Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovani građani Srbije, SRS amandmanom predlaže da se u članu 2, koji objašnjava šta je socijalna zaštita, posle reči „samostalan“ stavi zapeta i doda reč „bezbedan“. Vi ste odbili ovaj amandman sa nelogičnim obrazloženjem da amandman nije u skladu sa osnovnom svrhom socijalne zaštite. Pošto se radi o osnovnim odredbama koje definišu ovu materiju, smatram da je trebalo da u članu 2. stoji: „bezbedan“, naročito što se koristi u narednim članovima Predloga zakona, što ću da vam i obrazložim. Član 55. se odnosi na smeštaj korisnika u prihvatilište. Citiraću ovaj član: „Smeštajem u prihvatilište korisniku se obezbeđuje i osigurava bezbednost“. Ili, član 56. koji kaže: „Usluge socijalne zaštite mogu se pružati u vidu neodložnih intervencija radi osiguranja bezbednosti...“. Ovim ste pokazali da i ovaj predlog zakona ima brojne nedoslednosti, pravne praznine i nepostojeće ili neadekvatne mehanizme zaštite i garancije prava korisnika. Poslanička grupa SRS smatra da se socijalno ugroženi suočavaju sa problemima koje socijalna zaštita kao organizovana društvena delatnost od javnog interesa mora da rešava u okviru postavljenih ciljeva. Ovakvo opredeljenje je poželjno i neophodno i zato je trebalo da prihvatite ovaj amandman. Socijalna zaštita treba da ima za cilj i obezbeđivanje sigurnosti korisnika, u najširem smislu ove reči. Često je ugrožena sigurnost i bezbednost, posebno najosetljivijih društvenih grupa, kao što su deca, žene, bolesni, invalidi i stare osobe. Vama bezbednost nije osnovna svrha ovog predloga zakona. A kako mislite da rešite probleme zanemarivanja, zlostavljanja ili nasilja, koje u ovom predlogu zakona pominjete? Siromaštvo, beda i nezaposlenost su sve češći u Srbiji i zbog toga se građani Srbije osećaju veoma nebezbedno, bespomoćno i ugroženo. Veliki broj socijalno ugroženih građana svakodnevno se suočava sa neefikasnim sistemom socijalne zaštite, koji sve manje može da zadovolji njihove potrebe i tako garantuje minimum egzistencijalne bezbednosti. Problem bezbednosti postoji u ustanovama otvorenog, kao i u ustanovama zatvorenog tipa. Garancije prava i sloboda su u najvećoj meri nedovoljne, tako da je bezbednost korisnika ugrožena. Bez obzira na prisutne razlike, zajednička nit koja se uočava su upravo sistemski nedostaci, odnosno nesposobnost socijalne zaštite da garantuje ljudsku bezbednost, kako u ustanovama otvorenog tipa tako i u ustanovama zatvorenog tipa. Navešću samo neke najvažnije nedostatke koji postojeće stanje čine još uvek neprihvatljivim sa aspekta ljudskih prava. Problem bezbednosti je posebno uočljiv u ustanovama za zbrinjavanje dece bez roditeljskog staranja i u ustanovama za decu sa posebnim potrebama. Zbog velikih neusklađenosti, pa čak i potpunog odsustva komunikacije između više ministarstava koja se bave nekim aspektom brige o deci i mladima, primarni cilj, a to je obezbeđivanje najboljeg interesa korisnika, često se zaboravlja i gubi u raznim administrativnim i birokratskim postupcima, neusklađenim odnosima ili ličnim i profesionalnim nezadovoljstvima. Institucije i ustanove imaju veliku obavezu i odgovornost da deci bez roditeljskog staranja ili sa posebnim potrebama ili sa poremećajima u ponašanju obezbede sve uslove za neometan razvoj, uz poštovanje njihovih prava i sloboda. Postojeća praksa često grubo zanemaruje interese dece. Ona ne dobijaju odgovarajući psihosocijalni i vaspitni tretman. Ostaju uskraćena za adekvatno obrazovanje, stručno osposobljavanje ili zdravstvenu zaštitu. Podrška društva i države je nedovoljna, pa su na taj način njihove šanse za ravnopravno učešće u društvenom životu veoma ograničene. I u ustanovama otvorenog tipa najveći broj korisnika nema nikakvu realnu mogućnost da slobodno izabere način života koji mu najviše odgovara. Srbija je članica Saveta Evrope, to znate. Tu sve države adekvatno promovišu socijalnu zaštitu i ostvarivanje ciljeva, među kojima je obezbeđivanje zaštite građana, posebno ranjivih grupa, prioritet, ali vi iz Evrope uzimate samo ono što vam odgovara. Smatramo da je zakon nedorečen jer predloženim rešenjima ne daje pouzdan osnov za definisanje preciznih i efikasnih mehanizama za bezbednu socijalnu zaštitu. Zalažemo se za istinski demokratsko društvo, za društvo zasnovano na sigurnosti i bezbednosti i poštovanju ljudskih prava. Smatramo, gospodine ministre, da je trebalo da imate više sluha i da prihvatite ovaj amandman, kako ne bi i ovaj predlog zakona uskoro doživeo svoje izmene i dopune ili, još gore, kako ne bi ovaj zakon, koji je veoma važan za građane Srbije, ostao mrtvo slovo na papiru. Hvala.
Narodni poslanik Zoran Popović. Vaš amandman je, kao što znate, usvojen, ovaj prethodni. Hvala na takvom amandmanu. Postao je sastavni deo teksta zakona i o njemu se ne raspravlja. Izvolite.
Podneo sam amandman kojim sam predložio da se u članu 2. kojim se definišu pojam i ciljevi socijalne zaštite dodaju reči „pružanje pomoći“. Dobro je što je Vlada imala sluha za suštinu predloženog amandmana, ali i ovaj amandman i ovaj predlog zakona samo su kozmetičke promene koje suštinski neće promeniti tešku socijalnu situaciju u našoj državi. Od sadašnje teške socijalne situacije još opasnije je to što stanje u srpskoj privredi generiše stvaranje armije onih kojima će u skoroj budućnosti biti potrebna socijalna pomoć. Procenjuje se da ta armija kandidata za socijalnu pomoć broji oko 150.000 radnika, u 61.000 preduzeća, koji ne primaju plate i kojima se ne uplaćuju doprinosi za penzijsko i invalidsko osiguranje. Primer koji samo potvrđuje napred navedeno je preduzeće „Livnica Ljig“ u Ljigu, nekada dobro i uzorno preduzeće, koje je danas samovoljom pojedinca u liku direktora a sada i suvlasnika preduzeća, Milutina Radisavljevića zvanog Šmit, dovedeno do propasti. Radnicima se već tri godine ne uplaćuju doprinosi za penzijsko i invalidsko osiguranje. Time se direktno udara na budžet Republike Srbije, a nesrećni radnici nisu u mogućnosti da povežu radni staž i kao takvi postaju svakim danom sve ozbiljniji kandidati za socijalne slučajeve. Ali, njihovim mukama ovde nije kraj. Samovoljom direktora primali su u junu, julu, avgustu i septembru 2010. godine za svoj rad nešto što nije ni socijalna pomoć, u iznosu od 10.000 dinara, a sada ne primaju ništa. Od te bedne plate prinuđeni su da plaćaju lečenje i kupuju lekove, jer im bahati direktor i suvlasnik preduzeća ne uplaćuje ni doprinose za zdravstveno osiguranje. Ovo je klasičan zločin prema radnicima „Livnice Ljig“ u Ljigu. Ali, svi ćute, pa i država. Ovo je samo jedan od hiljade primera mafijaške privatizacije. Krajnje je vreme da država prestane da štiti tajkune i kriminalce na jednoj strani, a na drugoj strani da od radnika stvara armiju socijalnih slučajeva. Učinite nešto za ove i sve druge radnike koji su u istom položaju, da ne bi svi postali socijalni slučajevi. Hvala.
Potpredsednica Nataša Jovanović ima reč.
Gospođo predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Ljajiću, u okviru ovog amandmana prof. dr Gordane Paunović Milosavljević moram da tretiram jedno pitanje koje je uznemirilo kragujevačku javnost, radnike, invalide rada iz Kragujevca, koji su ostali bez posla u okviru dogovora Vlade Republike Srbije, prilikom stvaranja nove fabrike i otpuštanja. Kada se ta drama završila, 30. decembra prošle godine, Vlada Republike Srbije je obećala invalidima rada da će dobiti adekvatna mesta i da će biti premešteni u tzv. zaštitne radionice, koje nikada nisu osnovane, u okviru fabrike „Zastava automobili“. Oni se danas se nalaze u bezizlaznom položaju. Mediji sa nacionalnom frekvencijom i dnevna štampa su izveštavali o tome ovih dana. Vi dobro znate, vama je takođe poslat taj dopis, kao resornom ministru, da 16 invalida rada kragujevačke fabrike „Zastava automobili“ nisu prihvatili sporazumno premeštanje u novo preduzeće „Zastava INPRO“, zato što im po ugovoru kojim im prestaje radni odnos u „Zastava automobilima“ i prelaskom u „Zastava INPRO“ novo preduzeće ne garantuje sve ono što bi trebalo da imaju kao zaštitu po osnovu invaliditeta i radnog odnosa. O čemu se radi? To moram da kažem zbog javnosti Srbije, a ponavljam, mediji su pisali o tome. Radnici su rekli da će početi štrajk glađu ispred Fabrike automobila ili ispred Skupštine grada Kragujevca. Sa tim je upoznat i gradonačelnik Kragujevca, kao i njegov zamenik, koji je bio jedan od onih koji su bili garanti potpisivanja memoranduma i novog ugovora sa „Zastavom“. Prelaskom u „Zastava INPRO“ oni nemaju mogućnost da ostvare ono što im pripada po zakonu, a to je renta od oko 10.000 dinara, koja je, morate priznati, u današnje vreme veoma veliki iznos za egzistenciju takvih ljudi, kao ni sva druga stečena prava koja im po osnovu njihovog invaliditeta pripadaju na osnovu Zakona o radu. Da ironija bude veća, gospodine Ljajiću, one koji su morali pod velikim pritiskom da potpišu takav neuslovan ugovor, sa velikim oštećenjima koja su zadobili na radu, godinama radeći u fabrici „Zastava automobili“, direktor preduzeća „Zastava INPRO“ gospodin Veljović je rasporedio da rade na poslovima koji su za zdrave radnike. Tako su ljudi koji nažalost nemaju nekoliko prstiju na rukama ili imaju teške povrede ruku, ramena itd., čije motorne funkcije više nisu kao što su nekada bile, a povredili su se u nekadašnjoj fabrici automobila koja je proizvodila domaći program, u preduzeću „Zastava INPRO“ sada prinuđeni da rade na presi, što je jedan od najtežih poslova. Molim vas, kao narodni poslanik iz Kragujevca i kao odbornik Skupštine grada, u ime Srpske radikalne stranke, jer oni su se nekoliko puta nama obraćali, dolazili, sa njima smo razgovarali, da se ne bi desio neki, ne daj bože, tragičan ishod, da ljudi ne bi žrtvovali svoje zdravlje i tako bolesni i ojađeni zbog nebrige države ušli u štrajk ili uradili nešto drugo, molim vas da učinite sve, jer zakon je na njihovoj strani, da im obezbedite (u pitanju je 16 invalida rada) da se njihova prava poštuju i da prelaskom u to novo preduzeće dobiju sve ono što im po zakonu pripada. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milan Dimitrijević. Narodni poslanik Milan Dimitrijević ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada smo čitali ovaj zakon videli smo da vi, gospodine ministre, ne razlikujete dva pojma, ne razlikujete pojam potrebe i pojam prava. Pojam potrebe je nešto niža kategorija od pojma prava. Kada smo videli odgovor o neprihvatanju ovog našeg amandmana shvatili smo da vi i dalje ta dva pojma ne razlikujete. Mi smo kao država potpisali konvencije, međunarodne konvencije koje govore o ljudskim pravima, a ne o potrebama, i to je suština onoga oko čega se mi ne slažemo. Dakle, gospodine ministre, prava nisu milosrđe, prava su nešto što je zagarantovano međunarodnim konvencijama. Ovaj zakon o socijalnim pravima ne može se tumačiti kao da ste vi vlasni da iz svog džepa i iz džepa vladajuće koalicije dajete nekom za zadovoljavanje nekih osnovnih potreba. To su prava koja su stečena i garantovana međunarodnim konvencijama. Stvarno je zaprepašćujuće da vi ne razlikujete ova dva osnovna pojma, nego govorite o potrebama. Znate li vi šta su potrebe? Ovde se govori o pravima. Mislim da ovaj amandman treba da prihvatite.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Gospođa Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na početku ću samo da se izvinim za jedan lapsus koji sam napravila u četvrtak, a ne bih volela da ostane na tome, pa ću kasnije preći na ovaj amandman koji smo potpisali. Naime, kada smo u četvrtak govorili o onoj tački o saradnji Srbije i BiH u oblasti veterine napravila sam lapsus u onom delu kada sam govorila o švercovanom mesu iz Brazila, pa sam nenamerno pomenula „Zlatiborac“, umesto „Zlatibor“. Prosto, ne bih volela da to ostane nerazjašnjeno, jer sam videla naknadno u stenogramu da sam to rekla. Sada ću se vratiti na ovaj amandman. U članu 3, koji govori o ciljevima socijalne zaštite, u tački 4) ste stavili: „očuvati i unaprediti porodične odnose, kao i unaprediti porodičnu i međugeneracijsku solidarnost“. To smo želeli da ispravimo i naš amandman glasi: „4) pomoći u očuvanju i unapređenju porodičnih odnosa, kao i u unapređivanju porodične i međugeneracijske solidarnosti“. Na prvi pogled ovo izgleda kao jezička intervencija, jedan jezički pogled na koji reagujemo, da svako može da pomogne nekom trećem licu u nečemu, u očuvanju i unapređenju porodičnih odnosa. To nije sporno, ali kada se malo bolje razmisli, ovde se pravi razlika između dva koncepta, koncepta koji vi nudite kao predlagač, a to je da socijalna služba ima proaktivnu ulogu u očuvanju i unapređenju porodičnih odnosa. Mislim da to nije u redu, jer vi možete da budete pomagač. Mi smatramo, naš koncept je da je korisnik taj koji treba da bude proaktivan, a služba treba da mu pomogne u tome. Kasnije se vidi u nizu članova i u onome što smo pisali kao amandmane da se razlikujemo u tome. Smatramo da socijalna služba mora da ima samo ulogu pomagača, a nikako da ona čuva porodične odnose i unapređuje ih. Hvala.
Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević. Gospodin Spasojević ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, Poslanička grupa Nova Srbija podnela je ovaj amandman, koji u principu ne bi zadirao u ono što ste vi u obrazloženju rekli kada ste odbacili ovaj amandman. Ruku na srce, ministar se potrudio da dosta amandmana prihvati. Među njima je i jedan Nove Srbije. Ali, ne vidim nikakav razlog da se ovaj amandman ne prihvati, jer bi on samo konkretizovao određenu situaciju i sigurno ne bi zadirao u ovo objašnjenje, kao što sam već rekao, već bi samo precizirao zakon i suštinski ga popravio. Naime, u obrazloženju ste nam dali objašnjenje koje je potpuno paušalno, jer ste rekli da je odredbama člana 3. stav 1. tačka 4) Predloga zakona kao cilj socijalne zaštite definisano očuvanje i unapređenje porodičnih odnosa, kao i unapređenje porodične i međugeneracijske solidarnosti. „Pod unapređenjem porodične i međugeneracijske solidarnosti u kontekstu socijalne zaštite podrazumeva se, pre svega, međusobno razumevanje, briga i izdržavanje članova porodice. Otuda rodna solidarnost ne bi mogla da potpadne pod navedeni cilj.“ Šta je Nova Srbija ovde tražila? Tražili smo da se u članu 3. stav 1. tačka 4) posle reči „porodičnu“, ne zadiremo u to, doda reč „rodnu“. Naše obrazloženje je – terminološko preciziranje u ovom članu traži da se i reč „rodna“ uvede u zakon. Rodna ravnopravnost je veoma bitna kada je reč o uređenju u oblasti kakva je socijalna zaštita. Gospodine ministre, ne vidim nikakvog razloga da u zakonu nije moglo da stoji na ovaj precizirani način na koji smo mi mislili da popravimo zakon. Suštinski, to ne bi zadiralo u ono što ste vi već naveli u obrazloženju, samo bi, kao što sam rekao, konkretizovalo jednu situaciju i praktično popravilo zakon. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin ministar.
Samo da kažem da mi prihvatamo ovaj amandman. Iako je ova formulacija, po nama, sadržavala i termin rodne solidarnosti, ona preciznije određuje tekst, tako da prihvatamo amandman.
Gospodin Srđan Spasojević.
Zahvaljujemo se gospodinu ministru koji, za razliku od mnogih ministara, ipak reaguje na primedbe opozicije kada je nešto dobro. Zahvaljujemo se što je na ovaj način prihvatio amandman koji je prethodno Vlada odbacila. Zahvaljujem.
Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Milica Vojić Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, to je priča koja se nastavlja posle onog prvog amandmana na član 3. koji smo kao poslanička grupa podneli. Prosto, moram da apelujem na to da je Srbija ratifikovala silne konvencije i da moramo da govorimo o ljudskim pravima zato što je to nešto na šta smo se obavezali kao država, da trajno obezbedimo građanima Srbije ljudska prava koja smo potpisali konvencijom. Zbog toga mislim da je identifikovati potrebe nešto niža kategorija i zato bih volela da ostanemo na nivou toga da su to ljudska prava i da u zakonu stoji. Ovde se radi o ljudskom pravu na socijalnu zaštitu. Potpisnici smo te konvencije. Mislim da to nije sporno i da to treba da stoji u zakonu. Hvala.
Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 7. glasi: „Ustanove i drugi oblici organizovanja utvrđeni zakonom koji obavljaju delatnost ili pružaju usluge socijalne zaštite sarađuju sa ustanovama predškolskog, osnovnog, srednjeg i visokog obrazovanja, zdravstvenim ustanovama...“ itd. Predložio sam da se ovom spisku ustanova dodaju i ustanove koje se bave humanitarnim radom, humanitarne ustanove. Malo mi je nelogično da se među ustanovama sa kojima moraju da sarađuju centri za socijalni rad ne nalaze i ove ustanove koje se bave humanitarnim radom, tim pre što je socijalna zaštita po svojoj osnovi jedna humana, humanitarna delatnost. Vlada nije obrazložila zašto nije prihvatila ovo rešenje, mada ne bi ni mogla dati neko logično objašnjenje. U članu 7. dalje se kaže da su ustanove socijalne zaštite dužne da sarađuju sa, citiram, „udruženjima i drugim fizičkim i pravnim licima“. Predložio sam da se ovo rešenje radi preciznije formulacije preformuliše i glasi – sarađuju sa udruženjima i sa organizacijama koje se bave socijalnom zaštitom, humanitarnim radom i zaštitom ljudskih prava. Vlada je odbila ovaj amandman uz sledeće obrazloženje: „Pojam udruženja sadrži sve oblike nabrojane u amandmanu.“ U tome i jeste problem, upravo iz tih razloga sam podneo ovaj amandman. Naime, na sajtu Agencije za privredne registre, na dan 22. marta 2011. godine, a to je juče, piše da u Srbiji ima 7.896 udruženja. Ako amandman ne bude prihvaćen, centri za socijalni rad i druge ustanove socijalne zaštite imaće obavezu da sarađuju sa skoro osam hiljada udruženja. Koliko je to apsurdno vidi se iz sledećeg podatka, da među udruženjima u Srbiji postoji i Udruženje ljubitelja piva, Udruženje ljubitelja dobre kapljice i Klub obožavalaca Pamele Anderson. Po ovom zakonu, centri za socijalni rad imaju obavezu da sarađuju i sa ovim udruženjima i klubovima.
Na naslov iznad člana 8. i član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, član 8. glasi: „Svako je dužan da se stara o zadovoljavanju svojih osnovnih životnih potreba i osnovnih životnih potreba lica koje je dužan da izdržava, kao i da aktivno učestvuje u proceni, planiranju i realizaciji usluge socijalne zaštite u skladu sa ovim zakonom. Svako je, u okviru svojih mogućnosti, svojim radom, prihodima i imovinom dužan da spreči, otklanja ili ublažava vlastitu socijalnu izolovanost, kao i socijalnu izolovanost članova svoje porodice.“ Mislimo da ovom članu nije mesto u ovom zakonu. Na nivou konstatacije, to je sasvim u redu, ali obavezati ljude koji su ostali bez posla – 400.000 ljudi u mandatu ove vlade je ostalo bez posla – kriviti njih zbog toga što su ostali bez posla, još ih obavezati da oni budu dužni da brinu o sebi u takvoj situaciji u kojoj su se našli zaista nije na nivou šale. Prosto, zakon govori o ljudima kojima je potrebna pomoć države. Dakle, zakon mora da ima u vidu da zaista u ovoj zemlji ima veliki broj ljudi kojima je potrebna pomoć države. Oni nisu krivi zbog situacije u kojoj su se našli. Hajde da vidimo jedan primer. Šta da kažemo o tome koliki broj dece se našao u poziciji velikog siromaštva zbog toga što su njihove porodice i njihovi roditelji ostali bez posla? Država je dužna da brine o njima. Moj predlog je, gospodine ministre, da ovaj naš amandman prihvatite zato što mislim da država ovim članom pokazuje svoje pravo lice prema korisnicima i građanima Srbije. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, stvarno mislimo da ovaj član ne treba da stoji u zakonu iz svih onih razloga koje je moja koleginica gospođa Milica Vojić Marković navela. Dakle, ne mogu biti građani odgovorni za svoj loš ekonomski i socijalni status, pogotovo ne mogu biti odgovorni zato što ih je država dovela u tu situaciju. Šta znači da je svaki građanin odgovoran? Šta da radi 400.000 ljudi koji su ostali bez posla? Ti ljudi imaju svoje porodice, imaju svoju decu. Kako oni da brinu o svom socijalnom statusu kada ih je država dovela u tu situaciju? S druge strane, kada govorimo o tim stvarima, da li će se posle ove čuvene rekonstrukcije Vlade nešto promeniti? Pa, neće, gospodine ministre. I dalje će biti rasipništva na nekim drugim stranama. Za ove kategorije ljudi koje je dovela u ovakvu situaciju država se uopšte ne brine niti hoće da preuzme bilo kakvu odgovornost i brigu, nego svu odgovornost prebacuje na njih koji su i ovako ojađeni, osiromašeni i žive u potpunom beznađu. Stvarno nije mesto jednom ovakvom članu u ovom zakonu.
Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Izvolite.
Ovim članom smo predvideli da se stav 1. menja i da glasi: „Ustanove socijalne zaštite osnivaju se radi pomoći države, autonomne pokrajine, lokalne samouprave i drugih pravnih i fizičkih lica, radi ostvarivanja prava građana“. Dalji tekst ostaje potpuno isti. Predlažemo da ovaj amandman usvojite jer preciznije definiše ovu materiju i eliminiše nepreciznosti koje su izazvane nekim lošim prevodom koji ste nam ponudili u ovoj raspravi. Zahvaljujem.
Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković. Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, član 13. glasi: „Na prava, obaveze i odgovornosti zaposlenih u ustanovama socijalne zaštite primenjuju se opšti propisi o radu, ako ovim zakonom nije drugačije određeno“. Mi smo brisali ovaj drugi deo rečenice: „ako ovim zakonom nije drugačije određeno“. Mislimo da ako postoje Zakon o radu i opšti propisi o radu, nijedan drugi propis koji napravite ne može biti u sukobu sa tim propisima. Smatram da ovaj deo rečenice nije uopšte potrebno unositi ovde. Hvala.
Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podnela narodni poslanik Dušanka Plećević. Gospođa Plećević želi reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom se traži brisanje stava 3. ovog člana. U tom stavu se predviđa mogućnost osnivanja jednog centra za socijalni rad za više lokalnih samouprava. Možda se na prvi pogled ovo čini racionalnim rešenjem, međutim, u SRS predlažemo brisanje ovog stava jer smatramo da svaka lokalna samouprava mora na svojoj teritoriji da ima centar za socijalni rad zbog efikasnijeg korišćenja usluga od strane onih kojima je ona potrebna. Ovo predlažemo iz razloga što je kod nas krajnje teška ekonomska situacija i što bi korisnicima dostupnost usluga bila teža, a samim tim i neravnomerna. Oni bi morali da odlaze u druge opštine, koje su više ili manje udaljene od njihovog mesta stanovanja, da bi, na primer, podigli jednokratnu pomoć, što poskupljuje proces ostvarivanja socijalne pomoći. Kako će osobe koje su slabo pokretne ili nepokretne moći da ostvare socijalnu zaštitu na drugoj teritoriji? Ovo se postavlja kao problem naročito u opštinama izvan velikih gradova i opštinama koje su razuđene, međusobno udaljene i po 50, 100 ili više kilometara. Da li će, recimo, po porciju hrane iz narodne kuhinje njihovi korisnici svakodnevno da odlaze u susedne opštine ili će osnivanje narodnih kuhinja u ekonomskim krizama zavisiti od dobrotvora, pa će se država ratosiljati te brige? Ne možemo očekivati da oni koji su se najviše ovajdili u proteklom periodu, zbog kojih je i došlo do sve većeg socijalnog raslojavanja, postanu dobrotvori i finansijeri narodnih kuhinja. To je prvenstveno dužnost države. Zašto pominjem samo rad narodnih kuhinja? Zato što je to jedina delatnost u Srbiji koja je u usponu i što mnogi imaju samo taj vid socijalne pomoći.
Gospodine ministre, izvolite.
Pošto je i u načelnoj raspravi o ovome bilo dosta reči i primedaba poslanika, hteo bih samo da kažem zašto ne možemo da prihvatimo ovaj amandman. Naime, mi samo normiramo faktičko stanje koje imamo, a još uvek imamo tri međuopštinska centra za socijalni rad. Nekada ih je bilo puno više, ali smo otvorili mogućnost... Svakako da ste vi u pravu da usluge treba da budu dostupne korisnicima. Ukoliko se stvore mogućnosti, i ova tri međuopštinska centra će biti razdvojena i formiraće se centri za socijalni rad u svakoj opštini. Ali, s obzirom na to da postoje neke finansijske obaveze tih opština, oni u ovom trenutku nisu u mogućnosti da se osamostale. Svakako, intencija jeste da dobijemo u svakoj opštini centar za socijalni rad, bez međuopštinskih, regionalnih centara.
Narodna poslanica Marija Bugarčić ima reč.
Uvažena predsednice, uvaženi ministre, poštovane koleginice i kolege, poslanici Liberalno-demokratske partije su u više navrata govorili o potrebama donošenja ovog zakona. Neću pričati o potrebama donošenja ovog zakona, govoriću o problemima koji proizilaze iz ovog zakona. Zapažam u zakonu preveliko breme odgovornosti koje se stavlja na centre za socijalni rad. Bez obzira na jasno definisane poslove u centru za socijalni rad, koji su precizirani zakonom, ne mogu ljudi iz centra za socijalni rad odgovoriti na sve potrebe korisnika koji dolaze svakodnevno sa raznoraznim zahtevima. Centri za socijalni rad su postali mesta na koja ljudi dolaze svakodnevno obraćajući se za raznorazne informacije i tražeći od centara za socijalni rad da im reše raznorazna pitanja. U malim sredinama, kao što je moja opština, opština Lučani, u Centru za socijalni rad, gde gravitiraju uglavnom seoska područja i uglavnom su korisnici Centra za socijalni rad ljudi sa seoskih područja, svakodnevno radnici Centra za socijalni rad dolaze i omogućavaju korisnicima raznorazne usluge. Ono što se postavlja kao pitanje je sledeće: da li će ti ljudi, izvršioci u centrima, kojih ima vrlo malo, moći da odgovore na sva pitanja korisnika, kojih svakodnevno ima sve više i dolaze u sve većem broju? U opštini koja ima 23.000 stanovnika ima preko 1.500 korisnika raznoraznih vrsta pomoći, a postoji samo šest izvršilaca u tom centru. Postavila bih pitanje da li je moguće da tako mali broj ljudi odgovori na sve potrebe koje su svakodnevno bitne za život svakog građanina u njima? Takođe, manje lokalne samouprave nisu u mogućnosti da finansiraju oblike pomoći iz tzv. proširenih prava, to su narodne kuhinje, vaninstitucionalno zbrinjavanje i ostalo, a u zakonu u članu 111. piše da predlagač može, a nije u obavezi, znači, ne mora, da otvori narodnu kuhinju i da omogući sredstva za narodne kuhinje i druge vrste vaninstitucionalnog zbrinjavanja. Predložila bih Vladi i resornom ministru da ipak moraju da nađu način da pomognu socijalno ugroženom stanovništvu, kojeg svakodnevno ima sve više, i da svakoj opštini gde je to potrebno omoguće povećane transfere za socijalna davanja. Takođe, mi smo puno pričali o aktivaciji korisnika i o kancelariji za materijalna davanja u okviru centara za socijalni rad. Postavlja se pitanje mogućnosti izrade individualnih planova aktivacije na nivou kancelarije za materijalna davanja jer ipak ta vrsta planova podrazumeva kontinuirano praćenje, evaluaciju ostvarenih zadataka i opet dolazimo do istog problema – manjak stručno osposobljenog osoblja u tim centrima za socijalni rad. Izlišno je da ponavljam da je suma od nešto više od šest hiljada dinara mnogo mala za socijalna davanja. To je, takoreći, smešna suma. Pitala bih ministra – da li je moguće da od te sume neko prehrani porodicu, plati obaveze i ostalo? Suština je u tome da nema, pogotovo u manjim sredinama, otvaranja novih radnih mesta, da ljudi svakodnevno ostaju bez posla, da kriza ne da nas nije zaobišla, nego je zahvatila sve slojeve društva, a najviše se odrazila na socijalno najugroženije slojeve stanovništva. Takođe, nerazdvojan je i onaj član 217. stav 2. Kako uopšte razumeti ovaj stav, ukoliko je budžetom ustanove nemoguće realizovati određeni program stručnog usavršavanja, naročito kada znam da lokalne samouprave nisu baš osetljive na izdvajanja za stručno usavršavanje, smatrajući da troškove usavršavanja treba svaka institucija posebno sama (ili sam pojedinac) da snosi. Ministre, navela bih vam primer iz Niša od pre nekoliko dana, kada je 55 radnika koji su sociolozi poslato na prekvalifikaciju. Oni su se prekvalifikovali u socijalne radnike, a znamo da je socijalni radnik deficitarno zanimanje u Srbiji. I, naravno da nisu dobili, kada su sve to uradili, potvrdu od Ministarstva za rad i socijalna pitanja da mogu da se bave tom problematikom. Šta će biti sa tih 55 ljudi iz Niša? Takođe, kod izrade projektne dokumentacije za određenu vrstu programa gde ustanova konkuriše najčešće je neophodno mišljenje lokalne samouprave o opravdanosti tog projekta. U više navrata nemamo baš razumevanja lokalnih moćnika i lokalnih čelnika lokalnih samouprava zbog pogrešne procene prioriteta, političke volje i raznoraznih drugih interesa. Mnogo puta smo mi iz Liberalno-demokratske partije govorili o neophodnosti depolitizacije i departizacije javnih preduzeća. Sada posebno napominjem da je neophodno da se depolitizuju i departizuju centri za socijalni rad, gde se uglavnom direktori biraju po političkim funkcijama, i omogući tom malom broju izvršilaca u centrima za socijalni rad što veća autonomija i što bolji rad za dobrobit svih korisnika i građana Srbije. Hvala.
Zahvaljujem gospođici Bugarčić. Gospodin ministar ima reč, a i Vjerica Radeta, po ovom amandmanu.
Vi ste, naravno, potpuno u pravu kada govorite o deficitu u stručnom kadru, kada su centri za socijalni rad u pitanju. Broj izvršilaca često nije dovoljan za redovne aktivnosti centara za socijalni rad. Nama nedostaju 102 stručna radnika ukupno u centrima za socijalni rad u celoj Srbiji, ali nažalost, zbog ovih finansijskih ograničenja i ograničenja u broju zaposlenih mi nismo u mogućnosti da uposlimo neophodna 102 stručna radnika u svim centrima za socijalni rad. Takođe, tačna je vaša konstatacija da neke jedinice lokalne samouprave nemaju dovoljno finansijskih sredstava za neke usluge iz oblasti proširenih prava. Upravo je to bio razlog što smo u zakon uneli odredbu o namenskim finansijskim transferima, kako bi 75% opština moglo da koristi ta sredstva, jer upravo toliko opština ne može da razvije sve ove usluge koje su neophodne da bi reforma socijalne zaštite u celoj zemlji na jednak način zaživela. Što se tiče iznosa, o tome smo razgovarali u načelnoj raspravi, složićemo se da oni nisu veliki, da su nedovoljni, ali želim da vas podsetim da se do sada taj raspon kretao od minimalno šest hiljada dinara za pojedinca do četrnaest hiljada dinara za petočlano i višečlano domaćinstvo. Po novom zakonu, taj raspon je sada od šest hiljada i pedeset dinara za pojedinca, do 21.000 dinara. Složićete se da se ne radi o malom povećanju imajući u vidu realne finansijske i ekonomske mogućnosti zemlje u ovom trenutku. Što se tiče ovog problema sa socijalnim radnicima, njihovom prekvalifikacijom, Ministarstvo je uradilo sve što je moglo da uradi. Na kraju, to je i ombudsman konstatovao. U ovom trenutku čekamo stav Ministarstva prosvete, da čujemo da li je ispoštovana celokupna procedura i da li je moguće da za godinu dana neko bude prekvalifikovan i dobije diplomu za socijalnog radnika. Ako Ministarstvo prosvete kaže da je celokupna procedura urađena, mi ćemo to ispoštovati.
Vjerica Radeta, najpre.
Vi ste, gospodine ministre, poznati po tome da ste ministar koji odlično zapaža probleme u okviru delokruga svog ministarstva i, više puta smo vam na to skretali pažnju, kad se pojavljujete u medijima ljudi nisu sigurni da li ste opozicija ili vlast. A mi vam opet uporno skrećemo pažnju da vi niste ministar da konstatujete loše stanje. To jeste dobro za vas kao predsednika stranke, ali kao ministar morate da pronađete rešenja, da ponudite rešenja. Nije odgovor da ne možete da prihvatite amandman koleginice Dušanke Plećević zato što legalizujete postojeće stanje. Znate, juče je vaš kolega Oliver Dulić, izvinjavam se na ovoj digresiji, odbio da prihvati neke amandmane gde je trebalo da konstatuje u okviru legalizacije postojeće stanje, što je potpuno logično. On je to odbio sa nekim svojim obrazloženjem, jer se zakon ne donosi da se legalizuje stanje, kaže. A vi donosite zakon da legalizujete nešto što nije dobro. Dakle, vi ste morali da stvorite zakonski osnov, da prihvatite ovaj amandman, pa da se onda u okviru Vlade izborite za ova sredstva. Ako to ne možete ove godine, treba da ostane u zakonu i da to bude zakonski regulisano. Kad je zakonski regulisano da svaka lokalna samouprava ima centar za socijalni rad, da to tako mora, onda će neka buduća vlada morati da realizuje to što je napisano u zakonu. Pa, ne mislite valjda da ćemo jednog dana kad se budu izdvojile pare za to samo zbog ovoga da menjamo zakon i da opet trošimo pet sati za raspravu o predlogu zakona gde će biti samo izmena ovog člana zakona? Dakle, mi vam krajnje dobronamerno sugerišemo, prihvatite amandman, preuzmite obavezu, a kad se budu stvorili uslovi onda to svakako možete i da realizujete. Mi ne znamo, ni u načelnoj raspravi ni danas vi nam niste rekli koji su to delovi Srbije gde ne možemo da ostvarimo tu mogućnost da svaka lokalna samouprava ima centar za socijalni rad. Pretpostavljamo da se radi o posebno siromašnim opštinama. Ako su siromašne opštine, onda su i veće potrebe za funkcionisanjem centra za socijalni rad. Kako mislite i kakvo je to faktičko stanje, jer vi govorite o faktičkom stanju, kako se došlo do toga da se nadležni organi tih jedinica lokalnih samouprava međusobno dogovore o pravima i obavezama osnivača tog zajedničkog centra? Ko je tu podređen, a ko je nadređen? Mora taj odnos da postoji. Opet moram... jer i ovo govori o tome kako funkcioniše Vlada. Sličnu priču smo imali kada je pravljena mreža sudova, pa je onda ministar pravde određivala gde treba da postoji sedište suda, a gde ne treba. I dan-danas imamo stravične posledice i sve ono što smo pričali dešava se kao problem na terenu danas. Ovo što je koleginica Plećević napomenula kao problem možda se čini kao bukvalno, da li će neko iz jednog mesta da ide u drugo mesto u narodnu kuhinju. To verovatno neće, ali će ići po socijalnu pomoć u drugo mesto, u okviru ta tri. Mi ne znamo o kojim opštinama se radi. Ko će snositi troškove? Taj neko mora da plati autobusku kartu, od jednog do drugog mesta da ode i da uzme tu crkavicu koju dobija od centra za socijalni rad, a dok ode i vrati se treba da potroši jednu trećinu toga što će dobiti kao pomoć. Dakle, morate da imate hrabrosti, ministre, da prihvatite ovaj amandman i da obavežete Vladu u kojoj ste vi, ili neku buduću, da taj problem reši. Onda ćemo prihvatiti da zaista vodite računa ne samo da lepo zvuči ono što pričate, nego da zaista nešto uradite. Evo još jednog konstruktivnog predloga, ministre: konsultujte se sa vašim kolegom ministrom Milanom Markovićem, jer ste rekli da imate problem i da nemate dovoljno zaposlenih u centrima za socijalni rad, 102 zaposlena nedostaju, ne znam koji je profil, ali nije ni bitno. Predlažemo konkretno rešenje: usvojen je u ovom parlamentu zakon koji je predvideo da zaposleni u lokalnim samoupravama dobiju otkaz kao višak zaposlenih. Zar ne možete da uspostavite takvu komunikaciju i da one koji su višak u lokalnim samoupravama, određenog stručnog profila, uz neku prekvalifikaciju, dokvalifikaciju prebacite u centre za socijalni rad? Oni su i dalje u lokalnim samoupravama, i dalje, narodski rečeno, „vise“ kao nekakav višak i strahuju kada će dobiti otkaz. Znači, sredstva iz budžeta za njihove plate su obezbeđena; vi lepo rasteretite lokalne samouprave i u dogovoru sa ministrom za državnu upravu i lokalnu samoupravu ove ljude prebacite u centre za socijalni rad. Što bi se reklo, i vuk sit i ovce na broju: dakle, vi imate dovoljan broj zaposlenih, pa nema problema u funkcionisanju centara za socijalni rad; lokalna samouprava nema više problem sa viškom zaposlenih, sredstva iz budžeta već izdvojena, ovi ljudi i dalje primaju platu, i oni zadovoljni. Dakle, ministre, treba da prihvatite konstruktivne predloge poslanika SRS i da vidite kako sve lepše i bolje funkcioniše. Hvala.
Gospodine ministre, izvolite.
Kao prvo, želim da kažem da se ovde ne radi o tome da li neko ima hrabrosti ili nema hrabrosti, već da li sve jedinice lokalne samouprave imaju sredstava ili ne. Rekao sam da imamo tri međuopštinska regionalna centra za socijalni rad: jedan sa sedištem u Kosovskoj Mitrovici, kojem pripadaju susedne opštine, drugi u Ranilugu, sa susednim enklavama, i treći centar je zajednički centar za socijalni rad Vlasotince - Crna Trava. Sredstva se u 95% slučajeva obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije. Jedinice lokalne samouprave obezbeđuju 5% sredstava. Ne možete očekivati od Crne Trave da obezbedi ni tih 5% sredstava. Mi želimo da i u najmanjoj opštini imamo centar za socijalni rad. Tamo gde nemamo centre imamo ispostave tih regionalnih centara, tako da neko iz Crne Trave ne mora da ide u Vlasotince za neku uslugu, već preko ispostave koja postoji u Crnoj Travi to pravo može da ostvari. Čim se steknu uslovi, biće ukinuta i ova tri međuopštinska regionalna centra. Prema tome, ne postoji zabrana da svaka jedinica lokalne samouprave otvori centar za socijalni rad, samo čekamo pretpostavke, elementarne pretpostavke da jedinice obezbede taj minimum sredstava za njihovo funkcionisanje.
Narodna poslanica Marija Bugarčić.
Gospodine ministre, htela sam da vam se zahvalim na odgovoru koji ste mi dali i nadam se da postoji jasan plan i dinamika svega ovoga što ste nam do sada rekli. Iskreno, želim da ovo ne ostane samo spisak lepih želja. Hvala.
Narodni poslanik Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo slušam raspravu i izuzetne napore ministra da nešto učini, što se pokazuje i medijski, u svim njegovim nastupima, da ide ka tome da se poboljša stanje u Srbiji i da se pitanje socijale što bolje reši. Međutim, Vlada kao Vlada ima velike probleme. Tih će problema ove godine biti sve više i više. Nisam siguran da ćete uspeti, gospodine ministre, da od ovoga što ste zacrtali bilo šta uradite, ako primetimo da je u ovom momentu u Srbiji sto hiljada firmi u stečaju, da je 97.000 firmi već završilo tu fazu i odlazi u stečaj 100%, da će preko 300.000 ljudi ostati bez posla, da će se sve manje realno puniti budžet zbog velike nezaposlenosti i velikih problema koji su nastali u privredi zemlje i da ćete imati sve manje sredstava iz realnih izvora da rešavate ove probleme, a problema će biti sve više. Sve više ljudi će ostajati bez posla, a vi ćete imati sve više zahteva za nekim vidom socijalne pomoći. Prema tome, ja vas razumem. Vi ulažete izuzetne napore kao ministar da ono malo sirotinje podelite, ali neće više biti mogućnosti da se to podeli i neće biti sredstava iz budžeta za takve aktivnosti. Jer, kako je krenulo, vidite koliko firmi odlazi u stečaj i koliko ima problema. Moglo je da bude drugačije stanje da su vaše kolege u Vladi radile svoj posao znatno bolje i odgovornije. Uzmimo samo – danas imamo posetu Putina, predsednika ruske vlade – imali smo na raspolaganju osamsto miliona evra od ruske vlade za određene projekte, da se zaposle ljudi, da se pokrenu određeni poslovi i da se ti poslovi urade. Neažurnošću određenih ministara, njihovih službi i nadležnih ministarstava, ti projekti nisu ni počeli jer nije bilo projektne dokumentacije. Sredstva su izdvojena za rekonstrukciju železnica, pruge Beograd–Bar, Prokopa itd. To su ogromne investicije, koje mogu da zaposle hiljade ljudi. Ali, nisu projekti urađeni, nisu završeni i mi ta sredstva nismo mogli da povučemo i nismo uložili u onaj deo u koji je trebalo da uložimo. Bio sam na tom sastanku u Moskvi, kad se to dogovaralo. Tada sam bio ministar. Mi nijednu dogovorenu obavezu nismo ispunili, samim tim nismo povukli sredstva, a samim tim nema ni realnog punjenja budžeta. Kada danas pogledate koliko ima privrednih propusta u državi i koliko se sredstava ulaže, a nema efekata – uzmite samo projekat „Fijata“, koliko se sredstava ulaže i koliko je predviđeno sredstava u budžetu, ali nema novog zapošljavanja, novih radnih mesta, novih prihoda i realnog punjenja budžeta. Prema tome, vaše ministarstvo će ući u velike probleme. Sve više ćete imati potrebu za korišćenjem ovih sredstava, kao vida socijalne pomoći, a sve manje ćete imati sredstava u budžetu. Vi znate da se budžet i budžetske obaveze sada ispunjavaju iz kreditnih linija maksimalno. Ne mogu da razumem ovu vladu, da je ugasila najveći projekat koji je bio dogovoren i koji je bio deset-petnaest dana pred realizaciju, a to je projekat koncesije auto-puta Horgoš–Požega. To su milijarde evra. Ne mogu da shvatim da mi sada imamo nekoliko milijardi nepovučenih sredstava za određene projekte koji stoje i kredite koje Vlada finansira, a radovi ne mogu da počnu jer nije urađena projektna dokumentacija. Kada slušam ministra Dulića, koji priča da će ubrzati proces gradnje itd., a u stvari ga je totalno ukočio i zaustavio, ja sam izuzetno razočaran. Zato vas molim da ovo pitanje pokrenete na Vladi Republike Srbije. Znate vi koliko imamo kredita od Svetske banke, od Evropske razvojne banke koji se servisiraju a sredstva se ne koriste jer je jednostavno zaustavljen određen proces? Zamislite koliko imamo sredstava samo za utopljavanje objekata, odnosno energetsku efikasnost, gde je Svetska banka odredila sredstva koja su najjeftinije kreditne linije. To je izvanredan projekat. Taj projekat u svakom većem gradu u Srbiji može da zaposli od dve do tri hiljade ljudi... Ja bih zamolio gospodina da se malo smiri, da se ne šeta po sali i mitinguje, da poštuje svog ministra, gospodina Milivojevića. Ako je moguće, da se malo smirite i da ne pravite cirkus od parlamenta i da poštujete komunikaciju narodnog poslanika sa predstavnikom Vlade u diskusiji koju vodi, a ne da pričamo sada neke druge priče koje nisu na dnevnom redu. Prema tome, gospodine ministre, kao jedan od ministara ove vlade koja je sada, tobože, rekonstruisana i od koje se očekuju neki pozitivni efekti, treba da pomognete i da prozovete svoje kolege zašto koče određene poslove; zašto je posao izgubilo preko 400.000 ljudi u firmama koje su propale u lošoj privatizaciji ili kroz stečajne postupke. Zakon o stečaju je izuzetno nepovoljan za naše privrednike. Podatak od jutros, to je bilo na Javnom servisu – vaši privrednici iz Novog Pazara, jutros je bio prilog, tri firme su se iselile u Kinu. Vlasnici kažu da tehnički više ne mogu da funkcionišu, ne mogu da izdrže dažbine koje su nametnute i zato firme odlaze u stečaj i zato se gase. Radi se o tri ugledna privrednika iz Novog Pazara. Da ne nabrajam ostale iz konfekcije, iz čitave Srbije, prelaze u Kinu, prelaze u Republiku Srpsku, prelaze u druge države zato što kažu da su ovde dažbine preko 70% a tamo dobijaju pogodnosti koje su ispod 30% obaveza. Znači, izuzetnim obavezama koje se nameću onima koji rade mi ih potpuno gušimo. Sada imamo sve veće dažbine u preduzećima i prema zaposlenima, a sve manje sredstava u budžetu, zato što ne može više da se izdrži. Znači, sad je prešlo onu optimalnu granicu i jednostavno imamo izuzetno teške probleme u državi. To je slučaj sa akcizama na gorivo. Vaša vlada, u kojoj vi sedite, i prethodni ministar finansija smatrali su da ćemo kroz akcize na gorivo puniti budžet. Akcize su rasle, rasle, a potrošnja se smanjivala, tako da su sad efekti ubiranja sredstava od akciza manji nego kad akcize nisu porasle. Znači, narod manje troši gorivo u tolikoj meri... Što više raste, sve manje se troši. Imate negativne efekte i negativno punjenje budžeta. Tako dolazimo u tešku situaciju da kreditnim linijama, odnosno komercijalnim kreditima moramo da ispunjavamo obaveze države prema budžetskim korisnicima. Vi dobro znate da je u ovoj godini u prva dva meseca podignuto milijardu i dvesta miliona kreditnih linija po raznoraznim osnovama, koje su zakrpile budžetske obaveze, kojekakve. Nemoguće je da to izdrži jedna država poput Srbije. Svakim danom dolazimo u težu situaciju. Zato napominjem, bez obzira na to što se zakon menja i što se vaše obaveze prema korisnicima povećavaju, povećavate sredstva, imamo negativne efekte. Sve je manje para u budžetu i biće ih sve manje sa ovakvom organizacijom privrede i obaveza prema privrednicima, a posebno prema poljoprivredi, koja je u velikom problemu. Zamislite da jedan domaćin iz sela dolazi u grad i postaje gradska sirotinja, jer u selu ne može da preživi, ali nalazi spas dolaskom u grad. Tako se prošle godine, 2010., u Beograd uselilo 50.000 građana iz Srbije! Pedeset hiljada ljudi je došlo u Beograd, nemaju posla, nemaju mogućnosti, postaju gradska sirotinja. Naravno, udar na vaše ministarstvo će biti sve veći i veći, obaveze sve veće i veće, a vaše mogućnosti sve manje i manje. Prema tome, ovo je veliki problem države. Smatram da je ekonomija osnov svega i o tome u ovom parlamentu treba ozbiljno razgovarati. Meni je jako teško što ta tema nikad ne dođe na red i nikad niko nema vremena da se tom temom pozabavi. Ovde nismo videli ministra ekonomije godinama da izađe, da referiše, da podnese izveštaj Skupštini kud ova vlada ekonomski vodi ovu državu. Sve počinje od ekonomije. Bez ekonomskog razvoja, bez ekonomskih pokazatelja... Ekonomski zakoni su nemilosrdni. Vi možete pokrivati, skrivati, fingirati, prikazivati lažno, ali to je kratko, ne može dugo da traje. Ova država ulazi u velike probleme. Zato smo mi rekli da ova vlada ne može uraditi ništa bitnije, jer nije imala snagu da nađe rešenja za ekonomske probleme, a posebno za makroekonomsko vođenje države, za finansiranje određenih projekata, za zapošljavanje, za veći izvoz. Zato moraju da budu izbori. Mi smo očekivali da će ovde da se pojavi čovek koji će povesti Ministarstvo ekonomije jednim novim putem, koji će izaći sa ozbiljnim projektom; mi smo očekivali od premijera jedan ozbiljan ekonomski projekat. Dobili smo državnog sekretara iz bivšeg ministarstva koji je unapređen u ministra i sve je ostalo po starom. Prema tome, molim vas da u Vladi učinite, koliko god možete, da se ovi problemi reše, da biste vi imali manje problema u Ministarstvu, jer to je sve povezano. Što je teža ekonomska situacija u zemlji, sve je više kod vas problema. Mi možemo imati stotine socijalnih radnika u svakoj opštini, ali neće imati šta da podele jer ni opštine nemaju dinara. Vlada je dozvolila da se porez na imovinu poveća 60%, a naplativost se smanjila 70%. Možda povećate i 300%. Čujem od Bajatovića da kaže da će opet gas morati poskupeti. Sada će struja da poskupi. Sve to povlači jedan lanac i sve dovodi građane do teške situacije. Vi ćete biti nemoćni, potpuno blokirani i Vlada neće moći da vam pomogne u tom vašem slučaju. Evo, hteo sam da vam skrenem pažnju i da vas zamolim da preko Vlade intervenišete da se ovi procesi pokrenu, ako mogu. Ako ne mogu, onda da se traže nova rešenja. Nije strašno da budu i novi izbori ako su ljudi nesposobni da to urade, i da se kroz novu organizaciju Srbija pokrene, da se ovi projekti koji čekaju, za koje su sredstva obezbeđena, ubrzaju, jer to su hiljade novih radnih mesta. Hvala.
Narodna poslanica Vjerica Radeta ima reč.
Gospodine ministre, niste nas ubedili da imate opravdan razlog zašto niste prihvatili naš amandman. Sami ste rekli da nije tačno to što mi pretpostavljamo da neko mora da ide u drugo mesto da bi ostvario pravo koje dobija preko centra za socijalni rad. Kažete da i u opštinama gde su međuopštinski centri u svakom sedištu opštine postoji ispostava centra za socijalni rad. Ako postoji ispostava, to znači da postoji neka prostorija, da postoji neko ko je tamo zaposlen i nema razloga da to ne bude u pravom smislu centar za socijalni rad. Dobro je što ste nam rekli na koje opštine se to odnosi, jer niste ranije rekli koji su to centri, koje opštine nemaju centre za socijalni rad. Ono što nas tera da insistiramo da prihvatite naš amandman, i očekujemo vaše razumevanje, jeste činjenica da, osim Vlasotinca i Crne Trave, drugačije od ostalih opština u Srbiji tretirate opštine Kosovsku Mitrovicu i Ranilug i mesta, odnosno sedišta opština koja se nalaze oko ovih opština. Dakle, ajde bar ovim zakonom da ne prihvatite ono što je, nažalost, prisutno u ovom režimu i u Vladi, a to je prećutno, korak po korak, priznavanje nezavisnosti Kosova. Nemojte da dižete ruke od Kosova i Metohije. Treba da učinite sve kao Vlada, kao režim, da ljudima na Kosovu i Metohiji, koliko god je moguće, olakšate život. Nemojte da sve opštine u ostalom delu Srbije imaju centre za socijalni rad, a nemate para da svaka opština na Kosovu i Metohiji ima centar za socijalni rad. Baš na Kosovu i Metohiji, nažalost, posebno je izražena potreba za postojanjem usluga koje pružaju centri za socijalni rad. Dakle, nećete pokvariti zakon, ministre, ako prihvatite naš amandman; i dalje će ostati obaveza. U obrazloženju zašto ne prihvatate amandman napisali ste: „Formiranje međuopštinskih centara za socijalni rad nije obaveza, već mogućnost“. Hajde jednom da počnete da donosite zakone koji ne ostavljaju mogućnosti, nego koji zaista obavezuju. To je suština normiranja neke oblasti, to je suština donošenja zakona. Gde god smo imali u zakonu predviđenu mogućnost, to je uvek zloupotrebljavano. Setite se i Zakona o radu, koji ste vi ovde predstavljali – još uvek niste izvršili izmene koje ste obećali. Gde god ostavite mogućnost, tu postoji i mogućnost zloupotrebe. Dajte precizne, koncizne i jasne zakonske norme. Kažite – to jeste, ili – to nije, a ne – postoji mogućnost. Dakle, nećete pokvariti ni faktičko stanje, nećete pokvariti ni zakon. Naprotiv, zakon ćete poboljšati, a nateraćete vaše kolege u Vladi da vam pomognu da faktičko stanje prevaziđete tako što ćete ga upodobiti sa zakonom. Još jedanput predlažemo i insistiramo da prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, samo da vas obavestim da ćemo danas imati pauzu od 14.45 do 17.00 časova. U 17.00 časova ćemo nastaviti samo sa ovom tačkom dnevnog reda do njenog završetka, tako da vas ujedno obaveštavam da se može dogoditi i koji minut posle 18.00 časova. Očekujemo da premijer Putin bude u Domu Narodne skupštine u 15.45 časova. Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić.
Predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, zanimljiva rasprava se povela oko ovog amandmana pa je možda prilika da kažemo još nekoliko stvari. Drago mi je da ste na kraju rekli koje su to opštine, ili tri para opština, da tako kažemo, gde postoji to međuopštinsko povezivanje, dve su na Kosovu. Ne mogu da se složim, mada u načelu razumem ono o čemu je govorila gospođa Radeta; ja bih rekao da se, praktično, zbog održavanja tog provizorijuma koji je vezan za Kosovo ostatak Srbije, više od 160 opština, dovodi u situaciju koja potencijalno može da bude opasna. Vi ste rekli da nije obavezno za druge opštine da se povezuju kroz neku vrstu, starim rečnikom da kažem, međuopštinske saradnje u centre za socijalni rad ili u zajedničke centre za socijalni rad, ali to će se neminovno dogoditi. Nisu Crna Trava i još neke opštine koje ste nam pominjali jedine koje su u lošoj situaciji. Ako kroz zakon dozvolite takvu mogućnost i pri tom ne vodite računa o čitavom nizu drugih stvari, od toga kako je kroz ove statističke regione podeljena Srbija, o toj uvek važnoj okolnosti političke raspodele moći, odnosno koalicija koje drže vlast u pojedinim opštinama, mogućnosti da se po tom osnovu ili kroz takvu vrstu dogovora povezuju neke opštine u zajedničke centre za socijalni rad, onda će takva situacija nastati verovatno u čitavom nizu opština. Ne morate da priznate kosovsku nezavisnost, naravno, ali ne možete ni zbog toga što stalno zazirete od ove opasnosti ili od ove optužbe, dakle da će vas neko optužiti da posredno priznajete nezavisnost Kosova, dovoditi 150 i nešto opština u Srbiji u potencijalno težak položaj. Uostalom, ovih dana gledamo koliko novca stalno odlazi na Kosovo, za četiri ili šest opština na Kosovu novac možete da obezbedite i na direktan način, a problem rešavanja faktičkog stanja ste mogli da prevaziđete i kroz nekoliko odredaba u prelaznim i završnim odredbama. Praktično, to postojeće, faktičko stanje na neki način da konzervirate, odnosno da njegovo prevazilaženje vežete za neki zakonom određeni rok. Na trenutak bih se vratio na ono o čemu je govorila koleginica Bugarčić. Bez obzira na to što vam je ona sasvim razumljivo i sasvim pristojno zahvalila na odgovorima, ja sam ipak primetio da na jedno njeno pitanje niste dali odgovor, a to je pitanje departizacije u jedinicama lokalne samouprave i, s druge strane, u centrima za socijalni rad. Vi ste sami u nekoliko navrata govorili o tome, pre svega kada ste objašnjavali političku poziciju svoju i svoje stranke, sve one kritike koje trpite i stalne pozive zbog toga što ste u Vladi, a ne možete ljudima koji su u vašoj partiji ili bliski vašoj partiji ili birači vaše partije, sigurni glasovi kako se to danas moderno kaže, da obezbedite neko zaposlenje ili neku drugu vrstu, ne bih čak rekao ni privilegija, nego načina za preživljavanje u ovim teškim okolnostima. Tačno je da je zakonom predviđena i mogućnost, odnosno obaveznost javnog konkursa, ali takav institut postoji u čitavom nizu drugih oblasti pa imamo ozbiljne probleme. Uostalom, i vaše ministarstvo, moram to da pomenem, ako se ne varam, pre nekoliko meseci je za glavnog inspektora u Inspekciji rada, koja je u vašem ministarstvu, imenovalo osobu koja je donedavno bila koordinator beogradskog odbora vaše stranke, kandidat, čini mi se i odbornik u Opštini Voždovac. Najmanji je problem 10, 50 ili 100 mesta koja se daju po partijskoj liniji. To kod ljudi stvara osećaj da po svako svoje pravo ili obavezu koju država ima prema njima, od kanalizacije, do zdravstvenih knjižica i socijalne pomoći, moraju da idu na ministarski i partijski šalter. To je ono što razara ovu zemlju. Hvala.
Zahvaljujem. Ministre, izvolite.
Što se tiče departizacije, mislim da Ministarstvo rada i socijalne politike otkako sam ja ministar, možete da doznate i podatke, ima više državnih sekretara i pomoćnika nego što je potrebno, prvo to da kažem kada je u pitanju ukupan broj, što opet jeste tema za neku drugu priču, posledica koalicionog sporazuma i velikog broja stranaka koje čine tu koaliciju, i da nijednog čoveka iz svoje stranke nisam doveo na mesto niti pomoćnika, niti državnog sekretara. Ovo je jedino ministarstvo, bukvalno jedino, gde ja kao ministar nisam nijednog svog partijskog kolegu doveo na to mesto. Što se tiče Inspekcije rada i direktora Inspekcije rada, tačno je da je on član moje stranke, da je bio konkurs, da postoji konkursna komisija. Ne znam ni ko su članovi konkursne komisije, možete da mi verujete ili ne. Bilo je devet kandidata na konkursu. Verovatno, kada ovo neko sluša pomisliće da govorim neistinu, jer kako da baš taj bude izabran, ali verujte, niti sam znao ko su članovi komisije, komisija je predložila, moje je na kraju samo da to potpišem ili ne. Dakle, tolika je uloga ministra i u ovom i u drugim sličnim slučajevima.
Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je postao sastavni deo Predloga zakona. Možete u okviru vremena vaše poslaničke grupe, izvolite, gospodine Mariću.
Samo želim da kažem da je dobro što je Vlada prihvatila ovaj amandman, jer je rešenje koje je ona predložila bilo konfuzno, potpuno posvađano sa logikom i gramatikom. Samo želim još jednom da ukažem na činjenicu da ovaj zakon ne vodi dovoljno računa o malim poljoprivrednim gazdinstvima. Po Predlogu zakona, pravo na socijalnu pomoć ima sirotinja koja u svom vlasništvu ima manje od pola hektara zemlje ili manje od hektara zemlje, ukoliko su u pitanju domaćinstva u kojem su svi članovi nesposobni za rad. I u načelnoj raspravi sam govorio o tome da je skoro zanemarljivo malo domaćinstava koja mogu da žive od pola hektara zemljišta. To su samo ona domaćinstva koja imaju izuzetno kvalitetno zemljište, koja su imala tu sreću da na tom zemljištu razviju nekakav dobar biznis, ali takvih je malo. Drugo, većina domaćinstava iz ove kategorije su staračka domaćinstva, koja jednostavno nisu u stanju da sama obrađuju zemlju, a kamoli da je obrađuju na način koji će im omogućiti egzistenciju i prihode. Treće, najveća manjkavost ovog zakonskog rešenja jeste što na isti način tretira zemljište bez obzira na njegov kvalitet, na njegovu kategoriju. Na isti način tretira zemljište i najkvalitetnije oranice, recimo, u blizini Beograda, Niša, Novog Sada i pašnjake na Pešterskoj visoravni, na Staroj planini. Mislim da je to manjkavost koju ovaj zakon treba da otkloni. Hvala vam.
Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, član 15. prvi stav glasi: „U ustanovi za vaspitanje dece i omladine sprovode se vaspitne mere upućivanja“, nedostaje objekat, „u vaspitnu ustanovu, u skladu sa posebnim propisima“. Naš amandman glasi: „U ustanovi za vaspitanje dece i omladine sprovode se vaspitne mere upućivanja dece i omladine u vaspitnu ustanovu i vaspitne mere pojačanog nadzora u odgovarajućoj ustanovi za vaspitanje i obrazovanje maloletnika“. I u raspravi u načelu sam govorila da zakon nije prepoznao kao korisnika dete ili mladu osobu, učinioce krivičnih dela. Amandman koji smo mi podneli je u skladu sa trenutnim zakonodavstvom Srbije, sa Zakonom o maloletnim počiniocima krivičnih dela i krivičnopravnoj zaštiti maloletnih lica. Videla sam da je usvojen amandman gospodina Marića, koji je vrlo sličan našem amandmanu, ali i dalje mislim da je amandman koji je podnela Poslanička grupa DSS širi i u skladu je sa zakonodavstvom. Hvala vam.
Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Dušan Marić, zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević i grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Članom 19. Predloga zakona, čije brisanje predlažemo, predviđeno je da svaka opština i svaki grad mogu da osnuju po jednu agenciju ili fondaciju koja bi se bavila pitanjima socijalne zaštite. Skrećem pažnju da je ovo nastavak pogrešne politike ove vlade. Nema sednice na kojoj ne usvojimo po neki zakon kojim se osnivaju nove fondacije, nove agencije, nove uprave, novi saveti, a sve to se finansira iz budžeta, iz džepova građana Republike Srbije. Mi iz SRS smatramo da ne postoji nijedan opravdan razlog, posebno u vreme ove ekonomske krize, da se pored centara za socijalni rad i drugih postojećih ustanova koje se bave pitanjima iz socijalne zaštite osnivaju nove. Ukoliko ostane predloženo rešenje, teorijski se može dogoditi da već u narednih nekoliko meseci u Srbiji imamo novih 160 agencija i fondacija koje će se baviti socijalnom zaštitom. Za te agencije su neophodne prostorije ili je neophodan novac za zakup prostorija, novac za struju, za plate, telefon, komunalne usluge i slično. Smatramo da je ta sredstva mnogo korisnije koristiti za direktno pomaganje socijalno ugroženih porodica. To je jedna mogućnost. Druga je mogućnost da se tim sredstvima pokrene rad tzv. socijalnih neprofitnih preduzeća. Ukazujem na činjenicu da samo u Sloveniji 7% zaposlenih radi u takvim preduzećima. Treća mogućnost, sada smo od ministra Ljajića čuli da u Srbiji nedostaju 102 socijalna radnika. Mislim da je idealno rešenje da ova sredstva koja bi lokalne samouprave mogle da potroše na osnivanje fondacija i agencija budu iskorišćena za zapošljavanje ova 102 socijalna radnika.
Narodni poslanik Zoran Antić. Izvinite, gospodine Antiću, najpre ministar Ljajić.
Vrlo kratko. O tome sam govorio u raspravi u načelu. Osnivanje agencija, fondacija, to je samo mogućnost. U nekim zemljama se to ispostavilo kao jako korisno, zbog korišćenja fondova i sredstava iz EU. Tamo gde to ne bude potrebno neće ni biti formirane, neće se finansirati iz budžeta; ukoliko budu osnovane, mogu da budu finansirane samo iz tih sredstava koji dođu iz EU. Prema tome, neće biti ni novih zaposlenja u ovim agencijama.
Gospodine Antiću, samo se ponovo prijavite. Izvolite.
Ovo objašnjenje gospodina ministra deluje jako fino, ali to ne vidim u zakonu. To je verovatno vaš stav, vaše mišljenje, ali iza toga ne stoji nikakva garancija Vlade. Imamo samo u par članova pomenute javne agencije i fondacije i ostavlja se mogućnost za osnivanje tih agencija. Prema tome, ako već imate takav stav, to bi na neki način trebalo da uđe i u sam tekst zakona. Ovako, nama iz opozicije ostaje da vam verujemo na reč. Mnogo puta smo već od članova Vlade imali jako puno obećanja i malo šta od tih obećanja je ostvareno. Nema potrebe da ovde pominjem sa kojim programom ste ušli u predizbornu kampanju 2008. godine, a šta imamo danas. Da ne ponavljam, jako često o tome govorim. Samo želim da kažem da je mogućnost osnivanja javnih agencija i fondacija u suprotnosti sa ekspozeom predsednika Vlade. Pre samo deset dana, u trećoj tački tog ekspozea, među ciljevima koje ima ova nova rekonstruisana vlada bilo je smanjenje javne potrošnje. Javne agencije i fondacije bukvalno predstavljaju suprotnost ovom cilju, znače uvećanje javne potrošnje u narednom periodu. Želeo bih da kažem da se jako malo, govoreći o agencijama, radi na smanjenju javne potrošnje u Srbiji, iako je većina evropskih zemalja pristupila smanjenju svoje birokratije. Čak i jedna Velika Britanija, koja ima znatno jaču ekonomiju, sa kojom ne možemo ni na koji način da se upoređujemo, smanjuje broj svojih agencija. Imate podatak da u Rumuniji idu na smanjenje javnih službenika za nekih 26.000 ljudi. Isto se ide na smanjenje javne potrošnje. Da ne govorim o ovim zemljama koje su direktno zahvaćene ovom finansijskom krizom – Grčka, Španija, Portugalija, svi nastoje da smanje javnu potrošnju države. Jedino se u Srbiji o tome mnogo priča. Pričalo se puno o tome prilikom rekonstrukcije Vlade, čak su se i neke stranke koje čine današnju vladu složile s opozicijom da je neophodno ići na smanjenje broja agencija. Ali, evo, kada stigne zakonski projekat na to se zaboravi. Kada se ukaže mogućnost da se eventualno zaposli neko iz te partijske nomenklature, ne biraju se sredstva. Izbori su pred nama, ne treba propustiti nijednu priliku da se dođe do bilo kog glasa. Imamo situaciju da se jedno priča, a drugo se radi. Na koji način ovakvu javnu potrošnju možemo da finansiramo? Ili povećanjem poreza ili daljim zaduživanjem. Samo još jedan podatak u korist smanjenja javne potrošnje i nepotrebnosti ovog člana 19, za šta se zalaže SNS, to je da su troškovi kamata u 2010. godini u odnosu na 2009. godinu, kamata koje plaćamo na osnovu dugova, uvećani za 50%, a u odnosu na 2008. za nekih 117%, da su u okviru kapitalnih izdataka u budžetu troškovi za kamate u 2008. godini iznosili 26%, u 2009. godini 65%, a u 2010. godini 95%. Nemamo ništa više za investiranje. Sve nam odlazi na kamate, sve nam odlazi na javnu potrošnju. Mislim da je krajnje nekorektno, neprincipijelno od strane vašeg ministarstva da predlažete ovaj član u zakonu, jer, kao što rekoh, nije u saglasnosti sa politikom sa kojom je Vlada izašla pre desetak dana.
Gospodine ministre, izvolite.
U članu 206. ovog zakona jasno stoji koje sve usluge, koje ustanove i institucije se finansiraju iz budžeta Republike Srbije. Nigde ne stoji da će biti finansirana bilo koja agencija ili fondacija. Prema tome, to ostaje kao mogućnost lokalnim samoupravama, pokrajini, tamo gde procene da je to važno i korisno za razvoj usluga socijalne zaštite, da se one osnuju, pre svega zbog projekata i korišćenja sredstava iz tzv. Evropskog socijalnog fonda. Nema novih zaposlenih i nema troškova za eventualno osnivanje tih agencija i usluge.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, kada se vidi lista potpisanih poslanika po ovom amandmanu i da je tekst potpuno istovetan, a broj poslanika je 26, dolazi se do zaključka da nešto nije u redu sa ovim članom zakona ako 26 poslanika imaju istu primedbu na taj član zakona i predlažu da se taj član zakona briše. S druge strane, vi ste nama objasnili da će finansiranje tih agencija i fondacija biti iz budžeta EU, odnosno iz socijalnog budžeta EU. Prosto, iskustva koja imamo sa nekim ministarstvima koja su finansirala na takav način određene projekte i slične stvari... Pomenuću samo Ministarstvo zdravlja. Da li znate da je EU desetak programa koji se na taj način finansiraju, kako predviđate finansiranje ovih fondacija i agencija, ocenila kao potpuno neuspešne i da su te pare budžetskih obveznika EU potrošene na jedan potpuno neverovatan način? Zato smatramo da ovaj član zakona treba brisati, pogotovo što imate široku lepezu subjekata pružanja socijalne pomoći. Potpuno je bespotrebno da osnivamo i agencije i fondacije. Iako vi kažete u zakonu da je to moguće i da ne obavezuje, prosto tu vidim mogućnost da pojedine lokalne samouprave naprave te fondacije i agencije i da zapošljavaju ljude upravo po amandmanu o kojem smo malo pre toga raspravljali, da se tu zapošljavaju partijski kadrovi, a govorimo o depolitizaciji vlasti. Dakle, mislim da je potpuno u redu da ovaj član ne stoji u ovom zakonu, jer mu nije ni mesto u zakonu i potpuno je neprimereno da on postoji u ovakvom zakonu.
Narodni poslanik Momo Čolaković.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, uvaženi poslanici, Poslanička grupa PUPS će podržati ovaj zakon iz razloga koje je uvaženi poslanik dr Krpić obrazložio u načelnoj raspravi, a i u toku današnje rasprave u pojedinostima. Takođe ćemo podržati amandmane koje ste vi prihvatili, bez obzira na to iz koje su poslaničke grupe oni predloženi. Cenimo da je zakon dobar i da će obezbediti bolji kako materijalni tako i socijalni položaj onih kategorija građana kojima je u ovom trenutku, a i ubuduće najpotrebnije, i koji su u položaju socijalnih potreba i posebno izražavanja solidarnosti onih koji mogu to da pruže. Ističemo da je posebno značajno da zakon precizira obaveze lokalnih samouprava i gradova, pokrajina, u vezi sa ovim i da oni preuzimaju odgovornost za deo obaveza koje se tiču posebnih potreba onih građana koji ne mogu da obezbeđuju sredstva za život. U tom smislu, smatramo da treba tragati za drugim rešenjima. Zakon je dobar, on je jedna dimenzija. Ovde je bilo reči i o agencijama, mi mislimo da treba i druga rešenja tražiti. U tom smislu, Poslanička grupa PUPS će ponuditi jedno rešenje koje će biti, nadam se, prihvatljivo za sve. Naime, naša ekspertska grupa priprema zakon o socijalnom preduzetništvu, koji ćemo ponuditi u narednom periodu na razmatranje pre svega stručnoj javnosti, a zatim predložiti uvođenje u vladinu i skupštinsku proceduru. Gospodin Marić je govorio o tome da u pojedinim zemljama Evrope u ovom delu ekonomskih odnosa radi i do deset posto radno angažovanog stanovništva pojedinih zemalja. Mi mislimo da ta iskustva treba koristiti i da to treba da prenesemo kod nas. U tom socijalnom preduzetništvu treba da budu angažovani svi oni koji su u određenom smislu diskriminisani ili nisu u mogućnosti da se na adekvatan način uključe u radno sposobni deo ekonomije. Mislimo pre svega na invalide, ne nezaposlene koji imaju određeni broj godina do penzije, hendikepirane osobe, druge socijalno ugrožene grupe kao što su Romi itd. Normalno, ovo podrazumeva i određenu pozitivnu ekonomsku diskriminaciju prema ovom vidu preduzetništva. U tom pogledu je veoma bitno da se uključe i druga ministarstva, koja bi mogla da daju doprinos da se ovaj vid preduzetništva u našoj državi prihvati i da u tom pogledu obezbedimo jedan drugačiji način obezbeđivanja socijalno ugroženih kategorija, a ne samo kao što predviđa ovaj zakon. Rekao sam, naša ekspertska grupa sa gospodinom Milanom Krkobabićem, zamenikom gradonačelnika Beograda, priprema tekst na bazi iskustava iz drugih zemalja, kao što su Velika Britanija, Slovenija itd., i mi ćemo ubrzo ta rešenja ponuditi na javnoj raspravi. Pozivamo sve poslaničke grupe i druge političke aktere da nam daju podršku u ovome i da se uključe u pripremu jednog ovakvog dokumenta. Naša poslanička grupa će predložiti taj zakon, daće svoj doprinos da se i na drugačiji način rešavaju problemi socijalno ugroženih kategorija građana i nadam se da ćemo imati podršku svih vas. Na kraju, pošto koristim vreme poslaničke grupe, podražavamo zakon, u danu za glasanje daćemo svoj glas za pripremu ovog zakona, uz ove sugestije i predloge koje sam dao u svojoj diskusiji. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Milan Avramović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, nažalost, ministar nije tu, kolega Marić je tražio brisanje člana 19. u kome, kako obrazlaže ministar, postoje mogućnosti otvorenih varijanti da se formiraju agencije ili neka druga radna tela koja će se finansirati isključivo od fondova EU. Prvo, mi još nismo ni stekli status kandidata i nećemo ga skoro steći, tako da od tih fondova nema ništa, to je prva stvar. Druga stvar, u Zakonu o agencijama ne piše kako će se finansirati agencija, dakle, nigde nije propisano striktno pravilo da to može da bude isključivo od fondova EU, nikako drugačije, tako da taj odgovor takođe ne stoji. Treća stvar na koju ministar treba da odgovori jeste da li je on za to da lokalne samouprave treba da pomažu socijalno ugrožene kategorije stanovništva, socijalne ustanove ili centar za socijalni rad, kako god hoćete to da nazovete? Zbog čega to kažem? Zloupotrebe koje se dešavaju u lokalnim samoupravama... da kažemo da postoje nadzorni i upravni odbori svih agencija koji imaju apanažu za svoj rad (ili naknadu, kako god hoćete to nazovite), mogu da dođu do toga da ta naknada bude veća od one uloge koju ima sama agencija ili neko telo. Podsetiću vas da jedinice lokalnih samouprava po svojim statutima imaju mogućnost formiranja radnih tela, bez agencija, koja mogu da budu iz redova odbornika, iz redova građana ili izabranih lica, funkcionera jedinica lokalne samouprave, koji mogu da rade bez naknade. Dakle, striktno pravilo da samo agencija može da radi ako se finansira fondovima EU ne može da bude propisano, čak ni zakonom. To je prva stvar. Druga stvar, pošto se ne zna da li lokalna samouprava treba da podstiče razvoj i pomoć socijalnim ustanovama, zašto onda nije prihvaćen amandman gospodina dr Paje Momčilova u kome se traži da svaka jedinica lokalne samouprave napravi program unapređenja socijalne zaštite i utvrdi mere i aktivnosti za podsticaj i razvoj postojećih i novih usluga socijalne zaštite? Znači, utvrđivanje mera ne znači da morate da imate finansijska sredstva da biste pomogli nekom i ne znači da morate da platite članove upravnog i nadzornog odbora da biste nekome pomogli. Jedna lokalna samouprava kroz neko svoje telo, koje ima pravo statutom da imenuje u skupštini opštine ili u jedinici skupštine grada, kako god hoćete, lokalne samouprave, može da raznoraznim aktivnostima (kroz medijsku kampanju, kroz bilo koju vrstu donacija, donatorskih večeri) prikupi sredstva za socijalno ugrožene kategorije ljudi. Dakle, ne postoji mogućnost uokvirenog prostora gde fond EU treba da bude presudan faktor da biste vi nekome pomogli, tačnije da jedinica lokalne samouprave pokrene kampanju za pomoć centru za socijalni rad. Reći ću vam jedan najbolji politički primer (dobro je da ste došli, gospodine ministre) da je lokalna samouprava najveći sponzor socijalno ugrožene kategorije u predizbornoj kampanji, kada se deli đubrivo, cigle, blokovi, naočari i kišobrani, kada se deli sve ono što je nezamislivo da se deli u normalnom životu. U predizbornoj kampanji, posebno lokalna samouprava i posebno one političke partije koje ne znamo odakle se finansiraju da bi tako nešto delile su najbolje pomoći socijalno ugroženim kategorijama... Molim vas da ovaj amandman prihvatite i da prihvatite onda amandman dr Paje Momčilova, jer prosto je neverovatno da ni samo ministarstvo ne zna šta hoće. Prosto pitanje: može li jedinica lokalne samouprave da pomogne socijalno ugroženim kategorijama ili ne može, ili ustanovama kao što su centar za socijalni rad ili neka druga ustanova koja se bavi tim? Koliko imate dobrovoljnih akcija, besplatnih, koje su se sprovele uspešno, za pomoć tim ljudima? Pre neki dan je jedan predsednik opštine donaciju koju je dobio podelio u vidu kampanje, zakačivši značku DS-a i njenu zastavu i kaže – mi smo to obezbedili. To je zloupotreba koja ne treba da bude definisana fondom EU, jer donacija ide odatle. Zato vas molim da kanališete mogućnost pomoći, da svaka vrsta pomoći koja ide, nije bitno iz kog smera i pravca, bude prihvaćena, jer socijalno ugrožene kategorije su ljudi koji nisu svojom krivicom u tom statusu. Vi ste ih doveli u taj status, ta socijalno odgovorna vlada. Svaki dan na birou za nezaposlene imamo ljude koji se evidentiraju kao nezaposleni, a posle ponude srodnih poslova, kako to volite da kažete, da jednom lekaru ponude posao veterinara ili da reže granje po Beogradu, pa kad to odbije, oni ga skinu sa evidencije biroa za nezaposlene i on je ni kriv, ni dužan, stručan čovek, završio na ulici i socijalno je ugrožen. Nažalost, težak je put svih onih koji stoje u redu da dobiju pomoć od ove države, jer koga ova država hrani, neće daleko stići. Zato prihvatite ovaj amandman, i dr Paje Momčilova i gospodina Dušana Marića. Hvala.
Narodni poslanik Dušan Marić ima reč, a posle njega Gordana Milosavljević.
Gospodine Ljajiću, vi kažete da ne postoji obaveza, nego samo mogućnost da jedinice lokalne samouprave osnivaju ove fondacije i agencije, i vi ste formalno tu u pravu. Međutim, i vi i ja znamo da će većina opština iskoristiti tu mogućnost. Naprosto, postoji praksa da vladajuće stranke iskoriste svaku priliku za zapošljavanje svojih stranačkih aktivista i nema sumnje da će iskoristiti i ovu koju im pružate ovim zakonskim rešenjem. Vi takođe kažete da se rad fondacija neće finansirati sredstvima iz republičkog budžeta, nego sredstvima iz budžeta lokalnih samouprava i sredstvima koja će obezbediti određeni fondovi iz EU. To je po vama razlog zašto ovo zakonsko rešenje treba da ostane, a po nama je upravo to još jedan dodatni razlog zbog čega ovaj član zakona treba brisati. Srpska radikalna stranka ima jasan stav da Srbija ne treba da uđe u EU. Svaki poklon koji smo dobili iz EU kasnije nas je skupo koštao.
Narodna poslanica Gordana Paunović Milosavljević.
Nešto bih da kažem o amandmanu koji je podneo naš uvaženi kolega dr Paja Momčilov, a to je amandman na član 20.
Moram ga prvo pročitati, sačekajte. Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Hoćete li da kažete, gospodine ministre, da se prihvata i postaje sastavni deo predloga? Morate to da izgovorite zbog stenograma.
Mi smo prihvatili amandman poslanika Paje Momčilova. Smatramo da on poboljšava tekst i ovaj član zakona.
Zahvaljujem. Pošto je prihvaćen, da li imate želju da argumentujete još? (Ne.) Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, član 22. stav 6. glasi: „U obezbeđivanju sredstava za pružanje usluga socijalne zaštite učestvuje i korisnik, u obimu i na način utvrđen ovim zakonom.“ Mi smo smatrali, i tako smo intervenisali, da posle ovog: „pružanje usluga socijalne zaštite“ treba da stoji – može da učestvuje i korisnik, na način utvrđen ovim zakonom. Zbog čega smo smatrali da je potrebno da na taj način intervenišemo? Ovaj zakon govori zapravo o tome da država treba da pruži pomoć korisnicima u ostvarivanju ljudskih prava. Uovom slučaju, to je pravo na socijalnu zaštitu. Korisnici su najčešće osobe koje su na marginama društva, iz raznoraznih razloga, koje najčešće nisu u stanju da obezbede sredstva za pružanje usluga socijalne zaštite. Šta će se onda dogoditi ako oni nisu u stanju da obezbede sredstva? Onda neće ni moći da ostvare svoju uslugu jer neće biti u mogućnosti da plate. Država je ipak dužna, time što je ratifikovala neke međunarodne konvencije, da trajno pruža usluge te vrste građanima Srbije koji su u poziciji da im je ta pomoć potrebna. Našom formulacijom „može“ mi smo predvideli i situaciju da korisnik ipak ima mogućnost da nekim delomplati, a ako nema, onda će se usluga pružiti na način koji je dalje propisan ovim zakonom. Hvala.
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč.
Ovaj amandman i nekoliko sledećih amandmana su dobar povod da se otvori jedno pitanje na načelan način. Šta se u stvari radi? Možda je sada kasno, pošto je ova mašinerija pokrenuta, u vezi sa zakonom, ali ako je svrha izmene ili nekog novog rešenja bila da se poboljša materijalno obezbeđenje korisnika socijalne zaštite, onda nije trebalo da se menja zakon, nego da se samo promeni odgovarajuća odredba postojećeg Zakona o socijalnoj zaštiti. Međutim, ovde se krenulo malo šire, malo dalje, očigledno u susret nekim evropskim uslovima. Obično, kada se nešto prepisuje, onda se napravi ovakva greška jer Predlog zakona je najobičniji provizorijum. Ovaj zakon nećemo moći da primenimo u punom obimu, na onaj način kako neko možda i želi da se primenjuje ovaj zakon. Verovatno nije sporno na kojim se načelima zasniva ovaj zakon, koji se principi koriste, ali se gubi iz vida da ovaj zakon pre svega treba da reguliše situaciju kada pojedinac ili neka porodica dođe u stanje socijalne potrebe. To je sada najširi oblik, da ne ulazim u pojedinačne razloge zbog čega; negde je to zbog prihoda, negde zbog zdravstvenog stanja ili nekih drugih okolnosti. Nije tu problem kada se taksativno navode, što kažete, prava ili usluge. To je oduvek postojalo manje ili više, samo se neka terminološka razlika pojavila. Međutim, moram da skrenem pažnju da ste ovde izgubili iz vida da država garantuje to. Ovo ne garantuje lokalna samouprava, ovo ne garantuje teritorijalna autonomija, već samo država i državna vlast. Prošli put sam vam rekao, ako ste išli na transformaciju Vlade, rekonstrukciju, kako to kažete, onda ste morali da napravite ponovo ministarstvo koje bi u sebi imalo i rad, i zdravstvo i socijalnu politiku. Vidite i sami, u nekim pravima gotovo 60% materije je iz oblasti zdravstva, a reguliše se socijalnim propisom. Dalje, ovde nije jasno da li se neki poslovi socijalne zaštite prenose nižim oblicima, navodno, vlasti, a to nije vlast, lokalna samouprava, kao povereni poslovi države ili su to izvorni poslovi lokalne samouprave. To nije slučaj samo kod socijalne zaštite, to je slučaj i kod zdravstva, obrazovanja itd. Mislim da ne treba to tako da prenosite, jer onda imamo potpuno različitu situaciju od jedinice lokalne samouprave do jedinice lokalne samouprave, povodom prava za koja garantuje Republika. Kada garantuje Republika, ona mora da garantuje u punom obimu i u Crnoj Travi i na Dedinju. Ali, to se gubi jednostavno iz vida jer se pojavljuju neki drugi faktori, kako da se obezbede sredstva itd. Postoji prostor da se to reguliše, ako se napravi jedan stabilan sistem koji funkcioniše, koji ima svoju piramidalnu organizaciju i zna se ko za šta odgovara. Kažete – fale socijalni radnici. Verovatno fale, ali prosto ne mogu da shvatim da diplomirani sociolog može da se prekvalifikuje u diplomiranog socijalnog radnika. To ne mogu da shvatim. To bi otprilike bilo kao da idemo na kurs šest meseci, pa će lekar da bude veterinar. Nemoguće je, ljudi. To što je Nacionalna služba za zapošljavanje u Nišu, G17 plus, našla dobar način da izvuče pare, da da Filozofskom fakultetu, sa prezimenom Jovanović, to je njihova lična kombinacija i to treba javno da kažete, a ne sada da se zamotava levo, desno. Kako ćemo da prekvalifikujemo diplomiranog pravnika u diplomiranog fizičara? Hajde da je neki psiholog nešto uradio, pa da bude kursista - socijalni radnik, pa ima neke logike, ali sociolog u socijalnog radnika, to je nemoguće. Počinje sa „s“. Svašta počinje sa „s“, i srce, ali ga leči kardiolog. Mislim da je to principijelni promašaj. Mnoge svetske organizacije razmatraju socijalna pitanja: pored onih klasično socijalnih, tu se javljaju i Svetska banka i MMF i govore o različitim stubovima socijalne zaštite. Nulti stub socijalne zaštite koji se sad razvija je socijalna, negde kažu državna, penzija – nagrada od strane države za građanina koji je doživeo 65. godinu života. Daleko smo mi još od toga, to je potpuno jasno. Ovaj zakon ne može da vidi razlike koje postoje na teritoriji Republike Srbije. A one postoje. Sela se prazne, gradovi se pune, prave se megapolisi koji će imati problema sa strujom, vodom, kanalizacijom, prevozom, energijom itd. Kao da je Tito još živ. Industrijalizacija na nivou. Od kad je došao traktor, zemlja se ne obrađuje. To znate i sami. Dok nije bilo traktora, sve je bilo obrađeno. Jeste malo smešno, ali je istina. Znači, ovaj tekst ne vidi stvarno te potrebe. Zašto sam pričao da je ovo ministarstvo moralo da objedini sve ove poslove? Iz jednog prostog razloga: ne može pravo iz socijalne zaštite da bude pravo na prekvalifikaciju. To može da se ostvaruje preko Nacionalne službe za zapošljavanje. Znači, čovek je u stanju socijalne potrebe. Treba da se prekvalifikuje. On će to pravo kod Nacionalne službe za zapošljavanje da ostvari, a ne da centar za socijalni rad finansira i pravi neke radionice, kurseve itd. Ja se slažem za radionice i kurseve kad su u pitanju deca koja su ometena u razvoju, da postoji neki prostor da mogu da se angažuju, ali to je druga varijanta. Ali, ako mislite da trajno rešite stanje socijalne potrebe porodice ili nekog pojedinca prekvalifikacijom, obrazovanjem, da bi se zaposlio, molim vas, postoji institucija gde to treba da se uradi. Znam da se radi, ali jeste li videli malopre šta je bilo sa socijalnim radnicima? Ispada da su oni bili u stanju socijalne potrebe. Verovatno da jesu u stanju socijalne potrebe ako ne rade. Samo bih vam skrenuo pažnju da između članova 81, 87, 88. i 89. (govori se o iznosu novčane socijalne pomoći) postoji neusaglašenost i svojevrsna kolizija u pogledu nekih pojmova. Gospodine Ljajiću, ne može da se rešava socijalna situacija u našoj zemlji prilozima od minut na televiziji, slikanjem i saučestvovanjem u bolu sa licem koje je u stanju socijalne potrebe. Ne pominjem nijedno ime. Ne može da se rešava ni kada neka stranka finansirana od tajkuna izgradi nekome kuću pa kaže – mi smo humani. Ispada da svi drugi nisu humani, a da su samo oni humani. Daću vam nekoliko konkretnih primera kako to može da se reši. Ovo je obračun jedne gospođe koja je radila dve godine kao frizer. Verovala je da može da krene sa svojim poslom i da reši pitanje egzistencije svoje porodice. Radila, mučila se dve godine i zatvorila radnju. Ovo je sada obračun: u prvom delu se nalazi obračun doprinosa za penzijsko-invalidsko osiguranje, koje nije platila, drugi je iznos doprinosa za zdravstveno, treći za slučaj nezaposlenosti i četvrti porez na lična primanja. Cela priča na ovom velikom papiru se zasniva na sledećem: pre dve godine ona je po ovom osnovu dugovala dvadeset i nešto hiljada dinara. Pošto nije radila, odjavila je, u međuvremenu kamata, kamata, kamata – 280.000 dinara. Kada se sad pogleda taj obračun kamate, ispada da je najveći zelenaš Republika Srbija, jer po osnovu docnje za doprinose i poreze zaračunava zelenašku kamatu, goru nego „Banka Inteza“. Kako je moguće da za dve godine kamata četiri puta prevaziđe glavnicu? Da li je taj obračun kamate nešto realno što pripada državi? Nije realno. Otpišite. Otpišite prvo ono što je nerealno potraživanje, nenaplativo potraživanje; muči vas po bilansima u upravi prihoda i dovodite ljude u neprijatnu situaciju. Ova gospođa je sa suprugom podstanar; da je kojim slučajem vlasnik stana, proradila bi ona logika Kori Udovički – prodaj pa plati. Znači, to je jedna mera gde može da se značajno pomogne. Država može značajno da pomogne. Zašto je kod nas PDV 18%? Zašto ga ne smanjimo na 14%? Ukinite onda sve subvencije i sve pomoći koje idu iz Ministarstva za ekonomiju. Sada imamo sledeću situaciju: svi plaćaju, svi moraju da obračunaju, pa ko plati, plati. To dođe u budžet. U budžetu se nađe dasa pa kaže – evo, ja ću ovoliko da odredim da budu subvencije za privredu, pa onda selektivno, Mika može, Pera ne može, ovaj ima stend-ap, start-ap itd. Kao Deda Mraz. Smanji ti za 4% PDV, pa budi Deda Mraz za sve. Ovako, em ga držiš u stanju zavisnosti, em uništavaš potencijalne mogućnosti da čovek sam svojim radom preuzme socijalno staranje o sebi i svojoj porodici. Znači, ovo je druga ideja. Dao sam vam samo dve ideje, a postoji 25 takvih ideja za konkretne uštede, koje ništa ne koštaju. Apsolutno ništa. Shvatio sam vas zašto ste pričali o centrima za socijalni rad i ustanovama socijalne zaštite za veći broj jedinica lokalne samouprave. U nekim mestima je neracionalno praviti samostalan centar jer ne može lokalna samouprava da obezbedi broj zaposlenih prema nekim standardima, a negde se i preklapaju, negde postoje i ta razuđena područja. Imamo sela gde živi po jedno domaćinstvo. Ono je stvarno u stanju socijalne potrebe. Evo, na primer, u Sjenici, da ne idem po ovim čukama po Srbiji, gde na 20 km ne postoji nijedna živa duša, jedan čovek prima neku poljoprivrednu penziju od pet, šest hiljada dinara. On može sa tim parama da živi tamo, bitno mu je da plati struju, da mu je ne isključe, ali nema sa kim da razgovara. Socijalni radnik uopšte ne zna da taj čovek postoji tamo na toj čuki. Napravite politiku. Manite koridore, pravite prema selima, šaljite ljude, dajte im uslove da mogu da obezbede neku egzistenciju. To ne može preko noći, za to je potrebna nacionalna strategija. Treba da se razviju naša sela, da se život u tim selima učini humanijim. Oteše nam teritoriju, gospodine Ljajiću. Prazne nam teritorije. Nekima je tesno. On samo pređe preko planine i kaže – moje ovce, moja zemlja. Mi moramo da vodimo računa i o tome. Ovde je sve pomešano. Slažem se, nivo socijalne zaštite, usluge koje pružaju ljudi koji su zaduženi da rade na socijalnim pitanjima moraju da imaju neki kvalitet, da ispunjavaju neke standarde, ali moramo da budemo svesni da je nemoguće taj kadar obezbediti u nekim malim opštinama. U nekim opštinama možete da obezbedite učitelje, ali ne možete da obezbedite lekare i drugo. Evo, i ovde, obezbedili jednog lekara pa ga ovi sada izbacuju iz doma zdravlja gde je stan, jer treba neko drugi da se zaposli, nečije dete. Danas je to postalo okrutno: imam vlast, imam moć, baš me briga, izbacim to napolje; kako ću da prođem na sudu, to me uopšte ne interesuje. Ako ne mogu da završim preko suda, kroz tri, četiri, pet godina, kad prođe, iz budžeta ćemo da nadoknadimo štetu i da završimo posao. Mislim da ovaj predlog zakona taksativno, po pravima itd. prihvata standarde – mi smo nekada imali izuzetno dobre propise iz socijalne zaštite – ali ovakav kakav je neće biti primenljiv. Zbog činjenice da nema piramide, da država odgovara za ovakve stvari, već je to razuđeno, lokalna samouprava će, htela ne htela, u praksi faktički da opstruira primenu ovog zakona, a vi ne možete ništa da uradite. Ovde se javlja još jedan deo. Znate, kada neko kaže – o namenskim i nenamenskim sredstvima iz budžeta za finansiranje lokalne samouprave, ja se prosto naježim. Pre tri godine je donet Zakon o finansiranju lokalne samouprave i dve godine se ne primenjuje zakon. Je li tako? Zašto? Nema para. Deco, rešili smo jedan problem, nema para. To je otprilike ta poruka. Zašto smo onda donosili zakon? Doneli smo taj zakon da se ne bi poslanici trkali u Skupštini, kada se donosi budžet za transferna sredstva, da svako vuče za svoju opštinu. Naravno, neki objektivni kriterijumi, pa broj stolica, pa broj učenika, pa broj obdaništa, pa broj male dece, pa ovo, pa ono. Sve je ušlo u neku matematiku. Jedne godine se primenio taj zakon, a sledeće godine nema para, ne može da se primeni. Znate, zakon treba da ispuni neki uslov, mora nešto da garantuje, mora nešto da obezbedi i mora da bude moguć. Džabe mi pišemo ovde – za direktora centra za socijalni rad izabraćemo čoveka koji skoči sedam metara uvis. Pa, niko neće da skoči sedam metara uvis, jer je nemoguće. Znači, mora da bude moguć i prilagođen našim potrebama. Hvala vam.
Narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, na ovoj planeti Zemlji negde sredinom 17. veka živeo je jedan veliki filozof, zvao se Baruh Spinoza, i imao jednu veoma poznatu maksimu koja je glasila – ako mudrac ne poduči neznalicu, napravio je dvostruku štetu, umanjio je sopstveni ugled, a neznalicu ohrabrio da i dalje greši. Dakle, mogu da razumem diskusije koje nam u ovom kontekstu govore da možda neke poslove ne treba poveriti opštini. Mogu da razumem diskusiju koja ide u pravcu da sve opštine možda nemaju kadrove koji su sposobni da obavljaju poverene poslove. Ali, ne mogu da prihvatim činjenicu da u godini kada se čitav svet bori sa ekonomskom krizom i kada je PDV jedini način za finansiranje države, ali i nerazvijenih gradova i sredina, neko sad predlaže da se smanji PDV. Istovremeno, kada je taj neko bio na vlasti nije mu padalo na pamet da uopšte postoji PDV, nego se u zemlji Srbiji poslovalo i bez poreza, neki su plaćali, neki nisu, zavisi od toga ko je čiju partijsku knjižicu imao. Dakle, nije veliki onaj čovek koji mnogo zna, već onaj ko mnogo razmišlja. Svakako da se ovde vodilo računa i da se mnogo razmišljalo kada se ovakav zakon predlagao i svakako da namera ovog zakona jeste da se opštinama povere oni poslovi koji će omogućiti ljudima koji žive u tim opštinama da ostvare neka svoja prava, ali i da država Srbija kroz te poverene poslove pokaže brigu o pojedincima i solidarnost sa pojedincima koji se suočavaju sa efektima ekonomske krize, tako da ne mogu da prihvatim baš svako obrazloženje svakog amandmana koje se čuje u ovoj sali. Zahvaljujem se.
Narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre Ljajiću, donošenjem Predloga zakona o socijalnoj zaštiti i prihvatanjem mnogih amandmana Partija ujedinjenih penzionera Srbije, čiji sam ja član, podržava unapređenje socijalnog položaja najugroženijeg i, po pravilu, najsiromašnijeg dela stanovništva. Bolje rečeno, mi iz PUPS-a mislimo da prema onima kojima je potrebna socijalna pomoć treba socijalnu politiku sprovoditi onako kako se danas sprovodi jedino u gradu Beogradu. Naš zamenik gradonačelnika, gospodin Milan Krkobabić, sa gradonačelnikom Beograda gospodinom Đilasom, uz punu podršku koalicionih partnera, predstavlja izvrstan model nove socijalne politike u Srbiji. Onako kako radi danas Beograd na polju socijalne politike ili, bolje rečeno, ono što radimo danas u Beogradu, treba sutra pripremiti u Srbiji. Trenutno boljeg primera od Beograda nema. Beograd daje jednokratnu pomoć penzionerima i u toku prošle godine je podelio milijardu i osamdeset hiljada penzionerima, odnosno onima čija je penzija bila manja od 15.133 dinara. Beograd daje trudnicama i porodiljama; prošle godine je dao puno, a ove godine je predviđeno 114.025.000 dinara. Beograd daje majkama koje su rodile trojke, četvorke i blizance; ukupno im je prošle godine dao 11.204.000 dinara socijalne pomoći. Beograd je uveo, gospodine ministre, geronto-domaćice i u Beogradu ih ima 667, dok ih u Srbiji nema. Beograd daje, odnosno izdržava 90.000 izbeglica i interno raseljenih lica. To vam je sigurno poznato. Ali, 10% nije živelo na njegovoj teritoriji, a koristi ovu socijalnu pomoć. Ovo što su prethodni govornici pomenuli, da Srbija na rubovima ostaje bez svog stanovništva i da se demografske prilike i te kako menjaju, jedan je od razloga zbog čega se gradovi povećavaju, a to su ovakva primanja. Mi u PUPS-u mislimo da bi trebalo usaglasiti ovakve stvari koje Beograd daje, da se omoguće i drugim građanima, odnosno u drugim mestima na našoj teritoriji. Tako bismo smanjili pojavu da trudnice dolaze samo zbog porođaja u Beograd, da drugi siromašni slojevi koji imaju niska primanja dolaze u Beograd. Tako država daje, pa daje. Ovo nisu ničija sredstva, ovo su naša sredstva, i u Beogradu, i u Kraljevu i u Babušnici. Prema tome, u ovom našem ili vašem zakonu, koji vi donosite, poslanici će biti na ovoj strani i glasaćemo za ovakav predlog zakona. Hvala lepo.
Replika gospodinu Milivojeviću, narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospođo Đukić, samo da ispravim neke podatke, pošto ideja o porezu na dodatu vrednost nije nastala 2001. godine. Još 1992 - 1993. godine se razmišljalo o tome. Gospođo Đukić, još su ministar finansija Zebić, pa Vlatković, pa Bora Milačić, vlade su razmišljale o tome, bilo je nekoliko predloga zakona, ali jednostavno nisu postojale okolnosti da se takav zakon usvoji, da se donese. Jednostavno, nije bio takav ambijent, nije moglo da se radi. U to vreme se razvijao sistem registra, kase i fiskalnog računa. Sve je to napravljeno bilo, bilo je gotovo i nasleđeno 2001. godine, tako da ideja o smanjenju stope poreza na dodatu vrednost nije rezultat pukih želja. U nekim zemljama je ta stopa mnogo niža. I kada je donošen Zakon o porezu na dodatu vrednost Srpska radikalna stranka je podnosila amandmane i tražila je da na 15% svedemo porez na dodatu vrednost, onu višu stopu, pa ukoliko se u praksi pokaže da treba povećavati, da povećavamo. Mi smatramo da sad treba ići na smanjenje te stope, jer, i to moram da vam kažem, to ekonomisti znaju, to je opravdanje za ovu situaciju, u uslovima kada se zadužujete da biste pokrili deficit ili da biste aktivirali neke javne radove itd. mera koja prati zaduživanje jeste smanjivanje svih poreskih stopa. Te dve mere su trideset i neke godine izvukle svet iz svetske krize. Čuveni profesor Kejnz je to izmislio. Tako da nema ovde improvizacije, ovde mora da dominira, pre svega, nauka, ako neko prepoznaje, ja nisam zadužen za te stvari.
Milica Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, koristiću vreme poslaničke grupe, jer moram da reagujem na ovo što je kolega Krpić rekao. Priznajem pravo svakog narodnog poslanika da govori o svojoj partiji najbolje što može i da pohvali ono što je najbolje što je uradila njegova partija na nekom mestu, ali to što je on rekao je upravo primer da nam novi zakon iz oblasti socijalne zaštite uopšte ne treba. Očigledno je da stari zakon, plus mnogo, mnogo novca iz gradskog budžeta, koji je samo za nekoliko procenata manji nego što je republički, daje i te kako velike mogućnosti da date pomoć, da date socijalna davanja ugroženim kategorijama, penzionerima, porodiljama itd. Mislim da u ovoj sali nema nikog, uključujući i ljude iz predsedništva, ministra i njegove pomoćnice, ko sa toliko mnogo novca ne bi pomogao na pravi način i ne bi socijalnu službu podigao na najveći mogući nivo. Ono što jeste naš problem jeste nedostatak novca i kako da sa tim novcem koji imamo u republičkom budžetu ispunimo sve potrebe i govorimo o ispunjavanju svih prava naših građana, koji i te kako imaju problem, i te kako su siromašni, zaista su u stanju socijalne potrebe, kako se to kaže jezikom ovog zakona. To je ono na šta reagujem, prosto zato što mislim da nije najbolji primer za ovo o čemu danas pričamo, a zapravo je najbolji primer za to što se ovog trenutka govori da lokalne samouprave nisu uvek u stanju da pomognu svojim građanima, pre svega zbog svojih budžeta, ne zbog toga što to ne žele, nemaju nameru ili su im centri za socijalni rad loši. Prosto se radi o tome koliko novca imamo, kako ćemo ga rasporediti, da sa što manje novca nahranimo što više usta. Znači, ono o čemu bih govorila, i apelovala bih da se kao narodni poslanici vratimo na to, jeste novi zakon, jesu amandmani koji se ovde nalaze, a priču o tome kako je najlakše potrošiti novac u predizbornoj kampanji možemo da vidimo kad god su neki novi lokalni izbori, kad se deli đubrivo, šporeti, paketi, ovo i ono, ali to nije priča o socijalnoj pomoći, to je priča o nečemu drugom. Hajde da se vratimo na zakon.
Da li još neko želi po ovom amandmanu? Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković i Donka Banović. Gospođo Vojić Marković, izvolite.
Smatrali smo da evidencija iz člana 23. stav 2. treba da se vodi u elektronskom obliku, a da može i u papirnom obliku. Smatrali smo da je to poželjno staviti na prvo mesto, zato što je to dugotrajnija evidencija, savremena evidencija i, na kraju, odgovara nekim drugim standardima Vlade koja govori o tome da je proevropska vlada i da hoće da nas vodi u Evropu. Odgovor koji sam dobila jeste me začudio, ali delimično; amandman se ne prihvata jer se tako stvaraju obaveze koje u ovom trenutku, imajući u vidu tehničku opremljenost ustanova socijalne zaštite, nije moguće primeniti. Dakle, opet se radi o tome da je novac to što je presudno da ne idemo napred. Apelujem i na ministra i na njegove pomoćnice, ostavite mogućnost da postoje centri za socijalni rad koji mogu to da izvedu, ostavite mogućnost da to rade, zato što mislim da u gradovima ima centara za socijalni rad, mogu i da ih navedem, koji mogu da povedu priču napred, a da ostali prate od onog trenutka kada se stvore mogućnosti za to. Hvala.
Ministre, izvolite, imate reč.
Prihvatam ovaj amandman.
Amandman je prihvaćen od predstavnika Vlade. Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 26. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Srđan Spasojević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 29. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? Gospodin Milan Dimitrijević.
Radi se opet o nerazumevanju dva pojma, šta su potrebe, a šta su prava. O tome smo govorili na početku ove rasprave o članu 3. Dakle, mi smo kao zemlja potpisali međunarodne konvencije gde se govori o ljudskim pravima koja su širi obuhvat socijalnih problema nego što su ljudske potrebe. Ta nit se provlači kroz ceo zakon i na neki način ovakva terminološka obrada zakona degradira ovaj zakon. Mislim da stvarno treba da prihvatite ovaj amandman na član 29. zato što su ljudska prava daleko šira i bitnija nego ostvarivanje životnih potreba.
Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 31. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević, koja želi reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, poslanički klub SRS podneo je amandman na član 31. koji se odnosi na načelo unapređenja kvaliteta socijalne zaštite. Kada pogledamo obrazloženje zbog čega ovaj amandman poslaničkog kluba SRS nije prihvaćen, očigledno je da je došlo do nesporazuma, jer je napisano da se ne menja suština i sadržina odredbe. Naime, predložili smo da se izmeni član 31. Suština tih izmena ogleda se u tome da se stvori zakonski okvir da ukoliko se u neko dogledno vreme stvore uslovi, tj. ukoliko se poboljša ekonomska situacija, može doći i do povećanja socijalnih davanja. Trenutna situacija u Srbiji, što se tiče socijalne zaštite, vrlo je teška, a glavni uzrok tome jeste loša ekonomska situacija. Mnogi radno sposobni ljudi postali su korisnici pojedinih usluga socijalne zaštite, i to najčešće korisnici dosadašnjeg materijalnog obezbeđenja porodice. To je razlog što su iz godine u godinu potrebna znatno viša sredstva za socijalnu zaštitu. U ovom momentu usluge socijalne zaštite pružaju se u skladu sa uslovima koje diktira ova velika kriza, koja je u Srbiji posledica velike svetske ekonomske krize, ali i mnogih drugih dešavanja, poput privatizacionog procesa. Uz pretpostavku da ekonomska situacija jednog dana bude povoljnija, smatramo da bi i korisnici socijalnih usluga tada trebalo da budu u boljem položaju. Dok nije bilo u ovako velikoj meri potrebe da radno sposobno stanovništvo koristi usluge socijalne zaštite znalo se ko uglavnom ima pravo na socijalnu zaštitu i ko se obraća ustanovama socijalne zaštite. To su bili ljudi sa određenim bolestima, stara i lica sa posebnim potrebama, deca bez roditeljskog staranja itd. Imalo je tu mesta i za neke druge oblasti koje su u nadležnosti Ministarstva za rad i socijalnu zaštitu, za finansijsku podršku merama pozitivne populacione politike. Danas se sve promenilo, jer toliko novca koliko je predviđeno za socijalna davanja mora da se rasporedi na zaista veliki broj korisnika. Kada sam već pomenula mere pozitivne populacione politike, podsetila bih još jednom da je poslanički klub SRS u januaru podneo Narodnoj skupštini Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom. Na početku Prvog redovnog zasedanja Narodna skupština nije prihvatila da se o tom našem predlogu raspravlja, jer uz predlog zakona nije dostavljena izjava o usaglašenosti sa pravom EU. Smatramo da takva izjava uopšte nije potrebna, a argument za to je da pojedine države članice EU svoje zakonodavstvo ne usklađuju sa zakonodavstvom EU. Zbog te zaista neopravdane i nepotrebne proceduralne prepreke Narodna skupština nije uvrstila u dnevni red pomenuti predlog zakona, a njime je bilo predloženo da se pred Zakonom o finansijskoj podršci porodici sa decom izjednače sva deca, da roditelji primaju i dečiji i roditeljski dodatak za svako živorođeno dete. Smatramo da je pomenuti zakon u sadašnjem obliku diskriminatorski i da ga treba što hitnije izmeniti. Porodicama koje imaju više od četvoro dece ili očekuju rođenje deteta koje je po redu rođenja posle četvrtog to bi koliko-toliko pomoglo da prebrode ovo vreme krize. Međutim, predlog poslaničkog kluba SRS ostaje van procedure jer je Narodna skupština procenila da je važnije bilo napomenuti, tj. napisati izjavu da je predlog u skladu sa zakonodavstvom EU. Rekla sam već da zakon čije smo izmene predložili definiše da se pravo na roditeljski i dečiji dodatak može ostvarivati samo za prvih četvoro dece. Tu je jedan momenat vredan pažnje: Svetska zdravstvena organizacije je dala svoj stav da je psihofizički razvoj dece adekvatan u porodicama sa najviše četvoro dece. Srpsko Ministarstvo rada i socijalne zaštite je prihvatilo taj stav, čime u stvari opravdava odredbe Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom. Stav SRS je da se sva živorođena deca moraju izjednačiti pred zakonom, jer je u Srbiji veliki pad nataliteta, a stanovništvo je sve starije. Kada biste nešto tako prihvatili to bi bila potvrda da se zaista radi o unapređenju kvaliteta usluga socijalne zaštite uopšte, a ne samo onako kako zakon o kome danas raspravljamo definiše. Što se tiče člana 31. Predloga zakona o socijalnoj zaštiti, mi iz SRS naravno nemamo ništa protiv da se kvalitet usluga socijalne zaštite unapređuje primenom savremenih dostignuća nauke i struke i stručnom podrškom. Ne sumnjamo da će se raditi na tome da se unaprede profesionalne kompetencije stručnih radnika i naravno da to smatramo potrebnim, jer da bi neko mogao da učestvuje u jednoj tako osetljivoj oblasti kao što je oblast socijalnog rada činjenica je da se mora edukovati i usavršavati. Međutim, pored takvog načina unapređenja kvaliteta socijalne zaštite mi smo amandmanom predložili još jedan kvalitet, a to je, kako sam na početku rekla, da se stvori osnova da ukoliko dođe do poboljšanja ekonomske situacije dođe i do većih socijalnih davanja kategorijama kojima je to najpotrebnije: deci bez roditeljskog staranja, licima sa posebnim potrebama, žrtvama nasilja, starim osobama koje imaju potrebu za domskim smeštajem i ostalim korisnicima na koje se ovaj zakon odnosi. U toku ove diskusije o prethodnim amandmanima nisam se javljala, ali pomenuto je da građani Crne Trave usluge socijalne zaštite ostvaruju preko ispostave Centra za socijalni rad u Vlasotincu. To nam je poznato, znamo da trenutno radi troje u toj ispostavi. Gospodin ministar je pre nekog vremena bio tamo; nažalost, videli ste da su potrebe za socijalnom zaštitom na tom području izražene u jednoj uskoj oblasti, a to su potrebe za geronto-domaćicama. To je područje na kome žive ljudi u selima koja su jako udaljena od Crne Trave i tamo u jednom selu živi dvoje-troje starih ljudi, kojima je pomoć geronto-domaćica i te kako potrebna. To je surova stvarnost, mogli ste da vidite. Još jedan detalj ću preneti sa juga Srbije. Revoltirani načinom na koji vlast troši novac poreskih obveznika neprekidnim osnivanjem agencija za mnogo toga građani Doljevca žele da osnuju agenciju putem koje bi prodavali svoje telesne organe, jer zaista nemaju drugi način da prežive. To je odgovor građana Doljevca na postupke vlasti. Ovi detalji su možda malo više u vezi s prethodnim amandmanima, ali svakako su u tesnoj vezi i s amandmanom na član 31. kojim smo, ponavljam, predložili još jedan konkretan način za unapređenje kvaliteta socijalne zaštite. Zahvaljujem.
Na naslov iznad člana 34. i član 34. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? Gospodin Perić.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, vi ste prihvatili puno amandmana podnetih na ovaj zakon i dalo bi se zaključiti da će ovaj zakon biti solidnog kvaliteta. Međutim, to nije tačno. Vi ste pokazali dobru volju. Dok mi danas razgovaramo o pravnim okvirima za socijalnu zaštitu naših građana, verujte da i ovog trenutka postoje neki ljudi koji su na granici minimuma. Vi ste prilikom svojih obilazaka u najekstremnijim slučajevima pokazivali i razvijali možda osećaj solidarnosti, ali ni izbliza nisu rešeni problemi građana kojima ste bili u poseti. Konkretno, kada je u pitanju član 34. na koji smo podneli amandman, ovaj član 34, kao i član 36, nalazi se u trećem delu ovog zakona gde se govori o formalnim uslovima nakon stečenih prava ili bar obezbeđivanju prava koja se stiču na osnovu ovog zakona. Ali, to je više tehničke prirode. Svi građani zaslužuju podjednaku pažnju. Mi ne znamo unapred ko su siromašni, a ko su bogati. Mada, najveći broj danas jeste siromašnih. Ne čine Srbiju samo premijer Cvetković, njegovi ministri, Mišković, Beko i drugi, nego i oni koji svakog jutra prate svoju decu u školu a nemaju ni za sendvič da im daju, oni kojima se vrati osmeh na lice u momentu povratka njihove dece iz škole kada kažu da su tog dana dobila dobru ili čak odličnu ocenu. Ovde se radi više o licima koja su napunila 15 godina. Lice koje ima 15 godina ima određen nivo posebne sposobnosti, dakle, nema poslovnu sposobnost. Poslovna sposobnost, podsećanja radi, po našem Ustavu se stiče sa 18 godina, ali postoje posebni vidovi sposobnosti; lica sa 15 godina imaju testamentarnu sposobnost i radnu sposobnost, a samim tim i mogućnost raspolaganja onim što su zaradila i obezbedila. Podneli smo amandman na član 34. stav 4. ovog zakona. Stav 4. glasi: „Ne mogu se razgledati ni prepisivati, odnosno umnožavati spisi koji se vode kao poverljivi ako bi se time mogla osujetiti svrha postupka ili ako se to protivi javnom interesu ili opravdanom interesu korisnika ili trećeg lica“. Znači, predlažemo da umesto „ne mogu se“ stoji „nije dozvoljeno“. Ako je definisano kao „ne mogu se“, to znači da povremeno i mogu da razgledaju, prepisuju i na drugi način se upoznaju sa spisima koji su potrebni za sticanje prava po osnovu ovog člana ili ovog zakona. Ako se kaže da nije dozvoljeno, onda tu postoji imperativna zabrana da se to uradi, a videli ste da postoji ozbiljan interes da se to zaštiti. Znači, pre svega, u pitanju je zaštita jednog javnog interesa, u pitanju je postupak za koji nije dobro da se šira javnost upozna sa svim problemima koji postoje. Ili vi možda mislite da mogu svi problemi da se reše na taj način što se šira javnost upozna s tim kakva je situacija? Prosto ne mogu da verujem da vi ističete ovde kao problem nedostatak 102 socijalna radnika kada znamo da u Srbiji postoje i doktori medicine koji su bez posla. Na šta to ukazuje? Ukazuje na to da ova vlada ne vodi socijalnu politiku, ne vodi ozbiljnu i odgovornu politiku. Očigledno, ovde su zakazali i Ministarstvo prosvete i Nacionalna služba za zapošljavanje. Vi ste tokom prethodnih godina više puta stavljali šlem na svoju glavu (smatramo da je treba zaštititi), on je bio žute boje. Moraćete malo češće da stavljate plavi šlem, pa da obiđete građevinska gradilišta, kako biste podstakli razvoj te industrije. Veliki broj ljudi je zaposlen na izvođenju tih građevinskih radova. Pokretanje građevinske operative pokreće petnaest-šesnaest srodnih delatnosti. Samo da se ode tamo da se vidi, da se ukaže da ova država ozbiljno razmišlja o tim problemima. Isto tako, i ministarstvo za ekonomski razvoj mora da ima čvrstu saradnju sa Ministarstvom za rad, socijalna i boračka pitanja kako bi građanima Srbije, koji su ne svojom voljom i ne svojom krivicom došli u jednu tešku i nezavidnu situaciju... Pošto ste bili vrlo raspoloženi za prihvatanje ovih amandmana, mislim da ćete i ovaj amandman prihvatiti. Ali, da vam kažem, imam osećaj, iako ne potcenjujem ne samo struku socijalnog radnika, nego bilo koju struku, naprotiv, bez stručnih i kvalitetnih ljudi, ljudi koji su nacionalno odgovorni, u svakom pogledu, nema napretka ovoj državi... Ali, ne fali nama, nije nama toliko manjak socijalnih radnika koliko blagajnika. Retko ko dolazi u centre za socijalni rad da traži, mada ima i takvih slučajeva, konsultacije ili neku pomoć od psihologa, socijalnog radnika ili slično; dolazi po materijalna primanja. E, to je ono o čemu bi ova država morala više da vodi računa. To ministar Ljajić sam, kao pojedinac, svakako ne može da uradi, ali ova vlada, za koju kažete da je socijalno odgovorna, da vodi računa o nacionalnoj politici... To je samo deklarativno, zaista. Do sada se to nije pokazalo ni u jednom slučaju. Na koji način bi se moglo obezbediti dovoljno posla za blagajnike u centrima za socijalni rad? Evo, daću vam samo dva predloga za razmišljanje. Prvi je da se energično u Vladi, čiji ste član, suprotstavite korupciji, mitu i svemu onome što ovu državu vodi unazad, s jedne strane. S druge strane, kad sam malopre rekao da povremeno stavite plavi šlem, to je simbolično, ali treba da pokrenemo privrednu aktivnost. Ako ima privredne aktivnosti, biće sredstava za podelu, odnosno za davanje onima koji na drugi način ne mogu da se organizuju. Ako nema privrednih aktivnosti, ne vredi. Mi ćemo jednog dana... Ma koliki da je porez na dodatu vrednost, makar njega neko od kolega predložio, pa Vlada prihvatila i povećala, to će jednom da se potroši. Samo dotok novih sredstava i novih vrednosti može obezbediti perspektivu i garantovati bolji život našim sugrađanima. Sve drugo, što se zasniva na deklarativnim propisima, neće vredeti mnogo. Jedna od vlada je 2005. godine donela Strategiju razvoja socijalne zaštite i mogla je možda tad da kaže – pa mi imamo strategiju socijalne zaštite. Ta strategija socijalne zaštite nije ništa bolje donela, kao što ni ovaj zakon sam po sebi neće omogućiti bolji život. Zbog toga, kad pričamo o amandmanima i u raspravama u načelu mi ne govorimo samo da bismo ispravili zakone; mi želimo da vam damo predlog za razmišljanje i za zakone koji slede, i za njihovu primenu, jer ovo je glas naroda, ovo nije glas pojedinca, nekog ko je igrom slučaja došao da sedne u ovaj parlament, nego smo svakodnevno u razgovoru sa našim građanima, znamo koji su njihovi problemi. Ako nema pokretanja privrednih aktivnosti, ako nema stvaranja novih vrednosti, vi nećete moći ovaj problem da rešavate, da pođemo od toga da iskreno to želite. Bez obzira na vašu želju, potrebe su mnogo veće. Hvala.
Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Morate da se prijavite da bih to znala.
Pa, mislim da vi znate da ću uvek kada podnesem amandman da ga obrazložim, pogotovo što sam sad stekao utisak da će gospodin Ljajić da prihvati i ovaj amandman na član 34. i amandman na član 36, jer zaista on ni na koji način ne ugrožava koncepciju, kako ste vi to zamislili; on samo poboljšava ovaj tekst, precizira određene stvari i ništa drugo. Evo, amandman na član 36. koji smo podneli... Član 36. Predloga zakona glasi: „Korisnik ima pravo na slobodan izbor usluga i pružaoca usluga socijalne zaštite, u skladu sa ovim zakonom.“ To je član 36. Predloga zakona. Mi smo predložili da se tu još doda sledeći tekst: „na osnovu odgovarajućih informacija i obaveštenja o mogućim rizicima i posledicama socijalne isključenosti“. Nijedan oblik zaštite, nijedan vid pomoći ne može se ukazati i ne može se pružiti onim licima koja nisu dovoljno informisana i koja ne žele to da urade. Inače, već sam napomenuo da se prava korisnika iz ovog dela III predloženog zakona tiču samo formalnog načina ostvarivanja tih prava ili nekih procesnih pretpostavki ili tehničkog dela, a ni na koji način ne menjaju koncepciju vašeg predloga zakona, tako da je ovo zaista objektivno moguće prihvatiti. Mislim da vam niko neće zameriti, gospodine Ljajiću, ni od vaših koalicionih partnera. Pa, vi ste sada na potezu, izvolite.
Izvolite, gospodine ministre.
Upravo ono što vi predlažete ovim amandmanom je sadržano u prethodnom, 35. članu, stav 1.
Nema replike, možete samo u okviru vremena. Izvolite.
Ono nije sadržano u članu 35. stav 1. na način na koji smo to mi predložili, nego na drugačiji. Mislim da nema nikakve smetnje, odnosno da stoji obaveza u primeni ovog zakona. Ali, niste se pozvali na član 34, da je i on možda sadržan u članu 35, nego jednostavno ne smeta, ne boli, nije ni teško.
Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, član 39. ima samo jedan stav i glasi: „Korisnik koji nije zadovoljan pruženom uslugom, postupkom ili ponašanjem pružaoca usluga može podneti pritužbu nadležnom organu“. Mi smo napisali stav 2, koji je naš amandman, i on glasi: „Dete, korisnik usluge, koje nije zadovoljno pruženom uslugom, postupkom ili ponašanjem osoba angažovanih u socijalnoj zaštiti, može podneti pritužbu nadležnom organu u skladu sa zakonom“. Dete, prema ovom zakonu, ali i prema Konvenciji o pravima deteta, ima već pravo na informisanost, pravo da u skladu sa uzrastom i zrelošću učestvuje i da slobodno izrazi svoje mišljenje u svim postupcima u kojima se odlučuje o njegovim pravima. Smatramo da je naš amandman prirodan nastavak nečega što je zakonodavac, odnosno predlagač zakona započeo ovim zakonom, ali je u nekom trenutku zastao kod ovog člana 39. Odgovor koji ste nam dali na ovaj amandman kaže da se dete kao korisnik usluga podrazumeva u ovome što ste napisali – korisnik usluga, ali vas podsećam da u članu 34. stav 2. i stav 3. vi odvajate dete kao korisnika usluga, u članu 35. stav 3. odvajate dete kao korisnika usluge, u članu 41. stav 2. odvajate dete i mladu osobu kao korisnika usluge. Zato smatramo da i u članu 35. treba da odvojite dete, kojem dajete pravo na žalbu, dajete mu mogućnost da ima pravo na žalbu, tim pre što u članu 41. u stavu 2. kažete: „Maloletno lice (u daljem tekstu: dete) i punoletno lice do navršenih 26 godina...“, što je opet vrlo sporno zato što se u nekim zakonima u Srbiji (vi se pozivate na Porodični zakon) osoba do 26 godina tretira kao mlada, a u Strategiji o mladima se smatra da je mlada osoba do 30 godina. Prosto, ta neusaglašenost će biti problem kasnije u primeni zakona, jer, budite sigurni, korisnici će se pozivati na jedno, drugo ili treće, a ne možete prihvatiti da kažete – ponašaćemo se prema Porodičnom zakonu, zato što morate da poštujete celokupno zakonodavstvo ovde. Ono na šta hoću da skrenem pažnju je ovo što se dalje razvija u ovom stavu 2. Kažete da maloletno lice i punoletno lice do 26 godina jeste korisnik u smislu stava 1. ovog člana kada mu je usled porodičnih i drugih životnih okolnosti ugroženo zdravlje, bezbednost i razvoj, odnosno ako je izvesno da bez podrške sistema socijalne zaštite ne može da dostigne optimalni nivo razvoja. Sada navodite zašto. Jako se plašim ovog „optimalnog“, jer neko drugi treba da procenjuje šta je to optimalan nivo razvoja za to dete. Imamo, i vi sami kažete, manjak socijalnih radnika, imamo službu centara za socijalni rad koja je prilična deficitarna, koja ima jako malo ljudi koji će da procenjuju, a oni će da procenjuju šta je optimalan razvoj. Prosto mi se čini da ste dali preveliku ingerenciju. I sama reč „optimalan“ za mene je vrlo opasna u ovom trenutku, zato što mislim da niko neće toj proceni prići ozbiljno, to je već sledeći član, ali zato smatram da je u ovom članu 39. stav koji smo ponudili u korist ovog zakona i ne remeti koncepciju, nego upravo ide u pravcu koncepcije koju ste dali. Hvala.
Na član 40. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Reč ima gospođa Gordana Paunović Milosavljević.
Osnovni pravci razvoja u sistemu socijalne zaštite polaze, prvo, od sagledavanja aktuelnih problema, zatim, analize postojećeg stanja i, tri, uočenih problema i nedostataka. Centri za socijalni rad uglavnom obavljaju ove poslove. U centrima za socijalni rad, po još važećem Zakonu o socijalnoj zaštiti i socijalnoj sigurnosti, postojali su timovi koji su ove poslove obavljali, međutim, vi u ovom zakonu uvodite pojam voditelja slučaja. Meni sada nije jasno i zato bih volela da mi ministar odgovori – kažete, s jedne strane, da nemate dovoljno zaposlenih u socijalnoj zaštiti, fale vam 102 socijalna radnika... Ali, nisu oni jedini koji rade u socijalnoj zaštiti, pored socijalnih radnika imamo i socijalnog saradnika, gde spadaju psiholozi, defektolozi, pravnici i ostali zaposleni, ekonomisti na primer. Srpska radikalna stranka smatra da nije dobro da jedna osoba, to će najverovatnije biti socijalni radnik, taj voditelj slučaja... Znači, od početka do kraja će biti ta osoba koja će da sagledava, procenjuje i odlučuje o stanju i potrebama korisnika. Mislimo da to nije dovoljno, a da ste na taj način uveli i dodatno zaposlili sigurno neke osobe koje nisu od postojećeg stanja u centrima za socijalni rad. Da li su tu postojeći socijalni radnici, koji su bili ili koji su se prekvalifikovali pa sada postali voditelji slučajeva, ja ne znam i to bih volela da saznamo. Mislim da je ovaj amandman koji smo podneli veoma adekvatan jer termin koji smo predložili da se ubaci, a to je praćenje, postoji u mnogim deklaracijama i u mnogim strategijama koje se tiču socijalne zaštite, tako da taj termin nije nov. Kako ćete vi da procenjujete stanje na terenu i da donosite neke konkretne odluke ukoliko ne sagledate prethodno aktuelno stanje na terenu? Zato smatramo da ukoliko ne prihvatite ovaj amandman, odnosno ne ubacite pre procene i potreba termin „praćenje“, nećete biti u situaciji da procenite nedostatke u sistemu socijalne zaštite. Kao što je već kolega Krasić rekao, plašimo se da ni ovaj zakon neće na adekvatan način da sagleda stvarno stanje građana. Ono što je manjkavost socijalnih radnika i ostalih u centrima za socijalni rad, a to je bilo i kritikovano, to je da su se oni na neki način začaurili, radili u svojim sredinama, a da su mnogo manje pažnje posvećivali ljudima na terenu. Zbog toga smo imali probleme da su se nalazili posle nekoliko dana ljudi koji su umirali od gladi, od siromaštva, od iscrpljenosti, od svega toga. Smatramo da je zbog toga mnogo više potrebno... Na neki način, amandman povećava odgovornost zaposlenih u centrima za socijalni rad jer na neki način treba da izađu iz svojih centara i da pogledaju situaciju na terenu. Mi kao SRS smatramo da zakon, ako ovako ostane, neće biti dobar jer neće na adekvatan način da sagleda i rešava probleme najugroženijih ljudi u Srbiji. Zbog toga vam predlažemo da ovaj amandman prihvatite. Zahvaljujem se.
Izvolite, gospodine ministre.
Svakako da i bez prihvatanja ovog vašeg amandmana cilj ovog zakona i uopšte reforme u sistemu socijalne zaštite jeste ono što ste istakli u vašem obrazloženju, a to je jedna proaktivna uloga centra za socijalni rad. I model voditelja slučaja upravo želi da postigne ono što ste vi istakli u obrazloženju ovog amandmana, da se centri za socijalni rad ne pretvore u šaltere gde će ljudi dobijati samo jednokratnu finansijsku pomoć, već će voditelj slučaja zapravo voditi računa o uzrocima siromaštva, o razlozima zašto je neko došao u stanje socijalnih potreba i pokušati da svojim predlozima eliminiše uzroke stanja u kojem se taj korisnik našao.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Paunović.
Iz zakona se ne vidi jasno da je uloga voditelja slučaja baš ovo što ste rekli, to je pod jedan. Pod dva, niste mi odgovorili ko su ti voditelji slučajeva. To su najverovatnije socijalni radnici, ali da li su to nove osobe koje su zaposlene u centru za socijalni rad, zbog čega nedostaju još 102 socijalna radnika, ili su to osobe koje su već bile zaposlene u centru za socijalni rad?
Izvolite, gospodine ministre.
Kada sam govorio o deficitu u centrima za socijalni rad govorio sam o deficitu stručnog kadra, ne samo socijalnih radnika. U to uključujem i pedagoge, i psihologe, i pravnike i druge stručne radnike koji su neophodni centrima za socijalni rad. Inače, ovaj posao ćemo obaviti i model voditelja slučaja funkcionisaće sa postojećim kadrovima koje imamo u centrima za socijalni rad, bez primanja novih ljudi. Nama su neophodna ova 102 radnika, ali ćemo zbog ograničenja koja imamo sa zapošljavanjem sve ove funkcije, uključujući i ovo što donosi novi zakon, obaviti sa postojećim kadrom.
Reč ima gospođa Paunović Milosavljević.
Meni opet nije jasno, jer prvo ste rekli da su 102 socijalna radnika potrebna, međutim, sada kažete da su to socijalni saradnici, znači ne 102 socijalna radnika, možda 20-30 socijalnih radnika. Prosto ne mogu da zamislim da nema mogućnosti da se ljudi koji su zaposleni u nekim drugim ustanovama, pravnici, pedagozi, defektolozi... Znate koliko na birou ima defektologa, koliko ima psihologa koji nemaju posao, zbog čega oni ne mogu da se zaposle ovde?
Na član 40. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice, gospodine ministre i saradnici ministra, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da u ime Poslaničke grupe SPS - JS i kao podnosilac pet amandmana, od kojih su tri prihvaćena, nadam se da će i četvrti, s obzirom na to da ga je Odbor prihvatio, iznesem nekoliko konstatacija koje se tiču zakona, a i bliže o onome što određuje ovaj amandman i još nekoliko. Neću se javljati kasnije po svakom amandmanu, ali moram da kažem da nisam učestvovao ni u načelnoj raspravi. Želim da iznesem u ime poslaničke grupe da pred sobom imamo zakon koji je u znatnoj meri poboljšao socijalnu zaštitu u odnosu na pređašnje stanje, da jedan ovakav zakon teži jednom modernijem načinu rešavanja socijalnih pitanja, kako se to čini i u drugim zemljama, pre svega u zemljama EU. Naravno, ne smatramo da je ovaj zakon idealan i da je dostigao neki domet savršenstva, sigurno će u narednom periodu biti prilike i da ga poboljšamo, ali, u celini uzev, on svakako izražava jednu novu težnju ka boljem i sveobuhvatnom načinu rešavanja svih problema koji se odnose na socijalnu zaštitu. Takođe bih u ime poslaničke grupe izrazio zahvalnost i istakao veliku konstruktivnost i dobru saradnju sa ministrom za socijalnu politiku i rad i sa saradnicima ministra, jer smo mogli na jedan veoma kvalitetan i sveobuhvatan način da razgovaramo o pojedinim delovima ovog zakona i da zajedničkim stavovima i na osnovu konsultacija dođemo do nekog mišljenja i do nekih zajedničkih rešenja koja su poboljšala pojedine delove ovog zakona. To je primer, zaista, gde vidimo da smo Ministarstvo i mi poslanici, bar kada je reč o Socijalističkoj partiji Srbije i Jedinstvenoj Srbiji, pravi partneri i da postoji obostrana zainteresovanost za nalaženje pravih rešenja. Nadam se da će i nadalje tako biti. Amandmani Socijalističke partije Srbije, pa i ovaj na član 40, odnose se pre svega na poboljšanje položaja roditelja koji imaju decu ometenu u razvoju. S obzirom na pređašnje stanje, kako je to bilo rešeno, mislim da je učinjen napredak. Mi smo imali sa terena, to znaju i ministar i ljudi iz Ministarstva, kao i mi iz poslaničke grupe, a verujem i drugi, reakciju jedne kategorije ljudi, pre svega mislim na porodice i roditelje koji imaju decu ometenu u razvoju, da njihov položaj nije bio adekvatno tretiran i rešen; ako bi se poredili sa hraniteljskim porodicama, oni su bili apsolutno u nepovoljnijem položaju. Mislim da će posle usvajanja, nadam se, svih ovih amandmana iz ovog dela položaj tih roditelja i pojedinaca koji imaju decu ometenu u razvoju ili odrasle osobe u krugu svoje porodice, svoje najbliže, biti drugačiji i bolji, mada se mora reći da ovim poboljšanjima i izmenama nije učinjen takav napredak da taj položaj bioloških porodica bude u istoj ravni sa hraniteljskim porodicama. Mi, na primer, u hraniteljskim porodicama imamo sredstva koja se dodeljuju za potrebe i za negu ovih lica koja su u visini od nekih 50-52% od prosečnih primanja zaposlenih u Republici, koja se uvećavaju za dodatak za negu i pomoć drugog lica. Pored toga, hranitelji su imali dodatak od nekih tridesetak, tačnije rečeno, 32,5 posto za svoj rad sa decom, odnosno osobama koje su u njihovoj porodici, uz napomenu da su na ovaj dodatak išla i sredstva za poreze i doprinose za penziono osiguranje. Naravno, u povoju je ono što je tzv. specijalizovano hraniteljstvo, a sve u cilju onoga što su nove tendencije, a to je potpuna inkluzija takvih lica. Postoji nastojanje da se lica koja su ometena u razvoju što više uključe u jedan prirodni ambijent, a najbolji ambijent je svakako porodica, da li je to hraniteljska... U svakom slučaju, ideal ili najveći domet u inkluziji bi se postigao ako bi te osobe koje su ometene u razvoju bile u svom prirodnom ambijentu, najprirodnijem, a to je svakako njihova porodica ili biološka porodica. U odnosu na ranije shvatanje da sve ove probleme treba rešavati kroz domski smeštaj za lica ometena u razvoju sve više se ide u ovom drugom pravcu, da te osobe treba da budu u krugu porodice. Ako je cilj da inkluziju vršimo na takav način, onda moramo zaista da prihvatimo činjenicu da to jeste problem države, kao što jeste bio i ostao, ali da u vidnom polju svakako treba zadržati i imati i biološku porodicu, koja je suočena sa mnogim problemima. Lice koje je u biološkoj porodici, dete ili odrasla osoba, ne može da bude isključivo problem te porodice, treba da ima određene pogodnosti, koje zapravo i nisu pogodnosti, već prava pomoć i briga države, kao što je briga države za onu decu ili osobe koje su u hraniteljskim porodicama. Značajno je ovde reći da smo mi kroz ovaj amandman u članu 40. zapravo postigli to da je ova grupa, da tako kažem, ili ova porodica, biološka porodica ušla u grupu usluga, što do sada nije bilo tako. U članu 41. imamo jedno bliže određenje i definisanje kada je reč o tome da su to takođe korisnici, kao i druge kategorije, o kojima treba brinuti kroz poboljšanje materijalne sigurnosti. Takođe, osvrnuo bih se i na član 83 (napominjem da se neću javljati kasnije za reč), gde imamo posebne uslove za ostvarivanje prava na novčanu pomoć. To pravo, po ovom amandmanu koji je Vlada usvojila, ostvaruje lice ako se stara o svom detetu sa smetnjama u razvoju, tako da ne može da bude radno angažovano. To je veoma važno, jer roditelji koji imaju takvu decu, reč je o najtežim slučajevima, ne mogu da ostvare svoje pravo na rad, ne mogu da budu radno angažovani, pa i sami često postaju socijalni slučajevi, brinu o svom detetu, brinu o takvom licu. Kada se u takvom ambijentu i uz takve činjenice napravi paralela ili analogija sa hraniteljskim porodicama, zaista su te biološke porodice bile u neravnopravnom položaju. Samo bih rekao da ovim izmenama i dopunama, koje poboljšavaju situaciju ili položaj kroz brigu države o njima i kroz jedan vid socijalne zaštite, nije postignut, da tako kažem, plafon. Izrazio bih zadovoljstvo, u ime naše poslaničke grupe, zbog toga što je učinjen jedan iskorak u tom pravcu, a možda će neke sledeće izmene i dopune ovog zakona još više unaprediti položaj ovih porodica i, u krajnjoj liniji, dovesti ih u istu ravan sa hraniteljskim porodicama koje odgajaju ili zdravu decu ili kroz specijalizovano hraniteljstvo decu ometenu u razvoju. Naravno, za svaku pohvalu je i to što je Odbor predložio, u saradnji sa Ministarstvom, a to je član 94, koji je predvideo novčanu mesečnu nadoknadu za pojedince ili članove porodica koji u krugu svoje porodice 15 godina odgajaju decu ometenu u razvoju. Reč je o najtežim slučajevima. To je u visini minimalne penzije koja se danas prima u Srbiji. Zaista je lepo da naše ministarstvo za socijalnu politiku i rad razmišlja u ovom pravcu. Još jednom izražavam zadovoljstvo zbog konstruktivnog doprinosa ovoj stvari i zbog lepe i dobre saradnje. Zahvaljujem se na dobroj saradnji, jer smo zajedničkim predlozima i snagama došli do ovih amandmana koji će poboljšati ovu sferu socijalne zaštite. Zahvaljujem.
Na član 41. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 44. i član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 47. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, prosto zbog javnosti, rekla bih zbog čega preskačemo ovoliko amandmana a ne obrazlažemo ih. Naime, svi se odnose na vrlo sličnu stvar, na ono na šta sam ovde već nekoliko puta skrenula pažnju, da se u nekim dokumentima i u nekim zakonima u Srbiji kao mlada vodi osoba do 26, negde do 28, negde do 30 godina. Svi ovi amandmani sugerišu da je potrebno da se ovo usaglasi, upravo zbog primene u realnom životu. Onog trenutka kada se neko bude pozivao na jedan zakon, neko drugi će oponirati i srušiće tu presudu time što će moći da kaže da u nekom drugom zakonu stoji ovako ili onako. Ja vas molim, i vas i sve one koji ovde predlažu zakone, molim vas da se usaglasite i kažete koliko je to godina, prosto zato što će doći u pitanje primena zakona. Hvala.
Na član 50. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospođa Radeta.
Dame i gospodo, rasprava o Predlogu ovog zakona privlači zaista veliku pažnju ne samo u ovom parlamentu, među narodnim poslanicima, već i u javnosti. Javljaju nam se ljudi i verujte da ozbiljno prate ovo što raspravljamo ovde. Skoro sam imala jedan telefonski poziv od gospodina iz Bajine Bašte koji me zamolio da pitam kako on može sa porodicom, kao invalid, da živi od 11.400 dinara. Kaže da je ljut na predstavnike vladajuće većine koji su govorili o nekakvim dodacima u Beogradu, kojih nema, recimo, u Bajinoj Bašti. Ovo je bila moja obaveza, da prenesem ono što nam narod traži. Kada je konkretno u pitanju ovaj amandman, mi imamo istovetan amandman na svaki predlog zakona i svaki predstavnik Vlade, odnosno Vlada svaki put ima istovetan odgovor na ovaj amandman. Naime, radi se o tome da je postao manir ove vlade da određene nadležnosti koje su isključivo nadležnosti ministarstva prebacuje konkretno na ministra. Mi uporno tvrdimo da to nije u skladu, pre svega, sa Ustavom Republike Srbije, ali vi ne reagujete i dalje terate po svome. Pre nego što precizno obrazložim šta Ustav kaže i osvrnem se na odgovor Vlade Republike Srbije, evo, konkretno, vi ste, gospodine Ljajiću, danas kada vam je kolega Bojan Đurić govorio o tome da u centrima zapošljavate predstavnike vaše partije dali vrlo interesantan odgovor. Vi ste rekli da se raspisuje konkurs, da postoji komisija ili ne znam ko vrši taj prijem i da vi samo potpisujete te odluke. Dakle, ne dovodimo mi u pitanje način kako se zapošljavaju ljudi u centrima za socijalni rad, nego je pitanje to što ste vi rekli da nemate ništa s tim i da samo potpisujete. Ne možete vi da nemate ništa s tim i da samo potpisujete. Valjda znate šta potpisujete i valjda ne dozvoljavate da vas neko prevari, da potpišete nešto što ne želite? Ovo je samo radi ilustracije našeg amandmana. Takođe radi ilustracije našeg amandmana – vi ste nedavno nekoliko dana, petnaestak ili ne znam koliko dana, obavljali ulogu ministra zdravlja, na predlog gospodina Cvetkovića. Tada ste javno rekli da vam ne pada na pamet da vi budete i ministar zdravlja jer ste već ministar jednog resora, ali, naravno, uradićete ono što kaže premijer, i da ćete na pomoćnike da prenesete sve nadležnosti. Kako to sad može tako, trange-frange? Izgleda da u ovoj vladi može svakako. Pitanje u vezi s ovim amandmanom je sledeće: da li ste tada mogli da radite nešto što je u raznim zakonima koji se primenjuju u okviru Ministarstva zdravlja, da li ste tada mogli da nastupate kako vas zakon obavezuje, kao ministar, ili je Ministarstvo moralo da radi određene poslove a vi kao neko ovlašćen, kako ste jutros rekli, samo da potpisujete? Sada bih se vratila na amandman i na konkretno obrazloženje. Mi u amandmanu na član 50. tražimo da ne može nadležnosti da ima ministar, nego ih ima ministarstvo. Sad uopšte nije bitno koje su nadležnosti u pitanju, bitna je činjenica da je ministar starešina ministarstva, koje je organ uprave. Vi kažete u obrazloženju da se ovaj amandman ne prihvata iz razloga što je formulacija iz Predloga zakona u skladu sa Zakonom o državnoj upravi, a mi vam uporno skrećemo pažnju da vam je u tom delu Zakon o državnoj upravi suprotan Ustavu. Jer, član 136. Ustava Republike Srbije kaže: „Poslove državne uprave obavljaju ministarstva i drugi organi državne uprave određeni zakonom“. Dakle, ministarstva su organi državne uprave, ministri su starešine organa. Ovo je zaista striktno pravničko pitanje, o kojem mi govorimo svaki put pre svega radi javnosti. Ne očekujemo da ćete prihvatiti ovaj amandman zato što biste poremetili ono što je praksa ove vlade, ali kao pravnik tvrdim da je naš amandman apsolutno u skladu sa Ustavom, nasuprot vašem predlogu zakona, koji u ovom delu nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Hvala.
Gospodin Ljajić ima reč. Izvolite.
Želim samo da pojasnim onaj deo o zapošljavanju u centrima za socijalni rad i sprovedenim konkursima. Ja sam na konkretno pitanje o izboru direktora Inspektorata rada govorio o celom postupku koji je sproveden, da se taj postupak sprovodi u okviru konkursne komisije Vlade, da ona raspisuje i sam konkurs, a da na kraju ministar samo potpisuje rešenje o izboru ili eventualno neizboru kandidata. Što se tiče direktora centara za socijalni rad, ceo postupak se sprovodi na nivou lokalne samouprave. Dakle, takođe se biraju na konkursu. Ministarstvo samo na kraju daje saglasnost da li je sprovedena procedura shodno zakonu. Što se tiče izbora radnika u centrima za socijalni rad, i da hoćemo da zapošljavamo mi to ne možemo, jer to radi direktor kao ovlašćeno lice, koje takođe sprovodi ceo postupak konkursa. Naše je samo da utvrdimo okvire da li imaju pravo u skladu sa planom i finansijskim mogućnostima.
Vjerica Radeta ima reč.
Nije nam bila namera da ulazimo u taj deo, jer to nije bila naša primedba, ali, evo, kada ste nam lepo objasnili moram da vam kažem da je Srpska radikalna stranka donedavno bila deo vlasti u opštini Čačak i da smo tada tamo imali problem jer nije bilo moguće da se promeni, na inicijativu lokalne samouprave, direktor Centra za socijalni rad, kojim cela koalicija nije bila zadovoljna, a unutarkoalicioni dogovor je bio da na mesto direktora dođe neko iz Srpske radikalne stranke. Problem je bio što nikako iz Ministarstva nismo dobili saglasnost da se raspiše konkurs i da se po tom konkursu uradi sve tako lepo, po zakonu, kako ste vi to fino ispričali. Hvala lepo.
Na član 52. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Nataša Jovanović i zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Potpredsednica Nataša Jovanović najpre ima reč. Vašoj poslaničkoj grupi ostalo je još pet minuta.
Hvala vam, gospođo predsedniče. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman se odnosi na takozvani domski smeštaj i na korisnike domskog smeštaja. Mi smo kao poslanička grupa amandmanom tražili da se deca do tri godine obavezno prihvataju u domski smeštaj. Vi ste odgovorili neprihvatanjem amandmana, da je to moguće samo u izuzetnim slučajevima, kada zdravstveni i drugi razlozi to nalažu, tako da je taj amandman odbijen. Mislim da ne možemo prava dece koja nemaju roditeljsko staranje, gospodine Ljajiću, a složiće se i predsednica sa mnom, pošto je na čelu Radne grupe za prava deteta, da regulišemo potpuno ovim zakonom. Mi moramo tu oblast da uredimo i da je pravno regulišemo, takozvane hraniteljske porodice i smeštaj te dece u budućnosti, posebnim zakonom. Kako ćemo da ga nazovemo i koji će on okvir sve da obuhvata, videćemo, verujem, u toku ove godine, kada budemo intenzivno radili na setu tih zakona koji se tiču prava dece. Ono što ja danas u ovom zaista kratkom vremenu hoću da otvorim kao temu jesu upravo hraniteljske porodice. Po onoj evidenciji, odnosno po podacima koje sam našla, u ovom trenutku preko 4.000 mališana u Srbiji je bez roditeljskog staranja, a možda ih sada ima i više, a samo u Beogradu dom za nezbrinutu decu može da primi oko 300 mališana. Sada se tu postavlja pitanje zašto država ne reaguje? Zašto, pre svega, predstavnici medija ne posvećuju pažnju ovom problemu koji je izuzetan u našoj zemlji? Jer, sami znate i vidite po novinskim naslovima da se to dešava ne samo zbog nasilja u porodici, zbog nebrige roditelja, nego su tu razni socijalni i drugi faktori, da ne ulazim u ono što je struka gospođe Đukić Dejanović, zbog čega ta deca više ne mogu da ostanu u porodici i jednostavno se zovu deca bez roditeljskog staranja. Moram danas da pomenem jednu od akcija koje su bile vredne pažnje u Srbiji prošle godine, koju je pokrenuo naš proslavljeni plivač Milorad Čavić; on je organizovao akciju za decu bez roditeljskog staranja pod sloganom „Veruj u sebe“. Međutim, ni ona nije imala neki veći odjek u javnosti, u pozitivnom smislu, zato što se niti vlast, a pre svega ni mediji u dovoljnoj meri ne interesuju za taj problem. Više možete da nađete, gospodine Ljajiću, po takozvanim društvenim mrežama, Fejsbuku i Tviteru, razna udruženja koja apeluju za pomoć deci bez roditeljskog staranja, nego što ćete to da vidite, kao ministar i kao građanin Srbije, u nekom mediju, zato što to nije stvar koja je komercijalnog karaktera, nego jedan ozbiljan problem u našem društvu, koji su mnoge druge države koje teže tom modelu države blagostanja na izuzetan način rešile. Prema tome, danas ne mogu da nađem nikoga od narodnih poslanika u sali, ako se nisu posebno interesovali za ovaj problem, ko će da navede ime jedne žene ili bračnog para iz Srbije koji su odgajali i prihvatili u zagrljaj, u svoje krilo tu decu koja nemaju roditeljsko staranje, a verujte da u Srbiji ima mnogo primera. Neću sada ovom prilikom, nemam vremena, da apostrofiram mnoge porodice koje su se prihvatile tog humanog posla. Međutim, oni jednostavno nisu, ponavljam, regulisani u pravnom sistemu zemlje. S druge strane, oni nemaju mogućnost da ostvare starateljstvo nad tom decom, što u mnogim drugim državama postoji kao mogućnost posle izvesnog perioda kada se vidi da njima ta porodica odgovara, da su se socijalizovali, da prihvataju to okruženje, da imaju normalno odrastanje i normalno školovanje. Ali, verujem da ćemo u ovoj godini, u narednom periodu, bar što se Srpske radikalne stranke tiče, to je deo našeg programa, kada su u pitanju deca i njihova socijalna i zdravstvena zaštita, ozbiljno posvetiti punu pažnju ovom problemu, koji je veliki problem u Srbiji uopšte. Hvala.
Narodna poslanica Milica Vojić Marković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, član 52. se odnosi na korisnike domskog smeštaja. U stavu 2. kažete: „Detetu mlađem od tri godine ne obezbeđuje se domski smeštaj“. Stav 3, ono na šta smo mi intervenisali, kaže: „Detetu iz stava 2. ovog člana izuzetno se može obezbediti domski smeštaj ako za to postoje naročito opravdani razlozi, s tim što na smeštaju ne može provesti duže od dva meseca, osim na osnovu saglasnosti ministarstva nadležnog za socijalnu zaštitu“. Verujte da smo se jako dvoumili da li ćemo brisati ceo član ili ćemo brisati samo ovaj deo: „osim na osnovu saglasnosti ministarstva nadležnog za socijalnu zaštitu“. Zaista smo dugo razmišljali i prelomili smo da treba izbrisati ceo stav 3, upravo zbog toga što ako bude ostalo ovako kako je ovde napisano – dete ne može ostati u instituciji duže od dva meseca, osim na osnovu saglasnosti ministra – to ostavlja prostor... Verujte da smo obilazeći pojedine domove zaista videli slučajeve gde deca ostaju mnogo duže od dva meseca, a neka trajno ostaju tamo. Stvarno se plašim tih presedana, prosto zato što se događa da se pojavi zaboravljeni slučaj, koji svakog od nas šokira kada se tamo nađemo. S druge strane, čini mi se da je dobro zakonom urediti sve toliko precizno da jednostavno nemamo presedane, jer su presedani opasni dvostruko – i za Ministarstvo i za onog ko je korisnik te usluge. Otvorilo se i pitanje hraniteljskih porodica i bioloških porodica. Moram da kažem nekoliko rečenica na tu temu. Mislim da je hraniteljstvo sjajan projekat i da taj projekat treba da podržimo svi mi narodni poslanici, zato što je četiri hiljade mališana našlo utočište u najmanje restriktivnom prostoru kao što je porodica, što im je dalo šansu da se na najbezbolniji i najbrži mogući način uključe u život realnog i normalnog društva. Ali, ono što u ovom zakonu nedostaje jeste veća pomoć, pre svega materijalna, biološkoj porodici. Zaista mislim da ne treba da stavljamo u ravan te dve stvari, da ne treba da merimo materijalnom pomoći hraniteljstvo s jedne strane i biološku porodicu s druge strane, ali bojim se da će svaki korisnik i svaki građanin koji bude rekao – da, ovi su dobili toliko i toliko novca, meriti te dve stvari upravo materijalnom pomoći Ministarstva, odnosno države. Zbog toga bih volela da ministar i Ministarstvo pronađu način da pomognu i biološkoj porodici. Velika je stvar što je stavljena u zakon, to je pomak, velika stvar, ali i biološka porodica mora da dobije veću pomoć Ministarstva. Inače, upoređivati te dve stvari je dvostruko opasno; ne treba na takav način da reagujemo, ali se bojim da će, ako ostane ovako, u materijalnom iznosu jedna i druga strana, svako ko bude imao ovaj zakon reći da Ministarstvo forsira jednu na uštrb druge porodice, što ne treba da bude slučaj, niti je slučaj. Svako ko razume šta je hraniteljstvo zna zbog čega Ministarstvo ide u pomoć na ovaj način. Hvala.
Na član 54. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 55. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Podnela sam amandman na član 55. stav 1. Član 55. govori o smeštaju u prihvatilišta. Ovim amandmanom sam htela da preciziram da se smeštaj u prihvatilišta korisnika obezbeđuje i da bude privremeni smeštaj, a ne kako je predloženo zakonom – kratkotrajan. Nigde u ovom predlogu zakona niste definisali pojmove, npr. kao što je kratkotrajan. Koji je to period, da li tri meseca, šest meseci ili tri godine? Na ovo nas upućuju iskustva iz prihvatilišta, mnoge osobe tamo borave mnogo duže nego što je potrebno, borave i po nekoliko godina. Zbog toga smatramo da službe socijalne zaštite nisu efikasne i da ne zbrinjavaju na adekvatan način korisnike koji se nalaze u ovim ustanovama. Niste prihvatili ovaj amandman i obrazložili ste to činjenicom da se predloženim amandmanom ne postiže svrha data u obrazloženju amandmana. Sada sam vam rekla koja je bila svrha ovog amandmana. Međutim, nije mi jasno zbog čega niste prihvatili ovaj amandman sa ovakvim obrazloženjem. Ono što se nameće kao jedino racionalno mišljenje jeste da ni jasnost ni preciznost ne karakterišu ovaj predlog zakona. Moram da istaknem da se poslanička grupa zalaže za to da se u svim predlozima zakona koristi jasan i precizan jezik. Smatramo da su usluge u prihvatilištima slabog kvaliteta, da ima vrlo malo prihvatilišta, da je jedno od najvećih prihvatilišta ono u Kumodraškoj, u Beogradu, a u lokalnim sredinama tu i tamo postoje. Usluge koje se pružaju korisnicima u ustanovama nisu u dovoljnoj meri u funkciji aktiviranja njihovih potencijala, njihovog osposobljavanja za samostalan život, odnosno unapređenja kvaliteta života. Kvalitet nege opada i usled činjenice da pojedine ustanove primaju mnogo veći broj korisnika od predviđenog normativima. Tako je i u ovom prihvatilištu u Kumodraškoj. To sam govorila u načelnoj raspravi. Tamo je kapacitet oko 132 postelje. Međutim, uvek ima više od 150 ljudi i u sobama od 30 kvadratnih metara spava po 25 korisnika. O proširenju ovog kapaciteta se priča godinama. Nažalost, radila sam vrlo često sa ovim korisnicima, oni žive u jako lošim i nedostojanstvenim uslovima i, što je jako važno, borave tamo po pet, šest godina. To i vi, gospodine ministre, sigurno znate. Zato smo ovim amandmanom hteli da ovo sprečimo i da ubuduće ove osobe, koje su bolesne, nemoćne, stare, budu smeštene adekvatno u drugu ustanovu socijalne zaštite, koja može da im pruži bolje socijalne usluge. Hvala.
Hvala vama. Na član 57. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 56. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Vlada, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 57. Da li neko želi reč? Reč ima ministar.
Prihvatam amandman Odbora.
Zahvaljujem. Amandman je prihvaćen. Na član 82. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Elvira Kovač, Arpad Fremond i Balint Pastor. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 58. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
U ime Poslaničke grupe SRS podnela sam amandman na član 58. stav 1. U članu 58. stav 1. kažete: „Zavisno od potreba korisnika, usluge socijalne zaštite mogu se pružati istovremeno i kombinovano s uslugama koje pružaju obrazovne, zdravstvene i druge ustanove“, koje u daljem tekstu nazivate „međusektorske usluge“. Amandmanom smo predložili da se reč „mogu“ zameni rečju „moraju“. Smatramo da je amandmansko rešenje dobro, jer je imperativne prirode, čime se sprečavaju mogućnosti zloupotrebe i diskriminacije. Inače, čitav zakon vrvi od nekih širokih pojmova i nepreciznosti. Predloženi član zakona ne omogućava da svi korisnici zadovolje neophodne potrebe u svom neposrednom i životnom okruženju na efikasan i ekonomičan način. Dosadašnja praksa je potvrdila da su na lokalnom nivou mreže ustanova neracionalne i ne odgovaraju stvarnim potrebama korisnika, jer ne pružaju adekvatnu socijalnu zaštitu. Tako će i dalje veliki broj korisnika biti uskraćen za usluge obrazovanja ili usluge zdravstvene zaštite. Kapaciteti za smeštaj osoba sa invaliditetom, mentalno nedovoljno razvijenih osoba, duševno obolelih osoba su nedovoljni, teritorijalno i funkcionalno nedostupni, a korisnici se najčešće smeštaju u ustanove na velikoj udaljenosti od mesta prebivališta. Broj građana kojima je potrebna podrška zbog njihovog psihofizičkog stanja je veći od onog koji se nalazi u ustanovama; njihova prava su često ugrožena zbog nemogućnosti zadovoljenja egzistencijalnih i zdravstvenih potreba na adekvatan način. Zbog toga smo smatrali da je ovaj amandman dobar i da je trebalo da ga prihvatite. Hvala.
Hvala vama. Na član 60. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Naš amandman predlaže da se u članu 60, koji se odnosi na socijalno-zdravstvene ustanove, u stavu 1. reč „specifičnog“ zameni rečju „teškog“. Pravila nomotehnike obavezuju predlagača zakona da koristi tačne i potpune izraze koji do kraja objašnjavaju pojam na koji se odnose. Milioni građana Srbije se nalaze na ivici bede, njihov socijalni i zdravstveni status nije specifičan, već težak. Država je u obavezi da učini sve što je u njenoj moći da popravi težak socijalni i zdravstveni položaj tih građana. Nezaposlenost, siromaštvo, beda, opšta patnja značajno su povezani sa zdravljem. Zbog rastućeg siromaštva sve veći broj ljudi se dnevno suočava sa nemaštinom. Talas poskupljenja u Srbiji izaziva dodatne socijalne i zdravstvene probleme. Korisnici zbog teškog, a ne specifičnog, socijalnog i zdravstvenog stanja imaju potrebe za socijalnim zbrinjavanjem i za stalnom zdravstvenom zaštitom ili nadzorom u okviru socijalno-zdravstvenih ustanova. Ministarstvo, kao predlagač ovog zakona, ne želi konkretnu, preciznu definiciju socijalnog i zdravstvenog statusa korisnika. Zbog nedovoljne razvijenosti porodičnog smeštaja i neravnomerne mreže hraniteljskih porodica, o čemu je bilo reči, 40% dece bez roditeljskog staranja je smešteno u ustanovama, a oko 50% dece je van svog mesta prebivališta. Među ovom decom je veliki broj dece sa poremećajem u razvoju ili drugim psihičkim poremećajima, kojima je zdravstvena zaštita kontinuirano potrebna. Ako ste bili u stanju da ne prihvatite ovaj amandman, ne mogu ništa drugo nego da donesem zaključak da vama nije stalo da konačno prihvatite da milion građana Srbije živi teško. Mislim da je još uvek vreme da prihvatite ovaj amandman i da shvatite da korisnici zbog svog teškog socijalnog i zdravstvenog stanja, a ne specifičnog, imaju potrebu za osnivanjem socijalno-zdravstvenih ustanova. Hvala.
Na član 60. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 67. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Munir Poturak. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 68. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević.
Mi koji smo ovaj zakon pažljivo čitali smatramo da u ovom članu 68. u stavu 2. postoje određene nedorečenosti i nepreciznosti koje mogu da dovedu do zloupotrebe i manipulacije. Podneli smo amandman sa ciljem da se obezbedi bolja zaštita korisnika usluga socijalne zaštite. Amandmanom smo predložili da se posle reči „lice“ dodaju reči „uz odgovarajuću dokumentaciju“. Odbijanjem ovog amandmana ovaj član 68. ostaje namerno nedorečen. Dalje moram da kažem da se ovde radi o jednoj vrlo opasnoj stvari. Gospodine ministre, u svom izlaganju ste naveli da je ovo sistemski reformski zakon koji smo čekali dvadeset godina. Ako uporedite poglavlje koje se odnosi na postupak za korišćenje usluga socijalne zaštite, posebno deo koji se odnosi na nadležnosti za sprovođenje postupka, videćete da se ništa nije promenilo od pre 20 godina, to su samo kozmetičke promene. U Zakonu o socijalnoj zaštiti i socijalnoj sigurnosti iz 1991. godine nadležnosti za sprovođenje postupka regulišu dva člana, 49. i 50, a u ovom predlogu zakona te članove ste objedinili u jedan član 68, a tekst je ostao nepromenjen. Kako možete da kažete da je ovaj zakon reformski? Malo ću da proširim svoju diskusiju i na druge amandmane, pošto su svi u nekoj vezi. Usluge socijalne zaštite u ovom predlogu zakona reguliše član 50. i one su podeljene u pet grupa. Peta grupa usluga se odnosi na porodični smeštaj, domski smeštaj, smeštaj u prihvatilištima i ostale smeštaje koje imate. Postupak za korišćenje ovih usluga sprovodi centar za socijalni rad, a inicijativu, što je najvažnije, za pokretanje ovog postupka može da pokrene svako fizičko ili pravno lice. Šta ovo praktično znači? Znači da svako od nas ovde, da svaki građanin Srbije, iz ko zna kakvih zlih namera, neko fizičko ili pravno lice može da postane žrtva ovog člana i slova zakona. Vi ćete, normalno, to da osporavate, ali i sami znate koliko se sudskih postupaka vodi zbog pokušaja da se nekom oduzme poslovna sposobnost, da se smesti u dom, jer ima stan, a lice koje je pokrenulo inicijativu da se useli u taj stan. Ovaj član je takođe opasan jer može da se zloupotrebi i prilikom razvoda u međusobnim sukobima roditelja. Dete se oduzima jednom roditelju, a prethodno centar ili sud, najčešće sud, ali na predlog centra za socijalni rad i na predlog veštaka, drugog roditelja proglašava nepodobnim ili čak opasnim za dete. Ovaj član ne može da se objasni racionalno ukoliko ne prihvatite ovaj amandman, a obrazloženje koje ste dali je prosto smešno, kaže: „Amandman se ne prihvata. Ne može se podnosilac inicijative obavezati da podnosi i odgovarajuću dokumentaciju“. Kako ne može? Vi ste tu da ga zakonski obavežete da prilikom pokretanja inicijative mora da podnese i odgovarajuću dokumentaciju, da li je osoba bolesna pa je zbog toga nesposobna, da li je osoba materijalno ugrožena pa je zbog toga nesposobna. Znači, treba da postoji neka dokumentacija, a ne bez ičega da se podnosi. Zbog toga smo mi morali kao poslanička grupa da podnesemo ovaj amandman, jer ovaj zakon je u praksi ranije bio, a i sada može da bude, predmet zloupotrebe, manipulacije – da se sudski procesi vode godinama, da ljudi budu nezadovoljni. Zbog toga vas molimo da prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Hvala vama. Ovim ste vreme predviđeno za ovlašćenog predstavnika iskoristili. Poslanička grupa ima još dva minuta. Na član 68. amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 68. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 73. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 81. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Miletić Mihajlović. Da li neko želi reč? (Da.)
Poštovani gospodine ministre, reč je o amandmanu koji se odnosi na korisnike prava na novčanu pomoć. U prvom tekstu ovog amandmana nije možda najbolje bilo formulisano ovo što smo želeli, ali mislim da smo na Odboru, uz dogovor sa Odborom i vašim saradnicima, učinili jednu formulaciju, širu, koja bi bila prihvatljiva i u kojoj se kaže: „Članom porodice staratelja smatraće se lice sa smetnjama u razvoju koje se u porodici staratelja nalazi na osnovu rešenja organa starateljstva“, što je jedna opšta definicija koja obuhvata sva ta lica, bilo da su u biološkoj porodici ili kod staratelja, hranitelja. Molim vas da na osnovu onoga što smo već pričali na Odboru, a i sa vašim saradnicima, prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Reč ima ministar.
Prihvatam ovaj amandman sa ispravkom Odbora.
Zahvaljujem. Na član 81. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 82. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima gospodin Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, cilj ovog amandmana nije bio da licitiramo da li pravo na socijalnu pomoć može da se ostvari sa pola hektara ili hektarom zemljišta koje neko poseduje; mi jednostavno želimo da ukažemo na to da ova vlada vodi jako lošu politiku prema selu i poljoprivrednicima i da je siromaštvo na selu znatno veće nego što to možda nama izgleda i nego što je toga svesna sama Vlada. Vlada bukvalno od svog osnivanja, od 2008. godine, vodi jednu katastrofalnu agrarnu politiku. Na sve moguće načine nastoji da umanji sredstva koja pripadaju agraru, koja pripadaju poljoprivrednicima, i ona su znatno smanjena od 2008. godine naovamo. Godine 2008. smo imali 4% budžeta koji je odlazio na subvenciju i pomoć poljoprivredi. To je bilo nekih 27 miliona dinara, 312 miliona evra. U 2009. godini imali smo znatno smanjenje kada je u pitanju subvencija, pre svega jednom odlukom Vlade da samo oni poljoprivrednici koji redovno plaćaju penziono i socijalno osiguranje imaju pravo na subvenciju po hektaru. Na osnovu toga, veliki broj poljoprivrednih domaćinstava koja imaju malu površinu, koja u tom trenutku nisu bila u stanju da izmiruju obaveze po osnovu socijalnog i penzionog osiguranja došla su u jako tešku i nezavidnu situaciju. Imamo jako veliki broj malih domaćinstava, sa malom površinom. Imam utisak da je zahvaljujući toj politici smanjenja budžeta, smanjenja subvencija poljoprivrednicima i poljoprivrednoj proizvodnji i, s druge strane, inflaciji, koja je najveća u Evropi, umnogome pogoršan položaj poljoprivrednika u Srbiji, tako da je stav Srpske napredne stranke bio i ostao da poljoprivredi moramo pod hitno da pomognemo. Imamo veliki broj staračkih domaćinstava i ljudi koji od tog poljoprivrednog zemljišta koje imaju ne mogu da žive, ne mogu da ostvare prihod koji je dovoljan da bi preživeli. Kad su u pitanju ove restrikcije koje se uvode ovim članom zakona, morali su mnogo više da vode računa o tim činjenicama i u mnogo većoj meri da to bude u korist poljoprivrednika. Ionako imamo član zakona 89, kojim se Vladi ostavlja mogućnost da propisuje mesečne prihode porodica i pojedinaca načinom utvrđivanja visine prihoda, pa i po hektaru obradivog zemljišta, a isto tako da određuje prihode i primanja koja se ne uzimaju u obzir, pa može da koriguje, u svakom slučaju, mogućnost dobijanja socijalne pomoći i visinu te socijalne pomoći koja se ostvaruje. Poljoprivredi i poljoprivrednicima je i te kako potrebna pomoć. Do sada nije bilo razumevanja od strane Vlade i mi smo se ponadali da će bar na ovaj način, uvećanjem broja korisnika koji imaju pravo na socijalnu pomoć (naravno da bi članom 89. to bilo konkretizovano), jedan veći broj poljoprivrednika bio u mogućnosti da stekne pravo na socijalnu pomoć. Nažalost, nismo imali razumevanje Vlade. Ali, to je ujedno i neka šira priča, priča o poljoprivrednoj politici ove vlade, koja je katastrofalna. Posledice te politike primećuju se u svakom od 4.500 naseljenih mesta u kojima ljudi žive od poljoprivrede. Hvala vam.
Na član 82. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Elvira Kovač, Arpad Fremond i Balint Pastor. Reč ima gospođica Elvira Kovač.
Poštovani predsedavajući, uvaženo predsedništvo, meni je žao što je gospodin ministar upravo izašao, nadam se da će se vratiti u toku moje diskusije. Da najavim da ću na samom početku koristiti vreme ovlašćenog predstavnika Poslaničke grupe manjina. Dame i gospodo narodni poslanici, bilo je nekoliko problema vezanih za amandman koji su zajedno podneli poslanici SVM. Radi javnosti bih želela da naglasim da smo mi podneli amandman na član 82. 24. februara, nešto malo pre 12.00 časova, u 11.50 časova; taj amandman smo povukli u 13.45 časova, ali smo istovremeno u 13.45 časova podneli ovaj amandman o kojem želim da raspravljam. U Predlogu zakona koji stoji pred nama stoji da pravo na novčanu i socijalnu pomoć pripada onome pojedincu, odnosno porodici koja ima zemlju površine do 0,5 hektara. Složila bih se sa prethodnim govornikom i mislim da se svi mi, bez obzira na stranačku pripadnost, slažemo da je 0,5 hektara zemlje izuzetno malo i da je ovakav predlog, ukoliko ostane u ovakvoj formi, izuzetno striktan i nepovoljan prema malim poljoprivrednim gazdinstvima. Stoga su poslanici Saveza vojvođanskih Mađara za to da se ovo ograničenje sa 0,5 hektara poveća na 1,5 hektara. Slažem se delimično i sa odgovorom Vlade da su onaj pojedinac koji je nesposoban za rad i one porodice čiji su svi članovi nesposobni za rad već pozitivno diskriminisani, jer u njihovom slučaju je ovih 0,5 hektara u samom predlogu povećano na jedan hektar. U skladu s tim, u našem amandmanu stoji da onda ovaj jedan hektar povećamo na dva. Iskreno smo se nadali, i u raspravi u načelu sam to naglasila, da ćemo imati razumevanje Vlade. Onda je pre nekoliko dana stiglo mišljenje Vlade. Zaista moram pohvaliti i saradnice i ministra zbog toga što je izuzetno veliki broj amandmana prihvaćen, ali nažalost, naš amandman nije bio ni među prihvaćenima niti među onima koji su odbijeni. S jedne strane, to nekad, ovo kažem radi javnosti, može da bude dobro, jer onda mislite da Vlada možda razmišlja o tome da prihvati vaš amandman. Ali, članica sam Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i na samom Odboru sam saznala da je amandman problematičan i da Vlada o ovom amandmanu nije raspravljala zato što je u međuvremenu u Vladu iz Narodne skupštine Republike Srbije stigao dopis da je amandman poslanika SVM povučen. Još jednom želim da naglasim, pošto nam se pridružio i gospodin ministar, da naš amandman, ovaj o kome raspravljamo, nije povučen, a o tome Vlada nije obaveštena, tako da Vlada nije raspravljala o tome. Nadam se da sada od vas lično možemo da dobijemo odgovor da je ovaj amandman prihvaćen. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je na kraju raspravljao o ovom amandmanu. Nažalost, bez obzira, to je za mene zanimljivo, kao i za sve poslanike Saveza vojvođanskih Mađara, i to je možda jedna poruka, bez obzira na činjenicu da smo se složili da je 0,5 hektara izuzetno malo i da bi to trebalo povećati – neki su predložili da se poveća sa 0,5 na jedan, većina, mi smo predložili na 1,5, ali za one koji su nesposobni za rad da se sa jedan poveća na dva, to su mnogi predlagali – na Odboru poslanici koji su imali sličan amandman nisu podržali moj amandman. Pitam se zašto? Ovom prilikom želim da pozovem kolege poslanike, najpre vas, gospodine ministre, da prihvatite taj amandman, pa da olakšate posao, a i kolege poslanike, bez obzira na stranačku pripadnost, da u danu za glasanje glasaju za ovaj amandman. Neko sam ko živi u malom selu, a i oni koji ne žive na selu znaju da je 0,5 hektara izuzetno malo i da mala poljoprivredna gazdinstva jedva sastavljaju kraj s krajem. Njih isključiti, oduzeti im pravo da dobiju novčanu socijalnu pomoć po nama nije fer, naročito kada znamo da je poljoprivreda naša budućnost, a nažalost, to nismo dokazali i pokazali, pa se nadamo da će vaše ministarstvo, gospodine ministre, ovom prilikom da nam izađe u susret. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar. Izvolite.
Samo da obrazložim zašto ne možemo da prihvatimo ovaj amandman, bez obzira na ovu argumentaciju. Mi nekom ne oduzimamo pravo na socijalnu pomoć, ni onom ko ima pola hektara ni onom ko ima 50 hektara, ukoliko da hipoteku na tu zemlju koju poseduje. Mi govorimo o pola hektara i hektaru za radno sposobne. Radi se o površini zemlje za koju nije potrebno dati nikakvu hipoteku. Znači, neko može da ima i deset hektara zemlje, da tu zemlju koristi, da tu zemlju daje u zakup i da opet prima novčanu pomoć, pod uslovom da stavi hipoteku na tu zemlju. Ukoliko bismo prihvatili ovaj amandman, dakle, povećali površinu zemlje na jedan hektar ili dva hektara, kako je bilo predloženo, povećao bi se obuhvat korisnika i cela ova finansijska konstrukcija sa kojom mi idemo u ovaj zakon bi samu primenu zakona i njegovo usvajanje u ovom obliku dovela u pitanje. Dakle, mislim da ne treba da učinimo ništa da jedan dobar zakon i njegovu primenu dovedemo u pitanje, a realno bismo doveli ukoliko bismo prihvatili ovaj amandman.
Zahvaljujem. Reč ima Elvira Kovač. Izvolite.
Zahvaljujem vam se na odgovoru. Juče smo na resornom Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja razgovarali o hipoteci. Želela bih da naglasim, sastajala sam se sa ljudima koji se bave poljoprivredom i razgovarala sa njima, oni ne znaju da je ova mogućnost postojala već i u prethodnom zakonu; smatram da zajedno treba da radimo na promociji zakonskih rešenja i da proverimo. Naš rad, pored našeg zakonodavnog rada, odnosi se na kontrolu primene tih zakona. Poljoprivrednici ne znaju za ovu mogućnost. Oni je ne koriste, bez obzira na to što je ona postojala i u prethodnom zakonu. Znači, možda je vaše rešenje dobro, a ljudi ne znaju, ljudi su nezadovoljni i trebalo bi to njima objasniti. S druge strane, kada sam govorila o ovom zakonu u načelu rekla sam da on nije odličan, ali da je dobar, bolji nego što je bio, baš zbog toga što se proširuje krug korisnika. Svi znamo da je njegovo donošenje kasnilo baš zbog toga što prethodnim budžetima nismo uspeli da obezbedimo dovoljno finansijskih sredstava za njegovu primenu. Smatram da vi, gospodine ministre, treba da se izborite, naravno, zajedno sa svima nama, prilikom donošenja novog budžeta za sledeću godinu da se obrati pažnja na ovaj krug korisnika, pošto svi znamo da socijalna zaštita nikad nema dovoljno sredstava iz budžeta. Žalosna je činjenica situacija u kojoj živimo, ali moraju se povećati finansijska sredstva da bi ti ljudi mogli da budu ispoštovani i da im pomognemo, jer zaista mnogi jedva sastavljaju kraj s krajem. Hvala.
Hvala. Na član 82. amandman je podnela narodni poslanik Jelena Travar Miljević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 82. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 83. amandman, sa ispravkama, podneo je narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, sa ispravkama, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkama, u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 84. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Jelena Travar Miljević i zajedno narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 85. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Za SNS ovo je čisto principijelna stvar. Ako je neko u stanju socijalnih potreba, on je u stanju socijalnih potreba dvanaest meseci godišnje. Praviti na ovaj način razliku između onih koji su sposobni za rad i onih koji nisu sposobni za rad je sasvim neprimereno. Nisu ti iznosi takvi da od toga čovek može da živi normalno, radi se o par hiljada dinara, i ako je zakonom uređeno da imaju pravo na tu prinadležnost, onda nema razloga da se ona isplaćuje samo devet meseci, mislim da je sasvim normalno da se isplaćuje dvanaest meseci, jer niti je ona velika, niti omogućava normalan život, ne omogućava nikakav život. Stavljate ljude u jako tešku situaciju tokom ona tri meseca kada ih ostavljate bez ikakvog primanja. Sasvim sam siguran da se niko ne bori za tih pet, šest hiljada dinara, već da mu je to samo način i put da premosti poteškoće, životni problem koji trenutno ima, najčešće je to nedostatak posla, i da je ova odredba, ovaj stav zakona neprimeren i da ga treba brisati iz teksta Predloga zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem. Na član 87. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman je podnet sa ciljem poboljšanja socijalnog položaja najugroženijih slojeva stanovništva i u tom smislu se povećava suma sa 6.050 na 6.500. Ne dovodimo u pitanje dobre namere ministra, za razliku od nekih drugih njegovih kolega i samog premijera, ali ovde se očigledno radi o jednoj vrsti pritiska MMF-a, jer u obrazloženju odbijanja amandmana piše da to nije u skladu sa budžetskim mogućnostima. Hoću da kažem da čak i ako postoje delovi Vlade koji imaju najbolje namere i koji hoće da poprave socijalni položaj naših građana i najugroženijih slojeva stanovništva, nisu to u mogućnosti jer ekonomsku politiku i politiku ove zemlje vode EU i MMF. Daću vam konkretan primer i taj primer bi mogao da bude predlog kako bi u budžetu mogla da se nađu dodatna sredstva za ove najugroženije slojeve stanovništva. Sigurno znate da je Kancelarija za pridruživanje EU dobila povećanje sredstava u ovoj godine za 100% ili za preko milion evra. Mislimo da je neadekvatno da se u ovoj teškoj ekonomskoj situaciji povećava takozvana briselska birokratija, dok nema novca za bolesne, stare i ugrožene. Prema tome, to je jedna vrsta našeg predloga, koji je u kontekstu ovog amandmana. Zahvaljujem.
Hvala vama. Na član 87. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 88. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Gordana Paunović Milosavljević.
Prema ovom predlogu zakona, novčana naknada namenjena zaštiti najsiromašnijih građana Srbije naziva se novčana socijalna pomoć. Iznos i način utvrđivanja novčane socijalne pomoći definiše član 88. Za pojedinca, odnosno za nosioca prava u porodici je u visini osnovice 1 (iznosi 6.050 dinara), a za dete do 18 godina - od visine osnovice 0,3% (kada to pretvorimo u dinare, to je oko 2.000 dinara). Za nas je ovo bilo neprihvatljivo i zato smo podneli amandman na član 88. stav 1 tačka 3) gde smo predložili da se broj 0,3 zameni brojem 0,4. Amandman je odbijen i obrazloženje Vlade je za mene potpuno nejasno, neprihvatljivo i, mogla bih da kažem, smešno. Kaže: „Predloženim rešenjem se ne bi odražavala stvarna razlika u potrošnji odrasle osobe i deteta“. Kako ne bi? Ako odrasla osoba prima 6.050, a dete 2.000 dinara, to znači da ta razlika postoji. Ako bi se koeficijent povećao sa 0,3 na 0,4%, dete bi primalo mnogo više. Znate da je u Srbiji oko 150.000 dece najugroženija kategorija stanovništva, da 6.500 živi na kazanima narodne kuhinje, a da bukvalno svako drugo dete iz populacije Roma gladuje. Zbog toga smatramo da bi trebalo da prihvatite ovaj amandman jer ništa što se daje deci nije suvišno, a da u okviru budžeta sigurno imate mogućnosti da bar ovoj ugroženoj kategoriji stanovništva pomognete. Siromaštvo, odnosno nemogućnost da se deca pravilno ishranjuju dovodi do psihičkog i fizičkog zastoja u razvoju dece. To su pokazala i istraživanja: na primer, deca iz romske populacije u 23% slučajeva imaju neki poremećaj u razvoju, a deca iz najsiromašnijih domaćinstava u 17% slučajeva su ometena u razvoju. Takođe, neuhranjena deca imaju problema u razvoju inteligencije, uopšte u daljem školovanju. Zbog toga smatramo da još jednom treba da razmislite i da možda prihvatite ovaj amandman. Hvala.
Hvala vama. Na član 88. amandman, sa ispravkama, podneo je narodni poslanik Miletić Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 88. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 92. amandman je podnela narodna poslanica Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, aZakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 93. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 94. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, aZakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 94. Reč ima ministar.
Prihvatamo ovaj amandman Odbora. Želim da kažem da je ovo bila jedna od najčešćih primedaba koje su stizale iz Skupštine, od strane Udruženja osoba sa invaliditetom i od strane nekih drugih nevladinih organizacija. Naime, primedba se odnosila na to da mi favorizujemo hraniteljske porodice u odnosu na biološke i prirodne porodice. Prihvatanjem ovog amandmana ne samo da izjednačavamo položaj hraniteljskih i bioloških porodica... Mi smo smatrali da su prema dosadašnjim rešenjima biološke i prirodne porodice imale podršku, pomoć i podsticaj od strane države, ali ovaj amandman predviđa da jedan od roditelja koji nije u radnom odnosu, a koji najmanje 15 godina neposredno neguje svoje dete koje je ostvarilo pravo na uvećani dodatak za pomoć i negu drugog lica, u smislu stava 1. i 2. ovog člana, ima pravo na posebnu novčanu naknadu u vidu doživotnog mesečnog novčanog primanja u visini najniže penzije u osiguranju zaposlenih, kad navrši opšti starosni uslov za ostvarivanje penzije prema propisima o penzijskom i invalidskom osiguranju. Bez ikakve sumnje, ovo je jedno revolucionarno rešenje. Koristili smo iskustva nekih drugih zemalja u regionu, gde su slična rešenja uvedena, ali su doživela, moram reći, primedbe i poteškoće u realizaciji. Ovo je jedan kompromis, koji je finansijski i ekonomski održiv sa naše strane, a socijalno je u velikoj meri pravedan.
Hvala, ministre. Na član 95. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 101. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 102. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 103. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Antić.
Član 103 – žalba protiv rešenja. Ono što je primedba SNS je da o tim žalbama, kada je u pitanju AP Vojvodina, rešava pokrajinski organ uprave nadležan za socijalnu zaštitu, a kada je u pitanju grad Beograd te žalbe rešava gradska uprava grada Beograda, dok je za unutrašnjost Srbije nadležno Ministarstvo za socijalnu zaštitu. Čini nam se da je ovo rešenje neprimereno. Mi smo potpuno svesni da AP Vojvodina ima neke svoje nadležnosti i možemo da prihvatimo ovaj deo obrazloženja Republičke vlade i Ministarstva, ali ovaj drugi deo, kada je u pitanju Beograd, kada je u pitanju gradska uprava grada Beograda, sasvim sigurno ne stoji zato što je ovo rešenje u suprotnosti sa nekim načelima za koja se zalaže SNS, a to je da decentralizacija, kada je u pitanju oblast socijalne zaštite, može da stvori jako velike probleme i neusklađenu i nejednaku socijalnu zaštitu na nivou Srbije. Imamo veliku razliku u razvijenosti između opština širom Srbije i ukoliko se teret socijalne zaštite prepušta opštinama, smatramo da će to izazvati dalje migracije, da će bitno uticati na standard naših građana i da naši građani neće biti jednaki pred zakonom. Potpuno je neprimereno da ove probleme, eventualno žalbe, koji se dešavaju na teritoriji grada Beograda ne rešava Ministarstvo; kažem, i Beograd je deo Republike Srbije i nema razloga prepuštati ingerencije gradskoj upravi Beograda kada su u pitanju ove žalbe jer će i sama procedura i način rešavanja tih žalbi biti različit u odnosu na rešenja koja će ponuditi Ministarstvo socijalne zaštite. Hvala vam.
Hvala vama. Na član 104. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, aZakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 111. amandman je podnela narodna poslanica Dušanka Plećević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Dušanka Plećević.
Predlažem da se u članu 111. reč „može“ zameni rečju „mora“. Ovaj član obrađuje druge vrste materijalne pomoći koje lokalne samouprave mogu predvideti na svojoj teritoriji, a tu se navode narodne kuhinje, subvencije i drugo. Po vašem planu, decentralizacija je drugi nivo socijalne zaštite koja se pruža u lokalnim samoupravama. S obzirom na katastrofalno ekonomsko stanje u Srbiji, koje je postojalo i pre ekonomske krize i kome se ne nazire kraj, i druge vrste materijalne pomoći koje navodite u ovom članu moraju postojati na nivou lokalne samouprave. Da su lokalne samouprave bogate, ovaj član zakona bi mogao da se prihvati, ali u našem slučaju sve vlade od 5. oktobra pa do sada su učinile sve da se razvijaju samo veliki centri, a ostali delovi Srbije za njih nisu ni postojali. Setili su ih se samo u predizbornim kampanjama, kao i sada kada navodno razvijaju regione, i to upravo čine oni koji su najviše doprineli njihovom siromaštvu. Lokalna samouprava, tj. opština, jeste prva stepenica na kojoj se građanin susreće sa svojim državnim aparatom i sa svojom državom. Ako tu ne može da zadovolji najmanju od svih vrsta socijalne pomoći koje jedno društvo može da pruži, a to je jedan obrok dnevno iz narodne kuhinje, onda ova rasprava postaje besmislena. Po zvaničnim podacima, u Srbiji se u tzv. narodnim kuhinjama hrani oko 40.000 građana, a po nezvaničnim taj broj je i do 70.000. Budžet najsiromašnijih opština, kojih zvanično ima preko 40, nedovoljan je da finansiraju postojanje narodnih kuhinja na svojoj teritoriji, a da ne govorim o nekim subvencijama koje se pominju u ovom članu. Pored toga, zbog smanjenja transfernih sredstava opštinama od strane Republičke vlade neke opštine su bile primorane da zatvore svoje narodne kuhinje. Postojanje nepristojno bogatih dovelo je do toga da u Srbiji ima preko 700.000 građana koji žive na granici ili ispod granice siromaštva. Tako tas na vagi tranzicije na kome se nalazi 5-10% dobitnika tranzicije dodiruje „vrh ekonomske uspešnosti“, dok se tzv. gubitnici tranzicije nalaze na tasu u vazduhu iluzija da će im liberalni kapitalizam doneti mnogo bolji život. Zbog broja siromašnih građana i zabrinjavajućeg podatka da je njihov broj u porastu lokalne samouprave moraju da obezbede postojanje narodnih kuhinja, subvencija i ostalih vidova materijalne pomoći ugroženom stanovništvu. Pošto nema međunarodnih opšteprihvaćenih standarda u oblasti socijalne zaštite, kako nam je ministar rekao u načelnoj raspravi, osim primera dobre prakse, a dobra praksa u našem slučaju je postojanje narodnih kuhinja, one moraju postojati u lokalnim samoupravama, a ne – mogu, kako ste naveli u članu 111.
Zahvaljujem, gospođo Plećević. O ovom amandmanu, gospodine Petronijeviću? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe želim da govorim upravo o ovom amandmanu, ako nešto ne ometam. Kada bih se politički opredeljivao ja bih prihvatio da svaka lokalna samouprava mora da predvidi i druge vrste materijalne pomoći u odnosu na one koje su predviđene zakonom, ali želim da jasno ovde podržim i opredeljenje Vlade, koja kaže da svaka jedinica lokalne samouprave može to da učini imajući u vidu budžetske mogućnosti. Dakle, ako jedinica lokalne samouprave ima budžetskih mogućnosti, ona to treba da radi. Tvrdim, takođe, da svaka jedinica lokalne samouprave može da iznađe mogućnosti da to radi i upravo sam se javio da bih još jednom izneo primer Beograda. Ja sam u načelnoj raspravi naveo primer Beograda, kako jedna lokalna samouprava može van onih već predviđenih usluga koje treba da pruža da daje dodatne vrste pomoći: penzionerima sa malim primanjima, trudnicama, porodiljama, subvencije za komunalne usluge. U pitanju je preko stotinu hiljada porodica, odnosno stanovnika. Četiri milijarde se za to izdvaja. Ja želim da kažem da je to pozitivan primer. Danas se čulo ovde da je to predizborna kampanja. To nema veze sa predizbornom kampanjom jer se to u Beogradu čini od momenta kada je ova vlast formirana; da se to čini danas, pa hajde. A da je za to potrebna politička volja govori i podatak da je do 2008. godine u Beogradu bila druga vlast i nije izdvajala ništa od onoga o čemu sam govorio. Dakle, želim da ne budemo nepravedni prema Beogradu, koji čini sve da pomogne građanima, pre svega najugroženijim građanima u Beogradu i za šta ima političku volju i odgovornost prema njima, i da pozovem sve lokalne samouprave koje mogu da to rade, a nemaju političku volju. Zahvaljujem se.
Na član 112. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima gospodin Antić.
Član 112. stav 2 – Srpska napredna stranka je predložila da se briše zato što je to cinizam, rekao bih i drskost Vlade. Kada država treba nešto da naplati od građana, ona ne bira sredstva; ako je potrebno, uzeće i stanove, oteraće ih u zatvor, ali kada treba da plati ono što je dužna poreskim obveznicima, odnosno građanima Srbije, onda pronalazi način da to zaobiđe. U ovom članu 2. se kaže da novčana primanja iz ovog zakona ne mogu biti predmet prinudnog izvršenja. Znači, ukoliko država ne isplati svoje novčane obaveze prema građanima koji imaju pravo na socijalnu pomoć, oni ne mogu da kroz institut izvršenja dođu do svojih sredstava. Oni koji su najsiromašniji, oni koji zahvaljujući ovom zakonu primaju po par hiljada dinara nekakve socijalne pomoći, nekih prinadležnosti, za koje su ova sredstva pitanje egzistencije, ne mogu da se na sudu izbore za prava koja imaju i za sredstva koja im država duguje. Ali, zato će državna administracija na vreme da prima platu, zato ćemo mi poslanici svakog 5. i 20. na vreme da primamo svoje plate, zato će javna preduzeća na vreme da primaju plate, a samo oni koji ne mogu da se organizuju, ne mogu da izađu na ulice, biće žrtve ove vlade i ovog sistema. To je nešto što je neprimereno za SNS. Smatramo da je ovaj amandman Srpske napredne stranke dobar i da ga treba usvojiti. Isto tako, verujem da za ovaj amandman treba da imamo podršku svih kolega, bez obzira na to da li su u vlasti ili opoziciji, jer je ovo stvar principa i stvar morala. Hvala.
Na član 120. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 124. amandman je podneo narodni poslanik Bajram Šehović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 124. Reč ima ministar Ljajić.
Prihvatamo ovaj amandman Odbora, u stavu 1, naravno, kako stoji u predlogu.
Reč ima narodni poslanik Daniela Lovrin Gavrilović.
Zahvaljujem se ministru zato što je prihvatio ovaj amandman. Još u raspravi u načelu, kada sam govorila o ovom zakonu, rekla sam da je zakon dobar i da ćemo, naravno, poslanici Demokratske stranke i ja glasati za ovaj zakon. Dobar je zato što ćemo donošenjem ovog zakona obezbediti više para za veći broj socijalno ugroženih lica i kvalitetnije socijalne usluge. Vi ste usvajanjem velikog broja amandmana pokazali dobru volju da ovaj zakon učinite još boljim. Naravno, dobro je što ste prihvatili ovaj amandman Odbora koji se odnosi na postavljanje direktora centara za socijalni rad. Naime, u predlogu ovog zakona stajalo je da jedino ljudi odgovarajućeg profila koji imaju pet godina radnog iskustva u socijalnoj zaštiti mogu biti postavljeni za direktore centara za socijalni rad. Mislim da je dobro što ste prihvatili amandman Odbora koji kaže da direktori centara za socijalni rad mogu biti ljudi odgovarajućeg profila sa radnim iskustvom, pet godina radnog iskustva u struci. Na ovaj način mi otvaramo ustanove socijalne zaštite, ne zatvaramo sistem socijalne zaštite. Obezbedićemo kvalitetnije usluge za korisnike socijalne zaštite, što je, naravno, dobro.
Na član 127. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Za reč se ne javlja niko. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 127. Reč ima ministar Ljajić.
Prihvatamo ovaj amandman.
Amandman je prihvaćen. Zahvaljujem ministru. Na član 133. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Bortić. Niko se ne javlja za reč. Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 133. Reč ima ministar Ljajić.
Prihvatamo ovaj amandman.
Hvala, ministre. Na član 146. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 146. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima Zoran Antić.
Što se tiče člana 146, samo kratko, način ocenjivanja i kriterijumi za ocenjivanje, profesionalno napredovanje i nagrađivanje stručnih radnika mora da bude delokrug rada ministarstva. To ne može da se prepušta lokalnim samoupravama, da propisuju kako oni smatraju. Mora da bude jedinstveno za nivo cele Republike. To je stav Srpske napredne stranke i to je razlog zbog čega smo se opredelili da podnesemo ovaj amandman. Ovako kako stoji, svako za sebe, prema svom nahođenju, bio stručan ili ne, moći će da propisuje neke osnovne kriterijume koji garantuju kvalitet socijalne zaštite. Smatramo da je to neprimereno i da sva uputstva, sve pravilnike moramo da primenjujemo na celoj teritoriji Srbije i da Ministarstvo treba da preuzme odgovornost za sve što se odnosi na uređenje socijalne zaštite u Srbiji. Hvala vam.
Na član 151. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 158. amandman je podnela narodni poslanik Dušanka Plećević. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 163. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 178. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 179. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 180. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 185. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 192. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 199. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 201. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić Marković, Donka Banović, Nikola Lazić i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 157. stav 6. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman na član 206. Reč ima ministar.
Prihvatamo amandman Odbora.
Hvala ministru što je prihvatio amandman. Na član 216. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 216. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Aleksandar Martinović, koji su Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili. Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 217. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 218. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Niko se ne javlja za reč. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Ovim smo završili današnji rad. Zahvaljujem se ministru i njegovim saradnicima, kao i narodnim poslanicima koji su učestvovali u radu. Nastavak je sutra, 24. marta, u 10.00 časova; prvo je na redu pravo postavljanja pitanja i traženja informacija, a potom razmatramo zakon o sportu u pojedinostima. Gospodin predsednik Vlade Rusije bi trebalo za jedan sat da dođe u Narodnu skupštinu. Nadam se da se baš nećemo svi razići i da će biti nekog ko će da ga dočeka i pozdravi. Hvala.