Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 129 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 86. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine u danima za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutno najmanje 126 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema, utvrđeno da je u sali prisutno 126 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: profesor Borislav Pelević i Radoslav Mojsilović. Pošto je Narodna skupština završila pretres o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, prelazimo na odlučivanje. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O BUDžETSKOM SISTEMU Narodna skupština je obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, pa prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o budžetskom sistemu, u načelu. Za 126, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, a pre prelaska na odlučivanje o amandmanima, podsećam vas da je Zakonodavni odbor, na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odbacio kao nepotpune amandmane narodnih poslanika Milorada Buhe, Zorana Krasića, Lidije Dimitrijević, Dragana Stevanovića, Vladana Jeremića, Dejana Mirovića, Milana Avramovića, Borisa Aleksića, Vjerice Radete, Srete Perića, Mirka Munjića, Gordane Pop-Lazić, Aleksandra Martinovića, Momira Markovića i Milorada Krstina na čl. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 112, 113. Takođe, Zakonodavni odbor je, na osnovu člana 147. stav 2. Poslovnika, odbacio amandman narodnog poslanika Veroljuba Arsića na član 2. stav 1. tačku 60. i amandman koji su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić i Jorgovanka Tabaković na član 7. stav 5. Predloga zakona. Odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. To je određeno članom 148. stav 3. Poslovnika. Sastavni deo Predloga zakona postali su amandmani narodnih poslanika Veroljuba Arsića na član 2, Branke Ljiljak na čl. 2, 14, 15. i 23, Milete Poskurice i Veroljuba Arsića na član 9, Nenada Popovića na čl. 10. i 47, Miroslava Petkovića i Arsena Đurića na član 17, Tomislava Nikolića i Jorgovanke Tabaković na član 28, Dragana Čolića i Zorana Antića na član 34, Radovana Radovanovića na čl. 50, 58. i 106, Milana Lapčevića, Arsena Đurića i Miroslava Petkovića na član 62. i Zorana Babića i Ljiljane Miladinović na član 79, kao i amandmani Vlade na čl. 22, 107. i amandman kojim je Vlada predložila da se posle člana 112. doda član 112a. Prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Markićević i Milutin Jeličić. Molim da se izjasnite. Za niko, od 126 narodnih poslanika. Amandman nije prihvaćen. Na član 2. amandman je podnela Jorgovanka Tabaković. Za niko, od 126 narodnih poslanika. Amandman nije prihvaćen. Na član 2. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je u toku pretresa Predloga zakona u pojedinostima prihvatio amandman. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 119, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo poslanik Mićo Rogović. Za niko, od 126 narodnih poslanika. Amandman nije prihvaćen. Na član 4. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je u toku pretresa Predloga zakona u pojedinostima prihvatio amandman. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 123, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, jedan je glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Antić i Mićo Rogović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 5. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Arsen Đurić i Miroslav Petković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Arsen Đurić i Miroslav Petković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Petković, Arsen Đurić i Milan Lapčević. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 10. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 11. amandman je podneo poslanik Stefan Zankov. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 14. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. podneo Odbor za finansije. Predlagač je prihvatio amandman. Od 126 poslanika, 119 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila amandman. Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Stefan Zankov i Mićo Rogović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 14. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 17. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predlagač je prihvatio amandman. Od 126 poslanika, 112 je glasalo za. Amandman je prihvaćen. Na član 19. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Markićević i Srđan Spasojević. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 19. amandman je podneo poslanik Oto Kišmarton. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 20. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 22. amandman je podneo Radovan Radovanović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 22. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je prihvatio amandman. Od 126 poslanika, 123 je glasalo za. Amandman je prihvaćen. Na član 24. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 28. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je prihvatio amandman. Od 126 poslanika, za je glasalo 124. Amandman je prihvaćen. Na član 28. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miloš Radulović, Miroslav Petković i Arsen Đurić Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 30. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 31. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Arsen Đurić, Miloš Radulović i Miroslav Petković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 31. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je prihvatio amandman. Od 126 poslanika, 113 je glasalo za. Amandman je prihvaćen. Na član 32. amandman je podneo poslanik Radojko Obradović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 34. amandman je podneo poslanik Radojko Obradović. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Radojko Obradović podneo je amandman na član 35. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Amandman nije prihvaćen. Na član 42. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Mašić i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko nije glasao za amandman. Amandman nije prihvaćen. Na član 42. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, niko nije glasao za amandman. Amandman nije prihvaćen. Na član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Petković, Arsen Đurić i Miloš Radulović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 46. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Arsen Đurić i Miroslav Petković. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 46. amandman je podneo Radovan Radovanović. Od 126 poslanika, jedan za. Amandman nije prihvaćen. Na član 46. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Saša Maksimović i Milan Knežević. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 46. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Slobodan Maraš, Judita Popović i Kenan Hajdarević. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 46. amandman je podneo narodni poslanik Igor Bečić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Tomislav Nikolić i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 55. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jelena Budimirović i Veroljub Arsić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 56. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 56. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na naslov iznad člana 67. i član 57. amandman je, na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman. Molim da se Skupština izjasni. Od 126 poslanika, 115 je glasalo za. Konstatujem da je Skupština izglasala amandman. Na član 57. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Antić i Mićo Rogović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 62. amandman je podneo poslanik Oto Kišmarton. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 62. amandman je podneo poslanik Saša Maksimović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 63. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Miladinovići Veroljub Arsić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 73. amandman je podnela Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 81. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 82. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 82. amandman je podneo poslanik Radojko Obradović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 83. amandman je podneo poslanik Nenad Popović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Arsen Đurić, Miroslav Petković i Miloš Radulović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 85. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević, Arsen Đurić, Miroslav Petković i Miloš Radulović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 92. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 100. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Gojko Radić i Veroljub Arsić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 103. amandman je na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika, podneo Odbor za finansije. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman. Od 126 narodnih poslanika, 115 je glasalo za. Amandman je prihvaćen. Na član 103. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli:Čedomir Jovanović, Slobodan Maraš, Judita Popović i Kenan Hajdarević. Predstavnik predlagača je prihvatio amandman. Odbor za finansije ga nije prihvatio. Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć. Za je glasalo 112, od 126 narodnih poslanika. Amandman je prihvaćen. Na član 103. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 103. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Miroslav Petković i Arsen Đurić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 103. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, jedan za. Amandman nije prihvaćen. Na član 103. amandman su zajedno podneli poslanici Milan Lapčević, Miroslav Petković, Miloš Radulović i Miloš Aligrudić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 107. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Borislav Pelević i Jorgovanka Tabaković. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 110. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Predrag Mijatović i Stefan Zankov. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 112. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Lapčević i Miloš Radulović. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Gospodo poslanici, stavljam na glasanje Predlog zakona o budžetskom sistemu, u celini. Za je glasalo 124 poslanika, od 126, pa konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o budžetskom sistemu. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O REPUBLIČKIM ADMINISTRATIVNIM TAKSAMA Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje i stavljam na glasanje predlog ovog zakona, u načelu. Od 126 narodnih poslanika, 124 je glasalo za. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Radoslav Mojsilović. Od 126 poslanika niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Radoslav Mojsilović. Molim da se izjasnite. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zlata Đerić, Aleksandra Ilić i Radoslav Mojsilović. Od 126 poslanika niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković, Aleksandra Ilić i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 10. amandman su zajedno podnele narodni poslanici Aleksandra Janković i Aleksandra Ilić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković, Aleksandra Ilić i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Janković i Milutin Jeličić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Na član 19. amandman je podneo poslanik Zoran Antić. Od 126 poslanika, niko za. Amandman nije prihvaćen. Podsećam vas da je članom 20. Predloga zakona predviđeno da ovaj zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku" Republike Srbije. Prema članu 196. stav 4. Ustava Republike Srbije, zakoni i drugi akti stupaju na snagu najranije osam dana od dana objavljivanja i mogu da stupe na snagu ranije samo ako za to postoje naročito opravdani razlozi utvrđeni prilikom njihovog donošenja. U obrazloženju Predloga zakona Vlada je navela da se naročito opravdani razlozi za ranije stupanje na snagu ovog zakona, u smislu člana 196. stav 4. Ustava Republike Srbije sastoje u potrebi da se što pre usaglasi predmet taksene obaveze sa Zakonom o političkim strankama, "Službeni glasnik", broj 36/09. Stavljam na glasanje predlog da se utvrdi postojanje naročito opravdanih razloga da zakon stupi na snagu ranije od osmog dana od dana objavljivanja i molim da se o tome izjasnimo. Od 126 poslanika, 123 se izjasnilo za, pa konstatujem da je Narodna skupština posebno odlučila da postoje naročito opravdani razlozi za stupanje zakona na snagu u roku kraćem od osmog dana od dana objavljivanja ovog zakona. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o republičkim administrativnim taksama, u celini. Od 126 poslanika, za se izjasnilo 125, pa konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o republičkim administrativnim taksama. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DAVANjU GARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE U KORIST "MARFIN BANK"A.D. BEOGRAD PO ZADUŽENjU JAVNOG PREDUZEĆA "PUTEVI SRBIJE" Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist "Marfin Bank" a. d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća "Putevi Srbije" Od 126 narodnih poslanika, 126 se izjasnilo za zakon. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Zakonodavni odbor je, na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika, odbacio kao nepotpune amandmane poslanika Vladana Batića, na članove 1, 2, 3, 4. i 5. Predloga zakona, a prema članu 148. stav 3. Poslovnika odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. Pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona u celini. Svih 126 prisutnih poslanika je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist "Marfin Bank" a. d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća "Putevi Srbije", u celini. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DOPUNI ZAKONA O RADU Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o dopuni Zakona o radu, u načelu. Od 126 poslanika, 125 je glasalo za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu. Podsećam vas da su narodni poslanici Đorđe Milićević, Zoran Kasalović i Saša Dujović povukli amandmane koje su podneli na član 1. Predloga zakona. Takođe vas podsećam da je Zakonodavni odbor, kao nepotpune, odbacio amandmane koje su narodni poslanici Milorad Buha, Zoran Krasić, Lidija Dimitrijević, Dragan Stevanović, Vladan Jeremić, Dejan Mirović, Milan Avramović, Boris Aleksić, Vjerica Radeta, Sreto Perić, Mirko Munjić, Gordana Pop-Lazić, Aleksandar Martinović i Momir Marković zajedno podneli na čl. 1. i 2. Predloga zakona, pa se u skladu sa članom 148. stav 3. Poslovnika, o tim amandmanima ne glasa. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 1. amandman je podneo poslanik Nikola Krpić. Od 126 poslanika, četvoro je glasalo za. Konstatujem da amandman nije prihvaćen. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o dopuni Zakona o radu, u celini. Od 126 poslanika, za je glasalo 123. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o dopuni Zakona o radu. Prelazimo na odlučivanje Narodne skupštine o POVREDAMA POSLOVNIKA. Pošto je u toku sednice ukazano na povrede Poslovnika Narodne skupštine, podsećam vas na odredbu člana 100. stav 4. Poslovnika, prema kom ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine narodni poslanik ostane pri tvrdnji da je Poslovnik povređen, Skupština će, bez pretresa, odlučivati o tom pitanju u danu za glasanje. Saglasno navedenoj odredbi Poslovnika, prelazimo na odlučivanje. Narodni poslanik Vjerica Radeta, na sednici 15. jula 2009. godine, u 12,08 časova ukazala je na povredu člana 27. Poslovnika. Molim da se Narodna skupština izjasni da li je povređen navedeni član Poslovnika. Od 126 poslanika, niko nije glasao za. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije povređen navedeni član Poslovnika. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje svih tačaka dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, saglasno članu 99. Poslovnika, zaključujem sednicu Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Htela bih da dam još samo par informacija. Planiramo da sednica počne tačno u 15,00 časova i molim vas da taj plan realizujemo. Takođe planiramo da zbog potrebe da se tehnički obave određeni radovi u ovoj zgradi u avgustu, završimo sednicu i da budemo efikasni do kraja ovog meseca. Ako bude bilo potrebno, radićemo i subotama. Može se dogoditi da glasanje bude i poslednjeg dana u ovom mesecu. Dakle, moramo da se naoružamo strpljenjem, ali obavljamo izuzetno koristan i značajan posao. (Sednica je završena u 14,25 časova.)
REPUBLIKA SRBIJA NARODNA SKUPŠTINA STENOGRAFSKE BELEŠKE JEDANAESTO VANREDNO ZASEDANjE 16. jul 2009. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 15.05 časova. Predsedava Slavica Đukić-Dejanović, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 142 narodna poslanika, a radi tačnog utvrđivanja broja, molim da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je 120 poslanika u ovom momentu prisutno, pa postoje uslovi za početak rada. Pre nego što nastavimo rad želim da vas obavestim, a na osnovu člana 85. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, da će Narodna skupština danas produžiti rad i posle 18.00 časova i to do završetka rasprave tačke koja u to vreme bude na dnevnom redu. Da li možda neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Gospodin Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje ministru odbrane i Ministarstvu odbrane vezano za nemile događaje oko udesa vojnog aviona ''mig'' na aerodromu u Batajnica 7. jula ove godine. Ovo je već druga nesreća koja nam se desila. Prošle godine takođe se desila isto nesreća i to vezano za praktično isti događaj, odnosno pripremu pilota za učestvovanje na Aeromitingu koji je trebalo da se održi. To već govori o nekim ozbiljnim problemima u Ministarstvu odbrane, odnosno u vašem vazduhoplovstvu. Nažalost, mi imamo ovakvu državu kakvu imamo. Vrlo brzo se preko tog događaja prešlo. Navodno, mi čekamo izveštaj komisije koja je formirana, koja bi trebalo da nam da sve informacije, ali zarad javnosti zahtevam od Ministarstva odbrane da nam pre svega da neke informacije koje mislim da su izuzetno važne. Pilot Rade Ranđelović je ukupno za 25 godina letačkog staža imao 900 sati naleta. Ako vam kažem da jedan prosečan pilot u civilnom vazduhoplovstvu godišnje ima oko 800 sati naleta, onda ćete videti kolika je to drastična razlika. U prošloj godini Rade Ranđelović je imao svega 20 sati naleta, a trebalo da je da leti u akrobatskom letenju, što govori da je to broj naleta koji apsolutno ne zadovoljava za takvu vrstu letenja. Postavlja se pitanje – ko je insistirao na tome da Rade Ranđelović leti, iako je očito da po ovim pokazateljima on nije bio u stanju da izvrši zadatak? Pretpostavljam da Rade Ranđelović, profesionalno izazvan, ni u kom slučaju nije hteo da odbije zadatak, ali se postavlja pitanje – ko je tražio od njega da to radi? Ko je tražio i prošle godine da se to radi? Da li je to zbog promocije ministra, koji hoće građanima Srbije navodno da pokaže koliko je naša vojska spremna, sposobna i da se iza toga samo kriju jeftini propagandni trikovi kako bi se obmanuli građani Srbije, a to plaćamo i ljudskim žrtvama i velikim materijalnim žrtvama? Ono što je takođe karakteristično za ovaj udes, iako je mig 29 bio opremljen sedištem za katapultiranje, tzv. 00, to znači da sa nula metara može da se katapultira, sistem apsolutno nije ni pokrenut, što govori o tome da se postavlja pitanje sposobnosti pilota da je mogao da izvrši takav zadatak. Ovo postavljam ciljno kao pitanje zbog toga što opravdano sumnjam da će ova komisija koja je formirana pokušati da zataška sve podatke, sve relevantne činjenice i da će na svaki mogući način gledati da se ni na koji način ne dovede u vezu ministar odbrane, koji u ovome ima veliku odgovornost. Ministru ne smeta jedan izgubljen život, jedan izgubljen avion. On je sa svojom svitom u Grčkoj na odmoru. Koliko čujem, samo za troškove spavanja treba da plati oko 10 do 15 hiljada evra. Pa, vi gospodo poslanici i građani Srbije, postavite sebi pitanje – otkud Šuletu tolike pare?
Gospodin Miloš Aligrudić ima reč.
Imam pitanje za Vladu Republike Srbije i naravno, pitao bih to i Borisa Tadića, pošto je to glavni šef Vlade Republike Srbije, sve drugo nema veze, jer je reč o ovim informacijama koje su došle kao neke navodno lepe vesti o belom šengenu. Beli šengen treba da predstavlja viznu liberalizaciju koja bi omogućila građanima Srbije da slobodno, bez viza, koristeći samo svoj novi biometrijski pasoš, putuju u zemlje EU. To bi svakako bila divna vest, nešto za šta se DSS godinama dok je bila na vlasti zalagala, što suštinski nema veze sa pridruživanjem EU, ali ima veze sa standardima koje EU primenjuje na svoje građane i na one zemlje s kojima uspostavlja odnose koji omogućavaju liberalno, odnosno slobodno kretanje ljudi. Ono što smo čuli, međutim, upućuje na veliku zabrinutost. Ono što smo čuli od zvaničnika EU je da će tzv. beli šengen, tj. mogućnost putovanja bez vize u EU biti moguće za jednu kategoriju građana Srbije, dok za drugu kategoriju građana Srbije to neće biti moguće. Rečeno je da državljani Srbije koji žive na teritoriji KiM ovo pravo neće moći da koriste, nego će tim građanima Srbije biti potrebne vize i dalje. To nije sistem dvostrukog koloseka, jer se taj sistem primenjivao na CEFTU kao ugovor, pa su tu svi građani Srbije, bez obzira da li žive na KiM ili u Srbiji u potpuno jednakom položaju. S druge strane, vizna liberalizacija, tj. putovanje bez šengenskih viza u Evropu biće uslovljeno očigledno još jednim zahtevom, a to je da Vlada Republike Srbije obezbedi graničnu liniju između KiM i Srbije kao međudržavnu granicu. Iz svega toga se vidi da je DSS bila u pravu kada je rekla da stav EU o KiM mora biti posebno razmatran i da mora da posluži kao osnov svakom daljem razgovoru sa EU radi razjašnjenja tog odnosa. Očigledno da se taj odnos sada razjašnjava faktičkim koracima EU, koji ukazuju na to da EU KiM, dakle, kao celina, ne pojedine države EU, tretira kao potpuno odvojenu državu. Moje pitanje je vrlo prosto: šta će Vlada Republike Srbije uraditi, tj. Boris Tadić, da svim građanima Srbije obezbedi ovo pravo koje će Srbija steći posle ugovora sa EU? Šta će Vlada Republike Srbije uraditi u eventualnim pregovorima sa Evropskom komisijom da svi imaoci biometrijskih pasoša u Srbiji, koji izdaju legalni državni organi Srbije, mogu da koriste te pasoše bez šengenske vize prilikom odlaska u EU? Da li je moguće, da će naši narodni poslanici u Skupštini Srbije, bez obzira iz koje su poslaničke grupe, imate ih u G17 plus, SRS, DS, DSS, da li je moguće da će ti poslanici ako potiču sa teritorije KiM morati da traže vizu, sa istim biometrijskim pasošem koji ću posedovati i ja, a da ja tu vizu neću morati da tražim? Meni naravno nije krivo što neću morati da tražim vizu, kao što mi nije krivo što i većina građana Srbije neće morati da je traži. Tome se radujem, najiskrenije. Ali, moram da kažem da najiskrenije žalim ako srpske vlasti, protivno Ustavu Republike Srbije, zanemare ustavni položaj svih građana i ne učine šta je potrebno da građani Srbije mogu da putuju pod jednakim uslovima u zemlje EU tako što će koristiti jedan pasoš, legalno izdat od strane organa Republike Srbije, biometrijski pasoš preko koga se poznaje pravo na putovanje u bezvizni režim. Kako je to moguće? Molio bih Vladu Republike Srbije da na ovo veoma važno pitanje odgovori i da nam kaže šta će konkretno učiniti u razgovorima sa evropskim partnerima kako bi se ovo pravo, personalno, za građane Srbije, državljane Srbije obezbedilo na jednak način i pod jednakim uslovima?
Reč ima Jovan Damjanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice, dozvolite mi, iako je malo u zakašnjenju, da dam malo pojasnoće oko incidenta koji se desio 8. jula u ovoj sali, gde je došlo i do prekida rada Skupštine. Jesam ostavio karticu u aparatu, ali mora da se zna zbog čega i šta se desilo. Meni je u toku rada Skupštine zvonio telefon i rečeno mi je da je obezbeđenje Skupštine, i da su me zvali da pomerim auto, jer smetam ulazu vatrogasnih kola. Smatrao sam da je to moja obaveza i da je to nešto hitno. Zbog toga sam brzo izašao i zaboravio sam karticu. Međutim, kada sam došao do auta, nije se radilo ni o kakvim kolima vatrogasaca, već je to bila čista jedna manipulacija i prevara u Skupštini, da bih se izvukao iz Skupštine, da bi došao gospodin Todorović, da bi izvadio moju karticu i da bi pravio ovde scenario. [[Žamor u sali.]] Sigurno ... (Predsednik: Gospodo narodni poslanici, nije vreme za replike, nije vreme za ovakva reagovanja. Izvolite, nastavite, gospodine Damjanoviću.) Želim da se distanciram od drugih članova SRS, ovo je direktno, personalno, gospodinu Draganu Todoroviću. Lično ni s jednim članom SRS nisam imao nikakvih problema. Izašao sam iz SRS, to zna cela SRS zbog čega sam izašao. Kada sam se javio gospodinu Todoroviću za moje probleme, on je rekao: "Joja, oće da te reketiraju". Ako mene treba da reketira stranka u kojoj sam bio, tada mi je sve bilo jasno i izašao sam iz stranke. Molim vas, ovde ne predstavljam Jovana Damjanovića, ovde predstavljam Romsku zajednicu, politička partija Demokratska levica Roma, koja je u skladu s propisima registrovana u ovoj državi, i predstavljam ovde romski narod. Ako vi, gospodine Todoroviću, prema meni vršite takvu eskalaciju, to nije prema meni, to je prema celokupnoj romskoj zajednici. Smatram da vi imate druge obaveze, kao i ja, a da ne treba na ovakav jedan neprimeren način da vršite ovakve scenarije kao što su bili. Hoću da kažem ovo, dr Šešelj je spasio našu decu od epidemije i bolesti, jer im je dao infrastrukturu, kanalizaciju, vodovod itd. Vi, gospodine Todoroviću, napadate istu tu zajednicu. To nije program SRS, to je vaš program. Molim vas da vi više ne vršite ovakvu eskalaciju nad mojom nacionalnom manjinom. (Predsednik: Gospodine poslaniče, koristite priliku da postavite pitanja, a ne da se obraćate bilo kom drugom poslaniku.) Obavestio sam, dozvolite, sam vrh MUP, oni su me pozvali ovde, bio sam na razgovoru i smatram da sam ugrožen od strane gospodina Todorovića. Kada je on mogao ovako u Skupštini to da napravi, ovakav scenario, šta se sve može desiti. Ali, zato sam obavestio sve značajne institucije u našoj državi. Toliko samo da se zna šta se desilo 8. jula.
Pošto ste zatražili obaveštenje od mene, naravno, prikupiću podatke od onih koji su zaduženi za red u ovoj skupštini i praćenje svih radnji koje ste ovde pomenuli i dobićete obaveštenje. Reč ima gospodin Riza Halimi. (Poslanici SRS se bune. Nataša Jovanović, sa mesta: Gde piše da nema? Ne može da ga vređa. Ima pravo na repliku.) Molim vas, institut postavljanja pitanja ne predviđa replike. Molim vas, vodite računa o ponašanju. Gospodin Riza Halimi ima reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je upućeno ministru infrastrukture, gospodinu Mrkonjiću. Glasi: Koje mere može da preduzme Ministarstvo za infrastrukturu da se otklone aktuelne blokade sela Rajince, Crnotince, Bukorevac, Žujince, sa oko 8.000 stanovnika, koji ne mogu da koriste regionalni put zbog puštanja u upotrebu nedovršene deonice auto-puta Preševo-Levosoje, zapravo, zbog neizgrađenih ili nedovršenih nadvožnjaka, koji treba da povezuju ova naselja sa paralelnim regionalnim putem? Nedovršeni nadvožnjaci, pored saobraćajne blokade pomenutih sela, dodatno sprečavaju poljoprivrednike, upravo u špici poljoprivrednih radova, da obavljaju svoju delatnost, i to sem u pomenutim selima i u još niz drugih sela, kao što su Biljača, Samoljica, Borovac, Guštranje, Reljane, Aliđerce, Strezovce, Čukarka, sa otprilike još petnaestak hiljada stanovnika. Situacija je veoma urgentna, jer je urađen samo deo predviđenog projekta. To znači, izgrađena je baza, osnova, asfaltna baza, zapravo, osnovica puta, a nisu izgrađeni, zakonom i bilo gde u setu predviđeni nadvožnjaci na autoputu. Za selo Samoljica, sa 1.500 stanovnika, uopšte nije predviđen nadvožnjak i oni su dodatno u ovom slučaju hendikepirani. U vezi sa tim je i uputio predsednik opštine Bujanovac pismo ministru, ali do sada nema odgovora. Koristim ovu priliku da se i za ovo selo za ovu tešku situaciju da odgovor. Dame i gospodo narodni poslanici, predsednik Vlade i većina ministara pre desetak dana svečano su otvorili deonicu ovog autoputa, a to što su cela ova sela sa ogromnim brojem stanovnika ostala blokirana ukazuje na jednu, po meni, zaista indikativnu situaciju, da se vlast brine samo o državnim projektima, a da tom prilikom apsolutno ne postoji ni minimalna pažnja kakav je uticaj i u kakvoj se poziciji domaće stanovništvo dovodi tim projektima. S jedne strane, možemo čuti odavde da je ovo jedna dodatna razvojna komponenta za ova područja, čak imamo kritike i od strane ministra Markovića upućena predsednicima opština Preševo i Bujanovac da su inertni, nesposobni, ne umeju da rade, da iskoriste Koridor 10. A kako da iskoriste Koridor 10 kada se zapravo rade projekti kojima se direktno ugrožavaju osnovna ljudska prava tih ljudi na terenu. Nastavlja se ista praksa kao i kod graničnog prelaza, državni projekat, a domaći ljudi sa terena nijedan živ zaposlen. Znači, apsolutno u ovom slučaju nije bilo brige da se uz izgradnju autoputa na vreme predvidi da tu treba i mora da bude nadvožnjak i da ljudi prebrode ove probleme koje trenutno imaju, a proći će verovatno nekoliko meseci. Zato insistiram na urgentnosti u ovakvoj situaciji, jer zaista nema smisla da se ovako bahato ponašamo prema ljudima na terenu. Dodatno bih, ako ima još vremena, bili smo svedoci ovih dana poseta na najvišem nivou Preševu i Bujanovcu, kada se… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem, gospodine Halimi. Reč ima gospodin Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, juče je, reagujući na stavove Evropske komisije o uvođenju vizne liberalizacije građanima Srbije, premijer Cvetković uvredio više od polovine građana Srbije, svrstavajući nas u dve kategorije građana i rekao – evo, sada vidite da DS i koalicija okupljena oko nje ispunjava svoja obećanja. Tražim izjašnjenje od predsednika Vlade, da li je cela Srbija ispunila uslove da bude stavljena na belu šengen listu, da li su svi građani Srbije zbog toga trpeli i u ekonomskom, i u finansijskom, i u političkom i u svakom drugom smislu, ili je to samo DS i većina okupljena oko nje? Da li će ta mera da se primenjuje isključivo na one koji podržavaju DS, a ostali će možda morati drugačije da čekaju? Da li je predsednik Vlade predsednik Vlade Srbije ili predsednik Vlade DS i stranaka okupljenih oko nje? Smatram to uvredom i ponižavanjem svih građana Srbije, pa čak i onih koji pripadaju toj DS i strankama okupljenim oko nje u nekakvu većinu, zato što je počelo izdvajanje svojstveno kampanjama DS od pre nekoliko godina, kada smo postojali mi nekulturni, mi nedostojni, i oni koji su kulturni i koji su dostojni. Mislim da bi trebalo, gospođo Đukić-Dejanović, ali ko bi to sada vama dokazao, vi imate preča posla, da uputite pismo predsedniku Vlade, da ga obavestite da je Narodna skupština u velikoj meri zaslužna za tu meru, zato što je donela zakone i stvorila ambijent i uslove koji su procenjeni kao uslovi koji omogućavaju da građani Srbije putuju bez viza kroz zemlje članice EU i neke koje nisu, i da bi to bio pravi odgovor Narodne skupštine na jednu nepromišljenu, provokativnu, drsku i uvredljivu izjavu predsednika Vlade.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Vladan Batić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, institucija postavljanja poslaničkih pitanja ima efekte jedino ako se na ta pitanja dobijaju odgovori. Vlada ili pojedini ministri nedavanjem adekvatnih odgovora pokazuju da ne poštuju parlament, da ignorišu parlament, da uopšte nemaju nikakav osećaj odgovornosti prema izabranim narodnim poslanicima i njihovim pitanjima. Zato često dolazite u priliku da ponavljate ta pitanja, ako ne zbog neodgovornih ministara, onda zbog građana koji to slušaju. Po treći put ću postaviti pitanje – kada će građanima Srbije na ime besplatnih akcija biti isplaćeno po hiljadu evra, jer to je gromoglasno najavljivano uoči prethodnih izbora, a onaj ko je to učinio očito ne poštuje građane Srbije, za koje, po njemu, važi poruka ona stara – ne lipši magarče do zelene trave? Ponavljam i pitanje ovog puta ministru poljoprivrede u odnosu na ono što sam juče pominjao oko rasprave o budžetu – kada će početi jedna nova era poštovanja seljaka, zemljoradnika, poljoprivrednih proizvođača, ljudi koji su u Srbiji danas očito građani drugog reda? Podsetiću još jednom da je Srbija svoje mesto među evropskim državama i narodima još u drugoj polovini 19. veka imala zahvaljujući etnosu svojih seljaka. To je bila prva seljačka demokratija u Evropi. Srbija je tačno pre 100 godina imala pozitivan spoljnotrgovinski bilans sa SAD, zahvaljujući izvozu agrarnih proizvoda. Danas od svega toga nema ništa. Seljaci moraju da obezbede pare za seme, za đubrivo, da obrade svoje zemljište, pa onda da gledaju u nebo da li će biti kiše, suše, mraza i ako na kraju nešto proizvedu, to treba da prodaju. To je njihovo suočavanje sa državom, sa neodgovornom vlašću, i onda sledi prosipanje mleka i malina, i sečenje višanja, i nema otkupnih cena ni za šta, ni za pšenicu i onda se ignorišu njihov znoj, njihovi žuljevi, njihova nada i njihova budućnost. Takvom politikom čini mi se da će se sela pretvoriti u rezervate, a zemljoradnici u Indijance. Postavio sam ministru ekonomije više pitanja u vezi sa kriminalnim privatizacijama, poput privatizacije "Prve iskre" u Bariču, gde imate na delu očigledan kriminal. Nekada gigant, koji je zapošljavao preko sedam hiljada ljudi, danas je zarastao u trnje i korov. Nijedna obaveza iz ugovora nije ispoštovana. Jedan od pogona "Prve iskre" kupio je kriminalac koji je osuđen na sedam godina zatvora. A onda se vraćam na drvnu industriju "Bora Marković", koju je otkupio drugi kriminalac, koji se sada nalazi u pritvoru, jer je uhapšen kao deo neke mafije. To su privatizacije u Srbiji.
Gospođa Aleksandra Janković.
Imam dva pitanja. Oba su vezana praktično za proces degradacije Skupštine. Prvo pitanje upućeno je vama, gospođo predsednice, i tiče se upravo ove vizne diskriminacije koja se sada događa, jer ono što je činjenica da Narodna skupština Srbije nije upoznata, niti su transparentni ovi procesi pregovora sadašnje vlasti oko belog šengena, što praktično upućuje na zaključak da je namera vlasti od samog početka bila da se od javnosti sakrije koji su to pravi stavovi EU i da se uvede podela Srba, tako da u stvari u Srbiji, iako su Srbima Ustavom garantovana prava, postajemo građani drugog reda, a šengen beli Srbe deli. To je nešto što se pojavilo kao kružna poruka. Možete naći na „Fejsbuku“, na Internetu, čak su se pojavili i grafiti. Znači, pitanje za vas je – kako je moguće da mi u Skupštini Srbije nismo razgovarali o tome kakvi su to poslednji pregovori o belom šengenu i kako smo mogli da dozvolimo ovakvu vrstu diskriminacije i praktično saučešća u procesu priznavanja tzv. nezavisne države Kosovo? Šta će se dogoditi ako se ista stvar ponovi sa Vojvodinom? Ako kažu – može šengen beli, ali sada mora i Vojvodina da se podeli, pa da Srbi u Vojvodini nemaju pravo da traže taj beli šengen? Uostalom, to pitanje u javnosti je već postavljao zamenik šefa poslaničke grupe Nove Srbije, gospodin Markićević, odgovora nije bilo. Drugo pitanje, uoči ove vaše hitne rasprave, koja ima karakter medijske sablje, nije upućeno vama, upućeno je premijeru, potpredsedniku Vlade, gospodinu Božidaru Đeliću, naravno, mom omiljenom ministarstvu, ministru kulture i pomoćnicima ministra kulture. O čemu se radi? Interesuje me, zašto iz Vlade nije prosleđen nedavno potpisan ugovor o zajmu vezan za kreditiranje malih i srednjih medija, jer je bilo u najavi da će taj ugovor koji je potpisan morati da bude ratifikovan i da se prosledi Skupštini, pa da se po hitnom postupku Skupština o njemu izjasni, što u stvari znači da bi, ako bi ovaj zakon uhvatio letnji red vožnje, sredstva mogla da počnu da se povlače u septembru, oktobru, a ukoliko ratifikacija ostane za jesen – tek krajem godine? O čemu se radi? Treba informisati građane Srbije. Naime, pre skoro mesec dana saznali smo da je Evropska investiciona banka spremna da odobri Srbiji za savladavanje ekonomske finansijske krize štampanim medijima deset, a elektronskim između 20 i 30 miliona evra. Potpredsednik srpske Vlade, Božidar Đelić, čovek prilične euforije, posle razgovora sa predstavnicima Evropske investicione banke u Luksemburgu, Napomenuo je da je to neutralna mera koja ne favorizuje bilo koji list ili elektronski medij, nego na isti način tretira sve i ostvaruje se u dijalogu s poslovnim bankama. Pitanje koje bi mogli da postavimo je kada bi, ko i pod kojim uslovima mogao da računa na navedena sredstva? Detalja o najavljenom novcu nije imalo Ministarstvo kulture. Naime, u Ministarstvu kulture je pomoćnica ministra kulture za medije, Nataša Vučković-Lesendrić, rekla da je Ministarstvo uputilo Vladi predlog paketa mera za interventnu pomoć medijima, u kojima je predloženo smanjenje naknada koje emiteri plaćaju Republičkoj radiodifuznoj agenciji, Agenciji za telekomunikacije, carinske olakšice za repromaterijal za štampane medije, kao i neka dodatna sredstva iz postojeće budžetske rezerve. Reč je o merama, kako tvrdi pomoćnica ministra, čiji će se prvi efekti osetiti u narednih mesec dana. Znači, sada bi već trebalo da se osećaju. Ono što se oseća je da vi zapravo ulazite u medijski linč, radite medijsku sablju, koja nažalost može biti uvod u jednu ozbiljnu akciju „Sablja“ drugi put, već viđeno. Kaže pomoćnica ministra – nećemo stati na tome. To je izvesno. Kaže da će, sem ove interventne pomoći, Ministarstvo pripremiti i drugi paket mera koji zahteva više vremena, a pored ostalog predviđa izmene Zakona o oglašavanju. Zanimljivo. Naravno, što se tiče smanjenja PDV-a, za koje se zalaže medijska industrija, napominje se da je Ministarstvo i to predložilo Vladi, ali analizom postojećeg stanja došlo se do saznanja da za tako nešto nema prostora. Znači, u kakvoj je vezi ovo što je trebalo da bude dostavljeno Skupštini sa medijskim…
Da bi se bilo koja tačka našla na dnevnom redu u periodu vanrednog zasedanja, uključujući i raspravu vezanu za liberalizaciju viznog režima, potrebno je da je ili 84 poslanika ili Vlada sa unapred utvrđenim dnevnim redu dostavi predlog Skupštini. To bih naravno stavila na dnevni red. To se nije dogodilo, te nismo bili u mogućnosti da dnevni red sa tom tačkom imamo u radu i razmatranju. Pre nego što nastavimo rad, želela bih još samo jednom da vas podsetimo da ćemo, u skladu sa članom 85. stav 5, raditi i nakon 18.00 časova po tački dnevnog reda koja tada bude na dnevnom redu. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodniposlanici: prof. Borislav Pelević i Radoslav Mojsilović. Saglasno članu 84. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 84. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz određenog dnevnog reda. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam da sam pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača Nebojše Bradića, ministra kulture, i Snežane Malović, ministra pravde, prisustvuju i Nadica Momirov, državni sekretar u Ministarstvu kulture, Predrag Blagojević, sekretar Ministarstva kulture, Tatjana Bojić-Jurić, šef Odseka za pravne poslove u Ministarstvu kulture i Nataša Vučković-Lesendrić, pomoćnik ministra kulture. Uz saziv Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini, koje je sazvano na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 169. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Jedanaestog vanrednog zasedanja, sa unapred određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Jedanaesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini određen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, 2. Predlog zakona o kulturi, 3. Predlog zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, 4. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, 5. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, 6. Predlog zakona o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala, 7. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku, 8. Predlog zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, 9. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma, 10. Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, 11. Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima, 12. Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji, 13. Predlog zakona o državnom premeru i katastru, 14. Predlog zakona o socijalnom stanovanju, 15. Predlog zakona o Fondu za zaštitu životne sredine, 16. Predlog zakona o javnom zdravlju, 17. Predlog zakona o transfuziološkoj delatnosti, 18. Predlog zakona o transplantaciji organa, 19. Predlog zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, 20. Predlog zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, 21. Predlog zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, 22. Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke i Narodne banke Srbije ("Apeks zajam za mala i srednja preduzeća"), 23. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (dodatno finansiranje projekata zdravstva) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj, 24. Predlog zakona o zaduživanju Republike Srbije kod Alpha Bank Srbija a.d. Vojvođanske banke a.d. Novi Sad i Piraeus Bank a.d. Beograd. Narodni poslanik Dejan Radenković, na osnovu člana 90. stav 3, člana 142. stav 2. i člana 152. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi sledeći zajednički načelni pretres. Prvo, zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i - Predlogu zakona o kulturi. Drugo, zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, - Predlogu zakona o izvršenju kazne zakona o izvršenju krivičnog dela organizovanog kriminala, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, - Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pranju novca i finansiranju terorizma. Treće, zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, i - Predlogu zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima. Četvrto, zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o uređenju prostora i izgradnji, - Predlogu zakona o državnom premeru i katastru, - Predlogu zakona o socijalnom osiguranju, i - Predlogu zakona o Fondu za zaštitu životne sredine. Peto, zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o javnom zdravlju, - Predlogu zakona o transfuziološkoj delatnosti, - Predlogu zakona o transplantaciji organa, - Predlogu zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, i - Predlogu zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. Šesto, zajednički jedinstveni i načelni pretres o: - Predlogu zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke i Narodne banke Srbije ("Apeks zajam za mala i srednja preduzeća"), - Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (dodatno finansiranje projekta zdravstva) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj i - Predlogu zakona o zaduživanju Republike Srbije kod Alpha Bank Srbija a.d, Vojvođanske banke a.d. Novi Sad i Piraeus Bank a.d. Beograd. Da li narodni poslanik Dejan Radenković želi reč? (Ne.) Najpre da utvrdimo kvorum za glasanje. Pošto imamo kvorum, molim da se izjasnimo o ovom predlogu. Od 128 poslanika, 125 se izjasnilo za. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1. i 2. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O JAVNOM INFORMISANjU I PREDLOG ZAKONA O KULTURI Gospodin Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 101. za repliku, pošto sam u prethodnom izlaganju u nekoliko navrata pomenut. Mislim da na najbolji mogući način i građani Srbije, a i poslanici Skupštine Republike Srbije, mogu da vide dokle je stigla Srbija na čelu sa Borisom Tadićem i Demokratskom strankom. Ovo je vreme partijske pravde. Ovo je vreme partijskog tumačenja Ustava, zakona i poslovnika. Ovo je ono ideološko vreme, kada su nekad jahali popove, čupali brkove, osuđivali ljude bez suda i vi se ponovo vraćate u to vreme. Vaše jedino merilo je vaša politička korisnost i ništa više. Ovde je sramota ukazati na lopovluk. Ovde je sramota ukazati na kršenje Poslovnika, a nije sramota krasti, nije sramota kršiti Poslovnik, to je poželjno, ako na takav način DS može da postigne neki svoj cilj. Vama je to jedino važno. To najbolje pokazuje ovaj trenutak. Vi ste izglasali ono što ste hteli i ovoga momenta polako poslanici vladajuće većine kreću da obavljaju neke druge poslove, jer vas Skupština apsolutno ne interesuje. Vas interesuje samo vaš politički cilj. Prema tome, ništa drugo vam ne dolazi u obzir. Pred njime ste spremni da kršite sve, apsolutno sve. Vi to radite zadnjih skoro godinu dana.
Zahvaljujem. Prošlo je dva minuta.
Imam pravo tri minuta na repliku, bar toliko naučite. Replika ne može trajati duže od tri minuta.
Javili ste se po povredi Poslovnika.
Pogledajte stenogram. Rekao sam da se javljam za repliku.
Ne. Moje je pravo da ocenim da li ima razloga za repliku. Ocenila sam da u ovom momentu i u ovoj situaciji nemate pravo na repliku i nisam vam dala reč.
Zašto to ne rekoste na početku, gospođo Dejanović?
Reč ima gospođa Aleksandra Janković. Moraćete ponovo da se prijavite, gospođo Janković.
Morala sam da resetujem ovo, kao što resetujemo odnose sa Amerikom, s Palestinom, sad resetujemo i ovde ove jedinice. Javljam se u skladu sa članom 94. stav 4, po kome predstavnik poslaničke grupe pre otvaranja pretresa ima pravo da predloži duže vreme rasprave za poslaničke grupe od vremena utvrđenog u stavu 1. ovog člana. Naime, pošto ste vi na neverovatan način spojili sve ove tačke, tako da Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i Predlog zakona o kulturi idu kao jedna tačka, a da ne pričam da se spajaju dalje babe i žabe, stvarno bi bilo osnovno da se sada Skupština izjasni o predlogu da se udvostruči vreme predviđeno za raspravu. Druga stvar za koju mislim da je vrlo važna napomenuti, a tiče se svih nas, i koju predlažem, jeste minut ćutnje za poginule građane Srbije, 11 ljudi, koji su u Egiptu na letovanju poginuli u blizini Luksora. Čak mislim da o ovom predlogu ne treba ni da se diskutuje. Mislim da je reč da održimo minut ćutnje.
Gospođo Janković, naravno da nismo došli do tog momenta i da ću, saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres i da ćemo se izjasniti o vremenu, i tražiti od vas izjašnjenje o tome, tako da taj deo nije sporan, ali pre toga ste se vi već javili, kao i gospodin Todorović. Reč ima gospodin Vladan Batić, a zatim gospođa Gordana Pop-Lazić. Reč ima gospođa Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, reklamiram povredu člana 170. Poslovnika. Mislim da biste morali da ponovite glasanje o utvrđivanju dnevnog reda, jer mi u ovom predlogu koji nam je Vlada dostavila za današnju sednicu nemamo Predlog zakona o socijalnom osiguranju o kome ste glasali. Možete da pogledate stenogram, mislim da to nije problem da vam se pripremi, ali vi ste o tome glasali. Dakle, nemamo ga ni u materijalu. Ne znam o čemu se radi, ali vi ste utvrdili dnevni red sa Predlogom zakona o socijalnom osiguranju u četvrtoj grupi zakona gde se rasprava spaja. Ne znam zaista kako ćete iz te situacije da izađete, ali mislim da bi bilo najnormalnije da se ponovi glasanje.
Gospođo Pop-Lazić, svi materijali su dostavljeni svim poslanicima. Da li sam možda napravila neku grešku? Zahvaljujem na sugestijama. Pogledaću stenogram. Samo je izvesno da su svi poslanici razumeli i imali pred sobom tekst dnevnog reda. Ako sam eventualno napravila grešku u čitanju, zaista se izvinjavam, ali suština je tu i suštinski o dnevnom redu smo se izjasnili jasnom većinom. Ako sam slučajno pogrešila, zaista se izvinjavam. Imali ste dnevni red pred sobom. Radi se o Predlogu zakona o socijalnom stanovanju i nadam se da su svi poslanici znali da se radi o ovom zakonu. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 1. i 2, a pre otvaranja zajedničkog pretresa, podsećam vas da shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na političke grupe srazmerno broju narodnih poslanikačlanova poslaničkih grupa. Za reč se javio gospodin Čedomir Jovanović. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se da bih reklamirao povredu člana 164. poslovnika o radu naše Skupštine. U njemu kaže: "Zakon se može, izuzetno, doneti po hitnom postupku. Po hitnom postupku može da se donese samo zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide, a nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo bi da prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Predlagač zakona je dužan da, u pisanom obrazloženju predloga zakona, navede štetne posledice koje bi nastale zbog nedonošenja zakona po hitnom postupku". Da ne ulazimo u sve druge predlagače zakona i predstavnike Vlade, po ovoj tački koju ste upravo spojili, a to su izmene i dopune Zakona o informisanju i Zakona o kulturi, predlagač gospodin Bradić, uopšte ne spominje hitni postupak, niti predlaže hitni postupak, kao postupak o kojem će se voditi rasprava o Zakonu o kulturi. Vi ste spojili dve tačke dnevnog reda. Onemogućavate nas da na jedan normalan način diskutujemo o jednom i drugom. Smatramo da su izuzetno važne i jedna i druga, a takođe – ili treba poštovati ovaj poslovnik koji mi poštujemo iako se sa njim duboko ne slažemo ili treba reći da ovde ne postoji ništa što definiše naše odnose, sem potrebe vlasti da na bilo kakav način funkcioniše kršeći elementarne preduslove normalnog političkog života u zemlji. Gospodine Bradiću, objasnite nam zašto po hitnom postupku i u spojenoj raspravi mi sada treba da raspravljamo o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i zakona o kulturi? To možda može na Mećavniku, gospodine Bradiću, ali ne može u Skupštini Srbije. Mi ovde želimo da razgovaramo o sistemskom zakonu. Naša poslanička grupa će imati 13 minuta za raspravu o ovako dva važna zakona. Čak niste ispunili elementarne preduslove, tj. niste naveli razlog zbog kog insistirate na hitnom postupku. Evo u zakonu o kulturi, kod razloga za donošenje zakona uopšte se ne pominje hitni postupak kao procedura po kojoj će oni raditi – to je nepoštovanje Poslovnika, gospođo predsednice. To je obavezno po Poslovniku, po članu 164. Sada ću vam ponovo pročitati stav 3. tog člana: " Predlagač zakona dužan je da, u pisanom obrazloženju predloga zakona, navede štetne posledice koje bi nastale zbog nedonošenja zakona po hitnom postupku". Razlozi za donošenje zakona, odnosno za donošenje zakona po hitnom postupku, tj. u zakonu o javnom informisanju pominje se hitni postupak.
Zahvaljujem. Naravno, mi smo se kao Skupština izjasnili o zajedničkom načelnom pretresu. Što se tiče amandmana, oni se odvijaju u skladu sa Poslovnikom. Reklamirate povredu Poslovnika?
Gospođo predsednice, samo citiram odredbe Poslovnika po kojem mi radimo, onog poslovnika koji nas obavezuje na pristojnost, na odgovoran rad, na međusobno poštovanje – ovde nema nikakvog poštovanja. Mi predstavljamo interese građana koji su za nas glasali. Mi ne možemo normalno da radimo, ukoliko po zakonu, odnosno o zakonu o kulturi i zakonu o informisanju diskutujemo u objedinjenoj raspravi, pa još imamo i hitan postupak za zakon o kulturi, iako ne znamo u čemu je razlog za tako nešto. Šta je to u zakonu o kulturi toliko važno da zbog interesa, ne znam, bezbednosti zemlje, života i zdravlja ljudi mi sada raspravljamo po hitnom postupku.
Zahvaljujem. Samo hoću da pojasnim – da je hitan postupak jedan element razmišljanja, a zajednički načelni pretres o kome smo se izjasnili je potpuno drugi element našeg rada. Za slučaj da niste zadovoljni, jedino u danu za glasanje možemo da se izjasnimo. Gospođa Aleksandra Janković je već predložila da se vreme produži. Da li želite da ponovo kažete svoj predlog, gospođo Janković. Hoćete li samo da se prijavite?
Potpuno se slažem da je krajnje neozbiljno prvi sistemski zakon o kulturi, krovni zakon, donositi u ovakvim uslovima i to spojen sa jednom drugom važnom tačkom dnevnog reda, koja je iz nekih nepoznatih razloga po hitnom postupku i mora da se razmatra verovatno sada, kada se većina građana nalazi na letovanju, rashlađuje se na Adi, na raznoraznim rekama, bazenima itd, pa hajde da mi na brzinu promuljamo ovo i da zatvorimo medije koji još uvek pokušavaju da izreknu neku istinu i da donesemo zakon o informisanju koji je još restriktivniji, ako je to još moguće. Stvarno, ovo je negde deža vi, odnosno vraćamo se u period i ona čuvena Brozna vremena, čak to više nije ni Miloševićevo vreme, jer tada su postojali nekakvi nezavisni mediji, a sada ono što je preostalo od nekih nejakih nezavisnih glasova, ajde da pokušamo da ugušimo. S druge strane, imam isto pitanje kao i gospodin Čedomir Jovanović. Pitam ministra Bradića šta je to što ga je motivisalo da ubaci ova dva zakona po hitnom postupku danas u proceduru? Zakon o kulturi nama nedostaje 17 godina. Radilo se vrlo ozbiljno i bile su temeljne primedbe svih mogućih strukovnih udruženja. Organizovana su bila dva javna slušanja, mada mrzim tu reč, jer deluje tako kao direktan prevod jedne američke reči, ali dobro. Bila su organizovana dva javna skupa u okviru Odbora za kulturu i informisanje, gde su svi mogli da izreknu svoje primedbe. Umesto da se taj zakon prosto vrati u Vladu na doradu, jer je očigledno da je manjkav, on se sada našao u proceduri, tako što u stvari Vlada pokušava da odgovornost prenese na nas poslanike, pa da primedbe koje su uputila strukovna udruženja zapravo mi kroz amandmane formulišemo. Ukoliko nešto u tom zakonu ne bude valjalo, onda neće biti kriv predlagač, nego poslanici koji nisu svojim amandmanima obuhvatili suštinu primedbi koje je stručna javnost iznela. Dakle, vraćam se na moj predlog. Kada ste već uspeli da napravite ovakav dnevni red, a pri tome da ne govorim o tome da se na dnevnom redu, sem ovih zakona o kulturi, nalaze i saradnja sa Međunarodnim krivičnim sudom o izvršenju krivičnih sankcija, pa onda kao u direktnoj vezi zakon o transplantaciji organa, zakon o transplantaciji ćelija i tkiva, znači, ne zna se šta više degradirate – da li ove zakone s početka, ove iz sredine ili sa kraja. Napravili ste takav ambiciozni dnevni red, usvojili ste ga, pošto vam je prošla ova velika Univerzijada. Jedino možemo u ovoj situaciji da predložimo – da se bar vreme predviđeno za raspravu udvostruči. Evo, vidim da se vaši poslanici vraćaju, verovatno da glasaju za ovaj predlog da vreme bude udvostručeno. Mada po pravilu, vaši ništa i ne govore – oni pritiskaju samo ove tastere. Mi smo spremni da govorimo i spremni da se borimo za interese građana Srbije.
Vreme je isteklo. Staviću naravno na glasanje ovaj vaš predlog, ali prethodno treba da utvrdimo kvorum. Molim poslanike da utvrdimo kvorum. Pošto nemamo kvorum za odlučivanje po vašem predlogu, da vas obavestim, kako u slučaju da se ne izjasnimo, a evo nismo imali mogućnosti da se izjasnimo, stoji raspored vremena svakoj poslaničkoj grupi. Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi... Moraćeš, Goco, ti da vodiš.
Ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, pa konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, a sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Saša Milenić poslaničku grupu G 17 plus, narodni poslanik Zoran Šami poslaničku grupu DSS–Vojislav Koštunica, narodna poslanica Gorica Mojović poslaničku grupu ZES, poslaničku grupu SRS narodna poslanica Marina Raguš, poslaničku grupu NS narodna poslanica Aleksandra Janković. To su za sada sva obaveštenja o ovlašćenim predstavnicima. Ukoliko još neka od poslaničkih grupa ima obaveštenja, molim vas da dostavi predsedavajućem. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i o Predlogu zakona o kulturi. Pre nego što upitam da li želi reč predstavnik predlagača Nebojša Bradić, ministar kulture, prijave za povrede Poslovnika i dobijanje reči na osnovu člana 100. stav 1. podneli su narodna poslanica Vjerica Radeta, narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, narodni poslanik Vladan Batić, narodni poslanik Miloš Aligrudić i narodni poslanik Ivan Andrić. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta. Dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 21. stav 1. tačke 2. i 3. Gospođo Čomić, trebalo bi da vam bude očigledno, samo zbog činjenice koliko se narodnih poslanika iz različitih poslaničkih grupa prijavilo da reklamira Poslovnik, koliko ste od početka današnjeg dana kršili, odnosno gospođa Đukić-Dejanović koliko je kršila Poslovnik. U jednom obrazloženju na jednu reakciju po Poslovniku kaže da je bitno ono što imamo napisano, a nije bitno ono što ona sa tog mesta kaže i što poslanici izglasaju kada je u pitanju Predlog zakona o socijalnom osiguranju koji uopšte nismo dobili. S druge strane, drugom narodnom poslaniku kažete da nije važno to što je napisano, već ono što je rečeno, a odnosi se na činjenicu da ste spojili u jednu objedinjenu raspravu dva predloga zakona. Jedan je po hitnom postupku, kako nam je Vlada predložila, drugi je u redovnom postupku. To nije moguće, gospođo Čomić, iz razloga što na taj način ugrožavate pravo narodnih poslanika, odnosno onemogućavate narodne poslanike da rade svoj posao shodno članu 147, a odnosi se na podnošenje amandmana. Nije isti režim podnošenja amandmana ako je u pitanju zakon po hitnom postupku ili ako je zakon u redovnoj proceduri. Zaista, ovakvo kršenje Poslovnika je nešto što govori da ste vi u nekoj čudnoj panici, juče odbijate sve amandmane poslanika SRS, danas…
Dva minuta, zahvaljujem. Nisam sigurna da li ste rekli član 21. ili član 27. i zato moram da konsultujem potpredsednika i službu. Oni kažu da je član 21. Ako je član 21, onda ste pogrešan član citirali. Ako je član 27, nema povrede člana 27. U toku sednice, pri utvrđivanju dnevnog reda i glasanja o predlogu za spajanje je urađeno sve po poslovničkoj proceduri. Priroda hitnog postupka podrazumeva da su rokovi za podnošenje amandmana do otvaranja rasprave u načelu. Priroda zakona po redovnom postupku podrazumeva da je taj rok nekoliko dana, odnosno pet dana pre nego što počne ta tačka i to ni na koji način i ni u jednom članu Poslovnika nije povezano sa pravom predlagača da predloži da se u okviru zajedničkog načelnog pretresa te tačke razmatraju, te povrede Poslovnika nema. Narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, izvolite.
Mislim da je povređen i član 27, koji govori o načinu postupanja predsedavajućeg, kao jedna opšta odredba, pri tom ne mislim na vas nego na prethodnog predsedavajućeg, predsednicu Narodne skupštine, i da je došlo do povreda odredaba svih članova Poslovnika od člana 117. zaključno sa članom 135, s posebnim akcentom na član 121, kada je reč o situaciji kada imamo mogućnost da elektronskim putem glasamo. Naime, ne može se, a opet u skladu sa članom 27. Poslovnika, vraćam se na njega, na različite načine tumačiti ista situacija u kojoj se nalazimo. Maločas je bio predlog da se glasa o produženju rasprave za tačke koje će se raspravljati, pa je onda predsednica Narodne skupštine predložila da se utvrdi kvorum, da bi se videlo da li prema Ustavu može da se obavi glasanje, a sve na kraju u skladu sa članom 121. Onda se utvrdilo da nema dovoljno ubačenih identifikacionih kartica u poslaničke jedinice. Zatim je konstatovano gde je povreda nastala, konstatovano je od strane predsednice Narodne skupštine da smo time došli u situaciju da odluka nije doneta i da samim tim možemo da nastavimo dalje sednicu, onako kako to Poslovnik predviđa kada takva odluka nije doneta. Problem je u tome što u nekim slučajevima kada nema dovoljno ubačenih identifikacionih kartica, onda se pravi pauza i čeka se da se poslanici skupe u dovoljnom broju, da se ubaci dovoljan broj identifikacionih kartica, kako bi se glasanje obavilo. U drugom slučaju se to ne čini. Bez ikakvog obrazloženja, ovde se radi o voluntarizmu u primeni Poslovnika koji je nedopustiv i zato smatram da je prekršen član 27.
Dva minuta, zahvaljujem. Nema povrede člana 27. Sve što je tokom procedure utvrđivanja odluka Narodne skupštine rađeno, rađeno je u skladu sa Poslovnikom. Predlog je stavljen na glasanje i utvrđeno je da nema kvoruma. Ne radi se o tome da odluka nije doneta, nego nije postojao kvorum za odlučivanje. Da li želi da govori poslanica Gordana Pop-Lazić? (Ne.) Narodni poslanik Ivan Andrić, izvolite.
Prekršeni su čl. 27, 104, 121. i 122. Član 27 – predsednik Narodne skupštine predsedava, stara se o primeni Poslovnika i o blagovremenom i usklađenom radu radnih tela Skupštine. S druge strane, koliko god želeli da nas ubedite da je odluka doneta, ona nije doneta. Pošto se predlog odnosi upravo na ovu tačku dnevnog reda, ne možemo nastaviti rad dok se ta odluka ne donese, kakva god bila. Ona može biti pozitivna i negativna prema predlogu, ali je nemoguće da se ne donese, zato što u tom slučaju znači da poslanici opozicije nemaju pravo da predlažu produženje vremena, a to ne piše u Poslovniku. U Poslovniku piše da svaki poslanik ima pravo da predloži produženje vremena za raspravu. S druge strane, da kažem da je to tehnički razlog, ali politički razlog je mnogo važniji. Svi smo svesni u kakvoj je političkoj atmosferi pokušano da se proguraju izuzetno represivne i antievropske izmene i dopune Zakona o informisanju. Kada se javnost ove zemlje digla, sprečeno je njegovo usvajanje. Danas smo imali sednicu Odbora, sada član 27, na kojoj je trebalo da se razmatra o Predlogu zakona o informisanju, koji je uključivao amandmane u trenutku kada amandmani nisu bili u Skupštini. Juče smo na televiziji videli da je održana telefonska sednica Vlade, pa je ministar demantovao u toku večeri. Dakle, radi se o članu 27. i kaže se da se mora koordinisati rad. Stara se o blagovremenom i usklađenom radu radnih tela Narodne skupštine. U jednoj opštoj atmosferi, u kojoj mi ne znamo šta su izmene zakona, koji je cilj tog zakona, u kojoj kao što je Čedomir Jovanović rekao spajate u raspravi tačku koja ide po hitnom postupku i tačku koja ne ide po hitnom postupku, ne znajući...
Dva minuta. Molim narodne poslanike da u obrazloženjima ne ponavljaju da, bez obzira koji od članova citiraju. Suština vašeg obrazloženja da je došlo do povrede člana 121. ne stoji, a ni člana 27, s tim što je član 27. već citiran. U vezi sa obrazloženjem o glasanju, a na predlog narodne poslanice Aleksandre Janković, predlog je stavljen na glasanje, nije bilo kvoruma i o tome se ne može govoriti ni kao donetoj, ni odluci koja nije doneta, Skupština nastavlja rad. Član 94, poslednji stav, dakle, molim da ne ponavljamo obrazloženja o zajedničkoj načelnoj raspravi i o načinu odnosno postupku pod kojim je akt stigao u Skupštinu, da li je po redovnom ili po hitnom postupku, jer je to zabranjeno članom 100. Narodni poslanik Ivan Andrić, da li želite ponovo da govorite o povredi Poslovnika? Izvolite.
Rekao sam i za član 104. Dakle, ovakav način suštinskog menjanja Zakona o informisanju vređa dostojanstvo Narodne skupštine i svakoga od nas posebno. Ovo kažem i kao političku ocenu, ali i kao moralnu. Da vas podsetim, mi smo taj zakon iz vremena Slobodana Miloševića promenili tako što je formirana nezavisna radna grupa, koja nije imala veze ni sa jednom poslaničkom grupom u Skupštini, koja je radila nekoliko meseci na Predlogu zakona, zatim je bila javna rasprava i zatim je taj zakon došao u Skupštinu, da bi mi danas bili prinuđeni silom vladajuće većine da o nečemu što smo dobili u 11.00 sati danas, što suštinski menja taj zakon, bez obzira da li je svako od nas za ili protiv toga, bili prinuđeni bez ikakvog razloga da o tome raspravljamo večeras. Molim vas, to je kršenje dostojanstva svakog od nas. Šta će nam Skupština ako ne možemo da govorimo o nečemu, a o nečemu ne možemo da govorimo zato što ne znamo šta su te promene? Te promene su, jednu stvar vidimo na Televiziji, bila je Vlada, nije bila Vlada. Drugu stvar vidimo, moramo da zovemo urednike medija da vidimo šta je sinoć bilo sa ministrom na sastanku, da bismo mogli da se opredelimo. Za to imamo manje od dva radna sata. Taj način menjanja suštinskog zakona za demokratiju u Srbiji vređa dostojanstvo svakog narodnog poslanika. Zakon o javnom informisanju je suštinski zakon za demokratiju jedne zemlje. Vi možete sve, možete, naravno vas 130, da li je Jojić tu ili nije, 131, možete sve. Samo vam kažem da je naše dostojanstvo povređeno zato što se ovaj zakon menja na silu i molim Narodnu skupštinu da se o tome izjasni u danu za glasanje.
Narodna skupština će se u danu za glasanje izjasniti o tome da li odredbe zakona o informisanju vređaju dostojanstvo narodnog poslanika Ivana Andrića. Mogu samo da vam u objašnjenju kažem da nema povrede člana 104. kada je u pitanju obrazloženje koje ste dali uz izricanje povrede člana 104. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, reklamiram povredu člana 98. poslovnika o radu, u kome je vrlo precizno i jasno definisana procedura, odnosno postupanje predsednika Narodne skupštine u situaciji u kojoj se praktično ne može utvrditi kvorum. Predsednik je dužan da prekine rad sednice, održi konsultacije i potom omogući izjašnjavanje parlamenta o temi koja nije mogla biti ispraćena zbog nedostataka kvoruma. To što vladajuća koalicija nije ubacila kartice ne daje za pravo predsednici parlamenta ili vama kao potpredsednici, koja sada obavlja dužnost predsedavajućeg, da ignorišete Poslovnik. Gospodine Bradiću, ne možete tu da sedite i da se ponašate kao da vas se ovo ne tiče. Nije funkcija ministra večna funkcija, vi to valjda znate. Ovo je prvi put u istoriji ove zemlje da se zakon o kulturi, koji ste vi nazvali sistemskim zakonom, donosi na ovakav način, spojen sa izmenama i dopunama Zakona ojavnom informisanju. O čemu će se tu više govoriti – o mafijaškim tabloidima ili o kulturi koja je potrebna ovom društvu? To je vređanje smisla zakona koji ste nam predložili. Zbog kolega koje predstavljate na tako nešto ne treba da pristanete. Vi niste predložili zakon o kulturi po hitnom postupku i to se jasno vidi iz obrazloženja zakona. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju je predložen po hitnom postupku. To je nespojivo jedno sa drugim. Kako možete da spajate raspravu o "Kuriru", koji je partija čiji ste kadar stvorila, sa raspravom o zakonu o kulturi?
Zahvaljujem. Narodni poslaniče, nema povrede člana 98. Radi se o kvorumu potrebnom za rad i ovo je treći put da narodni poslanici insistiraju da citiraju član Poslovnika i da govore u obrazloženju o temi koja nema veze sa citiranim članom. Molim vas da to prekinemo da radimo. To je takođe svojevrsna zloupotreba prava iz člana 100. Narodna poslanica Aleksandra Janković želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Moram da se pozovem na član 86, poslednji stav – ako predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe izrazi sumnju u postojanje kvoruma utvrđenog prebrojavanjem poslanika, može da zatraži da se kvorum utvrdi prozivanjem narodnih poslanika, o čemu Narodna skupština odlučuje bez pretresa. Postavila sam predlog da se udvostruči vreme predviđeno za raspravu. Oni poslanici, kojih sada opet nema, ulazili su, ovi iz semafor koalicije i pokazali su jedan fenomen koji se zove prisustvo tela, a odsustvo duha. Jednostavno, oni nisu ubacili svoje poslaničke kartice u identifikacione jedinice. Tražila sam reč, jer je zaista ovo kao iz vica – nemoj da veruješ svojim očima, nego veruj onom što ti kažem. Ili je elektronski sistem zakazao ili je u pitanju neka ozbiljna situacija, neka podela ličnosti, pa oni ne znaju tačno kada treba da ubacuju karticu, a kada ne. Ono što je činjenica je da imam pravo da tražim da se taj kvorum utvrdi prozivanjem, a vi mi niste dali reč.
Narodna poslanice, ne možete da govoriti o povredi člana 86, stava o kojem je reč, zato što te situacije nije ni bilo. Nije bilo zahteva za prebrojavanje poslanika u sali. Molim vas da prestanemo sa zloupotrebom prava za dobijanje reči i izricanje povreda Poslovnika na osnovu člana 100. stav 1. Narodni poslanik Vladan Batić želi da govori o povredi Poslovnika.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, način na koji je izvršeno spajanje tačaka dnevnog reda, način na koji treba da počne rasprava o zakonima o kulturi i o javnom informisanju vređa dostojanstvo narodnih poslanika. Zaista nema smisla da vladajuća većina, prema strategiji onako šibicara, vadi kartice i onda tobože nema kvoruma. Mi se igramo demokratije. Ovo je surogat demokratije, ovo je imitacija demokratije i to naočigled čitave javnosti. Može da kalkuliše opozicija, to je njeno pravo, ali ne može vladajuća koalicija da se igra mrtvih duša. To jednostavno nema smisla i pričamo to u momentu kada je tema zakon o kulturi. Ovo je antipod kulturi, ovo je demonstracija jednog naopakog kulturnog modela. Zakon se predlaže preko noći, u potaji, usred leta kad mu vreme nije, sa ciljem da se o njemu uopšte ne raspravlja. Slična je situacija sa Zakonom o javnom informisanju. Gospodine ministre, poštujući vas kao čoveka koji je učinio puno na nivou pozorišne kulture, vi ne smete da dozvolite da budete oruđe za manipulaciju, ni vašeg stranačkog šefa, ni bilo kog drugog. Vi morate da sačuvate integritet čoveka koji se bavio kulturom na pravi način, a ne da bude kolateralna šteta Mlađana Dinkića.
Narodni poslaniče, niste naveli koji je član Poslovnika povređen, a sadržaj obrazloženja je ponavljanje prethodnog, već čuto pod isticanjem različitih drugih članova Poslovnika, tako da čak ne mogu da vam da objašnjenje. Narodni poslanik Nebojša Ranđelović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Zahvaljujem na datoj reči i reklamiram povredu člana 117. ovog poslovnika. Predsedavajuća nije omogućila Narodnoj skupštini da se na adekvatan način izjasni o datom predlogu. Prekršena su opšta pravila procedure koja se primenjuju u svim pravnim sistemima, pa i u našem sistemu. Naime, izjašnjavanje o predlogu za dupliranje vremena rasprave o predloženim tačkama dnevnog reda bilo je prethodno pitanje. Nema rada nijednog tela, pa ni Narodne skupštine, bez rešenja prethodnog pitanja. Narodnoj skupštini nije omogućeno da se izjasni o prethodnom pitanju, te su na taj način narušene i odredbe i ovog poslovnika i opšta pravila procedure. Svako ko se očešao o pravni fakultet i o pravnu nauku to treba da zna. Pošto kvoruma za izjašnjavanje o prethodnom pitanju nije bilo, predsedavajuća je bila dužna da da pauzu dok se kvorum ne obezbedi, da se Skupština izjasni o prethodnom pitanju, pa da se onda pristupi raspravi. Skupština se o tome nije izjasnila, shodno tome je prekršen Poslovnika.
Narodni poslaniče, obrazloženje koje ste dali je u skladu sa obrazloženjima koje su davali drugi narodni poslanici. Član 117. na koji se pozivate glasi – Narodna skupština odlučuje glasanjem narodnih poslanika, u skladu sa Ustavom, zakonom i ovim poslovnikom. Vi tvrdite da je ovaj član prekršen, odnosno da je došlo do povrede Poslovnika, člana koji sam pročitala. Član o kome se u stvari radi je član 94. stav 3. koji kaže – predsednik, odnosno predstavnik poslaničke grupe, pre otvaranja pretresa ima pravo da predloži duže vreme rasprave za poslaničke grupe od vremena utvrđenog u stavu 1. ovog člana. O tom predlogu Narodna skupština odlučuje bez pretresa, pod uslovom da sednici prisustvuje najmanje 126 narodnih poslanika. Kako u elektronskom sistemu evidencije nije bilo 126 narodnih poslanika, o tome Skupština nije mogla da odluči, i molim da prekinemo sa primenom člana 100. i davanjem prava na reč, iznošenjem neistina, dovođenjem javnosti u zabludu i ponavljanjem obrazloženja sa namerom da se navede bilo koji član Poslovnika, a da se u stvari govori o jednoj istoj temi, to je povreda člana 104, povreda člana 106. i, biću, na žalost moju, prisiljena da primenjujem član 106. u svojim drugim stavovima, koji svim narodnim poslanicima zabranjuje takvo ponašanje. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, upravo smo obavešteni da je prekinut direktni prenos sednice Skupštine Srbije. Smatramo da je skandalozno raspravljati o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju bez televizijskog prenosa. U razgovorima sa predstavnicima vladajuće koalicije toliko puta do sada smo se suočili sa jasnim, rezolutnim stavom, da će se poštovati te demokratske tekovine koje su činile potpuno javnim rad naše Skupštine. Slažemo se da u izuzetnim okolnostima možemo raditi sa odloženim televizijskim prenosom, ali raspravljati o sistemskom zakonu o kulturi i izmenama i dopunama Zakona o informisanju bez direktnog televizijskog prenosa, sa odloženim prenosom posle ponoći, mislim da je to nepoštovanje svakog ko je makar jedan sekund sebe smatrao odgovornim političarem koji zastupa interese građana. Teme, tačke dnevnog reda nas obavezuju, gospođo Čomić, na prekid ove sednice, nastavak u toku sutrašnjeg dana, raspravom dok se ne završi rasprava, naravno, uz međusobno poštovanje i uvažavanje nekih vanrednih okolnosti. Ali, nema ničeg u ovom trenutku što bi moglo pretpostaviti izmenama i dopunama Zakona o informisanju i Zakona o kulturi, recimo, reportažu sa "Tur de Fransa". Apelujem na vas da prekinete ovu sednicu, da nastavimo sutra da radimo, i vikendom ako je to potrebno, ali da radimo u normalnoj atmosferi. Nema smisla, mi ne pišemo ove zakone i ne raspravljamo o njima sami zbog sebe, nego zbog javnosti.
Narodni poslaniče, osim što niste naveli koji je član Poslovnika povređen, moram da vas obavestim... narodni poslaniče u obavezi ste da citirate član Poslovnika kada dobijete reč. Ni taj član nije povređen, jer je obaveštenje o vremenu direktnih prenosa i za četvrtak, 16. juli, i za petak, 17. juli, dato juče, za vreme sednice Narodne skupštine kada sam predsedavala. Prema tome, mogu da tvrdim da je dato i da su narodni poslanici i Narodna skupština u celini obavešteni juče, a ne upravo sada, o tome kako će teći direktni prenosi televizijski sednica Narodne skupštine za 16. i za 17. juli. Bila sam upozorena tada da nisam rekla za sredu, 15. juli i, uz izvinjenje, ponovila sam obaveštenje koje je rečeno prethodnog dana. Molim narodne poslanike da prestanu da dobacuju, da prestanu da zloupotrebljavaju pravo na reč i da prestanu da koriste član 100. i pravo da dobiju reč da govore o povredi Poslovnika za bilo šta drugo osim što u svim svojim stavovima, vrlo jasno, član 100. propisuje. To je međusobno poštovanje i uvažavanje. Narodna poslanica Gordana Pop-Lazić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, moje mišljenje je da smo mi u više navrata u ovoj novoj demokratiji nekako utvrdili stav o tome šta je po Poslovniku, šta nije, šta je po zakonu, šta nije, ko je u pravu, ko nije. Dakle, uvek je u pravu onaj ko ima u svojim rukama batinu ili ima mikrofon, ili ima dugme da može da isključi govornika. Da me ne bi sada predsedavajuća isključila, podsetiću je na član 88. i molim vas da ga vi, gospođo predsedavajuća, čitate zajedno ili paralelno sa ovim što govorim, jer ste sami sebi skočili u usta na reklamaciju Poslovnika gospodina Jovanovića rekavši da ste juče nešto rekli. Ne znam šta ste juče rekli, juče u tom momentu nisam bila tu, ali Poslovnik je takvu situaciju predvideo, pa je naložio da svakoga dana morate to da kažete, upravo zbog toga da bismo bili upućeni i mi i oni koji prate rad Narodne skupštine. Ako mislite da to nije važno, mislim da jeste i ni slučajno da o ovako dva važna zakona, koja su na dnevnom redu, javnost bude bez mogućnosti da prati sednicu. Sada sigurno ne možete da mi kažete da nisam u pravu, da ste pravilno postupili, i ako izađete iz te situacije, kao što sumnjam da će i predsedavajuća izaći iz situacije da ste utvrdili dnevni red, sa tačkom dnevnog reda koja ne postoji, očigledno se radi samo o nasilju i vi možete da kažete šta god hoćete, možete da kažete da je danas petak, mi moramo da aminujemo, jer vas ima više. Verujte, to na kraju, pokazalo se, evo, u proteklih deset godina, ali i kroz celokupnu istoriju, ne samo parlamentarizma, nego uopšte, da tako nešto ne može dugo da potraje i daistina izađe na videlo.
Dva minuta. Nije povređen član 88, sva obaveštenja potrebna za sednicu poslanici imaju. Molim vas da ne zloupotrebljavamo pravo koje nam član 100. daje. Narodni poslanik Vladan Batić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo Čomić, povredili ste odredbe člana 27. Molim vas da se koncentrišete na ovo što ću da govorim, da pokušate da zapamtite, jer ste prethodni put rekli da nisam citirao na koji član se pozivam. Citirao sam da je to odredba člana 104. i to su čuli svi narodni poslanici izuzev vas, a onda ste u tom vašem ignorantskom i kabadahijskom maniru konstatovali da ni ne znate da li je povređen Poslovnik, jer ne znate na koju odredbu se poziva, to su vaše reči. Dalje ste konstatovali da to što sam govorio, to je već čuto, gospođo Čomić. Pogledajte malo pravopis i gramatiku. Zakon o kulturi je na dnevnom redu. Govorio sam o tome. A ovo što nema prenosa samo budi neka podsećanja. Bio sam učesnik događaja od 9. marta. Deveti mart je bio zato što je Srbija bila informativni gulag, što je bila medijski geto, što je bila koncentracioni logor javne reči. Godine 99. bili su oni protesti iz istih tih razloga. Završilo se ubistvom Ćuruvije. Ovo su jako ružni predznaci. Sada na nacionalnoj televiziji je prenos "Tour de France"-a, nekome je očito to važnije nego prenos sednice Narodne skupštine i to baš u momentu kada se raspravlja o zakonu o kulturi i zakonu o javnom informisanju. To je hipokrizija, to je nemoral, to je sve suprotno kulturi.
Narodni poslaniče, možemo konsultovati stenogram, vrlo pažljivo slušam sve narodne poslanike. U slučajevima kada imam sumnju da li sam dobro čula, onda pitam narodnog poslanika na koji član se pozvao pri dobijanju prava na reč. Dakle, nisam povredila nijedan od članova. Ukoliko vam smeta upotreba jezika ili određenih glagolskih ili oblika u vremenu koje upotrebljavam, lično vam se izvinjavam, više sa vama nikada neće biti "čuto", što će biti čuveno. Hvala vam lepo. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu člana 114. stav 4, da ne bih gubio vreme. Već smo ukazali da je ova sednica neregularna i da je prilikom izglasavanja dnevnog reda uvrštena tačka dnevnog reda koje nema u predlogu dnevnog reda, niti smo dobili materijal. Vi ste olako prešli preko toga. Zatražili smo stenogram, stenogram koji znate kako se vodi, na svakih 10 minuta, znači, od 15,45 do 15,55 časova, predsedavajuća u to vreme, gospođa Slavica Đukić-Dejanović je navela Predlog zakona o socijalnom osiguranju, a vi znate da takav predlog zakona nismo dobili u dnevnom redu, da je Predlog zakona o socijalnom stanovanju i očito da su ovo neregularnost. Da je odmah u toku, dok je gospođa predsedavajuća pre glasanja rekla da je napravila lapsus, da je sekretar koji tu sedi zbog toga, ne da se slika, nego njegovo je sve vreme da prati, da vodi računa, da predsedavajući vodi sednicu u skladu sa papirima koje je dobio i to je nešto najnormalnije. Ne razumem za šta će vam onda sekretar? Razumem da je Slavica bila indisponirana, da je možda napravila grešku, ali to je sada njena lična stvar. Narodna skupština Republike Srbije mora da funkcioniše po određenim pravilima. Ovde piše šta je predložila gospođa Slavica Đukić-Dejanović i šta je izglasano. Molim vas, recite mi kako ćete…. [[Isključen mikrofon.]]
Dva minuta. Narodni poslaniče, drugi put, kršeći član 100, izričete da je povređen član 114. u ovom slučaju. Svedoci ste i učesnici sednice Narodne skupštine na kojoj je već izneta primedba o mogućem lapsusu koji je predsednica Narodne skupštine učinila. Svedoci ste i učesnici sednice na kojoj je predsednica Narodne skupštine, uz izvinjenje, kazala i ponovila o kojem se zakonu radi, sa svešću o tome da je u pitanju lapsus lingve. Ovim što radite omalovažavate Narodnu skupštinu, omalovažavate i vređate sve nas koji želimo da se procedura odvija po pravilima i vršite nasilje nad procedurom. Upozoravam vas da prestanemo da to činimo u ime očuvanja ugleda ove institucije i molim vas da ne dobacujete sa mesta. Znamo da ponavljate izrečenu povredu i da sam u obavezi da vam izreknem opomenu. Molim vas da me ne prisiljavate da to činim, jer to nijedan predsedavajući ne želi da čini. Narodni poslanik Tomislav Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo predsedavajuća, uz rizik da moju slobodu da iznesem svoje mišljenje, svoj stav, nazovete bezobrazlukom, omalovažavanjem, moram da kažem da me zaista iznenadilo koliko ste daleko otišli u uzurpaciji Poslovnika, do mere da sami menjate Poslovnik, iako ne postoji predlog Administrativnog odbora, iako se Narodna skupština uopšte o tome nije izjasnila. Maločas obavestiste nas da ste u skladu sa Poslovnikom prekjuče obavestili narodne poslanike, ili juče, kada će biti prenos danas, kada će biti prenos sutra. Izvinite, molim vas, u skladu sa kojim poslovnikom? Je li je to neki poslovnik DS? Je li je to neki poslovnik DS i vladajuće većine okupljene oko nje, kako vas, vas iz vladajuće većine, pogrdno naziva DS? Kada to vi, po kom članu Poslovnika imate obavezu ili pravo da nas obaveštavate kada će biti prenosa, kada neće biti? Da li to zamenjuje prenose, to vaše obaveštenje da neće biti prenosa zamenjuje javnost u radu Narodne skupštine, toliko teško izborenu i za koju smo se svi u ovoj sali borili? Šta sada biva? Kako ko dođe na vlast, tako hoće da ukine pravo i slobode, pa ćemo biti svedoci ovde veoma lepe rasprave o slobodi informisanja, u kojoj gospodin Čiplić nije smeo da dođe da brani zakon, nego poslao nekog neukog, nekoga ko ne zna ni kada je doneta konvencija, nekoga ko ne zna ni koliko članova ima, nekoga ko prateći rad svoje stranke može da izmisli samo zabrane i ograničenja. Gospođo Čomić, pitam vas, kada je to u Poslovniku napisano da vi time što nas obaveštavate kada će biti prenosa, kada neće, amnestirate vladajuću većinu od odgovornosti što prenosa nema? Mi vas ovde ne prozivamo zato što nam noću puštate snimke… [[Isključen mikrofon.]]
Dva minuta, zahvaljujem. Član 88. stav 2, a vas molim da kada dobijete reč drugi put na osnovu člana 100. citirate koji je član Poslovnika povređen. Da li predstavnik predlagača, ministar Nebojša Bradić, ministar kulture, želi reč? (Da) Izvolite.
Uvaženi narodni poslanici, poštovane dame i gospodo, mnogo se ovih dana podiglo buke oko Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju o kojem je danas ovde reč i mnogo primedbi čulo iz raznih uglova izrečenih. Jedan broj zamerki odnosi se na proceduralnost samog postupka donošenja našeg zakonskog predloga, odnosno na to da je, kako kritičari kažu, predlog napravljen na brzinu i bez konsultacija sa medijskim asocijacijama, i bez široke javne rasprave [[Isključen mikrofon.]]
Molim narodne poslanike da ne dobacuju, sa pozivanjem na poštovanje člana 104. i svih ostalih prava koja nam po Poslovniku pripadaju. Zaista vas upozoravam da se ne može tolerisati volja da se ta ista prava krše. Izvinite, ministre, nastavite.
Prvi deo ove konstatacije tačan je, jer je Predlog donet po hitnom postupku. Kada je nešto urađeno po hitnom postupku, logično je i da je urađeno u kratkom vremenskom roku, te argument pukog trajanja vremena od momenta uviđanja potrebe za jednim takvim pravnim dokumentom, do momenta njegovog konačnog uobličenja, kao argument za osporavanje istog, gubi smisao ukoliko se to imalo uraditi i uradilo po uzusima hitnosti. Razlozi za ovo su jasno i precizno dati u delu obrazloženja predloženih zakonskih izmena i dopuna, u kojem se kaže – postojeći Zakon o javnom informisanju se u svojoj primeni pokazao neefikasnim, što je zahtevalo njegove hitne izmene. Informisanje kao delatnost od opšteg interesa po stavovima i javno izrečenim mišljenjima stručne javnosti ozbiljno je dovedeno u pitanje u domenu objektivnog izveštavanja. Kako bi se sprečilo nastajanje štetnih posledica po život i zdravlje građana, kao i štetnih posledica za rad organa, organizacija i drugih pravnih lica koje neobjektivno izveštavaju i koje neobjektivno izveštavanje može prouzrokovati, neophodno je donošenje zakona po hitnom postupku. Ovde govorim o zakonu koji će se doneti ili se neće doneti u ovoj Narodnoj skupštini. Ne govorim o tome što pišu današnje novine, koje govore o tome, u dodatku „Zdravlje“, da je publicitet taj koji podstiče na kobni korak. Ovde se, razume se, misli na jedan slučaj koji se dešava u svetu, da ljudi oponašajući Verter efekat pribegavaju samoubistvima, odnosno korišćenju tableta. Ne govorim ovde o Majklu Džeksonu. Govorim o nečemu što se dešava u zemlji Srbiji. Ovaj stav iz obrazloženja ujedno daje i delimičan odgovor na primedbe da je predlog nastao kao posledica konsultacija sa medijskim organizacijama, odnosno bez široke rasprave i to u rečenici po stavovima javno izrečenim mišljenjima stručne javnosti. Šta ovim hoću da kažem? Kada je nešto javna delatnost kao što je informisanje i to bez svake sumnje jesu stavovi najšire, ali i one nešto uže, profesionalne javnosti, koji se sondiraju, ispituju i o njima se promišlja ne samo u ograničenoj situaciji jedne ili dve javne rasprave, već u dužem vremenskom periodu, u brojnim susretima i razgovorima sa medijskim posrednicima, ali i sa korisnicima medijskih usluga. Stoga okolnost da nije bilo formalne javne rasprave ni na koji način ne anulira činjenicu da su u Predlog zakona uneti stavovi, predlozi, zalaganja samih medijskih poslenika, ali i šire javnosti, dobijeni u brojnim drugim kontaktima i situacijama, niti umanjuje vrednost samog pravnog akta po tom osnovu. Kao primer te vrste navešću tvrdnju same Asocijacije nezavisnih elektronskih medija, izrečenu u njihovom saopštenju, da je nesporno da su se mehanizmi samoregulacije medijskih i novinarskih asocijacija pokazali kao nedorasli da se nose sa svakodnevnim grubim narušavanjem profesionalnih standarda na medijskoj sceni, tvrdnju ili njoj slične koju smo u prethodnom periodu čuli izrečene na više različitih načina, pre svega, od strane samih predstavnika profesije, ali i od šire javnosti. Stoga je ovaj dokument koji je sve to što je izrečeno svakako uzeo u obzir i u suštini u sebi sažeo jako široke i jako dugotrajne javne rasprave. Višestruka uloga države, a pre svega nadležnog ministarstva u ovakvim situacijama, zahteva da se pitanja kojima se danas bavimo i kojima se ovaj predlog bavi sagledaju iz pozicije svih aktera. Zbog toga želim da zamolim sve vas koji ćete o ovim temama, pre svega, a tek onda o predlogu razgovarati, da sa što većom mogućom odgovornošću i pažnjom razmotrite sve aspekte, koliko delikatne toliko i kompleksne teme, čiji je predlog koji je na razmatranju samo posledica, da krajnje pažljivo odvagate, odmerite, procenite o čemu govorimo kada govorimo o tako osetljivoj stvari kao što je sloboda javne reči, da pre svega razmotrite sva značenja javnog pojma i efekte koji imaju i mogu imati, i po onog ko se njima koristi i po one u vezi sa kojima ili zarad kojih se koristi. Ova današnja rasprava je samo naizgled i samo pojavno rasprava o jednom pojavnom aktu. Ovo je rasprava koja će u izvesnom smislu biti epilog bure, koju je ovaj pravni dokument, ne bez razloga, podigao u prethodnim danima, epilog sudara različitih mišljenja i stavova, različitih viđenja, ali budimo iskreni i interesa kroz koje se sve kod nas projektuje. Sem što sam vas zamolio za krajnji oprez i odgovornostu promišljanju, kako našeg predloga, zamoliću vas i za krajnju konstruktivnost i aktivnost u davanju amandmana, predloga, primedbi, stavova, mišljenja, koji će ovaj pravni dokument, ali pre svega našu medijsku scenu, samu profesiju, pa i civilizacijske vrednosti sa njom povezane, na zadovoljstvo svih nas i medijskih poslenika i šire javnosti poboljšati. To je bio i osnovni smisao predlog koji je danas pred vama. Sada o samom predlogu malo konkretnije, o onome za šta se u stvari zalaže i kakve posledice želi izazvati. Kao jedna od najvećih zamerki i strahova koji se u profesionalnoj i široj javnosti pokušava izazvati je zamerka i strah od gušenja slobode misli i govora primenom restriktivne kaznene politike za dela koja su kažnjiva po Zakonu o javnom informisanju i drugim zakonima koji su i sada na snazi. Radi se o delima koja su neprihvatljiva i za evropske standarde, na koje se današnji kritičari, a do juče kršioci tih istih normi, gle čuda, najednom najviše pozivaju. Kako je uopšte moguće da u današnjim uslovima, u 21. veku, u zemlji koja je zakoračila ka Evropi i evropskim vrednostima, zakonske odredbe današnjih zakona se porede sa zakonima koji su upravo štitili taj manir zloupotrebe reči? Kako je moguće da neko ozbiljan poveruje da u našu zemlju dolazi vreme medijskog gulaga? Ako neko povodeći se za vešto smišljenim planom nosilaca i kreatora ružne javne reči da danas sve stave na svoju stranu, a sutra će se ponovo naći u poziciji da sve učine žrtvom te iste ružne reči. Za njih je najvažnije da se danas provuku, da pregrme. Da bi oni danas pregrmeli i da bi se sutra sve nastavilo po istom, i na pljuvanja, ruženja, kršenja prava na privatnost, pretpostavku nevinosti, na očuvanje dostojanstva, obavezu novinarske pažnje, danas je njima važno da se zaklone iza Evropske konvencije, iza njene tačke 10. ponajviše, valja im slobodom govora nazvati sve što postojeći zakoni nazivaju kažnjivim, a etičnost nedopustivim, i laž ,i klevetu, i atak na privatnost, i atak na pravo na proglašavanje ubicom, lopovom, kakvim sve ne, dok sud to ne dokaže. Danas im u svrhu pobede nad prilikom da se postavi brana toj praksi valja poslužiti se i pravom i nepravom, svim sredstvima. Danas im valja, kao što im je uvek valjalo, samo se takvim sredstvima služiti, pa kud se stigne. Valja njima, a ostalima? Šta ostalima valja? Šta je sa onima iz medijskog posla koji hoće da se služe zakonski dopustivim i ljudski korektnim sredstvima i tako da grade svoju karijeru, ali i čitavu profesiju i društveni ambijent? Šta je sa onima koji ne pristaju da se ubijaju ružnom rečju? Šta je sa onima koji ne bi da im se zaviruje kroz prozor i kada ne pevaju, ne glume ili se ne bave politikom, koji iako su u jednom delu svog života i svoji i naši, u drugom bi da su samo svoji i svojih najbližih? Šta je sa onima koji ne bi da iz medija saznaju da su ubice, lopovi, zlotvori svake vrste, a ni oni ni sud nemaju pojma o tome? Šta je sa onima koji ne bi da u svom velikom bolu, kada izgube nekog svog, njegovo obezglavljeno telo na stranicama novinama ni oni ni nacija gledaju? Šta je sa ćerkom koja ne bi iz novina da sazna da ju je otac silovao? Šta je sa klincima koji su u tom svom burnom periodu adolescencije nešto mladalački pogrešili, a ne bi da za to baš svi znaju, iako su deca poznatih, jer i za greške dece drugih ljudi ne znaju baš svi, a nije da ne greše? Šta je s pravom svih nas da ne postanemo mete ni ružnih reči o sebi, ni ružnih reči o drugima? Šta je s pravom dece da rastu u verbalno ekološki čistoj sredini, da ne slušaju govor mržnje, uvreda, kleveta? Šta je sa njihovim pravom da im i kroz medije obezbedimo uslove za očuvanje mentalnog zdravlja? Šta je sa pravima svih njih na svoje pravo, ako mi kao država ta ista prava, koja smo im već jednom garantovali kroz postojeće zakone koji su na snazi, ne potvrđujemo to i u praksi? Šta je sa njihovim pravom, ako mi kao država nećemo da stanemo na put onima koji svoju samovolju i bahatost, ako svu ubitačnost svojih zlonamernih reči pravdaju čak međunarodnim pravom? Šta je sa samim tim pravom? Smemo li mi da budemo saučesnici u njegovom ismevanju, izvrgavanju ruglu, o situacijama reči uperene na nekoga koji je kasnije postojao i žrtvom, u najbukvalnijem smislu reči, koji je tuđu reč platio svojom glavom? O tim najdrastičnijim primerima da i ne govorimo, ali da ih ne zaboravimo i da se uljuljkujemo idejom da više ne može da se desi da neki novi verbalni šaržer otvori put novom šaržeru iz pištolja. Bezbroj je kršenja tih prava i bezbroj je upropašćenih života, i to uz svo razumevanje za tešku ekonomsku situaciju u medijskoj sferi, uz svo shvatanje neophodnosti da mediji krizu prevaziđu i zaradom ponekog dinara kroz senzacionalizam i tabloidizaciju, nikako ne može biti mera stvari, posebno ne mera stvari podržana i etablirana od strane države. Naprotiv, upravo uspostavljanje bazično drugih moralnih, etičkih, ljudskih, profesionalnih, zakonskih normi i standarda, zadatak je kojim se država mora stalno i u svim sferama posvećivati. Upravo zato, cena koštanja jednog unižavanja, jednog blaćenja, proglašavanja krivim pre nego što se todokaže, jednog pucanja rečima na nekog, mora biti tako visoka da se tom životu o kom se blatilo, crnilo, okrivljavalo, ometalo, o kom se lagalo, povrati makar deo dostojanstva. Upravo, kao protivteža tom životu, osakaćenom teškim rečima, ovim predlogom je osmišljena tako visoka odšteta za to isto osakaćenje. Time se ne štiti samo poniženi i oštećeni pojedinac, time se kroz zaštitu tog pojedinca štiti ugroženo društvo i štite civilizacijske vrednosti. Spekuliše se ovih dana, ponajviše od strane tih korisnika ružnih reči, šta će reći Evropa na ovakav predlog, ili iz neshvatanja, ili iz razloga bacanja onih istih dimnih bombi, koje treba sve da zamagle, sve da učine nejasnim, zbrkanim i pometenim, u čemu bi se samo oni dobro snašli. Šta će reći Evropa na šta? Šta može da kaže Evropa na to da ne dopuštamo da se jedno od osnovnih prava sadržano u tački 10, u njenoj Konvenciji o ljudskim pravima pravo na slobodu govora izvrgne ruglu, tako što će se u njega smestiti i nezakonito i neetično? Kao da je Evropa ovu evropsku konvenciju i posebno njenu tačku 10. pravila upravo kako bi omogućila da se iza nje sakrije sve ružno, kao da je Evropa, obezbeđujući pravo na slobodu govora, imala nameru da ikome pruži mogućnost njenog korišćenja kao alibija za korišćenje i kršenja svih drugih prava. Naprotiv, Evropa i sav civilizovani svet tačno znaju dokle seže pravo jednog. Seže samo do neugrožavanja prava drugog. Koketiranje kako sa delom javnosti, tako i sa delom novinarske profesije, koja je apriori protiv strože kaznene politike i veće odgovornosti medija, bio bi za predlagače zakonskog rešenja svakako lagodniji put, put sa mnogo manje zameranja, više mira, ali se njime, nažalost, nikako ne može stići do cilja o kome je ovde reč, do jedne istinske i prave slobode, one koja podrazumeva i odgovornost, jer jedino kao takva ona istinu može i da postoji. Jedina je mera odgovornosti ona količina koja je proporcionalna meri slobode. Sve drugo je suštinska nesloboda, obaveza da se bude talac nakaradnom sistemu vrednosti. Stavljanje znaka jednakosti između povećanja stepena nečije odgovornosti i povećanja stepena ukidanja njegove slobode, suštinski je potpuno netačno i suprotno realnosti. I stoga Ministarstvo kulture, kao jedan od predlagača zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, neće se ovom prilikom baviti dokazivanjem da jeste za slobodu medija, a protiv cenzure i mešanja države u uređivačku politiku, kako ste u nekim kritikama predloga pokušava predstaviti. Stavljanje težnje da se zakonskim rešenjima zaštite prava građana, koja mogu biti ugrožena nesavesnom medijskom politikom i ponašanjem, u istu ravan sa cenzurom, ako nije maliciozno, odraz je neshvatanja suštine neophodnosti vladavine prava, kao osnovne premise demokratskog društva. Suštine koja ne samo da ostaje očuvana predlogom o kome danas raspravljamo, već će njegovim usvajanjem, iz ugla povećanja stepena odgovornog ponašanja, biti i unapređena. Treba još podsetiti da se u raspravi o ovom predlogu ne sme nikako izgubiti iz vida da se njime ne suspenduju odrednice već postojećeg Zakona o javnom informisanju sadržane u članu 2, koja svakako obezbeđuje i ubuduće će obezbeđivati da je javno informisanje slobodno i u interesu je javnosti, da ne podleže cenzuri, da niko ne sme ni na posredan način da ograničava slobodu javnog informisanja, naročito zloupotrebom državnih ili privatnih ovlašćenja, zloupotrebom prava, uticaja ili kontrole nad sredstvima za štampanje i distribuciju javnih glasila, ili nad uređajima za emitovanje i radio-frekvencijama, kao ni bilo kojim drugim načinom podesnim da se ograniči slobodan protok ideja, informacije i mišljenja, da niko ne sme da vrši bilo kakav fizički ili drugi pritisak na javno glasilo i njegovo osoblje, kao ni uticaj podesan da ih omete u obavljanju posla. Ostaje na snazi i odrednica da o povredama slobode javnog informisanja odlučuje sud po hitnom postupku. Član 8. će i dalje garantovati da se nijedna odredba ovog zakona ne može tumačiti i primeniti na način koji bi doveo do ukidanja nekog prava koji ovaj zakon garantuje ili do njegovog ograničavanja u većoj meri od one koja je propisana. Na kraju, uz sve uvažavanje teških ekonomskih prilika kojima su mediji izloženi i uz sve napore koje će Vlada Republike Srbije i Ministarstvo kulture kao njen deo učiniti, da im u tim i takvim okolnostima, koliko je moguće, pomognu, moramo se svi zajedno izboriti da i u tim i u takvim vremenima danak ne plate najviše etičke, ljudske i profesionalne vrednosti, da zbog trenutno manjeg komada mesa ne pretvorimo životnu, ljudsku i medijsku scenu u etički i pravni haos, da ne dozvolimo da se uz prećutnu saglasnost države, kao potrebne i poželjne, glorifikuju i etabliraju anticivilizacijske vrednosti. Da se, ako treba, ako se čini prekršaj, kazna plati u dinarima, a ne u valutama ljudskosti, etičnosti, profesionalnosti, da ovo što danas izgleda skuplje, na duže staze bude jeftinije. Jedino što uistinu nema cenu to je ljudskost i sve što uz nju ide. O tome je u stvari danas reč. Ovaj predlog zakona ovaploćuje zaštite svega toga i premda je njegov pravno-formalni predlagač Ministarstvo kulture, njegovi tvorci u istinu su oni koji su svojim ruženjem i unižavanjem i čoveka, i profesije i etike, ali i kršenjem postojećih zakona proizveli čak i nametnuli potrebu za njim. Imati u nekom zakonu kaznene odredbe kojima se kršioci zakona poigravaju, pokušavati da takvim odredbama odbranite i društvo i profesiju, i medijsku kulturu i kulturnost medija, već unapred je osuđeno na propast. Kada to znamo, kada država to zna, kao i oni koji su dužni da sa takvim stvarima staraju, mogu li, smeju li, imaju li prava da sebi dopuste lagodnost puta kojim se lakše ide, puta nezameranja i građenja lepe slike o sebi, sve i po cenu dopuštanja ružne realnosti? Imamo li mi prvo kao Ministarstvo, a i vi, da pred tim ćutimo i zatvaramo oči, jer je tako lagodnije? Dame i gospodo,poštovane zastupnice i poštovani zastupnici građana, to takvo pravo mi svi zajedno nemamo. Naprotiv, imamo obavezu da sve pažljivo odvagamo, da svemu nađemo onu pravu istinsku meru, da ne budemo zasenjeni pojavnim oblikom stvari, već da uđemo u suštinu, da sagledamo prava svih aktera i tek onda da donesemo valjanu odluku. Duboko ubeđen u najbolje namere svih nas ovde prisutnih, sa verom da ćemo se pokazati doraslim ovom ljudskom, etičkom i pravnom zadatku, zahvaljujem vam na pažnji. Pozivam vas da date aktivan i konstruktivan doprinos njegovom ostvarenju. A mi, predstavnici Ministarstva kulture, pažljivo ćemo saslušati sve vaše predloge, mišljenja, stavove, kritike i napade, i sve konstruktivno, sve što doprinosi poboljšanju samog ovog predloga i medijske scene, ali i životnog i duhovnog ambijenta, ugraditi u ovaj dokument. Dakle, da ga za sve što je dobro, zakonsko, etičko i civilizacijsko napravimo dobrim. Hvala.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Ratko Vlatković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za evropske integracije, narodni poslanik Laslo Varga, želi reč? (Ne.) Da li izvestilacOdbora za kulturu i informisanje, narodna poslanica Vesna Marjanović, želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Vesna Marjanović. Izvinjavam se, narodna poslanice, mislila da je prijava narodnog poslanika Čedomira Jovanovića, kao predsednika poslaničke grupe, ima pravo da dobije reč, pošto želi da govori o povredi Poslanika. Izvolite, narodni poslaniče.
Gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, član 93. Poslovnika precizno utvrđuje tok same rasprave, gde se kaže: „Po otvaranju pretresa svake tačke dnevnog reda sednice Narodne skupštine, pravo da govore po sledećem rasporedu i vremenskom trajanju, imaju - predlagač akta“. To je gospodin Bradić. On nam je govorio o Zakonu o informisanju, a ni reč nije rekao o kulturi, a mi imamo objedinjenu raspravu i o jednom i o drugom zakonu. (Nebojša Bradić, sa mesta: Uzeo sam predah.) Imam puno razumevanje za težinu same rasprave, ali vi morate razumeti i način na koji mi ovde diskutujemo. Javio sam se da bih govorio kao predstavnik poslaničke grupe, ali ne mogu da iskoristim svoje vreme dva puta. Pošto imamo objedinjenu raspravu, mi moramo govoriti i o jednom i o drugom zakonu. Dakle, vi ste dužni da nam predstavite i jedan i drugi zakon da bi mi uopšte posle toga mogli da govorimo o Zakonu o kulturi o izmeni i dopuni Zakona o informisanju. Inače, nemoguće je ovako kako ste vi zamislili. Ako je potreban predah, slažem se da jeste jer je izuzetno vruće i možemo napraviti pauzu. Možda da se dogovorimo gospođo Čomić, da to rešimo na drugi način, pa da imamo vreme za raspravu i o jednom i o drugom zakonu, pa se onda vraćamo na opravdanost našeg zahteva sa početka rada radnog dana, kada smo tražili da se ovako ne spajaju tačke dnevnog reda.
Narodni poslaniče, formalno nema povrede Poslovnika, odnosno nema povrede člana koji ste iskazali, niti mogu da odlučujem o tome šta će predstavnik predlagača govoriti, sve do trenutka dok ne uvredi bilo kog narodnog poslanika, ne povredi Poslovnik ili učini bilo šta protivno Poslovniku Narodne skupštine. Sadržaj njegovog izlaganja, dokle god ne krši nijednu odredbu, nije nešto u čega mogu da se mešam. Razumem da ste vi zainteresovani da čujete komentar i prezentaciju oba zakona. Ministar Nebojša Bradić se javio za reč i ponovo ima reč. Izvolite.
Uzeo sam samo predah, ljudski je. Suština ozakonjenja kulture je njen razvoj, jer je to razvoj podržan sistemom, podržan i podržavan sistematski. Suština ozakonjenja kulture i stvaranje neophodnih pretpostavki da povoljni uslovi za razvoj kulture iz domena pojedinačnog i parcijalnog pređe u domen konstantnog i sistemskog. Te nužne pretpostavke kulturnog razvoja obezbeđuje upravo zakon o kulturi kao pravni okvir i oslonac za rešenja u praksi. Kada se sve ove činjenice uzmu u obzir, skoro neverovatno zvuči podatak da se na jedan krovni, ali zakon koji je bazični u oblasti kulture, čekalo bezmalo 17 godina. Sedamnaest godina su čekali kultura, čekali su kulturni poslenici, a isto toliko korisnici kulturnog proizvoda – građani, jer su i oni svakako bili oštećeni. Jer, ne može se dobar proizvod stvoriti pod lošim uslovima. A i ako može, onda je to po visoku cenu, koju su plaćali i pojedinac i kultura. U međuvremenu sva pitanja od presudne važnosti, kako za samu kulturnu politiku, tako i za kulturne poslenike, do sada je regulisalo više različitih zakona i podzakonskih akata. U nekim delovima je ta materija bila potpuno zakonski neregulisana, što je dovodilo do velikih problema u praktičnom obavljanju kulturnih delatnosti, ali i na planu zakonskog preciziranja međuodnosa i nadležnosti svih subjekata u kulturi. Razlozi za donošenje ovog zakona su u izmenjenoj društvenoj situaciji i promeni kulturne prakse, a sem poboljšanja svih aktera kulturne politike, jedan od osnovnih ciljeva za donošenje ovog zakona je jasno definisanje obaveza i odgovornosti javne uprave prema njima ili obrnuto. I isto tako definisanje prava jednih u odnosu na druge i obrnuto, čime bi se sama kulturna politika osavremenila i učinila efikasnom i primerenom vremenu. Zakon o kulturi je onaj vezivni materijal, ali i korektiv koji tu građevinu međuodnosa i međuzavisnosti aktera u kulturi, raspoređenih na različitim nivoima odlučivanja, čini koliko stabilnom, toliko i funkcionalnom. Pri tome se svakako mora imati u vidu da zakon nije nikakav pokretač. On samo pravno uređuje ambijent, obezbeđuje pravni ram za sliku naše kulturne svakodnevice. Kao takav upravo on insistira na tome da građanin preuzme veći deo odgovornosti, da postane gospodar i svog delovanja na polju kulture, i u izvesnoj meri uticaja tuđeg delanja na sebe, ali delanja koje će imati posledice na čitavu kulturnu sferu. Nažalost, međutim, kod nas postoji nezainteresovanost velikog broja učesnika u kulturi da svoju profesionalnu sudbinu uzmu u svoje ruke i da se aktivno i angažovano uključe u njeno kreiranje, što je koliko tužna, toliko i začuđujuća činjenica, da bi se ovakvim proaktivnim i odgovornim ponašanjem obezbedio veći stepen samostalnosti i samosvojnosti delanja, a samim tim i za kulturu pozitivniji ambijent. Ovaj osnovni zakon o kulturi, sistemski, pored ostalog ima funkciju obezbeđivanja zakonskih uslova za zaustavljanje inercije prethodnog ponašanja i pokretanje promene zastarelih i disfunkcionalnih navika i modela ponašanja, iako ovaj zakon o kulturi, sam po sebinema ni ulogu, ni moć da bude pokretač samim obezbeđivanjem pravnih premisa za novo i drugačije funkcionisanje ostvaruje u velikom stepenu i ovaj cilj. Ovaj zakon o kulturi, o kome je danas reč, učvršćuje postament kulturne politike. Svojim jasnim i konkretnim rešenjima prevazilazi dosadašnje modele funkcionisanja i ustanovljuje nove. Po svojoj suštini je podsticajan, moderan zakon, pravna prekretnica. Ovaj zakon će biti osnova za nadgradnju 12 podzakonskih akata neophodnih za njegovu primenu, a čije usvajanje je predviđeno u roku od tri meseca, roku koji je naznačen kao onaj koji će proteći između momenta stupanja na snagu zakona o kulturi i momenta početka njegove primene. Sem ovih podzakonskih akata, na donošenje glavnog novog krovnog zakona u oblasti kulture čeka još dugi niz zakona koji su – Zakon o zadužbinama, fondacijama i fondovima, Zakon o nepokretnom kulturnom nasleđu, Zakon o arhivskoj građi i arhivskoj službi, Zakon o muzejskom nasleđu i Zakon o staroj retkoj i bibliotečkoj građi i obaveznom primerku publikacija. Sve ovo govori o značaju kako samog pravnog akta, tako i o značaju njegovog donošenja što je moguće pre. Značaj ovog pravnog akta i brzine njegovog donošenja potvrđuje činjenica da bi ova jedinstvena zakonska regulativa obuhvatila i uredila sve oblasti kulturnih delatnosti, kao i činjenica da bi na sistemski način rešila probleme umetnika, saradnika i stručnjaka u kulturi, predviđajući kako uslove i način za sticanje statusa lica koja samostalno obavljaju umetničku ili drugu delatnost u oblasti kulture, tako i u pogledu obezbeđivanja sredstava u budžetu Republike Srbije za uplatu doprinosa za PIO i zdravstveno osiguranje u skladu sa zakonom kojim se uređuju doprinosi za obavezno socijalno osiguranje, čime bi se postiglo poboljšavanje položaja svih subjekata u kulturi. Šta je novina u ovom zakonu? Predlogom zakona je predviđeno donošenje dugoročne strategije razvoja kulture Republike Srbije, kao i planova i programa koji se odnose na uže teritorijalne jedinice, a kojima se na duži vremenski period osmišljava kulturna politika te sredine. Formiranje nacionalnog saveta za kulturu, kao stručno-savetodavnog tela, radi obezbeđivanja stalne stručne podrške u utvrđivanju, čuvanju, razvoju i širenju kulturne politike Srbije, još jedna je novina. Kada je u pitanju finansiranje kulturnih programa i projekata, polazi se od načela decentralizacije, gde se sredstva za finansiranje ili sufinansiranje kulturnih programa i projekata, kao i umetničkih, odnosno stručnih i naučnih istraživanja u pojedinim oblastima kulturne delatnosti obezbeđuju u budžetu Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave, u skladu sa zakonom. Odredbama o finansiranju, čl. od 73. do 77, uređuje se finansiranje ustanova kulture, finansiranje i sufinansiranje projekata u kulturi i sufinansiranje tekućih rashoda i izdataka. Značajno je kao novinu pomenuti da je ovim odredbama predviđeno da se direktor ustanove čiji je osnivač Republika Srbija, AP odnosno jedinica lokalne samouprave imenuje na osnovu prethodno sprovedenog javnog konkursa na period od četiri godine i može biti ponovo imenovan, kao i obaveza kandidata za direktora da predloži program rada i razvoja ustanove, kao sastavni deo konkursne dokumentacije. U sveopštoj poplavi kvazivrednosti i snižavanju pravih, ovaj zakon služi kao neka vrsta korektiva. On favorizuje stručnost, znanje i sposobnost, potiskuje dosadašnju inerciju birokratskog voluntarizma, čija je osnovna odlika umnožavanje institucija za podršku koje ne vrši tu svoju funkciju. On ustanovama kulture daje novu ulogu i novi zadatak, i to mnogo detaljnije nego ikada pre. Regulisanje pitanja kulturnih delatnosti, kao i pitanja koja se tiču ustanova kulture, njihovog funkcionisanja i odnosa sa drugim institucijama kulture ili nosilaca vlasti, takođe čine znatan deo Predloga ovog zakona. Vrlo često se govori o decentralizaciji i demetropolizaciji, pri čemu se podrazumeva da je neophodno da se Beograd demetropolizuje, ali i sa druge strane spori potrebu da ostali gradovi u Srbiji autentičnošću i kvalitetom kulturne ponude promene svoju veličinu i važnost. Ovim zakonom upravo stvaramo pretpostavke da se drugi centri na celoj teritoriji Republike uistinu metropolizuju. Situacija sa kojom ćemo se složiti, da je već duži period nivo kulturnih potreba i u ostatku Srbije daleko niži, a zahvaljujući krizi i alibiju koji ona stvara, mala je pokretljivost i pojedinaca i institucija. Ono što će ovaj zakon urediti jeste i da uspostavlja ravnopravnost subjekata u kulturi. Pojedinci, grupe, institucije, javni i civilni sektor, privatne institucije kulture. Ovim zakonom uspostavlja se značajna razlika u korišćenju sredstava državnog budžeta, država ne finansira kulturu, već investira u kulturu, a na osnovu tog ulaganja u kulturu, država ima pravo da očekuje i odgovarajuću vrednost i rezultate. Tako u odredbama o finansiranju ovim zakonom se precizno uređuje finansiranje ustanove kulture i sufinansiranje projekata kulture. Pravnim uređenjem delatnosti iz oblasti kulture stvaraju se uslovi za odgovorniji način raspolaganja novcem poreskih obveznika i osnovne pretpostavke i mehanizmi koji će doprineti razvoju socijalne odgovornosti svih učesnika u javnom životu, kao i oživljavanju filantropije, buđenju građanske brige za budućnost. Time će se, samo naizgled protivrečno, jedinstvo umetnosti i novca dovesti u ravan partnerskog odnosa, a bogatstvo privrede će samo pomoći i pospešiti bogatu kulturu. Biće mesta da i jedna i druga budu bogate. Usaglašenost zakona o kulturi sa ostalim zakonima je vrlo bitna stavka i stoga je ovaj zakon pripreman dugo, pažljivo i temeljno, i na osnovu uvida i komparativnih istraživanja sličnih zakona u svetu. Zakon je dugo promišljan i uspostavljen je vidljiv i nevidljiv konsenzus u njegovom donošenju. Pokušali smo da ovaj zakon oblikujemo u saradnji sa najširom stručnom javnošću, u nameri da njegovo donošenje i sadržaj budu transparentni i javni, što je moguće više oličenje demokratičnosti, a time smo ne samo poštovali načelo transparentnosti, već smo omogućili struci da bude dinamičnija. Zakon je moderan, evropski i referentan u našim okvirima, a poređenje sa drugim zakonima ukazuje na njegovo usmeravanje prema zajedničkom dobru i humanim vrednostima. Koliko god na zakon o kulturi može da bude primedbi u pojedinostima, treba ga sagledati u celini i tako o njemu promišljati, a pre svega to činiti u njegovoj odrednici i značenju oličenom u reči – sistemski. Ovaj zakon svakako ispunjava svoju osnovnu misiju, stvara i pospešuje pravni ambijent i konkretne uslove u kojima će se svi osećati sigurno. Samo on za to nije dovoljan i zato je on samo prvi u nizu zakonskih i podzakonskih akata koji će iz njega proizaći. A da bi se to desilo, da bismo što pre svi zajedno, i kultura i poslenici kulture, i građani i država dobili sve te zakonske i podzakonske akte, neophodno je da ovaj jedan, prvi, krovni, temeljni zakon o kulturi usvojimo. Možemo slobodno reći – ukida se kategorija ''kada dođu bolja vremena''. Bolja vremena se stvaraju. Pozivam vas da ih svi zajedno danas i ovde počnemo stvarati. Hvala.
Da li izvestilac Odbora za kulturu i informisanje, narodna poslanica Vesna Marjanović, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, Odbor za kulturu i informisanje razmatrao je danas na svojoj sednici oba ova zakona, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i Predlog zakona o kulturi, i doneo odluku da ih prihvati u načelu. Kada je reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju koji je Vlada uputila po hitnom postupku, poslanici su danas imali priliku da saznaju nešto više informacija o predloženom tekstu. U ovom času istakla bih načelo i osnovni cilj koji je u obrazloženju postavljen, a to je doslednija primena i unošenje većeg reda i odgovornosti u sferi medija, kao i argument da je praksa pokazala da je neophodno preciznije utvrditi ko je odgovoran za rad i poslovanje javnih glasova. U ovom domu u radu Odbora za kulturu i informisanje, a i u radu drugih odbora i u najširoj javnosti često je bilo govora o našoj medijskoj sceni i slici, o primerima diskriminacije ličnosti po mnogim osnovama, o zloupotrebama ljudskih prava, o definisanju krivica pre nego što je njihova krivica dokazana. Rekla bih da su sloboda i nezavisnost medija apsolutno sveto mesto i stub svakog demokratskog društva, ali je jasno da ona mora uključivati i odgovornost za izgovorenu i objavljenu reč. Danas smo kao poslanici, članovi Odbora, tražili uveravanja od ministra Bradića i predstavnika predlagača da ovaj zakon nije u suprotnosti sa evropskim standardima, da on ne predstavlja posredan način za gušenje medija, da ih neće diskriminisati, ali i da on treba da predstavlja opštu zaštitu za svakog, a ne samo za odabrane građane, čija su prava, privatnost i dostojanstvo ugroženi nekim medijskim tekstom, prilogom ili slikom. Dakle, Odbor je zakon podržao u načelu. Da li su sve pojedinačna rešenja najbolja pokazaće rasprava koja će uslediti, kao i činjenica da je Vlada već uvažila dobar broj primedaba koje su upućene uglavnom od strane medijskih i novinarskih udruženja. Odbor će imati priliku da se izjasni i o ovim amandmanima, kao i o svim ostalim amandmanima koji budu podneti na ovaj predlog zakona. Što se tiče Predloga zakona o kulturi želela bih da istaknem na početku sledeću činjenicu, koja je doduše poznata, naš odbor je organizovao dve javne rasprave ili javna slušanja o ovom predlogu. Lično ih smatram uspešnim. Htela bih da kažem, iako nam nažalost vreme često ne omogućava da na ovaj način uvek pretresamo zakone, prosto želim da naglasim vrednost ovakvog načina rada odbora, ne samo za bolju informisanost poslanika o pojedinim pitanjima, već za postizanje kvalitetnih zakonskih rešenja. Saslušali smo tom prilikom mišljenje i stavove direktora ustanova kulture, umetničkih udruženja, nevladinih organizacija, naših istaknutih umetnika i kulturnih radnika o predviđenim rešenjima i njihovim efektima na mesto i ulogu kulture u Srbiji. Želeli smo da uvažimo mišljenje kulturne javnosti. Nadam se i verujem da će Vlada dobar deo onih konstruktivnih i značajnih primedaba prihvatiti. U tim raspravama bilo je jasno da je čitava jedna oblast, i to vrlo važna, kao što je kultura, već predugo čekala da dobije svoj krovni ili sistemski zakon. Mislim da je dobro što je ovaj naš saziv u prilici da ga izglasa. On otvara prostor da Skupština uskoro razmotri čitav niz drugih zakona, o tome je ministar već nešto rekao. On je već govorio o detaljima ovog zakona. Na kraju bih samo želela da istaknem sledeće. Znamo da je kultura skupa, ali je kulturno zaostajanje neuporedivo skuplje. Ovaj zakon ne može u celini da reši ovaj problem, ali treba da predstavlja značajan korak ka našem kulturnom razvoju i napredovanju. Principi demokratije, a danas i principi održivog razvoja, najčvršće su vezani za kulturne vrednosti i kulturnu ponudu. Jedno od načela ovde navedenih, a to je da je kultura i tradicionalna i savremena, mora biti dostupna građanima, posebno je važno. Takođe, posebno je osetljiv odnos tržišta i kulture. Niti kultura može u celini da se oslanja i razvija na budžetu države, niti može biti potpuno prepuštena tržišnoj stihiji. Kultura vođena kao čisto komercijalna vodila bi svom nestajanju. Konačno, rekla bih sledeće, o ovim zakonima vodićemo iscrpnu raspravu ovih dana i nadam se da ćemo do glasanja definisati najbolja rešenja. Međutim, ono što nas čeka nakon toga jeste da u narednom periodu obratimo posebnu pažnju na stabilne izvore finansiranja kulture, na stimulativnu poresku, carinsku i kreditnu politiku, dakle, na pronalaženje podrške za našu kulturu i u onim zakonima koji nisu u strogoj nadležnosti Ministarstva i Odbora za kulturu..
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100.
Smatram da ste, gospođo Čomić, povredili Poslovnik zato što je prethodni govornik najmanje dva puta povredio dostojanstvo Narodne skupštine. Najpre, čuli smo priču o nekakvom slušanju zakona. Zaista bih vas zamolio da termine koji ne postoje u Poslovniku ne koristite kao događaje koje je neki odbor učinio da bi javnost došla u mogućnost da sazna kakve su odredbe nekog zakona. Dakle, nije bilo nikakvog slušanja. Može da bude samo nekakve javne rasprave mimo zgrade Narodne skupštine. Tu i vama zameram, gospođo Čomić, što je Narodna skupština postala stecište čak i za prezentaciju nekakvih vina. Jednostavno, ruši se polako dignitet ove zgrade i njen ugled i namena. Druga povreda je kada je prethodni govornik u svojstvu izvestioca odbora rekla da je zakon prihvaćen u načelu na odboru. Bilo bi to u redu da Vlada nije dostavila amandmane na svoj predlog zakona. Ne možete za zakon na koji Vlada daje amandmane da kažete da je prihvaćen u načelu. Osnovni tekst zakona je onaj tekst koji je Vlada dostavila prvobitno i amandmani koje je Vlada dostavila. Amandmani Vlade su tekst zakona. Ne mogu da se svrstaju u grupu sa amandmanima koje dostavljaju narodni poslanici. Uopšte nije odbor razmatrao zakon u načelu, pošto nije imao prilike da zna da će Vlada da dostavi amandmane na taj predlog zakona. Možete da govorite o prvobitnom tekstu koji više uopšte ne postoji. Da biste sada imali predlog Vlade, morate zaista mnogo truda da uložite, da u predlog Vlade uvrstite amandmane Vlade i da dobijete jedan kristalno jasan tekst na koji je Vlada bila obavezna da nam ga da, sa pregledom odredaba koji se menjaju i da to bude sasvim jasno (Predsedavajuća: Dva minuta.) koja nova odredba važi, a koja nova odredba ne važi.
Narodni poslaniče, nema povrede člana 104, a pogotovo ne u obrazloženju koje ste priložili. Ako je narodna poslanica Vesna Marjanović obmanula Skupštinu da je Odbor glasao o zakonu u načelu, u trenutku dok ona to izgovara ne mogu da znam. Ne mogu da kažem da je povređen član 104. Teško mi je da poverujem da bi bilo ko od nas 250 izneo takvu neistinu. Zakon u načelu je zakon u načelu. Amandmani su amandmani i svi su podnosioci amandmana među sobom jednaki. Da li će amandmani biti usvojeni ili ne, mislim da ćemo imati vrlo zanimljivih i životnih rasprava o svim zakonima, a ne samo o zakonima o kulturi i o informisanju. Dakle, nema povrede Poslovnika u obraćanju narodne poslanice Vesne Marjanović kao izvestioca Odbora za kulturu i informisanje. Da li narodni poslanici Momir Marković, Slađan Mijaljević i Radica Jocić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije prilikom razmatranja Predloga zakona o kulturi, žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković, pa narodni poslanik Slađan Mijaljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za evropske integracije izdvojio sam svoje mišljenje u odnosu na ovaj zakon, jer smatram da ovaj zakon ne može ni u deliću izbistriti mutnu vodu koja se u toj oblasti koja se zove kultura već godinama taloži. Ovaj zakon ne rešava ništa. Ovaj zakon naprotiv će doneti još nedorečenosti u ovoj oblasti. Ovaj zakon neće razrešiti elementarne probleme koji se nalaze u kulturi, koji obitavaju već dugi niz godina, tačnije od "buldožer" revolucije naovamo, a delimično i pre toga. Smatram da je kultura u Srbiji postala jedan deo sive zone, koja inače vlada u Srbiji, i da hobotnica koja se zove mafija ima mnogo krakova, pa se sećate da postoji i saobraćajna, i đubretarska, i auto itd. mafija. Jedan krak mafije se nalazi u oblasti kulture, a u ovom zakonu nema ni slova kako će se ministar kulture, kako će se kulturni poslenici izboriti sa ovim problemom. Ovo se ne odnosi na one radnike u kulturi koji čitav radni vek provedu na daskama pozorišta i odlaze u penziju sa mizernim primanjima, sa mizernim penzijama, sa nerešenim statusom, sa nerešenom egzistencijom, jer su i oni žrtve upravo te hidre koja je bacila svoj krak i u kulturu. Pre ovog ministra i pre onog ministra pre ovog ministra bio je ministar Kojadinović i tada sam na Odboru za kulturu pokrenuo pitanje jedne neverovatne pljačke koja je bila u to vreme u toku u Srbiji. Radi se o pljački u Muzeju istorije Jugoslavije, današnjem Muzeju istorije Srbije. Imao sam gotovo kompletnu dokumentaciju kod sebe, čak i popisne liste, gde lepo piše, kutija broj 46 itd. pod određenom šifrom, u kojoj je plaketa poklonjena Titu, težine 750 grama zlata, toliko i toliko dragih kamena i kutija prazna, a plakete nema. Svaka druga, treća ili četvrta kutija je bila prazna. Samo da vas podsetim da je upravo ta mafija koja se tamo nalazila i kojoj niko do sada nije ni pokušao da stane na rep, dan-danas hara u tom delu. Oziris, koga je Tito dobio negde kada je putovao širom sveta, koji ima nultu vrednost, dakle neprocenjivu vrednost, i prema takvim eksponatima se u muzejima koji drže do sebe i do dostojanstva nacije kojoj pripadaju sa posebnom pažnjom odnose, Oziris koji se nalazi u Muzeju istorije Srbije, 2002. ili 2003. godine je, nemojte me držati za reč, zubarskom bušilicom izbušen da se vidi da li je kompletan od zlata. Sreća te nije, nego je bronza koja je pozlaćena i tako je Oziris preživeo. Ne znam koliko primeraka takvih eksponata ima u svetu, ali znam da se jedan oštećeni nalazi ovde kod nas. Godinu i nešto dana je u tom Muzeju istorije Jugoslavije sedeo i radio jedan izuzetan falsifikator umetničkih dela. Falsifikovao je sva dela koja su se nalazila u Muzeju istorije Jugoslavije, odnosno sada Muzeju istorije Srbije, i pitanje je da li su one slike koje se sada tamo nalaze falsifikati, a originali otperjali negde na zapad ili ima još poneki original da se zadržao. Kada je čovek hteo u trenutku da otvori, verovatno ga savest pritiskala, dušu i u jednim novinama je napomenuo da se to tako radi, umro je u prisustvu vlasti. Strefio ga je infarkt, a da ga leče natakli mu kesu na glavu. Neću da kažem ime tog čoveka, pošto je pokojni, pretpostavljam da svi možete da utvrdite. Dame i gospodo narodni poslanici, u Muzeju umetnosti koji se unazad bar dva puta renovirao, evo sad mislim da je završeno renoviranje…
Pet minuta. Reč ima narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, evo poslušaću predsedavajuću, pa ću u svrhu živahnih rasprava da priložim i svoju. Uvod predlagača za zakone o informisanju i kulturi je zaista bio dramatičan, mada ga u jednom delu nisam baš najbolje razumeo kada je govorio o jednom pojmu koji je on izgovorio "klinci", jer u nekim delovima Srbije pojam "klinci" se upotrebljava za određeni vid eksera, a pojačanom dedukcijom morao sam da zaključim da je on hteo da kaže da se radi o deci i omladini. Izdvojio sam mišljenje da bih i na ovaj način podržao amandmane koji treba da poprave ovaj predlog zakona. Predloženi zakon o kulturi, kao i mnogi zakoni koje predlaže ova koalicija ili koaliciona kulminacija, jeste spisak lepih želja. Ovaj zakon, kaomnogi drugi, biće mnogo bolji i sprovodljiviji, naravno u što većoj meri, ukoliko prihvatite veći broj amandmana koji je podnela opozicija, odnosno SRS. Da ne bismo došli u situaciju, kroz ono što nam se dešava u zadnjih devet godina koje nam pojedoše skakavci, da svake dve-tri godine zakon doživi neku novu reviziju ili da mora da se donosi od prvog do poslednjeg člana. Naravno, ovaj zakon biće teško sprovodljiv i iz razloga što u praksi treba da ga sprovode mnogi oni koji su u protekloj deceniji kreirali ovaj kulturni ambijent u Srbiji. Kultura je jedan od najširih segmenata ljudskog života, najliberalniji, najslobodniji, i upravo u kulturi mnogi školovani, a i oni drugi, mnogi shvaćeni, a i neki neshvaćenim, vrše neke svoje eksperimente bez mnogo razmišljanja kakav efekat će to izazvati kod konzumenta. U kulturi Srbije pojavile su se neke zaista čudne nove kulturološke matrice. TV program je edukativan samo za buduće pevaljke, šamane, razne bajače, kriminalce, plaćene ubice. Svaki dan sa TV ekrana zapljuskuju litre krvi, što u nekakvom dramskom, što u informativnom programu. O dečijem programu je zaista izlišno govoriti, dovoljno je samo pogledati crtane filmove na pojedinim kanalima i biće vam sve jasno. Svaki psihodelični događaj se proglašava umetničkom kreacijom. Ministarstvo kulture finansira neke sajtove koji propagiraju strašnu degradaciju ličnosti, krajnji i strašni nemoral. Nad stanovnicima Srbije se sprovodi kulturni genocid. Legitimno je postaviti pitanje ko će to sprovoditi zakon o kulturi, koje i kakve kulture. Jedno je ono što piše u zakonima, a drugo je ko sprovodi zakone i da li se neko ko sprovodi određene kulturne eksperimente uopšte obazire na zakone o kulturi. Potrebno je, pored zakona, kreirati normalniji ambijent, a to je da sa određenom dozom kritičnosti prihvatamo određene eksperimente koji se podvode pod kulturu. Na kraju, slažem se sa ministrom o svim negativnostima o kojima je govorio u predlozima u uvodnom delu i o zakonima o informisanju i kulturi, samo što smatram da odgovornost za većinu tih negativnih razloga koje je ministar pobrojao snose političke grupacije kojoj pripada i ministar, a koje nam pojedoše ovih devet godina. Te tu vidim i određenu koliziju i teškoću za sprovođenje zakona. Želim vam svaku sreću u daljem radu, mada mislim da će vam biti potrebnija i sreća, i znanje i veština koje ste stekli u prethodnom periodu, jer je vrlo teško u ovakvoj situaciji sprovoditi ono sve što ste vi naveli u Predlogu zakona o kulturi.
Da li želi reč narodna poslanica Radica Jocić, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije? (Ne.) Da li narodna poslanica Svetlana Stojanović, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za kulturu i informisanje, prilikom razmatranja Predloga zakona o kulturi, želi reč? (Da.) Izvolite.
Moj osnovni motiv što sam na Odboru za kulturu i informisanje izdvojila mišljenje, a ne samo glasala protiv zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i zakona o kulturi, jeste upravo taj što se spajaju dve tačke dnevnog reda, izmene i dopune najsramnijeg zakona o informisanju u istoriji srpskog parlamentarizma i veoma značajan zakon o kulturi, navodno sistemskog, temeljnog, krovnog, iz kojeg treba da proisteknu drugi zakoni. Ta dva zakona su nespojiva. Mogućnosti poslanika da o njima raspravljaju su svedene gotovo na besmislen broj minuta i pokušaću da iskoristim i ovih pet minuta koji pripadaju onome ko izdvoji mišljenje da nešto kaže. Zakon o kulturi, na koji smo toliko dugo čekali, koji je preživeo bezbroj verzija, mi ni danas u ovom trenutku ne znamo o kojoj verziji zapravo raspravljamo, šta je Vlada u telefonskoj sednici usvojila ili nije usvojila, u celini, ne samo u pojedinim članovima, ne ispunjava svoju svrhu. Osim deklarativno, u članovima Predloga zakona o kulturi nisu razgraničene delatnosti od javnog i opšteg interesa, one koje bi morale biti zaštićene, ako ne želimo da kultura ovog naroda bude potpuno zatrta, a mi kao narod izgubimo svoju prošlost. Da je to učinjeno, zakonom bi bile definisane ne samo delatnosti, nego i institucije koje su nosioci tih delatnosti i one bi morale imati konkretnu i preciznu zakonsku zaštitu i dostojno budžetsko finansiranje. Ovakav kakav je, Predlog zakona o kulturi nije osnova na koju bi se mogli osloniti posebni zakoni o pozorištu, filmu, spomenika kulture itd. On je gotovo prazan, deklarativan, osim u članovima u kojima je štetan. Ministar je u svom govoru naveo da u ovom zakonu postoje novine koje će biti okvir za rešenja u praksi. Ovo javno slušanje koje smo imali u maloj sali Skupštine, a na kojem su bili okupljeni direktori ili sekretari svih najznačajnijih ustanova kulture, pokazalo je upravo u kojoj meri ovaj zakon ne može da bude rešenje njihovih konkretnih problema i nije rešenje njihovih konkretnih problema. Njihove primedbe su bile vrlo kritične i zaključak njihov je da izmene koje se predlažu nisu kozmetičke, da su one zapravo suštinske. Ovaj predlog zakona o kulturi uopšte ne dotiče problem privatizacije. Zakonom bi se moralo razgraničiti o čemu država, u cilju opšteg i javnog interesa svojih građana, odgovornost i finansiranje prima na sebe. Delatnosti i institucije koje se ni pod kojim uslovima ne mogu privatizovati ili prepustiti slobodnom tržištu. Drugu kategoriju činile bi delatnosti i ustanove koje zavređuju značajnu podršku države i u finansijskom pogledu i u pogledu kontrole njihovog rada, ali se delimično smeju spustiti tržištu, prepustiti im da zarade za određeni deo svojih planova i ciljeva. Treća kategorija su delatnosti i ustanove koje treba potpuno prepustiti slobodnoj tržišnoj utakmici. U ovu kategoriju spadaju tzv. kulturne industrije. Njih država može da pomaže preko projekata koji su sada vrlo moderni i vrlo evropski, za koje proceni da su od javnog i opšteg interesa, ali u svakom drugom pogledu, kulturnoj industriji se otvaraju povoljni uslovi za rad, a onda se prepušta da se u tim, što povoljnijim uslovima, izbori za svoj opstanak i uspeh. Ničeg od toga u Zakonu o kulturi nema. Vladi, nije važno kojoj, ovoj ili nekoj drugoj, prepušteno je da svojim aktom proglašava ustanove kulture od nacionalnog značaja. Predlog zakona ostavlja mogućnost da nekoj vladi padne na pamet da Narodno pozorište, Narodni muzej ili Maticu srpsku iz Novog Sada, izbriše sa spiska ustanova kulture od nacionalnog značaja, a da neku drugu, noviju, čak i privatnu, ustanovu proglasi ustanovom od nacionalnog značaja. (Predsedavajuća: Pet minuta.) Predlog zakona ne pravi razliku između institucija čiji je osnivač Republika Srbija i ustanova od nacionalnog značaja.
Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Prijave imaju narodni poslanici Vladan Batić, narodni poslanik Čedomir Jovanović i narodni poslanik Zoran Šami. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, prvo želim da kažem da ću govoriti samo o Zakonu o javnom informisanju, jer nemam dovoljno vremena. U ime DHSS, želim da kažem mi jesmo za to da se uredi oblast medija, jesmo za to da se spreči objavljivanje skaradnih sadržaja, da se mnogo rigoroznije kažnjavaju oni koji uništavaju nečiju privatnost, koji uništavaju ljudske sudbine, koji zadiru u nečije porodice, koji objavljuju radne bestijalne sadržaje, ali nismo za gašenje medija, nismo za hamurabijevske i dukađinijevske metode i kazne kada su mediji u pitanju. Gospodine ministre, u sav respekt, u uvodnom obrazloženju zakona o javnom informisanju, vi ste, izuzev uglađene krležijanske forme, izostavili sadržaj, u stvari objasnili ste šta je povod za donošenje ovakvog zakona. Kada vas slušam, kao da je vaskrsao Edvard Kardelj. Neverovatno. Vi ste preuzeli ulogu medijskog tužioca, medijskog Berije. Vi najavljujete kažnjavanje, vi ne pričate šta je suština zakona, nego šta je ideja odmazde prema onima koji, u poslednje vreme, na tapet su stavili vašeg partijskog šefa. Izrazio sam respekt prema vašim profesionalnim dometima, ali, gospodine ministre, niste se snašli na poziciji na kojoj se danas nalazite. Institucije kulture u Srbiji su pale na niske grane. I Narodni muzej, i Narodno pozorište, i Narodna biblioteka, i Filharmonija, i Tanjug, sve je nažalost na vrlo niskim granama. Sada ste otišli korak dalje, dozvolili ste da budete udarna pesnica Mlađana Dinkića, da budete onako batina Mlađana Dinkića, tojaga Mlađana Dinkića, jer je jasno da iza ovog brzopoteznog Predloga zakona o javnom informisanju stoji institucija zvana Mlađan Dinkić. Mnogi od nas u ovoj sali, i u vreme dok smo bili vlast i kada smo opozicija, doživeli smo štošta, razne hajke i harange od strane pojedinih medija, pravog toplog zeca od strane pojedinih medija, ali nismo tražili da se gase mediji. Šef vaše partije nije digao glas kada su isti ti mediji satanizovali Zorana Đinđića. Naprotiv, uz njihovu pomoć i on je doprineo toj satanizaciji, uz zloglasnu i kriminalnu agenciju "FIA", lorda Armstronga i Džesike de Gracije, to se svi dobro sećamo. On je, takođe, koketirao s njima, snabdevao ih je informacijama, učestvujući u rušenju Vlade Zorana Živkovića. To svi znaju. Tad tabloidi, tad žuta štampa, tad mediji i tad njihovi skaradni sadržaji, tad bestijalne neke teme, nisu smetale. Znamo kako se završilo. Ubistvom Zorana Đinđića, jer najvećeg kriminalca, izdajnika, kako su pisali pojedini mediji – i nije greh ubiti. Onaj koji je danas na čelu javnog servisa tada je govorio, da ako Đinđić preživi, Srbija neće. To vašem stranačkom šefu tada nije smetalo, a sada kada je zaigrala mečka pred njegovim vratima, sada brže-bolje, u nevreme, zakon o javnom informisanju, bez javne rasprave, a današnja sednica bez televizijskog prenosa. Sutra će biti kriket, prekosutra će biti hokej na travi. Sve će to biti važnije od prenosa Narodne skupštine, a pogotovu kada je na dnevnom redu zakon o javnom informisanju. To je antipod javnom informisanju. To je negacija teme o kojoj mi danas ovde raspravljamo.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović. Samo vas molim da se registrujete. Izvolite.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Bradiću, mislim da se ova rasprava odvija u pravoj atmosferi, bez TV prenosa, sa vama kao predstavnika Vlade koji govori takvim jezikom da je nama u klupama bio potreban prevodilac, sa vama kao predstavnikom politike koja sistemskom zakonu o kulturi pretpostavi izmene i dopune Zakona o javnom informisanju. Mislim da ni u kulturi ni u javnom informisanju nemamo pravo da se jednim prema drugima odnosima sa pozicije vlasti ili opozicije. To ni ja ni poslanička grupa LDP neće činiti danas. Ali, pokušaćemo da budemo alternativa. Mislim da nam je potrebna alternativa u ovom trenutku i da na to svako od nas ima pravo. Nigde nećemo stići ako budemo dokazivali ko je više stradao zbog medija koje ste vi opisali u svom obraćanju parlamentu, ali mislim da nam je potrebnija kultura. Činjenica je da smo kulturu zgazili pre dvadeset godina, u svakom njenom obliku, a ona je šira od deset delatnosti koje su definisanevašim zakonom, otvorila je mogućnost životu u kojem je vlast pretpostavljena istim. Mnogo više pažnje kulturi, pa će jedna drugačija i kulturnija Srbija, ozbiljnije društvo i jasni kriterijumi, za posledicu dobiti i takve medije. Mislim da i sami ne uživate u tome što morate da branite zakon o kulturi na jedan nepristojan način, jer nije Srbija 17 godina čekala sistemski zakon o kulturi, da bi se onda on spajao sa ovakvim jadnim izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Potom sve to promovisalo u ovakvoj atmosferi, uz isključene kamere, ili još gore, u posleponoćnom terminu na državnoj televiziji. Mislim da nemamo nikakvu šansu i da, u konkurenciji sa posebnim programima posle ponoći, niko neće gledati ovo o čemu mi sada govorimo. A, i oni su posledica banalizovanja kulture. Gospodine Bradiću, hajde prvo da kažemo šta je dobro u vašem zakonu. To što pokušavate da u zakon unesete nešto što je pretpostavka depolitizacije i departizacije kulture, a samim tim i svakog segmenta našeg života. Problem je što to neće biti moguće, gospodine Bradiću, jer jednu takvu želju mora pratiti čitav niz drugih zakona, izmena i dopuna. Potreban je drugačiji zakon o lokalnoj samoupravi. Dobili smo podršku i vaše partije u Skupštini grada, i javni konkurs je kao kategorija pomenut u statutu,ali je to nesprovodivo u stvarnom životu, jer tu promenu ne prate promene svih zakona koji moraju biti promenjeni da bi tako nešto bilo izvodivo. Zato će jedna dobra ideja ostati nerealizovana, a kada se dobre ideje ne realizuju, onda se otvara prostor onima koji promovišu loše ideje, gradeći svoju argumentaciju na činjenici da dobre ideje ne funkcionišu. Savet za kulturu, potreban nam je. Nesporno da nam je potreban. Ali, ovakav savet za kulturu govori, s jedne strane, o svesti koja je postojala, ukazivala na značaj formiranja saveta za kulturu, ali sa druge strane, o toj drugačijoj Srbiji koja je kulturu zloupotrebljavala, zloupotrebljava je i danas i pokazuje ambicije da je zloupotrebljava u budućnosti. Velika prava ima savet za kulturu, gospodine Bradiću. Formiran je na takav način da su članovi saveta međusobno antagonizovani, a uzrok i posledice problema u kojem se naše društvo danas nalazi je izjednačen. Nije sporno da je posledica kulturnog posrtanja našeg društva i činjenica da su predstavnici kulture, umetnici, bili jako daleko od mesta odlučivanja.Šta ćemo sada dobiti kada sa jedne strane otvorimo mogućnost umetnicima da učestvuju u radu saveta, a sa druge strane ih suočimo sa onima koji su im oduzeli mogućnost da svojim životnim radom i angažmanom kreiraju taj kulturni ambijent koji žele i koji sada treba da stvore preuzimanjem neke vrste upravljačke funkcije kroz taj savet? Nama je potreban savet za kulturu, ali ne na ovakav način. Naravno da su nam potrebni predstavnici univerziteta u savetu za kulturu, ali zašto samo predstavnici beogradskih univerziteta, Univerziteta umetnosti i Beogradskog univerziteta i onih univerziteta koje je osnivala Pokrajina, zašto ne predstavnik Kragujevačkog univerziteta, zašto ne predstavnik Niškog univerziteta? Zašto ne ostavimo mogućnost da se u našem društvu desi ono što je pretpostavka razvoja društva, a to je afirmisanje znanja kroz formiranje nekih zaista respektabilnih, privatnih obrazovnih institucija? Mislimo da na drugačiji način to treba biti uređeno. Rektorska konferencija je ta koja treba da delegira svoje predstavnike u savet za kulturu, i rekli smo koliko, njih pet, onoliko koliko ima i univerziteta. Imamo problem sa pozicijom verskih zajednica i to je ta problematična tačka na kojoj se stalno sudaramo sa tzv. tradicionalnim vrednostima u našem društvu. Tradicija se ne sme zloupotrebljavati. Zloupotreba tradicionalnih vrednosti je zapravo njihovo neodmereno korišćenje i upotreba koja proizilazi nedostatka savremenih. Nemamo ništa protiv da se u specifičnim situacijama angažuju i konsultuju predstavnici verskih zajednica, ali mislimo da im nije mesto u savetu za kulturu, jer taj savet treba da bude efikasno telo, a ono nije takvo. Pogledajte kako smo paradoksalni, kako smo surovi prema kulturi, a ona je mnogo disperzivnija od, recimo, privrede. Otvorili smo mogućnost izmenama Zakona o privrednim komorama formiranja onoliko privrednih komora koliko interesa postoji za nečim takvim, naravno, uz ispunjavanje nekih kriterijuma. Ovde u savetu imamo sedam predstavnika umetnika, a prethodno smo definisali 10 kulturnih delatnosti, tri će ostati bez svog predstavnika, i imamo dva predstavnika reprezentativnih sindikata. A valjda je naš interes da se u našoj kulturi desi ono što se desilo u svim kulturama koje danas ispunjavaju svoju funkciju u društvu, koja su značajna, i na onaj način na koji želimo da bude naša. Mislim da se ne treba tako surovo odnositi prema potrebi daljeg profilisanja, zaštite prava naših umetnika i da kroz činjenicu da se unapred pretpostavljaju dva referentna sindikata, da se na takav način monopolizuje jedan posao koji do sada nije rađen na kvalitetan način, za šta su odgovorni, između ostalog, i ti sindikati. Imamo problem sa strukturom saveta za kulturu. Drugo je pitanje strategije. Ništa nije sporno u pravu Vlade da definiše strategiju, ali mislimo da kulturna politika u Srbiji ne sme biti Vladina politika. Ako na kraju mora, neka bude, ali neka bude politika vladajuće većine. Dođite u parlament sa svojom strategijom za kulturu, da ovde o tome razgovaramo, jer kada idemo u pozorište, mi bi tamo želeli da sretnemo nešto više od partijske kulture koja dominira našim životima danas čak i kada to ne želimo, jer ne postoji drugačiji način za njeno funkcionisanje. Strategija za kulturu mora biti usvojena u parlamentu da bi postala razumljiva našem društvu. Nigde nećemo stići sa unapređenjem kulture u Srbiji ukoliko je to samo vaš posao. Odgovorni ste za svoju ličnu kulturu, jer to ostane posle svega i to je pre svega, ali ako govorimo o sistemu, onda sistem ne može biti oslonjen samo na vlast, mora dobiti svoju potvrdu i kroz spremnost vlasti da sasluša predstavnike, ljude koji drugačije misle i glasaju, a mi smo odgovorni za činjenicu da li ćemo biti sposobni da razumemo takvu priliku ili ćemo pokušati da je zloupotrebimo. Ovako je strategija, koliko god da je dobra, ona je hroma, jer je isuviše limitirana. To je Vladina strategija. Nema razloga za nečim takvim. Predložili smo sedam amandmana na zakon o kulturi. Mislim da nijedan od njih nije uskostranački i nadam se da će biti razumevanja za njega. Jedan amandman govori o broju predstavnika univerziteta u savetu za kulturu. Mi predlažemo da ih bude pet umesto četiri, kako je trenutno, i da ih odredi rektorska konferencija. Predlažemo da uvažimo činjenicu da smo ostali mnogo toga dužni ljudima koji su svoj život posvetili umetnosti, a onda u jednom trenutku postali žrtve najnepristojnije i najnekulturnije politike i društva u Evropi krajem 20. ili početkom 21. veka. Predlažemo da se svi prime u stalni radni odnos sa navršenih 20, odnosno 17 godina umetničkog rada. Govorim o pozorištu, ne po pravilu ili u nekim posebnim situacijama, nego da se prime svi. Prvo, 20 godina života i rada u kulturi je samo po sebi toliko posebno da zaslužuje to poštovanje. Drugo, nama su potrebni temelji naše kulture. Milion ljudi je otišlo iz ove zemlje. Naš život je takav da se mnogo lakše i brže afirmišu umetnici u svetu nego u Srbiji. Oni koji ovde ostanu i pri tom 20 godina uspešno obavljaju svoj posao, mislimo da treba da budu primljeni u stalni radni odnos i na takav način situirani, obezbeđeni. Želeli bismo da se malo preciznije definišu audiovizuelne delatnosti, da tu postoje neki kriterijumi. Mislim da je tako nešto moguće. To smo predložili našim amandmanom. Ono što je takođe problem jeste broj članova saveta za kulturu. Njih je previše. Ako treba da rade i da budu efikasni u svom radu, a to se vidi iz opisa njihovog posla, onda to telo mora biti kompaktnije. Zašto sedam predstavnika Vlade? Mi smo predložili tri. Takođe smo predložili da se predstavnici verskih zajednica konsultuju u nekim specifičnim, konkretnim slučajevima, da se čak i zakonom definišu situacije u kojima mora biti uvaženo i njihovo mišljenje, ali da ne guramo te ljude tamo gde im nije mesto, jer se kroz njihovo nesnalaženje na tim funkcijama samo kompromituje verska zajednica. Mislimo da na takav način pomažemo i njima. Ako sami nisu svesni činjenice da greše, dužni smo da im to kažemo. To je obaveza LDP. Podneli smo amandman kojim tražimo da Vlada parlamentu predloži strategiju, kao što predlaže i neke druge. Ako može Ministarstvo odbrane, mislim da je došlo vreme da ovde raspravljamoi o strategijama Ministarstva kulture. Prosto, na takav način će se zemlja menjati. Što se tiče zakona o informisanju, tj. njegovih izmena i dopuna, gospodine Bradiću, propustili ste da nam kažete ono što je najvažnije – da li imate podršku svoje vladajuće koalicije ili ne? To je veoma važno. Ako Vlada usvaja izmene i dopune zakona, a potom stranke koje čine tu vladajuću većinu različito interpretiraju sam zakon i objašnjavaju kako nisu spremne da ga podrže, to znači da vladajuća većina nije jedinstvena. Da li po pravilu ona to mora da bude? Ne mora, ali ako govorimo o zakonu o informisanju, onda mislimo da je veoma važno na kakav način će se naša Vlada postaviti naspram ozbiljnih problema koji postoje u našem društvu. Nisu u pravu oni koji vas kritikuju poredeći vas sa radikalskim zakonom iz 98. godine. Reći ću vam zašto; ne zbog sankcija, one su i tad i sad drastične, nego zbog motiva. Tada su mediji sankcionisani za svaku istinu koju su objavili. Novinarima je suđeno pred Sudom za prekršaje. To je bio drakonski pokušaj jednog propalog sistema da silom nametne laž kao vrednost, a da uništi istinu i oni su propali. Znate li gde je problem sa vašim izmenama i dopunama Zakona? Zbog toga što ignorišete stvarnost i što odbijate da javno kažete ono što verujem vrlo dobro znate, da je izvor laži, sa kojom se Vlada tako nemušto sada obračunava, zapravo politika i sistem koji svoje uporište ima u današnjoj vlasti. Ne samo kroz spletkarenje i intrige, u kojima su i današnje žrtve učestvovale praveći od nas žrtve, što ničim nama ne daje za pravo da kritikujemo kada oni danas prolaze zajedno sa nama kroz ono što smo usamljeni prolazili godinama, nego je naš zajednički problem u činjenice da ne možemo da odgovorimo na pitanje šta rade oni mediji i ona udruženja do čijih nam je mišljenja stalo i čije sugestije uvažavamo. Kako je talog postao kreator javnog mnjenja u Srbiji? Zašto je jedan „Kurir“ značajniji od jedne „Politike“, RTS-a, „Novosti“? Gospodine Bradiću, vi ste ministar za kulturu i sticajem okolnosti, jer je Ministarstvo informisanja ukinuto, obavljate poslove za koje je bio nadležan ministar informisanja. Na šta vam liči Upravni odbor RTS-a? Ko je danas direktor RTS-a? U kakvoj je proceduri je izabran na tu funkciju? Ko su predstavnici države u Upravnom odboru „Politike“, Upravnom odboru „Novosti“? Da li možemo da se složimo sa tim pravilom koje je uspostavila današnja vlast i vladajuća većina, čiji ste vi predstavnik ovde u Skupštini, da je država jednako vlast. Da li postoji ijedan intelektualac u upravnom odboru onih medija u kojima država ima svoj kapital i pravo učešća u kreiranju uređivačke politike, koji nije prethodno postao partijac? Ne. Zbog toga su ti mediji tako anemični, nesposobni i nemoćni. Oni koji povlađuju potrebama društva koje je deformisano nesposobnošću vlasti tako probitačni. Zašto je za nas postala značajnija laž koju će napisati „Kurir“, „Pres“, „Pravda“, „Grom“, da ne nabrajamo sve te medije koji zaista jesu talog našeg društva, zašto je to postalo važnije od istine? Samo zbog toga što nemamo pravo na istinu, što se istina izgubila. Nje nema u RTS-u, nema je u „Politici“, „Novostima“. Nekada postoji potreba za njom, ali činjenica je da je nema onoliko koliko bi moralo biti ne govori o novinarima kao ljudima koji tu istinu nama uskraćuju, nego o politici koja nam oduzima pravo na nju, i u tome je sličnost između 2009. i 1998. godine. To je naš zajednički problem. Postoje zakoni u ovoj zemlji kojima se vrlo efikasno država mogla obračunati sa onima koji ugrožavaju živote naše dece, sa onima koji ugrožavaju naše porodice, sa onima koji ne poštuju žrtvu, sa onima koji lažu naš narod, ali država to nije činila, zbog toga što joj je tako nešto odgovaralo i zbog toga nisu novinari izvor svega toga nego propala politika koja na laži opstaje. Kada uskratimo društvu pravo na istinu o Kosovu, pa pravo na istinu o onome što je loše među nama i što je ostavilo haos tih devedesetih, onda je prirodno da na tapetima Srbije budu targetirane žene koje su borci za ljudska prava, a glorifikovani srpski generali koji su vezivale decu žicom i ubijali. O tome šta su radili generali, a šta rade žene, o tome treba da govori vaša Vlada, gospodine Bradiću, koja nije smela da prećuti činjenicu da su tri žene završile na plakatima klerofašističke organizacije zbog toga što ih je takvim nazvalo MUP, a ne ja, i da su ostale nezaštićene. Kada mogu o tome da govore pripadnici „Obraza“, „Stroja“,„Naših“, to je ono što ide uz gasovod iz Rusije valjda, zašto o tome ne bi mogli da pišu „Kurir“ i „Pres“? Ako jednog dana linčuju Natašu Kandić, Sonju Biserko, ili Sonju Liht ili Nenada Čanka, sutra će linčovati Dinkića. Ko u svemu tome ima interes? Opet ta mračna Srbija, ona kojoj se mora udovoljiti kada se pravi savet za kulturu, ona Srbija zbog koje se ćuti kada se uhapsi Karadžić, pa jedino što čujemo, čujemo da niko ne zna ko ga je uhapsio, ona Srbija koja slavi kada pukne bomba u Bujanovcu, Preševu ili Medveđi, jer onda to valjda daje za pravo svakome na drugačiju politiku (Predsedavajuća: 20 minuta.) i na negiranje onih vrednosti na kojima Srbija mora počivati. Nećemo da glasamo za ovaj zakon o javnom informisanju zbog toga što smo dužni da poštujemo javni interes, a ne da postupamo u skladu sa ličnim, iako bi nam odgovaralo da se po sudovima srećemo i naplaćujemo mnogo veće kazne. Na sudove i ne idemo zbog tog novca nego zbog toga što ne želimo da se predamo bez borbe. Javni interes nas obavezuje da mislimo o pristojnim medijima i da ne dozvolimo drugima da ne zloupotrebe naše probleme i da se pozovu na prava koje dajemo sebi da bi uveli red u Srbiju kako bi oni nastavili sa haosom.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami. Obaveštavam Narodnu skupštinu da će narodni poslanik Zoran Šami koristiti govornicu za obraćanje narodnim poslanicima iz tehničkog razloga. Sedam poslaničkih jedinica u dva reda, prvom i drugom, na polju gde sede poslanici DSS, neispravne su. Narodni poslanik ne želi da govori sa tuđeg mesta i to je razlog zašto ima pravo da govori za govornicom. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, na ovom obrazloženju. Dakle, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, govoriću samo o zakonu o informisanju. Moja koleginica, gospođa Stojanović, kasnije u vremenu grupe govoriće o zakonu o kulturi. Dozvolite na početku dve digresije. Po ko zna koji put imam to zadovoljstvo da govorim bez televizijskog prenosa. U tom kontekstu ne znam kako gospodin Jovanović ne razume da RTS uopšte ne zanima ni informisanje, pa ga dakle ne zanima saglasno tome ni Zakon o informisanju. Sada se prikazuje Tur de Frans, posle veoma važna utakmica Sevojno-Kaunas, a posle toga isto tako vrlo važna utakmica Rudar Velenje – Crvena zvezda, a verovatno i neki vrlo važan i bitan prilog iz ribolova, koji je svojevremeno takođe prikazivan u terminu Skupštine. (Čedomir Jovanović, sa mesta: Svadba takođe.) Možda i "Svadba", da, saglasan sam. To su mnogo važnije stvari od Skupštine Srbije. Uostalom još su stari Rimljani smislili maksimu ''hleba i igara'', pa kada Vlada ne može narodu da obezbedi hleba –može barem igre. Drugo, jedna napomena. Gospodin ministar je govorio 22 minuta i 40 sekundi o zakonu o informisanju i 13 minuta i 20 sekundi o zakonu o kulturi, dakle s pravo nazvanim sistemskim zakonom. Izvodim zaključak dakle da je zakon o informisanju dvostruko sistemski. Uzgred budi rečeno, s obzirom da zakon ima celih osam članova, to znači dva minuta i 48 sekundi po jednom članu, pa poručite gospođi Malović kada bude prezentovala Krivični zakonik, koji ima negde oko 700 članova, da saglasno ovom standardu treba da govori 19.960 minuta ili negde oko 33 sata. No, ajmo sad da pređemo na temu. Moram priznati da kada sam prvi put video Predlog zakona o informisanju nisam mogao da verujem svojim očima. Prilično sam mator, ali verujte mi mislio sam da me ništa ne može šokirati u politici, ali ovog puta sam bio potpuno šokiran. Zato ću ovo izlaganje početi jednom poslovicom i jednom istorijskom činjenicom. Poslovica je naša i kaže – ne pada sneg da pokrije breg, nego da svaka zverka pokaže svoj trag. Nešto docnije ću obrazložiti zašto je ovoj poslovici mesto u diskusiji o ovom zakonu. Istorijsko podsećanje, o njemu je bilo reči ovde, u oktobru 98. režim Slobodana Miloševića je doneo zakon o informisanju, po kome se po kratkom postupku presuđivalo medijima. U to vreme kažu da je negde oko 2,5 miliona nemačkih maraka, tadašnjih, naplaćeno kazni. Naravno, zatvoreno je mnogo medija širom Srbije. Posledica toga su bili i napadi na novinare, ubistva novinara, jer se pravila takva klima i posle nepune dve godine taj režim je otišao tamo gde je otišao. U tom kontekstu potpuno razumem sadašnji sastav SPS, čiji ministri su bili uzdržani u Vladi kada je donošen Predlog ovog zakona, jer su oni svakako naučili da uče na sopstvenim greškama. Ono što ne razumem to je da neki drugi ne koriste priliku da uče na tuđim greškama, nego će nažalost, ali nažalost i po državu, učiti na svojim greškama. Danas negde oko pola tri dobio sam amandmane Vlade. To nije ništa čudno. Naravno, Vlada ima pravo i mogućnost, i potrebu da popravi neki član u zakonu, shvati da može nešto bolje da se napiše itd, to razumem. Ono što je indikativno to je da je na zakon od osam članova, od kojih onaj osmi je kada stupa na snagu, Vlada podnela šest amandmana. Bilo je valjda logičnije da povuče zakon i da nam predloži novi zakon, i da usput obavi neke neophodne razgovore, ozbiljne razgovore i sa poslanicima u ovoj skupštini, i sa udruženjima novinara i sa svima onima koji su, po prirodi stvari, zainteresovani za ovaj zakon. Odmah da kažem da među tim amandmanima ovaj prvi amandman je identičan amandmanu koji je inače podnela DSS, a imaćete prilike da proverite ove moje reči. S druge strane, u drugom amandmanu se predlaže između ostalog sledeće – sud će u roku od 12 sati od podnošenja predloga javnog tužioca, u skladu sa zakonom, izreći osnivaču privremene obustave delatnosti izdavanja javnog glasila do pravosnažnog okončanja postupka iz stava 5. ovog člana. Pravosnažno to može biti za tri godine. Ne znam kako se ovo slaže sa teorijom prava, ali vi očigledno nekoga kažnjavate pre nego što je osuđen, nakon toga što je samo tužilac podneo zahtev za pokretanje postupka. Drugim rečima, imamo napredak u odnosu na zakon iz 98. godine, jer taj zakon je dao rok od 24 časa, a sada je 12 sati. To je evidentan napredak. Da me neko ne bi pogrešno razumeo, svakako imam puno pravo da to kažem jer godinama, više, skoro dve decenije ratujem sa neprofesionalnim medijima. Zalažem se za profesionalnost medija. Svakako ne podržavam – laganja, pljuvanja, blaćenja, izmišljanja i apsolutno sam za to da to valja iskoreniti, ali ne ovako. Ima mnogo načina da se to iskoreni. Prvo, jedan deo je već sankcionisan, ne samo za medije nego i za pojedince, jer kadauvredim nekog kolegu on može da me tuži. Pre nekoliko godina tužio sam jedan tabloid i dobio presudu na sudu, nije sporno, zadovoljavajuću presudu. Dakle, sankcije postoje, možda ih treba nešto pooštriti, nisam siguran da ih treba pooštriti 50 puta, jer 50 puta gospodo to je 5.000%. Dalje, što je još važnije, treba konačno početi država, zajedno sa cehovskim, dakle novinarskim udruženjima da počne da se bavi edukovanjem novinara u smislu njihove profesionalizacije. Mogu i u tom domenu da se uvode sankcije. Postoje nešto što su naša oba udruženja novinara prihvatila,to je Kodeks novinarstva. Tu se jednostavno može propisati – da onaj koji više puta prekrši taj kodeks ne može da se bavi tim poslom, kao što onaj koji projektuje mostove, pa mu se most ruši, verovatno nikad neće projektovati most. Takav novinar koji ne poštuje elementarne norme ne može da se bavi tim poslom i gotova stvar. Naravno, stvari izgledaju mnogo gore kada se sagleda razlog zašto se predlaže ovaj zakon.Neki važan drug ministar je uvređen. Nekom važnom tajkunu se ne sviđa neki insajder. Nisam siguran da će tu vrstu prolaza kod državnog tužioca imati neki skromni čovek koga su novine takođe oklevetale, nisam siguran. U svakom slučaju, ovaj i ovakav zakon predstavlja ono rešavanje problema kao kad bi prehladu, kada vam curi iz nosa, rešavali tako, dakle probleme curenja iz nosa, da odsečete nos. Nesumnjivo će curenje prestati, ali to nije rešenje. Šta je cilj? Ne bih rekao da je osnovni cilj gušenje medija. Naravno da će na osnovu ovog zakona neki mediji biti ukinuti, za neke možda čak i nije šteta, smem da kažem, ali ono što je mnogo opasnije, to je neskrivena pretnja koja stoji u ovom zakonu: ako ne budete dobri, ako ne budete poslušni, možemo i za vas da smislimo neki novi zakon. Konačno, moram da kažem, protivno svim pričama, za najodgovornijeg za ovaj zakon smatram DS i njoj se obraćam u ovom trenutku. Gospodo iz DS, rekao sam vam na početku, vi jako loše tragove ostavljate u snegu. Rekao sam vam kako je nazvan režim koji je izglasao prethodni zakon. Vi rizikujete da se umesto o aktuelnoj vlasti ubuduće govori o nedemokratskom režimu, nedemokratskom režimu zlih namera, opasnom po okolinu.
Reč ima gospodin Saša Milenić, ovlašćeni predstavnik političke stranke G17 plus. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, poštovani gospodine ministre i predstavnici Ministarstva, govorim o zakonima na dnevnom redu u ime svoje partije Zajedno za Šumadiju i u ime partije koalicionog partnera G17 plus, da bih vas obavestio da ćemo u danu za glasanje integralno, kao poslanička grupa G17 plus, podržati ove zakone, ali ne samo sa tom namerom, već da pokušam da ubedim i vas da učinite isto, i više od toga, da pokušam da predočim vašoj principijelnosti uverenje da treba da učinite isto. Vrlo su neadekvatne one ocene koje su se u opaskama, raspravama u javnosti i ovde mogle čuti, koje su upućivali na poluprivatni karakter Predloga zakona o javnom informisanju, o tome kako on izražava parcijalne interese jedne grupacije, jedne stranke, jedne Vlade, čak jednog čoveka. Ako se zbog glasnosti i brojnosti onih koji su takav utisak stvarali čini da je tako, važno je da se napomene da pitanje univerzalnosti nije kvantitativno, nego kvalitativno pitanje, da ono zavisi od logičke strukture argumenata, od pojmovnog i vrednosnog kapaciteta stava koji se zastupa, a ne od broja njegovih promotora ili od njihove glasnosti. Upravo je smisao ovog izlaganja da ukažem na univerzalni karakter i vrednosti koje predmetni zakoni uobličavaju. Pre svega, oni sklapaju jedinstven, zajednički, aksiološki, vrednosni horizont. Vrednosti koje determinišu volju zakonodavca, iskazanu kao reformski odlučnu u ovim zakonima, tiču se u stvari želje da se u Srbiji izgradi i unapredi otvoreno društvo, povezano sa međunarodnim okruženjem na platformi zajedničkih vrednosti, da se afirmiše zakonitost i odgovornost u slobodnom, stvaralačkom, otvorenom ispoljavanju autonomne individualnosti pojedinaca. Tačnije, unapređivanje građanske javnosti jeste zajednički vrednosni cilj i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i sistemskog krovnog zakona o kulturi. Oni normativno profilišu potrebu za oprisutnjenjem ideala građanske javnosti u Srbiji danas. Građansko društvo, naime, sebe samo pod pojmom javnosti razumeva kao zajednicu prosvećenih individua koje uživaju u umetnosti i mediju slobodne štampe. Ma kako starovremenski danas takva formulacija građanske javnosti zvučala, ne može se poreći njeno pravo na važenje, jer je baš kao i nepismena javnost koja predstavlja kontradikcio in adjekto i okrugli kvadrat, drveno gvožđe, nešto što je fizička i metafizička nemogućnost, jednako nemoguća, sistematski obmanjivana, trajno manipulisana, korumpirana javnost. To je naprosto logički neodrživ koncept. Zaštita građanske javnosti u tom smislu jeste zajednički cilj ovih zakona. Naravno, zakon o kulturi je nešto što bezmalo dve decenije čeka Srbija, prvi je takav u ovoj državi i već mu se kao takvom treba radovati, al naročito naglasiti ovaj njegov sistemski, krovni karakter, što podrazumeva da predmetnu materiju moraju dodatno razrađivati i posebni zakoni iz oblasti kulture koji slede. Međutim, znatno veća zakonodavna efikasnost na području javnog informisanja nisu znak, nažalost, dublje pažnje nad ovom oblašću, već sasvim suprotno, to je simptom posrnulosti standarda u zaštiti javnosti. Baš zato upućujem na drugi univerzalno značajan vrednosti karakter zakona o javnom informisanju koji zapravo ističe njegov etički i civilizacijski smisao. Najviša etička vrednost je, naravno, kao što znamo, sloboda ličnosti pojedinca. Nama je lako da razumemo razliku slobode u suprotnosti prema svakoj vrsti prinude, ali je civilizacijsko dostignuće jasno razgraničiti slobodu od proizvoljnosti. To da sloboda u građanskom stanju jednog društva uvek nužno mora biti ograničena istom slobodom drugih zapravo čini dužnost kao jedini mogući sadržaj slobode. Da li vam se čini da se u zajednici u kojoj su dostojanstvo drugih, pravo na privatnost drugih potpuno nezaštićeni, da se u takvom ambijentu može govoriti o dostignućima civilizovanog društva na području afirmacije slobode. Srbija je, izvan svake sumnje, civilizovana zajednica, ali izvan svake sumnje evidentni su pritisci koji guraju naše društvo ka prirodnom stanju, koji obrise demokratije uvode u procese socijalne anomije, devastacije građanskih vrednosti i civilizacijskih vrednosti u načelu. Zbog toga je izuzetno značajan i sledeći principijelni karakter ovog zakona, koji se tiče zaštite samog sistema javnog informisanja, pod delovanjem takve sile u sasvim konkretnom kontekstu u kojem živimo u Srbiji danas. Ukazao bih vam na neke relevantne stavove uglednih analitičara i delatnika u oblasti javnog informisanja. Npr. na predavanjima koja je fondacija "Konrad Adenauer" držala u Srbiji na temu pluralizma u javnom informisanju u Srbiji, gospodin Đorđe Vukadinović eksplicitno je izlagao tezu da tabloidizacija medija u Srbiji, koja prelazi sve granice, upravo pervertuje pluralizam kao vrednost slobode informisanja i degradira samu kategoriju slobode informisanja, što smo u malopređašnjoj raspravi nazvali javnošću u građanskom društvu. Skrenuo bih vam pažnju na intervju koji je Veran Matić dao listu "Danas", u kojem eksplicitno kaže da su danas u Srbiji brojni mediji korumpirani, i to korumpirani od strane onih čiju bi korupciju trebalo da rasvetljavaju; ukazuje na postojanje dominacije finansijskih centara moći, nezavisnih od institucionalne kontrole i nadzora, i na to da su slobodni mediji, a vrlo je važno ko to kaže u ovom trenutku, u riziku u kojem su bili pre 15 i 20 godina. Ambicija je ovog zakona da zaštiti sistem javnog informisanja upravo u tom kontekstu i da zaštiti novinarstvo kao delatnost, skrećući posebnu pažnju kada se već postavljaju pitanja usklađenosti takvih standarda sa evropskim standardima, civilizacijskim dostignućima, međunarodnim okruženjima. Vi nećete u kodifikaciji novinarske etike, ma o kojem kodeksu govorili u ovom referentnom okruženju, naći da se bar na neki način ili pod nekom možda drugačijom formulacijom ne akcentuje novinarska pažnja, kao dužnost i zahtev odgovornosti pred profesijom, kao kriterij koji deli instrumentalizovane medije i novinare od profesionalaca koji dostojanstveno obavljaju svoju društveno i te kako značajnu delatnost. Sve ovo kažem pominjemo svesni činjenice da postoji sila koja deluje u Srbiji i koja je gura ka prirodnom stanju i devastaciji demokratskih vrednosti. Koja bi to sila mogla da bude? Ne kažem da ju je lako imenovati, ali je možda lakše napraviti deskripciju učinaka njenog delovanja, i ta bi deskripcija, kao svojevrstan inventar buke i besa, zapravo bila jedna socijalno-patološka fenomenologija svakodnevice u Srbiji danas, za koju bih pozajmio naslov iz zbirke tekstova jednog od najuglednijih novinara danas, Zorana Panovića, on to zove – Holding Srbija. Deskripcija koja bi morala da poveže i visoku tehnologiju sa najnižim primitivnim motivima, i visoko proklamovane standarde sa niskoprofilisanim centrima, i estradu i politiku, i kriminal i moć, deskripcija koja bi ukazala na postojanje sile koja Srbiju želi da vidi kao zemlju u koju međunarodni vozovi ne zalaze, a ako i zađu, onda satima stoje, hipotetički recimo čekaju da naiđe neki ministar lično da raskloni radništvo polegalo po pruzi u znak protesta. To je sila koja želi Srbiju u kojoj nezaposleni hipotetički protestuju tako što odsecaju svoje ekstremitete, a nakon toga ne budu predmet pažnje zdravstvenih, socijalnih ustanova, već ih na centralnim medijima prikazujemo kao relevantne sagovornike na temu razumevanja krize u Srbiji danas. Očigledno da jedna takva deskripcija upućuje na antidemokratski karakter ovakve sile, jer ona, delujući neeksponirano, iz senke, iskušava stvarnu snagu demokratije u Srbiji, stavljajući je uvek iznova na probu, sa neskrivenom ambicijom da bude dominantnija, da bude jača od same volje naroda. Tu silu nije lako imenovati, ali volim, bar kao metaforu, da koristim ime jedne, iz nedavne istorije poznate nam sile, koja je bila polujavna, polutajna, nad voljom naroda, zakonita iznad zakona, i danas kao metaforu koristim reč Udba. Zakon o javnom informisanju vrlo jasnu granicu postavlja između građanskog i udbaškog mentaliteta u Srbiji danas. Žestina rasprava koje se i danas mogu čuti samo zabrinjavaju nad tom činjenicom, a ono što je jetko nije nikakav restriktivni karakter ovog zakona koji promoviše surovu silu. Ne, to je duh reformskog karaktera ovog zakona. To je reformski otpor otporu reformama od strane onih snaga koje žele da promovišu jedan jednostavan princip. Narodski razumljiv, on glasi – ko laže, taj i krade. Kada neko krade duhovnu supstancu, istinu, da li je time njegov zločin manji nego kada se kradu materijalne vrednosti? Ako to ne bi bilo sankcionisano, to znači da pristajemo na ambijent normi koje imaju dispoziciju, ali ne jasnu, efektivnu i primenjivu sankciju. Ambijent u kojem za kršenje norme ne sleduje neumitno primenjivanje sankcije je ambijent laži u kojem se poručuje da norme ne važe i da je sve dozvoljeno. Ta jetkost reformskog otpora otporu reformama zapravo je izraz jedne političke snage kojoj je dodijala rđava beskonačnost politike, pridruživanja evropskim standardima i kretanjima "ad infinitum" i isto tako uporno negovanje problema KiM. To je politika kojoj se zgadila demokratizacija u Srbiji, koja nasuprot tome želi evropski jaku demokratiju u Srbiji danas.
Reč ima narodni poslanik gospođica Marina Raguš.
Dame i gospodo, gospodine ministre, predstavnici ministarstva, posebno kad je reč o vama, gospodine Bradiću, zaista mi je neizmerno drago što ste prisutni, i mislim da ćemo u narednom periodu, nadam se, čuti neke odgovore koji nas muče već izvesno vreme. Pre nego što pređem na konkretizaciju zaista kritike ovog predloga zakona o izmenama Zakona o javnom informisanju, a o tome ću više pričati, pošto će moje kolege da govore o Predlogu zakona o kulturi, moram prvo da pitam naravno i kolegu koji je malopre izlagao, i da se osvrnem na sve ove njegove filozofske figure, a vas posebno dapitam, zar vam ne liči ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju na pravi reformski „udbaški“ zakon? Kolegama iz DS, takođe, žao mi je što neki od vas koji sede su sad pogli glave i vrlo verovatno da vam je neko pričao pre nekoliko godina ne biste poverovali u situaciju da ćemo mi da raspravljamo o ovakvom predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, koji suštinski sankcionišu slobodu javnog izražavanja, i to je naš politički stav. Pre svega, pre nego što uđemo u samu srž otvaranja polemike za koju moramo da vam obećamo, gospodine ministre, da će biti polemika vrlo jasna, vrlo otvorena, sa skinutim rukavicama, ali vrlo pristojna i nadam se vrlo argumentovana. Nama će biti izuzetno drago da u toj interaktivnoj diskusiji sa svima nama vi nas ili demantujete ili tišinom, kako je inače to vaš običaj, potvrdite sve ovo o čemu će SRS da priča. SRS ima nameru da iznese na samu površinu sve ono što postoji u medijima i što utiče na donošenje političkih odluka u Srbiji, koja jeste definitivno pod okupacijom, pa će tako SRS, za razliku od prethodnog kolege koji je govorio o centrima moći da, recimo, govori, gospodine ministre, o Canetu Subotiću i o onom što je nas zaprepastilo, da vi niste sankcionisali vlasnika najveće distributerske mreže za izuzetna dugovanja domaćim medijima. Da vi niste sankcionisali za njegov uticaj na domaće medije i na medijski prostor, a da vas podsetim, to je lice sa poternice. Takođe, SRS će govoriti i o gospodi Miškoviću, gospodinu Beku, o prodoru nemačkog i američkog kapitala u medije, o novinama i novinarima koji su na platnom spisku i o pozadini onoga što se nalazi zapravo iza ovog, moram reći, najčudovišnijeg predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Pokušaću da ovo što sam sada kvalifikovala argumentujem. Da napravim paralelu, pre izvesnog vremena smo slušali šefa Beogradske filharmonije g. Tasovca. Ne znam kojoj političkoj opciji inklinira taj čovek, apsolutno me ne interesuju njegova politička ubeđenja. Vrlo dobro znam da ga svi iz struke izuzetno cene. Zbog nemogućnosti da podigne nivo Beogradske filharmonije na onaj zavidan nivo kojičlanovima Beogradske filharmonije odgovora, taj čovek je javno izašao i rekao, obznanio svoju sramotu i rekao da ne može da se nosi sa onim što je trebalo, gospodine ministre, vi da mu obezbedite. To je zaista bio jedino vaš posao. Ono što je, takođe, nečuveno, a mi smo o tome pokušavali da pričamo u ovom prestižnom zdanju, makar bi po definiciji trebalo da bude, jeste zajedno s gospodinom Tasovcem i zaista teška umetnička imena su takođe podnela ostavke na svoje funkcije iz istog razloga, zato što nisu hteli dalje da saučestvuju u definitivnom ubijanju srpske kulture. Gospodine ministre, poslanik sam koji je vama javno postavila pitanje, kako vas nije sramota da kao čovek iz te oblasti i dalje budete ministar na tom mestu. Odgovor koji sam dobila je odgovor koji je deo vašeg političkog stila. Mislila sam čak da sam vas naljutila i ako to jesam, izvinjavam se, nije mi bila namera. Meni lično kao čoveku bi zaista bilo izuzetno teško da ljudi koji su svojim umećem potvrdili svoje karijere i šetaju iz kuće koju treba da predstavljam i da sa ponosom i dalje predstavljam kuću koja se urušila. Zaista bih se sramila. Osećaj srama jeste ličan čin, ali priznaćete nadam se, i deo profesionalnog morala. To je bio razlog zašto sam vam javno uputila to pitanje. Mislila sam da se jednostavno desilo, da su problemi u kulturi takvi da ne možete da se nosite sa svim tim. Očekivala jesam, zbog one nade koju treba svi da dodirnemo u Srbiji, koja je urušena, a sad se baca na kolena, da vi date neki nagoveštaj da će sa srpskom kulturom i da će u srpskoj kulturi i kulturnoj misli i delatnosti ipak da se uvedu određeni kriterijumi i da postoji bolje sutra za tako važnu i osetljivu oblast, a posebno za srpsku naciju. Odgovor na to dali ste ovim predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Sad moram da vam kažem, ja se vas bojim. Jer, ono što se predviđa za Srbiju ovakvim predlozima zakona ne da nema veze sa demokratijom, sa hrišćanskim normama, nego je totalni mrak. Mi sad ovo možemo da variramo na više načina, možemo da pretpostavimo situaciju iz 2003. godine, da li se to Srbiji sprema neki značajan politički događaj. Hoće li to u Srbiji da se ispinuje događaj koji će biti uvertira za vanredno stanje? Dopustite, sve ono što se dešavalo SRS u poslednjih nekoliko godina daje nam potpuno pravo i argumente da razmišljamo i na ovaj način. Ako ovako i ovim sredstvima, ovakvom kaznom politikom pokušavate da uvedete red u medije, odmah ću vas demantovati. Vi pokušavate da uvedete medijski mrak. Tu će se izvući svi oni koji su zapravo sva ova lica sa poternica, koja su i te kako uvezana sa nekim bivšim i sadašnjim predsednicima susednih republika i u velike poslove koji su na ivici zakona, oni će dobro proći. Oni mediji koji daju prostora drukčijoj misli i drugim argumentima, mi zaista argumentovano verujemo i to ćemo dokazati tokom ove rasprave, ti mediji će najteže proći. Onda bih volela da vas vidim, kako ćete nekim generacijama koje dolaze posle svih nas vi izaći i govoriti o prekidu kontinuiteta sa totalitarnim sistemom i o demokratiji u kojoj ste vi bili jedan od nosilaca ovakvih zakonskih rešenja. S obzirom da mi zaista mislimo da su ovi dani u Srbiji, u ovom vremenu koje nam je dato, dani koji se tiču direktno opstanka srpskenacije, gospodine Bradiću rasprava koju ćete imati prilike da čujete neće biti nimalo laka, biće vrlo teška za sve nas, ta rasprava će razgoliti ono što je SRS najavljivala, a ima nameru da prikaže srpskoj javnosti, bez obzira što ste obustavili direktan prenos, mi ćemo naći odgovor i za to bez ijednog ostatka. Konačno, da potpuno demaskiramo šta je motivisalo hitan postupak ovakvih predloga zakonskih rešenja za ono što se zove slobodno novinarstvo ili bi makar to trebalo da bude. Dokazaćemo tu vezu različitih krugova moći u vladajućoj koaliciji sa monopolistima, koji i te kako očigledno na platnom spisku imaju vas iz izvršne vlasti, a onda će narodu u Srbiji biti vrlo jasno šta se zapravo u Srbiji dešava, ko Srbijom direktno upravlja i kakva je to budućnost koja očekuje sve nas. Pre svega toga, pošto vidim da pomno pratite i drago mi je zbog toga, želela bih da čujem od vas ko je od novinara i novinarskih udruženja učestvovao u izradi ovog predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, jer onda bismo vrlo lako razumeli sve te napise u sredstvima javnih informisanja o kojima ste vi govorili. Nije nam jasno, a želeli bismo da čujemo odgovore od vas – zašto je struka ovaj put mimoiđena, jer struka se očigledno pobunila? Zašto su strukovna udruženja mimoiđena, jer se oni takođe jesu pobunili? Zašto hitan postupak ovog predloga zakona? S obzirom da već vidim negodovanja prisutnih predstavnika resora, ono što ću se drznuti da pročitam su upravo te reakcije o kojima govorim, a tiče se ovih predloga zakona. Čini mi se da ste vi pomenuli Asocijaciju nezavisnih elektronskih medija, pa između ostalog se u njihovom saopštenju kaže da vas je pozvala da još jednom razmotrite pojedina rešenja iz Predloga izmena i dopuna Zakona o javnom informisanju i da se uvaže primedbe novinarskih medijskih udruženja. U saopštenju je ANEM ocenio da neki predlozi koje Vlada nudi u izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju promašuju cilj i predstavljaju opasnost po slobodu izražavanja u Srbiji, kao i da je nova rešenja trebalo tražiti u poreskim i krivičnim propisima. U Vladinom predlogu zakona ANEM smatra neprihvatljivim da se kazne za povredu pretpostavke nevinosti vezuju isključivo za vrednost prodatog oglasnog prostora, odnosno tiraža, bez uzimanja u obzir okolnosti svakog pojedinačnog slučaja. To je ANEM. Između ostalog, Udruženje novinara Srbije takođe poziva Vladu da povuče iz skupštinske procedure predložene izmene Zakona o javnom informisanju. Ministarstvo kulture saopštava da će svi konstruktivni predlozi biti razmatrani, ali da se suština Predloga zakona neće menjati. Ono što je takođe bio deo saopštenje Udruženja novinara Srbije jeste zato što nije bilo javne rasprave o tom aktu, a kako kažu malo je vremena da se tekst popravi amandmanima. "Zakoni o informisanju ne smeju se menjati ni hitno, ni u tajnosti, a stavljanje ovog zakona za 1. tačku dnevnog reda vanrednog zasedanja Skupštine Srbije upućuje na nameru predlagača da baš tako i postupi", naveli su iz Udruženja novinara Srbije. U saopštenju, takođe i ovo je vrlo značajno, s obzirom da smo imali prilike da čujemo i potpredsednika Vlade Srbije u jednoj emisiji, gospodina Božidara Đelića, navodi se i osporava tvrdnja njegova da su esnafska udruženja konsultovana pre utvrđivanja izmene zakona, pa se kaže: "Prvu informaciju o tome da se propisuju drakonske kazne za medije dobili smo tek kada je Vlada utvrdila Predlog zakona i uputila ga Skupštini na usvajanje". To takođe mogu lično da potvrdim, jer sam u stalnoj komunikaciji sa mnogim urednicima uglednih dnevnih i nedeljnih listova. Idemo dalje. Nezavisno društvo novinara Vojvodine takođe je saopštilo da se protivi Predlogu izmena zakona o informisanju, jer u njihovom kreiranju nije konsultovana struka, jer će oštrica tih izmena biti uperena protiv ono malo preostalih čestitih medija u Srbiji, a ne protiv opskurnih tabloida. Ovo su konkretne činjenice, gospodine Bradiću, i čini mi se da se razlikuju, ako sam vas dobro slušala u uvodnom izlaganju, od onoga što ste vi rekli. Biće prilike, pa ćete me demantovati. Reći ćete koji su to ljudi učestvovali u izradi ovakvog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona ojavnom informisanju. Imali smo prilike da čujemo urednika B 92, takođe advokata te televizijske stanice. Takođe smo imali prilike da čujemo mnoge druge urednike javno. Istini za volju, ono što me je takođe motivisalo da dobro porazmislim na koji način prići, a da ostanemo na nivou profesionalne i argumentovane kritike, jeste i otvoreno pismo koje ste vi dobili putem jednog medija od urednika lista "Svedok", koji je pokušao da skrene pažnju na aktuelnu situaciju u tom medijskom prostoru i na one probleme koje javna glasila svakodnevno imaju, a radi se o monopolistima koji im duguju novce za one prodate primerke koje su oni uspeli da prodaju. Direktno se radi o odnosu domaćih štampanih medija i Caneta Subotića, vlasnika "Future plus". Između ostalog, gospodin Dinić, koji je urednik "Svedoka", u tom pismu kaže da, to je ono što imamo prilike da čujemo i od ostalih urednika i ostalih strukovnih udruženja, ono što se očekivalo od vas, a nekako i priča o izmenama Zakona o informisanju tako je i potekla, jeste na prvom mestu da stvorite uslove da medijske kuće od distributera i prodavaca na vreme i prema postojećim ugovorima naplaćuju svoju prodatu robu; onda da stvorite uslove da prodajni lanci koji ne plaćaju preuzetu prodatu robu na to budu primorani prisilnim putem, kao što se recimo naplaćuje porez na dodatu vrednost. Od vas je takođe očekivano da ne delite medije na naše, tuđe, moje, njihove, podobne i nepodobne. Takođe se od vas očekivalo da ne dajte ishitrene izjave koje se tumače ovako i onako, jer to samo unosi zabunu i zlu krv na ionako prljavom tržištu štampe. Od vas se takođe očekivalo da samo primenjujete zakon, a ne i da slobodno tumačite odredbe tog zakona. Od vas se takođe očekivalo da se državni oglasi daju na tender, da se sve redakcije ravnopravno uključuju u trku za oglasima, a ne da se oglasi dele kao do sada, po ćefu ili iz ličnog interesa. Da ste to uradili, mi bi svi bili uvereni da vi želite da uredite medijski prostor. Zašto sam ovo pročitala? Zato što, između ostalog, članovi koje ste vi predvideli ovde, koji bi trebalo da sankcionišu vlasnike javnih glasova, govore o tome da osnovni kapital ne sme da se spusti ispod određenog nivoa, jer sledi obustava rada u suprotnom, kao što obustava rada sledi u svakom drugom slučaju u smislu nemogućnosti li nelikvidnosti medija. Sada vas pitam – šta je sa "Futurom", koja desetine hiljada evra duguje štampanim medijima i koje štampani mediji ne mogu da naplate, a to je novac koji su oni zaradili? Šta je sa situacijom da Cane Subotić ili svojevremeno Mišković obustavi distribuciju glasila zato što je objavljen intervju koji nije po njihovoj volji? Da ste to predvideli izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, mi bismo poverovali u vašu nameru da uredite medijski prostor. Ovako vi ste nas demantovali. Vi zapravo ovim predlogom zakona definitivno dovodite u situaciju da će prvo retko koji medij moći da deponuju 50, 100 ili 150 hiljada evra osmog dana od stupanja na snagu ovih izmena i dopuna Zakona. Takođe, ono što je i te kako značajno jeste da baš u ovom momentu finansijske krize, kada se mediji bore za likvidnost, kada novinari preživljavaju, vlasnici, urednici, vi pokušavate, a mi smo se bavili i tom računicom, da negde napunite budžet Republike Srbije sa oko 20 miliona evra. A možda biste taj budžet mnogo bolje punili od tajkuna, da samo provodite slovo zakona i da ono što oni duguju naplatite prinudno. SRS je, pošto, naravno, neću koristiti, a već sam i premašila vreme, ali dobro, nema veze, nadam se da ću imati prilike i dalje da učestvujem u diskusiji s vama, i da čujem neke vrlo važne odgovore koji su nam preko potrebni za dalji rad po ovoj temi, neće glasati za ovaj predlog zakona, zato što ga smatra potpuno nedemokratskim, a uvek smo na strani slobode izražavanja, ali i odgovornosti. SRS je podnela devet amandmana, za koje se nada da će predlagač imati sluha, makar da porazmisli šta je ovim predlogom zakona zaista hteo da napravi u medijskom prostoru Srbije.
Naravno da ćete imati prilike. Reč ima ovlašćeni predstavnik političkog kluba za Evropsku Srbiju, gospođa Gorica Mojović.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ova dva zakona o kojima danas govorimo, iako su iz različitih oblasti, jedan su izmene i dopune zakona, drugi je sistemski zakon, ipak imaju nekoliko dodirnih tačaka. Mislim da prva ta dodirna tačka jeste da oba zakona uvode, u izvesnom smislu, red u oblastima na koje se odnose. Druga dodirna tačka jeste ta što bez obzira na to što je ovde bilo izvesnih nesporazuma vezanih za učešće strukovnih organizacija, asocijacija, institucija i strukovnih udruženja, da je zaista u pripremi jednog i drugog zakona bilo i konsultacija i učešća upravo struke. Treća dodirna tačka jeste to, samim tim što smo na početku ove rasprave već dobili amandmane na predlog izmena i dopuna Zakona o informisanju koje je usvojila Vlada, što očekujem da će predlagač i zakona o kulturi imati sluha za jedan broj amandman i da će predlozi zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i zakon o kulturi uvažiti sve one amandmane koji će značiti poboljšanje tekstova oba ova zakona. Želim samo da kažem da, slušajući danas diskusiju vezanu za izmene i dopune Zakona o informisanju, da imam utisak da čak i oni koji su protiv, u stvari su na neki način deklarativno, jer koriste u svojim diskusijama neke argumente koji se tiču motiva, atmosfere koja vlada u društvu, okolnosti, a ne suštinskih zakonskih odredbi. Jer, ono što je bitno, ove izmene Zakona o informisanju ni na koji način ne ugrožavaju osnovna načela propisana Zakonom o informisanju, a tiču se slobode izražavanja misli i dela, prava na informisanje, slobodu informisanja u interesu javnosti, na zabranu cenzure, na nezavisnost medija itd. Bilo je dosta primedbi i prigovora na visinu kazni koje se menjaju, ali ako imamo u vidu da su dosadašnje kazne predviđene Zakonom o informisanju već unapred mnogih medija bile ukalkulisane u kršenje zakona, onda je potpuno jasno zašto se ide na povećanje tih kazni, mada, koliko vidim, po amandmanima koje je usvojila Vlada i one će biti manje u odnosu na predloženi tekst. Ono o čemu bih malo duže govorila, tiče se zakona o kulturi i naravno, ponovila nešto što se već čulo u ovoj diskusiji, da je Srbija posle 17 godina, konačno, dobila sistemski zakon u ovoj oblasti. Prethodni zakon, donet 1992. godine, zauzeo je dve i po strane "Službenog glasnika". Ovim zakonom načinjen je ozbiljan pokušaj da se u oblasti kulture sistematizuju i regulišu opšti interes u kulturi i kod definisanja tog opšteg interesa mislim da je napravljena jedna nenamerna greška, odnosno jedan previd, da su izostavljena kulturna dobra iz tog opšteg interesa i da je utvrđeno da je samo opšti interes kulturna dobra od izuzetno velikog značaja i kulturna dobra sa liste kulturne baštine. Pretpostavljam da ćemo to amandmanima ispraviti. Ono što je novo u ovom zakonu, između ostalog, i smatram to isto tako veoma bitnim, to je donošenje strategije kulturnog razvoja; javni konkursi kako za projekte i programe, tako i za izbor direktora u ustanovama kulture. Isto tako, priznanja i nagrade koje se uspostavljaju zakonom za doprinos nacionalnoj kulturi. Veoma važna oblast koja reguliše pitanje statusa, pojmove samostalnog umetnika, položaj, prava umetnika, umetničkih udruženja, njihovu reprezentativnost itd. Da budem iskrena i poštena, mislim da ovaj zakon, konačno, reguliše jedno pitanje koje je najčešće u oblasti kulture izazivalo polemike i bilo jedno od onih neuralgičnih tačaka, a to je plaćanje socijalnih doprinosa za penziono, invalidsko i zdravstveno osiguranje samostalnih umetnika. Konačno imamo propis i odredbe koje će tu oblast regulisati. Naravno, i u ovoj današnjoj diskusiji, a i jeste ono što je novo u ovom zakonu o kulturi, to je formiranje nacionalnog saveta za kulturu. Kultura je, mislim, jedna od retkih oblasti društvenog delovanja koja još uvek nema nacionalni savet za kulturu. Naravno, i nije ga bilo moguće imati, nismo imali zakon, ali ono što izaziva polemike, to je i broj, sastav, ali i način izbora nacionalnog saveta. Ne mogu samu sebe da čujem, ne znam kako me drugi čuju. Ono što u ovom zakonu nedostaje i o čemu ćemo verovatno razgovarati kada budemo razmatrali amandmane, tiče se dve, po meni, veoma značajne oblasti. Jedna je oblast privatizacije, oko koje postoje zaista vrlo kontradiktorna mišljenja, ali mislim da ćemo i na Odboru za kulturu, pa i u raspravi o amandmanima, da kažem, raščistiti neke dileme koje se po tom pitanju pojavljuju. Druga oblast za koju apsolutno nema smetnje da bude regulisana ovim zakonom, tim pre što se u postojećem članu zakona 23. predviđa da se zakonom mogu utvrditi posebni uslovi za osnivanje ustanova u pojedinim delatnostima kulture, a odnosi se pre svega na regionalne zavode za zaštitu spomenika kulture i tzv. međuopštinske arhive – 12 regionalnih zavoda, 33 opštinska, tzv. međuopštinska arhiva. Govorim tzv, jer je to neki naziv iz prethodnih vremena, koja su ni na nebu ni na zemlji. Reč je o nekim od najznačajnijih ustanova kulture koje ova država ima, ustanova kulture koje čuvaju kulturno blago Srbije, a koje nemaju rešen ni status, ni način finansiranja, ni definisanja nadležnosti i mislim da je krajnje vreme da tako značajnu oblast i tako značajne institucije, bar u nekoliko osnovnih pitanja, a to je pitanje osnivačkog akta, pitanje uređenja načina finansiranja se nađu i u ovom zakonu. Naravno, mislim da ima još jedan broj članova zakona o kulturi koje treba precizirati, definisati, objasniti, i u tom smislu bih istakla da je bila veoma značajna javna rasprava, odnosno javno slušanje zakona o kulturi, koje je organizovano pod ovim krovom. Za razliku od nekih diskusija, da sam kao narodna poslanica i kao građanka Srbije bila veoma ponosna što se pod krovom ovog doma okupilo skoro 200 istaknutih kulturnih radnika, direktora, predsednika umetničkih udruženja. Dozvolićete mi, i kao neku vrstu zahvalnosti, a i kao neku vrstu uputstva da moramo poslušati i njihov glas, govorim o tome da su njihovi iskazi, njihove diskusije, dobrim delom ugrađeni u jedan broj amandmana poslanika Skupštine Srbije. Dozvolićete mi da samo pročitam, onim redom kako su se javljali, učesnike u diskusiji, naravno, ne svih 200, nego one koji su govorili. Miroslav Tasić, sekretar Etnografskog muzeja; Vesna Ćirić, direktor Zavoda za zaštitu spomenika kulture, Valjevo; Živorad Ajdačić, sekretar Kulturno-prosvetne zajednice Beograd; Slobodan Živković, sekretar Narodnog muzeja; Branka Kavaja, sekretar Muzeja nauke i tehnike; Branko Cvejić, direktor Jugoslovenskog dramskog pozorišta; Milivoje Mlađenović, direktor Srpskog narodnog pozorišta; Ivan Tasovac, direktor Beogradske filharmonije; Branka Kulić, Galerija "Matice srpske", Novi Sad; Sreten Ugričić, direktor Narodne biblioteke Srbije; Radoslav Zelenović, direktor Jugoslovenske kinoteke; Vera Pavlović-Lončarski, direktor Republičkog zavoda za zaštitu spomenika; Dragan Srećkov, pomoćnik pokrajinskog sekretara za kulturu; Mihajlo Vukobratović, direktor Pozorišta na Terazijama; Branka Prpa, direktor Istorijskog arhiva Beograda; Slađana Tomić, sekretar Muzeja primenjene umetnosti; Slobodan Đurović, pomoćnik direktora Narodnog pozorišta; Ana Marković, direktor Centra za kulturu, Grocka; Nina Milanović, direktor Narodne biblioteke, Kragujevac; Mila Živančević, direktor Centra za konzervaciju Srbije; Vesna Danilović, glavni urednik Kulturnog centra Beograda; Anja Suša, direktor Pozorišta "Duško Radović"; Duško Paunković, Udruženje književnih prevodilaca; Ljubivoje Ršumović, Kulturno-prosvetna zajednica Srbije; Ljiljana Đurić, predsednica Saveza dramskih umetnika Srbije; Zoran Đuričić, predsednik Sindikata kulture "Nezavisnost"; Dragan Todorović, predsednik Samostalnog sindikata kulture; Predrag Ćirić, predsednik Udruženja likovnih umetnika; Stojan Boškov, Savez amatera Srbije; Borka Božović, Galerija "Haos"; Ivana Avžner, gradski sekretar za kulturu Beograda; Dragoslav Krnajski, Inicijativni odbor umetničkog udruženja; Darka Radosavljević, Nezavisna umetnička radionica "Remont"; Laslo Joža, predsednik Saveta mađarske manjine; Aleksandar Denić, predsednik Udruženja likovnih i primenjenih umetnika; Nenad Marinković, Unija sindikata i izvođača; Ilija Radulović, Savez estradnih umetnika; Smiljka Isaković, Udruženje muzičkih umetnika; Božidar Vitez, Foto savez Srbije; Sonja Lapatanov, Udruženje baletskih umetnika; Mirjana Danilović, sekretar Udruženja primenjenih umetnika Vojvodine; Biljana Stepanović, predsednik Udruženja likovnih umetnika Vojvodine i Dragan Marča, Nacionalni savet rumunske manjine. Svi oni su dali veoma stručne, veoma kompetentne predloge za ovaj zakon. Svoje vreme ovlašćenog predlagača sam iskoristila da pročitam njihova imena, da im se još jednom zahvalim, da iskažem svoje očekivanje da će predlozi koje su oni dali, a koji su uobličeni amandmanima poslanika NS, naći svoje mesto u konačnoj verziji zakona o kulturi i na taj način ćemo dobiti konačno kao zemlja dobar i sveobuhvatan zakon o kulturi.
Dajem reč ovlašćenoj predstavnici poslaničke grupe NS, gospođi Aleksandri Janković.
Kako ne bismo dalje odugovlačili postupak, predlažem i Vladi i Skupštini da odmah pređemo na sledeću fazu obračuna sa srpskim novinarstvom, neka narede svim štampanim i elektronskim medijima da na naslovnim stranama objavljuju markice sa upozorenjima, poput onih na cigaretama. Na primer, novinarstvo ubija, novinarska reč šteti ljudima u vašoj okolini ili deca čitalaca novina češće boluju od retardiranosti, upale malog i srednjeg mozga. Takođe, zabraniti listanje novina i gledanje televizije na javnim mestima, a pod parolom – novinarska reč je serijski ubica, momentalno pokrenuti opštenarodnu kampanju za odvikavanje od konzumiranja medija. To će valjda opametiti naše društvo u kojem su izgleda novinarske izmišljotine ocenjene kao ultimativno zlo. Sudeći po proteklih nekoliko nedelja, zli mediji su glavna, ako ne i jedina prepreka boljoj evropskoj budućnosti Srbije, pa je protiv njih pokrenuta sva Vladina i nevladina sila. Poslednja državna mera protiv novinara je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, koji je prošle nedelje preglasavanjem usvojen na Vladi, akoji mi danas raspravljamo. U tom predlogu predviđene su daleko rigoroznije kazne za zloupotrebu sredstava informisanja nego dosadašnje i kreću se od jednodnevnog do jednonedeljnog prihoda medija koji je objavio spornu informaciju, odnosno prema procenama od tri do 50 miliona dinara. Saglasi li se danas Skupština sa Vladom, a neki pretpostavljaju da hoće, prosečan srpski novinar moraće da razmišlja kao tajni agent KGB-a u Vašingtonu za vreme hladnog rata – ni s kim ne pričaj o tome šta radiš, nikom ne veruj, vežbaj evropsku terminologiju, da bi ako te neko zaustavi na ulici mogao da trućaš o evroatlantskim integracijama. Sve što saznaš prosledi svom uredniku koji će jednom nedeljno da održava tajni kontakt sa tobom, a zatim momentalno izbriši to iz memorije, progutaj cedulju kako ne bi slučajno buncao u snu i ako te neprijatelj uhvati, negiraćeš bilo kakvu vezu sa redakcijom i tvrdićeš da si slobodan novinar koji se tim poslom baviš iz ubeđenja, a ne po zadatku. Pedeset miliona dinara. Čuli ste sigurno onaj vic kada policija pita Cigu šta će u njegovoj kući gvožđe koje je ukradeno iz obližnjeg skladišta, a on im odgovori da je to sigurno dovukao njegov sin. Oni mu kažu da je to nemoguće, da dete od šest godina prenese robu tešku 200 kg, na šta on uzvrati – A, bre, drug milicioner, ko da dete zna šta je 200 kila. Isto tako, pošto premijer Mirko Cvetković tvrdi da u novčaniku obično ima pet do šest hiljada dinara, verovatno čovek ne zna koliko je 50 miliona dinara. S obzirom na to da je on predsednik ovog tela koje je predlagač zakona, čuvar Vlade, pokušaću da mu pomognem da shvati. Pedeset miliona dinara je tačno 50 miliona više nego što je kažnjena služba čiji su pripadnici ubili demonstranta na protestu protiv izručenja Radovana Karadžića i čiji je pripadnik pištoljem usmrtio nenaoružanog mladića koji je prošao kroz crveno svetlo. Pedeset miliona dinara je tačno 50 miliona više nego što je kažnjena ustanova čiji su službenici nesavesno pregledali jednu devojčicu, pa je ona preminula zbog pogrešnog medicinskog tretmana, a i 50 miliona više nego što je kažnjena ijedna ustanova tog tipa u Srbiji, iako svako malo neki njihov pacijent ode preko reda na onaj svet. To je takođe 50 miliona dinara više nego što je kažnjeno ovdašnje sudstvo koje je onolikim kriminalcima izdalo uverenje da su pošteni građani. To je u krajnjem slučaju 50 miliona dinara više nego što je kažnjeno telo kojim predsedava gospodin Cvetković, a koje nije ispunilo nijedno obećanje dato prilikom svog sastavljanja. Pitala bih gospodina premijera, odnosno njegovog izaslanika, mog omiljenog ministra kulture, gospodina Bradića – zbog čega su u njegovom cenovniku novinarske greške 50 miliona dinara skuplje od grešaka policije, zdravstva, sudstva, ministarstava? Da li su one kobnije, da li su tragičnije, da li odnose više života? Možda Cvetković i ne misli tako, ali je zato Božidar Đelić, vicepremijer, čovek prepun energije, ubeđen da su novinarski gresi zaista najpogubniji. U "Utisku nedelje", svesrdno braneći Predlog zakona, Đelić je rekao, parafraziram – Ne zaboravite da je ubistvo Zorana Đinđića počelo medijskom pripremom. Deca veruju Deda Mrazu, a demokrate očigledno Petru Lukoviću, koji već šest godina galami, između ostalog, kako su Đinđića ubili Koštuničini novinari. To Lukovićevo gledište, koje s njim deli cela tzv. druga Srbija, vrlo je opravdano. Znaju Luković i istomišljenici kako se ubijaju državnici, odnosno kako se ne ubijaju. Obaveštajna služba Amerike, države koja na ovaj ili onaj način pomaže delovanje ove tzv. druge Srbije, pokušala je čak 638 puta da likvidira predsednika jedne zemlje, izvesnog Fidela Kastra. No, Kastro je i dalje živ, što znači da je Cija negde omanula. Gde? Pa, u tome što nije imala kubanske novinare na svojoj strani, a pošto je Đinđić ubijen, to znači da su u atentatu sigurno učestvovali novinari, zar ne? E, Boža Đelić će da spreči buduće slične slučajeve tako što će svaku novinarsku izmišljotinu kažnjavati sa tri do 50 miliona dinara. Računa Đelić valjda da mafijaši atentatori imaju isto tako malo para kao i njegov šef Mirko Cvetković, pa će onda odustati od ubistva državnika, jer nemaju dovoljno sredstava da plaćaju tendenciozne laži o njemu. Ima onih koji su doduše ubeđeni da je na ovakvom Predlogu zakona insistirao lično, glavom, bradom i gitarom ministar ekonomije, poznatiji kao Mlađan Minhauzen Dinkić, stručnjak inače, poznat po tome što nikada, ni na koji način nije sarađivao s tabloidima. Elem, navedenom Dinkiću na kičmu je uzjahao dnevni list "Kurir" i nikako da ga pusti, a Dinkiću se to smučilo, pa je rešio da pravnom regulativom doskoči pisanijama koje se o njemu objavljuju. Mnogi veruju da je to zapravo pozadina cele ove priče, ali ne, mislim da je ovde reč o nečem mnogo opasnijem, mnogo aktuelnijem od ubistva bivšeg premijera i mnogo skupljem od novčanika sadašnjeg predsednika Vlade. Ovde se, kao i u slučaju famoznih istraga Tužilaštva za ratne zločine o delovanju srpskih medija tokom 90-ih radi o staroj dobroj cenzuri, koja je inače osakatila ovdašnja glasila, pa zato u Srbiji imamo dosadnu, predvidivu, uniformisanu medijsku sliku i shodno njoj ogromnu apstinenciju na izborima. Vlastima, ostrašćenom tzv. nevladinom sektoru, tajkunima i stranim centrima moći smetaju čak i ovi mediji, koji su inače upravo njima naklonjeni u najvećem broju slučajeva, po principu daš im prst hoće celu šaku. Miodrag Zarković, novinar „Nove srpske političke misli“ kaže – što se mene tiče nisam im dao ni prst, a šaku mogu samo da mi otmu. Ako neko ima dokaze da sam pridržavao pušku Zvezdanu Jovanoviću i na bilo koji drugi način pripremao, pomagao i olakšao atentat na Đinđića, molim istražne organe da me pod hitno privedu pravdi. Neka me uhapse, osude i pošalju na izdržavanje kazne, kako više ne bih predstavljao opasnost po Srbiju i njene institucije. Isto to bih preporučio da mi urade i ako nameravam da likvidiram Dinkića. Ali, u suprotnom, ukoliko nemaju nikakve dokaze da sam pokojnom premijeru radio o glavi, niti da smeram neko zlo sadašnjem ministru ekonomije, zahtevam od nadležnih da mi više ne otežavaju bavljenje novinarstvom. Da li je to, gospodine Bradiću, toliko teško? Pre nego što pređem na zakon o javnom informisanju, samo ću vam demonstrirati šta se ovde zapravo događa. Naime, dok traje ovo naše zasedanje imali smo prilike da na RTS-u prvo gledamo „Tur de Frans“, a nakon toga … (Narodna poslanica Aleksandra Janković pušta muziku sa mobilnog telefona.)
Molim vas, prvo ste izvrgavali ruglu jednu etničku grupu. Sada ste počeli da puštate muziku. Molim vas da se uozbiljite. Kao ovlašćeni predstavnik seriozno obrazložite do kraja vaš predlog.
Ne razumem – seriozno. Možete da mi prevedete na srpski? To je zvanični jezik u Srbiji. Samo sam htela da demonstriram šta je Javnom servisu značajnije od sednice Skupštine Srbije. „Tur de Frans“, je l' trebalo da dođemo ovde na biciklima, poslanici opozicije, da bi bile uvažene naše primedbe. Da li je trebalo da igramo za Sevojno ili da učestvujemo u ovoj reklami za Ujedinjene arapske emirate? Na šta to liči? Nemojte me više opominjati nekim rečima koje ne razumem i ne razume pola Srbije. Seriozno. Dakle, represija je glavna karakteristika novog zakona o informisanju, kao u ostalom i ove skupštine. Izmena Zakona o javnom informisanju, o kojoj Skupština danas raspravlja, jedan je od najgorih udara na slobodu javne reči danas u Srbiji. Članom 1. ovog zakona uvodi se institucija – kaucije, iz koje će vlast naplaćivati kazne novinarima. Ona iznosi 50.000 evra za dnevne i 10.000 evra za nedeljne listove. Oni mučenici koji su sebi sekli prste, oni mučenici koji su ležali na šinama, ne mogu ni da zamisle ovakvu cifru. Čim na računu lista bude manje novca od ove sume, list se automatski gasi po kratkom postupku. Za to ste stručnjaci. Članom 2. se zabranjuje osnivaču javnog glasila da može preneti ili na drugi način raspolagati pravom na javno glasilo. To bi značilo da osnivač može da umre, ali ne može da proda ili prenese prava, što je zapravo jedna od konsekvenci ovog stava. Članom 4. uvodi se novčana kazna ako se u javnom glasilu neko lice označi učiniocem kakvog kažnjivog dela pre pravosnažne odluke suda. Kazna je samo jedna. Iznosi onoliko koliko vredi ukupno prodati tiraž javnog glasila isporučenog distributerima na dan objavljivanja informacije i kolika je vrednost prodatog oglasnog prostora u tom broju javnog glasila. To znači da ako, recimo, „Kurir“ objavi sliku Mlađana Minhauzena Dinkića, kako prelazi ulicu van pešačkog prelaza, a ne postoji pravosnažna presuda nekog sudije za prekršaje da se Mlađan Dinkić kažnjava zbog prelaska ulaska na neobeleženom mestu, „Kurir“ će se kazniti iznosom od najmanje 30.000 evra. Članovima 5. i 6, već postojeće novčane kazne za urednike i vlasnike glasila, povećavaju se preko 20 puta. Tako će odgovorni urednik koji recimo pusti vest u kojoj se pominje neki maloletnik tako da je ovaj učinjen poznatljivijim umesto sa najmanje 30.000 biti kažnjen sa najmanje miliona dinara. Visina kazni za pojedine prekršaje sada iznosi i do 20 miliona dinara ili više od 200.000 evra. Ovaj zakon se po svojim osnovnim namerama može uporediti jedino sa jedino zloglasnim zakonom o informisanju donetom 20. oktobra 1998. godine. Zvali ste ga, baš vi gospodo koji sada donosite ovaj Dinkićev zakon – Miloševićevim zakonom. Taj Miloševićev zakon je omogućavao da se povede postupak protiv vlasnika lista ili novinara samo zato što su preneli neku vest ili nečije mišljenje koji se nisu dopadali ljudima na vlasti. Kazne su, baš kao i u slučaju predloženog Dinkićevog zakona, bilo surove i osvetničke i iznosile su i do 60.000 dolara. Kao što smrtna kazna gasi život optuženog, ovako visoke novčane kazne gase njegovu egzistenciju i to je bio cilj zakona. Kritički i o ovako visokim novčanim kaznama u to vreme je pisao profesor prava dr Momčilo Grubač. Narednih meseci po donošenju zakona usledio je pravi pljusak kazni. Za godinu dana nakon donošenja zakona izrečeno je preko 30 kazni u ukupnom iznosu većem od 18 miliona dinara. Tako je nedeljnik „Evropljanin“ 24. oktobra 1998. godine kažnjen sa 2,4 miliona dinara, u to vreme oko 150.000 dolara, zbog navođenja podatka da je između 150.000 i 200.000 mladih izbeglo iz Srbije. Iz sličnih prvenstveno političkih razloga više puta su kažnjavani „Glas javnosti“, „Danas“, „Naša borba“, „Narodne novine“ i „Blic“, kao i TV Studio B, nedeljnik „Vreme“ itd. Neke kazne su zaista bile bizarne. Recimo, „Glas javnosti“ je 19. juna 2000. godine kažnjen sa ukupno 280.000 dinara, oko 6.000 američkih dolara, zbog prenošenja rečenica Rade Trajković – narod zna ko je izdao KiM i pobegao u debelu hladovinu kopaoničkih apartmana. U toj rečenici se naime prepoznao predsednik tzv. Privremenog izvršnog veća KiM Zoran Anđelković, inače ministar u Marjanovićevoj vladi. Sudija Zorica Prokić je ocenila da su optuženi krivi za uvredu Anđelkovića, bez obzira što se on ovde i ne pominje. Naime, prema sudskoj odluci logički sadržini izjave, a prema okolnostima iz članka može se zaključiti da se izjava dr Rade Trajković odnosi na predsednika Privremenog izvršnog veća Zorana Anđelkovića. Tako je prema ovoj sudskoj presudi ispalo da su izdali KiM Zoran Anđelković istoznačnice. Slučajevima kojima je do sada zakon primenjen, komentarisao je tada Momčilo Grubač, pokazuju tendicioznost, osvetničku upornost, selektivnost, ksenofobičnost, strah vlasti od zavere i druge slične simptome bolesnog stanja i niskih strasti tužilaca. Jednostavno, upozoravao je Grubač, represija je motiv, cilj, sadržina i glavna karakteristika ovog zakona. Istorija se ponavlja. Ono što je važilo za ovo što vi gospodo predlagači nazivate Miloševićevim zakonom o informisanju ne može a da ne važi za ono što narod naziva Dinkićevim zakonom o informisanju. Represija je motiv, cilj, sadržina i glavna karakteristika ovog zakona. On je osvetnički, zlonameran i represivan. To nije zakon za slobodno i demokratsko društvo. To je zakon jednog autoritarnog, oligarhijskog i represivnog režima. Da li je to zaista evropska Srbija kojoj vi težite? Umesto nekakvog sopstvenog zaključka, informisaću vas ministre informisanja, šta o tome misle građani Srbije, i to na osnovu komentara koje sam pročitala na sajtu B 92 i sajtu dnevnog lista „Politika“. Ne možete reći da su pod našom kontrolom. Trebalo bi da su nešto više pod vašom, ali ljudi pišu i tamo. Evo prvog komentara – kada pročitam ovako nešto, misli na Predlog zakona, vidim razliku između transparetnosti i moždanog vođenja ljubavi. Drugo, koji fleš bek – drugovi koji su preko noći postali gospoda mešaju političku korektnost i slobodu govora. Opet bi da uvode društveno-političke radnike. Bruka. Kaže – biće uzdržanih pri glasanju i usvajanje zakona. Oni koji nisu – za ne mogu biti tako jako fini da kažu da nisu ni protiv, jer bi kasnije mogli da kažu da nisu bili ni za ni protiv, zavisno od toga šta će im u datom trenutku zatrebati. Takvi nam žare i pale srpskom politikom 2009. godine. Pretpostavljate na koga se to odnosi. Mili bože, jesmo li se borili i izborili za ovo što danas imamo? Borili smo se protiv Miloševićevog režima, u kojem je ključna ličnost bio Ivica. Ivica je i danas, nažalost, ključna ličnost i bez njega nije mogla da se formira ova vlada. On i njegovi penzioneri, tako kaže čovek, navodno neće da glasaju za ovaj zakon. Kakav je bio onaj kada je ministar za informisanje bio Vučić? Tada su socijalisti i radikali bili zajedno na vlasti. Čitam danas da Dačić hoće sa Rasimom Ljajićem da formira novu stranku socijaldemokratske orijentacije, demokrata, nema šta. Znači, ljudi imaju pregled istorijskih zbivanja. Jednu stvar treba definitivno zabraniti, a to je poslednji komentar, a mislim da je i dobro upozorenje – uzdržanost na glasanju u bilo kojoj skupštini ili organu vlasti u Srbiji. Ako nekome nešto nije jasno, nema glasanja dok mu se to ne razjasni, ali da mu se najpre razjasni to da se zna koje su granice zdravog razuma i kada se neko pravi blesav. Ti ljudi koji tamo sede sami su tražili odgovornost, misli na nas, za odluke koje treba da se donose. Dobili su je i sada treba da snose odgovornost da se izjasne o problemu koji je pred ovim društvom ili to neko hoće da nam kaže da se Skupština i Vlada bave tričarijama. Oni razmišljaju kako će da im izgleda frizura kada izađu iz Skupštine ili kako da što više izmešetare, ne bi da nagaze koalicione partnere, jer će onda ovi da im ukinu beneficije, propašće neki burazerski dil, a istovremeno ne bi da zameraju ni potencijalnim koalicionim partnerima, jer u Srbiji su svi jedna stranka - profiterska. Nema sive zone tamo gde se odlučuje o sudbini ljudi: ili ste na svetlu ili ste u tami. Nova Srbija potpuno prihvata ovakav stav. Mi moramo preuzeti odgovornost za vrlo važne odluke. U to ime, Nova Srbija ne može da glasa za ovakav predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i da praktično bude saučesnik u dodatnom unošenju medijskog mraka, ako taj mrak nije već odavno nastupio. Ono što je činjenica je da se radi zapravo o nečemu što se danas tim engleskim, koji je tako popularan, zove medijsko spinovanje. Ovo je praktično odličan medijski spin i rade ga pravi majstori, jer imamo te prave majstore kao konsultante u raznim agencijama, "Mek Kenen", "Erikson" i sličnim. Znači, prolazi promocija kriminala i korupcije u vezi, recimo, sa Zakonom o planiranju i izgradnji, nezapaženo, ali se sva pažnja skreće na izmene Zakona o javnom informisanju, na zakon o kulturi, koji 17 godina čekamo i koji stavljamo po hitnom postupku u skupštinsku proceduru, jer kako kaže ministar Bradić, ovo će se sigurno pojaviti na Ju-tjubu. Razlog za stavljanje zakona o kulturi po hitnom postupku je što taj zakon ima štetne posledice po život i zdravlje ljudi. Malopre su mi javili da se ova vaša rečenica, odnosno snimak onoga što ste rekli, već pojavilo na Ju-tjubu. Sledeća stvar, gospodine Bradiću, koja će se pojaviti... (Predsedavajući: Zahvalio bih vam se. Prošlo je 40 sekundi. Hvala.) Sasvim je u redu da mi se zahvalite.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Manjina, Nove Srbije, SPS-JS, LDP, G17 plus, DSS, Napred Srbijo, SRS i ZES. Dajem reč narodnom poslaniku Rizi Halimiju. Izvolite, gospodine Riza.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, hteo sam da se uključim u ovu raspravu o dva veoma važna zakona. Oko informisanja vidim da se čitava diskusija kreće u pravcu ili kritika i bojazni da se ovim dopunama i izmenama može doći do ograničavanja sloboda u obaveštavanju i informisanju. Verovatno se slažemo da do toga ne bi smelo doći, s tim što apsolutno, s druge strane, moramo konstatovati da je potrebno povećati odgovornost za javno informisanje i da se prekine praksa blaćenja, diskvalifikacija koje se mogu naći često u našim medijima. Žao mi je što nije ovim izmenama i dopunama omogućeno da se iskoristi prilika da se, kao i u kulturi, u oblasti obrazovanja i u informisanju usaglasi i harmonizuje zakon o informisanju sa odredbama novog valjda zakona koji ćemo usvojiti o kompetencijama nacionalnih saveta. Imam činjenice da van teritorije Vojvodine informisanje manjina je na veoma niskom nivou i moralo bi se nešto učiniti što pre da se ta situacija poboljša. Samo kao primer navodim da Javni servis RTS nema nijednu minutu na albanskom jeziku, nijednu minutu programa na jednom jeziku manjine koja je prisutna ovde. Ranije je to bila praksa. Ne znam kada i zbog čega je ta ranija praksa prekinuta. Na lokalnom nivou ima, to mora da se prizna, od 2001. godine, preko Koordinacionog tela, odlukama Vlade, otvorene su određene ustanove, prvo privremene, i tu je bilo određenog pomaka i poboljšanja situacije na tom planu, s tim što preko konkursa koji je 2007. godine odvijan preko odluka Saveta RRA, mislim da je došlo do devalvacije, obezvređivanja onoga što je urađeno od 2001. godine. Tako da opština Preševo ostaje po nekim trenutnim rešenjima bez javnog lokalnog informisanja, jer TV Preševo, u koju je uloženo najmanje 500.000 evra, što u objekat, što u opremu ili u pripremu stručnog kadra i ona je ispunjavala uslove bolje nego većina lokalnih medija u Srbiji, ali nažalost, čudnom odlukom Saveta RRA, ta ustanova je ostala bez frekvencije. Dobila je frekvenciju jedan privatni medij koji ni iz daleka ne ispunjava potrebne uslove. Mi smo u opasnosti da taj privatnik, koji je verovatno nameravao ili zamišljao da će da profitira od lokalnog informisanja i lokalnog medija, ubrzo da napusti tu delatnost i da jedna opština sa oko 40.000 stanovnika ostane bez lokalnog informisanja, a što je ovde u ovom slučaju bez informisanja na jeziku manjina, u ovom slučaju na albanskom jeziku. Time smo apsolutno obezvredili velike investicije koje smo u toj opštini imali, baš sa konkretnim rezultatima koje smo imali od 2001. godine. U kulturi mi apsolutno nemamo ustanova, sem domova kulture, koji u svakoj opštini, kao valjda i u svim drugim opštinama, postoje, nema ustanove koje razvijaju kulturu manjine. Ranije u nekom Titovom periodu to područje je koristilo usluge kulturnih ustanova iz Prištine, Gnjilana i drugih centara sa Kosova. Vi znate sada situaciju da je to više nemoguće, kako zbog nepriznavanja Unmik-ove dokumentacije. Uopšte, prekinuta je ta relacija i uopšte ta mogućnost da se koriste ili programi ili uopšte komadi pozorišta iz Prištine ili drugog centra sa Kosova. Tih ustanova kod nas zasad nema i red je da se i novim zakonom o kulturi, ima, vidim, u predlogu već pomaka, ali računam i preko amandmana da je moguće da se poboljša, da ne samo formalno teoretski se predviđa mogućnost da saveti nacionalnih manjina formiraju ustanove, nego bi se moralo ići u pravcu da konkretno to bude realnost. U tome malo bliže treba da se obaveže i preko osnovnog zakona, u ovom slučaju zakona o kulturi, da se ne kaže samo da je moguće da formira ustanovu savet, u ovom slučaju nacionalni savet Albanaca, nego da se stvarno reguliše da to bude realnost u praksi. Da vidimo onda koje su mogućnosti da Albanci, kao manjina, u ovim opštinama mogu sami da stvaraju kulturu, ne samo da zaštite kulturna dobra koja su ugrožena, nego kako mogu u sadašnjem i budućem periodu da kreiraju kulturne programe i da se u tom delu pokuša drugačije postupati i rešavati trenutna veoma nepovoljna situacija. Neophodno je i u informisanju i u oblasti kulture da bude ozbiljniji pristup aktuelne Vlade, da se ne bi dolazilo do situacija palijativnog rešavanja problema, poput onoga što imamo posete samo kad ima incidenata, nego da stvarno to bude i aktivnost i obaveštavanje za realan život, za ono što se u kontinuitetu dešava na tom području. A ne da to područje bude interesantno samo kada se dešavaju incidenti i kada padne na pamet nekom rukovodiocu da povodom takvih incidenata poseti to područje. Postoji ta praksa da u kontinuitetu se sagledavaju životni problemi i onda se suštinski informiše o zbivanjima koja se dešavaju na tom području.
Reč ima poslanik gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovana javnosti Srbije, imamo ispred sebe dva zakona i ministar je otprilike duplo više vremena posvetio izmenama i dopunama jednog zakona, a duplo manje vremena zakonu za koji kažemo da je prvi sistemski zakon koji tretira ovako važnu oblast kakva je kultura. To u suštini pokazuje odnos Vlade prema ove dve oblasti. Naravno, Vlada zna da vlast istinski drži onaj koji ima informaciju, onaj koji informacijom može da manipuliše, onaj koji u određenom momentu informaciju može da zaustavi ili da kanališe ili da je preoblikuje. Izmene i dopune ovog zakona imaju zadatak možda, kako neki ovde kažu, da naprave red. Taj izraz, da se napravi red u informisanju, podsetio me je na onaj red pred plinskom komorom u koncentracionim logorima, gde će umesto ljudi završiti mediji ili novine koje ne budu po meri vlasti. Kada se upotrebljava drugi nespretan izraz, a mi volimo vrlo često da unakazimo srpski jezik sa mnogo tuđih reči i mislimo da je sve bolje od naših srpskih reči, to je reč transparentno, za one koji ne znaju potpuno značenje tog pojma, transparentno doslovce znači providno. Pogledajte u Vujakliji, proverite. Kada se govori o namerama u ovom zakonu, one su zaista transparentne i providne, jer ove kazne koje se ovde promovišu imaju samo jedan cilj, da ućutkaju Srbiju, da ućutkaju Srbiju koja u ovom trenutku i sama počinje zlokobno da ćuti i o ovom zakonu ću samo reći kratko – onaj ko ućutka Srbiju, onda ona preti da progovori snagom groma. Tako je do sada u istoriji uvek bilo. Što se tiče zakona o kulturi, sistemskog zakona koji nam je zaista dugo nedostajao i o kome može mnogo više da se priča, nemamo dovoljno vremena da o njemu pričamo, šteta što niste usvojili bar duplo vreme da se o njemu kaže sve što treba da se kaže, jer Srbiji je istinski potrebna duhovna dekontaminacija. To ovaj zakon ne nudi. Iskreno se nadam da ćemo uskoro imati izmene i dopune ovog zakona pred sobom i to verovatno nabolje, jer će praksa vrlo brzo pokazati da su one nužne. Čak ova trenutna praksa je to pokazala, pošto je Vlada na predloge zakona koje nam je dostavila odmah po kuriru poslala i amandmane. Znači, ni Vlada nije bila načisto sa tim šta od svoje kulturne politike očekuje, ako Vlada kulturnu politiku uopšte ima, jer ovaj zakon ničim ne garantuje da će u kulturi suzbiti ono što za nju jeste pogubno, to je činovnički mentalitet, to je oholost, to je grabež, to su monopoli svih mogućih vrsta, to je korupcija, to je piraterija, to je nepismenost i to je primitivizam. Kada pogledamo i kada govorimo o promenama režima, kada je kultura u pitanju promene režima se u njoj najmanje vide. Opet imamo režimske pisce, opet imamo režimske kulturne evnuhe koji propisuju sve, imaju pravo na sve, za njih se izmišljaju rupe u zakonu, kroz koje budžetska sredstva cure u stotinama hiljada evra. Oni su večiti članovi svih mogućih plaćenih komisija, oni oblikuju svest, način i kulturna gledišta, i tako tu suštinskih promena nema. Pogledajmo jedan konkretan primer, to je otkup knjiga, to je dodela štampanja kapitalnih dela itd. Imamo prividno privatne izdavače koji su u stvari paradržavni, tako da je mnogo toga što u kulturi treba istinski da se posprema. Teško da će to moći u toku jednog ministarstva, ali očekujem da je ovo korak ka tome. Ono što mi treba da znamo i na čega je trebalo da se oslonimo u ovom zakonu, to je nešto što mi zaista imamo i što jedino mi ne vidimo. To je kulturna tradicija. Svi se u svetu u ovom trenutku opštem posrnuća i traženja vrednosti, a ceo svet je u momentu preispitivanja tih opštih vrednosti, verujte, znate to dobro kao i ja, hvataju za svoju kulturnu tradiciju. Pogledajte samo po Evropi kako mladi Arapi, ono što ne rade u svojim domovinama, nose zar, feredžu, turbane, nose čador, i to je poruka. Oni kupuju u najskupljim "Gučijevim" buticima garderobu koju nose na drugom mestu, kada dođu u Beč, kada dođu u London, oni su u tome. To je poruka, to smo mi. Nemojte da mislite da smo preplanuli. To je naša kulturna tradicija. Evo primer iz naše sredine, koji nas je mogao mnogo čemu naučiti. Naša predivna Zuzana Halupova, koja je proslavila naivno slikarstvo na svim meridijanima sveta, koja je promovisala na najplemenitiji i najlepši način srpsku kulturnu baštinu i srpsku multikulturalnost, i hvala joj za to, nikada nije skinula svoje slovačke suknje, svoju maramu i bila je svagde prihvaćena, i svagde slavljena i svagde poštovana na pravi način. Mnogo je takvih primera. Ono što mi treba jeste da ih sledimo, da ih kopiramo, da ih sačuvamo. To vam je kao ona anegdota o engleskom travnjaku, kada ih pitaju – kako su dobili tako svetski poznati travnjak. Kažu – to je vrlo jednostavno, samo posejete travu, zalivate, redovno šišate i tako dvesta godina. Mi to sve imamo, treba tome da se okrenemo, da to sačuvamo. Ono što ne smemo dopustiti, a što ovaj zakon ne tretira na pravi način, mislim da su četiri problema koje smo pokušali kroz amandmane kanalisati, ne verujem da će biti mnogo sluha za to, ali sledeći pokušaj u ispravkama će verovatno doneti rezultate, a to je da se eliminiše teror činovničke pameti, da se vodeće funkcije i personalna rešenja u kulturi manu, oslobode jednopartijske stege i partijskog postavljanja, i partijskog profila, da se ta neodoljiva partijska diktatura eliminiše iz kulture, jer je kultura jedina ne trpi, pošto kultura ima neke druge granice i da se napravi napokon koncept kulturne politike. To je ono što nama dugo nedostaje. Zaista koji je naš koncept kulturne politike? Sve smo nepismeniji, a sve smo više okrenuti nekim vrednostima koje su u stvari lažne. Mi treba da očuvamo ono što jeste naše, da prihvatimo nešto što može da se prihvati, da ne menjamo sve svoje za ništa tuđe. To nije ni dobar izbor, ni dobro rešenje, jer mi imamo zaista kulturnu tradiciju i kulturne poslenike kojih se ne moramo postideti nigde u svetu, i svaki put kada smo imali takav izazov pred sobom, mi smo na njega odgovorili rame uz rame sa onima koji imaju velika sredstva i velike pare. Sva sreća je što kod nas ljudi stvaraju uprkos svim teškoćama koje ih proganjaju i što duh ne može da se sputa. Vrlo je teško priznati da smo spremni u svakom trenutku da na kulturi najviše zakinemo. To je nedopustivo. Kada tu počnemo da zakidamo, onda počnu da se bogate oni kojima je kriminal jedini izvor prihoda. Samo za kraj, imam jedno pitanje na koje ne mora čak ministar da odgovori, može da ga shvati kao retorsko. Dakle, šta se desilo sa divljim tržištem knjige u Srbiji? Ko će da zaustavi silne drumske razbojnike koji na taj način pljačkaju našu kulturu. Znamo da se tu čak nešto i policija angažovala. Šta Ministarstvo kaže o tome, da li je ministarstvo stalo u odbranu tog značajnog segmenta naše kulture, ako ne i najznačajnijeg.
Preostalo vreme poslaničke grupe Nova Srbija je jedan minut. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, u svom obraćanju, pre svega, akcenat ću staviti na predložene izmene i dopune Zakona o javnom informisanju, dok će u nastavku rasprave u načelu kolega Bortić govoriti, između ostalog, i o predloženom zakonu o kulturi. Dakle, na samom početku želim da kažem da ukoliko bi se danas izjašnjavali o predloženim izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju – prosto kažem danas ne uzimajući u obzir amandmane koji su pristigli i amandmane koji će pristići u narednom vremenskom periodu, o njima ne želim danas da govorim, o njima ću govoriti onda kada za to dođe vreme, odnosno kada počne rasprava o pojedinostima, odnosno po amandmanima – želim da kažem da bi poslanička grupa SPS bila uzdržana, kakav je između ostalog bio stav i ministara u Vladi Republike Srbije iz redova SPS. Izmene i dopune Zakona o javnom informisanju su izazvale, kako vidimo, veliku pažnju medija i veliku pažnju političkih stranaka. Naravno, kada se ima u vidu značaj medija u društvenom životu, to je prosto nešto što se, između ostalog, i očekivalo. Ono što je apsolutni problem kada je reč o ovom pitanju je negativan odijum u javnosti i veliki otpor, pre svega, medija prema ovom izuzetno važnom pitanju. Smatramo, imajući na umu značaj predloženih izmena i dopuna zakona, da sve kritike, sugestije i predloge u ovom kontekstu svakako treba sagledati. Najavljene izmene i dopune porede se sa već čuvenim zakonom iz 1998. godine, koji je upamćen po drakonskim kaznama za medije. Između ostalog, postavlja se danas pitanje i brzine donošenja jednog ovako izuzetno važnog zakonskog predloga, odnosno predloga izmena i dopuna zakona. U zakonskoj regulativi koja se bavi medijima postoji dosta nedostataka posebno kad su u pitanju štampani mediji. U principu, oblast štampanih medija je zakonski potpuno neuređena. Elektronski mediji su tu u nešto drugačijoj poziciji, pored Zakona o informisanju, oni podležu i Zakonu o radiodifuziji, tako da imaju jasna pravila ponašanja u okviru pozitivnih zakonskih propisa, što se pokazalo u prethodnom periodu kao dobro rešenje. Iz tog razloga akcenat izmena i dopuna Zakona o informisanju treba dati štampanim medijima. S obzirom da se zalažemo i za regulisanje ove oblasti, jer bi na taj način sprečili mnoge negativne pojave, smatramo da je zakonsko regulisanje štampanih medija neophodno. Isto tako smatramo da mediji treba da budu garant istine u Srbiji, da budu na određen način oslobođeni kad je reč o bilo kojoj vrsti pritiska, počev od političkih pa do onih drugih. Isto tako mediji moraju da imaju, odnosno da snose određenu odgovornost za ono što čine, rade, odnosno za ono što objave. Analizirajući recimo poslednju izbornu kampanju, a moram da kažem da ne verujem istraživanju javnog mnjenja, ali sam imao prilike da pogledam određena istraživanja, rezultati su takvi da je upravo u štampanim medijima bilo najviše odstupanja kad je reč o informisanju. Za štampane medije, nažalost, važi onaj čuveni aforizam da su ljudi i muve veoma slični, odnosno i jedne i druge možete ubiti novinama. Pojava tzv. izbornih listova, novina, tj. novina koje postoje kad su izborne kampanje, ali i pojava partijskih biltena nam daje za pravo da se nešto mora izmeniti, ali postavlja se pitanje šta. Izmene i dopune bi trebalo da reše nekoliko, po našem mišljenju, drastičnih problema koji se pojavljuju i koji će se pojavljivati ako ih ne sprečimo ovim izmenama i dopunama koje treba izmeniti u određenom kontekstu. Najpre, da spreče pojavu modernog medijskog reketaštva. Ne kažem da ova pojava postoji, ali kažem da zakonski treba sprečiti mogućnost njenog pojavljivanja. Jednostavno, mediji te stave u žižu interesovanja ili kompaniju, ili direktora ili političku stranku ili ličnost. Sve dok se ne postigne nazovidogovor, vi ste u problemu. Na naslovnoj strani ste. Ovo je vrlo teško dokazati i baš zbog toga ga treba zakonski u svakom pogledu preduprediti. Pojava da se naslovne strane pojedinih novina prave u stilu modernih poternica zbog građana, pre svega, ove države se, takođe, moraju regulisati. Ako neki medij nekog okrivi za konkretan kriminal, ova informacija mora imati svoj epilog i neko mora odgovarati: ili onaj ko je kriminal napravio ili medij koji ga je optužio. Građani ne smeju biti dovedeni u zabludu. Izmene i dopune Zakona o javnom informisanju moraju dati rešenje za ova dva aspekata, kao i za još neke neregulisane stvari, tipa demantija. Ako na naslovnoj strani nekog optuži i on dokaže da taj medij nije u pravu i ta informacija nije validna, medij je obavezan da na istom mestu objavi demanti. Na ovaj način bi i stepen društvene odgovornosti medija bio postignut na viši nivo što, po nama, treba da bude jedan od ciljeva ovih izmena. Novinari u svojim komentarima treba da odgovaraju za istinitost podataka i ponavljam i posebno ističem da mediji u Srbiji budu oslobođeni bilo koje vrste pritiska i da im se omogući nesmetan rad. Takođe, što se tiče SPS želim potpuno precizno i jasno da kažem, mi smo zadovoljni profesionalnošću i objektivnošću kada je reč o radu svih medija u Srbiji. Međutim, u isto vreme je nedopustivo i ne želimo da verujemo u to da se iza zakona kriju neki koji bi hteli da sačuvaju svoj lik i delo. Mi u to ne želim da verujemo. Niko ne sme biti iznad zakon, niti sme sprečavati medije da objavljuju istinu i rade svoj posao. Iz tog razloga smatramo da su neke predviđene promene u tom pogledu veoma loše. Ne govorim o predloženim amandmanima, govorim o konkretnom predlogu koji je u raspravi u načelu pred narodnim poslanicima. Osnivački ulog recimo od 50.000 evra, depozit od 10.000 evra, jesu nedopustive, nepotrebne i ograničavajuće stavke. Zašto bi samo medij bio podložan gašenju posle 90 dana blokade računa. Postavlja se pitanje – zašto je on nešto drugo u odnosu na druga preduzeća koja su u blokadi i po par godina? Kazne i do 100 miliona dinara su naprosto prevelike. Svrha kaznene politike nije da nekog uništite, već da ga kaznite. U predloženim izmenama i dopunama zakona ima još propusta, ne bih da ih nabrajam, ali uticaćemo tokom rasprave po amandmanima i u pojedinostima da ih izmenimo. Na samom kraju, smatram da treba zakonski regulisati oblast koju pokrivaju štampani mediji, ali to ne sme biti ishitreno i na štetu objektivnog i nezavisnog novinarstva. To što smatramo da treba regulisati zakonski ovu oblast ne znači da treba gasiti štampane medije u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik gospodin Nenad Prokić. Izvolite.
Poštovani ministre, poštovani predsedavajući, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, nesvesno ili svesno pokazali ste smisao za tvrdu realnost, čak i za istorijsku pravdu, kada ste objedinili raspravu o ova dva zakona. Jer ima neka finalna ironija u tome što nas je taj nakazni kulturni model koji je devastirao zemlju tokom poslednjih 20 godina, sa svim svojim pogrešnim uzorima i idolima, i koji nije promenjen ni u najavi u Predlogu ovog zakona o kulturi, naterao da navrat-nanos donosite zakon o informisanju da biste zauzdali podivljale medije u njihovom primitivnom shvatanju demokratskih sloboda, a to shvatanje je direktno proizašlo iz naopakog kulturnog modela koji je vladao ovim društvom tako mnogo godina. To jeste spojeno. Neka finalna ironija, osveta finalne ironije je nastupila u ovom spajanju, nekako prirodno se to samo spojilo i zatvorilo jedan katastrofalni krug koje je ovo društvo opisivalo svih ovih godina. Žao mi je, ali bez sveobuhvatne promene kulturnog modela ovo društvo neće moći da krene u neku sretniju i bolju budućnost i ovo posrnulo društvo neće moći da očekuje bolje dane bez promene tog kulturnog modela. A neće biti moguće, niti se bilo kakvim zakonom mogu zauzdati primitivni mediji, jer kao što se zloupotrebljavala sloboda na njihovim stranicama, u tom našem društvu koje nije osvojilo osnovne demokratske kvalitete, tako se ni ubuduće neće moći da spreči zloupotreba ili mogućnost tužakanja za sve i svašta koja se otvara ovim zakonom. Neće ta mogućnost moći da bude zatvorena bez promene tog kulturnog modela o kome sam počeo da govorim u ovom obraćanju. Tek njegovom sveobuhvatnom promenom daje se mogućnost za nadanje da će taj osetljivi demokratski balans biti mogućan i u srpskom društvu napokon. Propušta se jedna šansa za oštrim zaokretom, a ništa manje od oštrog zaokreta neće biti dovoljno za bilo kakvu promenu i za formulisanje jednog novog sistema vrednosti kojim bi se društvo rukovodilo u budućnosti, a društvu u tranziciji tako nešto je zaista neophodno i preko potrebno. Taj kulturni model morao bi biti tako jasno definisan u Predlogu ovog zakona, taj priželjkivani kulturni model u ovoj državi, iz kojeg može da proistekne ono što priželjkujemo i u politici i u ekonomiji, a ne samo u kulturi, on bi morao biti tako jasno definisan da omogući promenu u svim segmentima društva, a ne samo u ovoj delatnosti koja je predmet samog zakona. Koja je to strateška promena sistema vrednosti u okviru kulturnog modela kojim se rukovodi društvo? Takva strategija se ne može formirati na samo tri godine, kako to piše u zakonu. Ona mora biti toliko sveobuhvatna da ona mora biti dugoročna. Mi smo društvo u tranziciji koje hoće da uđe u EU. Moramo da formulišemo novisistem vrednosti pre svega u kulturi, pa onda da se to širi, kao što je i propast počela sa kulturnim modelom, tako i oporavak mora da krene sa promenom kulturnog modela. Nema toga u Predlogu, ni na pravnom, čak ni na poetskom nivou. U preambuli švajcarskog ustava stoji – kroz uvažavanje različitosti okrenuti smo ka budućnosti. To možda jeste poetski, ali to usmerava jedno društvo u određenom vektoru koji je nedvosmislen i koji je precizniji od svake pravne formulacije. Možda u onom trećem stavu o strategijama to negde može da stoji. Krovni zakon; pa na čemu stoji taj krovni zakon? Gde su ti zidovi, gde su ti stubovi? Koliko se razumem u građevinarstvo, on ne može da stoji u bezvazdušnom prostoru u kome nema života. Ako nema zidova, ajde bar stubovi kao u nekom antičkom hramu. Na čemu počiva taj krovni zakon, na kakvojpromeni sistema vrednosti? Mi ćemo podneti nekoliko amandmana i molimo vas da ih ozbiljno razmotrite i po mogućnosti usvojite. Oni će možda pomoći da se nešto od svega ovoga pojavi, makar u najavi u nekom zrnu i u tom zakonu. Zakon o informisanju nije zakon. To je pet nekih stvari, to nije ni zakon, koje su sklopljene ovako ili onako, a zakon o kulturi bi se možda mogao dopuniti određenim, nekim sveobuhvatnim pogledom na ovo društvo i mogućom naznakom za njegov izlazak iz krize koja ga tako mnogo godina potresa. Mnogo veća ambicija je bila potrebna i mnogo veća odgovornost pri sastavljanju ovog zakona. On je od vitalne važnosti za ovaj tranzicioni period u našem društvu. Ako možemo nešto malo da popravimo našim amandmanima ili amandmanima svih ostalih, vidim da i Vlada sama daje dodatne amandmane. Očigledno se ta žurba, nepotrebna žurba, sveti nečim što će u budućnosti morati ponovo da se radi sa nekim većim obzirom, većom ambicijom i većom odgovornošću. Još jedna u nizu propuštenih šansi koju ovo društvo tako olako propušta.
Samo obaveštenje – danas ćemo raditi do 21.00 sat, a reč ima gospodin Miloš Aligrudić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, prvo moram da napomenem, izražavam u ime svih poslanika DSS, a nadam se da to mišljenje dele i drugi narodni poslanici, čak i oni koji to ne smeju da kažu, veliko razočarenje zbog spajanja ovih tačaka dnevnog reda u jedan načelni pretres. Radi prvo o zakonu o kulturi, koji je krovni zakon i koji zaslužuje ozbiljnu raspravu u parlamentu. Radi se o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, gde svaka izmena i dopuna tog kapitalnog izuzetno važnog zakona je od interesa za javnost i građane, od interesa za narodne poslanike, jer je sloboda medija u društvu preduslov demokratije. Ne radi se o bilo kakvom propisu. Pored gota, ne mogu da govorim na ime oba zakona, govoriću samo o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, jer da bih rekao ono što imam da kažem, treba mi sedam-osam minuta, ostalo vreme ću prepustiti mojoj koleginici iz DSS koja će govoriti o zakonu o kulturi, od ukupno 24 minuta koliko imamo na raspolaganju. Kada je reč o Predlogu o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, morao bih nažalost da vam kažem sledeće: ovo što je došlo u Narodnu skupštinu Republike Srbije, pa čak i ono što je došlo danas u vidu amandmana koje je podnela Vlada Republike Srbije na sopstveni predlog zakona, govori nam nekoliko stvari. Prvo, da je ovaj zakon pripreman u tajnosti, jer niko do pre neki dan nije znao šta imate nameru. Zatim je bez ikakve rasprave izašao u javnost, tako što je prvo dospeo u poslaničke klupe, što nije neobično, ali je kratkoća vremena i brzina kojom je pripreman izuzetno neobična. Kada smo pročitali šta ste napisali, suočili smo se sa tim da dobro razmislimo o tome ko stoji iza ovog predloga zakona. Gospodine ministre, vas lično ne poznajem. Par puta smo se u životu sreli tako što smo se samo rukovali ili prosto susreli u nekom hodniku ili prolazu i pozdravili. Poznajem ljude koji vas dobro poznaju i, mogao sam da čujem svašta o vama, ali nisam čuo nisam čuo ništa naročito loše, verujte mi. Od danas, od vašeg današnjeg ulaska u skupštinsku salu, kao odgovornog ministra za ovakav predlog zakona, verujte mi da ćete ući u istoriju. Da sam na vašem mestu, mene bi bilo ozbiljno sramota zbog ovoga što je učinjeno. Ovaj predlog zakona ima očigledno jasan motiv, da se neko od javnih političkih ličnosti sveti pojedinim medijima, tako što će se napraviti opšte odredbe u zakonu koje bi likvidirale ili blokirale rad određenih medija u Srbiji. Prvobitan predlog koji ste podneli imao je zamisao da ih blokira odmah, sa cenzusom predviđenim za osnivača od 50 hiljada evra, da bi se glasilo uopšte moglo objavljivati. Taj plan bi se ostvario, kako bi pravnici na latinskom rekli "ipso facto", onog trenutka kada zakon stupi na snagu. Onda ste se setili da bi to imalo takvu posledicu, pa ste ukinuli tu mogućnost vašim amandmanom. Odložili ste likvidiranje medija za nekoliko meseci, tako što bi se prvo stvorili određeni preduslovi, predviđeni ovim izmenama i dopunama zakona, nakon čega bi javni tužilac reagovao u pojedinim slučajevima, na način koji predviđaju ove izmene i dopune, a onda bi došlo do likvidacije medija. Drakonske kazne koje ste uveli ovim izmenama i dopunama zakona su prvo realno i faktički neostvarive. Retko ko bi to imao da plati, a i ako dođe do plaćanja ili prinudne naplate takvih drakonskih kazni za slučajeve koje ste predvideli, to bi automatski vodilo gašenju pojedinih medija. Da bi bilo jasno o čemu se radi, skrenuću vam pažnju na ono što jeste ovde suština. Vi biste mogli da nam branite ovde po ceo dan da se radi o tome da mora da se uvede red u medijski prostor, da se poslenici medija nauče tome da ne mogu odstreljivati ljude, pogotovu ne one koji se bave javnim poslom i javnim radom, na način kako je to do sada često činjeno u medijima. Da bi motiv možda bio da se na taj način zaštite ljudi od medijskog progona koji u Srbiji nije neobična pojava. Dešava se dosta često, ali ću vam na par primer, odnosno konkretno na mom primeru dati razloge da razmislite koliko ste u zabludi kada ovaj zakon donosite. Početkom ove kalendarske godine, nekoliko dnevnih listova pisalo je o meni kao o narodnom poslaniku koji je u prethodnom sazivu bio šef naše parlamentarne grupe u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope i navodili su da sam silne milione dinara potrošio na ta putovanja, iznoseći iznose koji su u osnovi tačni, a iskrivljujući sliku o njihovom značenju, tj. da te pare nikada video nisam, nego da je to državni trošak za parlamentarnu diplomatiju, kao što postoji državni trošak za Vladinu diplomatiju. To niko nije preneo. Da li sam bio ljut na te medije? Svakako da jesam. Ali, bio sam više ljut na moje kolege u Narodnoj skupštini Republike Srbije, koji su bili sa mnom u toj delegaciji i koji vrlo dobro znaju na šta je taj novac trošen i kako je trošen, i da niko nije stao u moju odbranu. Valjda zato što nije korektno stati u odbranu kolege iz druge poslaničke grupe koja je u opoziciji. Da u moju odbranu nije stala predsednica Narodne skupštine. Ne u moju odbranu, u odbranu ove institucije. Ova institucija je učinila sve što je mogla, i odgovorni ljudi u ovoj instituciji, da se takve stvari pišu. Sada, kada pogledate, da li sam bio ljut na medije? Jesam i na njih, jer oni koji su to pisali, morali su da znaju da iznoseći pola od istine iznose laž i da ta laž može štetiti ugledu onoga o kome se piše. Da li sam ih tužio? Nisam, iz dva prosta razloga. Prvi razlog je, što i u najuređenijim državama, mediji imaju takvu slobodu, i moraju da imaju, da političar koji obavlja javni posao, ne treba na taj način s medijima da komunicira, sem u drastičnim slučajevima. Druga stvar koju sam delimično rekao prvim razlogom, kao političar koji se ovim bavim profesionalno i radim u interesu građana, barem verujem da to činim duboko, ti isti građani imaju pravo da znaju na šta troše svoje pare. To pravo im ne smem odreći ni na koji način. Da, možda ima slučajeva u kojima možemo tužiti medije, ali se tužbe, gospodine Bradiću, podnose po Krivičnim zakoniku. Na ovoj sednici ćete imati izmene i dopune Krivičnog zakonika koje predviđaju pooštrene sankcije po privatnoj tužbi. Ljudi se od tih stvari brane u pravnom sistemu na taj način, a ne prekršajnim i administrativnim merama. Tako nikada nećete uvesti red, tako ćete uvesti medijsku blokadu i mrak u Srbiji. Ono što se nekada pričalo o tzv. Vučićevom zakonu, to je pesma za malu decu u odnosu na ovo što ste vi napisali, gospodine Bradiću. Sada se vraćam na pravo pitanje. Niste ovo vi pisali. Znamo mi to jako dobro. Odgovorite vi nama lepo na pitanje ovde, srpski i jasno, bez uvijanja u oblande i političku formu naše komunikacije u Skupštini Srbije – ko vam je ovo napisao? Ko je od ministara u vašoj vladi, političara, urgirao da seovo napravi na ovaj način? Recite nam ime, jer to hoću da znam. Sperite ljagu sa sebe, ostaće samo ona mala ljaga savitljivosti kojoj ste bili izloženi i na koju ste pristali, da bi ovo prošlo kroz vaše ruke i došlo u Skupštinu Srbije. Ne mogu da verujem da ste ovo vi. Ne mogu da verujem da ste ovo vi, gospodine Bradiću. Ne mogu da verujem da dopuštate ljudima, koji su pravnici u vašim službama, da vam prođe tekst Predloga zakona koji predlaže sledeće. Evo, da bi ljudi čuli u rane jutarnje sate, kada će se ovo prenositi, oni koji budu imali živaca da ovo gledaju i koji nemaju druga posla, da im objasnim šta ste napisali. Na primer, pošto to ništa ne valja od početka do kraja, evo vam eklatantan primer. Rekli ste da ako se javni medij ugasi, javno glasilo iz nekog od razloga, da niko ne može osnovati javno glasilo pod istim ili sličnim nazivom koji može asocirati na naziv glasila koje je ugašeno u roku od godinu dana od dana gašenja glasila, što je u redu, gospodine Bradiću. Onda ste rekli da onaj koji to učini ima da bude drakonski kažnjen zbog toga. Predvideli ste u zakonu ko registruje javne medije. Oni koji registruju javne medije, valjda, po službenoj dužnosti ne mogu da registruju javno glasilo koje ima isti ili slični naziv. Onda ste se setili kakvu ste glupost napisali, pa ste podneli danas amandman Narodnoj skupštini, u kojem ste spojili i jedno i drugo. Setili ste se onoga što treba da uradite, tj. da zabranite da neko prodaje i distribuira neregistrovano javno glasilo. To je u redu, gospodine Bradiću. Što se mene tiče, možete najdrakonskiju kaznu za tako nekoga da predvidite. Tu ne bihnikada reagovao, ali ste zadržali ovu stupidariju. Rekli ste da neko, i dalje vam to stoji, ko osniva javno glasilo ima da bude kažnjen što je probao da ga osnuje pod ovim uslovima. Tamo piše 14/a, stav 3. itd. Kako je to moguće, gospodine Bradiću? Moguće je ako se ne razmišlja od strane onih u vašem ministarstvu koji su pravnici, pripremaju predlog zakona ili ako im neko zabrani da razmišljaju i kaže im da moraju da postupaju na drugi način da bi se zadovoljili drugi interesi. Gospodine Bradiću, koji su ovde interesi zadovoljavaju? Hoćete li da blokirate medije? Moram danas da ih branim, ne zato što ću da branim urednika "Presa", koji je izvoleo naložiti svom novinaru da mene blati pre šest meseci, jer me to lično uopšte ne bi zanimalo, niti me pogađa, nego zato što, braneći slobodu medija, branim demokratiju u ovom društvu. Verovao sam, mislio sam, bez obzira što se možda oko nekih stvari politički ne bi složili, da ste u osnovi čovek koji se zalaže za demokratiju, ali ovo što ste napisali to nema nigde, suprotno je svim standardima zemljama članica EU. I kada ovo prođe i sa ovakvim izmenama koje ste predvideli u Narodnoj skupštini Republike Srbije, verujte mi da će vas naša poslanička grupa DSS goniti za ovo do Boga, ako treba. A kada dođemo na vlast, ovo ćemo promeniti svakako, jer ovo što ste napisali je neodrživo. Kada sam rekao da ćemo vas goniti, gonićemo vas političkim i pravnim sredstvima. Ako treba, obratićemo se i Savetu Evrope, OEBS-u. A oni koji budu bili oštećeni ovakvim predlogom zakona, koji je, na kraju krajeva, duboko protivustavan, ti ljudi, sada ih kuražim da se obrate i Međunarodnom sudu pravde u Hagu da bi se zaštitili vaših progona. Ovo što radite danas sa Srbijom i sa demokratijom u Srbiji putem ovog zakona je nešto zbog čega zaista treba ozbiljno da se zamislite i treba ozbiljno da delujete tako namršteno kao što sada izgledate. Ovo vam ne pričam zbog toga što želim da vas na neki način ponizim ili uvredim u ovoj skupštini, daleko od toga, ovo vam govorim zbog toga što mislim da se demokratija mora braniti adekvatnim sredstvima. I ako je moj govor ovde danas odbrana demokratije adekvatnim sredstvom, a verujem da jeste, to je najgore što vas danas od mene može pogoditi, gospodine Bradiću. Povucite ovaj zakon i ne pravite od svih nas budale, i ne pravite sebi u karijeri takvu mrlju od koje će se stideti vaši potomci.
Reč ima poslanik Vlajko Senić.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, rekao bih prvo da nije Predlog zakona koji se danas nalazi pred nama došao tako iznenada. On jeste rezultat, pre svega, politički treba preuzeti odgovornost i hoćemo da je preuzmemo, dela koalicionog sporazuma koji je napravila vladajuća koalicija kada je formirala ovu vladu, i samim tim deo i naših predizbornih obećanja. Donošenjem ovog zakona praktično ispunjavamo to što smo građanima rekli tokom izborne kampanje i verujem da ćemo uz podršku najvećeg broja poslanika, naših koalicionih partnera, do kraja meseca ovaj zakon i doneti. Što se tiče iznenadnosti njegovog pojavljivanja, samo bih prethodnika podsetio da su oni nas iznenada, ako mogu tako da kažem, preko noći naterali da donesemo rezoluciju o vojnoj neutralnosti, što je, čini mi se, možda i važnije od ovog zakona o informisanju i danas, nekoliko godina nakon toga, ne možemo da se ispetljamo iz te pozicije. Da ne pominjem ugovor o NIS-u i činjenicu da se takođe iznenada pojavio na sednici Vlade, posle raspisivanja predsedničkih izbora. Prema tome, i mnogo gorih je primera bilo i mislim da, što se ovog zakona tiče, on ima sasvim dovoljnu podršku u javnosti i poslanika, i političkih stranaka i udruženja, i verujem da će njegova završna forma biti izuzetan napredak u ovoj oblasti. Da kažem da postoje, rekao bih, dve pogrešne pretpostavke kada govorim o ovom zakonu. Prva je da je cilj gašenje medija i gušenje kritičke reči. Druga pogrešna pretpostavka je da su danas mediji u Srbiji potpuno slobodni i nezavisni i da ćemo ih donošenjem izmena i dopuna ovog zakona ugušiti i sprečiti tu njihovu slobodu koja danas postoji. Rekao bih da je donošenje ovog zakona naša civilizacijska obaveza koja će omogućiti i dodatno ohrabriti medije da mogu da pišu pre svega o Vladi, o parlamentu kritički i na pravi način, a onemogućiti medijski linč i bezgranično obračunavanje sa nekom unapred zadatom metom, bez obzira da li se radi o nekoj instituciji, pojedincu, političkoj stranci, bez ikakve odgovornosti za ono što je napisano ili izrečeno. Mislim da je odgovornost svih onih koji danas u Srbiji predstavljaju demokratski blok, ako uopšte više takva institucija u Srbiji može da se definiše, da eliminišemo jednu, rekao bih, dozu političkog konformizma koja poprilično traje u srpskom društvu, a ona glasi – ako mene ne napadaju, baš me briga što napadaju nego drugog i što krše njegova prava, sve dok nisam na meti neću da obraćam pažnju na to. Mislim da na ovaj način štitimo i one koji su danas na meti, štitimo i one koji su bili pre na meti, možda neke zakasnelo, ali to nas ne može sprečiti u našoj obavezi da ovaj zakon donesemo i da ovaj važan segment srpskog društva uredimo na jedan način koji će sigurno predstavljati značajan korak napred. Naravno da je donošenje ovog zakona izazvalo ogromnu medijsku pažnju, tenzije u društvu, jer se u medijima prepliću i politički, i ekonomski i svi drugi interesi jedne države, pa tako i Srbije. Bilo je neozbiljno i naivno očekivati da se oko ovog zakona postigne konsenzus, ali mislim da je dovoljno da on bude izglasan u Skupštini Srbije većinom za koju su se na izborima građani Srbije demokratski opredelili. Moram da kažem da nama smeta nesolidarnost dela naših koalicionih partnera, odnosno na kraju će se pokazati jedne političke stranke, jer postoje i zakoni za koje smo mi glasali, a za koje, kada bismo samostalno odlučivali, sigurno ne bismo njima dali podršku. Potpuno smo razumeli, a to je činila i DS kada smo formirali ovu vladu, potrebu da ispoštujemo učešće, npr, Stranke penzionera, da opteretimo sve građane Srbije značajno većim iznosom od onoga što je u ovom trenutku moguće kada govorimo o penzijama, da opteretimo budžet, da budemo u situaciji da pravimo dva ili tri rebalansa. Nismo se vodili isključivo stranačkim interesima, stavili smo čak u stranu tu nekakvu reformsku crtu koja je kod donošenja tog zakona bila nužna i zaista smo očekivali da će u nekim drugim stvarima, koje su možda naizgled nama važnije, ali mislim da to treba da bude jednako važno svima, doživeti istu vrstu solidarnosti. To se nije desilo kod ovog zakona. Imali smo i kod Zakona o privrednim komorama, ali sve je to shvatanje načina na koji vladajuća većina funkcioniše. I kada bismo mi, odnosno kada budemo odlučili da na isti način budemo tretirali zakone, moći ćemo u nekoj budućnosti sigurno da imamo više problema i mnogo sporije donošenje zakona. Verujem da je ovo poslednji takav slučaj i nadam se da se to ni sada neće desiti. Hoću da kažem da nije realno reći da će donošenje ovog zakona dovesti do gašenja velikog broja medija u Srbiji. Samo ću vas podsetiti, to svi dobro znate, da je u proteklih devet ili deset godina mnogo medija ugašeno samo od sebe. Nastajali su, trajali su neki dva broja, neki dva meseca, neki godinu-dve dana. Onda kada su završili svoju misiju, političku ili ekonomsku ili kakvu god drugu, nestajali su sa medijske scene kao da nikada nisu postojali, zatvarani su, otvarani su drugi ili slični pod drugačijim ili sličnim imenima. Mislim da je zbog toga predlog da se nakon tromesečne blokade ide automatski u zatvaranje nekih medija racionalno rešenje, zbog toga što se radi o velikom stepenu društvene odgovornosti i činjenici da pojedini mediji, sa ogromnim tiražom za koji se sami hvale da iznosi nekoliko desetina hiljada ili nekoliko stotina hiljada, ne mogu da dozvole sebi da budu u takvoj blokadi, jer onda tu nešto zaista nije u redu. Hoću da kažem drugu stvar, a to je teza da ćemo ovim ugušiti medijsku slobodu u Srbiji apsolutno nije tačna. Ni danas mediji u Srbiji nisu apsolutno slobodni onako kako bismo mi to idealizovali u nekakvom društvu. Nigde mediji nisu sto posto slobodni i normalno je da uvek postoje različiti uticaji, normalno je da će se ti uticaji nastaviti i posle donošenja ovog zakona, i politički, i ekonomski i svaki drugi. Ali, na ovaj način mislim da pravimo jedan značajan korak i šaljemo poruku srpskom društvu da hoćemo da menjamo stvari u toj oblasti i da hoćemo da ispoštujemo volju građana koji, verujem da su glasanjem za našu koaliciju, dali mandat i da tu oblast društva u potpunosti uredimo. Mislim da je tu najvažnija stvar pitanje transparentnosti vlasništva. To je vrlo dobra stvar, vrlo važna stvar. Na taj način nećemo zabraniti medijima da se svrstaju uz jednu stranku ili uz jednu stranu, ili uz jednu stranu u jednoj istoj stranci, što možete da čitate svaki dan u različitim medijima. Ali će bar čitaoci, slušaoci ili gledaoci moći da vide ko su vlasnici svega toga i da možda proniknu u neke prave ciljeve i motive takvog pisanja ili takvog govorenja i to je ste ono transparentno, o čemu je govorila poslanica Nove Srbije, i jeste prozirno. Mislim da na taj način omogućavamo svakom mediju da se bori za onu politiku za koju smatra da će omogućiti napredak ili nazadovanje ovog društva, šta je kome cilj, ali će u svakom slučaju medijska scena biti mnogo transparentnija, mnogo jasnija i građanima će mnogo jasnije biti koji je kvalitet i kakva je relevantnost određenih napisa i informacija. Amandmani koje je Vlada predložila jesu dokaz da je imala sluha za reakciju javnosti, koja je bila takva kakva jeste, da je izašla u susret, u onoj meri koliko je to moguće, da se neke stvari poprave sa dobrom voljom, a da se ne naruši suština zakona. Verujem da je to dobra stvar, pozitivna stvar, i siguran sam da će, ukoliko se tokom ove rasprave nekakvi konkretniji amandmani koji mogu zakon da poprave ili ga na drugi način predstave, a da ne ugroze njegovu suštinu, od strane nadležnog ministarstva biti prihvaćeni. Dakle, nadam se i verujem da će zakon jasnom većinom biti usvojen i da ćemo nakon toga vrlo brzo imati rezultate u medijskoj sferi i da će građani Srbije videti da i dalje postoji jasno pravo da se kritikuje i da se kritikuju one pojave u društvu za koje mediji smatraju da nisu dobre, ali da mora da postoji jasna odgovornost za ono što je napisano.
Reč ima poslanik Jorgovanka Tabaković.
Govoriti o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju znači pre svega postaviti pitanje zbog čega se tačka 1. identifikuje baš sa ovim zakonom? Da li je zaista Zakon o javnom informisanju i potreba da se on promeni toliko značajan? Da li je isto toliko bio značajan Zakon o regionalnom razvoju, koji se na prošlom zasedanju takođe našao pod brojem jedan, iako je u priličnoj meri neregulisan i zasniva se na kriterijumima koji nisu definisani? Građanima bih saopštila, što je nedvosmislen zaključak, da tačka 1. i prvo mesto zakona koje predlaže Mlađan Dinkić u stvari govore o značaju samog predlagača. Međutim, mislim da je taj predlagač svoj značaj malo precenio, makar u delu kaznenih odredbi, a gotovo čitav zakon govori o kaznenim odredbama, kada je, molim gospodina ministra da pribeleži ako ga niko nije upozorio, da 20 puta uvećane kazne možda jesu Dinkićevo shvatanje o sopstvenom značaju i meri vrednosti, ali su nezakonite po Zakonu o privrednim prestupima i zaista ne shvatam kako je Sekretarijat zakonodavstvo, ili kako već u Vladi taj organ nosi naziv, dopustio da zakon sa ovakvim propustom uđe u proceduru? Takođe, imate jednu odredbu koja je potpuno neustavna, a to je nemogućnost prepuštanja osnivačkih prava za jedno glasilo na nekog drugog. Po članu 83. Ustava, stav 1, to je u stvari ograničavanje prava na slobodno preduzetništvo. To su dve generalne i osnovne primedbe koje u smislu nezakonitosti iznosim u ime poslaničkog kluba Napred Srbijo. Slušala sam pažljivo vaše izlaganje. U dva navrata ste rekli da slobodu, i niste jedini koji je tako razumete, smatrate kao pravo da se čini ono što zakoni dopuštaju. Zato i treba u okviru zakona činiti ono što zakon dozvoljava. Zato i treba da donesemo zakon koji će dopustiti samo ono što je potrebno. Još je i Makijaveli to govorio, ali je pitanje ko određuje meru onoga što je potrebno zakonom definisati? U ime građana pitam, da li je prvi posao gospodina Dinkića da se bavi privredom, pa ono što tamo nije dovoljno dobro regulisano da sankcioniše, kažnjava i uređuje, počev od načina osnivanja firmi i sankcionisanja i kažnjavanja onih koji drže firme u blokadi, a ipak osnivaju nova pravna lica gde izbegavaju poreske obaveze. Da slučajno ne propustim da to dokumentujem, u vreme kada ste pisali ovaj zakon, 25. juna, u "Politici" izlazi intervju u jednom delu sa savetnikom gospodina Dinkića, Lukom Andrićem, koji na pitanje novinara – da li je Srbiji i zašto je Srbija, ne da li je, ona jeste raj za dužnike, odgovara da ako bi promenili propise o osnivanju i registraciji firme, po kojima bismo morali da proverimo bonitet, odnosno poslovnu prošlost, tj. dugove prema poveriocima, mi bi time ograničili u stvari pravo firmi na osnivanje i to ne bi bilo u skladu sa određenim evropskim direktivama koje propisuje EU. Na pitanje – zašto Agencija za privredne registre, koja registruje privredne subjekte koji ostavljaju dugove na prethodnoj firmi, a oni kao vlasnici, fizička lica, osnivaju nova preduzeća, da se i dalje bave prevarnim radnjama, ne namerama, gospodin Andrić odgovara ovako – Svuda u svetu ima zloupotreba, i na tome insistiram, ima zloupotreba u svakoj oblasti, a Dinkićev posao je privreda a ne mediji, ali mu to vladajuća većina dozvoljava i to je već njihov problem, ali se te manipulacije kažnjavaju na drugi način. Treba da reaguje Tužilaštvo i policija i da se sami poverioci pobrinu da tužbom napadnu osnivača firme i učine tzv. proboj kroz pravno lice. Zašto mislite, gospodine Bradiću, koji branite ovaj zakon, da treba otežati uslove osnivanja glasila, umesto da otežate uslove osnivanja firmi u smislu dovođenja odgovornosti na jedan viši nivo? Ili mislite da je u životu građana Srbije, jednog građanina koji ujutru izlazi u kupovinu sa 35 dinara, pitanje je izbora da li će kupiti novine ili će kupiti hleb. Šta drugo da vam kažem o značaju jedne ili druge teme? Otežavate uslove osnivanja i kažete da u svakom trenutku osnivač glasila mora da ima određenu visinu osnivačkog uloga na računu, a firme se mogu kupovati na šest rata, bez imalo gotovog novca i bez ozbiljnije garancije. Gde je tu mera vrednosti, odgovornosti i sloboda? Tražite odgovornost osnivača, kupca privatizovanog preduzeća. Gde je odgovornost prema životu građanina, njegovoj egzistenciji? Gde je odgovornost gospodina Dinkića i ostalih organa prema malim akcionarima koji svakodnevno štrajkuju, koji se samokažnjavanjem, blokadama puta trude da ostvare svoje pravo? Koja je to mera trajanja nepravde da bi se na neki takav akt reagovalo izmenom zakonskog propisa? Koliko je neuspešnih privatizacija potrebno evidentirati? Koliko je ugovora potrebno raskinuti ili ljudi ostaviti na ulici bez posla da bi se krenulo sa izmenom zakona? Ne, vi menjate Zakon o javnom informisanju i to tako uvodeći nezakonite i neustavne odredbe ne samo za osnivača, nego čak i za distributera tog glasila. Zar ovih osam godina neuspešne privatizacije nije dovoljno da se pokrene procedura izmene, jer u ovom društvu izgleda da je važnije kome nešto smeta, i zato sam govorila o značaju gospodina Dinkića kao predlagača, nego šta smeta i kolikom broju ljudi smetaju neki propisi, odnosno ne da li mu smetaju nego koliko ugrožavaju život ljudi. Hoću da vam kažem, a vi ćete mi verovati na reč, bez obzira da li ste osetili glad, da je glad najnepodnošljivija nepravda koja se jednom čoveku može naneti i da je to vrhunska sloboda od gladi i od nerada koju smo dužni da obezbedimo građanima Srbije. Vi ovde izričete čak sebi navodno neke mere kada se ogrešite o glasilo, o amandmanima ću kada bude vreme govoriti precizno, stvarajući nam privid jednake odgovornosti od strane Vlade prema osnivaču glasila kada mu neopravdano nanesete štetu zbog zatvaranja ili zaplene tiraža. Osnovno pitanje je sledeće – da li je zločin kad neko učini neki zločin ili kad neko o tom zločinu govori ili piše? Nije nepristojan onaj koji ukazuje na lopovluk, krađu, ko govori srpskim jezikom o tome. Problem je u onome ko to čini i ko sa uvođenjem neslobode odnosno zatvaranjem medija treba da spreči da se o tome ne govori. Ne, vi ste vrlo lepo uveli sankciju za član 37. i tražite pravosnažnu presudu za kažnjivo delo, a ne dopuštate da vam amandmanom izmenimo definiciju člana 37. šta može da bude definisano tim članom da bi moglo da bude sankcionisano. I u članu 92. neverovatna je preciznost kojom utvrđujete koliku ćete štetu naplati od onog ko je izrekao nešto što se vama ne dopada. Poštovani ministre, pozdravite predsednika partije. Ta preciznost u proceni vrednosti preduzeća ne postoji. Sakrivana je imovina, prodavana su za deset procenata vrednosti knjigovodstvene. To je pitanje za ovu Srbiju, a ne ovaj zakon. Želim na kraju da svoje kolege iz ove skupštine podsetim da se u trenutku kada budu glasali za ovaj zakon sete pouke koju nudi jedna dobra stara priča – u cara Trojana kozje uši.
Reč ima poslanik Zoran Bortić.
Poštovani predsedavajući, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, cenjene kolege narodni poslanici, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, koji je Vlada Republike Srbije po hitnom postupku dostavila Narodnoj skupštini na razmatranje i usvajanje, po mom mišljenju predstavlja korak nazad u odnosu na postojeći Zakon o javnom informisanju i sužava stečena demokratska prava, kako osnivača i izdavača javnih glasila, tako i građana koji će, ako predloženi tekst zakonskih izmena bude usvojen, biti uskraćeni za slobodni protok informacija. Aktuelni Ustav Republike Srbije baštini jedno od osnovnih demokratskih načela, a to je načelo da se dostignuti stepeni sloboda i prava građana ne može sužavati novim pravnim aktima. Predloženi zakonski tekst o javnom informisanju predstavlja očit primer da predlagač pokušava da suzi i ograniči dostignute slobode i prava koje u oblasti informisanja garantuju i Ustav Srbije i dosadašnji Zakon o javnom informisanju. U tom smislu, posebno su ilustrativne kaznene odredbe koje desetostruko i više puta pooštravaju dosadašnje, kao i odredbe koje se odnose na osnivački kapital kojim vlasnik javnog glasila mora da raspolaže prilikom osnivanja javnog glasila. Ova odredba stavlja privredne subjekte koji se bave delatnošću javnog informisanja u potpuno neravnopravan položaj sa drugim subjektima u privredi, koji pri pokretanju neke privredne delatnosti ne moraju posedovati ovolika osnivačka sredstava i kapital. Sredstva od 50.000 evra za osnivača koji izdaje jednodnevno glasilo ili 100.000 evra ako izdaje dva ili više glasila predstavljaju direktno ograničavanje građana da pokreću aktivnost u ovoj delatnosti i stvaraju nelojalnu konkurenciju među privrednim delatnostima. Pored toga što osnivač mora prilikom osnivanja javnog glasa deponovati pomenuta sredstva, predlogom zakona on se obavezuje da ta sredstva drži na raspolaganju sve vreme izdavanja javnog glasila, a ako ih smanji ispod navedenog iznosa, dužan je da u roku od 30 dana zaustavi izdavanje javnog glasila. Šta to znači? To zapravo znači da predlagač zakona i na ovaj način pokušava da ograniči slobode i prava medija, i ograniči broj subjekata koji će se baviti ovom delatnošću. Mi mislimo da je to pogrešno i da se dostignute slobode u oblasti informisanja ne smeju ograničavati zbog činjenice da pojedini mediji zloupotrebljavaju te slobode. Mislimo da i postojeći zakon o javnom informisanju, kao i drugi propisi regulišu ovu oblast, imaju dovoljno kaznenih odredbi da se na pravi način sankcionišu sve zloupotrebe koje pojedini mediji koriste da bi privukli veći broj čitalaca ili gledalaca. Naša poslanička grupa, a posebno mi iz SPS, nemamo nijednog razloga da podržimo sužavanje i ograničavanje prava i sloboda u oblasti informisanja. Zato ovaj tekst zakona koji je Vlada predložila treba ili dopuniti amandmanima koji će ga poboljšati ili skinuti sa dnevnog reda ove sednice.
Reč ima narodni poslanik gospođa Lidija Vukićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, na samom početku želim da istaknem da smo mi imali dve sednice Odbora za kulturu, imali smo više, međutim, ove dve su značajne po tome što su tim sednicama prisustvovali svi upravnici ili sve javne ličnosti koje rade u kulturnim institucijama, kao i predstavnici udruženja. Zahvaljujem im se na prisustvu i mislim da su tom prilikom dali veoma suštinske i svrsishodne primedbe, koje su čak u osnovi mogle da poboljšaju Predlog zakona o kulturi, koji treba da se pretoči i da konačno posle 17 godina dobijemo zakon o kulturi. Ono što je diskutabilno i ono što je problematično jeste, po mom mišljenju i po mišljenju SRS, ovi ljudi koji su došli, koji su moje kolege, koji su istaknuti radnici kulturni, su prevareni iz prostog razloga što je Predlog zakona o kulturi prvo prošao Vladu, pa je onda došao na raspravu. Dakle, on je već bio definisan takav kakav jeste. S druge strane, ono što je eventualno prihvaćeno od svih tih veoma značajnih i suštinskih predloga je nešto što je od minornog značaja za ovaj zakon, te tako ispade da su ljudi dolazili za džabe, a Ministarstvo kulture se nije osvrnulo i nije dalo sebi dovoljno vremena, verovatno nisu imali vremena da se ozbiljno pozabave ovim predlogom zakona o kulturi i da napišu adekvatne amandmane, već se oni pišu u pet do dvanaest. Nama je jutros bio sazvan Odbor za kulturu i informisanje u 10.00 časova, sa nekim primedbama koje su od minornog značaja i koje veoma malo mogu da poprave ovaj zakon. Rekla bih da Predlog zakona o kulturi ne možemo tako da nazovemo jer to je prevara, prevara je za sve nas koji slušamo o tom predlogu zakona o kulturi. Ovo se zove državna uprava u kulturi. Kada bismo tako nazvali ovaj zakon, onda bismo mogli da kažemo – stvarno je zakon odličan, dobro je napisan i odgovara svom imenu. Zašto državna uprava u kulturi? Iz prostog razloga što sve ingerencije imaju Vlada, kao izvršni organ, i Ministarstvo, koji su donele veliki broj podzakonskih akata koje sprovode. Ovaj predlog zakona je bio u raspravi i proteklih godina. Međutim, na ovo da se uključi u raspravu Predloga zakona o kulturi imali su samo privilegovani predstavnici udruženja bliski vlasti i privilegovani predstavnici javnih kulturnih ustanova takođe bliski vlasti. Kako se vlast često menjala, tako je morao Predlog zakona o kulturi da se prilagođava, pa ga čekasmo punih 17 godina i na kraju ništa dobro i ništa korisno dočekali nismo po kulturne radnike u Srbiji. Zakonske odredbe su pravljene prema interesima nekih pojedinih institucija i interesima pojedinih udruženja bliskim vlasti i tako su se naravno prema tim aršinima formirale i komisije koje su pravljene pri ministarstvima kulture. One su bile zadužene za davanje određenih novčanih sredstava koje bi finansirale projekte, kako vi to kažete, razne filmove, nacionalne penzije, što je jedna od najbolnijih tačaka ovog predloga zakona o kulturi, finansiranje koncerata i svih drugih aktivnosti u domenu kulture koje se tiču Srbije. Što se tiče komisije za dodelu nacionalnih penzija, mislim da je to veliki greh koji je napravljen prošle godine i da na to uopšte ne znam šta biste mogli, gospodine ministre, da mi odgovorite. Nismo imali jasne kriterijume na osnovu kojih bi utvrdili koja je to komisija i prema čemu ona donosi i nekog nagrađuje epitetom i daje mu nacionalnu penziju, a nekom ne. Imamo jedan drastična primer, a to je da je gospođa, ne bih joj pominjala ime, znate vi dobro koja, a i ona će sama da se prepozna, koja je imala 10 godina radnog staža u Srbiji ili bivšoj Jugoslaviji, jer ona traje malo duže, koja je pola svog radnog veka provela u Americi, dobitnik je nacionalne penzije. S druge strane, imamo gospođu, recimo Dubravku Nešović, za koju, kako kažu, nisu i čuli, a što je velika sramota, koja je svoj radni vek provela u Srbiji, koja je dobitnik svih evropskih nagrada, a pošto vi ukus Evrope veoma cenite, nadam se da vam to nešto znači i govori, koja živi na ivici egzistencije. Kroz primer gospođe Dubravke Nešović govorim još o stotinama zaslužnih umetnika koji su došli u neke godine, a žive maltene od javnih kuhinja i na taj način se izdržavaju. To je velika sramota i velika grehota. To moram da kažem. Nešto što je jedan od najvećih, čini mi se, i ključnih problema ovog predloga zakona o kulturi jeste i to da direktno kršite Ustav. Kršite Ustav i radite u suprotnosti sa Zakonom o radnim odnosima. Malopre smo dobili jedan papir gde se kaže: "Odbor je saglasno članu 45. Poslovnika Narodne skupštine razmotrio Predlog zakona o kulturi i smatra da je Predlog zakona u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije". Nije tačno. To je laž. Moram da kažem zbog čega? Zato što u ovoj zemlji od dana kada stupi na snagu zakon o kulturi nijedan umetnik zaposlen u kulturnoj instituciji nema pravo na stalni radni odnos. Molim vas, to je u suprotnosti sa Ustavom i Zakonom o radnim odnosima. Vi se približavate Evropi i hoćete da mi pošto-poto naš sistem i u kulturi promenimo i da uđemo u Evropu. Vi ste zaboravili da su umetnici u Evropi zaštićeni jakim sindikatima, a da će kod nas ti isti umetnici, gde se vrši reizbor glumaca na tri godine, čekati u redu ispred kontejnera, jer više i tu nema mesta. Direktno izvodite ljude na ulicu. To je nešto što je katastrofalno. Ne nudite nikakav socijalni program i nema nikakve otpremnine. Apsolutno izbacujete ljude na ulicu. To je strašno. Pošto vi verovatno razumete na koji način živi pozorište. Pozorište živi kroz glumce. Pozorište živi kroz mladog glumca koji se godinama razvija, koji na početku dobija lakše uloge, a onda shodno radu, shodno životnom iskustvu on ide u sve teže i teže, radi sve teže i teže uloge. Pozorište je živa institucija. Mi ukidamo pozorište kao takvu instituciju. Ovim predlogom zakona o kulturi nisu predviđeni kriterijumi i uslovi za sticanje statusa kulturnih ustanova od nacionalnog značaja, što je katastrofalno. Dakle, uslove utvrđuje Vlada kao izvršni organ, što je nedopustivo. Ovim zakonom se moraju pobrojati, a to nigde nema u Predlogu zakona o kulturi, koje su to ustanove od nacionalnog značaja. Nemojte da mi kažete da Matica srpska i Srpsko narodno pozorište u Novom Sadu, Narodno pozorište u Beogradu, Etnografski muzej, da nemaju status ustanova od nacionalnog značaja, iako neki od njih slave stogodišnjicu. Tim zakonom kršite zakon koji je donet 92. godine, gde su i Matica srpska, i Srpsko narodno pozorište i sve ustanove koje sam pobrojala ustanove od nacionalnog značaja. Sada govorim samo o suštinskim problemima i onome što je najbitnije u ovom zakonu. Ovim zakonom ukidate Zakon o udruženjima i tu kršite Zakon iz 93. godine. Sada za razliku od prethodnog zakona, za razliku od ustanova od nacionalnog značaja gde se pita Vlada kao izvršni organ, ovde se sad pita Ministarstvo. Ministarstvo kulture treba da određuje i utvrđuje koja reprezentativna udruženja treba da utvrđuju svojstvo umetnika i izvođača. Iz tog razloga sam rekla da ovaj zakon pre bi mogao da se nazove državna uprava u kulturi, jer koliko vidimo, za sva ključna pitanja, za sva bitna pitanja koja su važna i koja se tiču radnika u kulturi pitaju se i ingerencije imaju Vlada i Ministarstvo. Ono šta je trebalo da uradite vi dobro znate, neću da govorim o tome. Trebalo bi da u Komisiji za dodelu statusa, recimo, istaknutog umetnika, za dodelu nacionalnih penzija i zvanja istaknutih umetnika učestvuju svi predstavnici udruženja radi objektivnosti. Trebalo bi da smanjite broj članova predstavnika Vlade i ministarstava. Nije valjda da će neko iz Vlade i iz Ministarstva da određuje ko je zaslužan da dobije nacionalnu penziju ili ko je zaslužan umetnik u ovoj zemlji, a ne poznaje kao svaki prosečan gledalac ko je dobar glumac i po njegovom ličnom nahođenju jeste ili nije. Dakle, trebalo bi smanjiti broj članova predstavnika, a staviti što veći broj članova strukovnih udruženja, radi objektivnosti. Molila bih vas da se zaista pozabavite na pravi način ovim predlogom zakona o kulturi. Mislim da vam nije dovoljno stalo. Mislim da je vaš cilj i interes da se progura ovo ovako kako jeste. Najveći broj umetnika je glasao za vašu partiju. Vi ste sada prosto ih sveli i dovodite ih do prosjačkog štapa. Šta ćete da uredite sa tim reizborom, šta ćete da uradite sa nacionalnim penzijama, kojim aršinima ćete da delite ljudima? To ostaje da se vidi. U svakom slučaju, možete vi da se podsmevate i da to vama bude i ovako i onako. Molila bih vas da malo zađete među umetnike, i vajare, i glumce, i slikare, i da malo pogledate i da se osvrnete i da vidite koliko su zadovoljni prošlim dodelama nacionalnih penzija. Bez jasno utvrđenih kriterijuma vi ste to činili. Dakle, radite pošteno i onako kako treba. Ova zemlja je to zaslužila. Kulturni radnici u ovoj zemlji su to zaslužili. Prema tome, smatram da ovaj predlog zakona o kulturi nije dobar. Naravno da SRS neće podržati ovaj predlog zakona o kulturi, a amandmanima ćemo pokušati da rešimo da se bar nešto popravi ovim zakonom. Hvala.
Zahvaljujem gospođo Vukićević. Ovim bi završili sa današnjim radnim danom. Nastavak sednice zakazujem za petak, 17. jul, sa početkom u 10.00 sati. Prvi na listi prijavljenih je prof. Mićunović, pa gospodin Ivanji, pa tako redom. Odmorite se, dugi dani su pred nama. Pozdrav.