status trenutno ima. To pravo imaju i pritvoreni i osuđeni, podjednako kao i čovek na slobodi, izuzev ako ste politički protivnik režima u Srbiji. Dokaz za moju tvrdnju se svakodnevno potvrđuje u slučaju dr Vojislava Šešelja, državljanina Srbije. Doktor Šešelj ima poverenje u srpske lekare, za razliku od ministra zdravlja, koji za rutinsku intervenciju odlazi u inostranstvo. Zato što ima poverenje u naše lekare, Vojislav Šešelj je pozvao dr Zdravka Mijailovića sa VMA da izvrši konsultativni pregled njegovog zdravlja. Međutim, suprotno svim međunarodnim normama, aktima i konvencijama u koje se zaklinjete, vlast nije dozvolila odlazak lekara u pritvornu jedinicu u Hagu, pravdajući se nekim formalnim razlozima. Nepomaganjem dr Šešelju vlast pomaže onima koji bi da ga uklone sa političke i životne scene pre oslobađanja i vraćanja u Srbiju, po čuvenom naređenju tzv. prvog premijera demokratskog – vodite ga, ne vraćajte ga više. Međutim, u svetu postoje ljudi i organizacije koji su pokazali interesovanje i brigu za njegovo zdravlje i njegova prava i koji su dali primer kako da se ponaša naša vlast prema svojim građanima u pogledu njihovih prava.
Iskorišćeno je 14 minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Gordana Paunović Milosavljević, posle nje narodni poslanik Zoran Krasić. Pre nego što dam reč narodnoj poslanici, da izbegnemo zabune, obaveštenje po članu 87, rad i posle 18.00 časova odnosi se samo na načelnu raspravu ove dve tačke. Dakle, do okončanja te rasprave nema prelaska na sledeće tačke po dnevnom redu. Narodna poslanica Gordana Paunović Milosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je pred nama Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kao i Predlog odluke o planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije od 2010. godine i 2015. godine. Nažalost, ova dva važna dokumenta iz oblasti zdravstva razmatraćemo u okviru zajedničke objedinjene rasprave, kao i obično što se dešava kada se razmatraju zakoni iz oblasti zdravstvene zaštite. Na početku svoje rasprave osvrnuću se na nekoliko stvari koje ste spomenuli u svom obrazloženju. Nažalost, ministar nije ovde pa ne mogu njemu da se obratim. Promovišući izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti gospodin ministar je rekao da je Predlog zakona dobra jer stvara uslove za zadovoljenje stalno rastućih potreba stanovništva u korišćenju zdravstvene zaštite, organizovanjem dopunskog rada zdravstvenih radnika, zdravstvenih saradnika, kao i drugih lica zaposlenih u zdravstvenim ustanovama i privatnoj praksi. Izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti omogućiće zdravstvenim radnicima da obavljaju dopunski rad u zdravstvenoj ustanovi, odnosno privatnoj praksi van redovnog radnog vremena do jedne trećine punog radnog vremena, a sa ciljem da svi zdravstveni radnici budu izjednačeni. Zatim je gospodin ministar naveo da su ove izmene i dopune u funkciji obezbeđivanja uslova za unapređenje kvaliteta zdravstvene zaštite na način kojim se obezbeđuje smanjenje liste čekanja, odnosno smanjenje vremenskog perioda koji protekne od momenta pružanja odgovarajućih zdravstvenih usluga pacijentima. Ovo nije prvi put da gospodin ministar nije na zasedanju, pa stvarno nam je žao jer ne možemo da mu postavimo pitanja. Htela sam da ga pitam da li se slaže sa konstatacijom da je princip za koji se zdušno ovde na sednici zalagao u suprotnosti sa njegovim merama koje je preduzeo u decembru 2008. godine u vezi dopunskog rada lekara, alinažalost ova pitanje će ostati bez odgovora. Ministar zdravlja je pre godinu dana hvalio reorganizaciju državnih zdravstvenih ustanova, koja je podrazumevala i reorganizaciju radnog vremena stalno zaposlenih radnika u tim ustanovama. SRS i njeni poslanici smatraju da ministar zdravlja na ovaj način ponovo zbunjuje građane Srbije. Možda će do kraja neko da mu prenese i da odgovori na pitanje šta je tačno, da li ono što je govorio pre godinu i po dana ovde u ovom uvaženom domu ili ovo što danas govori? U javnoj promociji nacionalnog programa "Srbija protiv raka" jasno je napomenuto da zbog nedovoljnog kapaciteta i liste čekanja veliki broj obolelih od malignih oboljenja umire, a da nije dočekao početak lečenja. Srpsko udruženje korisnika zdravstvenih usluga "Zdravlje" je u više dopisa skupštinskom odboru za zdravlje i porodicu, između ostalog, navelo – iako ima nedovoljno kapaciteta za lečenje svojih bolesnika obolelih od malignih oboljenja, država Srbija je rentirala deo svojih kapaciteta stranim osiguravajućim kompanijama na uštrb lečenja sopstvenih građana. Afera na Institutu za onkologiju u Sremskoj Kamenici, na koju je ukazivao Odbor za zdravlje i porodicu, vešto je gurana pod tepih. U Kamenici su domaći pacijenti postali pacijenti drugog reda, ostavljeni da čekaju na tzv. listi čekanja, dok pre njih u redovno radno vreme, prema ugovoru sa stranim osiguravajućim kućama, prednost imaju strani osiguranici, a naši ako imaju para ili sreću da prežive. Na to su prvo ukazivali mediji, potom lekari iz Kamenice, a zatim i pacijenti. U medijima su se pojavile mnogobrojne informacije u vezi lečenja obolelih od malignih oboljenja na Institutu u Kamenici. Na to je gospodin ministar 13. oktobra 2009. godine izjavio: "Neke bolnice su zakazivale pacijente iz inostranstva u radno vreme i po ubrzanoj proceduri. Reč je o skupo naplaćenim intervencijama ili tretmanima i to im je donosilo ekstrazarade." Sem namere Ministarstva da im ne dozvoli da dodatno zarađuju u radno vreme, nego u vreme dopunskog rada, tu je gospodin ministar, šta ste još, gospodine ministre, preduzeli da zaštitite prava pacijenata iz Srbije? Na Odboru za zdravlje i porodicu predsednik dr Paja Momčilov je podsetio da se u više navrata Odboru obraćala docentkinja dr Bokorov iz Kamenice. Obraćala se i vama, gospodine ministre, i drugim državnim institucijama i ukazivala je na probleme koja postoje u toj ustanovi. Prvo, problem u vezi protokola o lečenju i na činjenicu prijema pacijenata koji su strani državljani, a lečenje domaćim pacijentima je uskraćena. Takođe je podsetila da u Vojvodini u toku jedne godine oboli oko devet i po hiljada godišnje od nekog malignog oboljenja, da se ozrači oko 2,5 hiljade, a da 6.100 pacijenata umre. Prema evropskim i svetskim standardima, jedan aparat za zračenje je potreban na 250 hiljada stanovnika. Prema tome, 3,5 hiljade građana Vojvodine ne stigne na radio-terapiju zbog malih kapaciteta i trgovinom liste čekanja. Takođe je dr Bokorov naglasila da se i u 2010. godini nastavljaju zloupotrebe i preskakanje liste čekanja, da se i dalje leče inostrani pacijenti uprkos činjenici da domaći osiguranici oboleli od malignih bolesti ne mogu da stignu na red za zračenje. Prof. Dragana Jovanović iz Udruženja "Doktori protiv korupcije" je podsetila još 2002. i 2003. godine da je radna grupa procenila situaciju u domenu onkologije i dala studiju Ministarstvu zdravlja, ali do danas ništa nije usledilo, nikakav odgovor, navela je u vezi Instituta za onkologiju Vojvodina u Sremskoj Kamenici. Ministarstvo zdravlja je suprotno zakonu dozvolilo da se radi nešto što je dovelo do teškog krivičnog dela protiv zdravlja ljudi upravo sklapanjem štetnog ugovora koje je donelo materijalno dobit. I ova, kao i mnogobrojne afere nisu vas mnogo zabrinule, jer građani Srbije već odavno su izgubili poverenje u srpsko zdravlje, što bi se moglo reći i za vas. Lista afera koje su i dan-danas ostale je mnogobrojna i impresivna. Ne bih htela da navodim sve, ali bih htela da čujemo odgovore bar na neke, jer mislim da građani Srbije zaslužuju da dobiju odgovore na neka od ovih pitanja. Npr, reforma transfuzije. Ova afera obilovala je potresima, od toga da je troje pacijenata od transfuzije dobilo virus HIV, pa do planova da se prikupljena krv dobrovoljnim davalaštvom šalje van zemlje na obradu. Zatim, pamtimo aferu "JUCIT", nabavka kola za hitnu pomoć, a nema ni kola ni para ni firme koja je pobedila na tenderu. Vrlo interesantno i zanimljivo. Molim vas odgovore, ministre, ako ih znate. Na kraju, kruna svih ovih vaših afera je nabavka vakcina, koja je ovih dana vrlo interesantna i zanima građane Srbije. Vakcina protiv svinjskog ili meksičkog ili kako već hoćete da ga nazovete preko firme neizbežnog Miškovića. Pored toga ste preskočili jednu od domaćih firmi "Torlak", koja je godinama proizvodila i izvozila vakcine po celom svetu, a to ste obrazložili navodno proceduralnim propisima. Građani Srbije su danas u strahu. Bliži se vreme kada rok trajanja ovih vakcina protiv meksičkog ili svinjskog gripa ističe, pa građane Srbije interesuje – da li će i koje vakcine dobiti ukoliko se budu vakcinisali? Da li će dobiti ove vakcine koje su samo prepakovane u nekom drugom izdanju ili će dobiti nove vakcine sa novim rokom trajanja? Poslanici SRS ističu da utvrđivanje činjeničnog stanja ne predstavlja narušavanje zdravstvenog sistema, niti izazivanje nepoverenja, već pokušaj da se utvrde posledice zdravstvene politike. Takođe, u predlogu izmena i dopuna se ne vodi računa o pravima pacijenata. Podsetiću sve vas da smo svi mi potencijalni pacijenti i da tek u toj situaciji počinjemo da razmišljamo o zdravstvu i o situaciji u zdravstvu. Temeljno se narušava pravo pacijenta na pravičnost i dostupnost. Gde je ovde pacijent? Nedostaje zakon o pravima pacijenta. Ko danas štiti pacijente? Zakon o zaštiti pacijenata Hrvatska je donela još 2004. godine, a pri ukazivanju naših građana na neophodnost njegovog donošenja iznose se tvrdnje da su prava pacijenata već definisana u nekoliko različitih zakona. Moram da priznam da se ovim izmenama i dopunama udovoljilo lekarima i to je dobro. Prethodnim zakonom je napravljena protivustavna diskriminacija. Međutim, ono što nije dobro je da već 10 godina ne postoji jasno paket osnovnih usluga, pa se plašimo da će deo tih usluga da se prebaci u tzv. dopunski večernji rad. Večernje klinike i dopunski rad sigurno neće doprineti zapošljavanju nezaposlenih lekara, tako da će u Srbiji i dalje biti više od 2000 lekara na Birou za zapošljavanje. Ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti neće biti efikasan ukoliko se prethodno ne promeni sistemski Zakon o zdravstvenom osiguranju. Predloženim izmenama i dopunama pacijent dva puta plaća istu uslugu. Takođe su diskriminisani i sami pacijenti, jer oni koji imaju novac preskakaće liste čekanja, a oni koji nemaju mogu da se pomire sa sudbinom. Evropska povelja za prava pacijenata, koja je usvojena u Evropi 2002. godine, još uvek nije ratifikovana u ovom parlamentu. Povelja je temeljni dokument reforme evropskog zdravstva i ona precizno definiše 14 prava pacijenata, dok je u naše zakonodavstvo ugrađeno samo devet. Doktor Vojislav Šešelj ima pravo na život i ma pravo na zdravlje i ima pravo na adekvatno lečenje. Život čoveka je neprikosnoven i niko ne sme biti namerno lišen života. Pravo na zdravlje i dostupnost zdravstvene zaštite je jedno od osnovnih ljudskih prava. Poslanici SRS su uvereni da javnost zaslužuje i ima pravo da zna šta se u Hagu dešava i kakvo je zdravstveno stanje dr Vojislava Šešelja. Uzrok ozbiljno narušenog zdravlja može da ima fatalan ishod, jer neadekvatno zdravstveno lečenje i kardiotoksično trovanje medikamentima prouzrokuju tahikardije, aritmiju, i to već godinu dana unazad. To je mišljenje lekara koji su imali priliku da se upoznaju sa dostupnom medicinskom dokumentacijom. Zato vas pozivamo, gospodine ministre, da zajedničkim snagama doprinesemo otkrivanju zavere koju sprovodi Haški tribunal prema Vojislavu Šešelju. Morate da reagujete što pre ako se brinete o ljudskim pravima. Predsedavajući Pretresnog veća tri sudija Žan Klod Antoneti upozorio je pre mesec dana na Statusnoj konferenciji da je zdravstveno stanje dr Vojislava Šešelja izuzetno ozbiljno i kritično i zbog toga apelujemo još jednom – zaustavite ubijanje Šešelja u Hagu. Na početku ovog današnjeg dana pravni zastupnik prof. dr Vojislava Šešelja je rekao da vam je postavio pitanje, vama gospodine ministre, a i Vladi Srbije, pa i ja koristim priliku pošto ste tu da vam postavim pitanje – šta ste preuzeli da zaštite najosnovnija ljudska prava, pravo na život, pravo na zdravlje i pravo na zdravstvenu zaštitu dr Vojislava Šešelja? Takođe jedno od prava koje je uskraćeno dr Šešelju je da pacijent može da bira gde će se lečiti. Kod nas još uvek postoji rigidan zakonski okvir koji propisuje da izbor lekara može da se načini samo u okviru državnog zdravstva, dok privatno zdravstvo ni nakon 10 godina postojanja i posedovanja velikih kapaciteta ne učestvuje ravnopravno u lečenju pacijenata. Pacijenti su i na ovaj način diskriminisani, jer ukoliko se leče u privatnom sektoru, prinuđeni su da plaćaju iz svog džepa. Stiče se utisak da se ne preduzimaju ozbiljni koraci u pravcu izjednačavanja mogućnosti kako bi pacijent mogao da bira gde i kako će se lečiti. Između pacijenata i zdravstvenih vlasti mora da postoji ozbiljni dijalog, ne samo radi unapređenja sistema već i zbog činjenice da pacijent nije u centru tog sistema. Poslanici SRS smatraju da treba prvenstveno da se donesu novi sistemski zakoni, zakon o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju, a da ove kozmetičke promene neće doneti ništa novo, jer nema efikasne mogućnosti poreskih obveznika da na bilo šta utiču. Takođe se zalažemo za zagarantovanu jednakost između državnog i privatnog sektora, što je u skladu sa evropskim standardima, za koje se i vi zalažete. Na kraju, poslanici SRS neće glasati za predložene izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kao ni o Predlogu odluke o planu razvoja zdravstvene zaštite, jer ne vode reformi srpskog zdravstva. Hvala.
Iskorišćeno je 17 minuta i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Posle njega narodni poslanik Paja Momčilov.
Koliko je još ostalo?
Ostalo je 36 minuta i 12 sekundi.
Gospođo Čomić, na početku bih da skrenem pažnju ovima što pripremaju sednicu. Znate, usvojen je novi Poslovnik i rečeno je da će mnogo ozbiljniji dokumenti da dolaze pred narodne poslanike. Mislim da niko u sali nema ništa protiv da se to poštuje, da to tako i bude. Kada recimo uzmemo ovaj dokument, Predlog odluke o pravu razvoja zdravstvene zaštite RS, pa recimo, pogledam nešto što je napisano na 47. strani, pa te iste pasuse prepišete, predlagač prepiše na 49. strani. Znači, razlozi za donošenje plana i objašnjenje pojedinih delova plana, isti tekst. Znate, da je bar neko uložio neku literarnu sposobnost da promeni red reči.Ovde je ono kopi-pejst, prebačeno, stavljeno vamo. To pokazuje da se neozbiljno pristupa nečemu što je izuzetno važno. Gospođo Čomić, skrenuo bih vama pažnju na jednu rečenicu. Samo bih vas zamolio na početku da se ne smejete. Drugi pasus objašnjenja pojedinih delova plana, na strani 49. glasi, molim vas nemojte da se smejete – zdravlje ima izuzetno važan uticaj na sposobnost ljudi da žive svakodnevni život. Ipak ste se nasmejali gospođo Čomić, i vama je smešno šta neko iz Vlade Republike Srbije potura, po onom Lane Gutović to kaže –"Gde bili i gde ne bili, laku noć". Kako možemo da tumačimo ove papire, kao ozbiljan dokument, molim vas? Kako možemo da verujemo da je ovo proevropsko, a menja se ono što je usvojeno pre nekoliko godina, a takođe je bilo proevropsko? Šta se to dešava sa Evropom? Jeste da je Angela Merkel, pre nekoliko dana podigla tri prsta i rekla – multikulturalni koncept Nemačke i EU je promašaj, to mogu da shvatim. Oni stoje iza svojih reči. Kako možemo da verujemo u nešto, kada smo sigurni da uvek kad nam nešto poture kao dokument i kažu – evropsko, ispostavi se da treba da se menja jer se Evropa, u međuvremenu, promenila, pa je postala turboevropska. Sada dobijamo dokumentaciju, dobijamo neke ozbiljne dokumente, a oni neozbiljni. Apsolutno neozbiljni. U znak pristojnosti prema Narodnoj skupštinii prema temi zdravlje građana, ne vredi da se ovo javno cepa i da se baca u papire. Međutim, to realno zaslužuje. Ovo treba da se vrati, da se baci u kantu za smeće i da se krene ozbiljno da se radi i da se napravi. Sve podržavam što su rekli svi koji su diskutovalidanas povodom ovog zakona. Da li je pacijent u centru zdravstvenog sistema? Nije. Zašto nije? Zato što čovek koji trideset i kusur godina radi, uplaćuju se doprinosi po osnovu njegove plate i to radi poslodavac u svoje ime i u ime zaposlenog. Akumuliraju se sredstva i čovek trideset i kusur godina ne ide kod doktora, hvala bogu, živ je i zdrav. Kada se privi put pojavi kod doktora ulazi u mrežu priče, standardne, nestandardne, primarna, sekundarna, tercijalna, milion, bilion izgovora i razloga zbog kojih se kaje što je ušao u čekaonicu. Takav zdravstveni sistem nama ne treba. Pravo na život, pravo na zdravlje je univerzalno pravo. Država ga garantuje svakom građaninu RS. Nemojte da ga razvodnjavate u sistemu, u mreži itd. Ili ste sposobni to da obezbediti ili niste sposobni to da obezbedite. Nego, da se vratim na prvi deo teme. To je Zakon o zdravstvenoj zaštiti koji se menja. Šta se menja? Menja se ono zbog čega je Vlada, kada se donosio taj zakon, kritikovala Bojića. Sada se traže rešenje koje je bilo u vreme Bojića. Što ste kritikovali čoveka? Pravo na dopunski rad, to je jedna trećina radnog vremena koje je zagarantovano svakom zaposlenom. Može da ga ostvari u nekoj drugoj firmi. Slažem se da postoje neke specifičnosti kada je u pitanju zdravstvo. Ne možete vi specijalistu ili vrhunskog lekara da nađete gde god hoćete. Molim vas, sada da vas podsetim na jednu priču od pre dvadeset ili trideset godina, bio je neki čuveni Peda Vidojković u Nišu. Bavio se zdravstvenom politikom. Tada, još u vreme Tita, hteli su da stanu na put beloj mafiji, zdravstvenoj mafiji. Rečeno je – nije svojstveno socijalističkom samoupravnom sistemu da lekari budu i na klinici, da budu na fakultetu, da rade u domu zdravlja, da imaju još tezgi jer su imali tri četiri kvaziradna odnosa i primanja itd. Peda Vidojković lepo dođe u Komitet i kaže – ljudi, nemojte to da radite. Zašto? Lekari su posebna fela. Ako to uradite, nastupiće veliki problem. Tito se uplašio belih mantila. Zato oni danas deluju tako prepotentno. Nepogrešivi. Ne svi lekari, ne generalizujem, ali zdravstvene vlasti su nedodirljive. Zašto? Zato što je to još u našoj psihi, ono što postoji još pre nekoliko stotina godina. U seluglavni i najpoštovaniji ljudi su sveštenici, učitelji i lekari. Zašto? Zato što su po svojoj definiciji morali da budu nepogrešivi, veliki stručnjaci i veliki humanisti. Da li je danas situacija sa ovim profesijama takva? Danas su svi grešnici. Naravno, svi padaju na materijalnom aspektu njihovog položaja. Vidite, očekivao sam da će Ministarstvo zdravlja izmenama i dopunama ovog zakona da reši problem, a taj problem je na strani 9. ovog plana. Tu je navedeno, da imamo prema podacima iz 2008. godine, 3102 zdravstvena radnika koji čekaju na posao. Tu je 1752 doktora medicine itd. Kakva je njihova perspektiva da se zaposle? Ne može svako da završi medicinski fakultet. Bez obzira, ima tu nekih anomaliju oko privilegovane dece. Ali, neko godinama muči se da završi težak fakultet i treba da bude na birou. Gde je plan da se oni reše? Ministarstvo priča o tim planovima. Posle ću vam dati jedan primer, jednog koji je ušao u taj plan našeg Ministarstva zdravlja. Čovek je iz Prokuplja, da ne spominjem imena. Obećao se Ministarstvu. Kaže – primili ste me po konkursu, rasporedite me tamo gde ste me primili. Nisu hteli ni da razgovaraju iz Ministarstva zdravlja. Da li može neko ko demonstrira tu vrstu prepotentnosti da shvati da postoje ljudski problemi? To će da vam dam. Daću vam i ovo što Vlada radi od 1. septembra ove godine. Naravno, u koordinaciju nekih ministarstava, naravno, ovi za privatizaciju i ovi za zdravlje. - Specijalna bolnica "Zvezda " – Vrnjačka banja. Strateški partner, te Fontana, te ovo, te ono. Da li će da se izgubi ta bolnica? Da li će to da ode negde? Gde su limiti zdravstvene politike? Dokle može, a odakle ne može. Ili imam 126, pa mogu da radim šta god hoću. Verovatno je to najveći problem. Da ne ponavljam neke stvari koje su moji prethodnici pomenuli, ali shvatite jednu stvar, bilo šta da kažete ovde o ovoj oblasti, nećete pogrešiti. Svi ćete biti u pravu. Takva je stvarna situacija. Sada nemam nameru da budem Sveti Sava i da mirim one koji su u Vladi, ali mislim da vi koji ste u Vladi treba da sednete i da se dogovorite. Pogotovo vi iz G17 plus. Ne može u ovom dokumentu na strani 5 da se kaže, da je u 2008. godini stopa nezaposlenosti bila 14,7%, kada za dva dana imamo tačku dnevnog reda Zakona o zapošljavanju, gde se kaže da je 2008. godine, ta stopa bila 25%. Kakav je to dokument? Da li je ovo ozbiljna dokument, gde Vlada demantuje samu sebe? Nama Vlada nudi podatke onako kako njima odgovara u datom trenutku, kao se to procenjuje. Idemo dalje. Ovde se priča, nije situacija za smeh, ali pazite, kada neko ko treba da diktira zdravstvenu politiku napiše rečenicu – hronične nezarazne bolesti, vodeći se uzroci obolevanja, invalidnosti i prevremenog umiranja stanovnika RS. Prevremenog umiranja. Zamislite, oni čak i procenjuju koliko čovek može da živi. Prevremeno umiranje. Vi, gospođo Čomić, tražite da ja ozbiljno diskutujem o ovom dokumentu. Samo mogu da prihvatim da postoje problemi sa mentalnim zdravljem, ima i taj deo ovde u ovom dokumentu. Molim vas, dajte da lociramo gde se nalaze mentalni problemi. Idemo dalje. Saopštavaju se podaci i nema evropskog standarda. Postoji evropski prosek. Molim vas, po novom Poslovniku vi treba na kraju da date izjavu o usklađenosti nekih akata. Evo vam izjave za zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Nema, nema, nema, nema. Ne postoji nikakva obaveza usklađivanja sa EU jer oni nemaju propis. Kako koji ministar dođe, on nam priča kako je to evropski standard, to je ovo, to je ono. Kad se govori istina? Kada kažete istinu? Još se kaže – nacionalna zdravstvena politika je u nadležnosti svake države članice EU zasebno. Zašto? EU ne interesuje zdravstvo. Njih interesuje slobodan protok roba, kapitala, usluga. Zato je potrebno da se uklone granice, da zaradi privatni sektor. Zdravstvo je humana oblast, nema tu neke zarade. Ako se pojavi zarada, onda se prave neki drugi propisi i neki drugi standardi. Idemo dalje. Smešan dokument, tragikomičan, šta da radim. Kaže se ovako – izdvajanja, sada tu ide čuvena priča o BDP i izdvajanju za zdravstvo. Neću da je komentarišem. Zašto? Zato što apsolutno ništa ne znači. To je kao kada upoređujete babe i žabe. Ali, mi imamo stručnjake koji su u stanju da uporede babu sa žabom i da nam to predstave kao vrhunski domet nauke, evropskih nauka, kako beše. Kaže – zdravlje je stanje potpunog psihičkog, fizičkog i socijalnog blagostanja, a ne samo odsustvo bolesti i onesposobljenosti. Da li neko može da protumači šta je pisac hteo da kaže? Kaže – unapređenje mentalnog zdravlja. Dajem veliki doprinos unapređenju mentalnog zdravlja. Ovde se priča o emocijama. Adekvatni odgovori, priča se, borba protiv droge. Rešite BIA, rešili ste problem. Ali ne, oni pričaju. Molim vas, sada bih molio da ovo date gospodinu Čipliću jer će ovo za njega biti stvarno interesantna tema. Šta misli Vlada po jednom pitanju? To je strana 22, 2.2. Smanjenje obolevanja i umiranja od HIV (AIDS). Sada se priča koje se aktivnosti planiraju od strane zdravstvenih vlasti. Kaže – treba da se smanje štetne posledice. Sada se navodi – muškarce koji imaju seksualne odnose sa muškarcima. Podržavam vas, gospodine ministre. Vi ste stvarno po definiciji to definisali. Koji ste krivak tražili 10. oktobra ovde u Beogradu? Koja je vaša politika? Ona što je bila 10. oktobra ili ona što vi stavljate u zdravstvenim propisima? Ljudi, definišite se. Definišite se, kažite šta je šta. Ovamo nam se javljaju neki stručnjaci pa kažu – to je samo mali poremećaj, kao levom rukom pišeš, desnom rukom pišeš. Ministar je lepo definisao, to je zdravstveni problem države. Država se bori protiv zdravstvenog problema, ali oni vam podmeću klipove u točkove, gospodine Milosavljeviću, i to ovaj Čiplić. On vam podmeće. Vi sedite u Vladi, pa se dogovorite. Ili se izdelite ko će šta da zastupa, ali nemojte da idete nejedinstveni prema građanima, jer onda građani dobijaju podeljeni sistem vrednosti. Oni ne znaju šta je dobro, kao nekada što je bilo – kondomom protiv kordona, prihvatljivo, sad kondom zašao iza kordona, pa opasno. Vraćajte bre ovaj dokument, nemojte da se brukate, brukate državu. Kaže – unapređenje zdravlja žena u reproduktivnom dobu, da preskačem ove stvari, uvredljive stvari sam pročitao ovde. Molim vas, gospođo Čomić, gde je ona gospođa Plavšić? Očekujem da me ona podrži zbog ovoga što ću da kažem. Unapređenje i očuvanje zdravlja marginalizovanih grupa stanovništva. Braćo Srbi, sestre Srpkinje, dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo Čomić, znate li ko su te marginalizovane grupe stanovništva? Definišu se strategijom za smanjenje siromaštva i strategijom za unapređenje položaja Roma. Siromašni su marginalizovani, oni vas ne interesuju. Dajete aktivnosti u dva i po reda. Dakle, oni su vam balast, oni su vam smetnja. Kaže – rezultat ekspertski vođenog konsultativnog procesa, ovo što su navodno uradili. Teško onome kome ovakvi eksperti pišu dokumente. Kaže – plan je integralni deo svih strategija, itd. Sve strategije izviru iz plana. Od opšteg se ide ka pojedinačnom, a ne od pojedinačnog ka opštem. Analiza i sinteza jesu neki oblici naučnog sagledavanja problema, ali zakon je postavio prvo plan, pa onda razradu tog plana sa nekim drugim dokumentima. Molim vas, dajte jedanput, pošto zdravlje mora da se garantuje svakom čoveku na svakom kvadratnom santimetru Republike Srbije, definišite ove odnose Republika, AP, jedinica lokalne samouprave. Kako ste lepo prihvatili proces decentralizacije. Pitajte ljude u Vojvodini koliko im je popravljena zdravstvena zaštita od kada je prošao Čankov koncept cepanja Srbije. Nemojte da se igrate državom. Država je vrlo ozbiljna institucija. Teške su promene u državi. Dugotrajno se pripremaju, planiraju, do detalja sprovode. Moraju da budu i poprilično prihvatljive, moraju da budu i obrazložene zašto je to što se preduzima baš pravo rešenje, a onda se ide, prekinite sa tim proevropskim improvizacijama. Molim vas, to nekako treba da sagledate. Bilo bi dobro, što reče pre neki dan jedan – huligani neće upravljati Srbijom, dovoljni su ovi, novi ne trebaju, ovi već uporno i lepo završavaju poslove sa Srbijom. Pozivam sve poslanike, možda sam neke delove na šaljiv način ispričao da bi to ostalo zapamćeno, situacija jeste ozbiljna. Zamolio bih vas da svi učinimo dodatni pritisak da se ova dva predloga akata povuku sa današnje sednice, da se to lepo uradi, naravno, i polazeći od nekih principa, da građanin, pacijent bude u centru zdravstvenog sistema, da se preispitaju mnoge druge stvari i da onda izađe sa jednim dokumentom oko koga možemo svi da se složimo. Zdravlje nije pitanje koje ide na licitaciju. Treba iskoristiti priliku da sve ono što predstavlja potencijal i da sve ljudske resurse koje možemo da uključimo u sistem zdravstvene zaštite da to uradimo, da se manemo politike, imaš člansku kartu, izvolte, nemaš člansku kartu, neću sa tobom da razgovaram. To je prisutno i to svi znamo. Dajte da razvijamo tu našu zdravstvenu politiku po nekom drugom sistemu. Moramo vremenski da ga oročimo, da pravimo alternative i da napokon shvatimo još jednu stvar, privatna svojina treba da bude svetinja. Dajte da pokušamo sa nekim drugim sistemom, lični karton svakog osiguranika, ali da neko ne pravi improvizacije. Naravno, podržavam sve ove poslanike koji se nalaze u struci da se definiše šta su to usluge. Neka se prekine više sa tim pojmovima koji više ništa ne znače ili predstavljaju neki izgovor. Naravno, svi oblici svojine treba da budu ravnopravni. Još jedna stvar, gospodine Milosavljeviću, sada se obraćam lično vama, gledajte da VMA vratite u sistem civilnog zdravstva. Mislim da je neprihvatljivo da za najobičniju stvar, čak i savetodavno mišljenje, a to je bila situacija ovih 15 dana, kardiolog koji je zadužen od sekretarijata Haškog tribunala ne može ni da razgovara, jer sve mora da ide preko ministra odbrane Dragana Šutanovca. Znači, morate da se obratite Šutanovcu, pa da on prosledi Jevtiću, pa Jevtić Milojeviću, pa Milojević opet unazad, a šta će za to vreme biti sa pacijentom? Da li mi imamo razloga da verujemo da se pruža adekvatna medicinska zaštita u Haškom tribunalu? Imamo iskustvo sa Slobodanom Miloševićem, pred kraj postupka pojavio se problem visokog krvnog pritiska i svi su rekli, jeste, to je pod kontrolom, lečite se na vrhunski način i 11. marta 2006. godine je umro. Hoćemo li to da dozvolimo? Ja to neću da dozvolim. Hoćete vi da budete saučesnici ili neko ko gleda direktan prenos ubistva, pozivajući se na to da li je savet ovaj ili onaj? Pokažite svoju humanost na delu u svakom trenutku. Zdravstvena vlast treba da podigne glas, ali to se ne sme, zato što sledite politiku koju je napisala Karla del Ponte. Dana 17. februara 2003. godine Zoran Đinđić joj je rekao – vodite Vojislava Šešelja i ne vraćajte ga više. Malo ste pobrkali.
Iskorišćeno je 22 minuta i 33 sekundi vremena poslaničke grupe, na raspolaganju je 14 minuta i 12 sekundi. Sada određujem pauzu. Rad nastavljamo popodnevnim delom sednice u 15.10 časova. Prvi prijavljeni govornik u popodnevnom delu je narodni poslanik Paja Momčilov, a posle njega narodna poslanica Vesna Pešić. Hvala. [[Posle pauze – 15.10]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu raspravom po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o predlozima akata iz tačaka 1. i 2. dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, posle njega narodna poslanica Vesna Pešić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je 14 minuta i 12 sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici, pa evo nastavljamo ovu raspravu, mada nas je poprilično malo u ovoj sali. Kada se donosi plan i program zdravstvene zaštite neke razvijene zemlje, onda obično dokument koji bude upućen prema poslanicima ima uvodno izlaganje premijera. Recimo, tako je i sa britanskim planom i nemačkim i nekih drugih razvijenih zemalja. Nažalost, izgleda zdravlje nije problem koji se tiče i premijera naše Vlade, a bogami čini se da se ne dotiče mnogo ni narodnih poslanika. Ono što bih želeo da kažem, sigurno da, kako god mi se dotaknemo ovog plana, uvek nailazimo na niz problema, on je sa svake strane problematičan. Pokušao sam da ukažem u ovom svom prvom delu koji se ticao zdravstvenog stanja stanovništva da nije sagledao osnovni problem - očuvanje biološkog integriteta naroda koji je ugrožen niskim natalitetom i visokom stopom opšteg mortaliteta, gde dominiraju dve grupe bolesti, a to su kardiovaskularne i maligne bolesti, gde imamo dve epidemije u našoj zemlji, a osnovno je što mi imamo da je taj mortalitet u velikoj meri izazvan prevremenom smrtnošću kod ovih bolesti. Šta je ono što treba tu posebno kazati? Treba kazati to da li ima leka kada imaš ovako tešku situaciju? Da, imaš leka, ali onda moraš napraviti ozbiljnu reformu zdravstvenog sistema, pa onda moraš sistem preorijentisati na promociju zdravih stilova života i zaštitu zdravlja, prevenciju. To su jeftine benefitne mere koje daju u jednom dužem vremenskom periodu i te kako dobre rezultate. Sada, ako bi čovek išao redom, imate drugu stavku koja glasi otprilike, zdravstveno stanje stanovništva smo videli otprilike kako je ovde istaknuto. Kada se govori o zdravstvenoj službi i raspoloživim kapacitetima, onda vi samo imate da pročitate uopštene konstatacije. Životna sredina, kada je ona objašnjavana, takođe je uopšteno opisana, bez ocene u kojoj meri faktori koji se nabrajaju utiču na zdravlje, od finansiranja zdravstvene zaštite obrađenog stanovništva, prikupljanje raspodele sredstava po namenama. Ovde imate distribuciju u kojoj je samo u naznaci, uopšte se ne distribuiraju sredstva prema potrebama, a daleko bilo tamo i po glavi stanovnika, da vi vidite koliko se po glavi jednog stanovnika troši za koje stvari, što bi jedan ozbiljan plan morao da ima. Naravno, rekao sam što je glavno, problem kod ovoga je da uopšte nije usklađen sa zakonom, sa članom 16. koji kaže da zdravstvena politika trasira put za donošenje programa i strategija. Ovde je kod nas sve obrnuto, ali to što je obrnuto to je i nedozvoljeno, da budem potpuno konkretan, često ste čuli da se na isti dokument pozivam, a to je evropsko udruženje Svetske zdravstvene organizacije, odsek je dao dokument koji je za nas obavezujući i pročitaću kako izgleda cilj redukcije nezaraznih bolesti. Da bude potpuno jasno, kaže: "do 2020. godine mortalitet, invaliditet i prevremena smrtnost izazvana glavnim hroničnim bolestima treba da budu sniženi na najviši mogući nivo u celom regionu"; pa onda kaže: "smrtnost od kardiovaskularnih bolesti kod osoba mlađih od 65 godina treba da se smanji za 40%, naročito u zemljama koje imaju visok mortalitet", a mi smo ti. Gde to možete da nađete u ovom dokumentu? "Smrtnost od raka bilo koje lokalizacije kod osoba mlađih od 65 godina treba da se snizi u proseku za 15%, a smrtnost od karcinoma pluća za 25%" itd. Svi ciljevi su na ovakav način definisani. Toga nema u ovom planu. Rekao je gospodin Krasić da je ovo jedan nedorečen plan, nekompletan plan, u suštini loš plan koji bruka i parlament i državu Srbiju. Naravno, nije ni čudo. Pitam se, ako je zakon donet 2005. godine, a sada je 2010. godina, zašto tek sada donosimo plan? Molim konkretan odgovor. Imamo ministra, verovatno će odgovoriti. Koje su to objektivne okolnosti naterale Vladu i Ministarstvo da toliko dugo čeka i da dobijemo ovakav plan? Šta je sa planom interesantno? Ako se već toliko čekalo, zašto nismo dobili kvalitetan papir? U pismu radne grupe koja je radila ovo, kaže se: U zadatom, izuzetno kratkom roku za izradu plana (koliko mislite da su dobili rok da urade ovo; mesec dana; ovo je sramota, grupa je dovedena u vrlo neprijatnu situaciju), rešenjem Ministarstva zdravlja ili Vlade, ne znam već koga, od 21. septembra 2009. godine obrazovana je radna grupa da do 30. novembra 2009. godine izradi tekst plana. Oni su 18. dali ovako loš predlog koji uopšte ne korespondira ni sa srpskim zakonom, ne treba ponovo da čitam čl. 16. i 17, ni sa evropskim uzansama kojih bi morali da se držimo. Ako pogledate šta je sa privatnom praksom – katastrofa. Mi nemamo vremena, za ovako ozbiljne dokumente moramo imati vremena. Nažalost, neko ne dozvoljava kvalitetnu, stručnu, odgovornu i objektivnu raspravu smandrljavanjem ove rasprave. Trebalo bi ići od stavke do stavke i stvarno videti koje su ogromne manjkavosti ovog papira. Kaže se da treba razvijati partnerski odnos. Kakav partnerski odnos? Evropa, kapitalizam i sve što je savremeni svet i što je zdravstvo, zahtevaju integraciju u jedinstveni sistem privatne lekarske prakse. Jedino tako možete imati dobre rezultate. Nije ni to garant, naravno, ali je pretpostavka i preduslov da bi se do toga došlo, a ovde se govori o nekom partnerskom razvijanju odnosa. Nedopustivo. Ako gledate prioritete, u svim stavkama koje se navode, recimo, kaže se: kod smanjenja povređivanja predviđa se sprovođenje, praćenje i evaulacija nekoliko nacionalnih strategija, ali preciznog, jasnog cilja nema. Nema kvantifikacije nego praćenje evaluacije, eventualno, na kraju ili, ukoliko postoji još neki program, onda ćemo ga još napisati. I sam predlagač je rekao da, ukoliko imaš mnogo programa i strategija, možeš da se izgubiš u njima i da imaš mrtvo slovo na papiru. To je naša situacija. Mi imamo strategiju za borbu protiv raka, Nacionalni plan za borbu protiv raka i sistem je potpuno trokirao. Problem srpskog zdravstva u ovom trenutku je da imamo razvaljen sistem. Razvaljen sistem je sam ministar priznao kada je rekao da on ne upravlja njime, da on ne može da sprovede jedinstvenu zdravstvenu politiku na teritoriji čitave Srbije. To je rekao pre neki dan u Vršcu. Neko od mojih prethodnika je primetio da je Ministarstvo zdravlja najviše napadano ministarstvo od svih. Tačno, dobra konstatacija. Bio bih slobodan da dodam – s pravom. Mi imamo jedan urušen sistem. Da li je tačno to što kažem? Indikatori zdravstvenog stanja ovog naroda o tome govore. Pre desetak dana sam bio na Evropskom zdravstvenom forumu u Austriji, 13. godinu se tamo sastaju ljudi koji kroje zdravstvenu politiku u Evropi. Znate koje su teme? Personalna medicina. Kad ćemo mi čuti o tako nečemu i gde je to u ovim dokumentima? Ne kukam ja za nečim što je nerealno. Gde ćete vi u ovom dokumentu videti koliko ljudi nije moglo da kupi lek koji je bio prepisan, a pripada vulnerabilnoj grupi Roma, izbeglica i siromašnog stanovništva? Te studije postoje. Pare evropskih obveznika su plaćene za takve studije, a gde je to u ovom dokumentu? Ne, strategije, planovi, programi, opšta mesta, suma i zamagljivanje realne situacije da je ovaj narod u strašnom problemu i da on sa ovih terena jednostavno biološki nestaje. To je osnovni i glavni cilj koji bi jednom, ne kažem samo akcijom Ministarstva zdravlja, koje to ne može samo da postigne, usmerenom i zajedničkom akcijom svih aktera Vlade, ministarstava i društva, trebalo da pokušaju da preokrenu. Ono što, takođe, želim da kažem, i dužan sam da kažem, da ovo apsolutno, po meni, treba vratiti. Kada 800.000 invalidnih osoba dođe na Odbor i kažu – mi invalidi žene nemamo gde da se pregledamo ginekološki i zbog toga imamo problema i sa malignim oboljenjima i mi smo neravnopravne, ne možemo mi preko toga da pređemo i da mirno ćutimo i pišemo uopštene pamflete koji ne liče ni na šta. Mnogo reči, mnogo reči, ali nikakvih činjenica. Gospodin ministar, koji se slatko smeje, koji je demisionirao praktično sa svoje funkcije u zadnje vreme, doduše njega ni na Odboru nema već dugi niz vremenski. Šta to znači? Velika prezauzetost, verovatno, možda i nešto drugo, ali realnost je da za njega Odbor nije značajan. Mi sad pričamo o stanju zdravlja gospodina Vojislava Šešelja u Hagu. Kao lekar, kao čovek koji pripada jednom esnafu, pa ga obavezuju i posebne etičke norme, mogu da se čudim kako odgovorni faktori ove zemlje ćute na ubijanje građanina ove zemlje, Vojislava Šešelja u Haškom tribunalu, ali nemam pravo na to, kad gospodin ministar ovakvim dokumentima zamagljuje surovu istinu, da je zdravlje građana Srbije opasno urušeno i da nam preti nestanak. Voleo bih da me pobije brojkama, a ne večitim pričama koje traju već osam godina, kako je strašno bilo i sad su samo posledice toga. Jeste bilo strašno i kad su nas bombardovali i kad smo imali sankcije, ali sada toga nema, a imate i kredite i nemate 390 dolara. U ovom dokumentu ste napisali 500 i nešto dolara po glavi stanovnika, a godinama već izlazite sa tim podatkom o 395 dolara po glavi stanovnika. Zbog svega toga, uvaženi poslanici, pozivam vas da ne glasate za ovako nekvalitetne, neevropske, cinično je kazati evropske dokumente, jer ovo ne ide u korist građana Srbije.
Narodni poslanik Vesna Pešić ima reč.
Prvo bih htela da kažem da bi bilo dobro ako bismo počeli u našim zakonodavnim aktima koje dobijamo da primenjujemo ipak jedan moderniji tip izražavanja, nego što vidimo u ovim dokumentima, recimo u ovom zakonu. Mogla bih da pitam gospodina ministra da li on kada je otišao u Nemačku da se tamo leči, nemam ništa protiv, da li se tamo lekar koji vas operiše zove radnik, zdravstveni radnik ili se zove lekar? U ovom zakonu kada ga čitate, naročito za obične ljude, toliko ste zadržali tu terminologiju nekakvih radnika. Lekar nikad nije radnik. Onda imate drugo, neki saradnici tih zdravstvenih radnika, pa druga lica tih radnika. Stavite imena profesija, tako da znamo ko u tim timovima učestvuje. Ako je zdravstveni radnik lekar, neka se zove lekar. Ako je saradnik, neka se zove medicinska sestra ili medicinsko osoblje. Ako je tehničar, neka se zove tehničar. Upotrebljavajte te modernije termine, nego termine koji strašno rogobatno u zakonima zvuče kada čitamo o tim raznim tipovima radnika koji ovde postoje, a vrlo često to nisu nikakvi radnici. Znači, ne možemo mi da se zovemo radnicima, mi smo poslanici i molila bih da takva zastarela terminologija jedanput izađe iz naših dokumenata, nego da lekare zovemo lekarima, a ne da ih zovemo radnicima, jer oni se nigde na svetu ne zovu radnicima. Drugo što zameram ovom zakonu, to je stalna boljka da kada se predlažu određene izmene i dopune zakona bilo bi jako dobro ukoliko bi prvo zaista formulisali problem koji hoćete da rešite. Kad počnemo da čitamo razloge zašto se donosi ovaj zakon, vi u stvari kažete da je to stvaranje uslova za zadovoljavanje stalno rastućih potreba stanovništva u korišćenju zdravstvene zaštite kroz obezbeđivanje dostupne zdravstvene zaštite svim građanima na teritoriji Republike Srbije i, kaže, organizovanjem dopunskog rada zdravstvenih radnika. Šta vi u stvari rešavate? Ne vidim šta vi time usavršavate kada smo mi u pitanju. Mi smo i dosad kao pacijenti, kao građani, mogli da idemo i da platimo određene zdravstvene usluge. Takođe smo mogli da to dobijemo u državnoj zdravstvenoj ustanovi. Znači, ne vidim kako vi usavršavate neke naše mogućnosti, usluge građanima, preko toga što ćete da obezbeđujete dopunski rad lekarima. To je ono prvo što mi nije jasno. Ono što ja kao sociolog mogu da vidim, to je dopunski rad koji vi regulišete i koji je već ranije bio predmet velikih rasprava i u prethodnom zakonu koji je bio donet 2005. godine, a problem je u tome što taj radnik, koji je u stvari lekar, treba da bude u ovoj državi najčešće neko ko ima strašno malu platu, nedozvoljivo malu platu i nigde na svetu ozbiljni lekari ili normalni lekari neće da rade za takvu platu. Da biste vi rešili taj problem što ne možete da platite lekare, vi sad izmišljate ovaj dopunski rad. Prvo su oni krenuli u privatne klinike, pa su tamo nadopunjivali te plate koje su nedostojne, a isto se odnosi i na drugo medicinsko osoblje, na medicinske sestre, tehničare. Znači, vi ovim zakonom umesto da kažete – pokušavamo da rešimo statusno pitanje medicinskog osoblja, lekara i drugih, a pre svega lekara, zato što ovaj sistem zdravstvene zaštite i ovim novcem kojim vi raspolažete ne možete da platite lekare normalno, nego morate praktično da im obezbedite neku vrstu honorarnog rada. Tako se za mene, kao prvo, postavlja pitanje kako uopšte definišete taj dopunski rad? Šta je taj dopunski rad? Da li je to mogućnost dvostrukog zaposlenja? Da li je to neka vrsta prekovremenog rada? Zašto uopšte to postoji? Znate, živim jako dugo, ranije kada sam odlazila u bolnice nikakav dopunski rad lekara nije bio potreban, ulazilo se u bolnice, lečilo se u bolnicama, a oni nisu morali nikakve dopunske radove da imaju. Mogli su da žive od neke svoje plate, a danas je situacija takva da lekari ne mogu da žive od svoje osnovne plate i treba da im napravimo mogućnost da oni to učine. Volela bih da razgovaramo stvarno o tom problemu, nego da se lažno prikazuje kako su sada neki bolji servisi za građane, a mi u stvari rešavamo jedan vrlo važan problem, a to je status lekara i medicinskog osoblja. To je ovo o čemu se ovde govori. Znači, kada se formuliše tačno problem onda možemo kao poslanici i kao javnost da razumemo problem i da onda u tome adekvatno učestvujemo i da kroz raspravu damo određeni doprinos. Ovako, kada se to pretvori kako je to nešto zbog građana što se radi, to nema nikakve veze. Mi smo bili građani nekada, ulazili smo u bolnice, niti je lekar radio od sedam do devet noću, niti smo imali privatne klinike, ništa nam to nije bilo potrebno, a sada, pošto ne možete da platite lekare, sada morate da izmislite da oni mogu da rade prekovremeno u sopstvenim bolnicama i da na takav način dobiju određene prihode. Nemam ništa protiv, ali bih mnogo više volela da možemo našim lekarima da obezbedimo normalnu platu. Ne možete da pretvarate lekare u ljude koja su neka niža, srednja klasa. Oni moraju da imaju prihod bar na nivou normalne srednje klase. Naši lekari nemaju to i to je katastrofa, a da ne govorim o drugom medicinskom osoblju koji bi takođe trebao. I medicinska sestra bi trebalo da bude pripadnik te srednje klase, možda malo niže, međutim, to je jedno belo roblje koje radi za užasno malu platu. O tome govorimo. Šta možemo iz osiguranja koje izdvajate iz prihoda, šta možemo od toga, o čemu sada ja vama kao sociolog govorim, da obezbedimo? Možemo sada da vidimo kakav je čiji položaj iz ovih izmena koje ste predložili. Ako pogledamo ovo kako ste predložili ovde, prvo što zapažam gde stvari meni nisu jasne je to da kažete da će se dopunski rad omogućiti u jednoj trećini radnog vremena. Postavljam pitanje da li lekar koji ispunjava određeni broj časova, određeno radno vreme, da li je to još jedna trećina? Ako uzmemo da se radi, recimo, osam sati dnevno, pa raspoređeno dežurstvo, slobodne dane, to je jedan ukupan fond časova, da li to znači da taj lekar koji ima dopunski rad, bilo privatno, bilo u istoj državnoj službi, da li on 11 sati dnevno radi? U mom interesu nije da imam jednog totalno iscrpljenog lekara koji čeka, koji nema vremena da gleda pacijenta da bi sačuvao svoju energiju da radi posle toga privatno još tri sata, kada znamo da ono što on inače radi već dovoljno da živi na jedan pristojan način. To je veliki problem. Dakle, mi smo u situaciji da kao pacijenti ne znamo šta on sa nama radi, da li nas muva da nam nešto fali da dođemo u bolnicu ili posle radnog vremena pa da platimo ili me muva da dođem u privatnu kliniku, a kada sam pacijent kao osiguranik, onda gleda da me se otrese što pre da bi sačuvao energiju da dođem onda kada će da bude plaćen za ono što radi. Mislim da ne možete na ovaj način da rešite zato što ćemo uvek na taj način biti gubitnici, jer lekari moraju da rade mnogo više da bi imali pristojnu platu, a nas treba da zapostave da bismo išli tamo i u situaciji kada se to plaća bilo privatno, bilo u državnoj ustanovi. Interesuje me kako ćete ove timove da organizujete. Vi kažete da su to timovi. Kako će taj tim ako lekar sebi obezbedi privatnu praksu u nekoj privatnoj klinici, da li će ta privatna klinika da mu dozvoli da ponese ceo ovaj tim sa sobom ili će taj tim da radi sa njim ili će neka medicinska sestra dobiti neko povećanje prihoda, recimo, samo kada je u svojoj bolnici. Koja će privatna klinika da primi tuđe timove. To je nemoguće jer vi kažete da će to biti u skladu sa ovim zakonom, ti će timovi raditi i u privatnoj praksi i u državnoj. Kako će to da se organizuje? Da se vratim još na ovo, kako ćete da računate trećinu radnog vremena? Imate lekare koji su istovremeno lekari u bolnici, ali su oni istovremeno i profesori univerziteta i već imaju dva prihoda. Sada kada uđete u bolnice svi su naši lekari asistenti, docenti i profesori. Retko kad se sretne da neko nije profesor, tako da na jednom predmetu, što je neverovatno, recimo na internoj imate 150 profesora. Da li imamo toliko studenata da nama treba toliki broj profesora? Imamo ogromnu proizvodnju doktorskih disertacija da bi se zauzeo položaj na univerzitetu, da bi se opet rešilo ovo elementarno socijalno pitanje naših lekara, pa onda dobiju neku platicu na fakultetu, pa platicu ovamo. Sada je ovo neka treća platica. Molim vas, odgovorite mi koja je to trećina radnog vremena, da li od ove profesure, da li od ovoga što rade u bolnici? Šta se dešava sa lekarima u domovima zdravlja? Da li su ti jadnici osuđeni da rade za tu najmanju platu? Gde će oni honorarno da rade i gde će oni da se zapošljavaju u ovom dopunskom radu? Da li će tu noću da rade specijalno ili se to odnosi samo na druge lekare? Ovako kada se ovo čita, ovo je jedna neviđena papazjanija, umesto da ste bar nekakav sistem napravili da mi kao građani znamo šta će da nam se dešava kada dođemo u bolnicu ili na neko drugo mesto, da li će usluga biti pogoršana zbog ovoga, a lekarski položaj popravljen, ali moj položaj će biti mnogo gori. To je pitanje koje se ovde postavlja i bolje da smo išli na rešavanje položaja medicinskog osoblja nego što pričamo o građanima. Ovde građani ničim nisu zastupljeni.
Narodni poslanik Nikola Lazić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, veoma često smo svedoci da se mnogi zakonski predlozi ne samo iz oblasti zdravstva razmatraju u paketu. To za rezultat ima deficit kritičkog osvrta na same zakonske predloge, a to je jedan od osnovnih razloga što mnogi zakoni pre nego što zažive u punoj meri bivaju vraćeni na dnevni red parlamenta kako bi se menjali i dorađivali. Danas razmatramo izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kao i odluku o planu razvoja zdravstvene zaštite. Oba dokumenta imaju karakter strateški, što znači da će ozbiljno uticati na kvalitet zdravstvenog sistema, a što najviše osećaju građani. Koristim ovu priliku da napomenem da su kvalitetno zdravstvo i školstvo osnovi vitalnosti svake nacije. Mnogi narodi su zahvaljujući tome ostali vitalni i u najtežim okolnostima po njihove države. Kada su u pitanju izmene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti, one se odnose na dopunski rad lekara, kako u državnim tako i u privatnim zdravstvenim ustanovama. Ovim izmenama bi se omogućilo da lekari, pored punog radnog vremena u bolnici ili domu zdravlja i dopunski rade u drugoj ustanovi, bila ona državna ili privatna. Mislim da je važno podsetiti da od 2008. godine, prema važećem zakonu, svim lekarima osim nastavnicima na univerzitetu je bilo ograničeno pravo na dopunski rad. Ideja je bila da ukoliko se to želi neophodno je podeliti radno vreme, a samim tim uplaćivanje doprinosa itd. Tom prilikom je ministar rekao da se ta odredba ne može povlačiti i da se ona ne može menjati kako kome to padne napamet. Takođe, tada je sa te iste adrese rečeno, citiram, da ne čudi halabuka jer je ona instrumentalizovana od grupe privatnih poslodavaca i vlasnika ordinacija koji zbog ovog rešenja imaju smanjenje profita. Podsećanja radi, tom prilikom je takođe navedeno da se ovim pravilnikom rešava pitanje tezgarenja. Danas, kada su pred nama izmene Zakona o zdravstvenoj zaštiti, moglo bi se postaviti pitanje da li ministarstvo ima dugoročni ili strateški plan razvoja zdravstva. Postavlja se pitanje da li ministarstvo i dalje stoji pri rečima iz 2008. godine i ukoliko to nije slučaj da li tadašnje reči halabuka i tezgarenje dobijaju novi kontekst i postaju mišljenje struke i dopunski rad. Ukoliko je ministar i dalje ostao pri tom stavu iz 2008. godine, onda je taj pritisak urodio plodom i zbog toga se zakon dodatno menja. Kako god bilo, uz svo uvažavanje činjenice da je naše društvo u tranziciji, mislim da je potrebno manje eksperimentisati, a da je nužno oslanjati se na dokazane i oprobane modele koje bi valjalo primenjivati. Naravno, sada ostaje otvoreno da li se želi češki ili neki drugi model, ali mislim da je neophodno građanima reći u kom se pravcu gleda. Sa druge strane, rečeno je da bi se važećim zakonskim rešenjem i podelom radnog vremena za lekare otvorio i prostor kako bi se angažovali i mladi nezaposleni lekari. Stav koji sada čujemo da to nije urodilo plodom zbog neagilnosti direktora ustanova, odnosno da dopunski rad u okviru zdravstvenih ustanova nije bolje uređen zbog te neagilnosti. Postavlja se pitanje da li se ta neagilnost direktora zdravstvenih ustanova odnosi samo na jedan segment, pitanje uređivanja dopunskog rada ili je to jedna opšta neagilnost? Naravno, postavlja se i pitanje šta ostaje mladim lekarima koji su bez angažmana i koje su njihove mogućnosti? Umesto da su u prilici da se kroz rad i praksu usavršavaju, mnogi od njih će se uputiti u pravcu Slovenije, gde će se mučiti sa nostrifikacijom diplome, neki će ići u Nemačku itd. I pored same činjenice da postoji jedna vrsta hiperprodukcije medicinskih kadrova sa univerziteta, bojim se da ćemo se pre ili kasnije suočiti sa deficitom stručnjaka jer mladi neće imati mogućnosti da rade kako bi se dodatno usavršavali. Takođe, jedno od legitimnih pitanja koje se postavlja je da li će se ovim smanjiti liste čekanja i poboljšati kvalitet državnog zdravstva? Teoretski, pojedini lekari koji rade u državnoj ustanovi su u mogućnosti da kažu pacijentu da su liste čekanja predugačke, da on nema vremena da se posebno bavi njegovim slučajem i da ga zbog toga upućuje kod sebe samog u privatnu praksu. Šta će se desiti sa ostalima koji nisu u mogućnosti da plate taj njihov dopunski rad i da li to povećava koruptivnost samog sistema? Ukoliko direktore nije bilo moguće naterati na ažurnost, kako se očekuje da se to učini sa ostalima? Konačno, ključno pitanje koje je postavio i moj kolega dr Dimitrijević, da li zdravstveni sistem može da odgovori korisnicima zdravstvenih usluga? Ako je odgovor da može postavlja se pitanje – čemu onda sam dopunski rad, ukoliko ne može – postavlja se pitanje zašto nije integrisani deo privatnog sektora prema važećim standardima? Naravno, može se i postaviti pitanje - kako to da nema mesta za ozbiljno integrisanje dela privatnog sektora u državno zdravstvo, a moguće je integrisati deo turskog zdravstvenog sektora u naš domaći sistem? Podsećanja radi, privatnih ordinacija zajedno sa apotekama i stomatološkim ima negde oko osam i po hiljada u kojima radi 10.000 lekara. To je zaista veliki potencijal i mislim da o tome treba razmišljati. Što se tiče samog plana razvoja zdravstvene zaštite, on ima nekih solidnih elemenata, ali mislim da je tu neophodno biti realan. Plan ne bi trebalo da bude samo sinteza određenih aktuelnih i prepisani podataka i mera, već mora da bude dobro osmišljen i u celovitu strategiju uklopljen instrument za razvoj zdravstva. Trebalo bi uvažiti aktuelno ekonomsko socijalnu situaciju u kojoj se nalazimo. Zbog toga bi ovaj plan trebalo da bude ostvarljiv, a manje da bude jedna vrsta spiska lepih želja. Dokument govori, na primer, da je postignuta odgovarajuća stopa obezbeđenosti stanovništva zdravstvenim radnicima, ali kada se to u praksi sagleda vidi se da postoji realan problem teritorijalne nejednakosti u pogledu te obezbeđenosti. Tako broj lekara iz plana mreže na sto hiljada stanovnika pokazuje ozbiljne varijacije u različitim okruzima. Mislim da je moglo biti boljih formulacija o integrativnoj zdravstvenoj zaštiti, kao i u samom razvijanju sistema za brz odgovor na pretnje zdravstvenoj bezbednosti. Naravno, nekoliko govornika u prethodnim izlaganjama je ukazalo i na to da samo uopšteno pominje osnovni paket i standard zdravstvenih usluga. Takođe, nema jasnog pominjanja neophodnosti izjednačavanja privatnog i državnog sektora posle primanja istih standarda kada su u pitanju kadrovi, procedure, kao i kontrola kvaliteta. Mislim da je učinjena jedna omaška da se kao izvor za realizaciju kapitalnih projekata u zdravstvu ne pominju krediti, dakle, kreditne linije i aranžmani, jer svedoci smo da se i klinički centri po Srbiji iz tih sredstava i renoviraju. Mislim da je takođe nedovoljno naglašena crta preventive u svim oblastima zdravstva. Preventiva čuva živote, jača vitalnost, a i štedi novac. Pored preventive bitna je i rana detekcija. Ona pomaže da se neke bolesti uspešno, a mnoge i u potpunosti leče ukoliko se detektuju u početnim stadijumima. Poslanička grupa DSS uvek kada je budžet na dnevnom redu i podnosi amandmane kojim traži da se uveća većina novca namenjena projektima vezanim za ranu detekciju i prevenciju maligniteta, kao što su rak grlića materice, debelog creva i drugih, kao i nekih drugih oboljenja poput dijabetesa itd. To simbolizuje našu posvećenost preventivi kao putu za ostvarenje zdrave nacije. Imali smo ovih dana prilike da čujemo i zabrinjavajuće činjenice vezane za porast broja obolelih od raka pluća, posebno kod mladih do 40 godina. U odnosu na 1.800 obolelih pred kraj 90-ih godina, sada postoje slučajevi da su te cifre višestruko uvećane i da taj broj iznosi od četiri do pet hiljada novoobolelih. Tu je takođe rana detekcija veoma kritična kada je u pitanju uspešan tretman, uspešno lečenje. Da li je, i voleo bih da ministar odgovori na to, rađeno istraživanje koji su uzroci porasta ovih maligniteta i da li se nešto po tom pitanju preduzima, s obzirom da smo nažalost kao država rekorderi u Evropi po broju obolelih od raka pluća i od raka grlića materice? Naravno, preventiva i edukacija su jedna od ključnih stvari i na tome bi trebalo da bude akcenat i da se više sredstava nameni tome. O organizaciji stomatološke zaštite neću posebno ni govoriti iako je jasno da u zemlji u kojoj građani prosečno troše i 12 santimetara paste za zube, krajnje je neodgovorno najveći deo stomatološke zaštite prepustiti privatnom sektoru, a pri tom preventivu ne koristiti u punom kapacitetu, pri tom mislim na fluorisanje vode i druge metode. Inače, tužno je i da davaoci krvi nemaju besplatnu stomatološku zaštitu jer od njihovog zdravlja zavisi i kvalitet njihovog davalaštva. Koliko plan ima nedostataka i koliko je neažuran ilustruje i činjenica da se u njemu govori o potrebi da se donese nova strategija za borbu protiv HIV AIDS-a za period posle 2010. godine. S obzirom da je stara strategija istekla, a u međuvremenu je već država za naredni period dobila novac od globalnog fonda, mislim da je neophodno pristupiti što pre formulisanju i te strategije. Takođe, u jednom segmentu plana se govori o incidenciji i prevalenciji HIV AIDS-a, iako su to zapravo dva odvojena identiteta i mi smo tu pokušali da amandmanski utičemo, to ćete videti kada budete pregledali amandmane. Da zaključim, mislim da je moguće sa istom količinom novca organizovati i zdravstveni sistem na bolji način.
Narodni poslanik Mileta Poskurica ima reč. Izvolite, profesore.
Nastaviću tamo gde sam stao. Mislim da je to bilo lamentiranje nad sudbinom pušača u današnjem danu, namrgođena lica, dežurni novinari, naterati 34% građana Srbije da svi budu Zvezdaši ili Partizanovci neminovno, ali to se uklapa u strategiju. Dovoljno bi za početak za Srbiju, njen korak ka Evropi,bila jedna soba za pušače, a ne ovo mučenje i ponižavanje koje poslanici danas primenjuju. Delom je i to tačka dnevnog reda. Zašto? Stao sam kod prioritetnih oblasti, organizacije i funkcionisanja zdravstvene zaštite. Naravno, integrisana zdravstvena zaštita je podnaslov, a drugo je – jačanje uloge instituta i zavoda za javno zdravlje. Tu sa tim porukama opštih namena, koje sa višeg nivoa obrazovanja, vaspitanja, u procesu sazrevanja stižu pre nego što dođe do potrebe da budu regulisane zakonom, da ne treba biti ni preterano gojazan, voditi računa o fizičkoj aktivnosti itd., nemam ništa protiv toga da se to ponavlja, ali to se pretvara u stereotipne zadatke posebnih ekipa u domovima zdravlja, koje umesto da rade sa pacijentima na onome što je u opisu njihovog posla, opet preventiva, manje ili više te šalju levo ili desno za sekundarne nivoe. Onda idu i prave nekakve skupove, deset ili dvanaest ljudi se skupi i pričaju štošta, opštepoznate teme, o kojima, verujte, 90% građana već unapred zna šta će im se reći. Istovremeno, ovaj koncept zdravstvenog sistema ukinuo je Savetovalište za dijabet. Sada će da pričaju nekoj skupini penzionera ili nekome o lošim načinima ishrane, a već obolele osobe koje treba kontrolisati i držati da ne pogoršaju svoje stanje neće imati savetovališta. Džaba su strukovne organizacije i ljudi koji su vodili savetovalište i pokazali dobre rezultate, prosto, nekome je palo na pamet da to ukine, da malo eksperimentiše. To je jedna od slabosti koja ovde u programu nije ni pomenuta. Ono što bih hteo dalje da govorim, to je dostupnost, pristupačnost zdravstvene službe korisnicima, koja je neujednačena i kroz regionalnu opredeljenost, ali nisu zdravstvene ustanove krive, kriv je program plana mreže. Kriva je zakonom utvrđena promena vlasništva, osnivačkih prava na nivou sektora u primarnoj zaštiti. I šta se dobilo? Veća obaveza gradske skupštine, gradske opštine i dobilo se pravo za nameštenike. Sad mogu do mile volje da postavljaju svoje direktore, zamenike direktora, direktore farmacija, upravnike apoteka, a bogami od toga imaju koristi. Mnoge lokalne samouprave veoma mnogo dobro mnogo da funkcionišu, kad pod svojom šapom imaju kontrolu direktora, sa enormno visokommaržom i do 18% ili 20% za lekove, kao da prodaju sezonsko voće, i apoteke su često izvor velike pomoći lokalnoj samoupravi. Doduše, za raznorazne potrebe. Niko neće biti protiv, ako to ode za lečenje, za decu o kojoj sam govorio, ali najčešće ide i za mnoge druge svrhe. Participacija večiti problem, bivala je stidljivo ranije navođena. Sada je ona, doduše, pravilnicima regulisana. Svake godine se osvežava, nešto se skida ili ne skida sa liste, ostaje upadljiv stepen neujednačenosti. Ono čega ćete se osloboditi na najjeftinijem nivou pregleda, najmanje cenjenom, a to je um, to je znanje, kadrovski potencijal, to je lekar. Tu ćete naći razloga da polovinu oslobodite da ne plati participaciju. Bogami, kad odete kod apotekara pola toga pada u vodu. Pedeset dinara po kutiji, dve kutije sto dinara ili koliko. Dakle, ekstra priča o tome šta će biti, šta neće biti na listi ikoliko je to produkt farmaceutskog lobiranja i to će doći nared, kada budu lekarske komore, ali bi tu jednom trebalo da znamo da nekakve stvari moraju ozbiljnije biti dovedene u red, da određene grupe lekova ne budu favorizovane, da možda razlika u ceni bude doplaćivana itd, da se jedni proizvođači ne bi favorizovali zbog nijanse razlike u ceni. Nevladin sektor, naravno, uvek mora biti pomenut, to je sasvim jasno i svi se moraju oko toga konsultovati. Plan kadrova u zdravstvu; ako je ikada bilo govora o tome, bilo je danas, svi smo o tome govorili. Ovaj zakon, pitanje je kad će biti usvojen, već je za četvrtak u jednom od naših kliničkih centara zakazan kolegijum, katedra internistička u koju treba da se primi jedan novi čovek, koji dolazi iz drugog kliničkog centra da bi pojačao rad na interventnim procedurama, ali da mu se, bogami, pri tom, obezbedi i mesto na fakultetu. Dakle, zakon nije ni stupio na snagu, već ga primenjujemo, jedno mesto otvaramo, da dobije čovek i posao na fakultetu, šta ćemo. Naš grad o kome govorim, pretpostavljate, nije uopšte i nepoznat po tome, da vrlo voli da dovodi, uslovno rečeno, islužene kadrove iz Beograda, pored svojih direktora, na različite dobro plaćene funkcije. Pri tome im se, naravno, šta sve ne plaća – i put i smeštaj, vožnja itd. To je tako, samo dokaz kako brzo idemo i anticipiramo događaje. Zna neko vrlo dobro kada je ovaj zakon planiran i za koga je planiran, šta će da bude. O imenima ne moramo govoriti, niko nije kriv, ali nije ni loša motivacija. Plata ljudi koji će raditi interventne poslove danas je 300-400 hiljada po nekom fantomskom dogovoru sa direktorima, sa fondom. Tri ili četiri plate imaju više od istog kolege kardiologa koji defibrilira, koji život spasava. To je tako udešeno i smanjuje se red onih koji su u potrebi sa tom dijagnostikom. To je prva etapa. Šta kada se sa tom potrebom utvrdi da treba kardiohirurg, onda će u Tursku. Nije to do kraja rešeno. Jesu to neki potezi, jeste lepo da neko ko se zrači od lekara bude toliko i plaćen. Što ih nema više, pa da se manje zrače? Što da sve gurnemou ruke trojici-četvorici ljudi da rade non-stop, da budu na stend baju, nije to ni malo prijatno. Kada dođe čovek, hitno mora da dođe od kuće, ali se zrači i nastavlja neprekidno. Zašto je deficit u tome? Tu su uključeni i kardiolozi, radiolozi, tu ima ko bi kompetentno mogao da dođe i, naravno, pomoću nekog opipljivog mehanizma, nekog konkursa, a ne po ovakvom imenovanju – mač na desno rame i imenovan je, postavljen. Ali, tako se to radi odavno u ovom sistemu. Unapređenje efikasnosti kvaliteta pružanja zdravstvenih usluga; tu se sada nagoveštava promena sistema finansiranja. Kako će to izgledati kada uzmete u obzir činjenicu da recimo pet do sedam i po hiljada kartona treba za ginekologa. Kada bi to tako bilo, da svako jednom dođe, to je od pet do sedam hiljada pregleda i to da samo jedna žena bude pregledana. Najmanje trudnica dođe bar tri-četiri puta mesečno da se pregleda kod svog lekara. Zakazani redovi, gde postoje zakazane liste i dolaženje hitnih slučajeva, onaj ko se za tog ginekologa opredeli, remeti tu listu. Taj koncept nije dovoljno dobar. Medicinska sestra koja tu radi, tu je spisak – 26 raznih svezaka, knjiga, priručnika, da uradi evidenciju, protokol. Sveska, sveska, uglavnom 26 taksativno. Trećinu, rekao sam, od toga dnevno da otvori, plus sav tekući posao. Imamo 20-30% sestara manje nego što su evropski kapaciteti. Da li je taj nedostatak kadra mesto gde treba da poentiraju politički postavljenici, lokalni direktori, da zadovolje svoje želje, svoje apetite, svojih stranaka, ili čak ni to nije dovoljno da se postigne nekakva ravnoteža između broja lekara, broja sestara i očekivanog obima posla? Kada je reč o domovima zdravlja, to je nešto niže. Bili ste sukobljeni i suočeni sa štrajkom u Beogradu. Celog leta se govorilo o uvođenju treće smene. To predvođenje u vulgarizaciju treće smene, taj nekakav radnički nivo odnosa prema obavezama, tradicionalni zavodskiodnos sada deluje vulgarno. Znate, to više ne liči na medicinu i sofisticiranost posla. Lekari i pacijenti su bili u nekakvoj saradnji, u dogovoru, hajde da opstane to tako kako je, da pokušaju da pomognu jer pacijenti izgleda bolje razumeju problem lekara nego njihov matični ministar. Sad nešto oko finansiranja farmaceutskih kuća, tih lobija čuvenih, koju je situaciju na Onkološkom institutu pokrenula. Sećam se, neću dugo, ministar je, pročitao sam u novinama, 2009. godine rekao da je nepristajanje na uzimanje vakcine kolektivni test inteligencije, a da lekari koji u tome ne govore za tu potrebu, nisu dostojni ili vršenja funkcije ili edukovanje itd, ili za zvanje zdravstvenog radnika. Na tom kolektivnom testu nije prošlo ni 10%. Ne znam tačan procenat ljudi koliko se vakcinisali. Ne govori li to o gubitku poverenja institucionalno čitavoj ekipi i personalno na čelu sa ministrom, na čelu sa šefom epidemiološke službe Konom, koji je obišao pola sveta, gde ste uveravali građane da moraju, ili će biti ovo ili ono? I to je palo. Zašto tu kolektivnu psihologiju, zašto građane dovoditi u poziciju da se smatraju kolektivnom grupom ljudi koju treba psihološki testirati, ako osete svoju ekstrarazvijenim receptorima da tu nešto nije u redu u toj priči? Morate poštovati osećaj volje. Ne mislite valjda da je bila politička doktrina, da su političari učili narod da ne prima vakcinu? To su neke neverovatne stvari. Zašto to govorim? Lekarska komora se otima sa ministarstvom oko toga, mada se čuju disonantni tonovi, hoće li farmaceutske kuće ili ne sponzorisati stručne skupove? U ovoj nesrećnoj jurnjavi za KME bodove, u koje se ide i ne sluša, ali da bi se dobilo ovoliko ili onoliko bodova, komora zaostaje, ali ne zaostaje u zauzimanju para. Uredno im odbijaju deo od plate. To je, bogami, pristojan kredit za nekog na godišnjem nivou koliko oni ovamo uzmu i po dva lekara, pa vi vidite koliko je. Od toga, nemate ništa, nikakvu zaštitu, čekate da vas neko osudi, pa da se i oni pridruže. Ne mogu da se izbore, protiv su sponzorisanja farmaceutskih kuća, protiv čega je i ministar da sponzorišu, ali ostaju neke nejasnoće. Oni mogu da plate put, kotizaciju i boravak, mogu kongresna predavanja da plate preko neke famozne agencije, dok lekarska komora predlaže da se to radi na neki drugačiji način. Zašto ovo govorim? Negde je sprovođenje kontinuiteta medicinske edukacije u nekim ustanovama koje to mogu da rade je skopčano sa ogromnim problemom kako doći do novca da se one održe, a sa drugim prilikama možete videti da se održavaju i predavanja farmaceutskih kuća po pozivu koju drže naši ljudi usred sredine, u centru udarnog termina. Ne znam koliko je agencija prošlo? Gde je bio inspektor? Da li je to inspektor posetio? Da li je to video? Ti neujednačeni aršini su jedan od problema s kojim se srećemo u zdravstvu. O toj harmonizaciji, sinhronizaciji po nivoima, nema govora, čak nema ni saradnje lekarske komore i ministarstva, koliko vidim, po ovom bitnom pitanju. Ne možete isključiti farmaceutske kuće. One moraju da pomažu, ali ne treba da lobiraju. Kako i na koji način, imali ste deset godina vremena da nađete modus.
Narodni poslanik Đuro Mučenski ima reč.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani. Osvrnuću se na ove dve tačke, na ova dva dokumenta i pokušaću ih prikazati u jednom drugačijem svetlu, nego što je to do sada bilo. Videli smo, uglavnom, samo kritički osvrt bez nuđenja nekog konkretnog rešenja. U prvom delu svog izlaganja ću obrazložiti plan razvoja zdravstvene zaštite i dati neke njegove osnovne karakteristike. Hoću da naglasim da je to dokument opšteg tipa koji daje smernice za razvoj zdravstvene zaštite. Bilo bi necelishodno da sadrži potpuno precizne planove za sve korisnike zdravstvenog sistema, jer bi onda taj dokument bio previše rigidan, a služi da u sledećem periodu zdravstveni sistem može da odgovori zdravstvenim potrebama koji su pred nama. Plan razvoja zdravstvene zaštite definiše osnovne ciljeve i pravce razvoja zdravstvene zaštite u smislu unapređenja i uspostavljanja ravnoteže između efikasnosti i efektivnosti, između kvaliteta i bezbednosti pružanja zdravstvene zaštite na svim nivoima. On se zasniva na analizi zdravstvenog stanja, na potrebama stanovništva za zdravstvenom zaštitom i ono što je ključno, na našim kadrovskim i finansijskim potencijalima. On predstavlja integralni deo svih strategija, planova, mera i aktivnosti i njegov cilj je utvrđivanja održivog razvoja zdravstvene zaštite naše zemlje. Osnovni cilj plana jeste očuvanje zdravstvenog stanja stanovništva, njegovo unapređenje, produženje ljudskog veka i poboljšanje kvaliteta života. Najveća dilema možda jeste produženje ljudskog veka jer mi sa produženjem ljudskog veka postižemo ono što želimo, da svi živimo duže i kvalitetnije, ali samim tim automatski stvaramo veće troškove, između ostalog, i za zdravstveni sistem, a to je cilj prema kome nedvosmisleno idemo, bez obzira što znamo cenu njegovog ostvarenja. Ovaj dokument se sastoji iz četiri celine, jedna je prikaz aktuelnog stanja zdravstvenog stanovništva, druga je definisanje osnovnih prioriteta, treća je sprovođenje, praćenje i evaluacija njegova i četvrti deo je iznos budžetskih sredstava koji je potreban za njegovo ostvarenje. Analiza zdravstvenog stanja se bavi obradom vodećih uzroka oboljenja, invaliditeta i umiranja, bavi se obolevanjem od masovnih nezaraznih bolesti; za sve koji ne razumeju taj pojam, to jeste obolevanje od svih bolesti koje se dešavaju oko nas svakodnevno; to je obolevanje i umiranje od infarkta srca, šlogova, šećerne bolesti, povišenog pritiska, maligniteta, znači sve ono što se dešava u našoj okolini, što se dešava našim bližnjima; obolevanje stanovništva od zaraznih bolesti i takođe karakteristikama zdravstvene službe Republike Srbije. Osnovni prioriteti jesu očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva. To podrazumeva prevenciju, znači, najteži deo posla koji u ovom momentu, moramo da priznamo, ne radimo dobro i kontrolu hroničnih masovnih nezaraznih bolesti, prevenciju i kontrolu zaraznih bolesti, što se mnogo lakše postiže, takođe zdravstvenu zaštitu posebno osetljivih grupa. Takođe se bavi organizacijom funkcionisanja zdravstvene zaštite, povezivanje, mi kažemo sa stručne strane, primarnog, sekundarnog i tercijarnog nivoa, znači, od domova zdravlja do vrhunskih ustanova, koji se bave raznim nivoima vidova zdravstvene zaštite. Sinhrono delovanje državnog i privatnog sektora, tu dolazimo do jednog pitanja i jedne problematike koja je provejavala kroz diskusiju mnogih diskutanata danas i na koju ću se vratiti malo kasnije. Uspostavljanje informacionog sistema u zdravstvenoj zaštiti i ono što mislim da je najvažnije za sve nas, pa i za građane, jeste organizacija finansiranja zdravstvene zaštite sa ciljem stvaranja održivog sistema zdravstvene zaštite kakav je danas. Možemo da kažemo da je 2000. godine, kada smo ga nasledili, bio na granici bankrotstva i da je to problem koji smo svih ovih godina manje-više, ali mislim uspešno rešili. Da nije rešen, toga smo svesni, ali da iznalazimo mehanizme da ga uspostavimo održivim, to je osnovna smernica i jedan od osnovnih zadataka i samog plana razvoja zdravstvene zaštite. Sprovođenje, praćenje i evaluacija samog plana će biti u nadležnosti Ministarstva zdravlja koja treba da radi sa ostalim partnerima koji učestvuju u pružanju i analizi zdravstvene zaštite od Zdravstvenog saveta, kao stručnog i savetodavnog tela koji je ova skupština izabrala, do lekarskih asocijacija, lekarskih komora, Srpskog lekarskog društva, nevladinog sektora, koji su svi na neki način učestvovali, pratili i imaju mogućnost i kritike Plana razvoja zdravstvene zaštite. Četvrta stavka je dosta skromno prošla u diskusijama. Navedeno je da za to nisu potrebna neka posebna budžetska sredstva u 2010. godini, što ne znači da to jeste tako, znači, to je plan koji se sprovodi već, za mnoge probleme su već napravljene strategije i one su u finansijskim okvirima Ministarstva zdravlja i Republičkog zavoda koji smo mi ovde usvojili, ali u budućnosti, obzirom na izazove, sigurno je da nas čekaju neka dodatna sredstva. Ovo može da se sumira u tri stvari. Jedna je da ovaj plan polazi ispravno od osnovnih stvari, a to je analiza zdravstvenog stanja, potrebe stanovništva za lekovima, naših finansijskih mogućnosti i ono što je najvažnije, restrukturiranje zdravstva ka zdravstvenom sistemu koji će biti efikasniji. Složiću se sa svim diskutantima koji su rekli da je privatni sektor nedovoljno uključen u ovaj zdravstveni sistem. Ono što uopšteno, kao završnicu za ovaj dokument, mogu da kažem, da je to dokument opšteg tipa koji je dovoljno precizan za definisanje pravaca razvoja, ali i dovoljno elastičan za preciznije definisanje rešavanja strategija određenih problema prema aktuelnoj situaciji. Što se tiče drugog Zakona o kojem danas raspravljamo, to je izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koja na neki način ne rešava problem koji mi danas imamo. Mislim da to jasno treba da kažemo, ali predstavlja u ovom trenutku jedino celishodno rešenje koje će smanjiti problem koji mi imamo. Znači, ono što je važno, što su i mnogi diskutanti pre mene rekli, ponoviću zbog lekara i ostalih zdravstvenih radnika kojima je to omogućeno, na neki način se ispravlja nepravda prema onima koji su imali mogućnosti dopunski da rade, koji su bili vezani za nastavu i onih koji nisu imali mogućnosti za rad. Ako je neko zakonsko rešenje bilo takvo da nije pokazalo pozitivne rezultate u životu koji je bio iza nas, onda je pošteno da se to prizna, da to nije pokazalo rezultate i onda ga menjamo. Tu mogu samo da pohvalim Ministarstvo zdravlja, da ono što nije dalo očekivane rezultate da se menja. Ono što je na neki način i moj stav, uvek sam bio protiv toga, mislim da je to potpuno nelogično, da se svim ljudima koji žele da rade onemogućava da rade. Znači, mi se borimo za to da otvorimo nova radna mesta i potpuno je nelogično da ljudima koji žele da rade u legalnim okvirima ne omogućimo da to rade. Znači, u društvu koje će kontrolisati i gde će to biti legalno, mislim da naš stav svuda gde nema konflikta i interesa treba omogućiti ljudima da kroz legalan zdravstveni ili neki drugi sistem imaju mogućnosti da rade, pogotovo se to odnosi na lekare i ostale visoko sofisticirane ljude koji su puno uložili u svoje znanje. Greh je ne dozvoljavati im osnovno pravo koje je ustavom garantovano, da rade. Očekuje se da će ovo zakonsko rešenje ovim izjednačavanjem prava poboljšati problem i mislim da sam to tako čuo i u izlaganju i ja sam uverenja da on neće rešiti problem. Mi imamo problem koji je mnogo veći, ali da će povećati efikasnost našeg zdravstvenog sistema, to je ono što je naše očekivanje i verujem i očekivanje predlagača. Moje mišljenje je, to sam govorio mnogo puta gde sam bio u prilici da kažem, da je jedan od najvećih problema našeg zdravstvenog sistema njegova efikasnost. Sada ne pričam o tome šta smo nasledili i gde smo sada, ali sada kažem da naš zdravstveni sistem nije efikasan i da mi moramo jako puno još da poradimo po tom pitanju. Po mom mišljenju, uvođenje konkurencije privatnog sektora u zdravstveni sistem, ali da bude praćen i dopunskim vidom zdravstvenog osiguranja, kroz različite forme osiguranja, jeste nešto što može da poveća efikasnost sistem. Ukoliko to ne uradimo nama će ostati ovakav trom zdravstveni sistem, koji iskreno rečeno ne voli promene. Njemu je u mnogim segmentima dobro i ako ne bude imao zdravu konkurenciju koja će biti kontrolisana mi nećemo rešiti taj problem. Kao DS se zalažemo za uvođenje privatnog sektora zdravstva, pa i privatnog sektora u svim drugim oblastima jer smatramo da se na taj način podiže zdrava konkurencija. Ali, tu postoji ali pod dva uslova o kojima moramo da vodimo računa. Jedno je da moramo voditi računa o finansijskoj održivosti sistema koji se ne sme dovesti u pitanje nekontrolisanim uvođenjem privatnog zdravstvenog sektora u javno zdravstvo. Druga važna stvar, za koju se takođe kao stranka zalažemo, zato što smo stranka socijaldemokratske orijentacije, jeste da se mora održati socijalno prihvatljiv koncept zdravstvene zaštite koji će svim građanima omogućiti dostupnu zdravstvenu zaštitu prihvatljivu sa finansijskog i stručnog stanovišta. Sada bih se nadovezao na diskusije koje smo čuli ovde, koje su otvorile mnoge teme, i mislim da ćemo se svi složiti da zakon koji je donet 2005. godine ima svojih prednosti i mana i da je verovatno vreme koje dolazi i koje pokazuje da napredujemo i u organizaciji i u finansiranju zdravstvene zaštite, da i polako taj zakon postaje prevaziđen i da će u skoroj budućnosti morati da se menja i da se prilagodi. Ono što je važno da definišemo šta hoćemo, znači mora postojati politički konsenzus šta hoćemo od našeg zdravstvenog sistema. Pitanje zdravstvene zaštite, to znate svi, goruće je pitanje svih politika, kako u Evropi tako i na svetskom nivou. Bili smo svedoci jako žučnih rasprava u zadnje vreme u jednoj od najmoćnijih zemalja na svetu, Americi, kada je aktuelna administracija menjala zdravstveni sistem i zdravstveno osiguranje. Mi smo svi svesni da zdravstveni sistem kakav je u Americi nije najsrećnije rešenje i za nas nije socijalno prihvatljiv. Imam dosta sunarodnika koji su nažalost 90-tih godina otišli u Kanadu, tamo žive i ne mogu da kažem da loše žive, tamo rade, ali kada dođu ovde u posetu, kroz razgovore saznam da su bili kod mene kao prijatelja, a popodne idu kod stomatologa da svoje stomatološke probleme reše ovde, zato što je to jako skupo u Kanadi. Imamo jako puno primera iz Evrope gde je bilo dosta lutanja što se tiče same organizacije, pogotovu uvođenja i privatnog sektora. Ja se jako dobro sećam jednog razgovora koji sam imao 2003. godine, on je bio direktor doma zdravlja, sa predstavnicima "Simensa" i sindikalnih organizacija iz Nemačke koji su nam doneli humanitarnu pomoć. Moje pitanje za njih je bilo, da li ste zadovoljni vašim zdravstvenim sistemom? Ono što je mene iznenadilo, odgovor je bio, ne, zato što i oni imaju problema u sferi zdravstvene zaštite penzionera. Nije im sve dostupno, oni su imali svoje afere sa privatnim osiguranjem i to su sve problemi koje nosi jedan osnovni postulat na koji danas niko nije obratio pažnju. Mi imamo potrebe i imamo mogućnosti. Potrebe su enormne. Mogućnosti su nešto što diktira gde ćete vi odrediti granicu do koje ćete podizati vaš sistem. U Americi imate sistem zdravstvene zaštite gde je finansijska situacija takva da, što se tiče same tehnike, sve su ustanove mnogo bolje opremljene od nas i sve im je dostupno, bar tako kažu kolege koje su tamo završile i koji su tamo specijalizanti, njima nije problem da urade CT i magnet, ali je problem ko će to da očita. Usluga je nešto što košta. Nekada sama tehnika nije jedini problem koji se javlja, nekada imamo i problem usluga koje neko mora da uradi. Mi smo danas čuli ovde dosta priča, moram da kažem da građanima treba reći, a verujem da oni to dobrim delom i znaju, jer zdravstvo nije besplatno, daleko od toga. Znači, zdravstvo je izuzetno skupo, ali je naš zadatak da u okviru naših finansijskih mogućnosti pružimo zdravstvenu zaštitu što većem broju stanovnika u što većem obimu na što kvalitetnijem nivou. Morate priznati da je to umetnost. Danas su sve diskusije bile u smislu kritike i kritika je uvek dobrodošla, ali je problem kada samo kritikujete, a ne nudite rešenje. Šta je rešenje? Da li imate rešenje za ono što kritikujete? To danas nisam čuo. Imali smo kritike na liste čekanja, te liste čekanja valjaju, te liste čekanja ne valjaju. Da li je poštenije da postoje liste čekanja, pa da one budu transparentne, javne, da bar imate uvid u preglede, odnosno koliko se čeka za pojedine intervencije, zahvate ili neke druge postupke, ili treba sve ostaviti da bude netransparentno i ostavljeno u domenu sumnje na korupciju. Da li treba sve prepustiti privatnom zdravstvenom osiguranju koje će voditi računa samo o profitu, a neće voditi računa o socijalnoj kategoriji zdravstvenog sistema. Mislim da ne. Možda mala kritika mom kolegi Paji Momčilovu, koji je u jednom segmentu svoje diskusije nazvao neke poslanike jadnim poslanicima. To nije manir gospodina Momčilova, on je predsednik Odbora za zdravlje čiji sam ja član i mi imamo žučne diskusije, ali obično se tako ne izražava. Na neki način, svaki put kada sretnem gospodina Tomicu Milosavljevića, verujem da mu emocija proradi na neki način i zbog njegovog emocionalnog stanja, ja ću mu oprostiti što se tako izrazio o nama, jer mi nismo jadni poslanici, ne osećam se tako, nego smo mi poslanici koji brane politiku. Dakle, politiku za koju smo mi dobili poverenje građana Republike Srbije na zadnjim izborima. Za vašu politiku koju ste vi vodili kada je vaša stranka učestvovala u vlasti, kada ste vi bili ministar, vi ste dobili ocenu na svim izborima od 2000. godine, od kada niste više na vlasti. jer su tako građani rekli. Svako ima pravo da kritikuje i to je uvek dobrodošlo. U toj kritici on treba da bude samokritičan, jer građani će da odluče na nekim sledećim izborima ko će da vodi politiku ove zemlje, pa i zdravstvenu politiku kao deo te politike. Ono u šta sam siguran, a verujem jako veliki deo u ovoj sali, jako veliki deo građana jeste da građani ne žele više da zdravstvenu zaštitu primaju, a da slušaju sirene koje najavljuju bombardovanje, da ne žele više da slušaju, da imaju lekove koje je odobrio ministar Bojić a koji su sumnjivog porekla, da ne žele više da idu u hladne domove zdravlja i bolnice, da moraju da kupe i špric, i iglu i vatu, nego da žele siguran, održiv zdravstveni sistem u kome mogu da se leče i danas i sutra i za 10 godina, i to je politika koju mi nudimo građanima. i ja sam siguran da ćemo na sledećim izborima za nju dobiti podršku.
Replika, gospodin Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, želeo sam da se javim za repliku izazvan činjenicom da je gospodin Mučenski rekao da je većina nas kritikovala, a ništa konstruktivno nismo dali. Žao nam je što niste bili u sali, ili niste čuli, i obe koleginice i ja sam rekao da nije prepoznat glavni i osnovni problem ovog društva, a to je biološka ugroženost. Rekao sam da, kako se menja situacija – istinskom reformom. Kojom? Dovođenje u centar primarne zdravstvene zaštite i primena postbenefitnih, jeftinih mera promocije zdravlja i prevencije. Ako to niste čuli, izvinjavam se, a to su ponovile i moje koleginice. To je rešenje, a ne tenderi, netransparentni, gde ne znamo ni ko ih izvodi, niti vidimo evaluaciju, ni koliko je potrošeno, ni šta je dobijeno, a što treba ovaj plan da definiše. Što se tiče ovog "jadnog", nisam vama rekao da ste vi jadni. Jadan je ovaj parlament koji ovaj dokument usvaja na ovakav način. Šta je problem kod vas? Vi ste pobrkali politiku sa planom. Pročitajte definiciju. Kad kažete da je uopšten, to može da bude zdravstvena politika. Uzmite udžbenik, pročitajte, samo na to plediram. Problem DS je što nije iznedrila kvalitetnog naslednika ovom čoveku koji je davno demisionirao i koji ne uživa podršku građana Srbije.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Vašoj poslaničkoj grupi ostalo je tri minuta.
Moram da promenim koncept. Poštovani građani, upravo ste videli raspravu koja pokušava od vas da sakrije i zamagli suštinu. Predstavnik tzv. leve populističke opcije, socijaldemokratske, zalaže se za izjednačavanje privatnog i državnog. Predstavnik u liku ministra, skoro večnog, da nema jednog koji je duže od njega, onoga koga zovu trgovac ljudskom nesrećom, pripadnik desne populističke opcije, konzervativne, narodne, kako se to u Evropi zove, brani državni koncept kao da je najgori boljševik i komunista. Šta je suština? Suština su zatečeni interesi koje ovaj zakon i ovih osam i po godina neće promeniti. Postoje tri segmenta: državno zdravstvo, privatne ustanove, gde ne daj bože da se privatne ustanove pominju, nego samo državne ustanove, a ovo je privatni sektor i postojite vi, građani. Gospodin ministar i Vlada kojoj pripada, on je očigledno ministar samo državnog zdravstva, niti je privatnog, a još manje građana, jer suština je u novcu. Nisam doktor, za razliku od prethodna dva govornika, nego u parama. Zašto je suština u novcu i zašto se sve krije od nas? Mi nemamo taj famozni paket usluga koje moramo da dobijemo za novac koji odvajamo. Tog paketa nema već osam godina i neće ga biti, jer se od novca finansiraju državne zdravstvene ustanove. Mi nemamo ulaženje i izjednačavanje sa sistemom privatnog zdravstva, po sistemu kakav je u celoj EU i u normalnim zemljama: gde ide pacijent, tu ide novac, vaš novac, ne njihov. Jednostavno, radi se o velikom novcu, a stalno se priča kako smo siromašni, samo Albanija izdvaja manje od nas. Da je tako, onda bi mi odavno imali nacionalni zdravstveni račun, ali ga nemamo, iako se ovde pominje iz nekog razloga, da po tom računu koga nemamo za zdravstvo izdvajamo 9,5% BDP. To je preko tri milijarde evra. Sva istraživanja i procene kažu da je ta cifra mnogo veća, gospodine Milosavljeviću i zato se ne formira nacionalni zdravstveni račun, da ne bi građani ove zemlje videli da izdvajaju pet milijardi evra za zdravstvo, a imaju ovakvo zdravstvo. Jednostavno, ovde je u pitanju ispravljanje greške od pre dve godine, koju ste priznali i to ne možemo da ne podržimo. Napravili ste grešku, sada je ispravljate, ali to se tiče samo doktora. Ovo sa građanima nema veze, građani će za ogroman novac koji izdvajaju imati i dalje lošu uslugu. Žao mi je. Svakako da ne možemo glasati za ovakav zakon, ali da se ne bi odvela priča u drugom pravcu, suština je ogroman novac koji se vrti u zdravstvu, suština je da se taj novac sakrije zato što su u pitanju interesi, a da li će doktori imati dopunski rad ili ne, to je samo pena. Građani ovim izmenama neće dobiti bolju zdravstvenu zaštitu. Ovde nema ni "r" od reforme zdravstva. Na kraju krajeva, nije ni čudo zato što osam godina ministar nije ministar zdravlja nego određenih državnih struktura, doktora, profesora itd. i ostaće upamćen u istoriji kao čovek koji je zanimljivu politiku vodio, a od koje smo svi imali štete.
Poslanik Milan Dimitrijević ima reč.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, o prvoj tački dnevnog reda, o izmeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti, mislim da je dosta rečeno. Ono što se može sumirati je to da je to u stvari grubo političko nametanje volje jedne vrste politike, o kojoj su već govorili pojedini poslanici, da to urušava kredibilitet struke u očima javnosti, da to otvara vrata korupcije, da time neće biti bolja zdravstvena zaštita stanovnika Srbije. To je suština izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti. U ovom drugom delu se malo više govorilo o drugoj tački dnevnog reda, odnosno o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Ali, pre nego što bilo šta kažem o tome, prosto me jedna informacija koju sam dobio tera da postavim pitanje ministru – Svetska banka je rekla kako izgleda zdravstvo Srbije, koliki je stepen korupcije u tom sistemu. Ministarstvo zdravlja je naručilo od nevladine organizacije, dakle Cesida, jedno istraživanje koje to stanje ublažava. Ne bi to bilo ništa neobično da ova organizacija koja se zove Cesid i koja se sastoji iz dva dela, Centra za slobodne izbore i demokratiju, kao udruženje građana, odnosno kao nevladina organizacija i Cesid kao privatno preduzeće. Dakle, gospodine ministre, da li ste vi to naručili od gospodina Marka Blagojevića, kao direktora Centra za slobodne izbore i demokratiju, nevladine organizacije, ili ste to naručili od Blagojević Marka, direktora privatnog preduzeća? Dakle, ko je dao? Ako je to išlo preko ovog dela Cesida kao privatnog preduzeća, onda bi trebalo da znamo kada je taj tender raspisan, da li su se javile neke druge istraživačke kuće na taj tender, po kojoj ceni je Ministarstvo zdravlja dalo da se radi to istraživanje itd? Sad bih se vratio na Plan razvoja zdravstvene zaštite. Ako krenemo redom od činjenica koje su navedene u obrazloženju Plana razvoja, odnosno socijalno-ekonomske determinante zdravlja, na strani 6. dolazimo do činjenice da se zadnje istraživanje o strukturi zaposlenih odnosi na 2008. godinu. U tom vašem istraživanju stoji da u Srbiji radi 2.821.000 ljudi. To je 2008. godina. Gospodine ministre i dame i gospodo narodni poslanici, kakvo je stanje u 2010. godini? Koliko ljudi radi u 2010. godini? Da li se taj broj smanjio ili povećao? Mislim da se ozbiljno smanjio. Prema tome, ne možete uzimati ovakve podatke o broju zaposlenih u Republici Srbiji i na osnovu toga stvarati ovakav jedan plan. Na strani 7, gospodine ministre, u opisu zaraznih bolesti, sve ste ih napisali i kakav je trend rasta, koje su te zarazne bolesti, naveli ste tuberkulozu, morbile, difteriju, poliomilitis, hiv infekcije, ali niste napisali jednu stvar koja se desila u 2009. godini, niste nam ništa rekli o pandemiji H1N1. Da li se nešto dešavalo u Republici Srbiji? Da li je bilo smrtnih slučajeva? Šta je Ministarstvo zdravlja preduzelo povodom toga? Vi znate da smo vas mi kritikovali na početku te pandemije i da smo vam jasno rekli da ste vi imali godinu dana vremena i upozorenja Svetske zdravstvene organizacije šta se sprema. Vi ste tu pandemiju dočekali bez maski, bez dovoljno respiratora i bez vakcina. Onda se desilo da je raspisan tender i da su te vakcine za ovaj novi tip virusa H1N1 kupljen na osnovu tendera koji je raspisao Republički zavod za zdravstveno osiguranje. U početku se govorilo o dozi, količini od tri miliona do osam. To je počelo sukcesivno da stiže u Srbiju, pa su onda stizala dramatična upozorenja onih ljudi koji su smatrali da je to prava mera i pravi način da se ta epidemija suzbija, a ja sam jedan od tih, mada ste me u prošlom vašem obraćanju oko Zakona o potrošačima nepravilno optužili da sam protiv vakcinacije. Naprotiv, gospodine ministre. Vi ste slali javnosti potpuno pogrešne signale. U početku ste govorili da svi oni koji treba da prime tu vakcinu treba da se potpišu, a da oni koji neće da prime tu vakcinu da i oni treba da se potpišu. Vi ste time izazvali neku sumnju. Zbog čega bi se neko potpisivao ako se radi, a radi se o jednoj izvanrednoj meri da se predupredi pandemija? Dalja sudbina svega toga je ta da mi danas u zemlji imamo preko 600.000 doza tih vakcina, za koje ne znamo šta ćemo raditi, da li ćemo ih pokloniti nekom, da li ćemo ih uništiti, da li će ostati i dalje da leže u Torlaku itd. Dakle, evo, na strani 7. o svemu ste govorili, o zaraznim bolestima, samo niste rekli ni jednu reč o ovom problemu kao da se to ništa nije događalo u Republici Srbiji. Na strani 9, gospodine ministre, govorite o kadrovskoj strukturi, odnosno govori se o ovom planu. U središnjem delu teksta, u pasusu broj 3. iznesen je podatak da je udeo administrativno-tehničkih radnika zaposlenih u zdravstvu smanjen na 25,5%. U vreme početka vašeg mandata, početkom 2002. godine, taj procenat je bio nepunih 29. Tada ste imali signal da u jednom zdravstvenom sistemu, što zemalja u okruženju, što u Evropi, tako veliki procenat administrativno-tehničkog osoblja ne postoji. Da li ste nešto preduzeli povodom tog pitanja? Niste. Mi smo pokušali da vam ukažemo na kraju jednim amandmanom da bi, ako već postoji plan razvoja zdravstvene zaštite, taj procenat do 2015. godine trebalo smanjiti na ispod 15%, s tim što se neće otvarati radna mesta za takve vrste kadrova, nego radna mesta će se otvarati za mlade lekare, stomatologe, farmaceute koji trenutno nemaju posla. To je istovremeno odgovor gospodinu Đuri Mučenskom. Evo jedan konkretan predlog, šta mi predlažemo. Da umesto 25 ili 26% tehničkog osoblja do 2015. godine se smanji na 15%, a da se primaju mladi lekari. Prema tome, netačna je informacija da mi ne predlažemo, predlažemo i te kako dobre predloge, samo kada god postoji neka javna rasprava o ovakvom dokumentu, onda mi nemamo sagovornika. Imamo monolog i to vrlo neprijatan, gde čak padaju na neki način i lične uvrede, da smo neznalice, da nemamo pojma o čemu govorimo itd. Zato se ne dešava nikakav pomak i zato nema reforme zdravstva. Da krenemo dalje, na strani 12. u zadnjem pasusu kaže se da u ovom dokumentu kapitalne investicije u sistemu zdravstvene zaštite se u najvećem obimu finansiraju iz budžeta Republike, budžeta autonomne pokrajine, budžeta lokalne samouprave, kao i sredstava donacija. Gospodine ministre, da li su se kapitalne investicije u srpskom zdravstvu finansirale i da li će se finansirati iz kredita? Gospodo poslanici, da li smo mi u 2009. godini ratifikovali kredit Međunarodne banke od 400 miliona evra za rekonstrukciju kliničko-bolničkih centara, Niš, Kragujevac, Beograd, Novi Sad? Pa zašto nema tih kredita u finansiranju kapitalnih investicija? Šta se desilo sa tim kreditima? Da li smo mi uzimali kredite i za formiranje centralno-informacionog sistema i dokle smo stigli u tom projektu? Dakle, sve su to pitanja na koja mi nemamo odgovor. Zar je mala stavka 400 miliona evra za rekonstrukciju ova četiri kliničko-bolnička centra? U planu se ne pominju. Možda nisu uzeti? Možda nam to niko nije rekao. No, da krenemo dalje…
Nemate više vremena. Zahvaljujem. Narodni poslanik Milan Knežević ima reč. Vašoj poslaničkoj grupi je ostalo još osam minuta.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, već ulazimo i u zadnje minute rasprave o ova dva predloga i tokom različitih pristupa i aspekata istog problema ne znam kako i sa koje strane da ovu moju diskusiju krenem. Suština današnje diskusije po prvoj tački je usko rečeno izmena Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koju smo dobili i ima devet članova, a drugi deo diskusije je u stvari kada se pogleda ceo predlog ranije donetog Zakona o zdravstvenoj zaštiti 2005. godine. Ono što je rečeno, a i ja se slažem, ove izmene zakona su jedna kozmetika i odnose se na jedan uzan problem koji je trebalo ispraviti. Ovaj problem, ko je bio u toku video je možda u zadnjih dve-tri godine. Lekarska komora je i Ministarstvo i ministra raznom argumentacijom napadala oko neustavnosti člana 277, oko stavljanja u neravnopravan položaj nastavnika koji su imali pravo da rade do trećine u privatnoj ili u dopunskoj delatnosti, bilo koji izraz da koristimo, i drugih specijalista koji su isto bili kvalitetni, a koji nisu mogli da rade. Podela u dve grupe nastavnika koji su imali pravo i drugih isto, mogu da kažem, vrhunskih specijalista kojima je bilo uskraćeno, stvorilo je malo jedan neravnopravan odnos među kolegama i taj deo je trebalo ispraviti, tako da ovim izmenama se otklanjaju te greške ili ta greška koja je napravljena u tom zakonu i te diskusije traju već skoro dve godine. Čuli smo i diskusije pojedinih poslanika koji podržavaju ove izmene, ali imaju i odgovarajući kritički odnos prema tome. To je onaj drugi deo problema vezan za ovaj zakon. Znači, bez obzira što je ovo jedan rez vezan za jednu problematiku, dopunski rad, apsolutno je trebalo to uraditi i doneti. Praktično, ovo je ispravljanje greške, ko radi pravi greške i treba korigovati grešku ako je napravljena. Međutim, veći je problem iz diskusija, a to su mnogi poslanici komentarisali sa jasnom argumentacijom, a koji se odnosi na zdravstvenu zaštitu, od večernjih klinika, lista čekanja, do nepostojećeg osnovnog paketa usluga, tako da je jasno svima, jasno je sigurno i Ministarstvu i ministru, da u funkciji zdravstva postoje problemi, koje predstavljaju zdravstveni radnici, koji prema svojim uslovima, i prostornim i stručnim, trude se na najbolji mogući način da pruže zdravstvene usluge, i građani koji, s jedne strane, moguće zbog listi čekanja i straha da one predstavljaju neki neravnopravni tretman prema njima, imaju malu surevnjivost prema toj profesiji. Suština je očigledno da zdravstvo kao vitalni problem svakog društva, što je svima nama jasno, zahteva neke korekcije, ali ono što je proizašlo iz finansiranja diskusija i svega onoga u zdravstvenoj politici, jasno proizilazi da sigurno u paketu treba dovesti do promene Zakona o osiguranju i menjanju Zakona o zdravstvu, o tome su i drugi diskutovali, direktno i usko vezano sa načinom finansiranja i načinom osiguranja. Jedan kolega je malopre rekao, sigurno, bez obzira kakav je bio zakon, imao je on dobrih rešenja i loših i neki budući zakon, da budemo pošteni, imaće i loših i dobrih rešenja, ali je bitno da se loša rešenja uvek menjaju i da se koriguju nabolje, da je došlo vreme i da će sigurno u doglednom vremenu, prema konkretnoj situaciji i mnogim drugim mogućnostima finansijskim, organizacijskim biti potrebno što ranije krenuti u proceduru donošenja novog zakona o osiguranju, koji će da bude mnogo praktičniji i korektniji i koji će na ravnopravan način da razreši i privatno i državno zdravstvo. Ne smemo da imamo surevnjivost ni prema privatnom zdravstvu, a državno je to koje kreira i preko kojeg i Vlada i država ipak vodi računa o zdravlju stanovništva i o svim elementima da bi se održao i organizacijski i kvalitetno zdravstvena briga o stanovništvu. To je ono što sam hteo da kažem, što se odnosi na ovaj deo zakona o izmenama Zakona o kojima smo do sada diskutovali. Ovaj drugi deo odnosno druga tačka koja se odnosi na plan razvojazdravstvene službe, tu imam dvostruki pristup. Imam dosta kritičnog za ovaj plan razvoja. Čuli smo i sigurno se slažem s mnogim kolegama. S druge strane, pa, dobili smo neki plan razvoja, onda postavljam pitanje, da bi trebalo mi sad, ako smo dobili plan razvoja zdravstva, očekujem da dobijemo od drugih ministarstava plan razvoja visokog školstva, plan razvoja industrije, plan razvoja poljoprivrede. Znači, trebalo bi onda da razmatramo i druge segmente vitalne za ovo društvo u smislu odgovarajućih planova. Pristup je očigledno malo i pogrešan bio što, ipak, kad se donosi ovaj plan razvoja treba malo veća i čistija, otvorenija i transparentnija rasprava bude. Neka radi i 20 njih, eksperata, jedan plan, uradiće ga odlično. Ovaj plan kada se gleda to je jedan odličan seminarski rad nekog doktoranta iz socijalne medicine. Znači, date mu zadatak da uradi plan razvoja zdravstvene zaštite, kažete da treba da ima 50 strana, da obuhvati sve zahteve i ovaj plan ispunjava sve te uslove - snimak situacije, epidemiologiju, demografske momente, socijalno-ekonomske i da ne čitam ono što su svi poslanici videli. Znači, imamo jedan uvodni deo, gde imamo snimak situacije, za koju smo svi konstatovali da je stvarno siva zona što se tiče zdravstvenog stanja u nekim oblastima - hroničnih obolevanja, bele kuge, nataliteta, tako da je ono što mi stalno pričamo, kada je nešto o zdravstvu, a da je evidentno, da u tom delu je veliki problem i na državi je da ima jednu strategiju na prvom mestu što se tiče borbe protiv bele kuge, a onda svih ovih organizacijskih i zdravstvenih delova. (Predsednik: Vreme.)
Reč dajem narodnoj poslanici Svetlani Stojaković Milovanović.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, danas govorimo o dva izuzetna važna akta, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predlogu odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Plan razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije je stručni i politički dokument koji definiše osnovne ciljeve i pravce razvoja zdravstvene zaštite u skladu sa ukupnim razvojem društva u narednih pet godina. Takođe je instrument za dalji razvoj sistema zdravstvene zaštite. Polazeći od toga da je pravo na zdravstvenu zaštitujedno od osnovnih ljudski prava, a postavljajući pacijenta odnosno korisnika u centar sistema zdravstvene zaštite, definisani su i glavni ciljevi plana, a to su očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva Republike Srbije i održivost sistema zdravstvene zaštite. Da bi se to ostvarilo neophodno je obezbediti solidarnost i jednakost, rodnu ravnopravnost sa akcentom na osetljive grupacije. Zdravstveni sistem mora da obezbedi dostupnu, pristupačnu, integrisanu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, razvoj kadrova, održivo finansiranje, decentralizaciju upravljanje i finansiranje zdravstvene zaštite. Ovaj plan se zasniva na analizi zdravstvenog stanja stanovništva, potreba stanovništva za zdravstvenom zaštitom raspoloživih kadrovskih, materijalnih i finansijskih mogućnosti. Takođe, plan se zasniva na već usvojenim strategijama i nacionalnim programima koje je donela Vlada Republike Srbije, kao i na nizu međunarodnih dokumenata donetih pod okriljem SZO. Planom su definisani prioriteti u oblasti očuvanja i unapređenje zdravlja. Prvenstveno prevencija i kontrola hroničnih nezaraznih bolesti koje su vodeći uzrok obolevanja, invalidnosti i prevremenog umiranja. Predviđen je čitav niz programa prevencije, kontrole kardio-vaskularnih, cerebro-vaskularnih bolesti, maligniteta, programa prevencije dijabetesa, unapređenja mentalnog zdravlja. Prioritet je takođe i prevencija i kontrola zaraznih bolesti, kao i zdravstvena zaštita posebno osetljivih grupa stanovništva, žena u reproduktivnom dobu, odojčadi, male dece, školske dece, omladine i starih lica, osoba sa invaliditetom, radno aktivnog stanovništva u vezi sa profesionalnim traumatizmom i profesionalnim obolevanjem, i marginalizovane grupe stanovništva. Druga grupa prioritetnih aktivnosti predviđene ovim planom su prioriteti u oblasti organizacije i funkcionisanja zdravstvene zaštite, a to su pre svega integraciona zdravstvena zaštita odnosno viši stepen povezivanje primarne, sekundarne itercijarne zdravstvene zaštite, ali i teritorijalno-administrativne decentralizacije sistema, kako po pitanju mreže tako i po pitanju finansija, kao i sinhrono delovanje državnog i privatnog sektora. Predviđeno je jačanje uloge instituta i zavoda za javno zdravlje, unapređenje primarne zdravstvene zaštite, sa ciljem da se 80-85% zdravstvenih problema reši u prvom kontaktu sa izabranim lekarom. Stoga je potrebno da što veći broj građana, 90% ukupne populacije, ima svog izabranog lekara. Preduslov za realizaciju ovih ciljeva je unapređenje veština i znanja zdravstvenih radnika kroz kontinuiranu edukaciju, uvođenje vodiča, dobre kliničke prakse i standardizovanih procedura u oblasti prevencije i lečenja, obnavljanje resursa, uvođenje novih tehnologija, unapređenja kućnog lečenja i nege. Planom je takođe predviđeno i unapređenje i funkcionalno povezivanje vanbolničke i bolničke hitne medicinske pomoći, definisanje osnovnog paketa zdravstvenih usluga koje se obezbeđuju iz sredstava obaveznog zdravstvenog osiguranja, unapređenje referalnog sistema zdravstvene zaštite, razvoj dnevnih bolnica, kao i kapaciteta za palijativnu negu bolesnika u terminalnim fazama bolesti. Takođe je planirano unapređenje partnerstva između državnog i privatnog sektora, kao i davanje u zakup slobodnih kapaciteta u državnoj svojini. Ono što je posebno važno naglasiti, a tiče se kadrova u zdravstvu, u planu je izrada strategije razvoja ljudskih resursa u zdravstvenom sistemu, kao i izrada plana školovanja kadrova zdravstvene struke, a u skladu sa potrebama zdravstvenog sistema. Takođe, planira se stvaranje integrisanog informacionog sistema, kao i novi način finansiranja ustanova, kako na primarnom tako i na sekundarnom nivou. Iz čitave današnje diskusije mogli smo zaključiti da je opozicija rekla više zamerki na ovaj plan, da je suviše uopšten, bez stvarnih karakteristika plana, bez jasno definisanih ciljeva, normiranih i kvantifikovanih, koje treba dostići u definisanom vremenskom periodu, da se ovaj plan oslanja na već postojeće strategije, nacionalne planove i programe koji se sprovode u različito definisanim vremenskim periodima. Međutim, moramo imati na umu da je zdravstveni sistem samo jedan segment društva čvrsto povezan sa svim drugim i da njegov razvoj zavisi od opšteg razvoja društva, stoga ovaj plan moramo shvatiti kao otvoren za uvođenje novih strategija i planova. Stalnim pažljivim praćenjem i analizom realizacije moguće je uočiti eventualne slabe tačke, proceniti održivost pojedinih rešenja i, ukoliko je to nužno, redefinisati određene ciljeve kako bi se ispunila nastojanja iz plana. Drugi zakon, o kome danas govorimo, jeste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koji omogućava izjednačavanje uslova za dopunski rad svim zdravstvenim radnicima. Naime, zdravstveni radnik, zdravstveni saradnik ili drugo lice zaposleno u zdravstvenoj ustanovi, koje čini tim sa zdravstvenim radnicima u obavljanju zdravstvene delatnosti, može da obavlja dopunski rad u svojoj zdravstvenoj ustanovi gde ima ugovor o radu, u drugoj zdravstvenoj ustanovi ili privatnoj praksi van redovnog radnog vremena, a u trajanju najviše do jedne trećine punog radnog vremena. Zdravstveni radnik zaključuje ugovor o dopunskom radu sa poslodavcem kod koga obavlja dopunski rad. Ugovor o dopunskom radu mora da se zaključi zbog pružanja zdravstvenih usluga koje nisu obuhvaćene zdravstvenim osiguranjem, za pružanje usluga obuhvaćenih obaveznim zdravstvenim osiguranjem ako zdravstvena ustanova ne može na drugi način da obezbedi kadar, kao i za zdravstvenu zaštitu lica koja nemaju status osiguranika. Razlozi za donošenje ovog zakona su brojni. Uočljiv je problem predugih lista čekanja, zatim nedostatak kadrova pojedinih specijalizacija u određenim područjima Republike i nezadovoljstvo zdravstvenih radnika dosadašnjim rešenjem o dopunskom radu. Kao lekar u primarnoj zdravstvenoj zaštiti vrlo često sam svedok potpuno opravdanog nezadovoljstva građana koji, iako osiguranici, nisu u mogućnosti da dobiju zdravstvenu uslugu u nekom prihvatljivom roku. Često su im pregledi i intervencije zakazane za mesec, dva, tri, pa i duže. Svi su oni podjednako zabrinuti za svoje zdravlje, a samo mali broj građana je u mogućnosti da potrebne preglede obavi u privatnim ordinacijama, dok većina to sebi ne može da priušti. Ovim izmenama i dopunama zakona smanjiće se liste čekanja. Povećaće se obim zdravstvenih usluga, poboljšati kvalitet rada. U pojedinim područjima Republike nema dovoljno kadrova određenih specijalizacija, te se ovakvim angažovanjem može obezbediti nedostajući kadar. S druge strane, svim zdravstvenim radnicima i saradnicima je omogućeno da, ukoliko to žele, mogu van redovnog radnog vremena rade i povećaju svoje prihode. Ovo je dobro rešenje, jer premošćava uočene probleme i poslanička grupa ZES će u danu za glasanje podržati ove predloge.
Narodni poslanik Dušanu Milisavljeviću.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, drage kolege i koleginice poslanici, na samom startu želim da kažem da DS nikada do sada nije vršila izvršnu vlast u Ministarstvu zdravlja, niti je imala priliku da sprovede reforme kako to mi znamo i kako to mi radimo, ali podržavamo sve dosadašnje napore i rezultate rada koje je postiglo resorno Ministarstvo zdravlja predvođeno Tomicom Milosavljevićem. Ono što još želim da kažem je da DS poštuje privatni sektor zdravstva koji do sada u Srbiji nije izjednačavan sa resorom državnog zdravstva i smatramo da je normalizacija privatnog sektora taj neki vid izlaza iz ove situacije, koja je trenutno u sukobu sa udruženjima lekara privatne prakse, sa kolegama koje otvaraju privatne prakse i sa državnim institucijama, gde puno lekara radi u popodnevnim satima u nekim privatnim ordinacijama. Mogu da kažem da izmenom ovog zakona je omogućeno svim lekarima da konačno rade u tom nekom prekovremenom svom radu. Smatram da je to dobro. Smatram da lekar nema mogućnosti da nekim dodatnim zanatom zaradi za svoju porodicu, sem toga što zna samo da leči, za razliku od mnogih drugih zanimanja koja u popodnevnim satima donose određeni prihod njihovim porodicama. Ono što je po meni lično izlaz iz svega ovoga je uvođenje zdravstvenog osiguranja još jedne zdravstveno osiguravajuće kuće, preciziranje vidova zdravstvene zaštite. Postoje u različitim zemljama različiti vidovi osiguranja. Obavestiću vas o jednom, s obzirom da sam proveo dve godine u Švajcarskoj i tamo doktorirao, da postoji običan vid osiguranja koji košta 400 franaka, da postoji poluprivatno osiguranje koje košta 500 franaka i da postoji privatno osiguranje koje košta 700 franaka. Složićete se da taj vid tog novca za jednu od najbogatijih zemalja u svetu ni približno nije toliko veliki koliko mnoge druge zemlje izdvajaju, a da sa takvim vidom osiguranja mnogi bolesnici i pacijenti imaju mogućnosti da se leče u kojoj god hoće instituciji u njihovoj državi. Smatram da je to rešenje da pacijent osiguranik iz Preševa može da dođe do Beograda, Niša i da bude automatski pregledan u državnoj ili privatnoj ordinaciji. Smatram da je to jedno od rešenja dodatnog sistema reformi u zdravstvu koje nam predstoji. Ono što bih kao docent Medicinskog fakulteta i načelnik Hirurškog odeljenja u klinici u Nišu uočio, jednu anomaliju, jeste da u želji da budu demokratični Ministarstvo zdravlja, a i Republički zavod za osiguranje, dozvolili su mnogim manjim centrima da raspisuju posebne tendere za veoma velike sume novca za određene medicinske aparate, medicinsku opremu i moje mišljenje i predlog ministarstvu je da to centralizuje, da to bude na jednom mestu, jer smo siromašna zemlja i postoji mogućnost da iz jednog centra se ipak ta tenderska dokumentacija radi. Jer je mnogo lakše kada naručujete 10 ili 20 magnetnih rezonanci nego da to radi Klinički centar u Nišu ili Beogradu. Mnogo je lakše kada raspišete tender za implante samo u jednom centru koje se zove Ministarstvo zdravlja. Lakše je i za kontrolu u javnosti. Lakše je i za kontrolu samog Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje. Mislim da je to jedna dobra stvar, da se ne meša da u jednom kliničkom centru imamo veštačke kukove jednog proizvođača, dok u nekom drugom imamo sasvim druge. Ovo je samo jedan dobronamerni predlog i smatram da je moguće uraditi ga. Što se tiče vašeg predloga za plan razvoja zdravstvene zaštite, mogu da kažem da je dobar i u domenu gde ste spomenuli oko politike upisa na fakultete da to još uvek nije sinhronizovano između Ministarstva prosvete i Ministarstva zdravlja, da apsolutno mora biti u koaliciji, da ne može biti da naši lekari nakon završenog fakulteta, s obzirom da sam docent imam prilike da sa mnogo pametne i dobre dece vodim vežbe i ispite, da ta deca nakon završenih studija su presrećna ako budu trgovački putnici neke farmaceutske kuće, što je ponižavajuće za nekog ko 25 godina uloži u taj medicinski fakultet. Mislim da upisna i restriktivna politika na medicinskim fakultetima treba biti malo lakše sinhronizovana sa Ministarstvom zdravlja. Skoro smo imali primer i privatnog univerziteta gospodina Bojića, američki univerzitet, gde je dobijena dozvola od strane Ministarstva prosvete, koja je bila skroz u koliziji sa regulativom Ministarstva zdravlja. Kao poslanik DS sam i za privatno školstvo, kao i što sam za privatno zdravstvo, ali uz striktnu kontrolu Ministarstva zdravlja, upisnih kvota koje bi se davale zajedno sa Ministarstvom prosvete, u suprotnom bi bili suočeni sa dodatnim gomilanjem lekarskog kadra koji ova Srbija i ovaj broj stanovnika ne mogu da podnesu. Još jedna anomalija, ne toliko u sektoru zdravstva, više prosvete, ali je vezana za zdravstvo, pogotovo na kliničkim predmetima gde dobijate doktoranda, znači osobu koja je završila medicinski fakultet sa 25 godina i koja upisuje doktorske studije po reformama iz Bolonje. Imate situaciju da taj neki mladi kolega sa 27 godina, bukvalno, završi doktorsku disertaciju i proglasi ga država doktorom medicinskih nauka. Moj predlog je da kliničke predmete nikako ne smemo dozvoliti lekarima bez završene specijalizacije, da pomisle da rade doktorske studije. Neke istraživačke projekte da, ali dragi moji poslanici u sektoru zdravstva se zna da je iskustvo veoma bitno, da je potrebno proći mnogo godina da se jedan doktor iskali i da jedan doktor postane dobar stručnjak u svojoj profesiji. Na kraju, želim da vam kažem upravo o iskustvima koje sam stekao dvogodišnjim boravkom u Švajcarskoj, da nama treba jedan univerzalni informativni sistem u svim kliničkim centrima, jer je nedopustivo u siromašnoj Srbiji da imate pacijenta koji dođe u Klinički centar Niš iz Vranja ili iz Preševa, sa uputnom dijagnozom i prethodnim pretragama koje su rađene u Vranju ili Preševu, laboratorija, ultrazvuk, skener, magnet i sve ostale dijagnostičke metode koje jako koštaju našu državu, i onda, u Nišu to radimo ponovo, pa ako u Nišu ne možemo sagledati tog pacijenta, šaljemo ga u Beograd, gdepo treći put rade iste dijagnostičke metode. Smatram da je neophodan princip jedinstvenog zdravstvenog kartona pacijenta koji bi bio uvezan u sve kliničke centre, gde bismo za gospodina ministra Tomicu Milosavljevića, ukoliko bi se pojavio u Nišu, imali njegovu šifru zdravstvenog kartona i imali sve generalije njegovog zdravstvenog stanja u našoj bolnici. Nepotrebno je dodatno raditi neke dodatne analize koje su nepotrebne i koje opterećuju naš budžet. Još jedanput, polako i završavam, DS podržava sve ovo što ste do sada uradili. Kao profesor fakulteta mogu reći da ste popravili standard lekara i standard načina lečenja pacijenata u Srbiji, za razliku od 2000. godine, kada je to bilo katastrofalno i ponižavajuće za sve. Moram vam reći da 10 godina, od 1990. do 2000. godine, zdravstveni sistem Srbije je bio socijalna komponenta i sektor koji je smirivao tenziju u društvu, i došlo je do kolapsa koji je posle 2000. godine, hteli mi to da priznamo ili ne, ipak stao na neke noge. DS ovo podržava u nadi da ćemo, u narednom periodu koji dolazi, bolje funkcionisati i imati mogućnosti da razmenimo neka naša mišljenja zarad bolje funkcionalnosti našeg zdravstvenog sistema.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Reč ima naš ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zahvaljujem vam na ovoj bogatoj raspravi čitavog današnjeg dana o Planu razvoja zdravstvenog sistema i o Predlogu izmena Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Smatram da je bilo dobro da ovakav dan posvetimo iznošenju različitih stavova i mišljenja, ne samo o rešenjima koja su u planu, nego i o mnogim drugim. Sa svojim diskusijama ste se mnogo puta dotakli zdravstvenog sistema na veoma ozbiljan način. Siguran sam da niko nije imao lošu nameru. Nažalost, u većini kritika, bez obzira što svih ovih godina pokušavam stalno, duboko razmišljajući o tome šta čujem u Narodnoj skupštini, da dokučim šta je to konstruktivno kada slušam neke poslanike i koje je to zrno soli koje menja sistem nabolje, nesporno je da ne može da postoji nijedan predstavnik volje građana Srbije koji misli loše zdravstvenom sistemu, moram, nažalost, da kažem, da u nekim diskusijama, to svih ovih godina nisam uspevao. Žao mi je što je kod jednog broja poslanika bilo mnogo destruktivnog, naopakog i negativnog. Naime, mogu da razumem kritiku i ona je dobrodošla, kada je kritika koja je konstruktivna, koja iza toga ima nameru da se nešto popravi. U tom smislu, uvek se mora poći od činjenica. Na stranu utisci i procena, ako neko danas, ovde u ovoj zgradi izjavi – odavno urušen sistem, pogrešno postavljen sistem, razvaljen sistem, nerešena sistemska pitanja, onda samo mogu da mislim da je on zalutao u neki vremeplov i da u stvari misli na neko potpuno drugo vreme. Zamoliću predsednicu Skupštine da mi dozvoli da vam fotokopiram jedan običan list papira i da vam to sutra podelim kada počne sednica. Na tom papiru piše – rang Srbije prema osnovnim kategorijama. To je objavljeno 1. februara 2010. godine na veb-stranici jedne od novina, ne bih da reklamiram, naših i to je iz svetskog ekonomskog foruma, analize Svetske banke za 133 zemlje. Kada te rangove pogledate, onda, verujte mi, možemo svi zajedno da budemo ponosni, pre svega, mislim na onih 140 hiljada ljudi koji u ovoj zemlji rade i koji su vas slušali danas. Slušali su šta ste o njima pričali, o onima koji nose bele mantile, kojih je ogroman broj. Ima naravno i crnih mantila jer je korupcija bolest koja razjeda srpsko društvo i zdravstveni sistem nažalost nije pošteđen. Ali, protiv toga se borimo koliko god i kako god umemo i možemo. Srbija je na 46. mestu od 133 zemlje samo u zdravstvenom sistemu i osnovnom obrazovanju. Pogledajte te rangove, dobro ih pogledajte, jer je to analiza, sada devet godina posle. Dakle, da kažem zašto plan sada, i da ispravim nešto što je bilo prekriveno nepreciznostima i neistinama. Hoću da verujem da je to bilo slučajno ili omaškom. Plan razvoja zdravstvenog sistema je ozbiljan napredak u našoj parlamentarnoj praksi i u našem zdravstvenom sistemu. Ovaj plan je prvi plan razvoja zdravstvene zaštite koji donosi Skupština Srbije ikad. Nisam ga ja predložio, predložio ga je Zdravstveni savet Srbije, u čiji Savet se delegiraju članovi iz najuglednijih institucija činilaca zdravstvenog sistema. Zašto onda sada? Godine 2005. je Srbije dobila sistemske zakone u oblasti zdravstva. Regulisana je oblast lekova, medicinskih sredstava, oblast komora, zaposlenih u zdravstvu i prvi put su formirane nezavisne, autonomne, profesionalne komore – lekarske, farmaceutske, stomatološke, biohemijske, sestrinske. Zakon o zdravstvenoj zaštiti, Zakon o zdravstvenom osiguranju, to su sistemski zakoni, to su pravila i oni su, ti zakoni, predvideli, da se komore formiraju i one su formirane. Kada? Godine 2007. Kada su komore, zajedno sa drugim institucijama, dale predloge za Zdravstveni savet, onda je Zdravstveni savet izabran. Znate li gde? Naravno da znate, ovde u Skupštini Srbije. Taj Savet je, posle svog izbora 2008. godine, godinu dana radio na tome da osmisli plan koji će biti stariji od mandata jedne Skupštine i jedne Vlade, koji će kada se donose da premosti politiku i da dobaci do narednog mandata Skupštine, u kojoj će sedeti neki drugi ljudi, verovatno, veliki broj vas kao uspešnih, parlamentarnih, aktivnih članova Narodne skupštine Srbije, ali će on važiti kao što će i mandat zdravstvenog saveta važiti duže, nego što važi mandat Vlade i Skupštine, i pokazati da postoji nešto što je važnije od ovoga što ste vi danas govorili i od ovoga što sada govorim. Važniji je kontinuitet nečega što je naše zajedničko dobro. Zdravstveni sistem Srbije je zajedničko dobro, on je nastao ovako dobar i bogat i razgranat zbog toga što su nekoliko decenija naši roditelji ulagali u taj sistem, u vremenima koja su bila vremena obećanog sistema, koji je obećavao mnogo toga. Za socijalizam dva glavna alibija su uvek bila u Srbiji, jedno je bilo školstvo, drugo zdravstvo. To je moralo da bude obezbeđeno i dobro da je tako bilo, jer da toga nije bilo, mi ne bi uspeli dana današnjeg da kontinuirano smanjujemo smrtnost odojčadi, a to se smatra najosetljivijim parametrom kvaliteta rada u jednom sistemu i da kontinuirano smanjujemo smrtnost majki u vezi sa trudnoćom i porođajem. Tu ću napraviti malu digresiju jer ponovo je pomenut famozni H1N1, pandemija u kontekstu koji nije dobar, ali ću ponoviti, taj virus je odneo živote deset trudnih žena i njihove nerođene dece prošle godine. Nemojte dozvoliti sebi, neodgovorno je pričati o tome - nije bilo, nema, izmišljena. Ne, velika je glupost reći - nije bila, izmišljena, nema, jer je deset trudnih žena izgubilo život zbog te virusne infekcije, a dve trećine bolesnih ljudi od 20 do 60 godina, prethodno je bilo potpuno zdravo. Prema tome, kada govorite o vakcinama, dobro je, naučili ste, nisu milioni, nego 800 hiljada je kupljeno i plaćeno. Dobro je, vakcinacija traje do 31. oktobra. Onaj ko iznosi ovde drugačije, pošto je ovde bilo među vama, dame i gospodo, mnogo onih koji su ili direktori zdravstvenih ustanova, ili su im bračni drugovi direktori sada zdravstvenih ustanova ili su vrlo aktivni u zdravstvenom sistemu godinama unazad, neki znaju kako izgleda biti ministar u Vladi, pa donositi odluke ili biti član upravnog odbora fonda, pa donositi odluke. Doduše, te odluke tada su ostavile sistem upravo onako iz onog vremeplova koji pominje reč – razvaljen, ali hajde da se ne vraćamo na to. Kada govorimo o sistemu i o njegovom finansiranju, znajte da doprinose u Srbiji plaća 3.696.576 osiguranika, za sebe i za članove svojih porodica. Da je raseljenih lica i privremeno raseljenih 61.798, a da u Srbiji u ovom trenutku po članu 22. Zakona praktično solidarno obezbeđujemo zdravstvenu zaštitu za one koji nemaju sopstveni prihod i njih, nažalost, ima 1.200.000. Kada mi razgovaramo o tome kakav treba da bude sistem i kako treba planom da ga sagledamo, na vaše komentare da nema dovoljno uključenog privatnog sektora u pružanju usluga, naravno da je odgovor i moj, tačno je, nema dovoljno. Da li u budućnosti treba da bude povećanog udela pružanja privatnih usluga, da li treba da kvalitet usluge bude glavni, a ne vlasnička struktura? Naravno, da. Gde su dokazi za to opredeljenje? Pa, 150 ljudi je operisano u ovih nekoliko meseci u prvom privatnom kliničko-bolničkom centru na Novom Beogradu. Hiperbaričnu medicinu pruža privatna ustanova. Rehabilitaciju govora pruža privatni institut za rehabilitaciju govora, dijalizu pruža nekoliko centara koji su privatnici, 150 doktora privatnih je potpisalo ugovor sa Fondom da piše recepte na teret zdravstvenog osiguranja. Ovom najnovijom odlukom će izabrani lekar moći da bude iz privatnih zdravstvenih ustanova privatne prakse, ali i mi to ne možemo platiti. Mi to ne možemo platiti, jer bi bilo neodgovorno obećati nešto što nije održivo. Zahvaljujem vam na širini načina kako ste razgovarali jer je to pokazalo koliko razumete koliko je moj posao pretežak i koliko je pretežak posao onih koji pokušavaju da upravljaju ovim zdravstvenim sistemom, na 370 mesta u državnom vlasništvu i na tri-četiri hiljade mesta u privatnom vlasništvu, a sa stalnim naporom da se nešto gura napred i pomera. Da li je efikasnost idealna? Nije. Ali, činjenica je da je Srbija 2000. i 2002. godine uradila sedam hiljada magneta, 2008. godine 49 hiljada. Činjenica je da je ugrađeno 2002. godine 340 stentova, a 2008. godine 13.400. Činjenica je da je hiljadu ljudi čekalo pejsmejker samo u Beogradu i u jednoj godini umrlo jer nije ugrađen, a da sada liste čekanja za tu intervenciju nema. Tačno je, postoje liste čekanja za visoko sofisticirane postupke, pre svega da bi se obezbedila jednakost i dostupnost, i one su mnogo kraće nego što su bile, i o tome ste mogli da saznate mnogo više, koga je zanimalo, a možete i sada to da proverite, i na sajtu "Batuta" i Ministarstva zdravlja, gde radimo svake godine analizu kvaliteta i to prezentujemo na Nacionalnoj konferenciji za unapređenje kvaliteta. To vrlo dobro znaju oni koji dolaze iz zdravstvenih ustanova, a bilo je danas mnogih koji su ovde diskutovali, a da dolaze iz ovog sistema koji je zajedničko vlasništvo, zajedničko dobro. Kakav je takav je, naš je. Plan je najbolji koji mi, dame i gospodo, možemo u ovom trenutku da napravimo za ovih pet godina, siguran sam da će doći neki koji će biti bolji, pametniji i napraviti ga boljim. Ovde je u jednom trenutku bilo upoređivanje sa Englezima. Sada imam sreću da imam priliku da sa govornice skupštinske izgovorim rečenicu i citiram jednog od velikih ljudi iz 19. veka, koji je tako jedanput razgovarao u Skupštini. Oni su mu rekli – gospodine, mislim da je bio Milovan Milovanović, Gledston bi to rekao drugačije – braćo moja, kakvi ste vi Englezi, takav sam ja Gledston. To je tada rekao taj veliki čovek i ovo je omaž njemu. Vratiću se na plan. Plan je dovoljno širok za aktuelni momenat i za pet narednih godina i dovoljno fleksibilan, nije idealan. Nema idealnog plana. Tačno je da smo mi 2002. i 2003. godine morali da počnemo sa planiranjem pre nego što su usvojeni sistemski zakoni i donošeni veliki planovi, zbog toga što bi se kuća srušila. Da smo tada čekali, kuća bi se srušila, ne bi imali čime niti da slikamo ovoliko snimaka, niti da počnemo aktivnost za kontrolu duvana, niti da počnemo programe prevencije. U ovoj godini, znajte, pregledano je skoro 40.000 zdravih žena sa dva digitalna mamografa u Srbiji za samo sedam meseci. U istoriji nikad Srbija nije uradila više od 25.000 dijagnostičkihmamografija. Dakle, učinite sve da svojim naporom, makar to bilo nekad nezgodno kada ste opozicija, što ne biste napravili alijansu oko nečega što je nesporno? Ne može meni sada neko iz pozicije da nešto prigovara, a pre par godina je vodio gradski zdravstveni sistem Beograda, kao gradski sekretar za zdravstvo, i to ga vodio oho-ho. Ne možete govoriti o tome baš vas briga o sistemu iz koga potičete, u kome radite, iz koga dolazite. Hajde sada da se pozabavimo malo zakonom. Da li je to za referendumsko pitanje? Nije, referendumom se ovakve stvari ne rešavaju. Postoje u političkoj bliskoj istoriji i takvi primeri, navešću vam jedan. Mađarska je raspisala referendum i pitala građane – da li ste vi da se plaća participacija u zdravstvu ili da se ne plaća? Naravno, da se ne plaća, pala Vlada, raspisani novi izbori jer je došao bankrot zdravstvenog fonda u roku od šest meseci. Ozbiljno je pitanje održivosti i siguran sam da mi ovim planom i vašom diskusijom otvaramo jedna vrata koja pružaju perspektivu, bilo je reči u nekim diskusijama i upoređivanju sa, recimo, švajcarskim sistemom osiguranja i sa nekim drugim. Zdravstveno osiguranje koje mi imamo je obavezno zdravstveno osiguranje solidarnog tipa i mi imamo najmanje u Evropi, i žao mi je sada što govornika koji su to onako posprdno pominjali nema, od Antarktika do Kavkaza jedino Albanija ima manje. Verujte ili ne verujte, tako je. Kada se pominjala transparentnost, svi su onda znali neke cifre i onda govorili netransparentno. Kako netransparentno, ako se znaju neke cifre. To što se one ne slažu, to samo znači da postoji statistički godišnjak kao jedno, izveštaj jedne institucije kao drugo, ako se uzimaju podaci za 2008. godinu u pravljenju plana, svakako da morate da uzmete podatke unazad, ne možete uzimati podatke unapred ili u tom trenutku. Prosto, u pitanju je tehnika. Dakle, bolje je imati plan, ovakav kakav je, nego nemati nikakav. Veliko je dostignuće imati plan koji ide preko granica mandata Vlade i Skupštine, koji preskače političke granice i kojiće omogućiti sledećem sazivu parlamenta i vlade da donese još mnogo bolje rešenje. Godine 2005. su doneti zakoni u zemlji koja je u tranziciji i zahvaljujem jednom diskutantu koji je na jednom mestu rekao dve rečenice s kojima ću se odmah, naravno, složiti. Jedna je da je, naravno, tranzicioni trenutak i da, naravno, razume da u tranziciji morate preispitivati neka rešenja. Da li je Zakon iz 2005. godine, sa rešenjem koje je počelo primenom 2008. godine, dobar? Jeste bio dobar, zato što je doneo fiskalizaciju. Pogledajte koliko je teško napraviti red u tokovima novca kada hoćete fiskalizaciju kao izvršna vlast da sprovedete u nekom sektoru, ne ide baš tako lako. Danas u zdravstvenom sistemu Srbije kada nešto legalno platite, za to morate da dobijete račun, bila to državna ili privatna ustanova. Dakle, fiskalizacija je dosledno sprovedena i ona je imala za rezultat da se zna da je tok novca tih usluga koje se plaćaju oko pet milijardi dinara na godišnjem nivou. Vrlo ću vam lako i plastično objasniti, a on je važan zbog toga, ako hoćete da rešite problem, izgleda svejedno i jednostavno da angažujete timove koji će operisati srce u radno vreme i ako su dovoljno efikasni uradiće to u dovoljnom broju. Međutim, u zemlji koja je zapustila sebe što se tiče prevencije, rizičnih faktora ponašanja, u zemlji koja je više godina bila pod međunarodnim sankcijama i u ozbiljnim problemima održivog finansiranja, vi imate eksploziju masovnih nezaraznih bolesti i potrebno je da motivišete svoje doktore, da umesto da se odmaraju subotom i nedeljom, da se šetaju po Adi, da se bave nečim što je za njih i njihove porodice bolje, oni dođu i rade. Ako ih platite po Zakonu o radu, onda ćete ih platiti samo trećinu plate, a u instituciji dopunskog rada možete da ga platite polovinu od onog honorara koji je bolnica inkasirala za tu intervenciju. Onda Fond osiguranja plati jednoj kardiohirurgiji da uradi 500 operacija u jednoj godini više subotom i nedeljom sa regularne liste čekanja, gde dolaze pacijenti koji imaju svoje medicinske kriterijume, i to im Fond plati i to je mehanizam koji omogućava takvo plaćanje. Ako pitate svakog doktora, ali da bude pošten, on će reći, jako je dobra mera da mogu u svojoj kući nešto da radim ekstra i dopunski za onoga ko hoće ekstraservis. Budimo pošteni, pogledajte svako sebe unutra i da nešto fali zapitaćete se kako da se posle uputa opšte prakse obratim onome za koga mislim da je dobar ili najbolji, gde on radi. Ovo su legali načini lečenja, izbegavanje sivog toka novca i izbegavanje toga da doktor ode i da otvori ćevabdžinicu, i da tako ostvaruje zaradu za svoju porodicu. Šta je bilo loše?U ovih godinu i po dana ovo što je trebalo da dovede do toga da državna ustanova ima veću motivaciju, agilnost i operativnost da se takmiči sa privatnim sektorom, desilo se ne tako značajno, oslobodilo se radnih mesta manje od 200 u celoj zemlji, a između 300 i 400 lekara je podelilo radno vreme i to je nedovoljan efekat. Mi smo to evaluirali posle godinu dana i rekli, ovo nije dobro. Treba dati slobodu profesionalcu, neka on odluči gde će raditi i to je nešto za šta je jedan broj poslanika rekao neistinu da ne postoji nigde. Ne, to postoji svuda. Ne postoji nigde da je potpuna podela i zabrana. Znate gde je to probano? Ovde u ovoj sali, ne baš u toj, to je bila tada Savezna skupština, 15. septembra 2000. godine je trebalo da počne da važi naređenje ministra zdravlja kojim se naređuje da od tog dana čovek mora da potpiše da li radi u državnoj ili privatnoj ustanovi. To nije dobro rešenje. Dobro je da imate profesionalca koji ima priliku da radi, koga kontrolišete, koga komore ganjaju što se tiče kvaliteta i licence, koji ima niz ograda i koji će sutra imati privatno dopunsko osiguranje koje će ga plaćati. Konačno, reći ću vam šta je još jedna praktična činjenica koju treba da znate. Ogroman je problem u evropskim zemljama sa manjkom onih koji najbolje rade svoj posao. Mi imamo sada u ovom trenutku kardiohirurga koji je radio u Kamenici, pa u Beogradu, pa onda lepo spakovao kofer, ne radi više ni u Kamenici ni u Beogradu, ne, on samo spava subotom i nedeljom u Novom Sadu, ponedeljak, utorak i sreda operiše u Skoplju, četvrtak i petak u Podgorici i onda leti nazad i više ga ne možete vratiti. Vi ne možete da ga platite na način koji zahteva da ga imate. Mi imamo druga dva kardiohirurga koji se spremaju da odu put Kuvajta za veću platu. Mi smo 2006. godine uvećali platu koliko god smo mogli i ona je te godine bila 40% veća od svih drugih sektora društvenih. Zdravstveni sistem je u poslednjih pet godina redukovao nemedicinsko osoblje značajno i ponaša se koliko god je moguće štedljivo i u politici zapošljavanja, hiljade i hiljade su zaposlenih i doktora i sestara. Naravno, bilo bi lako da vi meni kažete, da neko od vas sedne na mesto ministra zdravlja i da ga pitate, da li bi ti zaposlio sve nezaposlene doktore? Sutra bi ih pozvao i sve nezaposlene sestre, odmah. Postavlja se pitanje, a šta u sledećem mesecu, kada Fond zdravstvenog osiguranja, koji do pre koju godinu nije ni imao bazu osiguranika, pa je 3.000 ljudi imalo duplu evidenciju i na dva mesta primalo primanja sa bolovanja, i sedam godina u kontinuitetu, i ostvarivalo zaradu na našim zajedničkim sredstvima. Vi imate zdravstveno osiguranje koje uprkos svemu funkcioniše održivo. Nemojte zaboraviti, u godini krize, u jednoj susednoj zemljikoja je članica Evropske unije, slične veličine, dugovi za lekove među bolnicama u ovom trenutku iznose 7,5 milijardi evra. Da, tačna je cifra, i Vlada je iz budžeta dala 350 miliona evra u julu da bi se isporučio insulin i infuzioni rastvor. Mislim da malo olako preskačemo preko onoga što imamo i meni se vrlo često desi da mi neko priđe i kaže, bogami, profesore, ministre, doktore, bio sam u domu zdravlja ili bolnici, pa nije bre tako kao što piše u novinama ili nije tako kao što sam mislio, ili imao sam odlično iskustvo sa tim i tim. Bojim se da je sve češća tendencija da je utisak koji se stvori važniji od onoga što su činjenice. Dakle, dopunski rad je daleko od idealnog rešenja, ali je ovo o čemu sam maločas govorio direktna posledica toga i da zbog primene drugih zakona, Zakona o obrazovanju, Zakona o vojsci, u jednom trenutku u ovih godinu dana, bili su u prednosti i nastavnici i vojna lica. Ali, mi kažemo, ovo je tranzicija, moramo da menjamo zakone jer smo videli da može da bude bolji, damo vam predlog, usvojimo ga i idemo dalje. Da li će u budućnosti glavno da bude orijentacija ka uključivanju privatnog sektora, sigurno da. Koliko brzo, zavisiće od ekonomske moći. Najsrećniji će biti ministar zdravlja Srbije kada bude na ovom mestu govorio poslanicima jednog dana, nadam se vrlo brzo, neko drugi sigurno, mlađi, sposobniji, brži, pametniji i obratiće se možda ponekom i od vas, bez obzira što svi ovde imamo popriličan staž, mnogi od vas i duži od mene, ali hajde da se time ne bavimo, i koji će da kaže, nema lica koja nemaju sopstveni prihod, nego budžet plaća ovako malo zato što su svi zdravstveno osigurani. To će biti trenutak u kome Srbija ima ekonomsku snagu. Zašto sam optimista? Zato što, kada sam počinjao da radim ovaj posao, Srbija je imala jedva 90 dolara po glavi stanovnika za sve u zdravstvenom sistemu. Danas ona ipak dopire do 400 evra po glavi stanovnika, manje ili više. Kada stalno govorite o tome, nacionalni zdravstveni računi, pa oni su pre svega metodologija i tehnologija prikupljanja podataka, a to nema polovina zemalja EU, mi imamo, nisu idealni, ali su pristojni i nalaze se u Batutu i raspoloživi su na sajtu. Oni su nam pokazatelji iz koga vidimo da od svih para koje se potroše u zdravstvu Srbije, dve trećine su javni novci. Dakle, jedna trećina je ono naše privatno. Završiću time, činjenica je da prosečan građanin Srbije za godinu dana potroši više novca za alkohol i za duvan, nego za sve što kupi od lekova i plati od participacija. Zaista vam zahvaljujem što ste doprineli da današnji dan bude skretanje pažnje građana Srbije na njihov zdravstveni sistem kojim treba da se ponose, a ne da se stide. Pozivam svih 140.000 ljudi koji rade u državnim i privatnim ustanovama da dobro pogledaju svoj beli mantil i da ne dozvole prljanje obraza i zbog manjeg broja bacanje senke na sve. Radićemo svoj posao pošteno i očekujem da bude pošteno plaćeno, ali da to bude održivo na duži rok. Jedino tako ćemo svojoj deci ostaviti zemlju koja je prosperitetna, koja ima nadu i koja ne šalje svoju decu napolje, nego ih ovde zadržava, jer su najbolji ovoj zemlji potrebni. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Predlogu odluke o Planu razvoja zdravstvene zaštite Republike Srbije. Naravno, zahvaljujem svim poslanicima koji su uzeli učešće u konstruktivnim sugestijama i raspravi, posebno zahvaljujem gospođi Pavlović i gospodinu ministru još jednom. Dozvolite da vas obavestim da sam, saglasno članu 101. stav 1. Poslovnika, prekinula rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine zbog održavanja nove Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja u 2010. godini, sazvane za sredu 20. oktobra 2010. godine u 10.00 časova. Sednica je inače sazvana zbog hitnosti razmatranja predloga zakona iz prethodnog dnevnog reda. Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja ćemo nastaviti po zaključivanju Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja. Dakle, rad nastavljamo sutra u 10.00 časova. Zahvaljujem vam još jedanput.