Dober dan, spoštovane kolegice in kolegi! Pričenjam 47. izredno sejo državnega zbora Republike Slovenije, ki sem jo sklical na podlagi prvega in drugega odstavka 58. člena ter drugega odstavka 60. člena poslovnika državnega zbora. Kakor sem obveščen, se samo dva kolega danes seje ne moreta udeležiti zaradi drugih obveznosti, in sicer kolega Kebrič in Jakič. Vsi ostali naj bi bili navzoči. Na sejo sem povabil tudi predstavnike vlade Republike Slovenije, ki jih lepo pozdravljam. Kot običajno bomo najprej določili dnevni red te izredne seje. Predlog dnevnega reda je bil pripravljen skladno s prvim in drugim odstavkom 58. člena poslovnika in ste ga prejeli s sklicem. Predlogov za umik ali širitev dnevnega reda nisem prejel, tako da lahko državni zbor določi dnevni red. Najprej prosim, da vsak preveri, ali njegova glasovalna naprava deluje brezhibno. Je z glasovalnimi napravami vse v redu? Prav, potem bomo glasovali o določitvi dnevnega reda. Glasujemo o določitvi dnevnega reda. Prvič nam to zaradi premajhne pozornosti ni uspelo. V dvorani je navzočih dovolj kolegic in kolegov. Drugič dajem na glasovanje določitev dnevnega reda. 54 navzočih, 42 za in 6 proti. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je dnevni red določen. Predlagam, da bi danes odločali tako, da bi sproti glasovali o vsaki točki, takoj po koncu njene obravnave. Gre za običajno večino pri vprašanjih razglasitve ustavnih zakonov. Pri zadnji točki pa bi, če se strinjate, odredili petnajstminutni odmor, po koncu zadnjega razpravljavca, ker nimamo določitve časovnega poteka - namreč, tam je potrebna večina 46 ali več - oziroma deset minut odmora po zadnjem razpravljavcu, tako da se lahko kolegice in kolegi zberejo. Ker nimamo časovnega poteka seje, ni mogoče vnaprej vedeti, kdaj točno bo glasovanje. Torej, sproti bomo glasovali pri prvih treh točkah, pri odlokih o razglasitvi, z desetminutno prekinitvijo pa po zadnjem razpravljavcu oziroma zaključku razprave pri zadnji, 4. točki, pri poročilu ustavne komisije glede ustavno-revizijskega postopka na področju regionalizma. Prehajamo na 1. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O RAZGLASITVI USTAVNEGA ZAKONA O SPREMEMBI 43. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE. Državni zbor je na seji 15.6.2004 sprejel ustavni zakon o spremembi 43. člena ustave Republike Slovenije. V skladu s prvim odstavkom 182. člena poslovnika državni zbor razglasi ustavni zakon najkasneje osmi dan po njegovem sprejemu, razen če najmanj 30 poslancev zahteva, da se sprememba ustave predloži v potrditev volivcem na referendumu. Zahteva za tak razpis ni bila podana, zato lahko državni zbor danes razglasi ustavni zakon o spremembi 43. člena ustave Republike Slovenije. Ustavni zakon razglasi državni zbor s sprejemom odloka o razglasitvi. Predlog odloka je v obravnavo zboru predložila ustavna komisija. Pozdravljam tudi predstavnika vlade, z nami je dr. Rado Bohinc, minister za notranje zadeve. Najprej kolega Podobnik želi proceduralno? Ne. Prehajamo na predstavitev stališče poslanskih skupin. Nekateri kolegi in kolegice so mi že povedali, da se bodo umikali, in sicer iz napovedanih razprav. Želi kdo od tistih, ki so želeli besedo za predstavitev stališč poslanskih stališč, besedo? Ugotavljam, da ne. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Želi kdo od poslank in poslancev, ki so bili ali bile prijavljene za razpravo, besedo? Tudi nihče. Potem razpravo zaključujem. Ker k predlogu odloka ni bilo vloženih amandmajev, prehajamo na odločanje o predlogu odloka o razglasitvi ustavnega zakona o spremembi 43. člena ustave Republike Slovenije. Prebral bom odlok. Odlok o razglasitvi ustavnega zakona o spremembi 43. člena ustave Republike Slovenije: Razglaša se ustavni zakon o spremembi 43. člena ustave Republike Slovenije, ki ga je državni zbor Republike Slovenije sprejel na seji dne 15.6. leta 2004. Glasujemo. 66 navzočih, 63 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 63.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagani odlok sprejet. S tem je ta točka dnevnega reda zaključena. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O RAZGLASITVI USTAVNEGA ZAKONA O SPREMEMBI 14. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE. Državni zbor je na seji dne 15.6. letos sprejel ustavni zakon o spremembi 14. člena ustave Republike Slovenije. V skladu s prvim odstavkom 182. člena poslovnika državni zbor razglasi ustavni zakon najkasneje osmi dan po njegovem sprejemu, razen če najmanj 30 poslancev zahteva, da se sprememba ustave predloži v potrditev volivcem na referendumu. Zahteva za razpis referenduma ni bila podana, zato lahko državni zbor danes razglasi ustavni zakon o spremembi 14. člena ustave Republike Slovenije. Ustavni zakon razglasi državni zbor s sprejemom odloka o razglasitvi. Sprašujem ali želi katera od poslanskih skupin, ki se je sicer prijavila za predstavitev svojih stališč, besedo? Nobena. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Ali želi kdo od poslank in poslancev, ki so prijavljeni za razpravo, besedo? Nihče. Zaključujem razpravo in prehajam na odločanje o predlogu odloka. Ta se glasi: Odlok o razglasitvi ustavnega zakona o spremembi 14. člena ustave Republike Slovenije. Razglaša se ustavni zakon o spremembi 14. člena ustave Republike Slovenije, ki ga je državni zbor Republike Slovenije sprejel na seji dne 15.6.2004. Glasujemo. 69 navzočih, 67 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 67.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je predlagani odlok sprejet, točka pa zaključena. Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O RAZGLASITVI USTAVNEGA ZAKONA O SPREMEMBI 50. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE. Državni zbor je na seji dne 15.6. letos sprejel ustavni zakon o spremembi 50. člena ustave Republike Slovenije. V skladu s prvim odstavkom 182. člena poslovnika državni zbor razglasi ustavni zakon najkasneje osmi dan po njegovem sprejemu, razen če najmanj 30 poslancev zahteva, da se sprememba ustave predloži v potrditev volivcem na referendumu. Zahteva za razpis referenduma ni bila podana, zato lahko državni zbor danes razglasi ustavni zakon o spremembi 50. člena ustave Republike Slovenije. Ustavni zakon razglasi državni zbor s sprejemom odloka o razglasitvi. Sprašujem, ali želijo besedo predstavnice ali predstavniki poslanskih skupin za predstavitev svojih stališč? Ne. Ali želijo besedo prijavljene kolegice in kolegi? Ne. Zaključujem razpravo in prehajamo na odločanje o predlogu odloka. Ta se glasi: Odlok o razglasitvi ustavnega zakona o spremembi 50. člena ustave Republike Slovenije. Razglaša se ustavni zakon o spremembi 50. člena ustave Republike Slovenije, ki ga je državni zbor Republike Slovenije sprejel na seji, dne 15.6. leta 2004. Glasujemo. 69 navzočih, 65 za in nihče proti. (Za je glasovalo 65.)(Proti nihče.) Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO POROČILA USTAVNE KOMISIJE O PRIPRAVI PREDLOGA USTAVNEGA ZAKONA ZA SPREMEMBO 140. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE IN PREDLOGA STALIŠČ O OSNUTKU USTAVNEGA ZAKONA ZA SPREMEMBO 121., 140. IN 143. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE Državni zbor je na 42. izredni seji dne 6.4. letos sprejel stališče o spremembi 140. člena ustave Republike Slovenije. Ustavna komisija je v skladu s sprejetim stališčem obravnavala predlog ustavnega zakona, ki pa ga ni sprejela s potrebno večino glasov, zato je zboru o tem pripravila poročilo in mu hkrati predložila stališča o osnutku ustavnega zakona za spremembo 121., 140. in 143. člena ustave. Predlagam, da slišimo predstavnike poslanskih skupin. Tukaj opozarjam, da bomo o tem glasovali 10 minut po tem, ko bo zaključena celotna razprava. Opozarjam, prosim za pozornost, da bomo glasovali tudi o amandmaju. Tako da to opozorilo velja tudi za glasovanje o amandmaju, kajti tam je potrebna enaka večina. 46 ali več. Ko bomo torej prišli na glasovanje o amandmaju, bomo odredili 10 minut odmora. Sledi predstavitev stališč. Kolega Podobnik v imenu poslanske skupine SLS.
Hvala predsednik. Pričakovali smo, da se bo tudi oglasil predstavnik vlade. Dovolite, da samo na kratko podam. Želi besedo [[...]]Potem bi, po vrstnem redu bi najprej [[...]]
Ja, ja. Minister, imate vi naprej besedo. Se vam opravičujem.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Dovolite mi, da vas spomnim, da gre za nadvse pomembno odločitev, ki se vleče že vrsto let in je pogoj za začetek uvedbe pokrajin v državi. Že davnega leta 1998 je namreč vlada Republike Slovenije predložila zakon o pokrajinah, s tezami za normativno ureditev, za predhodno obravnavo in v istem letu 1998 je komisija državnega zbora za lokalno samoupravo sprejela sklepe, v katerih se zavzema za spremembo ustave kot pogoj za nadaljevanje regionalizacije. To se pravi, odločitev vaših predhodnikov tistega mandata je bila, da je pogoj za začetek regionalizacije Slovenije sprememba 143. člena ustave. Treba je ob tem povedati še to, da v Sloveniji obstaja vrsta teženj in pobud za uvedbo pokrajin. Do leta 2000 je bilo v državni zbor vloženih kar pet zakonov za ustanovitev posameznih pokrajin. Državni zbor je enega od teh, in sicer za ustanovitev Koroške pokrajine, tudi sprejel v prvem branju. Vlada je že julija leta 2001 sprejela predlog za začetek postopka za spremembo Ustave Republike Slovenije z osnutkom ustavnega zakona o spremembah Ustave Republike Slovenije tudi za 143., 140. in 121. člen, kar se povezuje z regionalizmom. Vmes je stekel projekt, obsežen, celovito zastavljen, že leta 2002 v marcu je bil na podlagi vladno sprejetih izhodišč že javno predstavljen in tudi v javni razpravi ovrednoten projekt uvajanja regionalizacije Slovenije. Kar šest posvetov v Sloveniji je bilo s ciljem predstavitve in razprave oprojektu regionalizacije Slovenije že v letu 2002. Vrsta strokovnih študij je bila v tem času pripravljena in tako je junija leta 2003 ministrstvo za notranje zadeve izdalo strokovno gradivo, celovit projekt regionalizacije v Republiki Sloveniji, ki so ga prejeli tudi vsi poslanci in so se lahko tedaj, ne v obliki formalnih razprav, ampak neformalno z njim seznanili. To, o čemer danes razpravljamo, je, kot rečeno, vlada pripravila julija 2001, vendar v juliju 2003 sprejela tudi spremembe in dopolnitve tega predloga ob tem, ko je razpravljala in sprejela program za učinkovit vstop v Evropsko unijo. Kar zadeva spremembe 143. člena, je bila na podlagi razprav in precej strpnega in poglobljenega usklajevanja, ne samo znotraj koalicije in posebej s Slovensko ljudsko stranko, ampak tudi z ostalimi strankami tega državnega zbora sprejeta dopolnitev, ki je krenila v smeri iskanja kompromisne rešitve, v smeri doseganja čim večjega konsenza v državi pri ustanavljanju in drugih pravnih vprašanjih v zvezi z ustanavljanjem pokrajin, kot je na primer financiranje. Tako je bila že leta 2003 sprejeta dopolnitev ustavnega predloga z dvema novostima. In sicer z mnenjem občin k ustanovitvi pokrajin in z 2/3 večino za sprejem zakona o ustanovitvi pokrajin. Nadaljnje usklajevanje posebej s Slovensko ljudsko stranko je pokazalo, da je potrebno iskati konsenz tudi na drugih vprašanjih oziroma zagotavljati višjo večino tudi predvsem na področju financiranja pokrajin. Zato je današnji predlog dopolnjen in obsega dvotretjinsko večino ne samo za zakon o ustanovitvi pokrajin, torej za zakon, ki bo določil število pokrajin in pa obseg, teritorialni obseg pokrajin, ampak tudi za zakon, ki bo določil način financiranja. S tem smo nekako uspeli doseči kompromis s Slovensko ljudsko stranko,ki je to izrecno zahtevala in štejem, da s takšnim kompromisom lahko računamo na podporo za zahtevno kvalificirano večino v postopku sprejemanja te ustavne spremembe. Rad pa bi se opredelili še do predloga amandmaja Slovenske demokratske stranke, ki predlaga soglasje občin za ustanavljanje pokrajin, dve tretjini občin oziroma občin, ki obsegajo dve tretjini prebivalstva. Takšno soglasje za nas ni sprejemljivo. Razlogi so naslednji: v tem primeru, če bi občine imele pravico dajanja soglasja na ustanavljanje pokrajin, bi pravzaprav "de facto" postale sooblikovalke druge ravni lokalne samouprave, kar pa je v nasprotju z evropsko listino o lokalni samoupravi in s konceptom, prav s tistim konceptom, ki je sedaj v ustavi in ga želimo sedaj spremeniti, namreč da bi pokrajine bile zgolj neke oblike medobčinskega sodelovanja. Ostali bi na nek drug način v bistvu pri tem, pri čemer smo sedaj, in ker je, splošno sprejeto, ovira za uveljavitev pokrajin v državi. Po našem prepričanju oziroma presoji bi občine s soglasjem lahko pogojevale ustanovitev svoje lastne pokrajine in obstaja utemeljena bojazen, da bi bilo težko številčno omejevati pokrajine in bi na ta način povzročilo ustanavljanje velikega števila pokrajin, kar je v neskladju z zastavljenim konceptom. In še nekaj. Takšen amandma, takšna ureditev, ki bi dajal občinam pravico soglasja, pa četudi zgolj dvotretjinski večini ali občinam, ki obsegajo dve tretjini prebivalstva, bi v bistvu lahko v teoretičnem primeru sicer eni občini, ki se ne bi strinjala, dala možnost, da odreče soglasje in bi s tem lahko zaustavila celoten proces uvajanja pokrajin v državi. Teoretičen primer je ta, če bi imeli na primer tri občine, ki bi tvorile pokrajino in ne bi tista, ki pokrajini nasprotuje, dala soglasja, štela več kot eno tretjino prebivalstva, tako da ostali dve občini ne bi dosegli dveh tretjin prebivalstva. V takšnem primeru bi ena sama občina lahko zavrla celoten proces ustanavljanja pokrajin v državi, kar pa ni osnova, po kateri bi lahko učinkovito izpeljali regionalizem v Sloveniji. Zato vam, spoštovane poslanke in poslanci, predlagam, da sprejmete poročilo v osnovnem besedilu, da ne sprejmete tega amandmaja in s tem podprete ustavno spremembo, ki je neobhoden nujen pogoj, ki je "conditio sine qua non" zato da steče regionalizacija Slovenije kot si jo želimo, kot si jo zastavljamo in kot je tudi v projektu, ki je že izdelan, tudi javno predstavljen, stvar zastavljena. Hvala lepa za pozornost.
Preden dam besedo kolegu Podobniku, naj povem, da je pravkar poslanska skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti vložila amandma k stališčem komisije k besedilu tretjega stališča, ki določa besedilo 143. člena ustave, naj bi se dodal nov četrti odstavek. Besedilo tega odstavka boste dobili na klop, pravkar ga tudi delijo. Jaz sicer osebno ne menim, da bi bilo zaradi tega potrebno sklicati ustavno komisijo. Jaz mislim, da lahko državni zbor o tem odloči, razen če seveda ne bi neka kvalificirana večina poslank in poslancev menila drugače. Na koncu koncev gre za ustavno revizijski postopek in raje naredimo korak več kot korak manj. Tako da prosim, razmislite tudi o tem. Jaz sicer kot predsednik ustavne komisije menim, da po vseh letih razprav danes državni zbor lahko odloči o točki dnevnega reda, kljub temu, da je dobil zadnji hip amandma te poslanske skupine. Kolega Janez Podobnik, beseda je vaša za predstavitev stališča poslanske skupine SLS.
Hvala za besedo predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Gospod minister! Amandma, ki smo ga pravkar prejeli na klop, je v vsebinskem smislu zelo pomemben amandma. Če me spomin ne vara, je zelo enak, kot je bil že predlagan v eni od prejšnjih faz sprejemanja sprememb ustave na področju uvedbe druge ravni lokalne samouprave.
Kolega Podobnik, tukaj mislite na amandma SDS.
Govorim o amandmaju poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti. Do njega, torej stališč poslanske skupine, do njega vam žal ne morem povedati. Je pa zelo pomemben amandma po vsebinskem smislu. Spoštovane kolegice in kolegi! Najprej bi rad povedal, da po nastopu ministra doktorja Bohinca, jaz sem sam predlagal, da nastopi pred menoj, bo moj nastop težji. Ampak, moram povedati, da je doktor Bohinc zelo korektno povzel dogajanje v zadnjih letih. Skoraj tri leta bo, kar je vlada predlagala v proceduro spremembe ustave tudi na področju uvedbe druge ravni lokalne samouprave. In res je, da smo mi, kot takrat vladna stranka, počasi uspeli prepričati tudi poslanske kolege v drugih vladnih poslanskih skupinah, da bi bilo dobro, da predvsem pri vprašanju, ali bomo ustanavljali pokrajine, ki bi lahko bile v nasprotju z voljo ljudi, da uredimo zelo pomembno varovalko. In mi smo jo videli v tem, da zakon, ki določa sedež in številopokrajin, da se sprejema z dvotretjinsko večino. In res je tudi to, da smo predlagali še dodatno varovalko, da tudi zakon, ki bo določal pristojnost in financiranje pokrajin, da ima tudi ta pač pomembno varovalko, torej, da je večina več kot 46 oziroma navadna večina. Ampak, dovolite mi, kolegice in kolegi, da povem načelno stališče. Prvič bi se zgodilo, odkar državni zbor v skladu s poslovnikom in samo ustavo spreminja ustavo, da bi jo v nekaterih ključnih rešitvah sprejel v eklatantnem nasprotju z mnenjem strokovne skupine. Strokovna skupina zelo odločno nasprotuje predlaganim spremembam. V posebnem memorandumu z dne 10.5.2004 ponovno dr. Šmidovnik in dr. Stane Vlaj govorita o tem. Drugič. Pokazalo se je, da je za državo dobro, za državni zbor pa prav tako zelo priporočljivo, da je sprememba ustave sprejeta s čim večjim političnim konsenzom. Političnega konsenza o spremembi ustave, ki bo omogočil dejansko uvedbo druge ravni lokalne samouprave, tega konsenza ni. Po nastopu dr. Bohinca, iz katerega je razvidno, da vlada ne podpira amandmaja, ki so ga predlagali poslanski kolegi v SDS, je razvidno, da tega konsenza tudi danes ne bo. Tretjič. Za nas je ključno vprašanje, ali bi eventualne spremembe ustave, kot so predlagane s temi sklepi stališč za ustavni zakon, ali bodo onemogočile možnost, da bi Slovenija dobila pokrajine, ki bi bile v nasprotju z voljo prebivalcev. To so tri vprašanja, na katera smo tudi danes v poslanski skupini poskušali odgovoriti. Glede strokovne skupine lahko pač samo rešpektiramo mnenje eminentnih strokovnjakov, ki že vrsto let sicer pokrivajo to področje lokalne samouprave v Sloveniji. V tej skupini spoštujemo starejše, izkušene profesorje. V tej skupini bi pogrešali morda tudi nekaj bolj, ne bi rekel, mlajših strokovnjakov, ampak morda učencev teh profesorjev, samo eden ali dva sta med njimi. Morda bi ti člani te strokovne skupine imeli nekoliko bolj fleksibilno tudi strokovno stališče, kajti jaz sem, kot član ustavne komisije, videl, da je bila od vsega začetka strokovna skupina - priznajmo, ton pa jim daje dr. Šmidovnik, ton, strokovni in siceršnji - je bila zelo nenaklonjena kakršnimkoli rešitvami, ki bi tudi v ustavi zapisale, da je vendarle neka varovalka, ki bi omogočila, da pokrajine v Sloveniji ne bi bile eventualno ustanovljene v nasprotju z voljo prebivalcev. Torej, glede strokovne skupine sem stališče povedal. Glede politične konsenza pa ocenjujemo, da ga danes ne bo in nam se ne bi zdelo modro, da bi morda sprejeli stališča s 46 ali pa 47 glasovi, kar pomeni seveda, da čez 14 dni na zadnji seji državnega zbora v tej sestavi ne bo potrebne večine za spremembo ustave na tem področju in to bi pa pomenilo, da je veliko tega dela, ki smo ga vložili, zaman. Zato, predlagamo poslanskim kolegom, da skupaj razmislimo, ali ne bi bilo najbolj modro, da ugotovimo, da političnega konsenza nismo dosegli in da to težko nalogo, spremembo ustave na področju uvedbe druge ravni lokalne samouprave, prepustimo našim kolegom v naslednjem sklicu, to je glede političnega konsenza. Še tretje vprašanje, ki pa je najbolj občutljivo, tudi zame, kot poslanca, tudi zame, kot nekdanjega župana, kdo predstavlja voljo prebivalcev - župani, občinski sveti in/ali tudi poslanci državnega zbora. Vsi. Včasih se mi zdi, da preprosto pozabljamo, da smo poslanci predstavniki vsega ljudstva. Dvotretjinska večina, s katero bi se sprejemal zakon o ustanovitvi pokrajine in sedežih, pomeni zelo veliko varovalko in velik mandat temu ali naslednjemu sklicu državnega zbora, da bo pač preko izvoljenih poslank in poslancev predstavljal voljo prebivalcev. Kajti, tudi jaz, kot poslanec predstavljam njihovo voljo, res pa je seveda, da veljavni volilni sistem bi lahko dosegel, da iz nekega širšega območja morda sploh ne bi imeli nobenega predstavnika v državnem zboru. Ampakto še vedno ni argument, da bi rekli, da zgolj dejstvo, da samo poslanci odločajo o ustanovitvi pokrajin, že pomeni, da bi lahko bila ustanovljena v nasprotju z voljo prebivalcev. Toda - in sedaj prehajam na drugi del - po našem mnenju, tudi po mnenju stranke, ki jo vodim, pa bi bilo dobro, da državni zbor, če se bo odločil, da gre v spremembo ustave na področju lokalne samouprave, najde načine, da bo v tej spremembi zapisano tudi soglasje občin. Zato bo danes tudi odločitev poslanske skupine vezana na glasovanje o amandmaju, kot je bilo predlagano, glede soglasja občin. Predlaga se najmanj dve tretjini občin posamezne pokrajine oziroma dve tretjini prebivalcev posamezne predvidene pokrajine. Zavedamo se, da je ta rešitev komplicirana, zavedamo se, da taka rešitev lahko pomeni veliko težavo v naslednjem mandatu, ko se bodo pokrajine ustanavljale, toda imamo eno od izkušenj, ki ni najboljša, je pa. Ko se je v zadnjih mesecih s težavo našlo soglasje za novo evropsko ustavo, je bilo ključno vprašanje, s kakšno večino bo odločal Evropski svet. In zanimivo, tudi tam so iznašli zelo kompliciran način, ampak ob njem so se poenotili, in ta je bil temeljni argument, da je bila sploh evropska ustava sprejeta in bo sedaj šla v potrditev državam članicam Evropske unije. Hvala lepa.
Kolega Roberto Battelli ima besedo, predstavil bo stališče poslanske skupine narodnih skupnosti.
Hvala lepa. Jaz podpiram regionalizacijo Slovenije in s tem tudi spremembo ustave. K stališčem sem skupaj s kolegico Pozsonec vložil amandma k 143. členu. Ta amandma ni prišel zadnji trenutek, ampak je bil vložen v podobni vsebini že januarja letos in v podobni vsebini je bil tudi izglasovan enkrat v tem državnem zboru. Seveda ni pospremljen z nobenim strokovnim mnenjem in nihče se ni resno s tem ukvarjal; ne vem, zakaj. Kakorkoli, če ta država misli resno z regionalizacijo in predvsem, če misli resno z zaščito narodnih skupnosti, bo ta amandma k stališčem sprejet. Če ne bo, se bo to sprenevedanje okoli zaščite narodnih skupnosti pač nadaljevalo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo kolega Lenko, ki bo predstavil stališče poslanske skupine DeSUS.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister s sodelavcem, kolegice in kolegi poslanci! Sprememba ustave, ki se nanaša na oblikovanje pokrajin, se ponaša z zelo pestro zgodovino razprav, soočenj različnih pogledov, argumentacijo, tako pravno kot sociološko, k čemur je dala svoj prispevek stroka in politika, tako na državni kot lokalni ravni. Poglobljeno analizo si ustavni predlog za spremembo ustave tudi zasluži, glede na to, da pospešena demokratizacija na vseh političnih ravneh odločanja in v povezavi z njo uveljavitev procesa decentralizacije spada med skupne vrednote v Evropi. In oblikovanje drugega nivoja lokalne samouprave demokratizacijo in decentralizacijo gotovo pospešuje. Nujna posledica globalizacije in trajnostnega razvoja je proces lokalizacije. Ta proces je neobhoden, potreben in koristen proces pri zagotavljanju stika države z ljudmi, ki živijo na določenem območju, po drugi strani pa ljudem omogočamo odločanje pri javnih zadevah, ki se jih vsakodnevno dotikajo. Poglavitna ovira, da se pokrajine v dvanajstih letih nove ustavne ureditve še niso uredile, je besedilo v 143., 141. in 121. členu ustave, ki pokrajino opredeljujejo kot obliko prostovoljnega medobčinskega sodelovanja, za katerega pa do sedaj ni bilo interesa. Tako Slovenija ne more na temelju načela subsidiarnosti prenesti na nižje ravni odločanja vseh tistih državnih pristojnosti, na pokrajine, ki jih je mogoče opravljati na nižjem nivoju. Na pokrajine oziroma na njihovo teritorialno ureditev je vezano nemalo posledic. Z odlašanjem procesa regionalizacije se v Sloveniji poglabljajo razvojne razlike med posameznimi zaokroženimi geografskimi območji, s tem pa se preprečuje enakopravno vključevanje takšnih delov v Evropo. Odsotnost primerne ustavne ureditve pri oblikovanju pokrajin onemogoča sodelovanje s sosednjimi in drugimi državami. Omejeno je črpanje in poraba razvojnih strukturnih skladov Evropske unije. Število pokrajin, lociranje sedežev posameznih pokrajin in določitev območij vpliva tudi na ves nadaljnji razvoj uprave oziroma njeno teritorialno reorganizacijo. Tudi zaradi tega procesa regionalizacije ne smemo več odlašati in sprememba ustave je zgolj prvi korak k njej. Regije so eden od temeljev demokratičnih držav, tako evropska listina lokalne samouprave. Problem oblikovanja regij je spričo obstoječe ustavne ureditve, obstoja 143. člena, nerešljiv. V poslanski skupini DeSUS kot smo danes že omenili, od začetka zagovarjamo ustanavljanje pokrajin, po drugi strani pa se strinjamo, da bi bila pri pripravi zakonskega predloga potrebna previdnost, da bodo pokrajine dobile pravo vsebino, pa tudi vprašanje materialnih, finančnih sredstev je izredno pomemben del projekta regionalizacije. Potrebno bi bilo razmisliti o odnosu med pokrajino in državo, pa tudi o relaciji pokrajina - občina. Ker smatramo, da je za demokratičnost države bistvenega pomena, da demokratizacija deluje in je zavarovana v enotah, ki so bližje ljudem, smo v poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev naklonjeni predlogu sprememb ustave, ki omogoča oblikovanje pokrajin. Kljub temu pa predlagamo, da se proučijo pripombe strokovne komisije. Res je namreč, da bi lahko dvotretjinsko odločanje, tako v zakonu, ki bo ustanavljal pokrajino, kot v zakonu, s katerim bo določeno financiranje le-teh bistveno otežilo realno možnost preoblikovanja državnega ozemlja na manjše enote, pokrajine. V poslanski skupini DeSUS menimo, da je tako opredeljena kvalificirana večina prezahteven pogoj. Tak način bi lahko vodil v ustanavljanje majhnih pokrajin, kar bi po našem mnenju bilo škodljivo. Po drugi strani pa moramo nekako preprečiti, da bodo že oblikovane pokrajine obdržale svojo prvotno obliko, razen v primerih, ko bodo za predrugačenje zares utemeljeni razlogi. V poslanski skupini DeSUS smo torej za to, da Slovenija končno oblikuje pokrajine, vendar menimo, da moramo predlog zelo pretehtati, preden ga sprejmemo v dani obliki. Hvala lepa.
Hvala lepa. Bojan Kontič bo predstavil stališče poslanske skupine Združene liste. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, gospod minister, kolegice in kolegi! V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov že od samega začetka sprejemanja odločitev, povezanih z lokalno samoupravo, zastopamo stališče, da so pokrajine kot vmesni člen lokalne samouprave med državo na eni in velikim številom, prevelikim številom občin na drugi strani nujno potrebne. Le na ta način bo namreč preprečena nadaljnja centralizacija in koncentracija, ki smo ji bili priča v času reforme državne uprave in uvedbe sedanje lokalne samouprave. V upanju, da je spoznanje potrebnosti pokrajin preseglo okvire razprav znotraj stroke in da je v Sloveniji prisotno večinsko soglasje o pomembnosti regionalizacije za nadaljnji policentrični razvoj države, smo v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov vedno soglasno podpirali predlog za spremembo treh členov ustave, ki bi omogočili sprejetje zakona, ki bi celovito uredil regionalizacijo naše države. Danes obravnavamo in sprejemamo predlog stališč, ki so nekakšen kompromis, ki naj bi zadovoljil potrebno število poslank in poslancev in omogočil spremembo 121., 140. in 143. člena ustave. To je seveda kompromis, ki ni idealen in ni to, kar smo želeli v poslanski skupini, je pa vsekakor korak naprej. Vsi namreč vemo, da bo z ustavo predpisana 2/3 večina prisotnih poslancev državnega zbora za sprejem zakona o pokrajinah in njihovem financiranju ter zakona o ustanovitvi pokrajin, ki bo določil območje, sedež in ime pokrajine, dejansko pomenila oviro, ki jo bo državni zbor v prihodnji sestavi le s težavo premagal. Ta večina namreč ob predpostavki polne prisotnosti pomeni večino, ki je enaka večini za sprejem oziroma spremembo ustave. Po današnjih uvodih mi je jasno, da tudi ta kompromis ni tisto, kar bi pripeljalo do spremembe ustave. Tudi strokovna skupina pri ustavni komisiji je v svojem mnenju opozorila na nevarnost ustavne ureditve, po kateri bi se pokrajine ustanavljale z zakonom, za katerega je potrebna 2/3 podpora navzočih poslancev, vključno z opozorilom, da bi takšna določba v ustavi otežkočala ali celo onemogočala vsako poznejše teritorialno spremembo med pokrajinami, četudi bi se ta pokazala za upravičeno oziroma potrebno. Velika razprava se je razvila tudi o predlogu, da bi v ustavo zapisali, da mora državni zbor pred odločanjem o ustanovitvi pokrajin pridobiti soglasje občinskih svetov najmanj 2/3 občin posamezne predvidene pokrajine, katerih število prebivalcev obsega najmanj 2/3 prebivalcev posamezne predvidene pokrajine. Poslanci Združene liste socialnih demokratov v ustavni komisiji tega predloga nismo podprli iz več razlogov. Prvi je v večini, ki bo predpisana za sprejem obeh zakonov in bo prisilila pripravljavce zakona o ustanovitvi pokrajin, da bo zakon uskladil do tega mere, da bo prejel potrebno večino glasov v parlamentu, kar pa seveda ne bo lahko, glede na to, da poslanke in poslanci prihajamo iz različnih okolij. Drugi. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov menimo, da je predlagana rešitev, ki zavezuje državni zbor pozvati občinske svete občin, da dajo svoje mnenje dovolj. Bojazen, da bi državni zbor sprejel odločitev, ki bi ji nasprotovala večina občinskih svetov znotraj predvidene pokrajine, je po naši oceni odveč. Pokrajina, ki bi bila ljudem vsiljena in bi v njej videli zgolj strošek, ne pa njenih prednosti, ne bo nikoli zaživela, četudi bi jo zakonodajalec uzakonil. To pa ni namen tistih, ki menimo, da Slovenija pokrajine potrebuje. Ostale razloge, zakaj smo temu amandmaju nasprotovali na seji ustavne komisije in zakaj bomo tudi danes nasprotovali amandmaju, ki je bil vložen danes oziroma smo ga prejeli na klop, je podal doktor Rado Bohinc, minister za notranje zadeve. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo se torej odločili, da podpremo prizadevanja, da se spremeni ustava in omogoči nastanek pokrajin z zakonom, ki bo celovito uredil regionalizacijo v Sloveniji. Tako bodo nastale pokrajine kot avtonomne lokalne skupnosti, ki bodo opravljale naloge širšega lokalnega pomena, ki presegajo zmogljivost občini, in hkrati zadeve regionalnega pomena, ki jih določimo z zakonom. Poleg tega pa izvajale tudi določen del nalog državne uprave. Omogočen bo sprejem zakona oziroma sprejem zakonov, ki bosta celovito uredila ustanavljanje, pristojnosti, financiranje in organizacijo pokrajin. To bi torej posledično pomenilo, da takšna drugostopenjska lokalna samouprava, kar sicer ni pravi izraz, ne bo omejena le na medobčinsko sodelovanje. Tako ustanovljena pokrajina bo, kot sem že dejal, vmesna stopnja med vlado in občinami. Uveljavljeno bo torej načelo subsidiarnosti in decentralizacije ter kvalitetnejši regionalni razvoj. To pa so vsebine, ki so nam v Združeni listi socialnih demokratov blizu in bomo njihovo uveljavitev podprli. Želja po ustanovitvi pokrajin je v Sloveniji prisotna od same spremembe političnega sistema. V stranki smo si že v času sprejemanja naše ustave prizadevali za to, da bi bila regionalna ureditev obvezna sestavina ustavne ureditve. Da je to nujno, dokazujejo lokalne iniciative po ustanavljanju pokrajin. Hkrati poteka tudi tako imenovani projekt skladnejšega regionalnega razvoja, za katerega obstaja upravičena bojazen, da se bo zlomil ravno pri določitvi tako imenovanih razvojnih regij. Če bi imeli pokrajine, teh težav ne bi bilo. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov bomo torej predlagana stališča, kot so bila sprejeta na ustavni komisiji, podprli, kljub temu, da se zavedamo, da s sprejetimi omejitvami težave z ustanavljanjem pokrajin še zdaleč niso odpravljene.
Hvala. Sašo Peče dobi besedo. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Po oceni Slovenske nacionalne stranke, v poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke smo prepričani, da pokrajin v naši državi še ni izključno zaradi politične volje. In sicer tiste politične volje, ki nasprotuje ustanavljanju pokrajin. Dejstvo je, da obstoječi 143. člen, vsaj po naši oceni, zadostuje za pripravo krovnega zakona o pokrajinah in s tem zadostuje za ustanovitev pokrajin širom po Sloveniji. Obstoječi 143. člen ustave, citiram, govori: "Občine se samostojno odločajo o povezovanju v širše samoupravne lokalne skupnosti, tudi v pokrajine, za urejanje in opravljanje lokalnih zadev širšega pomena." Enako razlago 143. člena si je v Sloveniji tokom dosedanjih deset let razlagalo štiri in več občin oziroma predlagateljev, ki so pripravili različne zakone o različnih pokrajinah. Kakor je minister pravilno ugotovil, je eden izmed teh zakonov, zakon o Koroški pokrajini, bil celo v obravnavi v državnem zboru in v prvi obravnavi bil celo sprejet. Zato govoriti o tem, da je obstoječa ustava premajhna podlaga za uveljavitev posameznih pokrajin, je po naši oceni izključno politično govorjenje z doseganjem enega politične cilja, to je, dase v naši državi noče imeti pokrajin. Noče imeti pokrajin, zaradi dveh bistvenih odprtih vprašanj. Prvič. Katere bodo naloge pokrajin? Drugič. Katere bodo naloge pokrajin, torej, izvirne in prenesene naloge? Tretjič. Kdo bo pokrajino vodil? Po naši oceni Vlada Republike Slovenije ocenjuje oziroma izraža težnjo, da bi pokrajina postala samo še ena izmed administrativnih ovir posameznikov državljanov in državljank za opravljanje posameznih stvari. V kolikor bo država imela tudi v nadalje pristop, kot ga zagovarja minister Bohinc, torej resorni Bohinc, potem se bomo res v naši državi srečali z eno oziroma še eno administrativno oviro, pokrajino, ki bo namenjena izključno političnemu obvladovanju državljanov in državljank na posameznem teritoriju. Po dogajanju na ustavni komisiji, kot na matičnem delovnem telesu, ki se je srečeval z materijo pokrajin, se je razvila, vsaj po naši oceni, po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke ena dilema, ki ste jo uradno vsi priznavali, torej dilema, ali naj občine dajo mnenje ali pa naj občine dajo soglasje k ustanavljanju pokrajin. Po oceni Slovenske nacionalne stranke seveda ta dilema ne zasluži oznake številka ena. Po našem prepričanju in v kolikor bi resnično zasledovali cilj, torej, da v naši državi hočemo imeti pokrajine, ki bodo v službi ljudi in ne obratno, ki bodo v službi politike, kakor zagovarja gospod Bohinc, bi morali odpreti eno in najpomembnejšo dilemo, in sicer dilemo, ki jo je možno uveljaviti v slovenski pravni red v obliki zakona, in sicer vprašanje, prvič, pristojnosti, drugič, vprašanje financiranja. Dokler ta državni zbor, politika ali pa ministrstvo ne bo vedelo, kaj je vsebina oziroma ne bo državljanom in državljankam predstavilo vsebine pokrajine, je popolnoma brezpredmetno spreminjati ustavo in določati, kateri so subjekti, ki lahko z mnenjem podajo svoje stališče, ali pa subjekti, ki s soglasjem izoblikujejo določeno lokalno samoupravo. Po naši oceni - to smo nekajkrat pisno pozvali ministra, naj nam da informacije, naj pristopi h krovnemu zakonu, nekajkrat pisno pozvali predsednika državnega zbora kolega Pahorja, ampak seveda odgovora ni bilo nobenega - dokler država Slovenija ne bo vedela, zakaj ima pokrajine, katere bodo naloge, ki jih bo pokrajina opravljala, toliko časa je pačbrezpredmetno imeti pokrajine. Kolikor časa naša država ne bo vedela, od kod in kolikšna so finančna sredstva, je prav tako brezpredmetno vprašanje pokrajin. Če bi slovenska politika resnično hotela imeti pokrajine v tistem smislu, da bi opravljale zadeveširšega lokalnega pomena in bile nekakšen vmesni člen med državno upravo in občinsko upravo, potem bi najprej morali razrešiti to vprašanje - torej, katere so naloge, katere naloge prenaša tista prva veja oblasti, državna uprava, na pokrajine, in drugo vprašanje, katere so naloge, ki jih prenašajo občine na pokrajine. Ampak ne, to vprašanje zaenkrat za vlado Republike Slovenije sploh ni pomembno. Očitno je v tej državi bolj pomembno, da imamo neko navidezno formo, ki se imenuje pokrajina, ne vemo pa njene vsebine. In seveda Nacionalna stranka pri tem ne more sodelovati. Tudi drugo vprašanje, ne samo naloge, ampak vprašanje financiranja za izvajanje teh nalog, ki naj bi bile po eni strani naloge iz prenosa države, po drugi strani naloge iz prenosa lokalnih skupnosti, ne vemo. Ne vemo, od kod se bo financirala, ali bo njeno financiranje prepuščeno zgolj in izključno njej sami, s svojimi izvirnimi davki; tudi tega ne vemo. Ali bodo financirale pokrajine občine? Ne vemo. Ali bodo pokrajino financirali prebivalke in prebivalci pokrajine? Ne vemo. Ali bodo ministrstva? Tudi ne vemo. Pred časom, mislim, da je bilo pred tremi leti, se je zadeva sicer odvijala pravilno. Mislim, da smo takrat dobili na vpogled približno mnenje posameznih ministrstev, kaj so pripravljena na posamezno pokrajino prenesti. Dobili smo odgovor - mislim, da je bilo leta 2000 -, seznam posameznih ministrstev, ki so se pripravljena odreči določenim funkcijam. In prav zanimivo je, vsa ministrstva so bila pripravljena odreči se izključno le administrativnim nalogam. Ampak kar je še bolj zanimivo, nobeno od ministrstev ni bilo pripravljeno zagotoviti finančnih sredstev. Torej, kaj delamo: država bo prek svojih ministrstev določen del izključno administrativnih nalog prenesla na to velecenjeno in opevano pokrajino, ne bo pa zagotovila finančnih sredstev. Ja, kako bo potem taka pokrajina sploh preživela? Po naši oceni se vsi v tem državnem zboru in v okviru vlade Republike Slovenije, predvsem pa pri resornem ministru, torej gospodu Bohincu, zavedajo osnovne dileme, ampak nanjo nočejo dati odgovora, kajti njihov cilj zasleduje napačno vsebino. Zasleduje tisto vsebino, kako politično poveljevati pokrajini; kako ustvariti še eno, vmesno stopnjo med državljankami in državljani ter na drugi strani izvršilno vejo oblasti, torej, ustvariti še en tampon. Ampak to je izključno političen tampon, ki drugega kot časovnosti pri urejanju zadev ne bo povzročal, in še to časovnosti v negativnem smislu, v tistem smislu, češ, še nekaj dni več bo vse skupaj trajalo. Točno na ta način izgleda sistem, kot ga uveljavlja gospod Bohinc. Na ustavni komisiji in pa seveda na različnih posvetih pri kolegu Pahorju smo v Nacionalni stranki nekajkrat doživeli razočaranje. Predvsem takrat, kadar smo zahtevali, naj se govori o nalogah, naj se govori o izvirnih prenesenih nalogah, ampak ne. O tem noben član ustavne komisije ni hotel spregovoriti, niti kolega Pahor tega ni hotel obravnavati. Prav enako se je zgodilo z vprašanjem financiranja. Kot da je naenkrat to postala tabu tema. Vsebina pokrajin je očitno v okviru ministrstva in v okviru državnega zbora postala tabu tema. Vsem je pomembno samo to, da bomo danes rekli, ti in ti subjekti lahko ali morajo ustanoviti pokrajino. Nič vsebinskega. In v kontekstu tega, mislim, da sem v petek bral v časopisju, v enem izmed dnevnih časopisov, velik naslov, državni zbor se bo prihodnji teden srečal s tremi lepotnimi popravki ustave in z vsebinskim popravkom glede pokrajin. Ni res. Vsebinsko s spremembo, kot nam jo predlaga gospod Bohinc, ne dosežemo ničesar. Gre izključno za četrto lepotno popravo, lepotni popravek ustave. Optimisti so tisti, ki mislijo, da bodo na podlagi spremembe 143. člena, kot jo predlaga Bohinc, lahko pokrajine v naši državi zaživele. Ne bodo mogle zaživeti. Lahko jih bomo ustanovili, ampak brez nalog, brez financiranja, brez vsebine. In ali je to smisel, da se od dejanskega življenja pokrajin odmaknemo za novih pet, deset let. Verjetno se bo nov državni zbor - zavedamo se, da je konec tega mandata - s tem ponovno začel ukvarjati leta 2008, kjer bo pred volitvami hotel, ali pa vlada, pokazati državljanom in državljankam, da so se pač začeli ukvarjati s pokrajinami in da so začeli popravljati napako iz leta 2004, ker takrat ni bilo dovolj politične modrosti, da bi v pokrajine vnesli tudi vsebino, življenje. S spremembami, kot nam jih ponuja minister, ne prinesemo življenja v pokrajine. S zasledujemo tistega cilja, ki nam ga po eni strani narekujejo potrebe v okviru naše države, torej poenostavitev postopkov za državljanke in državljane. Za tovrstno ustavno spremembo ne zasledujemo tega cilja, ne zasledujemo nobenega cilja v ustvarjanju neke nove enote, ki bo skrajševala postopke in bila prijaznejša do državljanov in državljank. Ne. S tem, še enkrat se bom ponovil, ustvarjate izključno politični tampon, ki bo zaposloval nekaj novega kadra, ki se bo ukvarjal z administrativnimi zadevami in ki bo blažil v smislu, ja, saj roki še tečejo, negativne vplive na vlado Republike Slovenije. Državljani preko teh pokrajin ne bodo mogli izvajati svojih nalog. Zakaj ne? Ker se niti ne ve, katere so naloge teh pokrajin. Za kaj bodo državljanom in državljankam služile tovrstne organizacijske enote, če nimajo nalog, če nimajo financiranja, nimajo zagotovljenih sredstev za izvajanje nalog, ki jih sploh ne vemo? Torej, komu bo v tej naši državi koristila pokrajina. Izključno vladi Republike Slovenije, kjer bo lahko celotno krivdo za svojo neučinkovitost oziroma neučinkovitost dela svojih ministrstev prenesla na pokrajine. Še en pritožbeni organ, ki bo pač vmes. Nihče si verjetno v tem državnem zboru bolj ne želi imeti pokrajin kot Slovenska nacionalna stranka. Ampak pokrajine v tistem smislu, ki bodo znale vsebinsko in ki jim bodo zakonsko določene naloge in financiranje in ki se bodo odražale v zadovoljstvo državljanov. Torej, morebitne ustavne spremembe po naši oceni ne bodo prinesle ničesar, celo več, odmaknile bodo realen problem od državljanov in pa državljank. In tudi siljenje občin v obliki podajanja soglasja ali mnenja je seveda v določeni meri zelo zanimivo. Vlada Republike Slovenije nam v svojem predlogu besedila narekuje, da naj bi občine podale svoje mnenje. Lokalne skupnosti naj bi podajale svoje mnenje, ali se strinjajo s pokrajino na svojem teritoriju ali ne, ali se strinjajo z neko novo administrativno organizacijo, nekim elementom, za katerega se ne ve, kaj bo delal. Mnenje, pa vsi mi njih vemo in verjamem, da tudi vsi državljani in pa državljanke, ne pomeni nič obvezujočega, torej je popolnoma vseeno ali se lokalne skupnosti strinjajo, da spada ta lokalna skupnost skupaj še s petnajstimi v to pokrajino ali ne. To je popolnoma brezpredmetno, tega se zavedajo vsi v naši državi, izključno kar je, lepo je prebrati. Občine dajejo mnenje, mogoče se še najde kdo tako naiven v naši državi in verjame v to, da se bo to mnenje upoštevalo. Po drugi strani imamo danes tudi predlog sprememb, ki seveda mnenje prekvalificirajo v soglasje. Treba je biti toliko pošten, za razliko od ministra, in povedati, da zahtevajo predlagatelji v okviru socialdemokratske stranke dvotretjinsko soglasje občin, kar je po oceni Slovenske nacionalne stranke seveda še zmeraj zgrešeno in tudi zato ga ne bomo podprli, ker po tej strani pomeni, da lahko neka politična opcija z dvotretjinskim soglasjem doseže blokado posamezne pokrajine iz tega ali onega razloga. Po naši oceni je seveda popolnoma brezpredmetno govoriti danes o soglasju ali mnenju dveh ekstremov, dokler ni rešeno vprašanje, kaj bodo pokrajine delale in kako bodo financirane. Če bomo z dvotretjinsko večino v tem državnem zboru, kar bi že morali, sprejeli zakon, ki bi govoril o vsebini pokrajin, torej poudarjam, in imel oba elementa, naloge in financiranje, potem lahko od občin zahtevamo samo mnenje, kajti dvotretjinska večina zasleduje v državnem zboru oziroma v Republiki Sloveniji neko pokritost interesov. To je tisti element, skozi katerega je možno uveljavljati oziroma odgovarjati, da so pokriti tudi interesi lokalnih skupnosti. V danem primeru, ko pa nimamo ne elementa A ne elementa B, je odpiranje dileme o mnenju ali soglasju, vsaj po oceni Slovenske nacionalne stranke, seveda nesprejemljivo in gre izključno za zavajanje po eni strani samih sebe, ker bomo lahko rekli, saj v tem mandatu smo pa še ustanovili neke kvazi pokrajine, ki so sicer realno gledane namenjene same sebi, ampak lahko bomo to rekli. In po drugi strani, zavajanje državljanov, za katere verjamem, da tako ali tako ne verjamejo več v pokrajine. Glede na to, da so s strani državljanov in pa državljank že petkrat v ta državi zbor prišli različni zakoni o ustanovitvi pokrajin, ampak je Vlada Republike Slovenije vedno rekla: "Ne, ga ne moremo obravnavati", oziroma se opravičujem, izjemoma enkrat zakon o Koroški pokrajini, ki je prišel celo v prvo obravnavo. Ob podajanju stališča poslanske skupine Nacionalne stranke pa moram spregovoriti tudi še podrobneje o obeh predlaganih amandmajih. Torej v prvem amandmaju, ki smo ga dobili 22.6. in o katerem se je, o vsebini, razpravljalo že na ustavni komisiji, torej s strani Slovenske demokratske stranke, kjer se zahteva soglasje občinskih svetov v najmanj 2/3 občin posamezne predvidene pokrajine, ocenjujemo, da bi sprejem tega amandmaja seveda še oddaljil sprejetje pokrajin v naši državi, kljub temu, ali bodo to prazne pokrajine ali ne bodo prazne pokrajine. Kajti dejstvo je, da na podlagi česa pa se bodo občinski sveti odločali o ustanovitvi pokrajin, če ne poznajo vsebine. Ali samo na podlagi imena pokrajine? Kajti to je edini moment, za katerega bodo v tistem trenutku občinski sveti vedeli. Drugega argumenta,kaj jim bo prinesla pokrajina in kaj jim bo pokrajina odnesla, pač ne bodo poznali. Tako, da pri amandmaju, ki ga predlaga socialdemokratska stranka, Slovenska demokratska stranka - se opravičujem - v Nacionalni stranki vidimo zasledovanje izključno enegacilja. To je to, da bi se lahko preko posameznih lastnih županov iz njihovih političnih vrst in pa določene prevlade doseglo, da se bodo seveda komplikacije pričele že na občinskih svetih in pozneje oziroma predhodno pripravljavcih gradiv, za kar bo verjetno pripadala čast županu. Kar se pa tiče zato amandmaja Slovenske demokratske stranke, v Nacionalni stranki ga ne bomo podprli. Kar se pa tiče amandmaja, ki je bil posredovan danes, na mizo, s strani predstavnikov italijanske in madžarske narodne skupnosti, pa moram v imenu Nacionalne stranke povedati seveda, da je popolnoma, poudarjam, popolnoma nesprejemljiva vsebina. Kajti v Ustavo Republike Slovenije je zapisati, da bomo pa imeli še italijansko in pa madžarsko pokrajino. Lepo vas prosim, kam bomo pa potem prišli. In amandma italijanske in madžarske narodne skupnosti zasleduje to, da bi zapisali v ustavo, imeli bomo še pokrajino z madžarsko in italijansko manjšino in seveda ob tem, da je amandma še bolj absurden, kot že je, se poudarja, da bodo imele tepokrajine in pa odjemalci teh pokrajin še posebne pravice in poseben položaj. Posebne pravice in poseben položaj. Kam smo pa potem Slovenci prišli? Že v Ustavi Republike Slovenije je deset in nekaj let zapisano, da bi morale imeti poseben zakon tudi romske skupnosti, ki imajo poseben položaj in posebne pravice. Ampak ravno zaradi posebnega položaja in posebnih pravic tega zakona še ni. In sedaj vrat na nos se pojavi še ideja o madžarski pokrajini v Republiki Sloveniji - saj ne na Madžarskem - in italijanski pokrajini v Republiki Sloveniji, ki bo imela posebne pravice in poseben položaj. Po oceni nacionalne stranke bi moralo biti ne samo v interesu vsakega izmed poslancev in pa poslank, ampak predvsem to, da če komu dajemo posebne pravice, poseben položaj, so to državljani Republike Slovenije, ne pa, da jih skozi različno vsebino členov, sprememb členov v ustavi Republike Slovenije delamo avtomatsko za drugorazredne državljane. Če vsebina ustave govori, da ima ena skupina posebne pravice in poseben položaj, da ima druga skupina posebno pravico in poseben položaj in tretja skupina posebne pravice in poseben položaj, četrta, peta, ki sta največji skupini, pa teh pravic nimata, avtomatsko pomenijo, da jih imajo manj. In to se ponavadi označuje s prvorazrednimi državljani in drugorazrednimi državljani. In amandma madžarske in italijanske skupnosti oziroma predstavnikov narodnih skupnosti zasleduje cilj, da Slovence tudi v ustavi postavimo za drugorazredne državljane. To je za nacionalno stranko nesprejemljivo. Kar se tiče osnovnega predloga sprememb, ki prihaja s strani vlade Republike Slovenije v osnovi, v nacionalni stranki ne bomo podprli. Spremembo 143. člena v taki obliki, ki zasleduje cilj izključno administrativno politične organizacije na teritorialni ravni, ne moremo podpreti. Če bi bila znana, kar smo nekajkrat izrazili željo na vlado Republike Slovenije ali na predsednika državnega zbora, vsebina nalog in kriteriji za financiranje, višina finančnih sredstev, potem bi v tem državnem zboru lahko odprli debato. Debato bi bilo možno odpreti na podlagi obstoječega 143. člena, ob pogoju, da bi zraven sprejemali tudi ustrezen krovni zakon, ki bi odgovarjal na vsa bistvena vprašanja. V nacionalni stranki, še enkrat povem, ne bomo podprli ne predloga ustavnega zakona, ne amandmaja Slovenske demokratske stranke in nikakor ne amandmaja italijanske in madžarske narodne skupnosti. Hvala.
Hvala. Stališče Slovenske demokratske stranke bo predstavil kolega France Cukjati.
Hvala za besedo. Spoštovani! O pokrajinah govorimo že ves mandat. Na splošno je opaziti željo vseh poslanskih skupin, da bi se vendarle ta klopčič razpletel, gordijski vozel presekal in bi vendarle omogočili ustanovitev pokrajin. Sedanja ustava predvideva ustanovitev pokrajin na način, da v celoti glede ustanavljanja in združevanja občin odločajo občine. Od vsega začetka smo menili, da če bi bila politična volja v državi, bi tudi po sedanji ustavni določbi lahko ustanovili pokrajine. Če bi država, če bi vlada oziroma ta vladna koalicija znala oblikovati tako ponudbo pooblastil, ki bi jih imele pokrajine in takšen način financiranja, da bi občine videle v pokrajini neko svojo vlogo, neko rešitev za vprašanje regionalizma in pa reševanje problemov, ki zadevajo več občin skupaj, bi zagotovo prišlo do gibanja, da bi se občine ustrezno združevale v pokrajino. Nekaj poskusov je že bilo, pa je ta državni zbor zavrnil ustanovitev take pokrajine. Pobuda od spodaj navzgor. Mi smo pristali na drugačen pristop. Pristali smo na spremembo ustave, v upanju, da bomo našli ustrezen konsenz in ustrezen pristop, ki bi zadovoljil ne samo državo, ne samo vlado, da bi imela neko vmesno stopnjo, s katero bi morda na lažji način obvladovala lokalno samoupravo, ampak da bi imelinek pristop, s katerim bi soglašale tudi občine - pristop, ki bi bil zasnovan v korist lokalnega prebivalstva. In ko je na zadnji seji državni zbor pri obravnavi predloga spremembe 143. člena zavrnil oziroma ni sprejel ustreznih stališč, ampak samo parcialno, posamezna stališča k spremembi posameznega člena, tudi mi nismo, tako rekoč, vrgli puške v koruzo, ampak smo bili pripravljeni, da ponovno iščemo konsenzualno rešitev. Čeprav v prejšnjih postopkih niso bili sprejeti naši amandmaji, smo vedno znova pristopali, v upanju, da bomo našli konsenz - konsenz, ki presega razdelitev državnega zbora med pozicijo in opozicijo. Konsenz, ki se spodobi pri vsaki spremembi ustave. Prvo naše stališče, prvo izhodišče razprave o pokrajinah temelji na tem, kako si predstavljamo pokrajino. Zagotovo ne tako, da bi pokrajina predstavljala neko administrativno stopnjo, neko, bi rekel, klonirano administracijo, neko novo administrativno službo, ki bi bila podaljšana roka države, neko morda tudi za vladajoče stranke primerno odlagališče odsluženih kadrov na državni ravni. Nikakor ne, takega modela pokrajine Slovenija ne potrebuje. Takega modela ne podpiramo. Pokrajina ne more biti in ne sme biti podaljšana roka države v vseh pogledih, ampak mora prvenstveno služiti lokalnemu prebivalstvu. Torej, mora zagotoviti subsidiarnost, tisto osnovno načelo Evropske unije, iz katerega izhaja vsa politika lokalne samouprave, in sicer, kar je možno urediti in določiti ter odločati na nižji ravni, je treba urediti na nižji ravni. Kar lahko občina sama uredi, brez posegov države, potem je treba občini to dopustiti in omogočiti. Kar lahko pokrajina sama uredi, je treba njej prepustiti in tudi omogočiti, da to uredi sama. Zagotovo pa so vprašanja, kot je ustanovitev pokrajine, meje pokrajin, središča pokrajin in pa seveda tudi shema, organizacija pokrajin, so vprašanja o katerih mora odločati pokrajina sama, morajo odločati ljudje, ki v pokrajini živijo, morajo odločati občine, ki bodo združene v pokrajini. Če lahko občine uredijo ta vprašanja svoje notranje organiziranosti, potem jim je treba prepustiti to možnost in jim je treba omogočiti, da to uredijo. Naš pristop je bil torej takšen, v katerem se resnično zrcali spoštovanje načela subsidiarnosti. Zato nekako ne razumemo očitkov oziroma mnenj strokovne skupine, ki seveda nasprotuje temu pogledu in želi v celoti izvesti načelo, da se pokrajine ustanovijo z zakonom od zgoraj, da se nič ne vpraša ljudi. Vpraša se jih morda samo za mnenje, ki ga dajo ali ne oziroma ki se ga upošteva ali ne, da se ne gleda na voljo občin, ki bodo združene v pokrajino, ampak da se vse določi od zgoraj navzdol. In že tisto našo prvo pripombo, da pravzaprav zakon s katerim se pokrajine ustanovijo, mora biti sprejet z 2/3 večino, je strokovna skupina označila kot možnost nenačelnega izsiljevanja. Z 2/3 večino v državnem zboru sprejet zakon pomeni stabilnost. In zakon, ki bi ustanovil pokrajine, ki bi določil tudi notranjo organizacijo in financiranje pokrajine, pomeni neko miniregijsko ustavo, pomeni nek statut, ki ne sme biti podvržen vsakokratnemu mandatu, vsakokratni politični igri, vsakokratni večini v državnem zboru, ki je seveda v demokratičnih razmerah enkrat morda bolj obarvana levo, drugič morda bolj obarvana desno in podobno. Tak statut, taka mini ustava regije zagotovo mora imeti neko stabilnost skozi vse politične vetrove, skozi vse politične spremembe. Zaradi tega mora biti tak zakon sprejet z 2/3 večino. Čudim se, da strokovna skupina menim, da bi to omogočilo nenačelno izsiljevanje. Nenačelno izsiljevanje. Ne vem, koga. Morda opozicije. Potem je vsaka stvar, ki se sprejema v državnem zboru z 2/3 večino, neustrezno rešena, kajti tukaj lahko pride do nenačelnega izsiljevanja opozicije. Tako poslovnik in ustava in verjetno bi tudi predlagatelji oziroma tisti, ki kritizirajo dvovečinsko sprejemanje v državnem zboru, bi verjetno najraje videli, da bi kratko malo 2/3 večino, načelo 2/3 večine pri pomembnih zadevah črtali. Kajti prihaja do nenačelnega izsiljevanja manjšine. Opozicije recimo. Seveda tako načelo je za vsakogar, ki ima čut za demokratična načela, nesprejemljivo. Drugo vprašanje je, kako je tudi strokovna skupina in tudi mnogi, ki nasprotujejo našemu amandmaju, interpretirala in pa argumentirala zavrnitev našega amandmaja. Mi smo namreč predlagali in še vedno predlagamo, da se pri sprejemanju zakona o pokrajinah in pri določitvi pokrajine ne upošteva samo mnenje oziroma ne sprašuje samo po mnenju občinskih svetov, ampak da se državni zbor zaveže, da bo spoštoval vsaj dvotretjinsko večino občinskih svetov vbodoči pokrajini. Če bo recimo v neki bodoči pokrajini več kot tretjina, recimo polovica občin proti ustanovitvi take pokrajine, potem menimo, da državni zbor ne sme, nima moralne pravice ustanoviti take pokrajine. Nima. Pokrajina je namenjena ljudem. Pokrajina je namenjena tistim občinam, ki naj bi bile vključene v pokrajino. Od tega načela mi ne odstopamo in ne moremo odstopiti, ne moremo odstopiti. Kaj pomeni soglasje dvotretjinske večine občinskih svetov? To pomeni, da bi v dveh tretjinah občin, recimo če je 18 občin vključenih v neko pokrajino, da bi najmanj 12 občinskih svetov moralo soglašati s tako pokrajino. To pomeni, da bi najmanj pri 12-ih občinah moralo najmanj 51% občinskih svetnikov glasovati za pokrajino. To pomeni dobra tretjina vseh svetnikov v bodoči pokrajini. Ali je to res nedosegljivo soglasje? Ali je to res nepremagljiva ovira za ustanovitev pokrajine? Vlada ali državni zbor, ki bi šel ustanovit pokrajino v primeru, da je več kot tretjina občin proti ali celo polovica občin proti, potem je bolje, da se tista vlada in tisti državni zbor tega ne loti. Če ne zna oblikovati regije tako, da bo zadovoljila vsaj dvema tretjinama prebivalcem oziroma občin, potem naj se ne loti tega posla, naj pusti, da bo to neka druga, bolj sposobna vlada naredila. Strokovna skupina je seveda povedala, da soglasje dveh tretjin občin pomeni, citiram, "da bi vsaka občina lahko preprečila ustanovitev pokrajine in s tem regionalizacijo Slovenije." Ne razumemo tega očitka, ker mi govorimo o dveh tretjinah, ne pa, da mora biti 100% soglasje vseh občin. Kako pravzaprav se gleda na tiste, ki naj bi jim bila pokrajina namenjena? To je tako kot v drugih primerih, kjer je za vladne stranke v tem mandatu sila moteč glas ljudstva. Kako se govori o referendumih? Referendumi so samo moteči, referendumi so samo izsiljevanje. Tako bi tukaj dvotretjinsko soglasje pomenilo samo izsiljevanje občin. To je tako, kot če bi povedali, ja, mi smo oblast, in ljudje, ki nekaj hočejo, samo izsiljujejo oblast. Ja, potem pa ukinimo referendume, saj nas narod samo izsiljuje. Ukinimo soglasje občin, saj nas občine samo izsiljujejo, moteče so. Ja, gospodje, to ni demokratičen način, tako delajo trinogi, tako je delal Stalin, tako je delal Hitler, tako je delal Mussolini. Moti ga narod. Kaj bo narod govoril, kaj ima narod kaj povedati, mi bomo povedali, kaj je za narod dobro, mi mu bomo povedali. Vsa njihova volja in pa spoštovanje njihovega mnenja je moteče. Dobro, tak odnos je možen, tak odnos se odvija, ampak to ni v skladu z našo ustavo, pri nas ima oblast ljudstvo, ne pa določena stranka, oblast ljudstvo, tako piše v ustavi in tega se je potrebno držati. Vsaj mi to želimo. Tudi evropska listina lokalne samouprave zahteva nek poseben, občutljiv odnos do želja prebivalcev, ki jim je pokrajina namenjena, neko senzibilnost, ne oblasten pristop k temu vprašanju, ampak služnostni pristop. Naloga oblasti je ne vladati ljudem, ampak služiti jim, in to načelo se odraža v evropski listini lokalne samouprave iz leta 1996. Takole pravi ta listina v preambuli: "Države članice Sveta Evrope upoštevajo, da so lokalne oblasti eden od glavnih temeljev vsake demokratične ureditve. Izjavljajo, da to terja obstoj lokalnih oblasti z veliko stopnjo avtonomije glede njihovih pristojnosti." Torej, gospodje, spoštovanje lokalnih oblasti, to pa so občine, trenutno občine, spoštovanje njihovega mnenja, to je osnovno načelo, zapisano v preambuli evropske listine lokalne samouprave. In v 5. členu evropska listina pravi: "Meje lokalne oblasti se ne spreminjajo brez predhodnega posvetovanja z lokalnimi skupnostmi, na katere se nanašajo, po možnosti z referendumom, kjer to dopušča zakon." Pri nas zakon dopušča referendum, pri nas je referendum celo v ustavi zapisan. In ta možnost je. Zaradi tega pravimo, po možnosti - nismo zapisali, da je referendum obvezen, ampak dvotretjinsko soglasje občin je tisti minimum, ki zadošča temu duhu evropske listine o lokalni samoupravi. Upamo, še vedno upamo, nikoli nismo vrgli puške v koruzo, da bo možno v tem državnem zboru in tudi še v tem mandatu vendarle najti tolikšno mero soglasja, da bo naš amandma, ki vgrajuje tudi to spoštovanje, spoštovanje mnenja lokalne samouprave, sprejet. In če bo sprejet, potem bomo celoten predlog podprli.
Hvala lepa, kolega Cukjati. Sedaj ima besedo kolega Anderlič. Prosim.
Spoštovani! Državni zbor Republike Slovenije je s tem, ko je začel postopek za spremembo 121., 140. in 143. člena ustave, dokončno pritrdil stroki in tudi formalnopravno odpravil dilemo, ali moramo za oblikovanje drugega nivoja lokalne samouprave spremeniti ustavo ali ne. Če bi bilo možno ustanavljanje pokrajin, kar je bilo formalnopravno mogoče oziroma je mogoče po sedanji ureditvi ustave, pa ni mogoče prenesti nekaterih funkcij države, ki bi jih nujno potrebovala pokrajina, da bi bila polnokrvna in da bi dejansko s tem približali državo državljanom ter nekatere skupne funkcije v pokrajinah urejali tudi s prenosom tistih funkcij z lokalne samouprave, torej z nivoja občin na pokrajine, ki bi jih lahko in morali zaradi učinkovitosti in boljše kvalitete opravljanja nalog na regionalnem nivoju. Uvedba pokrajin naj bi tako postala ustavna obveznost in pokrajine bi s tem postale del ustavnopravne konstrukcije države, kar je predlog v osnovi vseboval. Danes se odločamo, kako naj teče njihova ustanovitev, na kakšen način. Torej, sprejeti bo treba zakon o pokrajinah in o financiranju pokrajin, ne glede na to, če nekateri govorijo, da je to v zraku, da se tega ne ve, kako bo, je vendarle ravno v tem zakonu to predvideno. Izdelati bo treba projekt o razdelitvi Slovenije na pokrajine in sprejeti zakon o ustanovitvi pokrajin ter končno tudi ustanoviti pokrajine, za katere se bo na eni strani opredelila stroka, se bo opredelila država in bo to narejeno v sodelovanju, po posvetovanju z občinami oziroma prebivalci na določenem območju. Žal smo se na ustavni komisiji seznanili z dvema diametralno nasprotnima stališčema. Po prvem naj bi se pokrajina ustanovila na osnovi soglasja občinskih svetov, kar smo že tudi danes slišali, najmanj dveh tretjin občin posamezne predvidene pokrajine, katerih število prebivalcev dosega najmanj dve tretjini prebivalcev posamezne predvidene pokrajine. Po našem mnenju, in mi smo v tem delu še posebej prisluhnili mnenju stroke, je ta ideja pravzaprav v temeljnem nasprotju z bistvom pokrajine kot posebne vrste lokalne samoupravne skupnosti, z vsemi atributi avtonomije, tako od države, kakor tudi od občine in seveda bi to na nek način bilo bližje ali pa podobno konstituciji občine. Takšennjihov status je mogoče zagotoviti le z zakonom. Tudi ko se bere evropska listina o lokalni samoupravi in podobne usmeritve, potem se seveda govori tudi o zakonih in o tem, da seveda država to regulira ob sodelovanju občin, za kar pa mi sicer menimo, da je absolutno nujno, da se občine poistovetijo tako z mejami kot funkcijami. Menimo pa, da bi soglasje pred odločitvijo bilo prezahtevno in bi onemogočalo, da bi do pokrajin sploh prišli. In kar bi bilo seveda najbolj narobe, bi bilo pa to, da bi v enem koncu Slovenije to lahko storili, na drugem koncu Slovenije pač ne, in bi imeli državo razparcelirano v nasprotju s funkcijami, ki naj bi jih pokrajine tudi imele. Če bi to pomenilo in to po našem mnenju bi lahko pomenilo, da bi skorajda vsaka občina lahko preprečila ustanovitev pokrajine in s tem celotno regionalizacijo na področju Slovenije, potem seveda je to po našem mnenju prevelika ovira in takega pristopa ne moremo podpreti. Drugo stališče, s katerim smo se seveda strinjali in ga je tudi sprejela ustavna komisija, pa je drugačno. Po prvotnem vladnem predlogu naj bi se odpravilo predhodno soglasje lokalnih skupnosti, torej občin in pokrajin, ki je predpisano v drugem odstavku 140. člena ustave za prenos državnih funkcij v izvajanje lokalnih skupnosti. Po novem predlogu pa naj bi se soglasje odpravilo le za pokrajino, ostalo pa naj bi za občine. Če bi se država odločila, da bi skupaj s kakšno občino, predvsem velja tukaj govoriti o mestnih in večjih občinah, ki bi lahko določene funkcije opravljale v imenu in tudi za račun države, da bi to veljalo in da bi v tem primeru seveda soglasje še vedno veljalo, za pokrajine pa ne. Razlog za takšno spremenjeno stališče je v tem, da bo glavni tok po predvidenem scenariju državne decentralizacije po ustanovitvi pokrajin usmerjen na pokrajine, zato bi bila ta odprava soglasja za pokrajine nujna, za občine pač ne. In drugič. V predlaganem novem besedilu 143. člena pa gre za še dve novosti, zakon o pokrajinah in njihovem financiranju sprejme državni zbor z dvotretjinsko večino navzočih, pomemben čeprav zahteven kompromis glede potrebne večine, tudi zakon, s katerim se ustanovi pokrajina, določi njeno območje, sedež in ime, sprejema zakon državni zbor z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev, razen tega pa bi moraldržavni zbor pred odločanjem o ustanovitvi pokrajin pozvati vse občinske svete na območju predvidene pokrajine, da dajo svoje mnenje. Predlog in to je po mojem mnenju tisto, kar mora početi državi zbor, da išče kompromis, je torej predlog o dvotretjinski večini glasov navzočih poslancev za sprejem obeh zakonov. Na ta način je bilo pričakovati, da bo potreben kvorum za spremembe ustave tudi zagotovljen, kajti kot sem rekel, glede na strokovno mnenje in naše prepričanje brez spremembe 143. člena preprosto ne more priti do ustanovitev pokrajin in predvsem ne do regionalizacije Slovenije. Namesto predloga glede soglasja občin za ustanovitev pokrajin je ustavna komisija kot posledica tega kompromisa predlagala, da mora državi zbor pred odločanjem o ustanovitvi pokrajin pozvati občinske svete na območju predvidene pokrajine, da dajo svoja mnenja o ustanovitvi pokrajine. Navedeni predlog smo v LDS-u v celoti podprli, saj menimo,da morajo občine oziroma občinski sveti sodelovati z mnenji pri ustanavljanju pokrajin, pri tem pa pričakujemo, da bo zakonodajalec v čim večji meri upošteval njihova stališča, kar bi bilo seveda edino logično. V LDS-u menimo, da v Sloveniji pokrajine, vsaj v grobi zasnovi, že od nekdaj so, da se ljudje z njimi tudi poistovetijo in da znotraj njih tudi obstajajo že sedaj določene infrastrukturne, gospodarske, kulturne in zgodovinske vezi, torej da je na tej osnovi takrat, ko bi naj prišlo do oblikovanja zakonov, mogoče na osnovi teh ugotovitev tudi upoštevati specifike posameznih območij, ki že sedaj združujejo in povezujejo določene občine pri njihovih skupnih interesih in da je to potem nek odraz v zakonu. V poslanskem klubu LDS se zavedamo nevarnosti ustavne ureditve, ki določa tako zahtevno kvalificirano večino za odločanje o pokrajinah v državnem zboru. Takšna ureditev bi lahko omogočila ustanavljanje pokrajin, ki ne bi ustrezali funkcijam pokrajine kot širše regionalne skupnosti po svojem teritorialnem obsegu, po svojih kapacitetah in tako naprej. Prihajalo bi lahko do uveljavljanja lokalnih pritiskov za oblikovanje premajhnih pokrajin, ki bi zelo težko bile sposoben nosilec regionalnega razvoja na svojem območju, vendarle gre tudi za to ali pa predvsem za to. Poslankam in poslancev Liberalne demokracije Slovenije gre za to, da se čim prej, vendarle je diskusija dolga več kot deset let, realizira ureditev, po kateri se izvaja lokalna samouprava na dveh nivojih: v občinah in pokrajinah in da država lahko prenese izvajanje nekaterih svojih funkcij na nivo bližje prebivalcev. Predpostavljam, da bi to lahko bilo učinkovito za vse, tako za državo kot za prebivalce. Sicer pa menimo, da morajo pokrajine kot vmesna stopnja lokalne samouprave temeljiti na ekonomskih kriterijih, zato morajo biti pogoji za ustanovitev pokrajine premišljeni, za karsi bomo nadalje tudi prizadevali. Na drugi strani pa je potrebno pri uvajanju pokrajin upoštevati tudi, kot sem že prej omenil - geografske, zgodovinske in sociološke povezanosti prebivalcev na posameznih območjih. Vsi, ki kakorkoli poznamo to Slovenijo, vemo, da taka območja, ki gravitirajo na neke centre na neka središča, dejansko tudi funkcionirajo. V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije menimo, da je ustavna komisija s ponujenim kompromisom dorekla poglavitne rešitve in upamo, da bo vendarle ob že poudarjenih kompromisih to, kar je predlagano, tudi sprejeto. Hvala.
Hvala lepa, kolega Anderlič. Sedaj ima besedo kolega Diaci, predstavil bo stališče poslanske skupine SMS.
Hvala, za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim, spoštovani minister. Ureditev regionalizacije in uvedba pokrajin, se pravi, ustrezna sprememba ustave je nujno potrebna za delovanje naše države in nadaljnje delovanje v Evropski uniji. Vendar ne na silo in na način, ki bi prinašal več škode kot koristi. Usklajevanje sprememb ustave je potekalo zelo intenzivno, žal pa ni prišlo do dogovora in rešitve tega problema. Glede na to, da je za predmetno spremembo ustave potrebna dvotretjinska večina, so za tako stanje odgovorne predvsem večje stranke, ki bi o tako pomembni zadevi morala najti nacionalni konsenz. SMS meni, da bi bilo potrebno upoštevati voljo ljudi in občin pri urejanju te problematike, vendar pa ne na način, ki bo lahko pomenil zastoj pri sprejemanju teh sprememb. Razprava bi se morala predvsem osredotočiti na pristojnosti in odgovornosti pokrajin, njihovo financiranje in ne nazadnje število in sedeže le-teh, kar je tudi glavni problem, saj bi to pomenilo lažje razumevanje te problematike za prebivalce in tako možno hitrejšo rešitev. Prepričala nas je strokovna skupina, ki meni, citiram: "Da v takšnih razmerah ne bi bilo koristno, da bi strokovno podprla le eno od stališč, ki jih je predlagala državnemu zboru ustavna komisija, kar samo zase nima pravega smisla in tudi ne, da bi se nadaljeval postopek za sprejem ustavnih sprememb na področju lokalne in regionalne samouprave. Strokovna skupina upa, da bo naslednji državi zbor uspešnejši in odgovornejši pri odločanju, o tako pomembni zadevi, kot je regionalizacija Slovenije, ki je nujna za dograditev slovenske lokalne samouprave." Kar pa se tiče predlaganega prvega amandmaja k tretjemu stališču, menimo, da praktično ustavitev ne bo mogoča, razen če bo teh pokrajin cela vrsta, kar pa za našo državo ni najbolje. Zato predlagamo, da ustavne spremembe določb o pokrajinah prepustimo naslednjemu sklicu, ki bo v politično razelektrenem ozračju in z obratno metodo, kot je bila v tem sklicu, rešila to problematiko, saj vsi skupaj verjetno ne želimo, da bi bile pokrajine odlagališče izrabljenih političnih potencialov, kadrov in odlagališče problemov. Hvala.
Stališča bo sklenil kolega Sok, ki bo predstavil stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Potem bomo prešli na razpravo poslank in poslancev. Prosim, kolega Sok, imate besedo.
Spoštovani predsednik, gospod minister s sodelavcem, spoštovane kolegice poslanke in poslanci! Danes že tretjič premlevamo v tem državnem zboru eno in isto materijo. Gre za predlog sprememb 121., 140. in 143. člena ustave. V Novi Sloveniji razumemo, da to vladajoča koalicija poskusi enkrat, ampak če takrat ni bilo podpore, je povsem nerazumno, da se je to poskušalo še drugič. In ko še drugič ni uspelo, ste danes stem istim predlogom pred parlamentom še v tretje. Mislim, da nekomu, ki hoče trikrat z glavo skozi zid, v Novi Sloveniji ne moremo pomagati in bo moral pomoč poiskati kje drugje. Ko smo slišali predstavnika Slovenske ljudske stranke, vodjo poslanske skupine - Ljudska stranka je namreč na ustavni komisiji to stališče enkrat že podprla, danes pa smo tu slišali, da mora še razmisliti in da tega ne podpira -, ne vem, čemu ima sploh smisel danes zapraviti to sredo, 23. junija, in cel dan, najverjetneje, razpravljati o nečem, kar bo na koncu zavrnjeno oziroma kar nima zagotovljene podpore dveh tretjin poslancev. Vendar če tako hočete, bom pač v tem času, ki nam je na razpolago, povedal stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Mi smo vseskozi nasprotovali spremembi 143. člena ustave in trdimo, da za ustanovitev pokrajin ni treba spreminjati oziroma črtati 143. člena. Sedanji 143. člen ustave namreč ureja področje povezovanja občin v širše lokalne skupnosti, pokrajine, na prostovoljni, se pravi, samoupravni osnovi - občine se lahko projektno povezujejo -, ne pa, da jih nekdo politično sili v neke kombinacije, ki že apriorno ne morejo biti uspešne. To je v bistvu v ustavo zapisan princip subsidiarnosti, torej nastajanja nekih združb od spodaj navzgor, in to v Novi Sloveniji tudi vseskozi poudarjamo in zagovarjamo. Pogosto spreminjanje ustave, tako kot se ga lotevamo v Republiki Sloveniji, ko ustavo spreminjamo zaradi določenih besed ali pa v tem primeru zaradi ustanavljanja pokrajin, seveda ni modro in ne daje neki listini, ki je najpomembnejša, ustrezne vrednosti. Pri tem predlogu za ustanavljanje pokrajin kot političnih tvorb ne gre za neke gospodarske, družbene ali kakšne druge razvojne razloge, ampak ustanoviti pokrajine kot politične tvorbe in jih potem nekako iz enega centra nadzorovati, kar v bistvu počne in si prizadeva ta vlada in vladajoča koalicija že ves čas, da dejansko vse nadzoruje v tej državi. Očitno je, da bi do pokrajin lahko že prišli, če bi vlada do tega trenutka naredila tisto, kar bi morala. Vlada je imela zadostno podporo, da bi čez državni zbor spravila in sprejela ustrezen zakon in na podlagi tega zakona bi se potem lahko občine same povezovale. Vendar dalje kot od osnutka zakona o pokrajini v teh dvanajstih letih, odkar je na oblasti Liberalna demokracija, dejansko ni prišlo. V zakonu, ki je bil sprejet leta 1999, osnutek zakona je bil sprejet v državnem zboru leta 1999, so nekako naštete naloge, kaj naj bi pokrajine delale. Te naloge so zapisane zelo široko in nejasno. Tako naj bi pokrajineskupaj opravljale nekatere komunalne dejavnosti, potem energetske dejavnosti, nekatere dejavnosti na področju šolstva, potem dejavnosti pri nadzoru gospodarstva in pa obrti ter kmetijstva. Nadalje naj bi opravljale nekatere skupne dejavnosti s področja urejanja prometa, potem nekatere dejavnosti glede naravnih in pa drugih nesreč, urejanje prostora, varstva okolja, nekatere druge javne službe, kakor tudi skupne dejavnosti na področju varovanja narave in pa kulturne dediščine. Vse skupaj je zapisano kot neka obširna nedefinirana predpostavka o tem, kaj naj bi bodoče pokrajine bile in kaj naj bi bila država pripravljena po načelu subsidiarnosti prenesti na tako ustanovljene pokrajine. V tem vidimo v Novi Sloveniji tudi enega od glavnih razlogov, da se urejanje tega področja lokalne samouprave v Republiki Sloveniji ni premaknilo z mrtve točke, ker so pač naloge bile zgolj opisne in nejasne. Še največ pomanjkljivosti tega osnutka zakona iz leta 1999 pa je na področju, ki ureja financiranje pokrajin. V zakonu je bilo navedeno, da se pokrajine med drugim financirajo iz lastnih sredstev, toda zakon ne pove, katera lastna sredstva naj bi to bila. Nadalje, naj bi se pokrajina financirala s sredstvi države, in sicer bi se država bila pripravljena odpovedati delu dohodnine, kakšen delež dohodnine bi naj to bil, zakon ne navaja. Navedena so tudi sredstva lokalnih skupnosti in v Novi Sloveniji smo prepričani, da je pravzaprav to edini vir, na katerega država močno računa. To je, na eni strani bi financirala pokrajine, nadrugi strani pa bi ta ista sredstva odvzela občinam, ki že danes prejemajo zelo malo sredstev za svoj razvoj. Vsega skupaj porabimo na nivoju lokalne samouprave okrog 4% bruto družbenega produkta, kar je med državami članicami Evropske unije najmanj oziroma lahko mirno zatrdim, da smo po takšnem načinu financiranja na samem repu v Evropski uniji. Sedaj se tukaj ponuja možnost, češ, državni zbor bo zakon o financiranju občin oziroma pokrajin sprejemal z dvotretjinsko večino prisotnih poslancev, ampak to ne pomeni nič, če mi še vedno ne vemo, kje bomo ta sredstva vzeli. In jaz sem še vedno prepričan, da bodo ta sredstva odvzeta občinam. Občinam, ki so se v tem trenutku dobro prijele in ki zelo dobro in uspešno delajo. Edino, kar je osnutek zakona iz leta 1999natančno opredelil, je da bo bodoča pokrajina imela nekatere organe, kot je pokrajinski svet, da bodo poleg pokrajinskega sveta še nekakšni pokrajinski odbori, ki jih bodo predlagali občinski sveti, in da bo imela pokrajinskega glavarja. Seveda je jasno, da bi takšna rešitev močno povečala upravne strukture pokrajin, da bi takšen zakon močno povečal birokracijo, posledično pa tudi veliko trošenje sredstev za ta namen. Zato v Novi Sloveniji odločno nasprotujemo, da bi na takšen način v Sloveniji zapravljaliže tako ali tako pičla sredstva za razvoj lokalne samouprave. Vlada in vladajoča koalicija prepričuje javnost, da je pokrajine nujno ustanoviti, in sicer iz razlogov centralizacije. Centralizacija pa naj bi bila posledica nastanka majhnih občin. V bistvu pa je centralizacija nastala zaradi tega, ker je vlada tako želela, ker je vse bolj centralizirala in vse več pristojnosti - namesto da bi jih pustila na lokalnih nivojih - nekako pripisovala in jemala zase. Ves ta čas je vlada na drugi strani občinam nalagala določene dolžnosti, pri tem pa je skoraj redno pozabljala, da to istočasno pomeni tudi finančno breme. Finančno ni poskrbela, da bi za te naloge, ki jih je prenesla, tudi zagotovila ustrezna sredstva. V bistvu lahko trdim, da je vladajoča koalicija sprejemala mnoga nepotrebna zakonska določila, v teh zakonih mnoge omejitve, mnoge nadstandardne odločitve, da smo oziroma ste, kjer se je le dalo, predpisovali visoke kazni in niz birokratskih ovir, sedaj pa trdite, da bi naj majhne občine bile krive oziroma da bi naj centralizacija v Sloveniji bila posledica teh majhnih občin. Zagotovo občine ne morejo nositi odgovornosti za to, da je vlada začela centralizacijo na področju upravnih nalog, kot je geodetska uprava, davčna uprava Republike Slovenije, v zadnjem času tudi centralizacija inšpekcijskih služb in, seveda, če bo ta vlada, se bo ta postopek tudi nadaljeval. Na eni strani se s tako centralizacijo pravzaprav ne dosega nobenega finančnega učinka, kajti če pogledate, se za birokracijo v Sloveniji porabljavedno več finančnih sredstev. Na drugi strani pa se s takšnimi postopki pravzaprav upravne naloge državljanom odtujujejo in s tem tudi dražijo. Ljudje morajo namreč vedno dlje, da lahko dobijo neke upravne akte, formularje, potrdila, obvestila in tako naprej, in vedno več morajo za izdajo takšnih in podobnih dokumentov tudi plačevati. Še najbolj na trhlih nogah pa je argument vlade, da se bo z ustanovitvijo pokrajin začel pospešen skladen regionalni razvoj. V Novi Sloveniji ne moremo pristati na vladni argument, da bodo odpravljene razvojne pomanjkljivosti, ki jih danes poznamo pri skladnem regionalnem razvoju, če nerazvita območja spremenimo v pokrajino. Status pokrajine ne pomeni, da se bo slabše razvito področje hitreje razvijalo, da se bo zmanjšalo število nezaposlenih. Če hočemo, da se regije bolj enakomerno in hitreje razvijajo, potem je nesporno treba hitreje in pa učinkoviteje izvrševati zakon o skladnem regionalnem razvoju, predvsem pa sprejeti nov, modern zakon, razbremeniti stroške dela in še prej znižati stroške državne uprave. Da zaključim, v Novi Sloveniji ne nasprotujemo nastanku pokrajin. Vendar pokrajine morajo, in o tem smo globoko prepričani, nastati od spodaj navzgor. Nastati morajo tako, da prebivalci vidijo v teh pokrajinah svojo priložnost, in nastati morajo na način, kot to ljudje želijo in hočejo. Pred tem je treba državljanom jasno in razločno povedati, kaj bo pokrajina v upravnem smislu pomenila, kakšne bodo njene naloge in kaj bo pokrajina pomenila v smislu finančnega bremena za naše davkoplačevalce. Preden se lotimo spreminjanja ustave je po mnenju Nove Slovenije treba pripraviti zakon o pokrajinah, iz katerega bo vse to, kar sem sedaj omenil, jasno in transparentno razvidno. Vse drugo, spoštovane kolegice poslanke in poslanci, vladajoča koalicija in pa minister, je nekakšna oblika, če se izrazim po srbsko, "nadmudrivanja". Vendar, če boste nadmudrili ali pa mislite, da boste nadmudrili določene politične stranke, bo to jalovo delo, kajti ljudstva se običajno za neko daljše obdobje ne da nadmudriti. Mi ne bomo podprli črtanja 143. člena. Tudi ta rešitev z amandmajem Združene liste, ki pomeni, da bi občine dajale neko neobvezno mnenje, ki bi naj bilo predpogoj za ustanovite pokrajin, nas seveda ne more prepričati, še zlasti ne, ker vidimo, da v tej državi, za časa te vlade niti izglasovani referendumi nič ne pomenijo, kaj šele bi pomenila takšna mnenja. Torej temu je seveda, ko vsakodnevno to opazujemo, težko verjeti in na to težko pristati. Odločitev ljudi, še enkrat povem, mora biti zavezujoča. Če tega ni, potem je težko govoriti, da bodo pokrajine nastale s konsenzom. Na to opozarja tudi državni svet. Verjetno ni potrebno posebej opozarjati, da v njem sedijo predstavniki lokalnih interesov. Ko bo vlada to razumela, potem bo zrelain pa pripravljena na en dober kompromis v tem parlamentu. Dokler pa tega ne bo razumela, pa nima smisla, da državni zbor dobesedni posiljuje s temi svojimi stališči v predlogu. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem smo slišali vsa stališča poslanskih skupin in lahko začnemo z razpravo poslank in poslancev. Nekateri kolegi so se že opravičili, ne bodo govorili, kljub temu, da so na seznamu. Tako bodite, prosim, pozorni na vrstni red. Kolega Rokavec vi ste prvi.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci. Če sem zelo podrobno poslušal predstavitev stališč poslanskih skupin, lahko ugotovim, da potrebnega soglasja za spremembo ustave na tem področju v tem trenutku ni. Najmanj štiri poslanske skupine so to izrecno povedale, glede na sedanje besedilo. Seveda pa tako v naši poslanski skupini kakor tudi v drugih ne vidim pretiranega navdušenja nad sprejemanjem sprememb ustave na področju pokrajin. Verjetno je temu razlog predvsem to, da je izkušnja tega mandata, pa verjetno tudi že nekaj posledic iz prejšnjega mandata, zelo slaba glede zagotavljanja potrebnih finančnih pogojev za delovanje občinam, predvsem pa sprejeti ukrepi z zakonskimi in seveda drugimi rešitvami v tem mandatu, ki so občinam naložile dodatne obveznosti, seveda pa finančnih sredstev za to niso zagotovile. Na podlagi tega so se iskala prizadevanja v ustavni komisiji, da bi z omogočenjem dvotretjinskega sprejemanja zakona, tako o financiranju občin, tako z zakonom, ki bi določal način ustanovitve pokrajin, bi seveda samo ustanovitev sprejeli z 2/3 večino. Kljub argumentom strokovne komisije, da s tem otežujemo postopek, menim, da glede na ne preveč pozitivno vzdušje in tudi na to, da niso bili ustvarjeni pogoji za objektiven pristop, da bi bilo to prej boljše iskanje kompromisov in rešitev kot seveda k temu, kar so seveda člani strokovne skupine povedali, da so izrecno nasprotovali kakršnimkoli pogojevanjem 2/3 večine pri sprejemanju zakonov na področju pokrajin. Ključno vprašanje za doseganje konsenza, sodeč po današnji razpravi, je predvsem v vprašanju vloge občine. In sedaj seveda razmišljam o tem, če je pripravljenost, da bi ta projekt pokrenili še v tem mandatu, potem menim, da bi verjetno kazalo prisluhniti tudi temu delu politične opcije, da se za enega od ključnih momentov pri ustanovitvi pokrajin tudi določi poseben kvorum soglasja občin. Iz prebranih oziroma predstavljenih stališ poslanskih skupin ni razvidno, da je v tem trenutku interes za to. Menim pa, da je področje spreminjanja ustave na področju pokrajin tako pomemben projekt, da si ga pa verjetno z eventualnim minimalnim preglasovanjem mogoče danes ne bi smeli privoščiti. Pa tudi vprašanje soglasja občin je pomembno vprašanje. Verjetno je to vprašanje prišlo bolj do izraza glede na ustvarjeno klimo, ki je na tem področju, na vprašanje zaupanja. Jaz bi v tem trenutku kljub vsemu, ker je bilo storjenega zelo veliko dela na tem projektu, še enkrat mogoče dal v razmislek vsem tistim poslanskim skupinam, ki so ali smo najavili seveda tudi pomislek k temu amandmaju poslanske skupine SDS, da bi o njem ponovno razmislili. Ali ne kaže dati občinam večjo težo, kot je v osnovnem predlogu zapisano? Menim, da ne more večja teža v nobenem primeru ničesar škodovati, tudi v primeru, če bi se v določenih primerih zgodilo, da bi ena sama občina odločala, kakšna bo določena pokrajina. Jaz ne razumem tistega amandmaja poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, ki govori o dvotretjinski večini, tako seveda velikosti občin kakor tudi seveda števila prebivalcev v tem smislu, da bi potem bil projekt pokrajin blokiran za celo državo, lahko pa je za predvideno pokrajino, če bo pokrajina ustanovljena proti volji ene tretjine prebivalcev tiste pokrajine, menim, da ne bo dobro. S tega vidika menim, da je smiselno prisluhniti temu argumentu. Lahko gremo samo v konkreten praktičen primer. Zakaj bi določena občina nasprotovala ustanovitvi pokrajine? Ali ker se ne strinja z umestitvijo, ki jo bo predlagala vlada, tukaj je problem zelo enostavno rešen že v tem dokumentu, z referendumom, ali pa glede določitve sedeža pokrajin? Verjetno bo to bolj tisto ključno vprašanje določitve sedeža pokrajine, kjer bo mogoče prišlo do problema ene tretjine občine. Če bomo eno tretjino prebivalcev pokrajine ignorirali tudi pri določitvi sedeža pokrajine, vam povem, da ta pokrajina ne bo zaživela, ne bo dajala tistih rezultatov kot jih pričakujemo. Zato bi jaz seveda še enkrat apeliral, da poskušamo na ta predlog, ne glede na to, da ga je dala druga poslanska skupina in že to dolgo časa pri tem vztraja, ponovno razmisliti do končnega odločanja. Jaz menim, da lahko tak predlog prej koristi kot škoduje nadaljnjemu projektu regionalizacije. Hvala.
Hvala lepa. Kot sem rekel bomo verjetno koga preskočili, tako recimo kolega Battellija, Lenka. Kolega Potrč.
Hvala lepa. Jaz ne želim izhajati iz predpostavke, da o vprašanju urejanja ustavnega besedila o pokrajinah ne bi govorili dovolj, ne bi govorili temeljito, se ne bi med sabo razumeli, kaj kakšna rešitev pomeni, in da tudi danes stvari razlagamo drugače, kot v resnici zgledajo. Jaz sem trdno prepričan, da vsi vse vemo in da tudi danes mnoge besede niso povedane iskreno. Kar zadeva ustanavljanja pokrajin, mislim, da je edina korektna razlaga obstoječega 143. člena, da se pokrajine kot skupnosti občin lahko ustanavljajo. Lahko, lahko bi jih imeli, eno, drugo, tretjo, ampak kot skupnosti občin, s prenesenimi pristojnostmi z občine na pokrajino, če bi se tako dogovorile, vendar za to ni, normalno, pravega interesa, zaradi tega, ker si pokrajina in ker mi vsi želimo, da bi pokrajina imela tudi prenesene pristojnosti z države na pokrajine, in ker si želimo, da bi zaradi racionalnosti organizacije ta pokrajina lahko opravljala tudi del upravnih funkcij, bila, kot smo rekli, na nek način dvoživka. To bi bila smiselna organizacija države. Da pa to lahko zagotovimo, je treba državo organizirati po pokrajinah hkrati, ker ni mogoče imeti tri pokrajine na Gorenjskem, v Prekmurju pa na Primorskem, poenostavljam, ostalih pokrajin pa ne, ker se v tem primeru državne funkcije na pokrajine ne morejo prenašati, ker potem pride do popolne zmede, kaj je kdo pristojen odločati ali ne, v smislu sprejemanja odločitev, ali predstavniških v parlamentu ali samoupravnih v občini, občinskem svetu in pokrajinskem svetu oziroma na ravni uprave. To enostavno ne gre. In kdor tega po vseh razpravah še vedno ne želi videti, ne želi razumeti, ta po mojem mnenju tega ne dela zato, ker ne bi zares razumel, ampak ker ima neke druge interese in enostavno teh dejstev ne želi priznati. Se pravi, potrebna je hkratna organiziranost. In mi smo se dogovorili - zdaj bom citiral gospoda Podobnika, "po evropskem vzoru", po vzoru, kako se rešujejo problemi v Evropi -, da pristajamo na dvotretjinsko soglasje za sistemski zakon, ki bo določil pristojnosti pokrajin, sistem financiranja pokrajin, in da se dogovorimo za dvotretjinsko večino v državnem zboru za ustanovitev pokrajin; skratka, za to koliko jih bo, kje bodo, kakšni bodo sedeži in podobno. To smo se dogovorili in to je po evropskem vzoru - dvotretjinska večina navzočih. In danes je bilo že rečeno, če je treba, to hkrati pomeni tudi dvotretjinsko večino vseh, če bomo vsi takšen interesimeli. In rečeno je bilo, da smo vsi, tudi poslanke in poslanci, predstavniki ljudstva in bomo v tem smislu prav gotovo imeli interes, da ne uzurpiramo sebi pravice, da proti volji občin in proti volji državljank in državljanov razdelimo Slovenijo na pokrajine; kakšno vprašanje pa bo mogoče ostalo nerazrešeno. Če pa sprejmemo predloge, ki so danes dani, da je dvotretjinska večina v vsaki pokrajini bodočih predvidenih občin, s hkratnim dvotretjinskim številom prebivalcev pogoj za ustanovitev katerekoli pokrajine, potem, gospod Rokavec, ne morem drugače razumeti kot, da to pomeni, da se tudi ostale pokrajine ne morejo oblikovati. Ker če se ostale pokrajine lahko oblikujejo, potem smo tudi za to, kjer je spor, rekli, da je edini mogoč teritorij. Če pa to ni mogoč teritorij, ker tri želijo iti k sosedom na sever, tri k sosedom na jug, potem pa tudi tisti pokrajini na severu in na jugu te nista teritorialno zaključeni in o njiju ne moremo odločiti. In moramo vrteti kroge nesoglasja tako dolgo, dokler vseh stvari ne razrešimo. Jaz mislim, da je te edina realnost in da vse drugo, kar govorite, ni res! Ne bi moglo drugače biti. Morda so želje nekoga, ampak tekst je tako napisan. Zato mislim, da na ta način tisti, ki to zagovarja - lahko z najboljšimi nameni, ne bom kaj drugega rekel - , ampak sili ustavno rešitev v položaj, v katerem dejansko, glede na to, da vsi vemo, da o ustanovitvi pokrajin so različni koncepti, so različni pogledi, so različni interesi, da mnogokje tudi posamezne občine sebe vidijo na različnihkoncih, da bi prišli v situacijo, v kateri enostavno ustavno določbo ne bi mogli realizirati. Zato mislim, da bi bilo prav si to povedati, se danes odločati o tem, ker bomo v vsakem primeru v enaki situaciji. Če danes, kot je bil predlog, umaknemo odločanje, bomo v enaki situaciji, kot če danes odločamo in določitev ne bo sprejeta. Mi smo tik pred koncem tega sklica, računati s tem, da imamo še kaj veliko časa, ko vsi računamo s tem, da bo 15. julija zadnja redna seja, da bi lahko o ustavnih spremembah odločali, nimamo. V novem sklicu je pa skoraj da vseeno - ne v formalnem, ampak v dejanskem smislu - ali razpravo o ustavi nadaljujemo na tem, kjer smo sedaj končali, ali pa jo začenjamo na novo z novo pobudo, ki jo bo oblikovala vlada ali pa ustrezen del poslank in poslancev. Vse bomo vedeli ali pa ne bomo vedeli in lahko se bomo dogovorili. Zato jaz tudi za to, da umaknemo ta predlog, moram povedati, osebno nisem, vem pa, da če bi se večina tako odločila, potem bi pač morali to sprejeti. Tudi ne pričakujem,da bi umik tega predloga pomenil karkoli drugega kot pač dejstvo, da nismo pripravljeni ta minimum, do katerega smo sedaj po mnogih usklajevanjih in vsi pravite, da je to usklajevanje in te postopke minister Bohinc korektno opisal, da smo pred tem, da o tem odločamo. Rad bi samo zaključil s tem svojim mnenjem in prepričanjem: če nismo pripravljeni sprejeti tega minimuma, potem pač ta moment nismo pripravljeni se odločiti o možnosti, da z ustavo odpremo v naslednjem mandatu resno razpravo o pripravi dveh zakonov, ki bi urejala sistem in oblikovanje pokrajin v državi. Ne reči, da zaradi tega, ker tisti, ki to predlagamo, ne želimo spoštovati volje občin, ne reči, da zaradi tega, ker bi vse se dalo rešiti in kdor ne razume, da so povsod sami dobri nameni - nires. Če se to ne sprejeme, pač to enostavno ne bo mogoče. Jaz vem, da boste nasprotniki tega zavijali svoja stališča v, bi rekel, lepe šopke in celofan, ampak realnost je taka in prav je, da si jo priznamo. Hvala.
Hvala, kolega Potrč. Igor Štemberger dobi besedo za svojo razpravo. Prosim.
Hvala, za besedo. Pokrajino kot neko drugo stopnjo lokalne samouprave oziroma vmestni člen med občino in državo, si verjetno želimo vsi. Ne le zato, da bomo lahko v pokrajinskih svetih našli mesta za reševanje kadrovskih problemov znotraj političnih strank, pač pa bolj zaradi tega, da bomo resnično državljanom približali državo oziroma določane naloge iz državnepristojnosti. Problem je le v tem, da imamo različne poglede na to, kakšne naj bodo pokrajine, koliko naj jih bo in predvsem, kako naj do teh pokrajin pridemo. Sam sem mnenja, da morajo biti pokrajine takšne, da jih bodo državljani z veseljem sprejeli. In če hočemo ta cilj doseči, potem je potreben najširši konsenz tako med poslanci kot tudi širše, med predstavniki lokalnih skupnosti, torej občin. Podpiram določbo, pri kateri se pokrajina ustanovi z zakonom, ki ga državni zbor sprejme z 2/3 večino. Sam sem med tistimi, ki menimo, da morajo zrasti pokrajine od spodaj navzgor in ne obratno. Če bomo poslanci pri sprejemanju zakonu o ustanavljanju pokrajin znali prisluhniti državljanom, ne bo nobenega problema pri ustanavljanju pokrajin. Zato ne vidim nobene bojazni v tem, da se pred ustanovitvijo pokrajin zahteva soglasje s strani občin. To se mi zdi celo nujno potrebno, saj je to edini garant, da nekaterih občin pri ustanavljanju pokrajin ne bomo izigrali. Priznam, da imam velike zadržke že ob samih pomislekih, da bi pokrajine ustanavljali od zgoraj navzdol brez soglasja občine. Ti zadržki izvirajo iz negativne izkušnje iz preteklosti. Če se samo spomnimo statističnih regij, ki so bile dirigirane iz centra, ne da bi kdorkoli kogarkoli karkoli vprašal. Tako smo dobili na primer notranjsko-kraško statistično regijo, ki kaj dosti od Krasa razen v imenu, resnično nima. Ta regija združuje današnje upravne enote: Ilirska Bistrica, Cerknica in Postojna. Tako sta recimo Ilirska Bistrica in Cerknica pristala v isti statistični regiji, čeprav kaj dosti oziroma nič skupnega nimata. Res je, da sta geografsko sorazmerno blizu, vendar vse pogosto se pozablja, da je vmes 2000 metrov, skoraj 2000 metrov visoka pregrada, ki se je reče Snežnik. Tako smo v regijo združili Primorce na eni strani Snežnika pa Notranjce na drugi strani Snežnika. Potem smo na istem teritoriju ustanovili policijsko upravo, ki zajema tudi te tri upravne enote, in ki, zanimivo, danes na področju te policijske uprave vozimo avtomobile s tremi različnimi registrskimi oznakami: eni Koper, drugi Ljubljana in tretji Postojna. Potem so se občine iz te regije povezovale v različne regionalne-razvojne agencije. Eni v južno Primorsko, eni v Notranjsko, pa se tukaj križajo mreže in sodišč in, ne vem, uradov za delo in ne nazadnje celo volilne enote za volitve v državni zbor. Regija je tako združila ene, ki gravitirajo na Koper, druge, ki gravitirajo na Ljubljano, in tretje, ki bi radi bili center. Skratka, cela "zbrka", ki ji v državni ni para in to le kot posledica vsiljene regije od zgoraj. Ta regija v praksi nikoli ni zaživela, ker od nje nihče ni imel koristi, razen tiste peščice v njenem centru, kjer so se ob vsaki novi reorganizaciji, ob vsaki novi racionalizaciji kopičili državni uradi. In če bomo danes pokrajino ustanavljali na enak način, bomo naredili enake napake, ker smo očitno nagnjeni k temu, da ustvarjamo zmešnjavo in nered, namesto da bi prisluhnili govoricam s terena. Jaz takega, z vrha dirigiranega ustanavljanja pokrajin ne bom podprl. Hvala.
Hvala, kolega Štemberger. Bogdan Barovič dobi besedo.
Hvala lepa, predsedujoči. Kolegice, kolegi, bom kratek. Ampak to povem zato, ker imam razlog. Povedal bom vsebino, ki sem jo že na 42. izredni seji in ki pač danes celo dokazuje, da je takrat Slovenska nacionalna stranka imela prav. Najprej. Še enkrat opozarjamo v imenu Nacionalne stranke, da poseganja v ustavo nikakor ne moremo enačiti, ne vem, s spremembami zakonov, ali pa z novelami zakonov, ali pa s popravki zakonov. Ustava je krovni pravni akt, ki zavezuje vse državljanke in državljane Republike Slovenije. In če se že tako radi učimo, pa kar je prav, da vse dobro odnesemo od dobrega o svetu, o Združenih državah Amerike, na primer - vsi vemo, kaj tam ustava pomeni. Kako je ustava in poseganje v ustavo v bistvu nedotakljivo. Drugič, posegamo v ustavo, kot je moj spoštovani poslanski kolega Sašo Peče v uvodu povedal, brez kakršnihkoli konkretnih meril, podatkov, vsebin in finančnih posledic. Tretjič, mesec in pol, nekaj več je, ko smo postali enakopravni člani Evropske unije, država, ki sodi v Evropsko unijo. Žal, kljub vsem prizadevanjem in hlastanju po znanju, kar se Evropske unije tiče, to priložnost sem imel kot poslanec, še vedno ne vidim nobenih usklajevanj med oblikovanjem regionalizacije na vseh štirih, tako imenovanih NUC nivojih, ker mi moramo uskladiti, ker to so tudi naše in obveze in pravice, regionalizacijo na evropske in državnem nivoju in ta po mnenju Slovenske nacionalne stranke mora biti sinhroma, usklajena, ne da sprejemamo nekaj doma, neka pravila druga veljajo v Evropi, in ko posegamo, če drugače ne, z iskanjem in s potrebami po finančnih sredstvi, se seveda ta razhajanja pojavijo. To vedo veliko bolje od mene tudi moji kolegi, ki so že vrsto let župani, kakšna pravila veljajo pri iskanju sredstev iz strukturnih ali pa kohezijskih skladov, na primer iz Evropske unije, glede na regionalno ureditev, ki jo imamo ta čas. In še hvala bogu, da imamo takšno, kakršna je. To je tretji poudarek, ki bi ga rad povedal, da obstoječe regije, čeprav jih imenujemo statistične, so, 12 jih je in živijo. Živijo zato, ker so nastale na osnovi skupnih interesov. Niso nastale na dvotretjinskem soglasju ali na mnenju ali na oblikovanju - ne vem, iz kakršnih sploh meril, ne vemo niti, zakaj in kakšni predlogi o oblikovanju regij, ki jih pa že kar v ustavo postavljamo, so. Poudaril sem na 42. izredni seji v imenu Slovenske nacionalne stranke tudi, da ocenjujemo, da so obstoječa določila, o katerih danes tudi govorimo, po našem mnenju ustavna, primerna in poudarjam, da lahko z zakonodajo, za katero sem prepričan, da ne bodo v neskladju z obstoječimi ustavnimi določili, da lahko z dopolnitvijo zakonodaje, s preoblikovanjem zakonodaje uredimo pokrajine po želji in hotenju ljudi, predvsem je poudarek na ljudeh. In za konec bom še enkrat spoštovane kolegice in kolege opozoril, že takrat na 42. izredni seji bi se lahko izognili današnji razpravi, ki pa je vsebinsko zelo podobna, kot vidimo, in mnenje, da dvotretjinska večina pač ne bo dosežena, prevladuje vsepovsod. Že takrat bi mogoče lahko kdaj prisluhnili tudi nam in bi ugotovili, da je bolje hiteti počasi, kajti hitrost ubija. In usklajevati regionalizacijo na evropskem in v državnem nivoju seveda z osnovno predpostavko, da imamo najprej osnovana merila, naloge, zagotovilo za ljudi, da bodo preživeli in živeli, in seveda finančna zagotovila, ki so tudi v teh spremembah, o katerih danes govorimo, opredeljena, lahko ustanovi država, če bo zagotovila sredstva. Ampak, kot je kolega Sašo Peče povedal, da nobeno ministrstvo ni bilo pripravljeno oziroma ni jasno izrazilo volje, da bo zagotovilo seveda pri prenosu nalog z ministrstva na nižji nivo, torej na nivo neke regije, da bo s tem preneslo tudi sredstva. Tako še enkrat v imenu Slovenske nacionalne stranke pravimo: ne hiteti, hitimo počasi. Najprej naredimo vsebino, naredimo programe, naloge in zagotovimo finančna sredstva - naj bo slika jasna - , potem pa bo verjetno tudi dvom o tem, ali naj bo mnenje ali pa naj bo soglasje občin, tako kot je bilo pri oblikovanju statističnih regij, bo ta dvom odpravljen.
Hvala, kolega Barovič. Jože Avšič dobi besedo, prosim.
Kadarkoli smo v prejšnjem ali v tem mandatu govorili o pokrajini, smo se srečali pravzaprav s fantastično demagogijo. Vsi bi radi pokrajine! Ni poslanske skupine, ki tega ne trdi, da želimo pokrajine, pa vendar - nič nismo pripravljeni storiti, da bi jih v Sloveniji lahko tudi ustanovili. Sprašujem vse tiste, ki trdite, da obstoječa ustava to omogoča. Ustavo imamo že dolgo, odkar smo se osamosvojili, in 143. člen določa, ne lahko, ampak pravi, da občine se povezujejo v širše lokalne skupnosti, pokrajine samostojno. Zakaj jih nimamo v Sloveniji? Dajtemi povedati, če ustava to omogoča in če si vsi v resnici želimo, da bi imeli pokrajine, zakaj pokrajin nimamo? Občine se lahko povezujejo in nekatere manjše sredine, ki so čutile grožnjo, da bi bilo v Sloveniji morda malo pokrajin, če bodo ustanovljene z zakonom, so se skušale organizirati. Danes se je že govorilo o Koroški. Sam sem v prejšnjem mandatu vložil zakon - po koroškem vzoru, moram priznati - o pokrajini Posavje, kajti tri posavske občine želijo biti ena od bodočih slovenskih pokrajin - zaradi interesov dosedanjega povezovanja, zaradi možnosti, ki jih vidijo v takem povezovanju. Vendar pokrajin nismo ustanovili ne na Koroškem, ne v Posavju, ne v Spodnjem Podravju, ali kako se že imenuje, ne na severnem Primorskem niti v nekaterih drugih delih, za katere so tudi vloženi zakoni. Imamo celo neke regijske organe, vendar se sprašujem, kaj je oviralo občine do sedaj, da bi lokalne pristojnosti, pristojnosti občin, prenesle na pokrajine in bi ti danes, regijski organi, imeli pristojnost lokalnih skupnostina področju, na primer, zbiranja odpadkov in podobnih zadev. Niti ena od tovrstnih kvazipokrajin, ki danes delujejo v Sloveniji, nima pristojnosti, ki bi bile prenesene z lokalnih skupnosti na to pokrajino. So posvetovalni organi, marsikaj se na teh svetih skupnosti občin dogaja, vendar vedno v vsakem primeru, če mora priti do odločitve, odločajo o tem občine - ni prenosa pristojnosti. Na drugi strani država ne more prenašati svojih pristojnosti na dve ali tri pokrajine v Sloveniji, četudi bi bile ustanovljene v skladu s to ustavo, ki jo imamo. Kajti, ne znam si predstavljati, da bi, recimo, na Posavje ali na Koroško država prenesla pristojnost upravljanja z regionalnimi cestami, z denarjem vred, z vsemi ostalimi regionalnimi cestami v Sloveniji pa bi upravljala direkcija za državne ceste, tako kot je do sedaj. Ali pa za srednje šole in podobno. Skratka, predlog, ki ga imamo pred sabo, je verjetno res skrajni kompromis tega, kar politika želi na eni strani in kar stroka, ki ni posebno navdušena nad predlogom, ki ga imamo pred sabo, tudi še sprejema. Stroka se namreč boji prevelikega števila pokrajin in boji tega določila o dvotretjinskem odločanju o zakonu, ki naj bi bil podlaga za ustanovitev pokrajin, vendar mislim, da smo se za ta koncept na nek način že odločili. Vsi tisti, ki govorite, kako bi bilo prej treba določiti število pokrajin, vsebino pokrajin, sredstva, ki bodo šla na pokrajine, pravzaprav govorite o tem, kar bi moralo biti storjeno v zakonu, če bomo zakon sploh sprejemali v državnem zboru, kajti obstaja seveda velika nevarnost ali pa danes prepričanje, da tega določila 143. člena ne bomo spremenili. Večkrat se vprašam, če ni to tako, kot tisto Kolumbovo jajce oziroma vprašanje, kaj je bilo prej: kura ali jajce. Danes pravzaprav že tako in tako cel dan ali pa celo dopoldne poslušamo o tem, da je Slovenija kura, da je malo od tistega jajca naprej - ali po obliki, ali po poraščenosti, ali po vsebini - vprašajmo se sami. Ta kura ima tudi veliko piščancev, če so to lahko tudi občine v neki prispodobi Kje je pa petelin? Tega petelina pa nimamo. Ali ne bi bilo bolj prav, da je Slovenija petelin, ki ima jato kur, ki so pokrajine, in še množico piščancev, kar bi bile lahko občine. Vendar mi nismo v stanju narediti tega petelina in bomo ostali kure tudi naprej, vse dokler ne bomo našli politične volje, da spremenimo 143. člen ustave in omogočimo v naslednjem mandatu pripravo zakona za ustanovitev pokrajin. In čudim se, recimo, tisti politični stranki, ki se pripravlja na prevzem oblasti v prihodnjem mandatu, da zagovarja še strožja merila oziroma še strožji kriterij za ustanovitev pokrajin v Republiki Sloveniji, saj, če bodo imeli vlado, potem prav gotovo ne bodo nič lažje kot mi doslej ustanavljali pokrajine v prihodnjem mandatu. Jaz osebno bom amandma oziroma stališča ustavne komisije podprl, seveda si bom pa natančno zapomnil, kdo vse so tisti, ki so za pokrajine, pa niso pripravljeni za to nič storiti. Hvala lepa.
Hvala, Jože Avšič. Mag. Janez Drobnič dobi besedo.
Hvala lepa za besedo. Sam seveda sem naklonjen temu, da bi prišli v Sloveniji do ustanovitve pokrajin in Nova Slovenija je večkrat poudarila, da moramo to zgraditi od spodaj, ne od zgoraj. Ustavni člen, ki je sedaj, lahko rečemo, to omogoča. Pobude za ustrezen zakon, ki bi to implementiral, seveda ni bilo. Torej ta pripravljenost se ni izkazala. Tudi v okviru tega zakona bi lahko ustrezno napisali kriterije, kako ustanoviti pokrajine. Tudi predmet, ta, ki je morda po nekaterih izjavah sodeč pretrd - soglasje bi lahko definirali v tem zakonu. Kako je s soglasjem, kako z mejnimi občinami, kako z možnostjo premikanja, lahko bi opredelili tudi število centrov oziroma regij. Vse to bi lahko opredelili z zakonom. Tega poskusa pač ni bilo opravljenega, zato sklicevati, da se to ne da, če se ni niti poskusilo, potem je seveda to nesmisel. Lahko bi na nek način tudi spodbudili nastajanje pokrajin, če bi seveda napisali zakon, ki bi zagotavljal dodatna sredstva v primeru, če se občine povezujejo v regije. Če bi določene projekte vezali ali proračunsko financiranje vezali na ustanovitev pokrajine, bi občine izredno hitro našle čas in to skupno povezavo tudi naredile. Očitno nekaterim bolj ustreza povezava z vrha navzdol po neki direktivi, na takšno direktivo pa sam ne pristajam. Zato pobud za ureditev brez soglasja občin, vsaj v nekem smislu, takšnem ali drugačnem, torej ne podpiram. Takšne pokrajine bi bile pravzaprav vladne depandanse. Ali pa, če bi naredili pokrajine s parlamenti in vsem tistim, kar zraven spada, administrativnim aparatom, bi bil je tudi strel v prazno. Takšnega še enega nivoja samoupravljanja oziroma upravljanja sistema zagotovo ne potrebujemo, glede na velikost naše države in glede na dejstva, da smo vključeni v Evropsko unijo. S tem bi postavili pravzaprav štiri nivoje upravljanja države, ki bi bilo za takšno Slovenijo nevzdržljiv, finančno nevzdržljivo, nepregledno in tudi neobvladljivo. Od vrha navzdol bi bil takšen princip tudi v nekem smislu razkosanje Slovenije. V Evropi se pojavljajo tenzije, pobude za ustanavljanje evropskih regij. Ideje smo slišali, ki so prihajale iz Italije, da bi tako imenovana regija Julijska krajina, ki bi segala nekako do Postojne ali še morda kaj čez, seveda z ozadjem; političnim, gospodarskim in nacionalnim nabojem. Potem je pobuda s strani naših severnih sosedov, konkretno osebe, ki je bolj zasanjana v nacionalne teme, da bi štajerska pokrajina segala do oziroma ta regija evropska do Hrvaške. In če bomo potem še mi sprejemali neke amandmaje, ki sta jih pripravila predstavnika narodnosti, potem se lahko za Slovenijo resno vprašamo, kaj bo z njo. Ali gre za dokončno razkosanje tega nacionalnega prostora in slovenske biti? Kako ustanavljati pokrajino, posebno pokrajino v Sloveniji, recimo, za tako imenovano italijansko pokrajino, če na tem ozemlju živi 3.000 Italijanov? Dajmo pogledati, kako se izvajajo standardi v sosednjih državah in kakšni so osnovni standardi delovanja pokrajine in zagotavljanje na nacionalni samobitnosti v okviru Evropske unije. Dajmo primerjati standarde, ki jih imajo Slovenci, živeči v Italiji, in Italijani, živeči v Sloveniji. Dajmo to lepo primerjati in bomo prišli do rezultatov. Kaj je s slovensko televizijo, to enoto v Kopru? Več kot sto uslužbencev, praktično kot ena ekipa, ki bi lahko vodila dostojno televizijo. Zagotavljamo s tem, da pokrivamo slovenski prostor z italijanskimi oddajami. Hkrati pa, ko se približamo kraju Postojna, z zahodne meje na nas udre našteto radijskih postaj, ki prekrijejo naše radijske postaje. Ali je to enakovrednost v evropskem prostoru? Smo se o tem kaj vprašali, kako je z razdeljevanjem frekvenc in kako z usklajevanjem frekvenc slovenskih radijskih postaj in italijanskih radijskih postaj. Vse to seveda oblikuje obnašanje, občutke manjvrednosti ali pa več vrednosti ljudi na tem ali drugem prostoru. Nočem pregrevati prostora, ampak povedati je treba resnico, zato da bi ena in druga stran spoznala, kje je pravzaprav zadeva šla preko meje. Zato so postavljeni standardi, za probleme, ki so nastali v zvezis temi radijskimi postajami, so standardi postavljeni, vendar se jih ne ena stran, ne druga ne drži. Ena vsiljuje čez, druga poklekne. Torej, na tak način seveda ni primeren pristop k ustanovitvi pokrajin. Potem je boljše, da jih ni. Še enkrat pa poudarjam, obstoječa ustavna določba zadostuje za ustanovitev pokrajin. Potem pa je treba sprejeti zakon, verjetno generalni, in potem s posamičnimi zakoni ustanoviti posamezne pokrajine. In tudi za mesto usklajevanja bi bilo v takem zakonu možno najti oziroma zato usklajevanje možno najti mesto v zakonu in za razrešitev spornih, morda mejnih dilem ali podobnega. Seveda, na načelu odločitve občin. Zato je treba ohraniti institut soglasja.
Hvala, kolega Drobnič. Besedo dobi kolega Aurelio Juri.
Hvala, gospod predsednik. Bom kratek. V luči velike inovativnosti ali telovadne spretnosti kolegov iz Ljudske stranke mislim, da ne vidim velikega smisla današnje seje, razen tega, da končno snamemo maske, ugotovimo, da ves trud, ki smo ga vlagali vsi, tekom celotnega mandata, ni obrodil sadov in smo pred situacijo, ko tudi s takimi odstopanji od prvotnih rešitev in z zviševanjem praga in zahtevnosti urejevanja regionalizacije v Sloveniji, seveda ne bomo uspeli. Mislim, da je iz vrste razprav bilo čutiti željo nekaterih seveda, da karkoli bi tukaj počeli v tej dvorani, ne smemo spremeniti ustave. Ustava je bila koncipirana tako, da je močno centralizirala državo še v času komunalnega sistema, ko je bilo 60 komun. Te iste politične sile, ki so tako ustavo koncipirale in seveda določile centralizacijo ustroja, danes nasprotujejo temu, da bi prišli do ustavnih rešitev, ki bi omogočile drugačno postavitev našega teritorialnega ustroja. Mi s spremembami ustave za črtanje 143. člena ne ustanavljamo pokrajin, ne določamo virov financiranja, ne določamo pristojnosti, ampak samo olajšujemo postopek ustanavljanja pokrajin, zaradi tega, ker se je ves čas videlo, da to ni bilo mogoče. Zato do pokrajin mi nismo prišli v ureditvi, v kakršni smo. Zato seveda, pripovedovanje o vlogah občin, o tem, da naj bi dajale ne samo mnenje, ker tudi mnenje zna biti za marsikoga in zlasti za zakonodajalca vendar dovolj zavezujoče, ker mimo tega ne moreš oziroma se zavedaš, da lahko greš v nek konflikt, ki je neproduktiven, ali pa, da celo določimo formalno pravico do soglasja. Je skregano celo z ureditvijo zakonodaje, ki jo imamo za ustanovitev občin, celo tam imamo določilo, ki omogoča, da vlada oziroma parlament ustanovi občino mimo volje prebivalcev tistega prostora, če so posebne in take druge okoliščine, kar smo videli ob zadevi Koper, ko dvakrat na referendumih, 90% glasov proti, za ne katere ni bilo meritorno in bi moral državni zbor odločiti tudi v nasprotju s tisto voljo. Ko govorimo o pokrajinah, govorimo o nečem, kjer se ne samo uresničujejo lokalni interesi, ampak se izvajajo pristojnosti države in pri tem naj bi seveda bilo zavezujoče stališče občine, ki je združena v tisto pokrajino, tako da bi z inštrumentom soglasja lahko seveda v določenem deležu teh občin ustavila oblikovanje pokrajin. Tako je to veliko sprenevedanje. Jaz bom podprl stališča ustavne komisije, podprl bom tudi amandma k tem stališčem, ki sta ga dali narodni skupnosti, ki ne govori o tem, da bomo ustanavljali italijansko ali madžarsko pokrajino, ampak samo o tem, da bomo s posebnimi statusi omogočili, da država na te dve pokrajine prenese tudi svoje pristojnosti iz naslova uresničevanja ustavnih pravic narodnosti - nič drugega. Preprosto o tem, kar zadeva italijansko narodnost ali madžarsko narodnost, se bo odločalo bližje njunemu prostoru in ne v Ljubljani. Gre preprosto za rešitev, ki jo poznajo tudi drugje. Ne nazadnje, v Italiji veste, da Furlanija-Julijska krajina ima poseben status prav zaradi tega, da to lažje uresničuje in žal se ne izvaja tako, kot bi se moralo. Tako bom podprl, ampak se zavedam, da danes ne bomo dobili ustrezne večine in da bo zgodba končana, pri čemer je prav, da tisti, ki spremljajo naše delo, vedo točno, kdo je bil za to, da se spremeni ustavno oviro za ustanavljanje pokrajin, ki jo imamo že vrsto let, že štirinajsto leto, in kdo je bil za to, da se ta ovira ohrani. In jutri, če bodo te politične sile na oblasti, si v ničemer ne obetam, da bo prišlo takrat do regionalizacije, ampak še naprej do močne in neizpodbitne centralizacije pristojnosti države. Hvala.
Hvala. K besedi vabim kolegico Irmo Pavlinič Krebs.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala lepa. Predstavniki vlade, poslanke in poslanci! Štiri leta se intenzivno ukvarjam z vprašanjem te centralizacije, tako kot članica ustavne komisije, ne samo tam, ampak tudi z intenzivnim delovanjem v okviru sveta koroške regije. In dovolite, da s tega mesta sporočim svoje neizmerno razočaranje in sporočim tudi to, da je odnos večine političnih strank v slovenskem prostoru do tega vprašanja, ki bo rezultiral pri podpori ustavni spremembi ali ne, po moji oceni največja možna politična aroganca, ki sem jo v teh štirih letih videla v slovenskem političnem prostoru. Ne samo aroganca, ampak največji možen razkorak med besedami in dejanji, ki jih te politične stranke sporočajo. Bila sem priča v teh treh letih, na delu silam, ki so delale vse, nekako podpreti potrebno členitev Slovenije na manjše enote, ampak delu z izmišljevanjem neverjetnih idej, ki jih svet ne pozna, rešitev, ki jih svet ne pozna, kako preprečiti, da bi do teh ustavnih sprememb prišlo. Sama osebno bi si želela zahvaliti strokovni komisiji, tudi vladi Republike Slovenije, ki sta nam obe ti instituciji postregli z izjemno strokovnimi predlogi, za katere sem ocenjevala, da je zrelost političnih akterjev v slovenskem prostoru vendar prišla do stopnje, ko bodo tem strokovnim argumentom znali slediti. Samo dve navedbi, ki sta bili danes v tem prostoru kot tisti - pa ne samo danes -, ki bi preprečevali sprejem z novimi stališči, z novimi amandmaji, da bi jih morali sprejeti, da bi torej regionalizacija bila to, kar stranke, ki temu dejansko nasprotujejo, mislijo, želim povedati in dokazati, da gre za popolno politično blefiranje, da ne rečem, aroganco, ki se nam, ki res želimo, da do tega pride, prevečkrat očita. Poglejmo si našo dosedanjo, do pred kratkim koalicijsko partnerico, Slovensko ljudsko stranko. Če se vrnem samo na Brdo, ko smo še usklajevali svoje bodoče korake do naslednjih državnozborskih volitev in se torej usklajevali na pomembnih vprašanjih za to državo, ki jih moramo rešiti in ki zahtevajo 60 glasov poslank in poslancev, je bila tam zaveza in dogovor jasen. Pomenil je tudi velik razkorak med stališči, ki nam jih je sporočila strokovna komisija, in velik razkorak od predloga vlade. Pa vendar, ker smo se v naši politični opciji zavedali, da je po trinajstih letih centralizirane države treba stopiti korak naprej, smo popustili in Slovenski ljudski stranki pokazali, ko smo podprli tudi stališča, ki so bila tista njihova zahteva, da bi dobili njihove glasove, vgradili in so danes pred nami. In danes nastopi gospod Podobnik -in ne nazadnje gre za klofuto predsedniku državnega zbora, ki je še zadnje poskuse usklajevanj pripeljal do seje ustavne komisije, in je torej dvotretjinska večina pri odločanju o zakonu glede financiranja pokrajin, glede oblikovanja območij in tako naprej, bilo tisto, kar ste sporočili še na seji ustavne komisije ne dolgo nazaj - danes tu popolnoma novo stališče! Če torej ne podpremo tudi amandmaja Slovenske demokratske stranke, to ni tisti politični konsenz. Mislim, to je politična aroganca prve stopnje,ki jo vsaj jaz tako ocenjujem, in sprenevedanje res take stopnje [[...]]Gospod Kangler, posmehujete se mi, pa ste s tega mesta na nedavni nočni seji rekli, da če meni za Koroško ni mar, vam za Štajersko je. Boste pa danes pokazali s svojim glasovanje, za kaj vam je sploh v tem slovenskem prostoru mar. To je prvi del, ki mi kaže na to, da politične stranke, ki najbolj govorijo o skladnem razvoju, naredijo vse, da skratka do tega ne pride. Od spodaj navzgor - Slovenska demokratska stranka. Vse magnetograme sem prebrala, in ko je prvič gospod Janša vse svoje teze, kako bi mi zgradili od spodaj navzgor te naše vmesne stopnje na odboru, na ustavni komisiji razvil, imam tu tri strani magnetograma, kjer sem mu poleg tega, da mu je strokovna komisija z argumenti obrazložila, da to ne gre, tudi sama na konkretnem primeru skušala z argumentom pokazati, da to ne gre. Ampak, danes seveda spet amandma v smeri, ki je strokovno nesprejemljiv. Pa ne zato, ker bi mi danes v slovenskem političnem prostoru nasprotovali mnenju Slovenske demokratske stranke, ampak zato, ker nihče, ne v Evropi ne na svetu ni uspel zgraditi druge stopnje lokalne samouprave tako, kot vi danes predlagate. Strokovna komisija je s pomočjo mednarodnih primerjav, dokumentov sveta Evrope, na osnovi analiz dejanskih razmer v Sloveniji predstavila strokovno stališče, ki sledi predlogu vlade Republike Slovenije in tudi to je stališče naše politične opcije. Ne da se ustanoviti, ne morejo občine, doktor Šmidovnik pravi: "Ne morejo občine ustanoviti nekaj več, kar so one same." In to strokovno zdrži. Ne samo to, da nihče oblastnih struktur ni gradil na tak način. Spoštovani kolegi poslanci, mi lokalne samouprave nismo gradili tako, kot vi danes govorite, da moramo pokrajine in regije graditi na tak način. Z zakonom smo zgradili prvo stopnjo lokalne samouprave. Zakon je sprejel ta parlament; zakon, v katerem je določil pristojnosti, določil je način financiranja in tako naprej. Vi sami zelo dobro veste, da tako ne gre in zato me nikakor ne morete prepričati, da to ni kaj drugega kot dejansko populistično delovanje vse v smeri preprečiti nastanek regij. Tri leta vas poslušam in tri leta niste pristali na en razumen strokoven argument, ki ga je vedno znova in znova sporočala strokovna komisija in pregledi vseh evropskih praks in vseh svetovnih praks, pokažejo, da drugače ne gre. Tako, da to je moje mnenje, kaj počnete s tem sporočanjem. Ampak jaz ne obupam, in [[...]]
Prosim, da ne motite razpravljavca.
[[...]]in bom skušala ponovno sporočiti [[...]]
Gospod Kelemina, boste dobili besedo, ko boste na vrsti. Prosim.
Ponovno bom skušala sporočiti kak argument, ki bi mogoče vendar bilo ga vredno sprejeti, bom skušala gospod Jerovšek, bom skušala. Ker so v zadnjem času v slovenskem prostoru zelo moderna vizionarstva, premisleki o tem, kdaj bi, kako bi naredili, da bi naša demokracija stopila korak naprej, mi dovolite, da tudi sama sporočim neko politično vizionarstvo, ki pa ne bi smelo biti le to. Jaz bi želela, da tisti, ki vizije gradijo izven te hiše, da bi pomagali zgraditi to pomembno vizijo danes, ta trenutek, ko ob sprejemanju ustavnih sprememb, spremembi ustave, za katero vemo vsi, da je zelo pomembna družbena pogodba, s podporo tem spremembam pokazali, da od besed k dejanjem v naši državi znamo priti in da ne nazadnje, da je decentralizacija ta trenutek v Sloveniji izjemno pomembna. Siedentop je v knjigi Demokracija v Evropi za mojo oceno podal izjemno pomembno sporočilo o tem, kakšnega pomena je decentralizacija, ko pravi, da je pomembna ne le iz političnih in ustavnih razlogov. Pravi,da razpršitev moči je temeljnega pomena za razvoj človekovega značaja. Takšna razpršitev namreč goji tekmovalnost, zanašanje nase in ponižnost. Te lastnosti so neskončno bolj zaželene od strahu, lizunstva in nejevolje, ki jih spodbuja centralizacija oblasti. Navsezadnje si želimo, da bi bila, bom rekla, Slovenija varna, si ne želimo, da bi bila Slovenija varna zgolj za birokrate. V nekem smislu razpršitev moči skozi lokalno avtonomijo in do skrajnosti povečane možnosti za politično sodelovanje posameznikovpri vladanju, krepijo značaj. Ko posameznikom ne daje le temeljnih državljanskih pravic, temveč tudi izkušnjo udejanjanja političnih pravic, izkušnjo ukvarjanja z javnimi zadevami ter prinašanja znanja in razsodnosti v te zadeve. Politika, ki razprši moč,pomaga spreminjati naravo odnosa med državo in civilno družbo. Namesto da bi bil le pasivni nosilec ali prejemnik pravic ali državljanskih svoboščin, postane državljan aktiven delovalec, takšen, ki si prizadeva prepoznati javni blagor zase in se uči pretehtavati koristi in pomanjkljivosti, ko razmišlja o predlogih za urejanje javnih zadev. Aktivni državljan je tako prisiljen nezaznavno združevati teorijo s prakso, ideale z dejstvi, in ko to počne, se izbistri njegova presoja in poveča njegovo vedenje, moralna rast delovalca na področju državljanske dejavnosti pa izhaja iz nenehnega soočanja s potrebami ali hotenji drugih. Skratka, gre za take odnose, ki so predpogoj, da v naši državi zgradimo politično kulturo konsenza. [[Oglašanje iz ozadja.]] Gospod Jerovšek, gre za argument, ki ima globoko vsebino. Gre za argument, za katerega mislim, da nas bi moral voditi poleg strokovnih argumentov, če želimo, da imajo državljanke in državljani v naši državi ne samo občutek, da je tu nekje sredi Slovenija, Ljubljana, država, ki naj misli na razvoj naše države, naj delegira sredstva po državi in dela to namesto nas. To ni več možno. Dolžni smo dopustiti državljankam in državljanom, da na vmesni stopnji med heterogenimi občinami ustvarimo tako institucionalno raven, ki bo bliže državljankam in državljanom, kjer bodo lažje participirali in soodločali o razvoju manjše enote. To ima Evropa. Mi pravimo, nismo torej zreli. Državljanke in državljani naj kar pustijo, da Ljubljana misli na naš razvoj. In zdaj, kje smo, kje smo ta trenutek v naši državi? Smo po definiciji najbolj centralizirana država. Centralizacija seveda ima svoje razumne razloge, ima razloge, ker smo z izgradnjo lokalne samouprave velikega števila občin katerih prebivalstvena struktura sega od 500 do 300.000 prebivalcev, povzročili to, da jih država ne uspe kontaktirati vseh s takšno dolžno pozornostjo, kot bi si mi želeli, in potem tu jokamo, da neka okolja dobijo manj, druga več in tako naprej. Ne dovolimo pa jim, da se institucionalno združijo in močnejši nastopajo proti državi. Ne samo na to, da nastopajo, ampak da delegiramo davkoplčevalski denar, ki se danes zbira v državnem proračunu in samo 12% javnih prihodkov je tistih, s katerimi danes razpolagajo lokalne skupnosti; v Evropi vidimo, da so ti procenti na drugi stopnji od 24% do 30%, ta denar, ti javni prihodki se bodo delegirali hkrati s pristojnostmi, s tistimi, za katere bo država spoznala, da jih nižja raven bistveno in bolj uravnoteženo moderira za svoje prebivalce. Samo o tem govorimo. In vi nam sporočate, da v Sloveniji ta čas še ni dozorel, ob vseh teh spoznanjih, da smo centralizirani, da o večini zadev odločajo ministrstva na državi ravni, da se težko dogovarjajo in usklajujejo s tako heterogenimi občinami - vmesne strukture, pač, ne. Vsi vaši programi in vsa vaša sporočila v teh štirih letih s tega mesta pa kličejo po tem, da moramo nekaj storiti. In ni razumnega razloga, da danes z nestrokovnimi in populističnimi argumenti zavirate in boste v celoti zavrli, kot je bilo sporočeno, da do te ustavnespremembe pride. Kar pomeni še naprej male občine, država, ki naj misli za vse, in nezadovoljni občani, ki imajo občutek, da nekje na odtujenem pediestalu nekdo misli razvoj, pa oni mislijo, da bi z določenimi ukrepi bistveno lažje pognali razvoj svojega okolja. Gospod Peče je rekel: "Ja, saj zakon o koroški pokrajini je bil sprejet v prvi obravnavi." Že v letu 1999 je bilo spoznanje v tej državi, da je treba nujno storiti nekaj in vsaj na en način v skladu z obstoječo ustavno določbo omogočiti občinam povezovanje. Zato je bil sprejet zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Določil je okvire dvanajstih statističnih regij, a strokovna komisija in vlada seveda sta v tem času spoznali in ugotovili, da ti okviri bolehajo na okoliščini, da ni izvirnih nosilcev akcij, ker nimajo izvirnih sredstev za svoje delovanje. Če preberete najmanj pol metra, meter gradiv na to temo, boste videli, da je to zadosten in zelo pomemben strokovni argument, da samo medobčinsko povezovanje ne omogoča tiste stopnje, ki bi jo ti institucionalni okviri potrebovali. Koroški župani, dvanajst občin je izkoristilo pravzaprav popolnoma vse mehanizme dosedanjih zakonskih določb in zelo pomembno nastopajo v odnosu do države z regionalnimi projekti - tako da ta druga stopnja v temdelu je izjemno pomembna. In kot pritisk je bilo v letu 2000 vloženih bistveno več predlogov, zakonov za ustanovitev posameznih pokrajin, kot je samo - prvi je, seveda, bil zakon o koroški pokrajini, potem zakon o pokrajini Posavje, Bela krajina, Spodnje Podravje. Vse to kaže, da so se ta območja začela zavedati, da brez povezovanja v nastopu do državnih struktur bodo manj uspešna. In ne nazadnje, tudi kandidiranje za evropska sredstva za strukturne sklade zahteva pripravo regionalnih projektov. In mi jim ne damo orodij, da bi lahko na teh stopnjah to počeli. Ali je to regionalen okvir z nekimi pristojnostmi na neki stopnji ali bomo zgradili še kakšno drugo stopnjo, je nepomembno. Pomembno je, da če ne bomo teh ustavnih sprememb sprejeli, ne bomo naredili nič. Zato ker trdim s polno odgovornostjo, da vsaj na območju dvanajstih občin v okviru koroške regije, sveta koroške regije, so izkoristili vse zakonske možnosti, ki jih danes država daje, tudi ustava Republike Slovenije. Več ne gre. Verjamete ali ne, takopač je. In temu strokovnemu argumentu niste prisluhnili. Kaj je še izjemnega pomena? Tudi državna uprava se nam v smislu vzpostavitve njene strukture v letu 1995, ko smo na eni strani zasledovali cilj, da se vzpostavi čista lokalna samouprava, pa se je državna uprava gradila po drugi strani, ni najbolj posrečila. To priznavamo vsi. Zato je sprememba 121. člena izjemno pomembna. Tudi ta sprememba je v tem sklopu in pomeni priložnost državi, ne samo da to popravi, da državno upravo približa občanom in občankam, ker bo lahko, tudi lokalnim skupnostim poverila opravljanje teh nalog, torej tistih, ki bodo bližje občanom in občankam, ampak tudi do tega momenta ne bo moglo priti. Evropske države seveda preraščajo te čiste delitve, lokalna samouprava na eni strani, državna uprava na drugi strani. Te strukture gradijo kot dvoživke, kadar je to bolj racionalno in bolj smiselno itd. Mi tega procesa ne bomo mogli začeti, ker brez spremembe 121. člena ne gre. Sedaj bo pravzaprav se verjetno vzpostavila razprava oziromaje že bila, da se ne ve, kakšne bodo, da bodo predrage, da bodo samo kot neki novi politični bivakatorji za politične stranke. Osnovi cilj, ki ga ima pri zasledovanju oblikovanja druge stopnje lokalne samouprave politična opcija LDS, je le-to zgraditi na tak način, da ne bo podražilo delovanja lokalnih skupnosti in državne uprave. To je bil naš cilje od vsega začetka. Koliko stopenj - gospod Moge, bo razpravljal, zagotovo, ker poznam njegov pogled in je zelo razumem, o različnih nivojih NUC-2, NUC-3 itd. Ta razmislek nas v prihodnje zagotovo čaka. Ampak, da smo ta trenutek pri tej stopnji zavedanja in strokovnih argumentov - še enkrat poudarjam, zelo korektnih in se zahvaljujem strokovni komisiji - , ki je delovala pri ustavni komisiji, da iščemo take argumente, nam ponujate argumente, ki ne vzdržijo in še te pravzaprav na koncu zanikate, s tem mislim na poslansko skupino SLS, pa je politična aroganca. Sporočilo ljudem v slovenskem prostoru je, da ne zaupamo, da bi manjše identitete v slovenski države bile bolj sposobne same graditi, razmišljati, ustvarjati svoj razvoj, kot je to sposobna država. To sporočilo pa je ob tej stopnji demokracije, za katero sem upala, da v Sloveniji je, zelo slabo. Jaz bi sama rada, da občanke in občane imajo možnost čimbolj participirati pri razvoju svojih okolij. Zaključujem in izražam ponovno izjemno žalost, ki pa, še enkrat poudarjam, vaši argumenti niso strokovni. To se da demantirati vsak trenutek, pomislite, kakšne vrste so. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Peče meni, da je bil napačno citiran oziroma razumljen, zato mu dovolim repliko. Prosim.
Pravila zakonodajnega postopka so v tej hiši, imenovani državni zbor, seveda jasna. Zakon o koroški pokrajini je bil v parlamentarni proceduri, celo prvo obravnavo je pozitivno prestal. To pomeni, da je obstoječa ustava omogočala in še vedno omogoča, da se občine povezujejo v smislu doseganja oziroma zasledovanja višjih ciljev. Je pa res, da sprememba ustave, kot nam jo ponujate v tem trenutku, v ničemer ne nadgrajuje obstoječe ustave; celo več, ponuja prazno opcijo. Zato govoriti, da je [[citiram]] "brez argumentov bila dosedanja razprava", argumenti bi se ravno pokazali v tem, če bi jih v ustavnih spremembah zasledoval tudi krovni zakon, ki bi jasno določal pristojnosti, naloge in predvsem financiranje. In ravno tovrstni govori, kot so bili govori pred menoj, predstavljajo zavajanje - ljudem ponuditi zopet neko novo, prazno formo in obljubo o novih pokrajinah. Ja, lepo vas prosim! Smisel pokrajine je ja v tem, da zaživijo. Ni smisel pokrajine, da je samo zapisana v ustavi in nikoli ne doseže svojega cilja. Toda s takim načinom dela, s takimi predlogi ustavnih sprememb, kot nam jih ponujate, brez da bi vedeli za vsebino, brez da bi vedeli za naloge, predvsem za financiranje, je to popolnoma brezpredmetno. Zato pravim, da je zelo demagoško uveljavljati svoj pravi jaz, tako kot je delala govornica, v tem smislu, da te spremembe, ki so danes ponujene, predstavljajo prihodnost in edino svetlo pot za uveljavitev. Prvič, ugotovili smo, zakon o koroški pokrajini je bil v proceduri, ampak, žal, niste ga sprejeli - na podlagi obstoječe ustave. Zdaj pa ponujate rešitev, ki ne nosi niti pravic, niti nalog, niti financiranja. Kako lahko pričakujete, da bo katerakoli pokrajina, seveda ne samo Koroška, lahko zaživela?! Toliko v popravek. In bi prosil, da so v prihodnje govorniki bolj korektni. Hvala.
Kolegica Irma? [[Ne.]] Franc Kangler, imate besedo. Jožef Jerovšek, mislim, da niste upravičeni do replike, res ne; to še ni napačna navedba, ker še niste razpravljali in vas ni nihče napačno citiral ali pa napačno razumel. Franc Kangler, izvolite. [[Oglašanje iz ozadja.]]
Podpredsednik, boste naredili red, da bom lahko spregovoril?
Bom. Kolega Jerovšek, prosim, da se umirite, da lahko Franc Kangler prične z razpravo.
Hvala za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Kolegica poslanka, podpredsednica državnega zbora, je uvodoma omenila moje ime in priimek. Na srečo sem sedaj na vrsti tudi kot razpravljavec. In vzel si bom toliko časa - čeprav želim, da bi bila moja razprava kratka in konstruktivna -, ker bi tudi sam želel kolegici Irmi nekatere stvari pojasniti. In kolegice, jaz vas spoštujem, če sem kdaj bil žaljiv do vas, se opravičujem, tudi tokrat ne želim biti do vas žaljiv; z vsem spoštovanjem ste mogoče danes bili nekajkrat žaljiva tudi vi do moje politične opcije, do stranke, ko ste izrazili aroganco Slovenske ljudske stranke. Kolegica Irma, v zadnjem času se veliko govori o aroganci vrha LDS do nekaterih vsebinskih točk in jaz sem vesel, da imate vi tako stališče, kot ste ga danes tu povedali. Vendar, kolegica Irma, prej sem se vam smejal izključno zaradi tega, ker sem vesel, da se vi zavzemate za tako stališče. Sem pa toliko žalosten, da ste toliko naivno slepi, da ne vidite, kaj je zadaj za tem, za temi spremembami in da se ne bojite tega, kar se nekateri poslanci, ki tudi prihajajo iz moje politične opcije ali Slovenske ljudske stranke, bojimo danes govoriti vse povprek, kazati s prstom na Slovensko ljudsko stranko. Kolegica Irma, mi smo bili in bomo konstruktivni pri tem vprašanju. Povejte mi, kdaj in na kakšen način in na kateri ustavni komisiji smo se že vnaprej ali tudi v prejšnji koaliciji dogovorili, da bodo na primer pri prioriteti in pri privilegiranem položaju državljani Republike Slovenije, ki so po narodnosti Italijani ali Madžari, imeli prioriteto, da bodo lahko ustanavljali na podlagi osnutka ustavnega zakona, kot so spremembe 121. člena, 140. in 143. členu, svoje pokrajine. To smo zapisali, na območju občin, kjer avtohotno živita italijanska ali madžarska narodnost, se oblikuje pokranjina s statutom. Spoštujem kolega Roberta Battellija, tudi Pozsončevo, nimam nič proti manjšinam, imajo pravico, ampak to so del naše države, to je del Republike Slovenije, to so državljani Republike Slovenije, ki imajo enake pravice kot mi. In če bomo dali enim možnost, da na območju, kot je v osnutku tudi zapisano,da sme ustanoviti s posebnim statutom, s posebnim zakonom pokrajino - ali boste potem lahko vi vašo kolegico Lidijo, ki prihaja od tam, prepričali, da na območju dravskega spodnjega polja ne bi imeli svoje pokrajine? Ali je, recimo, v Beli krajini ali ne vem, kje drugje, ko imajo dvakrat ali pa petkrat več prebivalcev ali pa število prebivalcev, kot pa imajo na območju italijanske narodnosti ali madžarske? Že vnaprej, preden smo sprejeli spremembe, ste favorizirali dve območji, da dobita svojo pokrajino. Že vnaprej! In na ta način vi ne boste dosegli dvotretjinske večine. In nihče ne bo na mene kazal, da imamo "figo v žepu" ali pa, da nismo konstruktivni oziroma kot ste rekli, da imamo politično aroganco. To ne gre, in vam odkrito povem. In tudi, kolegica Irma, rad bi vam razložil tudi to, da bi najrajši videl takšen zakon, da bi se sodna, izvršilna in zakonodajna veja oblasti delila na tri pokrajine, kolikor jih pač lahko Slovenija premore. Smešno se sliši, ideja ni slaba, zakonodajna, sodna veja oblasti ali pa izvršna veja oblasti. Predvsem mislim tu na tiste kadrovske zadeve. In poglejte, jaz vas spoštujem, kolegica Irma, zelo veliko ste si prizadevali okoli zakona o volitvah v evropski parlament, zelo veliko. Predvsem mislim na ženske kvote. Z vsem spoštovanjem smo tudi tiste spremembe, ki gredo po ključu, zadrge ali da morajo biti ženske tudi enake zastopane - ste veliko storili. Se pa vprašam, imate veliko funkcijo v LDS-u, zakaj niste bili na listi druga in bi bil jaz danes vesel, da bi vsaj Koroška, Prekmurje ali pa Štajerska od sedmih evroposlancev vsaj eno poslanko imeli. Pa nimamo niti enega! Vam se smešno spet zdi, ali ste pa zaradi teh mojih izrečenih besed vznemirjeni. Samo to je dejansko stanje. In dejansko stanje je tudi to, kar imamo danes na mizi. In takšnih sprememb na ta način, kolikor boste vztrajali, da nekatera favorizirana območja, kot imamo tukaj zapisano, z vsem spoštovanjem do teh prebivalcev, da dobijo svoje pokrajine s tem se ne strinjamo. Po mojem osebnem mnenju Slovenija premore maksimalno tri pokrajine. Imamo tri univerze, klinične centre in podobno in če ne bomo mi v kratkem ali pa v naslednjem mandatu, kdorkoli bo izvoljen v ta državni zbor, tudi spregovorili, predvsem bo najbolj pomembno, na kakšen način se bodo z državnega nivoja na pokrajinski nivo delile funkcije, naloge, obveznosti in kakšen bo tisti zakon o financiranju pokrajin, ki bo zagotavljal, da bo pokrajina zaživela na svoj način. Omenili ste, da imamo sedaj male občine na eni strani in državo, kar veliko županov iz vrst LDS-a je županov v mali občini, in ne glede na to, iz katere politične opcije prihaja, moram odkrito reči, da male občine so dobro zaživele, da so spoznale, kaj je to lokalna samouprava in da napredek in razvoj v lokalni samoupravi je doživel res vrhunec v novonastalih občinah. Pomembno pa je, na kakšen način se bodo občine povezovale v bodoče pokrajine, to je zelo pomembno. In če bo slovenski politični prostor pristal na to, da bomo začeli pokrajine oblikovati in da bomo dobili število pokrajin zelo veliko, mi odkrito, kolegi in kolegice, povejte, na kakšen način pa bomo mi se enakovredno in partnersko srečevali z nekaterimi pokrajinami, ki so v sosednjih državah, ki so tudi istočasno polnopravne članice Evropske unije, bodisi v Avstriji, bodisi na Madžarskem ali v Italiji. In bomo imeli na eni strani pokrajino s 5 000 ali pa 10 000 prebivalcev, na drugi strani pa pokrajine z nekaj milijoni ljudi. Če hočeš biti enakovreden partner in tudi moramo imeti približno vsaj Slovenijo razdeljeno na toliko pokrajin, kot jih premore država, kot jih premore sistem, kot jih bo tudi Evropa na ta način tudi sprejela. In danes tukaj na nas kazati, mislim, da je odveč, da je potreben političen kompromis; da političnega kompromisa pa pridemo na ta način, da je treba tudi druge, ki so člani te politične skupine, parlamenta, poslušati in ne bi želel več o tem razpravljati. Upam, da mi kdo ni zameril tega, ko sem govoril čisto moje osebne poglede na spremembo ustave in na pokrajine. Še enkrat pa poudarjam, da že boste vztrajali pri popravku amandmaja, kjer se na območju italijanske in madžarske narodnosti lahko oblikujejo z zakonom pokrajine, da takšnih sprememb ne morem podpreti - z vsem spoštovanjem do obeh narodnosti - , ampak prepričan sem, da pokrajina in lokalna samouprava je eno. Ti ljudje drugih narodnostih, ki živijo in imajo na teh območjih popolnoma enake pravice in tudi dolžnosti kot vsi tisti, ki so slovenske narodnosti, in tudi tiste lokalne skupnosti, na katerih območjih živita predvsem italijanska in madžarska narodnost, se popolnoma enakopravno in enakovredno lahko vključijo v bodočo pokrajino in v bodoč sistem lokalne samouprave.
Hvala, kolega Kangler. Replika, Irma Pavlinič Krebs.
Hvala lepa. Najprej z dolžnim spoštovanjem gospodu Pečetu. Samo pojasnilo. Imate v obrazložitvi s strani vlade, v pojasnilu in tudi strokovna komisija mu potrjuje. Vsi zakoni, tudi zakon o koroški pokrajini, ne morejo biti sprejeti pred sistemskim zakonom o pokrajinah, ker nimajo vsebine. Sistemski zakon o pokrajinah ne more biti sprejet pred spremembo ustave Republike Slovenije. Torej vsi ti zakoni niso ničesar drugega kot izvajanje pritiska na politične stranke, da se vendar si zamislijo in prestopijo prag svojega ozkega razmišljanja in omogočijo decentralizacijo države. Gospod Kangler! Jaz se vam zahvaljujem za opravičilo. Ste me res takrat prizadeli, ko ste citirali, če meni za koroško ni mar in s tem seveda sporočili, da mi ni mar - vam za štajersko je. Me je, to mi ni bilo vseeno. Vaša ocena je, da je bilo ravnanje vaše stranke ves čas konstruktivno. Mene je danes skoraj kap, po domače povedano, gospod Kangler, ko je gospod Podobnik ponovno s tega krasnega mesta sredi okrogle dvorane sporočil vaše novo stališče, vaše novo stališče, ki ga še gospod Rokavec na ustavni komisiji ni sporočil. Kako potem govoriti o konstruktivnosti delovanja te stranke? Zato imam takšno mnenje, da je to aroganca do vprašanja, ki ga res želimo rešiti. Gospod Kangler, poslali ste me v Evropo s tezo, da bi takrat pa mi res pokazali, da spoštujemo regionalizacijo - narobe, gospod Kangler! Za mene, če bom jaz v Evropi, naša država, zato ker sem s Koroške, ne bo bolj demokratična in decentralizirana. Jaz želim, da moji Korošci in Korošice mislijo svoj razvoj na drugačen način, kot ga imajo možnost misliti danes. To jaz želim! In če vi govorite o treh pokrajinah - zakaj ne, kot o pokrajinah v smislu parlamenta in tako naprej! Jaz govorim o Koroški kot o razvojni regiji, ki rabi več denarja, ki rabi več institucionalnih orodij, da misli svoj razvoj. Preberite si možne členitve države, NUC 1, NUC 2, NUC 3 in tako naprej. Tako, da lepo prosim. Ampak mi se o teh stopnjah ne bomo mogli v tej državi nikoli pogovarjati, ker enostavno ne dopuščate, da naredimo prvi korak, to je ustavna sprememba. In vse ostalo je sprenevedanje in argumenti, ki to niso. Hvala lepa.
Kolega Peče, kaj ste želeli?
[[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]Ne zakonodajna ne izvršna veja oblasti ni ugotavljala teh novih dejstev, ko je bil zakon o koroški pokrajini obravnavan v prvi obravnavi. Jaz vam nočem povedati nič drugega kot: osnova za pokrajino je že v ustavi, je slaba osnova, ampak približno tako slaba kot v predlogu, ki ga predlaga vlada, zaradi tega, ker ustavna sprememba ne določa nalog in ne določa financiranja. In dokler boste sprejemali tovrstne ustavne lepotne popravke, ne bomo v tej državi naredili koraka naprej. Stališče Nacionalne stranke ob tem in podobnih vprašanjih: ne sprejemati zakona zaradi zakona, ne sprejemati zaradi tega, da bomo lahko javnosti povedali, da smo mi pa naredili to pa to. Sprejmimo zaradi vsebine. In ta ustavna sprememba nima vsebine, s to ustavno spremembo boste povzročili samo sledeče dejstvo, da pokrajin še ne bo da se bomo ukvarjali s prazno vsebino in to je žalost teh ustavnih sprememb. Zato je smiselno te ustavne spremembe zavreči, pristopiti k takšnim, ki bodo imele posledico in financiranje in naloge, vsebino pokrajin. To, kar pa zdaj delate, je pa izključnopolitična igra z namenom oziroma z zasledovanjem cilja ustvariti nek politični aparat, ki bo brez pristojnosti, brez nalog in brez financiranja. Pokrajine morajo biti tu zaradi ljudi, ne pa zaradi vas, politikov. Hvala.
Nadaljujemo razpravo. Vojko Čeligoj, želite besedo? Ne. Kolega Rokavec, izvolite.
Hvala za besedo. Gospa Irma Pavlinič Krebs - popravek napačne navedbe, absolutno! Nikoli jaz nisem na ustavni komisiji izrecno zastopal stališče poslanske skupine, ampak del poslanske skupine. Nikoli, nikoli v imenu celotne poslanske skupine. Gremo lahko gledat magnetograme. Vendar, gospa Irma Pavlinič Krebs, vedno sem se zavzemal za to, da pride pri uvedbi pokrajin do potrebnega soglasja, političnega soglasja. Če velik del politike meni, da je treba upoštevati tudi določen odstotek soglasja občin, potem, če hočemo spoštovati evropsko normo, tudi evropsko normo pri pripravi in določitvi evropske ustave, kar je povedal naš predsednik Podobnik, potem je treba včasih pristati tudi na tako imenovani "gnili kompromis", da gre zadeva naprej. In sem danes danes še enkrat pozval vse tiste stranke, ki še vedno imate problem v zvezi z dvotretjinskim soglasjem, da razmislite o tem, da tudi v to trdo jabolko poskušate tudi ugrizniti in seveda na podlagi tega iti naprej. Ne pa, seveda, za tistim plotom mnenja vztrajati za vsako ceno, tudi za ceno, da se ne premakne ustavna sprememba. To pa mislim, da pa ni politično in državotvorno dejanje, tudi ne od vas. Hvala.
Nadaljujemo z razpravo. Gospa Irma, prosim.
Hvala lepa. Samo, moja navedba ni bila napačna, gospod Rokavec, ni bila napačna. Soglasje občin nikoli ni bil pogoj Slovenske ljudske stranke: ne na Brdu in nikoli prej, in to kaže na vašo konstruktivnost. Hvala lepa.
Čeligoj, želite razpravljati? Ne. Janko Veber.
Hvala za besedo. No, če pogledamo v zgodovino, ugotavljamo, da so vmesne ravni oblasti vedno nastajale na način, da so jih organizirale predstavnice centralne oblasti. Torej so pokrajine nastajale od zgoraj navzdol. Danes imamo v ustavi zapisano, da lokalne skupnosti same poskušajo oblikovati pokrajine, torej gre za nekako neskladje z znanimi zgodovinskimi dejstvi, ki so pripeljala do ustanavljanja pokrajin. Zato je treba spremeniti ustavo, če želimo doseči pokrajino, organiziranje pokrajin tudi v Sloveniji. Seveda je zelo veliko vprašanje, kako narediti ta korak. Menim, da je treba pri tem imeti resnično zelo jasno stališče predvsem vlade in državnega zbora, da želi prenesti določene naloge na vmesno raven in s tem omogočiti potem morda lažje izvajati tistih nalog, ki jih predvsem potrebujejo državljanke in državljani, in da je to bolj dostopno in tudi hitrejše pri obravnavanju posameznih vprašanj. Rešitev, ki je zapisana v predlogu ustavne komisije, govori tudi o tem, da če se katera od občin ne strinja z vključitvijo v konkretno pokrajino, lahko potem tudi izvede občinski referendum in se odloči za priključitev k sosednji pokrajini. Zdi se mi, da ta rešitev zelo dobro dopolnjuje željo po tako imenovanem soglasju, kje naj bi kakšna občina bila, v kateri pokrajini, kajti ne nazadnje je ključno to, da se ljudje z referendumom odločijo, kje bodo, če bodo pač v takšni situaciji, da se o tem morajo odločati. Včasih je tudi soglasje občinskega sveta ravno tako prilagojeno interesom ali pa trenutni zasedbi v občinskem svetu in včasih ne odraža celotne volje ali pa večinske volje v občini. Zato se mi ne zdi tako zeloključno, da bi resnično govorili o soglasju občine, ampak se mi zdi dejansko ključno to, da se lahko v nekem trenutku, ko pride do pokrajin, tudi z referendumom potem posamezna občina odloči drugače, kot je sprejeto v zakonu, ki ga sprejme državni zbor, o organiziranju pokrajin. Bi pa rad opozoril še na nekatera dejstva. In sicer, če se že pogovarjamo o pokrajinah, bi se bilo najbrž res zelo pomembno pogovarjati tudi o tem, ali bodo imele te pokrajine tudi pristojnost sprejemanja svoje zakonodaje, s katerimi bodo oblikovale konkretne rešitve, pristojnosti; to eno zelo pomembnih poglavij in sploh presoj, ali se odločamo za pokrajine ali ne. Seveda, temu mora slediti tudi financiranje teh nalog, in vse to mora biti prej zelo dobro premišljeno, preden se bomo odločali o tem, da bomo pokrajine ustanovili. In mislim, da bo brez jasnih odgovorov, predvsem na ti dve vprašanji, po mojem mnenju zelo težko doseči dve tretjini glasov vseh prisotnih, ki bodo, če bo tako zapisano v ustavi, glasovali o tem v državnem zboru. Menim pa, če sklenem razpravo, da je resnično lažje priti do pokrajin, če bomo spremenili ustavo. Če bomo to pustili lokalnim skupnostim, ne bomo nikoli prišli do stanja, da bo celotna država organizirana s pokrajinami, ampak bodo ostajala vmesna območja, kjer pač ta interes ne bo tako izrazit, in seveda do pokrajin na tistih območjih ne bo prihajalo, kar pomeni, da je potem tudi zelo težko sprejemati odločitve, prenesti pristojnosti in seveda izpeljati potem vse potrebne postopke, ki temu sledijo. Pomembno opozorilo pri tem se mi zdi tudi to, da se vendar spomnimo, da je Slovenija v Evropski uniji in da nekatere pristojnosti znotraj pokrajine seveda tudi v posameznih državah obstajajo in mogoče ne bi bilo slabo, da naredimo analizo predvsem tega, kako se lahko preživi in trži v posamezni pokrajini. Če se samo spomnimo, da ima Slovenija, kot celota relativno majhno tržišče, je še manjše tržišče, če ga iščemo samo znotraj pokrajine. Mnogi predpisi v Evropski uniji se nanašajo na pokrajine in je s tem lahko tudi za nekatere dejavnosti to zelo velika omejitev, še posebej, če se pogovarjamo mogoče o kmetijstvu, ki je eno od najbolj občutljivih, če ima premajhen trg, kajti določena količina izdelkov, ki jih lahko prodaš znotraj pokrajine in ustvariš znotrajpokrajine, je lahko premajhna, da bi lahko zagotavljala ugodno ceno na trgu. Seveda je ta vidik umeščenosti Slovenije v Evropsko unijo in te izkušnje o pokrajinah v Evropski uniji treba tudi analizirati in se potem odločati za ta izredno pomemben korak. Brez teh analiz je seveda to lahko prej slabša kot pa boljša rešitev. Tako bi pred nadaljnjim odločanjem o tej zadevi seveda si prizadeval za to, da bi čimveč podatkov imeli, preden bi se dokončno o tem odločili. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dobi Jožef Jerovšek.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi. Ker prej nisem dobil besede za repliko, moram sicer protestirati, da tako tolmačite poslovnik, gospod podpredsednik, prepričan sem, da se vam bo maščevalo, kot se je stranki že maščevalo na volitvah, ko se je utopila, ker je ni več. Takšno hlapčevanje naročilom je tudi za vas neproduktivno. Toliko za uvod. Namreč, gospa Krebsova je govorila o politični aroganci. To je popolnoma pravilna tema za debato. Res v tej državi smo priča izredni politični aroganci tudi na področju ustanavljanja pokrajin, vendar se je kolegica Irma poslužila ali pa so ji tako naročili, naj se posluži metode "primite tatu" in kazanja na nas tukaj, na stranke v opoziciji, čeprav je politična aroganca osnovna značilnost te koalicije. Velika politična aroganca je pravzaprav razpoznavni znak te koalicije in zaradi tega ni čudno, da je prišla v popolno kontradikcijo sama s seboj, ko je govorila o tem, kaj oni želijo in česa opozicija ne želi. Domnevam, da kolegica celo verjame v to, kar na papirju napišejo voditelji njene stranke, in da ne vidi globlje, da ne vidi v politično ozadje, da ne vidi v politične cilje tega, kar je sicer na papirju napisano, pa se ve, da nihče od akterjev te stranke v tej koaliciji tega tako ne misli. Da ponujajo ljudstvu neko bleščečo podobo, praksa je pa popolnoma drugačna. Ona je s citiranjem iz knjige govorila o razpršitvi moči. Ja, lepo bi bilo, če bi vaši predlogi šli v to smer, da bi resnično predvidevali in omogočali vzpostavitev nekega lokalnega, nekega vmestnega nivoja oblasti s pristojnostmi, z možnostjo delovanja, s financiranjem - vse to je v megli. Tega nočete in ne želite predstaviti! In to se vendar da tako z zakonodajo, tako z deklarativnimi in doktrinarnimi akti narediti, preden stopi v veljavo ustavna sprememba. Greste se druge metode: prepričevanje ljudi, da se jim obeta ne vem kako bleščeča prihodnost, za katero pa nimajo osnove. Kako naj ljudje verjamemo ob že imenovani takšni politični aroganci? Ne gre za razpršitev moči, s tem predlogom je na mizi, ko se tako silovito branite sleherne participacije državljank in državljanov, ampak gre za betoniranje politične močitudi za slučaj, da izgubite jesenske državnozborske volitve, kar je sedaj velika verjetnost. In seveda ta strah, to drugačno razmišljanje državljanov in državljank vas navdaja z neverjetnim strahom, z neverjetnim populizmom, neverjetno demagogijo, ko prikazujete, kaj bi rad spremenili. Za slučaj izgube oblasti na državni ravni si želite še pred tem zgraditi vmesno stopnjo, ki vam bi dolgoročno omogočala politično moč brez priznavanja rezultatov na volitvah. Kolegica Krebsova je govorila, da "dolžni smo dopustiti državljankam in državljanom", da bodo participirali, ampak s tem se strinjam. Dolžni smo vsi skupaj zagotoviti in to participacijo zagotavlja slovenska ustava. Praktično delovanje, in tudi ti predlogi, pa gredo proti temu. Če ste dolžni, če smo dolžni zagotoviti participacijo, ali so občinski svetniki tisti, ki so reprezentanti ljudske izbire, ljudske volje, da vsaj na nekem malem segmentu participirajo. Zakaj ne sprejmete, da je nek kvorum soglasja pa vendar potreben? Zakaj je vaše stališče v takšni kontradikciji in v takšnem nasprotju s tem, kar je Republika Slovenija zahtevala in zastopala in tudi dosegla pri sprejemanju evropske ustave? Ali ni v evropskem merilu Slovenija tudi neka regija, katere interesi bi bili direktno pohojeni, če ne bi dosegli te dvojne večine pri sprejemanju odločitev? Zakaj vas podobna metoda za neko regijo, za te obrobne dele Slovenije tako strašno moto v slovenskem primeru, na slovenskem nivoju? Zakaj je ta dvoličnost - da eno govorite v Evropi, da drugo zastopate in izvajate tukaj v Sloveniji? In želel bi reči, da se ne strinjam s to teorijo, da ni možno tudi zgraditi, tudi po sedanji ustavi že, pokrajine od spodaj navzgor. Če zagotovite financiranje in delegiranje pristojnosti, vam zagotavljam, da je to možno storiti. Če bi za neko pokrajino dali na razpolago tista sredstva, ki ste jih v zadnjem letu, s tem da ste mižali, kako se s korupcijo milijarde in milijarde izgubljajo, zagotovili za nastanek neke regije in po principu, "kdor pride prej, prej melje", da bi, recimo,dali denar, ki ste ga poslali skozi SIB banko 3 milijarde. Da bi, recimo, za eno regijo Maribor, recimo tisto milijardo, za katero ste omogočili, da je prek stečajnih upraviteljev šla v privatne žepe. Da bi, recimo, za Koroško dali na razpolago tisti denar, ki je s takšno privatizacijo sistemske tehnike v Ravnah šel v privatne žepe. Če bi tisti denar bil na mizi, pa bi občine vedele, ta denar bomo lahko za svoje projekte uporabile, se sporazumejo prek noči. Dajte na razpolago teh letošnjih, recimo, odkritih 10 milijard korupcijskega denarja, ki se je pritekel v privatne žepe in recite, to se več ne bo dogajalo, na razpolago bo drugo leto 10 milijard denarja, pridobila ga bo pa tista pokrajina, ki se bo prva zbudila, prva organizirala in prva dosegla soglasje. Jutri imate na mizi soglasje! Jutri dobesedno imate na mizi soglasje, ker za ta denar bodo občine, preko županov, zadolženih, da izpolnjujejo pozitivne namere svojih državljanov. Tega ne želite! Tega ne želite. Doslej ni bilo politične volje, da bi preprečili korupcijo, in na takšen način vzpostavljanja vmestne ravni lokalne samouprave, se bo korupcija v Sloveniji še povečala. Zato, da bi lahko postavili točno predvidene svoje ljudi, brez slehernega soglasja občin! To pomeni, da boste prek teh vzvodov peljali korupcijo, če je ne bo možno na državni ravni. Dajte, enkrat zberite toliko politične volje, da boste dali ta denar, pa boste eno korupcijsko afero preprečili - delovanje. Tu je bilo izraženo tudi dobesedno prikazovanje "belih mišk" v očeh nekaterih poslancev LDS ob nekoliko spremenjenem stališču Ljudske stranke! Jaz mislim, da je pozitivno in pohvalno, da je končno spregledala tudi ta stranka. Ko ste podpisovali koalicijsko pogodbo, sedaj priznavate, da ste jo sprejeli v koalicijo samo zaradi tega, da bi po lastni zamisli lahko naredili pokrajine. Vendar ste jo šikanirali. V nadzorne svete bank in skladov tudi njihovih predstavnikov niste delegirali. Bili so zaničevani in sedaj so pač spregledali. Sedaj so spregledali in na to jih opozarjajo tudi njihovi župani, ki jih imajo precej na terenu. In mislim, da je to izraz tiste participacije in ljudske volje. Na evropskih volitvah je pravzaprav ljudstvo ta koncept, ki ga ponujate, že zavrglo, glasovalo je proti in to prepričljivo. Hkrati je na teh volitvah podprlo življenjsko gledanje na ustanavljanje pokrajin, na regijsko problematiko - življenjsko gledanje, ki je prisotno v evropskih demokratskih in ljudskih strankah, ki so nosilke tega projekta v Evropi. In zaradi tega ni čudno, da so požele prepričljivo zmago te stranke, ki življenjsko gledajo na ustanavljanje pokrajin in na funkcije pokrajin. Zakaj ljudje nimajo zaupanja v koncept, ki ga ponujate? Zato, ker dejansko, kot je bilo že omenjeno, ni ponujena vsebina, niso ponujene pristojnosti in niso zagotovljene finančne platforme bodočih pokrajin. To zakonodajo bi se lahko sprejelo in s prehodnimi določbami, da se uveljavi ob spremembi ustave. Ljudje bi točno vedeli, v kaj jih politični reprezentanti napotujejo. Ne podcenjevati ljudi, da se lahko dolgoročno norčujemo ali pa norčujete iz ljudi, da spoštovane evropskih norm ni pomembno in potrebno. Je potrebno! Upam, da bo spoštovanje evropskih norm tudi to državo prisililo, da bo na področju ustanavljanja pokrajin, odnosa do regijske problematike le-to treba spoštovati. Kako naj ljudje zaupajo, če, mislim, da predsednik liberalne akademije govori o tem, da si ljudje ne morejo predstavljati Slovenije kot predmoderne planšarije. Zmerjati Slovenijo s "planšarijo"! Ja, saj to je [[...]]Če je Slovenija planšarija, potem ste jo ustvarili vi. Vi ste ustvarjali Slovenijo, upravni in politični model, vi ste ustvarjali, kazati s prstom in govoriti o planšariji Sloveniji! Večno se zanaša ti na to, da ljudje ne bodo vedeli, za kaj gre, da ne bodo razumeli in da bodo stalno nasedli neki provokaciji - mislim, da je ta čas minil. In tu gospod Štrajn tudi govori o tem, da se lahko nek strah zgodi, če ne bodo pravočasno, pravilno razmišljali. Da se lahko zgodi, da se bodo uveljavile, prodrle, kupljive manjše stranke. To pomeni, da gospod Štrajn priznava, da ste v preteklosti kupovali naklonjenost manjših strank. To je zelo pomembno priznanje.
Kolega Jerovšek, ampak smo vendar pri ustavi in regijah, kolega Jerovšek!
Jaz doslej nisem imel pisnega dokaza, da je bila katerakoli stranka kupljena, mala stranka, tu pa je dokaz, da je bila v preteklosti kupljene manjše stranke.
Kolega Jerovšek!
Čakajte, predsednik liberalne akademije to piše, verjetno o tem lahko [[...]] [[Medsebojni pogovor.]] [[...]]
Člankov je dosti tudi o prometnih nesrečah, so danes članki, pa ne govorimo o njih.
[[...]]Govorim kaj Liberalna demokracija ponuja ljudem s svojim predlogom regionalne samouprave. To je iz sobotne priloge. In jaz verjetno lahko govorim o tem. Zdaj imate probleme, da na tem projektu ni bilo možno kupiti neke manjše stranke. Govorite o tem - ne vem, kaj se zgodilo -, da te male stranke naenkrat ne ubogajo več. Ne ubogajo, tako kot je bilo predvideno in določeno. In spoštovane kolegice in kolegi, čas je, da rezultate volitev zadnjih vzamete v roke, da jih resno jemljete, da jih resno razlagate, da si jih resno tolmačite. Ljudje ne marajo in ne želijo kupovati megle, ki jim jo ponujate, da preprečujete sleherno participacijo občin in ljudi. Sleherno. Ne rečem, da je ta participacija oziroma to soglasje treba jemati absolutno. Ampak z nekim kvorumom, kot je bil v Evropi dosežen za sprejemanje odločitev, to je pa evropska norma, po mojem. In če ne sprejemate teh evropskih norm, jaz ne verjamem, da bodo ljudje to nagradili. In nazadnje še o tem amandmaju manjšin. Glejte, moram reči, da sem zadržan do tega, kljub temu da se iz ure v uro predlog spreminja. Tu je, zdaj ne vem, praktično katera varianta velja, ampak ko smo že nekoč o tem razpravljali, sem posebej opozoril, kako nevarna je dikcija o posebnem statutu, ki asocira na poseben statut svobodnega tržaškega ozemlja na isti lokaciji, kar ni bil teritorij netedanje Jugoslavije niti ne sedanje Slovenije, ampak je to asocirano na neko drugačno državno tvorbo, s katero bi bila suverenost Slovenije seveda nična ali pa je sploh ne bi bilo. Mislim, da naša ustava že doslej odlično definira, pozitivna zakonodaja tudi, pravice manjšin in dolžnosti države Republike Slovenije. Kajti, če bi to uveljavili, potem mi ne moremo imeti Primorske kot pokrajine zgodovinske, kajti potem bi se dvojezičnost širila na celotno Primorsko. Kdo se strinja? Mislim, da so na nek način sotudi na teh volitvah ljudje zavrnili takšno pretirano uveljavljanje tega vsega tudi z zavrnitvijo neke liste in preferenčnega glasu nekoga drugega, ki tega ne pomeni, takšne politike te stranke. Glejte, bom čisto direkten. Skrbi me tudi v zvezi s tem, kar je kolega Battelli - škoda, da ga ni tu - , zastopal, ko je bila naša delegacija v Rimu, zunanjepolitični odbor, ko je v blefiranju, kaj bomo odprli, za kaj se bomo zavzemali, trdil, da ni potrebno vračanje kulturnih dobrin italijanske države, ki so bile v času vojne in fašizma odnešene z našega ozemlja. Ko je trdil, da se o kulturnih dobrina, slikarijah iz Pirana, lahko pogajata samo Vatikan in Republika Italija, kar je eklatantno zanikanje suverenosti Slovenije na tem ozemlju. In če se po glavah sprehajajo takšne ideje, ki eklatantno zanikajo suverenost s strani podpisnika tega amandmaja, jaz takšne miselnosti ne morem podpirati. In svarim - ta ideja je bila potem celo zavrnjena s strani italijanskega ministra, vendar je bila izrečena na našem sestanku In jaz se potem tu sprašujem, kam dejansko merijo takšni predlogi, zakaj se manjšinci zdijo depriviligirani v tej državi, zakaj se jim zdi, da ne morejo uresničevati z ustavo določenih pravic. Hkrati pa seveda je legitimno postavljati takšne amandmaje injih predlagati in tudi zahtevati takšne pravice, je pa to legitimno. Vendar, kot sem že rekel, tu imam jaz pomisleke in mislim, da je omenjene predloge treba brati tudi med vrsticami, podobno kot bi kolegica lahko prebrala predloge svoje stranke tudi med vrsticami. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem Antonu Botolenu.
Hvala za besedo. Lep pozdrav predsedujoči, kolegice in kolegi poslanci. O resnih zadevah razpravljamo pravzaprav neresno. V sredo v parlamentu beremo sobotno prilogo, medtem ko so jo občani prebrali že v soboto. Sicer pa sem poglobljeni z argumenti temelječi razpravi frendovski psihoanalitični šel pogledat, o čem razpravljamo, in ugotovil, da razpravljamo o spremembi ustave glede ustanavljanja pokrajin, zato bom skušal biti zelo konkreten in se bom omejil na to, kar je na dnevnem redu. Temeljno vprašanje oziroma v ustavi pravzaprav želimo spremeniti način ustanavljanja pokrajine, ne pa toliko vsebine. Vendar je vsebina, kakšne bodo te pokrajine, bistvena tudi za način ustanavljanja. Vprašanje temeljno po mojem mnenju seveda je, ali bo pokrajina druga stopnja lokalne samouprave - in samo to - ali pa bo hkrati tudi najnižja stopnja državne ureditev, torej dvoživka. Če bo res samo druga stopnja lokalne samouprave, potem se moramo vprašati, kaj je na to drugo stopnjo sploh možno prenesti. Na območje, iz katerega prihajam smo ustanovili skupno občinsko upravo, prenesli na, recimo, bodočo pokrajino urejanja prostora, zbiranja odpadkov, občinske inšpekcije, soustanoviteljstvo komunalnega podjetja, knjižnice, zdravstvenega doma in še kaj. Več ne vidim, kaj bi še lahko prinesli z občin na pokrajino. To je seveda za pokrajino premalo. Zato bi seveda bilo nujno, če bi samo bila to druga stopnja lokalne samouprave, potem bi bilo nujno soglasje občin. Ampak na takšen način lokalna samouprava druge stopnje, pokrajina, ne more preživeti. Bistveno je, kaj bo na to pokrajino prenesla država. V mojem mišljenju mora v bodočem delokrogu pokrajine biti več kot 70% prenesenega delokroga s strani države in manj kot 30% s strani lokalne skupnosti. Če pa bodo država in ministrstva prenašala določene ne samo obveznosti, temveč tudi finance in tudi kadre, predvsem kadre, na drugo stopnjo te lokalne samouprave oziroma na pokrajine, ki bo istočasno prva stopnja državne uprave, potem je seveda logično, da se lahko takšna pokrajina ustanovi z zakonom. Razen tega, da bo pokrajina po meri ljudi, je seveda še posebej pomembno, da damo poudarek na učinkovitost in pa ekonomičnost. Z ustanavljanjem pokrajin se bistveno ne bi smela povečati državna birokracija, takšna ali drugačna, temveč je treba, če bomo prenašali pristojnosti, prenašali delokrog, prenašali finance, prenašati tudi kadre. V tem je smiselnost, drugače pa država te druge stopnje ne more vzdrževati. Govori se, da hitimo prehitro, da je treba hiteti še bolj počasi. Res je še vprašanje, kakšen bi še lahko bil tempo, ki bi bil počasnejši, kot je sedaj. Tako v bistvu s tem, ko s to ustavno spremembo na nek način govorimo samo, kakšen bo način ustanavljanja pokrajin, pravzaprav še ne prejudiciramo, kakšna bo vsebina, je pa seveda bistveno, kaj si kdo pod vsebino te druge stopnje, ki je pa najnižja stopnja državne uprave, predstavlja. Če si jo res predstavlja kot samo drugo stopnjo lokalne samouprave, potem še enkrat poudarjam, je logično, da vztraja na dvotretjinskem soglasju občin, če pa si jo predstavljamo tako, kot si jo jaz predstavljam, potem pa tega po mojem ni potrebno, zato bom jaz te ustavne spremembe podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Mamića. Izvolite.
Hvala za besedo. Pozdravljam vse prisotne. Se pridružujem predgovorniku, zato ker je eden od redkih, ki je govoril o vsebini. Namreč, mene moti, recimo, če od začetka samo omenim, spremembo ustave. S to ustavo se igramo kakor da je, ne vem kaj, kot nek podzakonski akt, ki ga lahko spreminjamo vsak tretji dan. Jaz sem si ustavo predstavljal malo drugače, kot neko podlogo vseh zakonov, da jo ne moreš kar tako spreminjati. Nekdo se spomni, da je treba rešiti nek problem, problem se ustavi pri ustavi, potem z argumentom moči to tudi naredi in potem gre barka naprej. Sem pohvalil gospoda predgovornika tudi zaradi tega, ker do sedaj smo poslušali eno samo polemiko, kdo bo koga, ali je to spet predvolilni boj ali ne vem kaj drugega; v glavnem, neko prepričevanje brez argumentov, neki citati, reki, monologi, demagogija - skratka, besedičenje. Jaz pri temu sedaj konkretno predlogu, ki je sedaj na mizi, pravzaprav vidim neko vsiljevanje ljudstvu nečesa. Se pravi, ne bomo nič vprašali tiste ljudi, ki jih bo to najbolj prizadelo, občane, kaj bo z njihovo usodo, kaj za občino pomeni regija. Nikjer ni napisano, kako bi delovala ta regija, kakšne pristojnosti bo imela ta regija, ali bo razbremenila državo ali bo ta centralizacija s tem razvodenila - hvala bogu, če bi to bilo res! Samo, jaz se bojim, da se samo s tem jača, ker v tem primeru se mi zdi, da bodo občine postale, več ali manj, kot neke malo boljše krajevne skupnosti. Če se bo tako nadaljevalo, bodo potem popolnoma izginile. Se pravi, nekaj eksperimentiramo samo zato, da bi eksperimentirali, ne pa zato, da bi imeli nekaj od tega. Jaz sem prepričan, da mi vsi želimo, da bi bilo nekaj od tega, ampak ni to način. Se spomnim, pred tolikimi leti, tistih slavnih tozdov. To so bili neki eksperimenti, češ, dokazljiva zadeva, ki bo nas vse osrečila in potem smo na koncu vsi, oprostite, "potozdili". Pri vsej tej zadevi, recimo, ko se menimo danes, je bil minister za notranje zadeve - je nekaj govoril, ministrica, gospa Kovačeva, ki bi jo to tudi moralo zanimati, ki bi lahko tudi dala kakšen odgovor na kakšno vprašanje, kakšno prepričljivo mnenje, program, kaj pomeni to, kakšni so cilji -pa je enostavno ni. To je moje mnenje, moje gledanje. Lahko da nimam prav, ampak se mi zdi, da bi bila nujno potrebna za kakšno stvar razčistiti. Se pravi, to je bled predlog nečesa, nekih sprememb in z bledim predlogom spreminjati ustavo, oprostite, to ni dopustno. In takih predlogov ne bom podprl, ker ne mislim prevzeti odgovornosti nase, tako bom glasoval proti. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Vizjaka. Izvolite. Ne želite. Gospod Terčon, izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Torej, jaz bi rekel tako, da danes smo slišali že ogromno izgovorov, kako ne bi prišli do pokrajin. Pa se skušajmo spomniti, kako se je zadeva začela. Začela se je s tem, s splošno ugotovitvijo, da imamo preveč centralizirano državo, da so razlike v razvitosti posameznih slovenskih regij prevelike in da je treba nekaj storiti. Začela se je z ugotovitvijo, da imamo ustavo, ki onemogoča, realno onemogoča ustanovitev pokrajin, ki bi bile tudi generator bolj sorazmernega regionalnega razvoja v Sloveniji. In v prejšnjem mandatu je skupina poslancev s prvopodpisanim Lavrincem, vložila predlog za spremembo ustave, da se 143. člen črta. Danes pa poslušamo razprave o vsebini pokrajin. Vse razprave so naravnane na vsebino, na tisto, o čemer bi se moralo razpravljati takrat, ko bomo sploh odstranili oviro, da lahko začenjamo sprejemati zakon, in tam bi se pogovarjali o vsebini. Se pravi, lahko bi se vrnili na začetek in bi rekli, potem pa samo izbrišimo 143. člen, ki je ovira za ustanovitev pokrajin. In debate je konec. Zadeva v resnici ni tako komplicirana. Zadeva je preprosta. Vendar smo jo zakomplicirali. Mi iz LDS-a doživljamo očitke, da smo bili toliko časa na oblasti in da sami nismo storili dovolj. Pa je treba vendarle resnici na ljubo povedati, v kakšnih koalicijah smo bili. Nikoli nismo bili v 2/3 koaliciji in vsi vemo, da potrebujemo 2/3 koalicijo, če hočemo ustavo spremeniti. Zatorej te možnosti nismo imeli, čeprav smo vam vedno znova to odpirali, in sedaj, ko smo imeli nekaj časa tudi približno 2/3 koalicijo, je vlada prišla s predlogom, ki je po mojem mnenju še zmeraj najboljši. Danes imamo pa predlog stališč, ki so predmet nekega kompromisa. In ta kompromis je spoznanje, da lahko pridemo do 2/3 s takim predlogom, je nek kompromis približkov tega, kar je predlagala SLS oziroma njeni predstavniki. Pa vendar danes SLS, ki ni več z nami v koaliciji, opozarja na soglasje dveh tretjin občin in tako naprej. No, moram reči, da sem že vajen takega načina delovanja našega bivšega koalicijskega partnerja, za katerega velja, da če se dopoldne nekaj dogovoriš, ni nujno, da bo veljalo tudi popoldne; prej nasprotno, velja, da popoldne ne velja več. Za katerega velja, da če se nekaj dogovoriš s predstavnikom poslanske skupine, ne pomeni, da si se dogovoril s poslansko skupino; prej nasprotno, pomeni, da si se mogoče dogovoril z njim, pa še ni nujno niti z njim. Takšno je to delovanje in zato ta zagata. SLS pa je bila tista, ki je predlagala ta kompromis, po razpravah pa predpostavljam, da ga ne bo podprla. Velika načelnost! Predstavljajmo si, kaj bi bilo v te državi, če bi se v tem parlamentu vse poslanske skupine tako obnašale. Ali bi sploh državo še imeli? Zelo dvomim. Ampak na to si odgovorite sami sebi. Pravim, da gre za izmikanje. In seveda se je treba vprašati, kaj pa je cilj tega izmikanja in teh izgovorov. Sam pri sebi ugotavljam, da sta samo dva možna cilja: eden je, da do sprememb ustave sploh ne pride in da ne pride do pokrajin, drugi pa je, da se da tako ostre kriterije, da bo odprt lov na vsakega poslanca, kako bo glasoval, in da bo za kompromis potrebna velika stopnja soglasja, kar pa pomeni veliko verjetnost velike drobitve na pokrajine. Torej, ali ne pokrajin ali pa pokrajine po meri občin. In zdaj glede načelnosti. Govorite o soglasju dveh tretjin občin, dveh tretjin prebivalstva. Sam si tudi predstavljam, da ko bomo odpravili oviro - in samo o oviri govorimo -, bo treba izpeljati nek postopek, kjer bodo občine udeležene pri oblikovanju pokrajin, kjer bodo mejne občine imele možnost priključitve k različnim pokrajinam, kjer bo nek referendum, kjer se bo testirala volja ljudi in neka stališča občin. To popolnoma sprejemam. Toda, če gremo na občine, kaj če bi imeli v ustavi tak člen, ki velja za pokrajine in tudi za občine, in da bi postavili take ovire - kakšne ovire bi postavili? Dve tretjini krajevnih skupnosti bi moralo biti za ustanovitev občin, ali kaj? Povejte mi! Ali dve tretjini prebivalcev? Ne, takrat niste postavljali ničesar. Ali se spomnite, kako ste glasovali? Glasovali ste, kjer so ljudje bili proti občinam, kjer je bil izveden referendum, ste ustanovili občino. Kakšna je tu zdaj vaša načelnost, gospoda moja draga? [[Oglašanje iz ozadja.]] Gospa podpredsednica, prosim, da ga umirite. Torej, toliko o vaši načelnosti. Ja, imeli ste oblast nekaj let po osamosvojitvi in vedno smo bili v koalicijah z vami. Vemo, kakšne so bile, na to sem že opozoril. Bile so tam 45, 46, in bili smo vajeni velikega, velikega izsiljevanja in barantanja To je res, gospod Rokavec. Torej, to je vaša načelna drža. Ko gre za občine, bomo razparcelirali, ne glede na voljo ljudi, in ko gre za pokrajine, mogoče je ista želja. Mogoče isto počnete samo zaradi tega, mogoče pa pokrajin nočete. Zakaj jih nočete? Računate, da boste jeseni na oblasti, da boste vi sami sprejeli te pokrajine, brez dvotretjinske večine seveda ne boste, ampak mogoče boste naredili sistem, ki vam bo ustrezal. Ampak ironično je v tem to, da kričite, kako imamo vso oblast v rokah in da je nočemo redistribuirati, sami pa nočete pomagati, da bi se ta oblast redistribuirala. Torej živite na špekulaciji. Mi bomo jeseni na oblasti in bomo imeli vso oblast. Mi pa nočemo vse oblasti, vi pa kričite, da jo imamo. Ironija nad ironijo. Torej, kakorkoli že, ta kompromis, predlog stališč je gnil kompromis, da se razumemo. Odpira pot k možnosti velike parcializacije in neevropskih regij. Vendar je boljše kot nič, zato bom jaz to podprl. Čeprav je najboljša varianta - gospod Rokavec, vi ste tudi predlagali pa me zanima, če boste to glede na vaše izrečeno stališče - je boljše kot nič, sem rekel, in bom zaradi tega tudi podprl. Nisem pa siguren, da bomo prišli do kvalitetnih pokrajin. Tukaj se postavlja vrsta vprašanj. Hotelo se je vse urediti pri spremembahustave, pa preberite si, kaj o zdravstvu govori ustava, o sociali, ali tam ureja vsako pravico, ki jo ima nekdo iz tega naslova? Ne, to je prepuščeno zakonu in podzakonskim predpisom. Ustava napotuje, določa osnovna merila in omogoča določene stvari. In onemogoča pokrajine. Zato popravimo samo tisto, kar je za popraviti, potem se bomo pa dogovarjali, to je moje stališče. Kar se tiče vloženega amandmaja s strani predstavnikov manjšine. Tukaj je bilo veliko žolča izrečenega na ta amandma. Ta amandma je doživel neko spremembo, je popravek amandmaja, kot vidimo, za katerega mislim, da gre v pravo smer. Predvsem osebno mislim, da ne bi bila potrebna dvotretjinska večina vseh za ureditev tega, da je to nepotrebno, čeprav bi lahko bilo. Moram pa opozoriti pri tem, da obstajajo države, katere se mnogokrat kvalificira, da imajo dosti slabše urejeno manjšinsko problematiko kot mi, ker mi jo imamo bojda najbolje, ki imajo posebne statute v pokrajinah, tudi zaradi ali predvsem zaradi teh manjšin. Zdaj, ali hočemo imenovati to poseben statut ali ne, je druga stvar. V vsakem primeru pa bo pokrajinski statut moral vsebovati določila, ki bodo specifična, ki bodo posebna, zaradi dejstva, da tam živi določena manjšina. Imenujmo ga kakor hočemo, ampak tega dejstva ne bomo mogli zanemariti. Zdaj ali hoče nekdo tukaj delati politiko in zlivati žolč, kako gre za cepitev Slovenije, kar sploh ni res ali ne, to je druga stvar. Ampak te posebne določbe bodo morale biti, če smo resna država. Na koncu koncev to izhaja tudi iz nekih mednarodnih sporazumov, katerih zavezanci smo in tako naprej. In opozarja, dvojezičnost se je omenjala. Tudi občine, kjer živijo manjšine, imajo statute. Lahko jih imenujejo poseben statut, lahko pa jih imenujejo statut. Tudi, če jih imenujejo statut, imajo posebna določila, ki so vezana na manjšine. Dvojezičnost tudi v teh občinah ni čez celo območje in čez cela območja občin, zatorej je čisto natolcevanje, da gre za uvajanje dvojezičnosti na celotno območje bodočih pokrajin, kakršnekoli že bodo. Zato, realno gledano, ta amandma ne more škodovati za nadaljnjo proceduro in jaz ga bom tudi podprl. Kot sem že rekel, bom podprl tudi to slabo rešitev, čeprav zelo dvomim, da bomo do ustavnih sprememb prišli. Gospodje, ki ste govorili, iz severovzhodne Slovenije, kar nekaj vas je, ki ste veliki kritiki sprememb ustave, zavedajte se, da živite v območju, ki je po vseh kriterijih razvitosti najslabše razvito v Sloveniji, bodisi da gre za merilo po bruto družbenem produktu bodisi da gre za merilo po stopnji zaposlenosti oziroma brezposelnosti itd. Zavedajte se, da je edina realna decentralizacija institucionalna decentralizacija, vsi ostali zakoni o nekih skladih, ki se bodo obračali v centru, po nekih kriterijih, ki jih bo birokracija predpisovala, ne bodo prinesli tega. Če hočete dobro svojim ljudem, borite se za decentralizacijo, v obratnem primeru samo prodajate politične puhlice. Hvala lepa.
Hvala lepa. Samo popravek napačne navedbe iz vaše razprave? Gospod Rokavec, samo to. Izvolite.
Hvala. Gospodu Terčonu bi samo toliko, da je absolutno napačno razumel razpravljavce, ki smo razpravljali v smeri, kar se tiče potrebnega soglasja občin. Namreč, menim, da je absolutno nekorektno razmišljati v smer, da tisti, ki si prizadevamo za to, da bi tudi omogočili občinam, da seveda dve tretjini občin v posameznem območju pokrajine, števila prebivalcev da potrebno soglasje za ustanovitev pokrajine, da seseveda na podlagi tega izmikamo sprejetju teh ustavnih sprememb, zato, ker bomo lahko jeseni sprejeli to lažje, ko bomo imeli oblast. To je največja norost. Če bi bilo to res teoretično možno, potem si mi, če bi teoretično seveda dobili jeseni oblast, seveda sami postavljamo še večjo oviro, da pridemo do pokrajin, ampak to je napačno razumevanje pojma. Gre se predvsem za razumevanje in razjasnitev osnovnega pojma - kakšno vlogo želimo v procesu ustanovitve pokrajin dati občinam, ali čisto minimalno ali pa seveda tako pomembno, za katero se bo morala tudi država krepko potruditi, da bo seveda prišla v okvir ustanovitve pokrajin, ki bodo tudi po želji občin. Jaz menim in trdim, da je ta drugi del seveda bistveno težji za državo, ampak v končni fazi za funkcioniranje pokrajin pa bistveno boljši. Jaz bi se lahko danes tudi vprašal, ja, zakaj pa je recimo LDS že dvakrat umaknila zakon o skladnem regionalnem razvoju s te seje, ker menim, da bi prav ta zakon bil potreben zato, da bi bila zdrava predhodnica za naravno nastajanje pokrajin. Ampak enostavno se umika. Ker če hočemo priti do zdravih pokrajin, lahko pridemo do njih le na podlagi interesnega povezovanja in združevanja, glede na interes posameznih občin. Nikoli se ni obnesel tako imenovani diktat z vrha navzdol, je pa seveda bistveno bolj enostaven in lažji. Pa še nekaj, glede tiste nenačelnosti. Na prejšnji seji oziroma prejšnjem dejanju sprejemanja stališč k ustavnim spremembam je tudi Liberalna demokracija ta amandma narodnosti podprla, gospod Terčon. To ni bil prej nikoli predmet kakršnihkoli koalicijskih usklajevanj ali pa sploh razprav na ustavni komisiji. Ampak to ste vi takoj avtomatično takrat podprli, in to je vaša načelnost. Ja, ne gre tako; če jo zahtevate od drugih, jo spoštujte tudi sami. Hvala lepa.
Hvala lepa. To so polemike. Lepo prosim, gospod Terčon, popravek napačne navedbe gospoda Rokavca.
Ker sem bil omenjen, gospa podpredsednica.
To ni replika, da omenjate drug drugega.
Torej, vsa oblast izhaja iz ljudstva, tako v demokratični državi, pa mislim, da so nas to učili tudi že v socializmu - tudi državna oblast, tudi pokrajinska oblast in tudi občinska oblast pa tudi oblast krajevnih skupnosti, če hočete. Jaz sem vas samo vprašal, zakaj zdaj dajete tako pomembno vlogo občinski oblasti - sicer sem rekel, da je potrebno tudi občine vključiti -, ko je šlo za občine, pa krajevnim skupnostim niste dali nobene vloge. Oblast morate dati ljudstvu, sem rekel. Ljudstvo mora biti tisto, ki bo odločalo. Zakaj bazirate samo na eni, etatistični združbi, ki je lahko država, pokrajina ali pa občina? In zdaj ste dobili občine za izgovor, za nič drugega kot izgovor. Zakaj pa niste spraševali krajevnih skupnosti, ko ste občine ustanavljali, in ste ustanavljali proti volji ljudstva, iz katerega izhaja vsa oblast.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kontiča. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Že v uvodu, ko sem v imenu poslanske skupine predstavljal stališče, sem povedal razloge, zakaj je nujno podpreti predlagani kompromisni predlog stališč. Ko pa sem poslušal nekatere kolege, predvsem gospoda Jerovška, nisem natančno vedel, ali sem na pravi seji, ali sem pri pravi točki ali sem kompletno vse zgrešil. Vendar se mi zdi, da je gospod Jerovšek tisti, ki je zgrešil bistvo današnje razprave in ni razpravljal o pokrajinah, vsaj vsebinsko ne. O načelnosti posameznih akterjev teh sprememb oziroma tistih, ki so sodelovali pri pripravi teh stališč in na podlagi katerih smo potem sprejemali kompromise, raje ne bi govoril, ker nerad govorim grde besede, pa se bojim, da bi mi tokrat katera na račun naše bivše koalicijske partnerice ušla po nepotrebnem Tudi sam sem bil v začetku zastopnik tega, da se pokrajine ustanavljajo od spodaj navzgor. Zmotno, kajti kasneje so me strokovnjaki s tega področja podučili, da je nemogoče, da nekdo ustanovi nekaj, kar je iznad njega, se pravi dejansko to ni možno in o tem je govorila že tudi podpredsednica državnega zbora. No, mi smo v tem času takrat vložili tudi zakon o Savinjsko-šaleški pokrajini, tudi z namenom, da sporočimo temu cenjenemu zboru in vladi, da želimo na svojem območju ustanoviti pokrajino v soglasju zvsemi sveti občin na tem področju in soglasju z vsemi župani na tem področju. In že takrat sem povedal, da bom najbolj vesel, če se ta zakon v parlamentu ne bo obravnaval, ne pa obravnaval zaradi tega, ker bo parlament sprejel najprej spremembe ustave, potem oba zakona, ki sta za ustanovitev pokrajin tako vsebinsko kot teritorialno potrebna, in na podlagi tega ustanovil pokrajine v celotni Sloveniji brez sivih lis, ki bi nastale v primeru, če bi se občine zgolj združevale v pokrajine. Govoriti o tem, kateri kadri bodo v pokrajinah odsluženi z republiškega nivoja, morda nagrajeni z občinskega nivoja, je v tem trenutku nesmiselno govoriti. Tudi v pokrajine bodo volitve in tudi tam bodo ljudje na neposrednih volitvah odločali, kdo bo član pokrajinskega sveta kdo bo v tej pokrajini in takrat bodo ponujeni kadri, ljudje bodo pa določili, kdo bo v teh pokrajinskih svetih sedel. Nehote dobivam občutek, da želimo zapisati v ustavo, v člen, določbo, kjer bomo napisali: "Pokrajine v Sloveniji imamo", v drugem odstavku istega člena bi pa že lahko zapisali: "Pokrajin v Sloveniji ne bomo imeli." To je način, kot ga poslušam danes, ko pa sem poslušal predstavnika poslanske skupine Slovenske ljudske stranke, na hitro preštel glasove, mi je popolnoma jasno, da danes razpravljamo o nečem, kar nima možnosti sprejema v tem mandatu. Zato na koncu svoje razprave naj izrazim le željo, da bo mogoče in da res želim, da bi naslednja sestava državnega zbora presegla te ovire in vpeljala pokrajine v Republiki Sloveniji. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Pukšiča. Izvolite. Gospod Jerovšek in vsi ostali, lepo prosim, poslovnik je jasen, replike ni, če kdo omeni koga, ki je prej razpravljal. Replika je, da nekdo v svoji razpravi napačno citira in uporabi odsek iz razprave prej razpravljajočega razpravljalca. Gospod Jerovšek, če je gospod Kontič napačno kakšen vaš stavek iz vaše bogate razprave, mislim pa da je on rekel, da se z vami ne strinja, to pa [[...]]Ali je kaj za popravljati, gospod Jerovšek? Popravek napačne navedbe, gospod Jerovšek, lepo prosim, izvolite, imate besedo za repliko.
Gospa podpredsednica, prej ste me vi po nemarnem dvakrat omenjali, pa nisem dobil replike, sedaj pa sem že bil na vrsti in se je gospod Kontič na mojo razpravo znašal. Glejte, gospod Kontič, omenili ste, da najbrž jaz nisem razumel, na kateri razpravi sem in o čem sem govoril. Vi ste se zmotili oziroma niste poslušali, jaz sem začel s politično aroganco, o kateri je govorila gospa Krebsova. Torej, ona ni bila danes na pravi razpravi in na pravi točki dnevnega reda. Drugo pa vas je verjetno zmotilo, da sem v svoji razpravi rentgeniziral prave namene vaših predlogov. Da sem rentgeniziral prave namene vaših razlogov, da sem gledal malo med vrsticami in mislim, da je to zelo dobro in pomembno, da mi, ki vemo, kakšne vzvode oblasti in to uporabljate, kakšno politično tehniko, kakšne, da ne bom rekel preveč močnega izraza, trike uporabljate, da to sporočamo javnosti, ki nas gleda, ki nas posluša, ki spremlja naša prizadevanja. In ravno o tem sem jaz govoril in še kako sem govoril o tem, kakšni so skriti nameni ali pa nameni s tem, da hočete betonirati svojo politično moč tudi preko jesenskih volitev, ne glede na to, če jih boste izgubili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika na repliko. Lepo prosim zelo kratko, gospod Kontič.
Res bo zelo kratko, gospa podpredsednica. Se strinjam z vami, gospod Jerovšek, gledali ste med vrsticami, zato ste tudi vsebino zgrešili.
K besedi vabim gospoda Pukšiča. Lepo prosim za mir v dvorani!
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Kolegice in kolegi, če bi pogledali malo po svojem delovodniku za nazaj, bi ugotovili, da danes ponovno razpravljamo o neki temi, katero smo v tem državnem zboru z glasovanjem že zavrgli. Zavrgli smo jo pač zato, ker ni bila pripravljena, ker jo je vladajoča koalicija pripravila slabo oziroma ker ni bila užitna za tiste, katerim je bila namenjena. Ali tudi zato, ker seveda je vladajoča koalicija želela odstraniti pri tem odločanju o tako pomembni zadevi ljudstvo. Nekateri smo seveda temu nasprotovali. Zato je tudi današnja ugotovitev nekaterih poslancev iz vladajoče koalicije, ko ugotavljajo, da ni nobenega upanja, da bi dosegli dvotretjinsko večino za spremembo ustave na tem področju 143. člena in ustave, točna, ampak ne razumem, zakaj so se vendarle, ko vedo vnaprej, ko zadev niso uskladili, odločili, da bodo zapravili en dan razprave ponovno za nekaj, kar ne prinaša nobene koristi tudi ne vsebinske, kaj šele materialne za državljanke in državljane. V samemu predlogu spremembe ustave, 143. členu je zapisano, da zakon o pokrajini in njihovo financiranje sprejme državni zbor z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev. Če bi imeli predlagatelji resen namen, potem bi seveda že zdavnaj pripravili zakon o pokrajinah, kjer bi bilo jasno, katere funkcije in katere naloge so tiste, ki jih bo država prenesla, torej z državnega nivoja na pokrajinski. Če pa je namen samo to, da s spremembo te ustave in s sprejetim zakonom potem ukinete občine in naredite nazaj krajevne skupnosti, pristojnosti občin pa prenesete na pokrajino, pa smo seveda zadeli v srce tega problema, kar vas pravzaprav najbolj žuli. To pa je, daimamo poleg neuspešne in nesposobne vlade uspešne in zelo sposobne lokalne skupnosti in občine. Če kje, potem se je v teh zadnjih desetih letih prav na tem področju marsikaj spremenilo, čeprav seveda pod daleč neenakimi pogoji. Primerjava med nekaterimi zelo bogatimi občinami in seveda tistimi, o katerih ste govorili, da boste v svojem času, v svojem mandatu naredili za izravnavo v regijah, da se bodo te razlike zaustavile oziroma da se bodo začele zmanjševati, seveda niste naredili popolnoma nič. Tudi kazalci to kažejo, takšni ali drugačni. In govoriti o tem, da bi spremenili ustavo zato, da bi decentralizirali državo, je popoln nesmisel in zadeva ni resna. Po vašem, torej tako je bilo tudi v razpravi slišati, so ali bomo krivi tisti poslanci Štajerske, kibi seveda takšni spremembi ustave nasprotovali, ker bo pač država ostala centralizirana, s to spremembo pa bi jo decentralizirali. Ni res. Da so vsi kazalci najslabši prav na Štajerskem in v Prekmurju, ste seveda odgovorni in krivi prav poslanci vladajoče koalicije. Vi ste tisti, ki ste tudi na opozorila s strani opozicije že leta 1998 sprejeli tako imenovani zakon o regionalnem razvoju, ki pa ni prinesel popolnoma nobenega napredka, ampak seveda samo povečevanje razlik. Res pa je, da je prinesel nekaterim posameznikom možnost obogatitve za neopravljeno ali za nič dela, ampak samo za neko administracijo s strani državnega proračuna, saj se je več kot polovica sredstev, ki so bila pred 1998. letom, razpolovila za direktne investicije v komunalno infrasrukturo, cestno infrastrukturo in ostale pomembne zadeve. Resen pristop k spremembi tega člena ustave bi bil, da bi pripravili paket, prvič, spremembe zakona o financiranju občin, drugič pa seveda, da bi v tem paketu bil pripravljen tako zakon o pokrajini in o njenem financiranju, načinu njenega financiranja. Če bi seveda to imeli, kar bi začelo veljati ob spremembi ustave, potem bi z lahkoto dosegli tudi ob spremembi te ustave 2/3 večino. Na ta način pa ne. Sicer pa se postavlja danes vprašanje: Ali in zakaj sploh in kako ustanavljati pokrajine, če takrat nismo, ko smo v predpristopnih pogajanjih imeli veliko odprtih skladov v Evropski uniji, nismo znali, ker smo imeli nesposobno vlado, to izkoristiti? In danes, ko so evropski skladi prazni, ne vem, kaj bi naredili s temi pokrajinami, razen to, da bi seveda imeli volitve pa nove funkcionarje pa novo administracijo in da bi potem se zopet vlada odločila, da bo najnižje plače oziroma delavcem dvignila plače za 2 jurja, sedaj še jih je za pet, ker potem bi samo dva ker bi 3 jurje pobrala ta vmesna druga državna uprava. Torej, bolj pametno je razmišljati seveda o tem, kaj narediti na gospodarskem področju, da bi seveda gospodarstvo lahko bolj konkurenčno zadihalo, razbremeniti plačni sistem, razbremeniti plače in seveda s tem avtomatsko povečati osebne dohodke, delavkam in delavcem v proizvodnji, ter če hočemo resnično kaj narediti za decentralizacijo, kolegice in kolegi, potem je to prenos institucij, prenos nekaterih institucij izven Ljubljane. Vendar tega seveda vi v 12-ih letih niste naredili in tudi ne boste zadnja dva meseca, kakor dolgo še pač imate oblast, kasneje pa hvala bogu več ne boste o tem odločali. In verjamem, da se bodo zadeve obrnile tako, da bo resnično nova vlada in nova koalicija naredila, da to,kar ste vi 12 let govorili, decentralizacija se ne dela v Ljubljani za tem govorniškim pultom, ampak decentralizacija se dela konkretno z dejanji. Tega pa seveda niste bili sposobni oziroma sposobni bi že bili, vendar tega niste hoteli narediti. Zato so seveda te razlike se povečevale. To so dejstva, to so rezultati, to so kazalci, ki jih imate in kateri o tem govorijo. Potem pa govorite o planšariji, ja seveda, lahko govoriti o Mariboru, o planšariji, če vaš minister reče v državnem zboru, da Maribor nimasposobnega človeka, ki bi vodil elektroenergetski holding, potem je za vas to planšarija. In edina zadeva je pač Ljubljana in osrednja ljubljanska regija. Veliko je bilo v tem mandatu slišati o tem, kako je nepomembno ljudstvo, mi smo tisti, ki smo dobili mandat in bomo o tem odločali. To je bilo res. Na petih referendumih vas je ljudstvo zavrnilo in vam je povedalo, da vam ni dalo mandata za takšne odločitve. Zato seveda tudi v tem primeru si ne dovolite in si ne smemo, vsaj tisti, kateri se tega zavedamo, vam ne bomo omogočili, da bi ljudstvo pri odločanju o tako pomembnih zadevah izključili. Samo v tem mandatu ste, mislim, da približno 50 občin zavrnili, ko je bila izražena volja, torej na tistih območjih, da bi ustanovili občine, ste pa v prejšnjem mandatu Zgornjo Solčavo ustanovili s 400-imi prebivalci, ki je bila predlog vaše, kolegice in kolegi, vladajoče koalicije. Tisto pa ste naredili in razbili občino z 2200. Skratka, merila imate različna. Imate seveda za naše in vaše, oziroma za tisto, kar vamje po godu, naredite v nasprotju z zakonom, poslovnikom ali celo ustavo, kar se je tudi v tem državnem zboru dogajalo in seveda tako bi radi naredili tudi s temi pokrajinami. Vendar še enkrat vam povemo, da vam tega ne bomo dovolili. [[Oglašanje iz ozadja.]] Gospa podpredsednica, kdo ima besedo?
Vas moti gospod Jerovšek, kajne? Lepo prosim, mir v dvorani! [[Smeh.]] [[Oglašanje iz ozadja.]]
Čakajte, to je pa višek nesramnosti!
Torej, cinizem [[...]]
Gospod Pukšič, to je zelo podobno, kot ste vi obdolžili pol državnega zbora, ko ste rekli, "kar vam paše, naredite, in je to v nasprotju z ustavo, zakoni in poslovnikom," zelo podobno. Lepo prosim, če nadaljujete
Pa veliko tega ste poskušali narediti. Nekaj tega ste tudi naredili v nasprotju z ustavo in tudi zakonom, vendar, hvala bogu, vam je to ljudstvo na referendumih zavrnilo. No, gospa podpredsednica, seveda sem mislil, da je pač beseda moja, ampak ob tem je to tudi v nasprotju s poslovnikom, da ko govori opozicijski poslanec, sme govoriti Liberalna demokracija, v nasprotnem primeru to seveda ni dovoljeno. Vendar to je v nasprotju s poslovnikom, je pa seveda v skladu z aroganco Liberalne demokracije in vas kot podpredsednice. Kar se tiče amandmaja, ki sta ga vložila gospa Maria Pozsonec in gospod Roberto Battelli, pa bi rad povedal samo tole. Velikokrat sem s strani gospe Marie Pozsonec slišal na različnih mestih izven naše države, da tako, kot je poskrbljeno za manjšine v Republiki Sloveniji, ni nikjer drugje, imajo kolektivne in individualne pravice, in da je reševanje problematike manjšin lahko vzor vsem ostalim evropskim državam. S tem se seveda strinjam in mislim, da je s pravicami res tako, kot je gospa Pozsonec povedala ker vem, kako je poskrbljeno za manjšine v drugih državah, sploh pa, kako je poskrbljeno za slovensko manjšino tako na avstrijskem Koroškem kot Madžarskem pa v Italiji, kaj vse se dogaja. Mislim, da ni treba še z nekimi dodatnimi spremembami ustave zagotavljati, ker so te pravice s slovensko ustavo zaščitene, po besedah manjšincev, najbolje v Evropi. Zato tudi ne bom podprl takšnega amandmaja. No, in za konec bi rad rekel samo to, ne gre vam za drugo, kot da bi pač del koalicijske pogodbe, v katero ste si zapisali, da boste v tem mandatu spremenili ustavo za ustanavljanje pokrajin, izpeljali zadnjo minuto pred dvanajsto. Vendar, če niste bili sposobni tega z argumenti, kot sem že prej omenil, priprave določene zakonodaje narediti prej, potem je škoda izgubljenega časa, vsake minute in sekunde v tej smeri, ker pač če nekdo nečesa ne zna, ne more ali noče, potem naj to prepusti tistim, ki bodo to opravili v korist tistim, za katere bodo to pripravljali, ne pa za osebne ali politične interese.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Mogeta. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Na tej svečani seji, na kateri govorimo o spremembi temeljnega akta, to je Ustave Republike Slovenije, moram povedati, da vas bom razočaral, da se ne bom v strankarske prepire spuščal, kajti ob tem prazničnem dnevu, ko govorimo o spremembi ustave, se mi zdi, je skoraj nedostojno uporabljati tisti latinski izrek, ki pravi "Audacter calumniare, semper aliquid haeret." ali pridno obrekuj, vedno senekaj prime, in če bi še citiral dr. Antona Trstenjaka, ki je rekel, da nas je premalo, da bi se lahko med seboj prepirali in zdaj ko smo potopljeni v evropski lonec, bi morali strniti moči in poiskati to, da se v njem ne bomo stalili in postali neka drugorazredna država. Zakaj to? Govorimo namreč o ustavi in o tem, da bi jo toliko spremenili, da bi regionalna politika zagotovo zaživela, kar doslej ni bilo v tej državi. Govorimo o razdelitvi oblasti in o razdeliti denarja in ta stvar je še kako pomembna v tem trenutku, v katerem živimo. Če grem nekaj let nazaj, ko smo sprejemali ustavo leta 1991, se je po osamosvojitvi Slovenije leta 1991 pojavilo vprašanje, kako reformirati tako imenovane Kardeljeve občine. Predvsem manjši kraji so si močno prizadevali, da bi dobili svoje občine, kar jim je država tudi omogočila. In ta posledica prekomernega razbohotenja malih občin, ki jih imamo v Sloveniji preko 190, je pripeljala do tega, da imamo popolnoma razdrobljenost države na občine, ki imajo izredno majhen vpliv, nekatere med njimi so pa takšni siromački, da vse, odkar so bile ustanovljene, ne zagotavljajo s svojim delovanjem dovolj sredstev in živijo le od državnih jasli, torej odvisne so od sredstev državnega proračuna. Kaj takšne občine pomenijo politično, naj si ustvari vsak sodbo sam. Čeprav je Ustava Republike Slovenije že iz leta 1991 v 143. členu omogočala ustanovitev pokrajin, pa se je pokazalo, kot več kolegov in kolegic pred mano, da vsebina omenjenega člena, po katerem se pokrajine ustanavljajo s prostovoljnim povezovanjem in prenosom dela državnih pristojnosti na novo pokrajino ali pa se z njo dogovorijo, za državo ni ustrezna, saj se občine v tem času niso mogle dogovoriti niti o povezavi v pokrajine in zakonodaja, takšna kot je, ni omogočala v več kot desetletnem obdobju ustanovitev niti ene pokrajine. Prav tako pa je bil delež sredstev, ki jih je državi proračun omenjal za regionalni razvoj, kot poznate, iz leta v leto manjši in je bil vedno nižji, kot pa je v državah Evropske unije, tukaj se nahajamo.Konec devetdesetih pa je država le začela spoznavati, da bo morala oblikovanje pokrajin urediti z zakonom - vendar tukaj pa se nam ni treba posipati s pepelom - pa je država, ki se je pogajala z Brusljem, morala popustiti pod pritiski Evropske unije, naj bo Slovenija v proračunskem obdobju do leta 2006 le ena pokrajina, saj je le tako lahko zaprla poglavje o regionalni politiki. Ker pa se v okviru irskega predsedovanja EU začenja pogajanje o proračunu EU 2007/2013, je oblikovanje pokrajin Slovenije ponovnoaktualno, saj bi z njihovo ustanovitvijo Slovenija med drugim, kar po mojem ni nepomembno, lahko črpala več sredstev iz strukturnih skladov Evropske unije. Spominjate se, da smo na statistični klasifikaciji teritorialnih enot bili razdeljeni na prvem nivoju, kjer bo od 3 do 7 milijonov, mora biti država kot ena, da smo na drugem nivoju, kjer je bilo mogoče 0,8 pa do 3 milijona prebivalcev, popustili in smo ostali na drugem nivoju. O tem mislim, da danes govorimo, ko govorimo o pokrajinah, ostali samo na eni klasifikaciji, se pravi celotna država je tudi hkrati, če bi temu rekel, ena regija, je tudi ena dežela, in da smo pa na tretji klasifikaciji od 150 do 800.000 pa nekako tudi s tistimi skladnim regionalnim razvojem, ko smo prvič resno govorili o regijah,prišli do števila, kolikor se jaz spominjam nazaj, 14. Poglejte, kakšne so ekonomske posledice centralizacije v Sloveniji - vsi smo v en glas vpili takrat, ko smo sprejemali zakon o glavnem mestu Republike Slovenije, da je to centralizacija, da večje ne more biti. Jaz sem takrat povedal, da bom ta zakon podprl. Ker zakon takšen ni centralizacija, ampak da bo centralizacija se razvila šele, če bomo lahko dobili model, ki bo povezoval razdelitev oblasti na pokrajine in s tem na nižje nivoje, na regije, ali pa če hočete, na okraje v tej pokrajini. Torej, takšna razdrobljenost občine na eni strani, skoraj popolnoma ekonomska in politična centralizacija, glavno mesto na drugi strani, je privedla do velikih razlik med Ljubljano in ostalimi deli države, to ni nobena skrivnost, to "urbi et orbi" vsi vemo. Tako manj razvita področja Slovenije danes predstavljajo že tri četrtine slovenskega ozemlja. Koncentracija kapitala, visoko kvalitetnih delovnih mest, ekonomske in politične moči na enem mestu gre z roko v roki scentralizacijo gospodarskega razvoja. Posledica tega je, da visoke gospodarske rasti dosegajo le osrednja slovenska regija z Ljubljano in nekateri regionalni centri. Kdor pogleda statistiko, bo verjetno tudi povedal, da govorim resnico. Še večje razlike med centrom in regijo pa bo povzročila ta nova davčna reforma, ki smo jo imeli. Socialna usmerjenost Slovenije, ki na daljši rok ne bo vzdržna, postavlja državo v položaj, da mora zaradi vedno večjih potreb po socialnih transferjih na odhodkovni strani državnega proračuna vedno bolj centralizirati prihodke državnega proračuna. To je malo umetelno povedano, ampak v katerem grmu tiči zajec. Z novo davčno reformo bo to tako, zaradi znižanja davčnih obremenitev najnižjim dohodkovnim slojem občine, katerim je to glavni vir financiranja, okoli 40%, še ob 9 milijard tolarjev prihodka iz naslova dohodnine, ker tam, kjer je nerazvito, v glavnem živijo v povprečju reveži. To bo povzročilo popolnoma fiskalno centralizacijo države, tako bodo že tako omenjene finančne zmožnosti lokalnih subjektov privedle do njihove popolne odvisnosti od državnega centra in s tem od aktualne vladajoče koalicije, kdorkoli bo že na oblasti. To bo Slovenijo še naprej oviralo pri prizadevanju za kohezivno nacionalno skupnost. Večje razlike med regijami pa se poslabšujejo kakovost življenja prebivalcev v različnih delih države, potem vam tudi statistika pove, kaj je s Prekmurjem, kaj je s Halozami in kaj je z drugimi deli države. Tako, da to, kar govorim, ima verjetno rep in glavo. Slovenija in Evropska unija, rekel sem, da smo potopljeni v ta lonec. Iz ekonomske teorije je znano neizprosno merilo učinkovitosti regionalne politike, ki je v integrativnem delovanju trga. V primeru, da so razlike prevelike, kar pri nas je, tržno, vzdržnega sodelovanje med regijama ni, tukaj je pa še stalni pritisk manj razvitih na proračun. Za uspešen razvoj Slovenije je zato ključnega pomena, da se proces marginalizacije manj razvitih delov države ne nadaljuje več. Jaz ne vem, koliko je vsakega izmed nas, kdo poskuša za to, da se centralizacija ohrani, pridobiti za takšen parcialni, res da bi se tu in tam kaj popravilo, in da bi bile s tem zadeve rešene. Vendar ta glavni zajec tiči v tem grmu, o katerem se danes pogovarjamo. Slovenija bo kot članica razširjene Evropske unije v prihodnosti prisiljena veliko intenzivneje sodelovati s sosednjimi državami članicami Evropske unije, če bo želela odgovoriti na izzive, ki jih bo ponujalo okolje. Prav v tem pogledu pa monocentrizem najbolj slavi našo državo, saj se neenakomerno razvita država, v kateri je ekonomska moč skoncentrirana na enem mestu, lahko sreča s hudimi težavami pri povezovanju s sosednjimi območji v okviru enotnega nacionalnega trga. To je za Slovenijo še posebej kritično vprašanje, saj želi obdržati nadzor nad posameznimi panogami, podjetja pa se ne povezujejo pri čezmejnem sodelovanju z dejavnostjo mejnih občih. Pri prizadevanju za pridobitev sredstev Evropske unije je morala vedno pomagati država, saj so te občine prešibke, da bi lahko sodelovale z avstrijskimi deželami, italijanskimi regijami in madžarskimi županijami. Že na prvi pogled je jasno, da bi z ustanovitvijo regij znatno izboljšali možnosti za sodelovanje z omenjenimi sosednjimi regijami tudi pri konkuriranju za sredstva regionalnih in drugih skladov Evropske unije. S tega vidika so zanimive izkušnje Republike Irske, kjer so regionalizacijo izvedli predvsem zaradi večjih možnosti pridobivanja sredstev iz Evropske unije in s prenosom pomembnega dela ekonomske moči in pristojnosti na regije občutno povečali možnost vpliva posameznih regij na njihov razvoj. Spoštovane kolegice in kolegi, tu sem imel tudi neki material, vabilo na bilateralni forum Evroregije - Avstrijska Štajerska - Severovzhodna Slovenija. Naši sosednje na tem srečanju so bili organizirani, zakonodajo so imeli, so vedeli, kaj hočejo, pri nas pa niti ljudje iz regij Severovzhodne Slovenije, nekako po statistiki ali kaj podobnega, jih skoraj ni bilo in niti nismo imeli formalnopravne teritorialne enote, ki bi lahko bila partner na teh pogovorih in s katerimi bi lahko skupaj s sosednjimi kraji, kot evroregija, konkurirali za sredstva za povezovanje bodisi na cestnem ali pa na kateremkoli drugem področju. Kot je znano, država EU za vodenje regionalne politike uporabljajo NUC klasifikacijo. Statistika je tista, ki daje osnovo za pridobivanje sredstev. Z vidika Slovenije sta tako najprimernejši ravni NUC 2 in NUC 3, za katere se še podeljuje pomoč iz strukturnih skladov. Torej imamo NUC 2 in NUC 3. Vemo, da je sedaj NUC 2 cela država, NUC3 jih je pa tistih 12 statističnih regij. Če bi bila Slovenija kvalificirana po NUC 1, kot ena pokrajina, kot to zahteva EU in sedaj je, bi se med 82-imi regijami sedanje EU uvrstila šele okoli 70. mesta, nerazviti deli države pa bi bili upravičeni do nižjih sredstev iz strukturnih skladov EU. Za Slovenijo je tako najbolje, da na pogovoru z Brusljem doseže ustanovitev pokrajin na ravni NUC 2, 2 - 3 in na ravni NUC 2, 13-14, z razlogom, da je zaradi majhnosti države nujna krepitev regionalnih središč in policentričnega razvoja znotraj Slovenije, saj bi v nasprotnem primeru nekatera območja gravitirala v interesne sfere vplivnih središč v soseščini. Pri tem se moramo tudi zavedati, da bo regionalna politika ena redkih, ki bodo po vstopu v EU ostale v naši pristojnosti. Ekonomska politika pa bo le preko nje lahko v prihodnosti reševala vprašanja, ki danes sodijo v dohodkovno, fiskalno in drugo politiko. Kaj je z izkušnjami v Evropski uniji? Tam ima pred nami skoraj večina držav te stvari že urejene. Države EU imajo državno upravo organizirano na več ravneh - Avstrija dežele, Francija departmaje, Velika Britanija grofije, Italija regije, Nemčija dežele, Nizozemska regije, Belgija federativne enote itd. Vse te države se zavedajo, da po "Nomenclature of teritorial units for statistics" lahko za sredstva EU kandidirajo različne samouprave skupnosti. NUC ne določa, kakšne so pristojnosti teh samoupravnih skupnosti, temveč, da so le-te namenjene povečanju ekonomske konkurenčnosti manj razvitih območij. Države EU se zavedajo, da sta povečana brezposelnost in občutek izločenosti od sistema odločanja posledično ovira za integracijo, saj bi ustvarjala plodna tla za razplamtevanje nacionalističnih čustev. Politika EU je tako po letu 1985 usmerjena v spodbujanje razvojne moči lokalnega prebivalstva določenega območja, da si s pomočjo virov, ki so na lokalnem področju na razpolago, in s pomočjo sredstev Evropske unije zagotovi enakomeren razvoj, prebivalci pa se tako zavejo prednosti članstva v EU, ki jim omogoča, da lahko z njeno pomočjo tudi na lokalnem nivoju izkoristijo vse prednosti, ki jih prinaša globalizacija, v kateri smo. Da se EU še vedno bolj zaveda pomena regionalizma in da je regionalna politika ena najpomembnejših politik Evropske unije, še enkrat poudarjam,najpomembnejših politik Evropske unije, je zaznati tudi v deležu sredstev, ki jih EU namenja za strukturne in kohezijske sklade. V letu 2003 - spoštovane kolegice in kolegi - če vas zanima, je bilo tako iz skupnega proračuna Evropske unije, to je 99,7 milijarde evrov strukturnim in kohezijskim skladom namenjenih kar 33,3 milijarde evrov. Za kmetijstvo pa še dodatnih 46,5 milijarde evrov. Za primerjavo, leta 1975, ko je začel delovati evropski regionalni sklad, je bilo regijam namenjenih le okoli 4,5% proračuna Evropske unije. Regionalna politika EU je tako najrevnejšim regijam EU pomagala zmanjšati zaostanek v razvoju. V obdobju 2000/2006 bodo največ regionalne pomoči dobili Španija, okrog 43 milijard evrov, Italija 28 milijard evrov, Nemčija, predvsem bivša DDR 28 milijard evrov ter Grčija in Portugalska po 20 milijard evrov. Po širitvi pa bosta največ izgubili Španija in Irska, saj vemo, da se bo to povprečje, ki je prej bilo merilo, z vključitvijo novih članic znižalo. Čeprav se na ekonomski komisiji zavzemajo, da bi za regionalno pomoč po novem namenili 45% proračuna EU, do sedaj 33%, bo to zelo težko izvedljivo, saj bi to zahtevalo dodatna proračunska sredstva, kar pa bi predvsem pomembne članice, Nemčija, Francija in Italija zaradi ekonomskih - veste, da imajo velike proračunske primanjkljaje - in političnih, zaradi širitve EU bo Nemčija izgubila del sredstev za DDR, Francija pa za pomoč kmetijstvu, Italija za nerazviti jug. Zaradi teh razlogov ne bodo mogle privoščiti. Torej sredstva so tukaj in so tudi globoko vezana - upam, da sem vas uspel prepričati - na to, kako bomo na drugem nivoju razdelili Slovenijo. Če bi vas - vidim, da sem vas poskušal nekako za to zavzeti, ker ni bilo nobenega velikega nasprotovanja temu - mislim, da o vsem tem, kar sem povedal, bi lahko vključil v te naslednje misli. Doslej so bili pogovori slovenskih občin o združevanju v pokrajine neuspešni in v Evropo vstopamo z veliko upravno razdrobljenostjo Slovenije. Spoštovane gospe in gospodje! Ta upravna razdrobljenost, kdor je nima, lahko pride k meni, mu pokažem knjigo. Niti ena upravna enota se med seboj ne pokriva. Ali gre za davčno ali gre za gospodarsko ali gre za obrtno ali gre za šolsko ali gre za kulturniško naprej in imamo iz vsega tega eno ogromno veliko "sračje gnezdo".Tega se morajo ljudje, seveda, ki so odgovorni za to v vladi, zavedati. Procesi centralizacije v Sloveniji z večanjem razlik v ravni dohodka, mobilnosti trga dela in kakovosti življenja slabijo nacionalno kohezivnost. Mi smo tukaj bili nacionalno vedno, bi človek rekel, za določene projekte ali ko je šlo za univerze, na Primorskem, enotni. Ko je pa šlo za porazdelitev teh sredstev za enakomeren regionalni razvoj, za ceste, za gradnjo šol, pa tako naprej, takrat smo si pa skočili v lase, predvsem zaradi tega, ker so po mojem občutku te razlike dandanes v Sloveniji prevelike. Z nezaupanjem do lokalnih dejavnikov razvoja in ohranjanjem nevzdržnega modela socialne države se še povečuje potreba po centralizaciji prihodkov državnega proračuna. To je tisto, o čemer sem govoril. Čim se, tem bolj revnim, oprostite, če vam je tako, bodo te revne občine neprimerno manj dobile in bodo še bolj odvisne od tega, koliko jim bo dajala država. Z večanjem razlik med regijami se oddaljujemo od idealne regionalne strukture, ki se povezuje preko tržišča. Tu imamo lahko zelo negativne posledice za sodelovanje in združevanje slovenskih podjetij v družbe, ki bi bile sposobne konkurirati na skupnem trgu. Neorganizirane in s šibkim vplivom na svoj gospodarski razvoj se slovenske regije ne bodo mogle enakopravno povezovati z regijami sosednjih držav v EU. Govorim prvič o regijah, vi poznate to delitev, drugič pa jaz pač to razlikujem o pokrajinah, ki bi nekako imele tisti rang, kot ga imajo v Avstriji dežele ali pa regije v Italiji. Jazsem samo en primer povedal, ampak sosednje države, pokrajine sosednjih držav se nimajo, razen z Republiko Slovenijo, s kom pogovarjati, ker mi take delitve na tej ravni nimamo in bo verjetno v prihodnjem mandatu ena izmed prioritetnih nalog državnega zbora in vlade, da bodo te stvari naredile. EU se zaveda pomena dvigovanja konkurenčnosti manj razvitih območij za preprečevanje tveganj izključenosti ter odpora proti globalizaciji. Zato je regionalna politika EU po letu 85 izrazito usmerjena v spodbujanje razvojne moči lokalnih dejavnikov. Povedal sem vam, koliko sredstev, približno Evropska unija namenja in kaj pomenijo ta sredstva, ki bi jih lahko poleg državnih sredstev ali pa lokalnih tudi pridobili. Jaz mislim, da bo Slovenija EU uspešno preživela ali pa uspešno v njej delovala le, če bo čimprej zmogla politično voljo za ustanovitev manjšega števila pokrajin. Ekonomski in drugi razlogi za to obstajajo in jih ni težko zagovarjati. Spoštovane kolegice in kolegi, pogovarjal sem se z dosti poslankami in poslanci, od Terčona do kolega Kanglerja, pa na tej strani tudi z marsikom, in pravijo, dozorelo je spoznanje pri nas, gremo, združimo moči, ustanovimo tri pokrajine in znotraj teh pokrajin okraje ali pa regije ali kakorkoli hočete in dajmo biti tudi v tem modelu primerljivi z modeli vseh držav, ki nas obdajajo. Še Hrvaška je pred nami, to je treba reči, pa ni članica Evropske unije, da o Madžarski, Avstriji in Italiji niti ne govorim. In je neodgovorno zdaj ob takšni temi, kot je to, ker imamo pač poslanci,ki prihajamo iz nekaterih regij, obupne probleme, strankarske, kdo je kaj rekel, kaj je naredil, če to kaj pomeni. Jaz bi vse kolegice in kolege pač poprosil, da prvi korak v tej smeri napravimo. Poskusimo dobiti odprto zeleno luč za prvi aksiom, to pomeni, da popravimo ustavo, tako kot smo se zmenili in potem združimo moči vseh političnih strank in poskušamo ta projekt za dobro države Slovenije in za dobro njenih državljanov uresničiti. V ta namen tudi meni te spremembe, o katerih govorimo, niso povšeči, vam povem. Rad bi dalje videl, rad bi več, ampak ko sem šel študirat matematiko, se nisem najprej ukvarjal z izrekom, da je vsota kotov v trikotniku 180 stopinj, pač pa sem se najprej seznanil in si za to orodje postavil, kot pravi Irma Pavlinič Krebs, da dve različni točki pač določata eno premico. In to, o čemer se danes pogovarjamo, je, da bi sprejeli to osnovno orodje, na podlagi katerega - kdorkoli bo pač kandidiral, prišel noter oziroma poslanci, ki bodo prišli noter - bodo morali nujno, da se država ne bo sesula na tak ali drugačen način, rešiti ta problem, o katerem sem govoril. Če sem koga s tem svojim govorjenjem prizadel, se opravičujem, sicer pa hvala lepa vsem tistim, ki ste me poslušali.
Hvala lepa. K besedi vabim gospo Zupan. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Sprememba ustave v treh členih, ki se nanašajo na oblikovanje pokrajin, nima dovolj podpore v tem parlamentu, to je jasno. To se kaže že ves čas, kar razpravljamo in nismo uspeli najti konsenza v vseh treh letih. Mimo tega dejstva ne moremo, zato se je treba vprašati, zakaj je tako. Vlada in vladajoča koalicija nam ponujata spremembo ustave kot edino in zveličavno rešitev za oblikovanje pokrajin. Opozicija želi takšne rešitve, ki bodo po volji ljudi in ne po volji vladajoče elite. Za to so vsaj trije razlogi. Dejstvo je, da ni medsebojnega zaupanja; zato trdim, da so vsaj trije razlogi. Prvi razlog vidim v tem, da vlada ni pripravila zakona o financiranju občin, ki je nujno potreben in ki ga je ves čas obljubljala. Drugi razlog je v ugotovitvi vlade, da je reforma lokalne samouprave končana, s čimer se pa ne morem strinjati, saj je jasno, da je bilo nasilno in s politično premočjo preprečeno ustanavljanje novih občin. Trdite, da je občin preveč in da nekatere ne zmorejo v celoti opravljati svojih pristojnosti. Če je to res in če so takšne težave, zakaj jim ne pomagate z drugačnim finančnim konceptom? To bi na vsak način pričakovali. In tretji razlog, ki ga vidim, je pa v zakonu o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja iz leta 1999, ki ni prinesel želenih uspehov. Razlike med občinami se povečujejo, nezadovoljstvo državljank in državljanov je veliko. Vlada je vložila nov zakon, ki pa mu je sledil umik iz procedure že dvakrat, na predlog vladajoče koalicije. Kako naj bi se pokrajine financirale, kakšne pristojnosti se bodo prenesle z države in kakšne z občin? To so vprašanja, na katera ne dobimo pravih odgovorov. Računali ste na Slovensko ljudsko stranko, vendar se zdi, da je sama stopila korak nazaj. Glasovanje bo pokazalo, ali bodo s težkim srcem podprli rešitve, kot se je že velikokrat zgodilo, ali pa bodo dejansko stali za svojimi stališči. Oblikovanje pokrajin naj bi reševalo vprašanje upravno-politične decentralizacije Slovenije. Projekt oblikovanja pokrajin naj bi bil vsebinsko usklajen s projektom vzpostavljanja razvojnih regij. Institucionalna nadgradnja regij naj bi pomenila dopolnitev projekta oblikovanja pokrajin. Vsekakor kaže na to, da je velika prepletenost projektov, vzpostavljanja regij in oblikovanja pokrajin, pri čemer pa o enih in drugih vemo malo, premalo. In prav to kaže tudi vloženi amandma manjšine, kjer se izražajo velike želje in različni interesi. Zato menim, da takšne vsebinske odločitve pet minut pred dvanajsto, ko dejansko že končujemo mandat, potem ko po dvanajstih letih na tem ni bilo kaj veliko narejenega, da takšne rešitve niso primerne. Zato sama spremembe ustave na področju oblikovanja pokrajin ne bom podprla. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim mag. Gračnerja. Izvolite.
Hvala za besedo. Danes se v bistvu odločamo o več kot deset let stari poti, kako priti do pokrajin. Vseskozi, odkoder kar bila ustava napisana do danes oziroma do, lahko bi rekel, novembra lanskega leta, ko je državni zbor na 35. izredni seji sprejel predlog vlade za začetek postopka za spremembo teh treh členov ustave, je bila namreč stvar debate strokovnih debat in raznih delavnic ali je za regionalizem potrebna sprememba ustave ali ne. In tukaj, na tem mestu sedaj zavračam vse tisto, kar je bilo prej rečeno s strani opozicijskih poslancev nekako v tej smeri, da smo se mi, poslanci vladajočih poslanskih skupin, odločili in da sedaj silimo nekaj, kar sploh ni potrebno. Da je treba spremeniti ustavo, je odločila stroka, o tem ni odločala politika. Je pa res, da ste prav opozicijski poslanci ves čas in predvsem iz nekaterih teh poslanskih skupin ves čas trmasto vztrajali, da je regionalizem lahko in v Sloveniji mogoč tudi brez teh sprememb ustave. To je stroka jasno zavrnila. In tudi na tej ustavni komisiji, ki je zadnjič bila, je bilo tudi prav s strani stroke zavrnjena vaša rešitev o tem, kako bi vi popolnoma ustanovili regije z najnižjega nivoja oblasti, se pravi z občin; kako so občine edino tiste, ki lahko ustanavljajo regije. Tukaj ni mogoče prelagati z nekimi ponovno izmišljenimi argumenti krivdo na nas, da smo mi krivi in da mi nosimo odgovornost, da regij v Sloveniji še kar ni. O tem - še enkrat poudarjam na tem mestu -, o tem so tekle dolge strokovne debate, bilo je vpletenih mnogo slovenskih pa tudi tujih pravnih strokovnjakov in na koncu se je posplošilo to mnenje, da je ta sprememba ustrezna. Sedaj, ko ste tudi vi spoznali, da s temi argumenti ne gre več naprej, ko ste nekje pristali v njej, sedaj pa se ponovno izmišljajo nove in nove ovire in novi in novi argumenti, kako do regij v Sloveniji ne priti. Morate pa vedeti, prej se je tudi nekaj poslancev sklicevalo na evropskost, da naj si ogledamo za zgled posamezne države Evropske unije, predvsem pa menim, da bi si morali sami ogledati, kajti Slovenija smo ena izmed redkih držav Evropske unije, če ne kar edina, ki še nima izpostavljenih regij. In tudi pri vzpostavljanju regij je stroka si bolj ko ne edina in prevladuje večinskomnenje, da občine kot najnižji organ lokalne oblasti ne morejo ustvarjati višjega. In v tem našem predlogu je lepo rešitev zapisana, ki tudi strokovno drži, da bo tudi lokalna skupnost sodelovala, seveda pa bo sodelovala z mnenjem, ki ga bo dala državnemuzboru k temu zakonu, in tudi s tem, da bo ta zakon moral biti sprejet v parlamentu z dvotretjinsko večino. Mislim, da je to popolnoma dovolj in da je to res pravi kompromis, kako priti tudi strokovno učinkovito in kako resnično priti že enkrat v Slovenijido teh regij. Na eni strani vsi govorite, kako so regije potrebne, kako jih podpirate, potem ko pa pride konkreten predlog, tedaj je pa 1001 vzrok in pa seveda to, da te regije niso ustanovljene. In če danes ne boste dali svojega glasu podpore za regije, je to več kot očitno jasen znak, da si teh regij vsaj v tem sklicu ne želite. In kot je eden vaš poslanec prej, pa ga ne bom citiral: saj v novi vladi oziroma v novem sklicu bo tako ali tako nova vlada, ki bo pač sestavljena iz opozicije, rešila vse te probleme kar brez vas. Se pravi, je to jasen pokazatelj, kako si pač po njegovem mnenju nova vlada zamišlja delovanje. Se pravi, sprejem zakonov kar brez parlamenta. Ta informacija pa je bolj ko ne kar zastrašujoča. Lahko rečem, da bom sam podprl današnje spremembe ustave, to pa zaradi tega, ker temeljijo na strokovnih argumentih in ne na političnih, kot bi nekaterih radi poimenovali te strokovne argumente.
Hvala lepa. K besedi vabim - gospod Kelemina, vi ste na vrsti. Izvolite.
Najprej bi pa spoštovana gospa podpredsednica proceduralno izrazil nezadovoljstvo in vas tudi pozval, da se opravičite gospodu Jerovšku in pa tudi naši poslanski skupini, kajti vas je državni zbor postavil za to, da spoštujete poslovnik in da korektno in pošteno vodite določen del sej državnega zbora in se zavedate, kaj ste prej storili. Prej je gospod Kremžar gospoda Pukšič [[...]]
Gospod Kelemina, lepo prosim, jaz sem vam dala besedo za razpravo [[...]]
[[...]]in ko vas je opozoril, ste vi opozorila gospoda Jerovška, ki je popolnoma pri miru sedel, češ, gospod Jerovšek, bodite pri miru. To je nekorektno, nepošteno, potem se pa smejite temu, nekaj že za govornico oziroma tam za svojim sedežem, še več, pa [[...]]
Gospod Kelemina [[...]]
[[...]]zadaj v zakulisju [[...]]
[[...]]lepo prosim [[...]]
In preden nadaljujem razpravo, bi vas prosil na vašo [[...]]
Besedo imate za razpravo in prosim, da razpravljate.
Dovolite mi, da jaz [[...]]
Ne [[...]]
Ne, dovolite [[...]]
Izvolite razpravljati [[...]]
To je vaša politična kultura in na tisto, na kar se pozivate ves čas, da tako ravnate, recimo, in tako kršite poslovnik, da nekomu prilepite neko etiketo, mu daste opomin, dali ste mu opomin neupravičeno, nepošteno.
Gospod Jerovšek je zakričal na gospoda Kremžarja in gospod Pukšič se je zdrznil in ni mogel nadaljevati z govorom, zato sem ocenila, da je gospod Pukšič bil zmeden s strani kolega Jerovška. Tako, da lepo prosim, če razpravljate [[...]]
To je vaša politična kultura. OK. V redu.
To nima nobene veze s politično kulturo gospod Kelemina.
Govorite eno, delate drugo. Prav.
Lepo prosim, izvolite.
Ni problem, hvala lepa. Ste povedali vse. Bom pa potem nadaljeval z drugim delom, če nimate toliko moči, pa zavesti. Okej. Kar se tiče spremembe ustave v delu, na podlagi katerega bi potem lahko ustanavljali pokrajine, sam osebno, če že tako rečem, kolikor se pač ugotavlja, da ni druge rešitve, da stroka ugotavlja - zdaj je stroka vsa zveličavna in tako naprej - da stroka ugotavlja, da ni mogoče drugače ustanoviti pokrajine kot s spremembo ustave; v redu, ni problem. Se strinjam s tako usmeritvijo in tudi ne nasprotujem, da se pokrajine ustanovijo. Prav gotovopa ne na tak način, kot vi obljubljate. Kajti, sprememba ustave brez vsake vsebine, čeprav nekateri z vaše strani zdaj govorijo, da se o vsebini sploh nima zdaj smisla pogovarjati, ker to pride potem, ko bomo seveda spremenili ustavo, ampak ne glede na to v vseh vaših razpravah, ki so pa vseeno bile vsebinske in ki so govorile o neki vsebini - samo obljubljajo vse mogoče. Dejansko nam vi obljubljate raj v nebesih, ampak jaz bi predlagal, da to prepustite nam, verujočim, da nam bo to omogočil bog, vi nam pa raje zaradi svoje politične moči, ki jo imate v državnem zboru, omogočite raj na zemlji. To bi lahko storili. Dejansko se s tem, kar vi predlagate, to dejansko uresničuje. Govorite o tem tudi, da bi radi razpršili politično moč z ustanovitvijo pokrajin itd. - saj, če vas ne bi poznali, bi vam mi to vse verjeti, ampak mi točno vemo, kaj zadaj za tem je. Vi bi sedaj seveda radi, da spremenimo ustavo, potem bi pa na podlagi spremembe ustave, ko bi imeli zakonsko podlago, lahko napravili takšen predlog zakona, ki bi seveda uzakonil take rešitev, ki bi bile povšeči samo tistemu, ki bi bil na oblasti oziroma vam, Liberalni demokraciji in še nekaterim drugim protagonistom, ki bi radi komandirali to državo. Vse te konflikte, o katerem vi govorite, o tem, kako ima oblast ljudstvo in kako vse je treba poskušati in prenašati interes ljudstva na višji nivo - se pravi, z lokalnega nivoja na regionalni nivo -, so čisto navadne izmišljotine oziroma prevare. Z njimi seveda poskušate z različnimi manevri vplivati na javnomnenje in prikazati, kako ste samo vi edini tisti, ki ste pravični in se zavzemate za to, da bi se lokalna samouprava uresničevala še na nekem drugem nivoju bistveno boljše, kot se uresničuje danes. Naš predlog pa govori samo o tem in o ničemer drugem in zakaj ga ne bi sprejeli; da bi tudi lokalne skupnosti imele pravico dati neko mnenje, neko soglasje na to, kakšna rešitev bo sprejeta, recimo, potem v določenih zakonih oziroma v zakonu o pokrajinah, ki bo sledil spremembi ustave. Torej, zakaj ne bi smelelokalne skupnosti vsaj v nekem delu, tako kot smo mi predlagali, saj to ne bodo vsi, gre za neko večino, imele pravico dati neke pripombe, soglasje na to ureditev, ker potem bi edino na tak način zavezali vlado, oblast ali kogarkoli že, ki bo zakon predlagal oziroma ga sprejel, da bodo rešitve v tem zakonu takšne, ki bodo po volji vsaj večine prebivalcev ali pa večine lokalnih oblasti. Prav gotovo se bo tudi vsak, ki bo tudi pripravljavec takega zakona in tudi potem sprejel tak zakon, potrudil, da bodo v takem zakonu takšne rešitve, ki bodo omogočale dejansko všečnost oziroma v katerem se bodo lokalne skupnosti našle in bodo zadovoljne s takimi rešitvami in potem sem trdno prepričan, da bodo brez vsakih - če bodo rešitve zelo dobre - bodo brez velikih pripomb tako rekoč dale soglasje k takšnim rešitvam. Jaz ne vidim, kje je sedaj tukaj takšen problem, da bi bilo treba arogantno; zbrisati voljo lokalnih skupnosti in širšega interesa ljudi in enostavno vse postaviti z vrha po neki diktaturi. Dejansko, vi sicer govorite veliko o demokraciji in razpršitvi politične oblasti in tako naprej, v bistvu pa imate v mislih super specialno diktaturo, s katero bi vse imeli pod svojo kontrolo in bi enostavno komandirali in postavljali svoje kadre na tiste nivoje. Kajti, dejstvo je, da se je vaš krog razširil, pomembnih funkcij je začelo zmanjkovati in zdaj rabite nove pozicije, kjer boste ustoličili svoje ljudi. Samo za to gre, za popolnoma nič drugega. Mi se pa danes ukvarjamo s takimi težavami, da ljudje vsepovsod, vsaj vtistem okolju, kjer jaz živim, niti zdrave pitne vode nimajo! Resnično ne! In kako priti do takšnih najbolj enostavnih dobrin? Mislite, da bomo prišli z ustanovitvijo pokrajin? Ne, še deset let bomo ustanavljali pokrajine! Preden bomo formalno sprejeli zakon, preden bomo vzpostavili vso to raven, tako institucionalno kot vsega ostalega, da bo dejansko sistem zaživel, bo trajalo deset let, sem trdno prepričan. In s takimi rešitvami nas tako rekoč - da ne rečem, posiljujete - [[...]]Vse državljane, že dvanajst let, kolikor ste na oblasti. Iščete vedno neke nove rešitve, ne zgodi se pa dejansko nič. Poglejmo samo zakon o skladnem regionalnem razvoju! Ne, ni zaživel, in ravno zaradi tega, ker druge stvari ne zaživijo: niti zakon o financiranju ni urejen tako, kotbi bilo treba, niti zakon o skladnem regionalnem razvoju ni zaživel, da bi si ni lahko pod enakopravnimi pogoji kot drugi v Sloveniji leta 2004 zagotovili vsaj zdravo pitno vodo - niti te nimamo! In lahko vam povem, pa me ni sram, da sem letos že najmanj 25 dni delal na vaškem vodovodu - svojih delovnih dni, tudi po štirinajst ur, in tudi osem dni dopusta, mislim, da sem že porabil za to, da ljudem pomagam graditi lokalni vodovod, ker ga en kilometer stran od mene nimajo, jaz ga pa imam že nekaj časa in meje sram, da ga jaz imam, oni pa ne. Na tak način mi gradimo vodovod, zato ker ni zaživela niti lokalna samouprava, tako kot bi bilo treba, ker ni financirana tako, kot bi morala biti, niti regionalni razvoj ni zaživel. Zdaj pa nas posiljujete s pokrajinami na tak način, da se spet deset let ne bo zgodilo čisto nič! Čas bo šel naprej, denarja, sredstev za to pa ne boste zagotavljali, niti tistih ne, ki jih državljani plačujejo v proračun, kjer bi bilo pravično, da se vrnejo nazaj tja, kjer so bila tudi ustvarjena, čeprav so na našem območju, kjer smo nerazviti, plače so tako ali tako izredno nizke, da ne rečem mizerne, od katerih se ne da živeti in od katerih ne moremo veliko plačevati v državni proračun. Vendar bi bilo kljub temu prav, pošteno in pravično, da se vsaj del tega, kar oblast, država oziroma davčna uprava pobere z davki davkoplačevalcem, vrne nazaj tja, kjer se je ustvarilo. Skratka, osebno, kot pravim, ne nasprotujem spremembi ustave, če že mislite, da je treba ustavo spremeniti, vendar potem vsaj s to varovalko, ki smo jo mi dali, da bodo občine imele vsaj približno neke pristojnosti in varovalko in tudi pravico, da bodo lahko vplivale na to, da bo zakon o pokrajinah, če bo že sprejet, takšen, da bo zadovoljil vsaj tiste osnovne interese, želje in potrebe lokalnih skupnosti na celotnem območju države, ne le za nekatere posameznike in posamezne dele države, ki bi jim to politično najbolj odgovarjalo. Toliko o tej temi. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Špindlerja, ki je, mislim, želel razpravljati. Gospod Špindler, želite besedo? Gospod Špindler, izvolite.
Hvala lepa. Se opravičujem za to svojo odsotnost. Najslabše v vseh primerih je to, če občankam oziroma državljankam in državljanom omogočiš, da niso zadovoljni z neko povezavo, ki si je nekako želijo. In mislim, da se danes te stvari tukaj prav gotovo vidijo. Smatram, da bi morali v tem predlogu malo bolj pretehtano in širše razpravljati, pa tudi širši konsenz mogočepridobiti za tako dejavnost, kot smo si jo zdaj privoščili. Vse to si je nasprotujoče, ker se pokrajina ustanovi z zakonom, kar je nekako najbolj nedemokratično, če je sedaj v ustavi omogočeno, da se občine lahko povezujejo ali v regije oziroma v druge povezave. Veliko predpisov smo že sprejeli tukaj v tem parlamentu, ki nekako potencirajo delovanje lokalnih centralizmov, katerih se osebno tudi najbolj bojim. Zakaj se nočemo pogovarjati, da bi upoštevali policentrični razvoj celotnega področja Slovenije? Mi enostavno nekatera mesta, nekatere občine zanemarjamo in jim ne priznavamo njihove pravice, ki jo pač imajo. Jaz ne vem, kako bi čez desetletja izgledala Slovenija, predvsem v tistem koncu, kjer smo najslabše razviti v Sloveniji, če bomo nekje vse tudi vbodoče centralizirali, posebej v okviru začrtane regije, ki jo sedaj želimo začrtati. To so stvari, ki bi se jih morali malo globlje zavedati, pa tudi malo bolj strokovno opredeliti. Lahko je marsikaj predlagati v zakonu in to sprejeti, potem pa se vse stvari razrešijo. V celoti podpiram, recimo, razpravo svojega poslanskega kolega gospoda Rudija Mogeta, ki vam je prav gotovo veliko nanizal tega, tako da ne bi preveč sam dolgovezil. In v glavnem vse te njegove argumente tudi podpiram in želim, da bi nekako tako izgledala tudi Slovenija. Mislim, da je najlažje napraviti tri pokrajine in pozneje dol nižje stvari, recimo okraje, kot imajo v sosednji Avstriji, in mislim, da te stvari dokaj dobro in spontano, pa tudi demokratično tečejo. V tej smeri razmišljam,ne pa neke take ad hoc stvari, ker jaz mislim, da ustanovitev posameznih pokrajin omogoča in je to tista demokratična pot, ki bi jo morali tudi najbolje podpirati. Da ne bi bil predlog, bom s tem zaključil, tako da bom seveda videl, kako bodo stvari tekle naprej. Hvala vam.
Hvala lepa. K besedi vabim doktor Bernika, izvolite.
Gospa podpredsednica, gospod minister, dame in gospodje, poslanke in poslanci! Bom zelo kratek. Vsi vemo, da potrebujemo pokrajine, vendar na ta način, kot se zdaj lotevamo tega, jih še dolgo ne bo. Imam kar nekaj pomislekov. Eden je ta, ko je nek govornik govoril o tem, da najprej sprejmemo ta ustavni zakon, potem bomo pa že razpravljali o vseh drugih detajlih. To je procedura postavljena na glavo, ni demokratična in ni gospodarska. Če kdo v poslovnem svetu tako razmišlja, ne bo tistega mesta dolgo imel, kajti nihče ne podpisuje menice vnaprej, da se potem pogovarjajo o podobnostih. Drugič me pa skrbi tudi to, da se vsa ta režija v notranjem ministrstvu vedno bolj izkazuje - ne notranje ministrstvo, pač pa ministrstvo policije, policijsko ministrstvo. In mi je žal, da moram tako reči, vendar če je to v neki državi princip, potem se bati takega ministrstva, takega ministra in take ureditve. Torej, jaz ne bom pod nobenim pogojem podprl nekaj takega, kjer bo notranje ministrstvo uravnavalo stvari, ki so dobre morda za nekatere, ne pa za ljudi na splošno, to pa stalno vidimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospo Tisovic. Želite besedo? Ne. Gospod Kavtičnik, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Saj je bilo veliko povedanega, vendar meni je žal, da pri tako pomembni zadevi, kot je sprememba ustave, smo tako na različnih bregovih, kajti tako kot je Prešeren dejal, "ker zdaj vas, kakor nas jo srčno branit, kliče čas". In ustava je tista, ki zagotavlja temeljne pravice in dolžnosti vsakega državljana indržavljanke te naše države. In ko govorimo o tem, da je nujno potrebno, da se Slovenija decentralizira, je seveda prvi korak ta, da je v ustavi to zapisano in tudi omogočeno. Zato bom jaz to podprl. Seveda pa je potem zadeva, kako in na kakšen način bomo prišli do pokrajin in do razvojnih regij, to je pa potem korak, ki ga bomo morali še narediti in ga bomo morali še delati. Vendar predvsem moramo biti mi za to. In če bomo mi tako mislili, kot govorimo, ali govorili tako, kot mislimo, potem sem prepričan,da bomo lahko uspeli. Vendar mi je spet žal, da smo v času predvolilnem, ko to nekateri še s pridom izkoriščajo in potem se sprenevedajo in valijo vse obtožbe na vladajočo koalicijo - danes mislim, da temu ne bi bilo potrebno - in da naredimo korak naprej spremenimo ustavo v tej smeri in damo možnost decentralizacije Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Komljanca. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovani kolegi, kolegice. To, kar danes večina počne, mislim, da je pot do tega, da pokrajin ne bomo nikoli imeli. Tudi mogoče, da bi nekaterim to tudi ustrezalo, glede na to, da je Slovenija majhna država, predvsem pa mislim, da ustreza tudi razvitemu delu Slovenije - takšen način. In pa, če malo v šali rečem, zavedanje nerazvitih je pa dejansko nerazvito, ker pokrajine in ta druga raven lokalne samouprave, ki jo potrebujemo, to bi moralo biti po načelu subsidiarnosti, ne glede na to - in o tem se danes ne pogovarjamo - na kakšnem nivoju bi te pokrajine bile: ali bodo na NUTS 2 ali 3, o tem se danes niti ne pogovarjamo, čeprav veliko govornikov govori samo o tem. Torej, razumel sem nekako takole: če bi imeli sprejet zakon o pokrajinah, pa če bi imeli sprejet zakon o financiranju pokrajin, pa če bi še razdelili Slovenijo na pokrajine, pa bi potem vprašali občine, ali se s tem strinjajo, potem bi pa šli v spremembo ustave. Ta pot ni mogoča in verjetno nikoli ne bo in če se bomo v tej smeri trudili, tudi pokrajin nikoli ne bomo imeli. Danes imamo državo na NUC 0, 1 in 2. Zastavljeno je tako, da se o tem, ali bo država razdeljena na strukturne regije, kdaj več kot samo na eno, da bomo dobili tudi tri strukturne regije - mislim, da to, če se bo zgodilo, se bo zgodilo šele leta 2007. Razumel sem tudi - v enem od predlogov zakona o regionalnem razvoju smo imeli napisano, da imamo Slovenijo razdeljeno na tri strukturne regije, vendar je jasno, da je bilo treba to črtati; verjetno bi bilo neumestno, da bi sprejeli tak zakon, pa se s tem ne bi strinjala Evropska unija. To je še pred nami in tega danes ne vemo. Sprememba ustave bi predvsem pomenila, da bi se lotili in pogovarjali o vsem tem, kar sem prej naštel, o vseh teh zakonih. To ne prejudicira ničesar. Seveda, soglasje občin v tem smislu, kot ga predlaga opozicija, mislim, da ni pot. To je pot, da bi prišli mogoče do 24 ali pa 25 regij ali pa nikoli do nobene. Mislim, da je bilo velikokrat tudi rečeno, v ustavi piše, ljudje odločajo. Seveda, saj smo tudi mi tu zaradi ljudi; odločili so, da smo njihovi predstavniki, in verjetno lahko v njihovem imenu tudi marsikaj odločimo. In to tudi pričakujejo, da bomo v njihovem imenu odločali o marsičem, ne pa, da prelagamo nanje to odgovornost, ko je največkrat težko. Še mi, ko tu govorimo, marsikdaj ne razumemo, o čem se pravzaprav pogovarjamo. Poglejte, v vseh teh letih smo se poleg o pokrajinah pogovarjali o strukturnih regijah pa o razvojnih regijah, o prebivalstvenih regijah pa o statističnih regijah, in ko kdo reče "regija", vsak drugače razume, o kakšni regiji se pogovarjamo. In tudi, ko je zadnjič tekla beseda o razvojnih regijah, nekdo misli, da so to že pokrajine, čeprav je bilo tudi tam jasno zapisano, da je mišljeno, dabi to bilo na NUC 3 oziroma na nekakšnih okrajnih regijah, če bi hotel tu vključiti še nekdanja razmišljanja o prebivalstvenih regijah. Prepričan sem, da potrebujemo državo, pokrajine, razvojne regije in seveda občine, ki jih že imamo, in to med seboj tako povežemo, da bo sistem deloval, da lahko z državnega nivoja prenesemo državne obveznosti oziroma naloge, ki so danes na ministrstvih, bliže občinam. Sem pa prepričan - in to je bilo tudi že povedano, da bomo pokrajine, o katerih razmišljamo, pravne osebe ki ne bodo niti podrejene niti nadrejene občinam. In tudi občine ne bodo niti podrejene niti nadrejene pokrajinam. Gre seveda za samostojne pravne osebe. Vsaka bo imela svoje naloge. Prepričan sem tudi, že iz načela subsidiarnosti, da bo z občin na pokrajino preneseno zelo malo nalog. Manj kot nekateri o tem govorijo. O tem sem prepričan. Tiste, ki so res skupne za vse občine, ja, druge pa verjetno tu nimajo mesta, že tudi zaradi načela subsidiarnosti. Torej, če ne bomo uspeli spremeniti ustave tako, da bomo lahko ustanovili pokrajine, da bo možno ustanoviti pokrajine tukaj v državnem zboru - seveda ne izključujem tega, da bi občine ne imele pravico pri tem ali pa kaj reči ali ne imeti besede o tem -, ampak prepustiti to predvsem v odločanje občinam bi bilo zgrešeno. Torej, prepričan sem, da je pot, ki je zastavljena ta trenutek, pravilna. Seveda se pa bojim, da ne bo dovolj skupne volje in moči, da bi ta problem rešili v doglednem času. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim [[...]]Gospod Zlobec, izvolite.
Hvala lepa. Moram reči, da sem bil impresioniran z razgovorom Rudija Mogeta, še toliko bolj, ker so nekateri drugi ves čas samo govorili in bentili in pravzaprav iz Slovenije hoteli narediti "črno luknjo", iz katere se Slovenija ne bo izkopala, dokler ne bo prišlo do radikalnih sprememb. Najprej sem mislil, da ne bom govoril, potem pa sem ugotovil, da ta grenki kelih ne gre tudi mimo mene. Poslušali smo male Napoleone - "Aut caesar aut nibil" - in še malo večje Napoleone, ki so govorili o skritih namenih in zarotah, ki so seveda odsev paranoje in avtorjev samih. Najhujše je pa, da se opleta z nedolžnim ljudstvom, ki pri tem nima čisto nič in že Cankar je imel sveto jezo nad dušebrižniki nad ljudstvom. Cankar bi jim pošteno navil ušesa. In zadnja stvar, ki je dobesedno sramotna, je pa tista - avtorja ne bom citiral - pa je dosti glasno govoril tukaj, da nikjer v Evropi ni tako urejeno za manjšine, kot je v Sloveniji. To je namreč katastrofa. Torej tisti, ki govori, naše manjšine imajo vse in še več, tisti samo sam sebi govori, nezavedno, da pravzaprav manjšine sovraži in bi jih najrajši utopil v žlico vode. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Aleksander Merlo. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Tudi jaz bi opozoril na to, da je imel naš kolega Rudi Moge danes zame presenetljivo dober govor, mislim, da se v celoti z njim absolutno strinjam in smatram, da uvedba pokrajin pomeni, vemo, neko dokončno oblikovanje konstrukcije naše države. Po mojem mnenju v tej zadevi zamujamo in s tem se tudi odpovedujemo pozitivnim učinkom, ki jih bo prineslo oblikovanje drugega nivoja lokalne samouprave. Sam osebno podpiram kompromis, po katerem bodo s svojimi mnenji pri ustanavljanju pokrajin sodelovali občinski sveti občin na območju predvidene pokrajine. V nasprotnem primeru, ko bi pokrajine ustanavljali z odločitvami občin - in to na kvalificiran način - do pokrajin v Sloveniji ne bomo prišli. To zatrjujem tudi na osnovi izkušenj iz širšega okolja, iz katerega prihajam. Seveda je pa pri tem treba poudariti, da določeni elementi pokrajin v Sloveniji obstajajo in jih državljanke in državljani kot take tudi dojamejo in sprejemajo. Zato bo moral državni zbor ob sprejemanju zakona o ustanovitvi pokrajin upoštevati te elemente oziroma čimbolj povzeti obstoječe geografske, ekonomske in zgodovinske povezave. Še za zaključek. Rekel bi tako, da upam, da bodo v naslednjem sklicu poslanci zmogli toliko energije in samoiniciativnosti in se odločali o temu, da se pokrajine postavijo. Vedno bolj sem prepričan, kot je kolega Moge tudi malo prej povedal, da dejansko rešitev, ki bi bila za Slovenijo vzorna, bibila dejansko tri regije. Menim in mislim da, si boste v naslednjih letih zapomnili te besede: ali tri ali pa se bo zadeva razvodenila in jih bomo na koncu imeli 30 in dosegli tistega želenega cilja zagotovo ne bomo. Hvala.
Hvala. Dušan Vučko dobi besedo. Ne. Mario Gasparini dobi besedo. Ne. Richard Beuermann. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Nisem si pripravil kakšnega daljšega govora, želel sem se pa oglasiti iz preprostega razloga, ker se mi zdi, da je treba povedati, kar je že večkrat danes in v tem zadnjem času bilo povedano. Pokrajine vsekakor: da. Drugi nivo lokalne samouprave v Sloveniji vsekakor potrebujemo. Osebno mislim, da ga še tako bolj potrebujemo zaradi pretirane razdrobitve Slovenije na 193 občin. S tem smo dejansko dosegli centralizacijo te države, pretirano centralizacijo, ki jo je treba z uvedbo pokrajin na nek način decentralizirati. Seveda se postaviresno vprašanje - koliko pokrajin? Sam se strinjam z vsemi tistimi predhodniki, ki so opozorili, da je Slovenija premajhna za 14 pokrajin. Da je premajhna zato, da bi naredili toliko pokrajin, da ne bi pokrajine več opravljale svojih osnovnih nalog oziroma ne bi z njimi dosegali tistega, kar pravzaprav s pokrajinami želimo doseči. Gospa Zupanova je prej govorila o tem, da moramo dobiti pokrajine po volji ljudi in ne po volji vladajoče elite. S tem se je lahko strinjati, ampak jaz bi dodal, ne po volji katerekoli vladajoče elite. Imam občutek, da se tukaj dogaja nekaj: da se poskuša vse, da v tem mandatu ne bi prišlo do pokrajin, da bi potem neka druga elita morda zbrala dovolj glasov in dovolj politične volje, da bi pokrajino ustanovila. Zdi se mi, da tak pristop ni pravi in zato napovedujem, da bom sam ustrezne predloge za spremembo ustave podprl. Menim še to, da najmanj, kar bi bilo treba narediti pri spremembi ustave, ki jo je potrebno spremeniti, kajti, če je ne bi spremenili, se sprašujem, zakaj po desetih letih in več še vedno nimamo pokrajin. Zdi se mi, da bi bilo treba najmanj, kar je, črtati 143. člen ustave. Vsaj to. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi besedo predlagatelj. Minister? Besedo ima vlada, tako bom rekel.
Hvala lepa. Spoštovani gospod podpredsednik! Pravzaprav zelo na kratko, ker je bilo veliko povedanega. Mislim, da je bila danes neka ura resnice o tem, kdo zares je za decentralizacijo Slovenije, za pokrajine, za policentrični razvoj, za enakomeren razvoj in kdo vedno znova postavlja ovire na tej poti. Danes smo slišali prav neverjetne argumente za to, zakaj tega ustavnega določila ni mogoče sprejeti. Jaz sem razočaran nad "figami v žepu", predvsem tistih, ki so vseskozi z nami vodili poglobljena, včasih trda, pa vendar na videz verodostojna pogajanja o tem, kaj vse je potrebno v ustav vključiti kot varovalko, zato da bomo stvari na obojestransko zadovoljstvo speljali do konca. Tako je najprej bila s strani Slovenske ljudske stranke zahteva, da je treba vključiti dvotretjinsko večino za zakon o ustanovitvi pokrajin in s tem smo se po pogajanjih na koncu koncev strinjali. Ampak, to ni bilo dovolj. Potem je prišla zahteva, da je treba dvotretjinsko soglasje za zakon o financiranju pokrajin. To je vneslo veliko vznemirjanja v naša pogajanja, predvsem pa v stroko. Stroka je temu nasprotovala, ampak mi smo kljub temu želeli doseči konsenz glede tega pomembnega vprašanja, visok dvotretjinski konsenz. Zato smo navzlic mnenjem stroke - pravzaprav zelotežko, pa vendar - sprejeli to pogajalsko izhodišče, prepričali ostale poslance v koaliciji, kar tudi ni bilo lahko, da bi danes izvedeli spet nekaj tretjega. Da ni dovolj niti prvi, niti drugi, niti tretji pogoj, ampak da je pogoj to, da sprejmemo soglasje občin oziroma amandma Slovenske demokratske stranke, kar se doslej nikakor v teh pogajanjih ni omenjalo. Kako bodo ljudje presodili takšno verodostojnost, je vprašanje Slovenske ljudske stranke. Nam pa seveda preostane to, da vsi skupaj ugotovimo, da po treh letih pogajanj, da po treh letih očitno "držanja fige v žepu" nismo prišli do konsenza, ki je potreben, za katerega so že kolegice in kolegi vašega prejšnjega mandata ugotovili, da je treba spremeniti ustavo. V treh letih sedaj, več kot treh letih nismo uspeli doseči konsenza glede tega vprašanja, kljub ogromno vloženega dela v to, kljub ogromno vloženega znanja stroka v to. In zelo logičen je pravzaprav zaključek ob tem, ki je pa seveda ta, da v Sloveniji med političnimi strankami ni večinskega prepričanja o tem, da je pokrajine potrebno ustanoviti, da je oblast v Sloveniji treba decentralizirati. Preprosto, del političnih strank v Sloveniji meni drugače. Tega seveda ne pove z imenom in priimkom, ne pove z besedo naravnost, ampak pove vedno z novimi izmišljanji in ovirami, kaj vse je treba napraviti za to, da bomo pokrajine v državi imeli. Na ta način jih ne bomo imeli nikoli, tako kot jih tudi v preteklih desetih, dvanajstih letih nismo imeli, kljub volji, kljub želji, kljub trdnemu političnemu prepričanju precejšnje večine - prebivalstva iz delov Slovenije - na podlagi sedanje ustavne ureditve. Nekateri še vedno govorite, da je treba, da ustavo, kot sedaj veleva za ustanavljanje pokrajin na podlagi medobčinskega soglasja, uporabimo kot temelj. Niste se prepričali v zgodovini desetih, dvanajstih let, da to preprosto ne gre. Ponavljanje teh resnic seveda ni v prid temu, da bomo v Sloveniji kdaj imeli decentralizirano oblast, ampak je v prid zamegljevanju prave resnice in v iskanju izgovorov za stališča,ki so nasprotna uveljavljanju pokrajin v teh državi. Mislim, da se moramo zahvaliti vsem tistim, ki trdno verjamejo v to, da je treba decentralizirati v Sloveniji oblast, da je treba zagotoviti pogoje za policentričen razvoj, velik del stroke, velik del politike je trdno in resno mislilo, da bo uspelo drugi del politike v to prepričati. To jim na žalost ni uspelo, očitno je zaverovanost v centralizem v Sloveniji žal še tolikšna, da so vse razprave, povezane s pokrajinami, bolj iskanje izgovorov in izhodov iz te situacije. Mislim, da je čas, ki je bil naložen v to razpravo, vendar bil koristno naložen, danes je bila ura resnice, res pa je, da vsi niso rekli bobu bob, bo pa še verjetno kakšna priložnost za to. Meni je zelo žal za tiste, ki so vložili ogromno svoje energije, svojega znanja, verodostojnosti, poštenega pogleda v ta projekt in se jim na tem mestu zahvaljujem. Pričakujem pa in prepričan sem, da prej ali slej bo v tej državi prišlo do takšnega političnega položaja, da bo vendar dosežen konsenz glede tega, kar so evropske civilizacije že zdavnaj sprevidele glede tega, da se oblast ne izvaja samo centralno z enega mesta, ampak na način, ki ustreza evropskim civilizacijskim načelom subsidiarnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Opravili smo torej razpravo o poročilu ustavne komisije in stališčih. Sprašujem, ali kdo morebiti želi besedo o dveh amandmajih in tretjemu stališču. Dva amandmaja sta k tretjemu stališču ustavne komisije vložena, in sicer v pregledu stališč z dne 23.6. imate pod 1 amandma poslanske skupine SDS in spremenjeni amandma poslanske skupine italijanske in madžarske narodnosti. Sprašujem, če želi kdo o teh dveh amandmajih besedo. Gospod Peče, izvolite.
Spoštovani prisotni. Kar se tiče amandmaja, datiranega na dan 22.6.2004 leta, Slovenske demokratske stranke, moram povedati v imenu poslanske skupine, da ga ne podpiramo. Ocenjujemo, da je zahteva po soglasju občinskih svetov pretirana in da bo to v bodoče povzročilo, da pokrajine v vsej svoji fazi, kakorkoli se je zamislila vlada Republike Slovenije, seveda ne bo zaživela. Po naši oceni je kategorija, kot jo predlagajo [[...]]
Lepo prosim za mir v dvorani.
Po naši oceni je kategorija, kot jo predlagajo v okviru Slovenske demokratske stranke prezahtevna in bo s tem onemogočila nadaljnjo decentralizacijo oziroma centralizacijo naše države. Po drugi strani bi se rad še enkrat dotaknil amandmaja, ki ga v proceduro pošiljata predstavnika narodnostnih manjših v okviru Republike Slovenije oziroma državnega zbora. Po naši oceni je prav tako nesprejemljivo, da bi uzakonjali oziroma v ustavo Republike Slovenije zapisali posebno kategorij posebnih pravic in posebnega položaja za predstavnike italijanske manjšine in madžarske manjšine. Po naši oceni ustava Republike Slovenije kot najvišji pravni akt v okviru ustavnega reda Republike Slovenije ne sme postavljati državljanov Republike Slovenije in pa državljank Republike Slovenije v sekundarni oziroma podrejeni položaj v primerjavi z madžarsko in pa italijansko narodno skupnostjo. Po naši oceni je naloga vseh nas v okviru državnega zbora, da postavimo v privilegiran položaj državljanke in pa državljane Republike Slovenije, ne pa, da te postavljamo v podrejeno oziroma vlogo, ki bi jim potemtakem amandmaju pripadala, torej to je vlogo tistega, ki jemlje vpliv manjšine nad večino. Rad pa bi seveda v svojem izvajanju dotaknil tudi govora, zaključnega govora - iskreno upam, da zaključnega govora - samega ministra, ki je izpostavil, da so vedno znova izpostavljene nove potrebe oziroma novi argumenti, zakaj se nasprotuje predlogu, ki ga je v proceduro poslala vlada Republike Slovenije. Citiram: "Izmišljene potrebe", kot jih navaja minister Bohinc, seveda jih v Nacionalni stranki ne moremo [[...]]
gospod Peče [[...]]Lepo prosim za mir v dvorani. Hvala lepa. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Po oceni Slovenske nacionalne stranke se je vlada Republike Slovenije zelo, zelo, zelo slabo lotila projekta decentralizacije oziroma ustvarjanja regij v naši državi. Govoriti o tem, da bomo vzpostavili regije oziroma, se opravičujem, pokrajine, ne da bi pri tem vedeli, kakšna je vsebina teh pokrajin, je seveda brezpredmetno. Govoriti o obstoju pokrajin, o njihovem življenjskem pomenu za državljanke in pa državljane, ne da bi vedeli, katere so bistvene naloge, kaj bodo sploh te pokrajine delale, je brezpredmetno. Enako brezpredmetno kot ustanavljati pokrajine, ne da bi vedeli, kdo jih bo financiral oziroma iz česa se bodo le-te financirale. Zato demagoški nastopi s strani ministra po naši oceni, torej po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, kažejo izključno na nepripravljenost vlade Republike Slovenije za ustrezen dialog. Govoriti o tem, da minister pričakuje, da bo nekoč prišla drugačna struktura v državni zbor, ki bo dvignila svoje glasove za tak bianco predlog, ki ne določa ne obveznosti, ne pravic in ne financiranja, je seveda popolnoma zgrešena logika. Govoriti tudi in uporabljati argument, češ da bi današnje spremembe ustave, če bi jih podprli, povzročile decentralizacijo naše države, jeseveda zgrešeno. Decentralizacijo v katerem pogledu, če pa ne vemo vsebine pokrajin. Že v uvodnem stališču poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke sem povedal in izrazil željo, da bi v naši državi dobili pokrajine, toda take pokrajine, ki bodo resnično lahko zaživele, take pokrajine, ki bodo sposobne izvajati naloge, in sicer vse naloge, da bodo sploh vedeli, o katerih nalogah se govori. Zato takšno govorjenje s strani ministra povzroča, vsaj po moji oceni, nepotrebne politične konflikte in še več; izkazuje vso njegovo, po moji oceni, popolno nesposobnost, da bi tovrsten projekt, torej pokrajin, izpeljali v okviru naše države. Za zaključek naj povem, da v okviru poslanske skupine verjamemo, da bi bilo možno na podlagi obstoječe ustavne določbe, ki govori oziroma določa povezovanje lokalnih skupnosti, izpeljati krovni zakon, ki bi v svoji vsebini določal obveznosti, pravice, naloge in financiranje, ter na ta način pristopiti k nujno potrebnim pokrajinam. Z načinom, kot ga ponuja vlada Republike Slovenije v danem momentu, bomo storili škodo sebi, državljankam in državljanom Republike Slovenije, kajti življenjskost pokrajin bomo odmaknili za nadaljnjih nekaj let, po oceni Slovenske nacionalne stranke. Če že spreminjamo ustavo, jo spreminjajmo tako, da se bodo njene posledice čutile v vsebini in v celotni njeni obsežnosti. Nikakor ne spreminjati ustave, za katero je zagotovljena neke vrste togost v okviru potrebne dvotretjinske večine, izključno zaradi lepotne norme. In minister Bohinc danes počne samo to- da bomo tik pred volitvami lahko rekli in se zlagali, poudarek je na "zlagali", imamo osnovo za pokrajine. Ni res! Tovrstne ustavne spremembe ne omogočajo osnove za življenje pokrajin v smislu zadovoljevanja potreb njenih prebivalcev. V Nacionalni stranki ne bomo podprli ne amandmaja, ki prihaja s strani Slovenske demokratske stranke, ne amandmaja, ki prihaja s strani narodnih skupnosti za uveljavitev oziroma za živetje madžarske in italijanske pokrajine v okviru naše države, in ne predloga, ki prihaja s strani vlade Republike Slovenije, torej tistega bianco predloga, ki govori o umetni tvorbi, imenovani pokrajine, ne da bi istočasno gledali, kaj bodo sploh, kako bodo pokrajine sploh delovale. Hvala.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več besede. Gospod Battelli, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Amandma, kot je bil vložen danes zjutraj, je jasen, popravek amandmaja še bolj, enako je jasna obrazložitev. Še enkrat in na kratko. Ko pride do decentralizacije države, seveda pride do prenosa pristojnosti z države na pokrajine. Nujno je, da ustava usmeri ta prehod pristojnosti v primeru pokrajin, ki bodo zajele narodnostno mešana območja. To je samoumevna stvar. Izkoristil bi priložnost za to, da povem nekaterim kolegom, ki so nasprotovali že v svoji razpravi, o tem amandmaju nekaj stvari. Najprej to, čeprav se nihče noče s tem ukvarjati, ampak pri popisu iz lega 2002 se je v tej državi zgodilo to, da avtohtoni narodni skupnosti, ki sta ustavno zaščiteni, sta doživeli največji izpad. Italijanska narodna skupnost za 23,7%, madžarska narodna skupnost za 22%. Tako si kar predstavljam, kako pripadniki ene in druge narodne skupnosti tečejo do gospoda Pukšiča in rečejo: "Imamo, gospod Pukšič, najvišjo možno stopnjo zaščite v Evropi!" Argumenti gospoda Pečeta so, kako bi rekel, po mojem mnenju nekako skregani s stvarnostjo. Ampak dobro, to je svojevrsten problem, ki ga ne bomo rešili. Veseli me, da je bil gospod Jerovšek tako zelo impresioniran z nekimi mojimi, kako bi rekel, provokacijami na nekem obisku. Moj namen je bil dosežen, okusil je, kaj se lahko zgodi, če nekdo pretirava z nekim nacionalističnim primitivizmom. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Kelemina, izvolite.
Hvala lepa. Želel bi samo pojasniti glede našega predloga Slovenske demokratske stranke, amandmaja, k stališčem osnutku ustavnega zakona, da to, kar je prej gospod minister razlagal, da si izmišljujemo vedno neke nove rešitve in predlagamo nemogoče ideje, s katerimi bi poskušali blokirati spremembo ustave ali pa ustanavljanja pokrajin, da to ni res, da to popolnoma nič ne drži, ampak da mi s tem predlogom amandmaja samo skromno, ponižno predlagamo tisto, kar si želijo vsi predstavniki lokalnih skupnosti, torej, da bi vsaj skromno imeli pravico sodelovati pri sprejemanju tako pomembne zakonodaje, kot je zakonodaja s področja regionalizma oziroma pokrajin. Sedaj mi pa povejte, spoštovane poslanke, poslanci, kateri predstavniki lokalnih skupnosti, župani, občinski sveti pa vsi ostali, ki so politično aktivni, nasprotujejo temu, da bi bili aktivno udeleženi pri sprejemanju zakonodaje s tega področja? Niti enega župana ni, razen gospoda Butolena verjetno, v tej državi, ki bi nasprotoval temu predlogu, da bi lokalne skupnosti imele pravico dajati neka mnenja, soglasja k sprejemanju zakonodaje s področja pokrajin. In mi to zagovarjamo. Mi zagovarjamo samo to, kar je interesljudstva, kar je interes lokalnih skupnosti, občinskih svetov, vseh političnih strank, ki so tam udeležene, vseh političnih strank, in to je večinsko mnenje celotne Slovenije in mi to zagovarjamo. In sedaj smo mi nasprotniki sprejemanja zakonodaje s področja pokrajin itn., in tako nas ožigosajo. To je nedopustno, nekorektno. Sprejmite ta naš predlog. Hvaležna vam bo celotna Slovenija, vsi podžupani, razen gospoda Butolena, in popolnoma vsi občinski sveti, v katerih so zajete popolnoma vse politične opcije v tej državi. To je naš predlog, korektnen predlog, sprejmimo ga in trdno sem prepričan, da bo tudi do spremembe ustave in do ustanavljanja pokrajin prišlo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, gospod Barovič, gospod Butolen in naprej.
Hvala lepa. Moram odgovoriti na navedbe gospoda Battellija, ki pravi, da sem bil impresioniran s provokacijami na nekem obisku v Rimu. Moram reči, da ne glede na to, če je šlo za provokacije - kar dvomim, da je šlo -, ker gospod Battelli pred štirimi poslanci in veleposlanikom zelo vehementno branil svoje teze; menim, da ni šlo za provokacijo, ampak je šlo za resno nastopanje. Ne glede na to, če je šlo za provokacije ali za resno izražena stališča, jaz nisem bil impresioniran, ampak sem resno zaskrbljen nad tezo, da se za za vrnitev slik v minoritski samostan v Piranu lahko pogovarjata in pogajata samo Vatikan in Republika Italija. To je za mene zanikanje suverenosti Republike Slovenije nad Obalo, nad tem delom Primorske in to je za mene zelo resno in zaskrbljujoče stališče. Bilo je prejšnji večer nekaj provokacij, s tem se strinjam, tudi nesprejemljivih, vendar ta stvar je bila čisto v drugem kontekstu rečena. In dvomim, da se na tak način v takšni delegaciji tudi provocira - ni umestno. To ima lahko resne implikacije na meddržavne odnose, čeprav, če pa postavite tu takšno tezo kot predstavnik italijanske manjšine, mislim, da jo lahko legitimno postavite, ampak, seveda se pa ta državni zbor mora in je dolžan zamisliti nad takšnimi tezami, ki zanikajo suverenost Republike Slovenije na celotnem svojem ozemlju.
Lepo prosim, razprava je o amandmajih. Gospod Barovič, izvolite.
Hvala. Maksimalno se bom skušal držati vaših besed. Govorim in nadaljujem seveda trditev Slovenske nacionalne stranke, da je vsebina amandmaja, ki sta ga spoštovana kolega dveh skupnosti vložila, popolnoma nepotrebna. Poglejte, pravi: "Na območjih občin, kjer avtohtono živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, se oblikujeta pokrajini, ki uveljavljata posebne pravice in položaj italijanske in madžarske narodne skupnosti in upoštevata kulturno-krajinske ter ostale značilnosti območja pokrajine." Jaz pač to razumem, da je to očitek, da ne upoštevamo 64. čelna ustave, ki vse naštete pravice, ne glede kje, in ne glede kaj pripadnikom zagotavljajo - prvič. In drugič, spoštovane kolegice in kolegi, spreminjati ustavo na tak način, da danes dobimo tik pred pomembno odločitvijo nek amandma, ki govori isto, kar je že v ustavi zapisano - pa lepo vas prosim! Bodimo, prosim vas, če je kdo tu iz italijanske, mogoče kje drugje, ali madžarske skupnosti in trdi, da so jim kršene ustavne pravice! In še nekaj bi rad povedal. Med tistimi, ki smo bili med Slovenci po svetu oziroma ki smo obiskovali druge države, vi ne veste, kakšne zahteve so postavljali naši bivši, bom rekel "sonarodnjaki" v preteklosti, tako v Bosni in Hercegovini, Republiki Srbiji in Črni gori in drugod. Želijo se enačiti z manjšinami, kijih imamo mi v ustavi. In mi smo vedno in bomo zagovarjali, da morajo imeti manjšine v državi Republiki Sloveniji poseben položaj - to sta italijanska in madžarska - in ga imajo v ustavi. In drugi - če bomo zdaj to naredili, potem ne vem, kaj bo. Če bomo to naredili - lepo vas prosim, no! Slovenska nacionalna stranka absolutno ne more [[...]]Glejte, 2.000 je ljudi - ali pa, ne vem, na pamet sem rekel -, ki imajo že tako ali tako zagotovljeno ustavno vse pravice. In zdaj bo teh 2.000 ljudi imelo skoraj še več pravic kot 40.000 Slovencev. No, lepo vas prosim, z vsem spoštovanjem do vseh!
Hvala lepa. Gospod Butolen, izvolite.
Hvala za besedo. Ne vem, ali me kolega Kelemina ni poslušal - če me ni poslušal, naj prebere magnetogram, če pa me je poslušal, pa me ni razumel, mu pa lahko to razložim. Tistega, kar je on navajal, zagotovo nisem govoril. Da pa ne bom vseh ostalih obremenjeval s tem, pa mu lahko to posebej razložim, vendar mislim, da bo dolgo trajalo. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Brenčiča. Izvolite.
Hvala lepa. Kljub temu, da tega amandmaja ne bom podprl, želim spregovoriti nekaj besed, da ne bosta kolegica in kolega iz manjšin ocenila, da jima nasprotujem in da ju ne razumem. Avtohtonima manjšinama gredo po ustavi pravice, ki bi jih morala vsaka politika države, pa najsi bo na kateremkoli področju, razumeti in obravnavati. In nobenih problemov ter nobenih odstopanj od njim zagotovljenih pravic tudi v realizaciji ne bi smelo biti. Ne podpiram pa spremembe 143. člena ustave zato, ker smatram, da Slovenija, ki s svojo kritično maso ljudi ne dosega niti nekega mesta Muenchen, ne potrebuje nikakršnih upravnih pokrajin. Problem pa je v tem, ker se s kupom sprenevedanj loteva rojevanja pokrajin iz drugega naslova - iz naslova centralizacije oziroma neskladnega razvoja te države. Temu pa ni vzrok v pokrajinah, pač je vzrok v politiki, v prvi vrsti vlade, kako jo vodi, posameznega resorja in tako naprej. Nikjer ni treba, da se v Ljubljani kot glavnem mestu, kot središču koncentrirajo vse institucije, nekatere pa status in lega Ljubljane pogojuje in bodo še vedno centralizirane. Nikjer pa ni rečeno, da mora v Ljubljani biti vedno krovni institut za to, raziskovalni institut za to, agencija za to, da je lahko to medicinska fakulteta samo v Ljubljani - zdaj po dolgem času se jo bo lahko preneslo v Maribor; ampak to je stvar politike, države. Ni vprašanje regij! Trdno sem prepričan, da gledena tehnologijo, ki jo danes elektronski mediji omogočajo, ni potrebno nikakršnih novih centrov. Želijo si jih pa ljudje, ki se že tam vidijo za neke glavarje in nekako graditelje novega centra in se nekako zoperstavljati dostikrat navidezni centralizacijiv Ljubljani. Ampak s tem vzpostavljamo samo dodatno breme države, državnega proračuna, zato se tudi v zakonu nikakor ne opredeljuje, katere pristojnosti države bomo prenesli na regijo in kakšen del financiranja državne uprave se bo zmanjšal iz proračuna in prenesel na regijo. Zato za tako regionalizacijo mi samo povečujemo obremenitev državnega proračuna, obremenitev neto plačnikov v državni proračun, to je pa samo realni sektor, in bohotimo novo javno državno upravo. Če bi se že do sedaj obstoječa zakonodaja izvajala, potem bi občina v malo večjem obsegu imela resnično tudi pristojnost, ki je vsaj nazivno na rabi prostora, na uporabi prostora, gospodarjenja s prostorom. Občina je tukaj samo lepo zapisana v zakon, za vsako svojo strategijo praktično mora moledovati pri najmanjšem državnem uradniku, da utemelji svoj argument, da potrebuje to spremembo za razvoj občine. In ne bo pri pokrajinah nič drugače. Zato trdim, da enostavno Slovenija ne premore in ji ni potrebno upravne delitve na toliko število pokrajin, ker se bodo s političnih pristopov, kot smo jih bili vajeni že pri občinah, tako rekoč razletele, ne bodo niti ostale v domeni, za katero se tudi jaz nagibam, da bi Slovenijo razdelili maksimalno na tri upravne enote, ampak se bo enostavno državno uradništvo podvojilo. Zato je za človeka, ki ima tudi do javnih financ kolikor toliko previdno mero, nesprejemljiva vsa ta debata in poiskusi, da bomo državno upravo še bolj razmnožili, razbohotili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Preden dajem naprej besedo, res lepo prosim, od 10.ure do skoraj pol pete ure je bila splošna razprava o vseh teh stvareh. Sedaj sem odprla razpravo, v skladu s poslovnikom, samo še o dveh amandmajih. Lepo prosim, da ne ponavljamo in pogrevamo spet ponovno vseh vrst stališč. O amandmajih, lepo prosim, samo to. Zato ker, gospa Pozsončeva ima [[...]]To ni nič proceduralnega, gre samo za pojasnilo - niste v skladu s poslovnikom - v prvem delu ja, potem pa ste na splošno razpravljali, zakaj ne boste podprli ustavne spremembe. To ni amandma. Gospa [[...]]Nič ne pomaga. Jaz sem vas samo opozorila in opozarjam ostale, ker se bojim, da bomo ponovno odprli razpravo o stvareh, o katerih smo imeli pravico razpravljati od desetih do konca, tako kot ste bili priglašeni vsi. K besedi vabim gospo Pozsončevo o obeh amandmajih. Izvolite. Lepo prosim, če se izklopite, da dobi besedo gospa Marika Pozsonec. Lepo prosim! Izvolite, gospa Pozsonec. [[...]] [[Glasovi iz dvorane.]] [[...]] Kršitev poslovnika, ki mi jo gospod Brenčič očita, ni proceduralni predlog. Lepo prosim! Gospa Pozsončeva, izvolite.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Ta naš amandma ni nastal nenadoma. Pravzaprav je logična posledica zakonskih določb, ki oblikujejo narodnostne pravice, te pa veljajo na določenem področju, ker zakoni upoštevajo pravice pripadnikov narodnosti. Če država resno misli uresničiti sprejete in napisane zakone, mora to slediti tudi v regionalizmu, kajti te pravice se uresničujejo v regijah, na določenem teritoriju. Ta amandma torej nedela iz nikogar prvo in drugorazrednih državljanov, cilj je le omogočiti uresničitev zakona. Na podlagi sprememb ustave, ki gredo v smeri decentralizacije države, bo nujno potrebna natančna opredelitev pristojnosti ter funkcij za novo oblikovane pokrajine Kot predvidena veljavna ureditev Republike Slovenije se zaščita avtohtone italijanske in madžarske narodne skupnosti izvaja na teritorialni ravni. Zaradi tega dejstva bodo morali tako oblikovane pokrajine, ki bodo zajemale narodnostno mešane občine, nujno imeti določen status, drugačen status kot ostale pokrajine. Torej, posebne izvirne in prenesene pristojnosti, ki se nanašajo na položaj in pravico narodne skupnosti in vse to piše v ustavi. Tako je to ogorčenje po mojem mnenju neupravičeno in tudi ni potrebno, kajti uresničuje zakon z ustavo določene pravice. Hvala.
Hvala lepa. Proceduralni predlog, gospod Jerovšek.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Moram protestirati iz dveh razlogov. Namreč [[...]]
Proceduralni predlog, gospod Jerovšek. Protest ni proceduralni predlog in vam bom vzela besedo.
[[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]bom predlagal na koncu.
Zdaj na začetku povejte, kakšen predlog imate.
Glejte, pravico obrazložiti, ga bom podal. Danes ste dvakrat pokazali [[...]]
Hvala lepa.
[[...]]to, o čem ste govorili, o politični aroganci.
Hvala lepa. Vam jemljem besedo, to ni proceduralni predlog. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Besedo ima gospod Kremžar, o amandmajih. Lepo prosim, če se izključite gospod [[...]]
[[...]]Glejte, predlagam proceduralno [[...]]
To ni proceduralni predlog [[...]]
[[...]]da se gospodu Brenčiču opravičite, zato ker ste kršili poslovnik, zato ker niste dali besedo za proceduralno besedo, ker ne morete vedeti, kaj bo predlagal. Nimate pravice, tako odločati, in tudi ste bili obrekljivi v odnosu do mene prej v obrazložitvi, baje. Jaz se nisem takrat oglašal, ko se je gospod Kremžar [[...]]
Gospod Jerovšek [[...]]
ste me obrekovali. Oprostite.
Gospod Brenčič je iz klopi jasno povedal, da se ne strinja z mojim opozorilom. To nima nobene zveze s proceduralnim predlogom, kot ga poslovnik opredeljuje. Imamo razpravo o dveh amandmajih, samo o tem smemo govoriti. Prej je bilo šest, sedem ur namenjenih razpravi o predlogu ustavnih sprememb. Tako prosim za korektnost. Gospod Kremžar, izvolite.
Hvala lepa. Govorim o amandmaju. Moram reči, da nekoliko drugače razumem ta amandma, tako kot je napisan in če pravilno razmišljam, bi bilo dobro, če bi nekdo od predlagateljev to potrdil. Namreč, ne razumem tako, kot je bilo že slišati, ampak razumem tako, da pokrajini - moralo bi verjetno pisati tudi pokrajine, ki bodo ustanovljene na področju, kjer živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, naj znotraj seveda svojega delovanja upoštevata tudi to, da tam živita ti dve skupnosti. Tako hočem, želim in tako razumem ta predlog. Če je takšen, potem seveda se mi zdi popolna korekten, normalen in je sicer vprašanje, ali je treba posebej pisati, ampak vendar, ne bo čisto nič škodovalo, če bi bilo zapisano. In kot rečeno, ne razumem tega na ta način, kot je bilo tudi nekajkrat že izrečeno, da to pomeni ustanovitev posebnih pokrajin, posebej za - zdaj bom poenostavil - italijansko ali madžarsko narodno skupnost. Ne vem, ali mi lahko kdo pritrdi ali mi nasprotuje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Majnik. Izvolite.
Hvala lepa. Moram priznati, da pri branju tega amandmaja imam sama kar nekaj težav, ker ga lahko beremo na različne načine. Ob predpostavki, da bomo oblikovali veliko število pokrajin, to pomeni, da se oblikujeta dve pokrajini, ki bosta obsegali narodne manjšine - ena italijansko in ena madžarsko. V primeru, da bomo oblikovali malo število pokrajin oziroma tri pokrajine, kar je tudi ideja, pa tako določilo težko vklopimo v ustavni člen; kajti, ustava zagotavlja pravice manjšin že na drugih mestih. Težko bi namreč vključili besedilo, ki govori, da je treba upoštevati kulturno, krajinsko ter ostale značilnosti območja pokrajine, če predpostavimo, da bomo imeli, recimo, vzhodno pokrajino, ki bo obsegala Koroško, Štajersko in celo Prekmurje. Tam je te krajinske značilnosti težko vključiti kot predpostavko pri oblikovanju pokrajine. Zato bi predlagala, da se bodisi stališče preoblikuje in še enkrat poudari, da se zaščitijo pravice manjšin, ali pa, da se taki amandma umakne.
Hvala lepa. Gospod Kangler, izvolite.
Hvala za besedo. Besedilo tega amandmaja je točno definirano in niti z eno besedo ne opazimo, da bi kje pisalo v amandmaju "se lahko", ampak piše, "se oblikujeta pokrajini". Se pravi, da se morata, če to sprejmemo. To je dejstvo. Če predstavnik vlade kako drugače tolmači to besedilo, bi prosil, da javno in glasno to pove. Ker piše točno: "Na območjih občin, kjer avtohtono živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, se oblikujeta pokrajini, ki uveljavljata posebne pravice." Če to sprejmemo, se morata oblikovati pokrajini ne glede na to, kakšen bomo zakon sprejeli kasneje. Če to zapišemo, se morata. To pomeni, da že nastanejo tri pokrajine, ker se morata, če to sprejmemo. Prosim predstavnika vlade, da tudi pove, ali vlada to podpira takšen popravek amandmaja ali ne. Stališče vlade bi želel pri tej vsebini amandmaja, da se mi pojasni.
Hvala lepa. Gospod Maršič, izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi. Moram povedati naslednje. Glede na to, da živim na območju - torej, da sem iz občine, kjer živi italijanska manjšina - in da nekoliko poznam tudi, kako soseda ureja te odnose do manjšine, in da poslušam tudi v italijanskem parlamentu, kakšno reakcijo imajo pri kakršnikoli razpravi o zaščiti manjšin, moram povedati, da me je po malem sram argumentacije, ki sem jo tu slišal. Čeprav imam tudi sam pomisleke do tega amandmaja, ker tudi sam sodim, da je ta dikcija, da na območju občin, kjer avtohtono živita italijanska manjšina in madžarska narodna skupnost, se oblikujeta pokrajini. To je moč interpretirati na resnično več načinov. Sam mislim, da je to moč interpretirati tudi tako: vsaka občina ima območja, ki je dvojezično, intam seveda, pač, živi manjšina in da bi se potem moralo na tem območju oblikovati pokrajino. Ali pa, da se občine, kjer živita obe manjšini, točno to območje oblikuje kot pokrajina. Glede na to, da sem zagovornik velikih pokrajin, mi ta koncept preprosto ne gre v moje razmišljanje. Razumem pa intenco predlagateljev in jo podpiram in sem jo podpiral tudi v preteklosti, da bi pokrajine, kjer pa manjšine živijo bi morale urejati tudi odnose in te posebne pravice in položaj manjšin. Kako torej urediti - tu zdaj nimam predlogov, mislim pa, da bo imela ustavna komisija težavo realizirati tako stališče in potem oblikovati kot ustavni amandma. Mislim, da bi tu morali tekst nekoliko drugače preoblikovati. Reči bi morali, da pokrajine, v katerih so občine, kjer živi avtohtona manjšina, morajo urejati pravice in dolžnosti in položaj italijanske in madžarske skupnosti, sicer mi teritorialno že vnaprej določimo, kako ta pokrajina izgleda.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, izvolite.
Hvala lepa. Jaz sem zadovoljen, da se pojavljajo resni razmisleki o naravi tega predloga in možnih interpretacijah tega besedila, kajti, ob eni podobnih razprav v preteklosti je poslanski klub LDS brezglavo podprl in sprejel podobno besedilo. Upam, da je bilo od takrat do danes dovolj časa za razmislek, da se dejansko zamislimo ob vsaki besedi, ob vsaki dikciji in ob vsakem možnem pomenu. Namreč, brez dvoma to, tako kot je zapisano, pomeni, da bi širili območje dvojezičnosti in pokrajine, recimo, najmanj na celotno občino Koper, za katero pa vemo, da ni celotna dvojezična in da je po mojem to ena izredno pomembna implikacija, ki je vsebovana v tem dokumentu. Še drugače pa mislim, da bi s tem bila preprečena nekoč ustanovitev pokrajine Primorske ki je zgodovinska slovenska pokrajina in na tak način je ni mogoče ustanavljati, ker če bomo potrdili ta amandma, je to za vse večne čase preprečeno. In bodite prepričani, da so veliki politični interesi v Evropi in tudi tu v naši soseščini, da bodo znali stati za črko in v duhu takšnega sprejetega amandmaja - da smo se zgodovinsko onemogočili. In glejte, tudi ne razumem; tu je bila podana delna sprememba amandmaja, hkrati pa piše; obrazložitev ostaja v veljavi. In tam se navaja tudi kot podlaga ozimski sporazumi. Mislim, da se ozimski sporazumi se nanašajo predvsem na zahodno slovensko mejo, in praktično z avtohtono manjšino nimajo nobenega opravka, se pa sklicuje ta amandma na takšne sporazume in nasledstvo ne vem kakšnih obveznosti. Tako še enkrat plediram: bodimo ponosni na izredno zaščito avtohtonih manjšin. Tudi jaz sam se ponosen. Vendar mislim, da moramo tudi razumeti, da je pri teh zadevah pomembna vsaka vejica, vsaka beseda in čisto vsaka stvar in da v trenutku, ko smo soočeni z resnimi poskusi, da se ne bo izvajal zakon o zaščiti, globalni zaščiti slovenske manjšine v Italiji, resnimi poskusi, da se področje uporabe tega zakona zmanjša v italijanskem parlamentu, da bi pa mi sedaj neodgovorno, brez premisleka širili območje neke pokrajine, ki se bi raztezala praktično po celi Primorski, ki ni dvojezična, to pa mislim, da bi skrajno neresno, neodgovorno bilo ravnanje tega državnega zbora in mislim, da je potrebna jasna beseda v pravem trenutku in sedaj, da česa takšnega ni možno sprejeti. Hvala lepa
Hvala lepa. Po sledečem vrstnem redu, kot ste se priglasili, bom dala besedo gospodu Batttelliju, gospodu Anderliču, gospodu Rokavcu. Gospod Battelli, izvolite.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek ne pozna sporazumov, ne pozna njihove vsebine, nekaj razlaga, kar izhaja iz njegove nevednosti, ampak dobro; tudi ne bo časa ga podučiti zdaj. To, kar sem mislil narediti, je, predlagati popravek tega amandmaja, da ne bo teh nesporazumov. In popravek bi šel v to smer, da bi se izrecno reklo, da pokrajini, ki se oblikujeta na območjih občin, kjer avtohtono živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, uveljavljata tudi posebne - in tako naprej. Da ne bo nesporazumov. Tudi takšna dikcija pravzaprav ne izključuje možnosti, da se uresniči tudi moja želja; in moja želja bi bila, recimo, za Obalo, da tako kot je že nekoč bila, da bi bila obala pokrajina, ampak tega, seveda, niti prejšnja dikcija niti ta izrecno ne povesta tega. Meni se zdi, da je tako gospodarsko, kot demografsko, kot tudi zaradi prednosti in specifičnosti, ki jih ima Obala - ona bi lahko bila pokrajina sama po sebi, tudi zaradi prisotnosti italijanske narodne skupnosti, ne samo zaradi njene prisotnosti. Ne nazadnje so to kraji, ki so nosilci nekega specifičnega beneškega, mediteranskega izročila, ki ga nikjer drugje ni v Sloveniji - ne nazadnje. In pričevanje neke kulture, ki je pač, tako je objektivno gledano, oplemenitila evropsko civilizacijo. Tako pačje. Zdaj, ali bomo s tem upravljali na način, da se bo to potopilo v, ne vem, v luke in razne velike trgovine in ne vem kaj - pač, to bo naša stvar, kaj bomo znali s tem narediti. Ali pa bomo znali to vrednoti za tisto, kar je v resnici in arhitektonsko in kulturno in tako naprej. Prav tako bo odvisno od nas in od politike, ki bo tukaj vodena, ali bo še živa ta kultura tam. Se pravi, ali bodo ljudje, ki jo bodo na nek način odražali, ali pa ne. Zaenkrat kaže, da smo se odločili o nasprotnem, ker to izginja, izpuhteva izpred našimi očmi in ni nikomur mar. Kakorkoli, predlagam tak popravek in mislim, da bo razčistil vse te dvome, ki so se pojavili. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Battelli. Če prav razumem, boste pisni popravek amandmaja vložili. Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Anderliča.
Vprašanje je, kaj pravzaprav danes sploh počnemo. Na eni strani je več kot jasno, da te ustavne spremembe nimajo resne možnosti, da dobijo večino, ki bi omogočila tisto, kar pravzaprav vsi poudarjamo, jaz bi rekel desetletje, da želimo Slovenijo regionalizirati, da želimo, da približamo državno upravo, državno oblast tudi na nek srednji nivo, če lahko temu tako rečem. Ampak, ko pa govorimo o tem konkretnem amandmaju bi moral biti žalosten. In to žalosten zaradi tega, kajti, ko nekdo govori, da je še kako visoko zaščitena pripadnost manjšini, tako madžarski kot italijanski v Sloveniji, in da imamo vse ne vem kako urejeno, ampak ko je pa treba narediti kaj praktičnega je pa takoj nekaj drugega. Verjamem in dobronamerno razumem slovensko ustavo na način, da visoko ščitimo tako madžarsko kot italijansko narodno skupnost. Žal mi je, da nismo uspeli v vseh teh časih tudi romsko skupnost postaviti na nek zakonski nivo, v neke okvire, ki bi omogočala tudi tej skupnosti neko dostojno preživetje in vključevanje v posamezna okolja. Vidimo v zadnjem času, kakšni problemi se pojavljajo. Tukaj gre za odgovornost države, za odgovornost državnega zbora in vlade, kakorkoli že temu rečemo. Narobe je, če danes ne razumemo dobronamerno teh prizadevanj, ki se tukaj pojavljajo. Ta prizadevanja gredo po mojem absolutno v smer - in jaz jih tako razumem - kot so nekateri razpravljavci že povedali, da se tako kot v delih občin, kjer ti narodni skupnosti živita in imata po zakonu in po ustavi zagotovljene pravice, da tudi v okviru pokrajin, ki se bodo formirale, uredimo to na ta način. Nikakor ne gre za nobene pokrajine s posebnim statusom, s posebnim statutom, kot je v primerjavi z Italijo to Gospod Jerovšek, vi boste v Spodnji Bistrici to zlahka uredili - Spodnja Bistrica pri Slovenski Bistrici, ali pa Černelovci, ali pa v katerikoli konec se že pač štejete, lahko to uredili. Jaz bom seveda povedal svoje mnenje, vi ste ga pa že šestkrat povedali svojega. Razumem ta amandma v smislu priznavanja, upoštevanja, razumevanja, kakorkoli že hočete, da v Sloveniji je območje na Primorskem, kjer živi italijanska narodna skupnost, je območje v Prekmurju, kjer živi madžarska narodna skupnost, in da v vsakem primeru, v vsakem trenutku, ko z državnega nivoja urejamo nekatere pravice, nek status, moramo to imeti v vidu. Meni je žal, da je bil amandma vložen, da je bil narejen popravek in da se zdaj predlaga še en popravek, kar vnaša negotovost, neko neprepričljivo definicijo in mogoče koga tudi navaja k temu, da gre za vzpostavljanje nekega posebnega statusa. Trdim, da sam razumem tako, da bi to lahko pomenilo ali pa da mora pomeniti v bodočem ustavnem in zakonskem ustroju samo to, da se tiste pravice, ki seuveljavljajo na delu občin, kjer živita ti dve narodni skupnosti, to tudi na regionalnem ali pokrajinskem nivoju ustrezno odrazi. In nič drugega! Ni vprašanje, kako mi to razlagamo; vprašanje je, kako tisti, katerih se to tiče, to doživljajo, kako razumejo, da bodo v bodočem ustroju živeli. Mi lahko z gotovostjo trdimo, da je nekaj črnega - če je rdeče, je pač rdeče. Zato vsa podtikanja, ki bi peljala k temu, da želimo nekaj drugega narediti, kot to, da se sledi ustavna konstrukcija, ki je postavljena - mislim, da je to 64. člen, ki uveljavlja te posebne pravice -, da se tudi takrat, ko govorimo o teh pravicah, na nivoju pokrajin ustrezno udejanjijo. Nič drugega. Vse drugo je po mojem nedobronamerno.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Rokavca. Izvolite.
Hvala za besedo. Tudi jaz ne trdim, da je ta amandma prišel dobronamerno na klopi. Vendar, poglejte, tako kot je zapisano, govori sledeče: "Na območjih občin, kjer živita avtohtona italijanska ali madžarska narodna skupnost, se oblikujeta pokrajini" in tako naprej. Se pravi, to besedilo lahko ustvarja tudi razumevanje, da se izrecno na tistem območju, geografsko, kjer živita avtohtona italijanska ali madžarska skupnost, ustanovi pokrajina, in to izrecnozapišemo v ustavo, ustavni zakon. To je bojazen. In vemo, da smo dobili že vrsto predlogov s strani vladnih institucij, kako bi se regionalno oblikovale pokrajine v Sloveniji. Prišli bomo v nov problem. Menim, da najmanj, kar bi bilo treba pri tem amandmaju, seveda, danes ni čas za to, ampak o vseh pobudah, stališčih se je opredelila strokovna skupina pri ustavni komisiji. Ta materija, ki je danes v amandmajski obliki, je najmanj, kar bi zaslužila, to, da bi jo seveda predhodno pred odločanjem obdelala tudi strokovna skupina in seveda pripravila ustrezno stališče. Potem bi bilo verodostojno odločanje o tem predlogu, drugače pa delamo vse skupaj na pamet, to je problem. Ta amandma ni tako nedolžen, če ga beremo, verjamem v dobronamernost, ampak lahko se pa ta dobronamernost potem, če jo tako zapišemo v praksi izrodi, da bomo imeli zelo veliko težav. To je problem! Zato menim, da je sedaj treba odločati. Ampak, edina možna rešitev iz te zagate bi bila, da bi seveda preložili odločanje in dali možnost strokovni skupini, to pa je skoraj da ne mogoče. V tem trenutku pa menim, da ta amandma, kakršen je zapisan, povzroča več vprašanj kot pa jasnosti. Hvala.
Hvala lepa. Po sledečem vrstnem redu, kot ste se prijavili: gospod Kremžar, gospod Peče, gospod Jerovšek. Gospod Kremžar, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoča. Jaz verjamem, da nekdo pač nikomur ne zaupa, ampak dajmo biti vendar toliko korektni pa poslušati drug drugega. Če je kolega Battelli povedal in je napovedal spremembo amandmaja in približno povedal, kakšno naj bi bilo besedilo - in besedilo gre v smer očiščenja te zadeve, da ne bo dvomov -, potem dajmo o tem govoriti in ne govorimo več o amandmaju, ki ga čez dve sekundi ali pa tri minute ne bo več. Ja, kolega Rokavec, jaz vem, da ta hip imamo v rokah to, kar imamo, ampak če bi poslušali, je kolega Battelli govoril o spremembi, ki bo ravnokar vložena, in je napovedal, kakšna bo. In zdaj govoriti o amandmaju, ki ga več ne bo, je nesmiselno - če ničesar drugega. Torej, ni potrebno, seveda za nekoga ne bo dovolj tudi to, kar bo napisano in to je popolnoma sprejemljivo. Osebno menim, da je to. Nekaj nas je pač razpravljalo v to smer, da razumemo zadevo nekoliko drugače in ta interpretacija, ki jo bomo dobili, bo očitno šla v to smer. Dajmo potem o tem razpravljati, ker to bo tema pogovora, ali to vključiti kot amandma ali ne. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Peče, izvolite.
Ustava ni enostavna, ne sme biti knjiga želja in to mora veljati za predstavnike manjšin kot za vse ostale poslance državnega zbora. Še enkrat poudarjam, ustava ni in ustava ne sme biti knjiga želja. Tega se je pred nami zavedal tudi ustavodajalec, ko je za spremembo ustave predpisal osebne postopke, celo poseben organ pred 10 in nekaj leti. Kot vemo, so za spremembo ustave potrebne dve tretjine vseh poslancev, ne prisotnih, ravno zaradi tega, da ne bi taki umotvori, kot ga imamo sedaj pred seboj, se slučajno znašli v vsebini ustave. Kot vemo, je postopek za spremembo ustave opredeljen v različnih fazah, navsezadnje tudi skozi ustavno komisijo, ki se je sestajala, roko na srce, zadnji dve leti. In najmanj, kar lahko z zagotovostjo zatrdim, je, da je nekorekten postopek, ko hoče nek poslanec v okviru zasledovanja svojih individualnih egoističnih ciljev spremeniti ustavo na tem področju, da sklene dogovors širšo oziroma zamenjavo glasovanja. Če bo državni zbor sprejel tovrsten predlog oziroma vsebino, kot jo zasleduje napovedan amandma - in prav je, da povemo, da v tem trenutku imamo samo en amandma na mizi in nimamo še drugega, zato govoriti o tem, kaj je napovedano, nimamo pa pred seboj, bi bilo nemodro, neodgovorno, gospod Kremžar, z naše strani. Kajti, z naše strani je v proceduri oziroma s strani kolega Battellija samo en amandma, ki je škodljiv za razvoj Republike Slovenije, ki je škodljiv že zaradi tega, ker se ta državni zbor odloča kratko malo rečeno zelo jasno o tem, da bo velika večina slovenskih državljanov postala drugorazredna. Kot da se sramujemo v tej naši državi, da slovenstvo pa več ni nekaj pomembnega. Sedaj bomo na vsak način v vsaki kategoriji v naši družbi dajali posebne pravice in posebne privilegije, kot da tega že nimamo dovolj v stari ustavi. Po oceni Nacionalne stranke je seveda to balast, ki ne sme priti v ustavo Republike Slovenije. Ustava je najvišji pravni akt v okviru naše države in zato tovrstno izražanje, že izražanje želja, individualnih želja, je škodljivo. Če je namen predlagatelja resen in če ni namen predlagatelja ni samo izzivati ostale poslance in na ta način doseči želeno spremembo oziroma razpravo o želeni spremembi,bi bilo najmanj korektno oziroma bi bilo najbolj korektno v danem momentu, da se s to zadevo sreča ustavna komisija in da preveri zadevo. Kaj bodo posledice napovedanega oziroma zaenkrat vloženega amandmaja pod oznako 23.6.2004, je navsezadnje tudi pokrajina v pokrajini. In če smo lahko pri prvem amandmaju, glede na to, da predlagatelja, gospod Battelli in gospa Pozsončeva, očitno ne vesta, kaj bi rada, zato je napovedan že tretji popravek amandmaja na amandma, pomeni, da v najslabšem primeru bomo imeli pokrajino v pokrajini in da bo v tisti pokrajini, za katero v osnovi govorijo, da živi avtohtona narodnost, kot da tam ne živijo drugi, kot da so izključno samo Italijani ali pa Madžari, in kot da to ni v Sloveniji, ampak se pogovarjamo, da je to na Madžarskem ali pa v Italiji. Lepo vas prosim! Slovenija je ena in naj ostane ena, tudi za prihodnje rodove. Ne jo razdeliti tovrstnim poskusom delitve, navsezadnje tudi ozemlja, čeprav to ne piše, piše pa pravic in posebnega položaja. Pri svojem odločanju bi vsi poslanci morali imeti v mislih, da tovrstna razprodaja, prvič ozemlja, drugič pravic in navsezadnje tudi odgovornosti, je neodgovorno. Ob tem pa je smiselno še poudariti, da se je še enkrat dokazalo, da ne vlada Republike Slovenije ne vsi tisti, ki podpirate tovrstne ustavne spremembe, nimate v mislih niti enega kriterija, ki je potreben za ustanovitev pokrajine. Ker če kar tako lahko pride en poslanec, da amandma z izvedbo oziroma z utemeljitvijo po neki novi pokrajini, in vlada na to nemo pristane, pomeni da nimamo meril za ustanovitev pokrajin. To, o čemer sem prej govoril, se samo potrjuje: da nimamo nalog, ki jih bodo pokrajine opravljale, da nimamo postavljenega sistema financiranja in da so pokrajine izključno administrativno-politični organi. In s tovrstnim dejanjem, kot ga je pokazal Battelli, ne samo da gre za razprodajo naše države, ozemlja - še enkrat bom ponovil, ozemlja, pravic in dolžnosti ter financiranja -, ampak tudi dokazuje, da vlada Republike Slovenije zasleduje izključno en cilj; to je navidezna uveljavitev novega člena, ki govori o pokrajinah, ki pa za seboj ne bo nosil nobene posledice, posebej ne takšne, ki bi se lahko odražala v zaživetju pokrajin. In če sem na začetku še mogoče delno verjel vladi Republike Slovenije, da s svojo spremembo ustave skuša skozi uveljavitev pokrajin doseči nek nivo lokalne samouprave, ki bo omogočal državljanom in državljankam kvalitetnejše bivanje, po takem odnosu, ki ga zdaj kaže vlada Republike Slovenije do tega brezpredmetnega amandmaja, lahko vsi jasno vidimo, kaj je nameu vlade; to je izključno predvolilna poteza dobiti ustavno kategorijo, ki ne bo - tebi nič, meni nič - imela čisto nobene posledice. In tovrstni amandmaji, kot ga v proceduro vlaga oziroma napovedujeta gospod Battelli in gospa Pozsonceva, dokazujejo, še enkrat poudarjam, da nimamo niti enega kriterija, kako uveljaviti pokrajino oziroma kako pristopiti k oblikovanju pokrajin, če se lahko v štirih urah spremeni amandma kar trikrat. V Nacionalni stranki seveda ne nameravamo podpreti tovrstnega početja. In vlada Republike Slovenije, tako kot pravijo, naj mi oprostijo v Mariboru, ampak ni nam lahko ob taki vladi, kot jo imamo. Hvala.
Hvala lepa. Da veste, kako boste nastopali, dve repliki na izvajanje gospoda Pečeta, gospod Kremžar in gospa Pozsonceva. Potem razprave: gospod Jerovšek, Drobnič, Battelli, Potrč. Replika, gospod Kremžar, izvolite.
Ko zmanjka argumentov, ostane višina glasu očitno. Jaz bi predlagal nekaj, predsedujoča. Če res ne moremo dojeti, da bo amandma spremenjen, bi predlagal, da počakamo na ta amandma, pa potem razpravljamo. Ker če moramo, čeprav seveda poznamo pisno komunikacijo in ustno komunikacijo, jaz lahko sprejmem eno in drugo, če kolegi ne morejo sprejeti tega, da je napovedano drugačno besedilo amandmaja, bi v dobro tega državnega zbora predlagal, da počakamo na pisni amandma in da potem o tem amandmaju, ki bo edini veljavni, razpravljamo, da ne zgubljamo časa in tratimo energije z besedilom, ki ga ne bo v obtoku čez nekaj minut. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Pozsonec, izvolite.
Hvala lepa. Tudi sama bi pritrdila gospodu Kremžarju, da počakamo na amandma. Gospodu iz Slovenske nacionalne stranke bi pa povedala to, da slovenstvu ne škodi ne tisoč narodnosti, ampak škodi govorjenje, kot ga je sam tukaj opravil pred javnostjo.
Hvala lepa. Sprejmem predloge in ko bo na klopi spremenjeni amandma, bomo z razpravo nadaljevali, do tedaj prekinjam sejo. Potem nadaljujemo po vrstnem redu, kot ste prijavljeni. Gospod Barovič, napišem vas v vrsto? [[Pogovor v klopeh.]] Nadaljujemo, ko bodo amandmaji na klopi. Do takrat prekinjam sejo, načeloma za pet minut, ampak ko bo spremenjen amandma na klopeh poslank in poslancev. Hvala lepa.
Imamo spremenjeni amandma obeh poslanskih skupin, zato vabim k besedi razpravljavce, ki so se priglasili k besedi. Najprej dajem besedo gospodu Jerovšku, izvolite.
Hvala lepa.
Lepo prosim za mir v dvorani! Besedo ima samo gospod Jerovšek. Lepo prosim, bodimo toliko strpni drug do drugega in dovolimo, da v miru razpravljavci, ki želijo povedati svoje, to povedo. Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Jerovška, izvolite.
Hvala lepa. V rokah imam spremenjeni amandma [[...]]
Jaz kaj drugega kot prositi, seveda, ne morem. Gospod Jerovšek ima po poslovniku pravico, da ima takrat, ko govori, okoli sebe mir. Lepo prosim za mir! Hvala lepa.
Hvala lepa. Dejansko govorimo o zelo pomembni materiji in v rokah imam spremenjeni amandma, ki je nekoliko spremenjen, ki se nekoliko razlikuje od predhodnega. Vseeno menim, da je ta amandma napisan izredno spretno. S tega stališča, glede spretnosti, moram gospoda Battellija pohvaliti, vendar pa je njegova vsebina, po mojem mnenju, zelo problematična, z zelo hudimi posledicami. Prinaša po mojem mednarodnopravne posledice, ki so po mojem mnenju nesprejemljive. Kajti, sedaj piše, "v pokrajini, na območju katere avtohtono živi italijanska oziroma madžarska narodna skupnost". To pomeni, spoštovane kolegice in kolegi, da se s tem, če to sprejmemo, mi verjetno odpovedujemo možnosti, da v tej državi kadarkoli ustanovimo zgodovinsko pokrajino Primorsko. Ker potem bi v celotni pokrajini Primorski, pa vemo, kakšna je izgledala zgodovinska pokrajina Primorska, veljale posebne pravice. Premislite, kaj tu piše. "Posebne" - in to je napisano zelo spretno. Implikacije so izredno velike in jaz nisem pripravljen na tak način implicite nekaterih rešitev v našo ustavo vnašati ki so v popolnem nasprotju s sedanjo slovensko ustavo, in da ne brez tega, da to materijo kakorkoli - tako, kot je že bilo omenjeno - damo v presojo strokovnjakom. To je prišlo v zadnjem trenutku. Brez tega, da se do takšne materije opredeli vlada - mislim, da bi vsaj vlada morala zastopati interese Slovenije. In glejte, ne morem razumeti, da ste za dva glasova pripravljeni trgovati, za dva glasova. In betoniranje političnih interesov, s katerimi bi utrdili svojo oblast prek državnozborskih volitev, za vsak slučaj, ste pripravljeni trgovati z vitalnimi državnimi interesi. In še nadalje, gospod Kremžar je prej ugotavljal, da naj tisto, kar je na papirju sedaj sem komentiral to, kar je na papirju. Mi smo že nekoč sprejemali, ste sprejeli amandma, kjer se je govorilo o posebnem statutu. Takrat sem zelo resno opozarjal. Kljub temu pa smo danes dobili na mizo zopet amandma v prvotni obliki, ki govori o posebnem statutu pokrajine. In moram še enkrat pohvaliti gospoda Battellija, da se je sposoben politično prilagajati, da zna iskati milimetrske razpoke in da z diplomatsko spretnostjo, ki je značilna, to moram pohvaliti, za italijansko diplomacijo, recimo, zna vnašati zmedo med nas in popolnoma neodgovorno ravnanje, razmišljanje številnih poslancev zaradi sebičnih političnih interesov dveh glasov. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Drobniča. Izvolite.
Spoštovana predsedujoča, mislim, da je ta razprava povsem neproduktivna zaradi nerazsodnega amandmaja, zato se ji odpovedujem.
Hvala lepa. Gospod Battelli, izvolite.
Pred vami je novo besedilo, ki vse te dvome o tem, ali naj se oblikujeta dve pokrajini izključno tam, kjer živita italijanska in madžarska narodna skupnost, odpravlja. Tekst, ki je bil dograjen in ravnokar razdeljen, ima v glavi na desni strani novo besedilo, ki pravi naslednje: "V pokrajini, na območju katere avtohtono živi italijanska oziroma madžarska narodna skupnost," ta pokrajina lahko zajame tudi Ljubljano, "se uveljavljajo posebne pravice in položaj italijanske in madžarske narodne skupnosti ter upoštevajo kulturno-krajinske ter ostale značilnosti narodnostno mešanih območij." V obrazložitvi, ki je vseskozi enaka, imate v drugem odstavku naslednje: "Zaradi dejstva, ker gre za prenos določenih pristojnosti z države na pokrajine - na primer, na področju šolstva, srednje šolstvo bo šlo verjetno v pristojnost pokrajin, ne bo več v pristojnosti države. Torej bo treba v zakonu o ustanovitvi ali v statutu tistih pokrajin, ki so lahko majhne, velike, kakšne bodo, ne vemo, ampak ki bodo zajemale tudi narodne skupnosti, te pokrajine bodo morale vzeti nase srednje šolstvo tudi za potrebe narodnih skupnosti. Za to gre. Seveda je res, saj drugače ne more biti. In verjetno tudi kultura in verjetno tudi še kaj drugega, kar zadeva, in neke upravne pristojnosti, ki bodo povezane z vsem tem. Ne govoriti, da ni res, saj to je decentralizacija, saj, če ne, zakaj pa delamo vse to sploh? Pravza to gre, da določene državne pristojnosti bodo prenesene in tudi financirane z države na regije. In zakaj je treba to imeti, kljub temu da je 64. člen ustave pove to, kar pove. Zaradi tega, ker bo neka politična večina delala statute. In ti, ki bodo delali statute teh dveh pokrajin, ki naj bodo ne vem kako velike, imajo tukaj direktno napotilo, da to, kar mora biti v teh pokrajini. In ne, da se začne diskusija o tem, kaj bo zdaj, še enkrat diskusija o celotni zakonodaji, ki je tako in tako nepopolna in ki zadeva položaj narodne skupnosti v Republiki Sloveniji. Meni se zdi to strahovito preprosta stvar in tudi resnična. Ker če bomo šli v decentralizacijo, se bomo s tem soočili. In zdaj, če bomo imeli pokrajino, ki bo zajela, kaj jaz vem, govorim za primer nas, ki bo zajela tudi Bovec, Ilirsko Bistrico, Tolmin in ne vem, katere še občine. Kdo bo prepričal tiste ljudi, da je treba kaj narediti za manjšino? V statutu. In to je discipliniranje, to je napotek, je discipliniranje materije. In tukaj ni nobenega dvoma, da nekaj takega rabimo, ker nobena druga pokrajina ne bo imela teh specifičnosti morala reševati, razen tistih dveh, ki na ta ali na oni način sta zajeli kraje, kjer obstaja to šolstvo, kjer obstaja ta kultura, kjer obstaja ta jezik, kjer obstaja dvojezičnost in tako naprej. Samo za to gre! Za nobene ne vem kakšne kolobocije v zvezi z nekimi paranojami in ustrahovanji, ki tako ali tako nam pobirajo po četrtino pripadnikov mladih na deset let. Ker mi smo krivi, Italijani, za fašizem, za drugo svetovnovojno, za komunizem v mentaliteti teh ljudi; in istočasno še za položaj Slovence v Italiji. Kdo se bo v taki atmosferi opredeljeval za Italijana? Poglejte analizo popisa, je 23,7% ljudi manj. In spremenili so pripadnost, največ v kategoriji do 44 let starosti. Mi nismo stari, ni res, ljudje so vsi tam, ampak ne izrekajo več svoje pripadnosti, v tem je zgodba. In tega ne govorim jaz, govorijo analize urada za statistiko. Jaz ne vidim nič dramatičnega v tem, vidim v sprejetju tega odgovorno dejanje za to, dase stvari uredijo tako, kot je treba; tako kot se spodobi za demokratično, sodobno, civilizirano državo. In ti državljani in ena manjšina in druga manjšina, ti ljudje niso naredili škode Sloveniji nikoli na noben način. Prav nasprotno!
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Potrča. Izvolite. Gospod Potrč. Izvolite.
Hvala lepa. V slovenskem parlamentu imamo poslanke in poslanci pravico izražati svoje osebne poglede, pa tudi poglede strank. In razumem, da imajo različne stranke do nekaterih vprašanj, tudi do vprašanj položaja manjšin v Sloveniji, različne poglede. Rad bi povedal, da Združena lista socialnih demokratov tudi kot evropska socialdemokratska stranka spoštuje posebne pravice manjšin. Meni, da je to ena od velikih pridobitev ureditve v Sloveniji. Meni, da je to ena od velikih pridobitev ureditve v Evropi. Manjšine naj bi zbliževale in povezovale ljudi, ne pa razdvajale. Vendar spoštujemo ali pa, sprejmemo, da ima kdo drug tudi drugo mnenje, da ga jasno pove. Verjamem, da ga potem slišijo in poslušajo tudi državljanke in državljani. Meni je žal, da je ta razprava o tem šla tako daleč, da smo svoj odnos do problema manjšin opredeljevali. Samo verjetno je situacija taka, da to moramo storiti. To je prvo Drugo je vprašanje ureditve, ki je vsebina tega amandmaja. Razumel sem tako, da ko se in če se, jaz pa soglašam s kolegom Anderličem, da današnja razprava kaj veliko optimizma ne daje, da bi to kmalu bilo, ampak ko in če se bomo odločali o pokrajinah in v primeru, da se bo na podlagi prenosa dela pristojnosti iz občin na pokrajino ali iz države na pokrajino tudi v tistem delu, ki zadeva urejanje pravic in položaja manjšin, da v tem primeru bo pokrajina morala tudi skrbeti za to, da se enakopravnost in posebne pravice manjšin, ki jih imamo v 64. členu ustave zapisane, tudi preko pokrajine uresničuje. In tako razumem vsebino tega amandmaja in mislim, da je ta dopolnitev v tej smeri ustrezna. Žal smo morali slišati opozorila, da tekst od vsega začetka ni bil dobro zapisan. Upam, da je sedaj boljše zapisan. Če ni boljše zapisan, se bo tudi v tem primeru kot v vseh drugih na podlagi razprave v ustavni komisiji, na podlagi tega, da se bo vključila lahko v to razpravo tudi stroka in strokovna skupina, ko bomo pripravljali predlog besedila ustavnega zakona, še precizno o vsebini dogovorili. Takšno, kot sem jo sedaj tolmačil, se pravi, kadar gre za prenos iz občin na pokrajino ali iz republike na pokrajino in zadeva uresničevanje z ustavo zagotovljenih posebnih pravic obeh avtohtonih manjšin, potem bo pokrajina morala ta del tudi na ta način urejati. Jaz bom in verjamem po tem, kar smo se posvetovali tudi kolegice in kolegi Združene liste, vsebino tega amandmaja podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Barovič, izvolite.
Hvala lepa. Še enkrat, prosim, govorimo, mislim, da sedaj res o tretji varianti amandmaja. Kolegice in kolegi! Najprej spoštovana kolegica Maria Pozsonec! Lahko da besede, ki jih izrečemo v Slovenski nacionalni stranki, kdaj škodijo nam, ki smo jih izrekli, osebno meni, njemu, kolegici, slovenskemu narodu pa nikoli niso in ne bodo, to ste rekli. Moram opravičiti svojega kolega, moram ga braniti. Drugič. Avtohtoni italijanski in madžarski narodni skupnosti ter njenim pripadnikom je zagotovljena pravica, da svobodno uporabljajo narodne simbole, ohranjajo narodno identiteto, ustanavljajo organizacije, razvijajo gospodarske, kulturne in tako naprej. Vse jasno, točno, natančno piše v 64. členu ustave. Katerakoli regija bo ustanovljena, bo njena zakonodaja, vse, kar velja za to regijo, bo morala spoštovati ta člen ustave. Morala. In jasno piše tudi, da zakon ureja položaj in način uresničevanja pravic italijanske oziroma madžarske narodne skupnosti. Še enkrat prosim razumimo, ne moremo tlačiti v ustavo vendarle stvari, ki so že napisane. Govoriti pa o posebnih pravicah, te posebne pravice so natančno naštete v 64. členom in da ne me ne bo spoštovani kolega popravil, za še eno skupnost, romsko, v 65. členu ustave. Torej vse je jasno. Kaj pa če bi se Slovenska nacionalna stranka zdaj izmislila in zahtevala, da želimo še peti odstavek, ker želimo posebne pravice za Slovence, ki živijo tam, kjer živijo manjšine. Zdaj se lahko igramo te igrice, kot si želimo, ali pa hočemo ali pa nočemo. Predvsem pa bi prosil nekaj, preden končam, končal bom z eno mislijo, prosil bi predvsem, ko smo vsi tako "pametni", jaz bi zelo rad slišal mnenje vlade, mnenje vlade konkretno o tem amandmaju. In za konec dovolite eno misel, zadnji stavek mi dovolite, ta je najbolj pomemben v vsem tem, da ne bom česa kriv. Nekoč smo živeli v skupni državi. Sestavljalo jo je nekaj republik, znotraj teh republik sta bili dve avtonomni pokrajini. In ena od teh je kriva za to, kar se je zgodilo. Zadnji stavek: Vsaka podobnost pa je zgolj slučajna.
Hvala lepa. Gospod Terčon, izvolite. Ne želite. Gospod Kremžar, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoča. Jaz bom ta amandma, takšen kot je, podprl. Mislim, da je dovolj jasno zapisan in če preberemo obrazložitev, drugi odstavek, vse piše notri. Zaradi tega dejstva bodo morale tako oblikovane pokrajine, torej pokrajine, ki bodo oblikovane, na katere bodo prenešene določene pristojnosti, ko bodo, če bodo, ki bodo zajemale narodnostno mešane občine, nujno imeti drugačen status kot ostale pokrajine. Vendar drugačen status v tem pomenu. To je posebne izvirne in prenešene pristojnosti, ki se nanašajo na položaj in pravice narodnih skupnosti. Saj piše zelo jasno za kaj gre. Zato mislim, da nima smisla še enkrat, saj je kolega Battelli tudi še enkrat to povedal, da ne gre za ustanavljanje posebnih italijanskih ali madžarskih pokrajin, ampak da gre za preprosto dejstvo, da se posebnosti, kjer živijo manjšine, upoštevajo tudi pri prenosu pristojnosti na pokrajine. Za to gre v osnovi. Žalostno pa je seveda, da mi nočemo tega na ta način razumeti in neke stvari, ki so vendarle v tej državi odlično urejene, kar je bilo konec koncev tudi ob vstopu v Evropsko skupnost kot ena prvih stvari zelo poudarjeno, da se tukaj pravzaprav to problematizira. Saj se ne problematizira tekst tega, problematizira se, in to je žalostno, odnos do manjšin, do tega dosežka, ki ga marsikatera država nima. Mi ga pa imamo in hvala bogu, da gaimamo. Zaradi tega seveda je žalostno, da danes problematiziramo to zadevo. Problematiziramo jo pa na ta način, da iščemo neka trgovanja z glasovi itd., kar je nesmisel. To je smešno. Smešno je, če kdo misli govoriti o tako resnemu vprašanju, kot je to. Seveda je lahko razprava takšna ali drugačna, vendar videti tu neko zaroto trgovanja z glasovi, zelo spretno napisan amandma, ki hoče nekaj drugega itd., to je seveda nedostojno od tega parlamenta. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Maršič in potem gospoda državna sekretarka. Izvolite.
Hvala, predsedujoča. Jaz moram povedati, da tisto, kar sem slišal prej od enega kolega, ki je govoril o nekih oblikah avtonomnih pokrajin, mislim, da je bilo popolnoma deplasirano in popolnoma neprimerno za tako diskusijo, ko govorimo o spremembi ustave Republike Slovenije. Govorimo o naših sodržavljanih, pripadnikih manjšin, in govorimo o tem, kako bomo urejali njihove pravice ob bodoči morebitni regionalizaciji Slovenije. Ne govorimo o SFRJ, ne govorimo o nobeni drugi združbi, kot govorimo o Sloveniji, naši državi in naši ureditvi. Mislim, da, tudi kolega Battelli, z dvigovanjem glasu tu o tem na tem mestu verjetno ne bomo pripomogli k temu, da bi dobili kakšno podporo več k temu amandmaju. Za njega sodim, da tako, kot je predložen, je boljši od prejšnjega in ga je moč podpreti. Mislim, da bo ustavna komisija potem morala imeti še kar nekaj dela, da bo poskušala urediti ta drugi del, ki govori o upoštevanju kulturne, krajinske ter ostale značilnosti narodnostno mešanih območij. Mislim, da je to nekaj, kar obremenjuje tekst in bo velika težava pri obdelavi tega, da bi lahko vnesli to v našo ustavo. Sicer pa se strinjam, da ta prvi del je prav gotovo boljši in ga je moč podpreti, kot amandma za nadaljnje postopke. Ostajava še vedno pri različnih mnenjih okoli tega, zakaj dramatični padec pripadnikov italijanske manjšine in pa seveda madžarske tudi. Pa ne bi o tem diskutiral. Jaz mislim, da končno že enkrat morajo pristojne službe in ustanove zanalizirati popis prebivalstva in najti prave razloge za to, da ne bi zlonamerno interpretirali z ene in druge strani, kakšni so bili vzroki za ta upad.
Hvala lepa. K besedi vabim še gospo državno sekretarko, gospa Astrid Prašnikar. Izvolite.
Hvala, za besedo. Dvoje bi rada poudarila. Najprej, da gre v tem trenutku za oblikovanje stališč in da sledi postopek, ki bo pripeljal, v primeru, da bodo danes ta stališča sprejeta, do oblikovanja besedila ustavnega zakona. V tej proceduri bo tudi v nadaljevanju sodelovala vlada in se bo lahko v vseh nadaljnjih postopkih tudi opredeljevala. Sedaj smo že pri tem drugem, kar bi rada poudarila. Vlada se seveda do tega konkretnega amandmaja ni opredelila. Danes predstavniki vlade lahko govorimo o mnenju, predvsem o mnenju ministrstva za notranje zadeve, na tak način tudi ves čas sodelujemo v razpravi. Sicer pa, kot pravim, v primeru, da bo potrebno pri oblikovanju ustavnega zakona kakorkoli, da se vlada opredeli, bo gotovo tudi besedilo obravnavala in državni zbor o tem mnenju oziroma stališču obvestila. Hvala.
Hvala lepa. Mislim, da lahko razpravo zaključim. Torej o poročilu ustavne komisije, stališčih in amandmajih je razprava zaključena. Po dogovoru, ki ga je na začetku sporočil predsednik državnega zbora, bomo glasovanja o vseh stališčih in amandmajih opravili čez 10 minut. Torej ob 17.40 glasujemo o predlogih stališč in amandmajev na ta stališča. Hvala lepa. Do takrat prekinjam sejo.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Nadaljujemo z delom, in sicer prehajamo na odločanje o stališčih in vloženih amandmajih, ki ga bomo vodili na podlagi pregleda amandmajev z dne 23.6.2004. Pred glasovanjem vas želim obvestiti, da bo, upoštevaje določbe tretjega odstavka 178. člena poslovnika, amandma k stališču sprejet, če bo zanj glasovala večina vseh poslancev, to je 46 ali več poslank in poslancev. Enaka večina velja tudi za sprejem posameznega stališča. Najprej bomo prešli na odločanje o 1. stališču, in sicer o stališču, ki ga je k 121. členu oblikovala ustavna komisija. Pravi, da naj se sprememba 121. člena ustave sprejme v predlaganem besedilu, pri čemer se v drugem odstavku za besedo "opravljanje" doda beseda "določenih". O stališču k 121. členu glasujemo. Navzočih nas je 62, za je glasovalo 48, proti 4. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je predlagano stališče k 121. členu sprejeto. Prehajamo na odločanje o 2. stališču, ki ga je ustavna komisija predlagala k 140. členu in pravi, naj se v 140. členu ustave drugi odstavek spremeni tako, da se glasi: "Po predhodnem soglasju občine lahko država z zakonom prenese na občino opravljanje posameznih nalog iz državne pristojnosti,če za to zagotovi tudi sredstva." O tem predlogu stališča glasujemo. Navzočih nas je 64, za je glasovalo 48 poslank in poslancev, proti nihče. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je tudi 2. stališče sprejeto. 3. stališče je ustavna komisija oblikovala k 143. členu in ga imamo pod zaporedno številko 3. Pod 1 in 2 pa imamo dva amandmaja. Pod 1 je amandma k 3. stališču, torej k stališču ustavne komisije, predlagatelj je poslanska skupina Slovenske demokratske stranke in pravi, da "pred odločanjem o ustanovitvi pokrajine mora državni zbor pridobiti soglasje občinskih svetov najmanj dveh tretjin občin posamezne predvidene pokrajine, katerih število prebivalcev obsega najmanj dve tretjini prebivalcev posamezne predvidene pokrajine." Najprej glasujemo o amandmaju k stališču ustavne komisije k 143. členu. Glasujemo. Navzočih nas je 60, za je glasovalo 19 poslank in poslancev, proti 34. [[Za je glasovalo 19.]] [[Proti 34.]] Ugotavljam, da amandma ni bil sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju pod zaporedno številko 2, in sicer gre za amandma poslanskih skupin narodnosti, katerega besedilo pravi: "V pokrajini, na območju katere avtohtono živi italijanska oziroma madžarska narodna skupnost, se uveljavljajo tudi posebne pravice in položaj italijanske in madžarske narodne skupnosti ter upoštevajo kulturno-krajinske ter ostale značilnosti narodnostno mešanih območij." O tem amandmaju k stališču glasujemo. Navzočih nas je 62, za je glasovalo 41 poslank in poslancev, proti 7. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti 7.]] Ugotavljam, da amandma ni dobil zadostne podpore. Zdaj prehajamo na odločanje o besedilu 143. člena ustave kot stališču, ki ga predlaga ustavna komisija in pravi, da naj se ta člen ustave spremeni tako, da se glasi, pokrajina je širša samoupravna lokalna skupnost, ki opravlja lokalne zadeve širšega pomena in z zakonom določene zadeve regionalnega pomena. Zakon o pokrajinah in njihovem financiranju sprejme državni zbor z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev. Pokrajina se ustanovi z zakonom, s katerim se določi območje, sedež in ime pokrajine, in katerega sprejme državni zbor z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev. Občina, ki meji na sosednjo pokrajino, ima v skladu z zakonom, ki ga sprejme državni zbor, in v skladu z izidom občinskega referenduma, pravico do priključitve k sosednji pokrajini. Pred odločanjem o ustanovitvi pokrajine, mora državni zbor pozvati občinske svete občin na njenem območju, da dajo svoje mnenje. Država lahko z zakonom prenese na pokrajino opravljanje posameznih nalog iz državne pristojnosti, mora pa jim za to zagotoviti potrebna sredstva. O tem predlogu stališča k 143. členu ustave, ki ga predlaga ustavna komisija, odločamo. Glasujemo. Prekinjam glasovanje. Gospod Sok. Prekinila sem glasovanje, ker ste dvigniliroko med glasovanjem. Ali je kaj narobe z glasovalno napravo? Je v redu. Ponovno glasujemo o predlogu stališča. Glasujemo. Navzočih nas je 65, za je glasovalo 45, proti 17. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 17.]] Ugotavljam, da predlog stališča za besedilo 143. člena ustave, ki ga je predlagala ustavna komisija, ni dobil potrebne podpore. Potrebno podporo pa sta dobili dve stališči, in sicer stališče k 121. členu in k 140. členu. Na podlagi teh dveh sprejetih stališč bo ustavna komisija za julijsko sejo zbora pripravila predlog ustavnega zakona. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Zaključujem 47. izredno sejo državnega zbora Republike Slovenije. Vsem najlepša hvala in na svidenje.