Hvala. Još jednom bih vas molio, ako je moguće, da ne kasnite sa početkom zasedanja, jer se na taj način ne ide u Evropu, a ujedno bi građanima Srbije čestitao Dan Evrope i Dan pobede. Kada je u pitanju poslaničko pitanje, nastavio bih ono što je juče DS započela, a to je pitanje Vladi kako misli da reši tešku ekonomsku situaciju u zemlji? Tražili smo posebnu sednicu na tu temu. Moje pitanje Vladi, pošto ovo pitanje ne može da čeka ni dana, jeste šta će učiniti da hitno zaustavi ozbiljan svakodnevni rast nezaposlenosti? Šta će učiniti da obustavi pad standarda građana i šta uopšte Vlada planira od ekonomskih i socijalnih mera kako bi omogućila preživljavanje građana u ovoj situaciji, kada se Vlada do sada uopšte nije bavila ekonomijom i ono što se bavila bolje da se nije bavila, kao što se to ovih dana bavi ministar Dinkić? Druga stvar se dotiče ove teme, a to je činjenica na koji se način poslednjih dana i poslednjih meseci, otkad je ova Vlada u svom mandatu, troše budžetska sredstva. Imali ste prilike da ovih dana, i po tome Srbija postaje zemlja čuda, gledate da jedno javno preduzeće finansira… Molim vas, kolege, ako je moguće da završim sa poslaničkim pitanjem. Molim vas da mi ovo ne oduzimate od vremena. Dakle, šta će Vlada učiniti da spreči netransparentno trošenje sredstava građana Srbije? Javno preduzeće "Informatika" iz Novog Sada, koje ubira prihode od komunalnih usluga, platilo je tri miliona dinara za štampanje CD jednog pevača. S druge strane, vidimo da neke lokalne samouprave, gde je na vlasti SNS, SPS itd, organizuju dolazak na koncert Ane Bekute u Beograd itd, itd. Pitao bih Vladu ko finansira bilborde koji su ovih dana širom Srbije okačeni, postavljeni i na kojima piše: "Pijte mleko", a sa likom Suzane Mančić, Cece itd? Ko plaća te ličnosti? Ko plaća bilborde? Koja je namena? Da li je to finansiralo Ministarstvo za poljoprivredu, Ministarstvo za zdravlje, Ministarstvo za kulturu? Molimo da dobijemo odgovor pošto nema potpisnika. Zbunjeni su građani. Ne znam koliko aflatoksina ima u tom mleku, ne piše ni to, ali je to ozbiljno pitanje jer je izvoz mleka prepolovljen. S druge strane, postavio bih pitanje prvom potpredsedniku Vlade, Vučiću. On je ovih dana bio u Hrvatskoj, u poseti Hrvatskoj. Desilo se prvi put da jedan predstavnik države Srbije ode u Republiku Hrvatsku, a da ne razgovara sa predstavnicima srpskog naroda. Ne samo sa saborskim zastupnicima, on nije razgovarao ni sa episkopom zagrebačkim, nije razgovarao ni sa episkopom dalmatinskim. Podsećam da ga je posetio u predizbornoj kampanji za prethodne izbore pre godinu dana. Nije razgovarao ni sa jednim građaninom srpske nacionalnosti u Hrvatskoj. Molim vas, gospodo iz SNS, znam da pominjanje Vučića kod vas izaziva uznemirenje, uzbuđenje, ali dopustite mi da postavim pitanje gospodinu Vučiću zbog čega nije razgovarao sa Srbima iz Hrvatske da njih pita šta su njihovi problemi? Da li je bio važniji ručak ili doručak na Maksimiru ili šetnja Zagrebom od razgovora sa Srbima u Hrvatskoj? To govori o neiskrenosti politike prvog potpredsednika Vlade, a verovatno potencijalnog kandidata za predsednika. Molim odgovor na pitanje zašto nije razgovarao sa Srbima? Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dejan Rajčić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, postavio bih pitanje Ministarstvu prosvete i nauke. Naime, 26. aprila Ministarstvo prosvete je objavilo konkurs za upis učenika u srednje škole za narednu školsku 2013/2014. godinu. Prema nekim kriterijumima i parametrima koje je Ministarstvo uzelo u svoju analizu, u razmatranje, opredeljeno je da se na području Školske uprave Niš za narednu školsku godinu smanji broj odeljenja u srednjim školama, odnosno u prvim razredima srednjih škola. Od četiri niške gimnazije predviđeno je smanjenje za po jedno odeljenje u tri gimnazije. Od 22 stručne škole takođe je predviđeno smanjenje po jedno odeljenje. Stoji činjenica da je školske 2012/2013. godine upisano 635 đaka manje u odnosu na prethodnu školsku 2011/2012. godinu. To je posledica nedostatka dece, smanjenja nataliteta, a sve to generalno je posledica i reflektovanje jedne velike socijalno-ekonomske krize koja poslednjih par decenija vlada i koja je naročito vidljiva na prostoru južne i jugoistočne Srbije. Pitanje za Ministarstvo prosvete glasi – da li je moguće da se Ministarstvo prosvete zauzme i izmeni kriterijume i umesto smanjenja broja odeljenja u niškim srednjim školama, odnosno, ne samo niškim, nego na području Školske uprave Niš koja zahvata Toplički okrug, Pirotski pored Nišavskog i još neke druge, da se umesto smanjenja broja odeljenja ide na varijantu smanjenja broja učenika u tim odeljenjima i da se sa sadašnjih 30 ili 32 učenika prosečno po jednom odeljenju umanji za četiri do pet učenika i na konto tih umanjenih broja učenika u odeljenju ostavi mogućnost da se zadrži postojeći nivo odeljenja u prvim razredima srednjih škola? Na taj način bi smo postigli i dvostruki efekat. Naime, nastava koja bi se odvijala u odeljenjima od 25 ili 26 učenika sigurno bi bila kvalitetnija u odnosu na odeljenja koja broje 30 do 32 učenika. Sa druge strane, ne možemo nikako zanemariti problem koji će se pojaviti prilikom broja smanjenja odeljenja u smislu tehnoloških viškova nastavnog osoblja koji će se tu javiti. Šta raditi sa tim ljudima? Prosvetni radnici prilikom odabira svog poziva naime nisu imali u vidu da će u nekom trenutku, u ovoj državi postojati nedostatak dece, da će demografska situacija biti toliko negativna da će se to direktno odraziti na njihov posao. U redu je ako je neko profesije inženjerskog profila, mašinski inženjer, građevinski inženjer, taj već ima mogućnosti da nađe posao u privredi. Ali, šta uraditi sa istoričarima, geografima i sličnim profilima, biolozima, koji osim u toj profesiji bukvalno nemaju kuda gde da odu na drugu stranu i da traže neko drugo uhlebljenje. Hoću da apelujem na Ministarstvo prosvete da ne može linearno da posmatra problem nedostatka dece i da se pitanje smanjenja broja odeljenja primenjuje linearno u celoj Srbiji, a nisam toliko siguran ni da se linearno primenjuje u celoj Srbiji. Naime, priznajem da nemam dovoljno podataka koji su vezani za područje Vojvodine i područje grada Beograda. Plašim se da se možda na redukciju išlo samo na centralni deo Srbije, ali pitanje koje bih postavio Ministarstvu prosvete je – da li je moguće da se prilikom korekcije ovog postojećeg konkursa uzme u obzir i ide na kriterijum smanjenja broja učenika u odeljenju, umesto na smanjenje broja odeljenja uz argumente koje sam prethodno naveo i obrazložio? Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Nataša Mićić. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, tražim obrazloženje od predsednika Skupštine koji danas nije prisutan. To što retko prisustvuje sednicama takođe govori o njegovom odnosu prema parlamentu, a ono što je još važnije, smatram da se kao predsednik Skupštine, pre svega, ne ponaša onako kako bi trebalo, kao najodgovorniji, kao onaj ko bi trebao najviše da vodi računa o kredibilitetu parlamenta. Nasuprot tome, on se ovde ponaša kao potpredsednik SNS. Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da među nama ne bi trebalo da ima tajni što se tiče funkcionisanja parlamenta i finansiranja parlamenta. Naravno, da bi svi mi kao i svi ljudi koji žive i rade u ovoj zemlji trebalo da znamo sve o parlamentu, a naročito o tokovima javnog novca. Sad mi objasnite, tražim od predsednika Skupštine da mi objasni, po kojoj to tajnoj metodi, svemirskoj, megametodi sam ja i to u vreme praznika, kada ne rade skupštine, kada ne može da se demantuje proglašena za najskupljeg poslanika u ovom parlamentu? Ako uzmete u obzir da sam poslanica koja ovde nema ni najviše staža, niti poslanica koja ima neku funkciju u ovom parlamentu, onda ćete videti koliko je ta laž gnusna i koliko je sve iskorišćeno da se zapravo linčuje opozicija, a pre svega LDP. Pošto sada nemate argument da nas napadate kako smo ekstremisti, kako smo izdajnici, onda ste našli način kako da nas diskreditujete lažnim, friziranim podacima kako smo mi iz LDP najbahatiji i najskuplji poslanici. Mislim da je pravo svakog građanina da zna sve o zaradama, najpre ja nikako ne mogu imati veću zaradu od samog predsednika Skupštine, pa ni od potpredsednika. To je vrlo jasno. Što se tiče troškova, oni takođe moraju biti transparentni, mislim na troškove narodnih poslanika. Dakle, tvrdim da nisam naplaćivala naknadu za putne troškove iako nisam iz Beograda, iako ne posedujem stan u Beogradu. Da nisam na službena putovanja u inostranstvu za prethodnih 10 godina potrošila niti jedan jedini dinar, što me svrstava u red najrentabilnijih poslanika i što me i po plati i po troškovima svrstava u drugu polovinu liste kao i mog kolegu Hajdarevića koji je takođe, dakle, u svim udarnim vestima za vreme praznika bila je ta lažna, frizirana vest da sam ja zapravo najskuplji poslanik. Kako da se ispravi greška? Ako je jedan dan bila vest da sam ja najskuplji poslanik, ako je drugi dan, tek popodne, državna agencija TANJUG to demantovala i objavila kako ja nisam najskuplji poslanik, mislim da je ostalo otvoreno pitanje da vidimo i da je potrebno da javnost zna ko su ti poslanici koji najviše koštaju i po platama i po troškovima. Zato tražim od predsednika Skupštine, od sekretara za koga verujem da on nije njegov lični sekretar, nego sekretar čitave skupštine, da se objave od najveće do najmanje zarade u ovom parlamentu, a isto tako i troškovi. Troškovi, kao što znate mogu da budu po tri osnova, a to su naknada za zakupninu ili naknada za putne troškove. Te opcije mogu koristiti oni koji su van Beograda i koji nisu dobili stan, na primer kao što su 1999. godine dobili vicepremijer i predsednik države, iako sam takođe bila predsednica Skupštine i imala sam značajne i odgovorne uloge u ovoj zemlji. Od urušavanja parlamenta niko neće imati koristi, svi ćemo imati štetu. Dan kada su te lažni, frizirani podaci objavljeni je bio dan kada je LDP predao listu u Zemunu. Da ironija bude veća to je bio Dan slobode medija. Onda, zamislite u kakvoj zemlji živimo kad se mogu do te mere frizirati i lažirati podaci i da se narodni poslanici koji su opozicija, pre svega LDP, označe kao najbahatiji, a zapravo su ubedljivo najrentabilniji i najpošteniji poslanici kada se sagledaju svi troškovi koje smo do sada napravili.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospođo predsedavajuća, prvo bih svim građanima Srbije i Evropljanima čestitao Dan pobede nad fašizmom i Dan Evrope i istakao da je Srbija jedna od retkih zemalja koja je imala dva velika antifašistička pokreta. Prvi je predvodio general Dragoljub Draža Mihajlović, koji je prvi gerilac u porobljenoj Evropi i drugi je bio Partizanski pokret. Međutim, Srbija se i dalje licemerno odnosi prema svom prvom antifašisti jer iako je zakonski izjednačen, u potpunosti su izjednačena oba pokreta, nijedan pripadnik Ravnogorskog pokreta još nije dobio penziju od Republike Srbije, što nije slučaj u Sloveniji. Slovenci su se više odužili ravnogorcima nego Srbija i nadam se da će Srbija u budućem periodu tu svoju veliku sramotu ispraviti. Ono što je moje pitanje, pitanje za ministarku zdravlja tiče se aktuelne teme. Naime, 2006. godine je Ministarstvo zdravlja imenovalo radnu grupu sa zadatkom da izradi nacionalni program i nacionalnu strategiju za borbu protiv ranog otkrivanja kancera. Evropska unija kao humanitarnu pomoć svojih poreskih obveznika, srpskom zdravstvu je isporučila 6,6 miliona evra za skrining program za rano otkrivanje kancera koji je najsigurniji način u borbi protiv ove opasne bolesti. Program je usvojen 2008. godine, od tada je u nekoj meri smanjena smrtnost jer smo ipak u pogledu mortaliteta nažalost na neslavnom prvom mestu u Evropi. Godine 2009. Evropska unija je dala novac. Bilo je potrebno nabaviti samo mikroskope, opremu za detektovanje raka i obučiti one koji će raditi na njima. Ministarka zdravlja je krajem prošle godine na sastanku skupštinskog Odbora za zdravstvo izjavila da će Srbija doći u opasnost možda da vrati Japanu negde oko tridesetak mamografa koji su ranije dobijani iz donacija, zbog toga što nije obučila osoblje da rukuje njima. Projekat koji je usvojen 2008. godine, bez obzira što Evropska komisija uvek u svojim izveštajima naglašava da je Srbija leglo korupcije u zdravstvu, projekat je ipak u nekoj meri zaživeo. Osnovana je Nacionalna kancelarija za skrining pri Institutu za javno zdravlje i obučeno je oko 400 lekara i tehničara. Kroz tendere za nabavku opreme nabavljeno je 15 analognih i šest digitalnih aparata za mamografiju, 28 radnih stanica, 18 video sistema itd, itd. Međutim, po broju raka grlića materice Srbija je i dalje prva u Evropi, jer na 100 hiljada žena imamo 27 žena koje su obolele i godišnje umru 452 žene a preživljavanje je u direktnoj vezi sa vremenom u kome se otkriva postojanje grlića materice. Primera radi, Slovenija, koja nam je često uzor u svom ponašanju, je samo za godinu dana više primenila skrining program nego mi za nekoliko godina. Ono što je zabrinjavajuće, to je da kasni nabavka laboratorijske opreme i mikroskopa za detektovanje raka, tako da Srbija može izgubiti još godinu dana dok se ne nabavi ta oprema, dok se ne instalira, dok se ne obuči osoblje. Moje konkretno pitanje ministarki zdravlja – šta će ona kao ministar zdravlja konkretno preduzeti da se izgubljeno vreme nadoknadi i da se u borbi za zdravlje našeg stanovništva Srbija i dalje ne nalazi na neslavnim prvim mestima? Dosta je vremena prošlo, mnogi su tenderi bili neuspešni, mnogi direktni pregovori sa dobavljačima opreme su propali, a mi smo i dalje na neslavnom prvom mestu. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Milica Vojić Marković ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, lekari upozoravaju da se na teritoriji Srbije drastično povećao broj obolelih od svih vrsta karcinoma i leukemije. Primera radi, 2001. godine je u Srbiji otkriveno 30.744 novoobolelih od karcinoma, a samo 2010. godine, znači, 10 godina posle toga bilo je 37.412 novoobolelih građana. Broj obolelih građana od leukemije i svih vrsta karcinoma povećan je za 10 godina preko 110%, a broj onih koji umru od ovih oboljenja povećan je za 180%. Ovi podaci se sve češće dovode u vezu sa NATO agresijom i sa bombardovanjem osiromašenim uranijumom na teritoriji Srbije. Naravno, protivnici ove teze kažu – Srbija nije bombardovana na celoj teritoriji osiromašenim uranijumom. Ali, gospodo moja draga, zagađenje ne poznaje granice. Putem vode, naročito podzemnih voda, putem vazduha, zagađen je ceo Balkan osiromašenim uranijumom, ne samo Srbija. To možete da pratite upoređujući podatke obolelih u zemljama na Balkanu. Ministarka zdravlja Slavica Đukić Dejanović ne vidi vezu između epidemije karcinoma u Srbiji i, sa druge strane, osiromašenog uranijuma. Sasvim je to na mestu, zato što su njoj sada prijatelji ti koji su nas bombardovali osiromašenim uranijumom i sa njima u Vladi koja to zajedno sa njom radi, radi sve na tome da odvoji definitivno Kosovo sa onima koji su i započeli ovo odvajanje. Ona, što je vrlo sramotno, kaže da su sami građani krivi jer su neodgovorni u odnosu na svoje zdravlje, jer imaju loše zdravstvene navike i sami su krivi za oboljenja. Neće biti baš da su građani krivi zato što nemaju zdravstvene kartone i zdravstvene knjižice, što se loše hrane, što ne mogu da odu na more, što su pod stresom od gubljenja posla i sličnih stvari. To što nije uočila vezu između osiromašenog uranijuma i karcinoma naša ministarka, uočili su italijanski lekari. Kao što znate, upravo je jedna grupa italijanskih vojnika koja je posle bombardovanja bila na Kosovu, a nakon toga se razbolela od karcinoma, tužila svoju vladu i dobila presudu na italijanskom sudu zbog toga što vlada nije dala sve činjenice, iako je znala da je tamo zaista problematično stanje što se tiče trovanja osiromašenim uranijumom. Kao što vidite, i neki naši lekari, a ja zaista ovom prilikom moram da kažem da se divim lekarskoj etici koja hoće da pošteno govori o stvarima, recimo, predsednik Društva za borbu protiv raka, prof. Slobodan Čikarić, uporno tvrdi da postoji direktna veza između epidemije karcinoma, s jedne strane, i dejstva osiromašenog uranijuma, sa druge strane. To isto 1999. godine govori radiolog prof. Kovačević, upozoravajući da ćemo doći u ovo stanje za 10 do 15 godina. Došli smo u ovo stanje, ali o njemu i dalje ne govorimo otvoreno. Srbija je zbog svega toga osnovala Agenciju za zaštitu od jonizujućeg zračenja i nuklearnu sigurnost. Ta agencija je imala posao da prati radioaktivnost na teritoriji Srbije. Ona je imala aktivnosti praćenja vazduha, površinskih voda, padavina, pijaćih voda, zemljišta, dva puta godišnje je kontrolisala rečne sedimente, korita, kontrolisala namirnice svih vrsta, i biljnog i životinjskog porekla, stočnu hranu. Takođe, monitoring je obuhvatio i praćenje prisustva osiromašenog uranijuma zaostalog posle NATO agresije. Ovo je prošlih godina upravo rađeno na teritoriji opština Preševo, Bujanovac i Vranje, koje jesu najviše postradale i na njih je direktno bačen uranijum, u vodama, u biljkama i u zemljištima. Dakle, posao te agencije je bio izuzetno važan. U martu 2012. godine Agencija je prestala da radi. Dulić je više nije plaćao. Na kraju, ova vlada je ukidanjem fonda praktično zatvorila posao koji je radila Agencija. Moje pitanje je sledeće – zbog čega građani Srbije nemaju pravo da znaju kakvo je pravo stanje što se tiče radioaktivnosti u našoj zemlji i kada i kako će, pod kojim uslovima, ova agencija ponovo početi da radi? Da podsetim da Srbija ima međunarodnu obavezu da razmenjuje podatke u ovoj oblasti. Razmena podataka ne dolazi u obzir na usmenom nivou direktorke, mora da postoji pisani materijal. Zbog toga je moje pitanje jako važno.
Hvala. Narodni poslanik mr Nebojša Stefanović.
Gospođo predsedavajuća, voleo bih da razjasnimo u potpunosti jednu stvar, za koju mislim da je važna, zato što se često pokreće to pitanje u javnosti ali i u Narodnoj skupštini, pogotovo vezano za troškove, vezano za to koliko u Narodnoj skupštini građane Srbije koštaju pojedini poslanici. Prvo, voleo bih da kažem, uz konsultacije sa generalnim sekretarom, da Narodna skupština nije davala bilo kakve podatke, ni za praznike ni oko praznika, a koliko znam, bilo je čak izvinjenje Tanjuga za pogrešno tumačenje podataka koje su na takav način interpretirali. Međutim, žao mi je što ovde neki poslanici pronalaze svaki mogući momenat i imaju svaku potrebu da napadnu SNS. Ja shvatam njihove političke motive, ali stvarno mislim da je to nedopustivo. Molim predsedavajuću da opomene narodne poslanike. Mi smo pažljivo slušali tirade drugih poslanika i nismo protestvovali. Molim vas da iskoristite sva svoja ovlašćenja i da mi omogućite da završim ovo što ću sada reći, pogotovo kada se radi o situaciji da je Narodnoj skupštini nepoznato, a voleo bih da i taj podatak pročitamo, koliko su recimo šefovi poslaničkih grupa bili prisutni u ovoj sali od početka ove skupštine. Da vidimo koliko su dana, sati, neki i minuta, proveli u ovoj sali na sednicama u kojima se razgovaralo o najvažnijim pitanjima, ostajali taman toliko da izgovore ono što su oni imali da kažu, napuštali salu čak i kada su lično predlagali te tačke dnevnog reda. Mislim da bi bilo veoma važno da Narodna skupština zna tačno koliko su provodili vremena u sali. Jer, to mnogo više košta građane Srbije. Oni primaju velike plate a ne dolaze na svoj posao, ne dolaze u Narodnu skupštinu. Mislim da je vreme da se ta praksa ogoli. Isti ti ljudi nalaze za pravo da svima sole pamet, da svima pokazuju da su iznad njih, a istovremeno ne ispunjavaju ni minimum svojih obaveza kao narodni poslanik. Voleo bih da se pojasni na koji se način obračunavaju svi troškovi u Narodnoj skupštini, koliko Narodnu skupštinu košta jedan radni dan, koliko košta i dolazak i nedolazak i da konačno završimo sa tom temom. Jer, i to je stvar koja unižava dostojanstvo Narodne skupštine, a svim srcem ću se uvek boriti da svi narodni poslanici u ovoj skupštini budu potpuno jednaki i da Narodna skupština, kao što to i danas čini, izlazi sa svim tačnim i preciznim podacima. Hvala vam.
Hvala. U ovom delu sednice ne možemo da reklamiramo Poslovnik. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Branko Ružić i Branko Gogić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam pored predstavnika predlagača Milutina Mrkonjića, ministra saobraćaja pozvala da sednici prisustvuju i Dejan Lasica i Mirjana Trifunović, pomoćnici ministra saobraćaja. Nastavljamo zajednički, načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o železnici, Predlogu zakona o potvrđivanju Strazburške konvencije ograničenju i odgovornosti i unutrašnjoj plovidbi, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti pomorskom transporta tačke 1, 6. i 7. dnevnog reda. Nataša Mićić se javlja povodom povrede Poslovnika. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, reklamiram povredu člana 27. Poslovnika koji se odnosi na nadležnosti ovlašćenja predsednika Skupštine, koji je u prethodnom obraćanju pokazao kako može da zloupotrebljava ta svoja ovlašćenja i nadležnosti. Naime, gospodine predsedniče tačno je da je državna agencija Tanjug sutradan popodne demantovala vest da sam ja najskuplji poslanik u ovoj Skupštini. Ali, vas gospodine predsedniče, nije interesovala ni ceo prvi dan 2. maja u četvrtak, ta vest je bila udarna vest u svim medijama, da proverite da li je to tačno, niti vas je dotaklo to što jedna državna agencija demantuje vest, a vi kao predsednik Skupštine koji bi trebalo da štiti ugled parlamenta ne osećate potrebu da se oglasite. Zato vam kažem da se ponašate kao potpredsednik SNS, da je to bio gospodin Babić ili Veroljub Arsić pitam se da li biste reagovali. Nije ovo prvi put, gospodine predsedniče, kada je šef poslaničke grupe fizički napadnut i kada je građanin Srđan Ćešić zadobio teške telesne povrede vi ste reagovali neadekvatno, mlako i zakasnelo, zato što ste bili pritisnuti javnošću. Razumete? Nemam ja ništa od vašeg izvinjenja, niti od demanta Tanjuga, vi ste samo pokazali način kako hoćete da vladate – obmanom. Znači, borba protiv korupcije podrazumeva da pre svega budete sposobni da objavite tačne i potpune podatke o troškovima i platama narodnih poslanika, gospodine predsedniče.
Hvala. Nebojša Stefanović, izvolite.
Prvo, Narodna skupština nije objavila bilo kakve podatke da bismo da kažemo da smo objavili nešto netačno. Dakle, Narodna skupština nije to ništa objavila. Znate koliko bi puta svako od nas morao da nešto proverava kad bi svaki stubac u novinskim tekstovima proveravali i pročitali šta je tamo napisano. Drugo, ovde se postavlja pitanje onog o čemu sam govorio u prethodnom periodu. Spreman sam da sve što smo uradili isvi troškovi koji postoje se objave, ti tekstovi se i objavljuju u novinama. Mislim da ovde postoji jedno zlonamerno tumačenje da se pokuša sa jednom stvari koja apsolutno ne postoji, da je Narodna skupština učinila bilo šta protivzakonito ili štetno i da se to predstavi na takav način. Da li su novinari nešto objavili? Zaista ne mogu da utičem na to. Ne utičem na to šta novine objavljuju. Oni su vam se na kraju izvinili i vi ste imali informaciju koja je na kraju potvrđena kao takva, koliko je ko trošio. Što se mene tiče ova stvar je potpuno deplasirana. Da je Narodna skupština objavila bilo šta netačno za to bi neko danas odgovarao, ali Narodna skupština to nije učinila. Narodna skupština je uvek davala precizne i tačne podatke. To činimo i danas. Mi to objavljujemo i na sajtu Narodne skupštine. To Narodna skupština može da učini u svakom trenutku, svaki novinar može da pristupi i obrati se kabinetu. To ne radi Kabinet predsednika i mi sa time nemamo ništa. To radi Kabinet generalnog sekretara i oni uvek daju precizne i tačne informacije o svakom detalju, u dinar. Da li će neko od novinara to da tumači ovako ili onako, izvinite, to je sloboda medija. Ne mislite valjda da ukinete slobodu medija? Kako ste vi upravljali ovom zemljom i kako ste se borili protiv kriminala, korupcije i u gradu Beogradu gde ste činili vlast, to građani Srbije su dobro procenili na prethodnim izborima kada u Beogradu niste prešli cenzus i pokazali šta misle o vašoj vladavini. Pokazaće i građani Srbije šta misle o tome kako je svako od nas radio svoj posao.
Reč ima narodna poslanica Nataša Mićić.
Reklamiram Poslovnik, povredu člana 107. koja se odnosi na dostojanstvo Skupštine. Ono što smo nažalost mogli da vidimo, upravo je dostojanstvo Skupštine urušio predsednik Skupštine. Predsednik Skupštine svojim obraćanjem je pokazao da njega uopšte ne zanima ugled i kredibilitet parlamenta, niti ugled poslanika. Njegova funkcija jeste da štiti narodne poslanike. Gospodine predsedniče, da sam na vašem mestu, svakako bih najpre proverila podatak, a zatim bih demantovala podatak koji nije tačan. Kako mislite da se borite protiv korupcije? Nije to bila obična vest, to je bila naslovna vest u svim elektronskim i štampanim medijima. Da li razumete gospodine predsedniče? Ta vest je lažna. Ti podaci su frizirani. Dužni ste kao predsednik Skupštine da objasnite građanima, svima koji žive i rade u ovoj zemlji, šta je istina. Ponavljam, tražim i mislim da je važno da kao predsednik Skupštine uz pomoć generalnog sekretara se založite da javnost dobije prave podatke, da vidimo koje stvarno najskuplji, koji su to poslanici koji najviše troše i po platama i po troškovima. Možete da izračunate mesečni prosek, možete svima da obračunate bruto, možete da obračunate neto, potpuno me ne interesuje. U svakom slučaju, tvrdim da nijedan poslanik LDP će biti ispod sredine te utvrđene liste. Vi ste samo pokazali da nastavljate obračun sa poslanicima obmanom, a LDP će nastaviti da se bori argumentima. Boriće se protiv laži. Za nas istina nije parola, nego potreba, gospodine predsedniče.
Reč ima narodni poslanik Jadranka Joksimović.
Reklamiram povredu Poslovnika, član 107, dostojanstvo Narodne skupštine. Gospođo predsedavajuća, dozvolili ste u ovoj Narodnoj skupštini dve nedopustive stvari. Prvo, obraćanje ad personom u onom smislu u kojem se direktno obraća narodnom poslaniku. Drugo, gospodin Stefanović je ovde kao poslanik, a ne kao predsedavajući, nemam nameru da ga branim, ali samim tim je dovoljno toga rekao. Sve što treba da se kaže mu se kaže kao poslaniku, a ne kao predsedniku Skupštine u ovom trenutku. Kršite Poslovnik na svaki način. Sa druge strane, vičete što je dopustiv i legitiman način parlamentarne borbe, ali zaista je neprijatan za uho. Molim vas da ubuduće vodite računa o tome, tek smo započeli sednicu. Što se tiče odgovornosti narodnih poslanika, onog trenutka kada je bilo ko od nas prihvatio da bude na poslaničkoj listi i da uđe u ovu skupštinsku salu, preuzeo je sve odgovornosti i obaveze koje znače i obavezu prema javnosti i u pogledu svog rada i u pogledu načina trošenja budžetskih sredstava. Prema tome volela bih da znam šta ste vi, ja i svi od nas poslanika koji idu nekada na puteve uradili na tim putovanjima? Da li smo podneli izveštaje o svojim putovanjima, šta smo ostvarili, sa kime smo stupili u kontakt, koji su konkretni benefiti našeg rada. Koji su konkretni benefiti našeg rada po odborima? Moj odbor je podneo izveštaj o svom radu. Drugi odbori koliko vidim nisu ni podneli obavezujući izveštaj o svom radu do kraja marta. Nadam se da će podneti. Prema tome ta vrsta demagogije u kojoj je pitanje da li ste vi najskuplji poslanik nije pitanje. To pitajte, odnosno neću da se obraćam lično, to trebalo bi da pita poslanik šefa poslaničke grupe koji dolazi ovde kada treba samo nešto da kaže, a košta ovu skupštinu i te kako. Prema tome, to pitajte šefa poslaničke grupe, a svako naravno treba snosi odgovornost za svoj rad.
Potpuno se slažem s vama, gospođo Joksimović. Trebalo bi zaista da vratimo ovu sednicu u tačku dnevnog reda. Dozvoliću vam pravo na repliku. Međutim imam više prijava, pa mi recite samo da li se neko javlja po osnovu povrede Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Biljana Pantić Pilja, povreda Poslovnika.
Povređena je povreda Poslovnika gde se kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Danas je na dnevnom redu Predlog zakona o železnicama, a ne lik i delo Nataše Mićić, pa vas molim da primenimo Poslovnik i da nastavimo raspravu gde smo stali juče. Hvala.
I vi ste potpuno u pravu, gospođo Pilja. Međutim moram da dozvolim repliku, pre svega gospodinu Stefanoviću. Izvolite.
Neću dugo, hoću da kažem samo nekoliko stvari koje su vezane za objavu podataka o troškovima, koje već u ovom trenutku mogu da se nađu, dakle i redovno se nalaze, na sajtu Narodne skupštine o troškovima svih narodnih poslanika. Ni jedan podatak koji je izašao iz ove Narodne skupštine nikada nije bio lažan, niti je Narodna skupština u periodu o kome se govori davala bilo kakve podatke o troškovima Narodne skupštine, jer u tom trenutku Narodna skupština nije ni radila. Dakle, svi podaci o troškovima narodnih poslanika, o njihovim platama su javni, lako dostupni, nalaze se na sajtu i mogu se dobiti u svakom trenutku na upit u Narodnoj skupštini. Pružam podršku svim kolegama koji su rekli da se vratimo na raspravu i ovi ljudi iz ministarstva, koji su došli ovde, imaju dosta važnih stvari. Dajte da završimo jedan važan zakon o železnici. Mislim da je to mnogo važnije za građane Srbije.
Da li neko reklamira povredu Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Judita Popović.
Hvala vam, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, član 107. Poslovnika – dostojanstvo Skupštine. Predsednik Skupštine je predsednik Skupštine u ovom mandatu, 24 sata dnevno. On je predsednik Skupštine kada sedi tamo i kada sedi na poslaničkom mestu. On ne može da se sakrije u anonimnosti poslaničke grupe, ukoliko želi da eskivira jasan odgovor na jasno postavljeno pitanje. Sada bih postavila jedno pitanje i predsedniku Skupštine – koliko je koštao njegov put u Indoneziju i kakvi su rezultati tog njegovog puta? (Predsedavajuća: Gospođo Popović, molim vas da se pridržavamo Poslovnika. To možete da pitate u nekom drugom trenutku, ali ne sada u ovom trenutku.) To je dostojanstvo parlamenta kada govorimo o tome ko koliko troši u ovoj državi, pa bio on predsednik Skupštine ili bio bilo koji funkcioner države. Treba da se da jasan odgovor, ukoliko se želi biti iskren i ukoliko nema zloupotreba svojih ovlašćenja. Dakle, koliko košta put gospodina predsednika u Indoneziju?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić, replika na izlaganje gospodina Stefanovića.
Replika je na izlaganje narodne poslanice Joksimović. Ona me apsolutno nije razumela. Zalažem se da sve bude transparentno i vrlo svesna činjenice da sam narodna poslanica i da je dužnost skupštinske službe da da tačne i istinite podatke o troškovima parlamenta. Zato sam i tražila da se objave tačno svi troškovi, ali ne tako što ćete nekim poslanicima sabrati zaradu i naknade, a drugima ćete samo odvojiti naknade i zarade. O tome se radi, o lažiranju podataka. Reklamirali ste Poslovnik kako biste ukazali na grešku gospođe potpredsednice, kao zato što sam se obraćala lično gospodinu predsedniku Skupštine, a onda ste vi napravili grešku pa ste se obraćali. Pogledajte koliko ste nedosledni u svakom pogledu, u svakoj sitnici. Što se tiče troškova za putovanje u inostranstvo, tvrdim vam da nisam 10 godina ni jedan jedini dinar potrošila za putovanje u inostranstvo i to može da se proveri. Ako sam putovala, putovala sam u režiji međunarodnih organizacija. Prema tome, nemam ni obavezu da podnosim izveštaj parlamentu, ali ova skupština, rukovodstvo skupštine ima obavezu da transparentno obaveštava građane o funkcionisanju i troškovima parlamenta. Danas je, dame i gospodo, 9. maj – Dan pobede u Drugom svetskom ratu. Znate li kako je Hitler prvo krenuo na parlament. Na 100 strana je uništio poslanike, kao štetočine. Prvo je morao da uništi parlament da bi krenuo na Jevreje i na ceo svet.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, povreda Poslovnika.
Povređen je Poslovnik, član 107. Nedopustivo je da neko u 21 veku i na današnji dan kada je Dan pobede, Dan Evrope, srpski parlament poredi sa nacističkom Nemačkom. Podsetiću ko je palio ovaj parlament i ko je rušio ovaj parlament, a ko je na izborima odneo pobedu prošle godine u maju mesecu. Ono što bih podsetio, na današnji dan, jedna od najvećih evropskih vrednosti je nezavisnost novinarstva. Zar očekuje neko u ovoj državi da će bilo ko iz parlamenta uređivati bilo koje pisane ili elektronske medije? Na šta to liči? Da li je to diktatura ili demokratija? Za koje vrednosti se zalažu neki ljudi ovde? U ostalom, ukoliko se bune za takve stvari, nisam čuo u predizbornoj kampanji da je bilo ko iz LDP ustao i rekao i pobunio se na gnusne laži i neistine koje su iznošene i o Tomislavu Nikoliću, i Aleksandru Vučiću i o SNS. Tada vam nije smetalo, tada je to bila demokratija, tada je to bilo prihvatljivo. Zašto niste rekli da je to politički nekorektno, da su to neke stvari sa kojima se ne treba dičiti, ne treba se ponositi? Ne, tada vam je odgovaralo. Ono čime ću završiti, SNS je sve samo ne anonimna, niti anonimna poslanička grupa. Kako radite gospodo iz LDP, kao što ste anonimni u Beogradu, tako postajete anonimni i u celoj Srbiji.
Pitam da li neko želi da reklamira povredu Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo potpredsednice, reklamiram povredu Poslovnika, član 32. gde se kaže da potpredsednica Narodne skupštine, koja zamenjuje predsednika na sednici Narodne skupštine, ima ovlašćenja predsednika Narodne skupštine u predsedavanju, a u skladu sa Poslovnikom. Ovde se ne kaže da imate veća ovlašćenja, pa vas molim da ne dozvolimo ovakve rasprave koje smo imali prilike da čujemo u ovoj sali. Mi ovde štitimo instituciju parlamenta, bez obzira kome i kako budimo neprijatne asocijacije. Parlament se sigurno ne brani tako što se revolverom maše u parlamentu i heklerom ispred parlamenta i aplauzom pozdravlja takvo ponašanje. Bili smo svedoci 1999. godine, i akteri takvog ponašanja sede i danas u parlamentu. Sa pravom gospođa Nataša Mićić kaže da je udar na demokratsko društvo prvo udar na parlament, prvi udar na demokratiju je udar na parlament. Obesmišljavati rad parlamenta i parlament kao instituciju, degradirati ga i provlačiti ga kroz blato je jasan nagoveštaj da se od te prakse nije odstupilo, bez obzira što se bedž skinuo. Hvala.
Potpuno ste u pravu. Treba da vratimo raspravu na temu dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, povreda Poslovnika.
Reklamiram član 27. Predsedavajuća, meni je zaista žao što moram da kažem ponovo, ali nekako vam se istrgla iz ruku rasprava. Tačno je da je ugled parlamenta najvažniji i da je udar na parlament uvek prvi udar na demokratiju, ali je isto tako tačno da je neozbiljno ponašanje unutar parlamenta, nekako uvek ide da oni koji su najmalobrojniji su najbučniji, i to rade. Zato vas molim da se vratimo na tačku dnevnog reda, jer to je ugled parlamenta. Jer postoji Poslovnikom tačno predviđen način rada. Postavljanje pitanja - koliko je potrošeno za put u Indoneziju, se postavlja u onom delu posle deset sati, kada je postavljanje pitanja, a ne po Poslovniku, jer onda mogu i ja da pitam koliko je koštala kupovina Fidelinke, recimo, po Poslovniku, a ne od deset sati ujutru kada je vreme za postavljanje pitanja. Evo, sada se dobacuje dok ja uopšte ne komuniciram sa bilo kojim poslanikom nego sam vama, jer ukazujem na povredu Poslovnika. Povreda Poslovnika ne može da izazove repliku. Vi ste davali replike na obrazlaganje povrede Poslovnika zato što se neko direktno obraćao, a na to nema pravo. Molim vas, prekinite ovo, da se vratimo na tačku dnevnog reda, jer to je ugled parlamenta.
Zahvaljujem gospodine Šormaz, potpuno ste u pravu. Prekidam sve replike, neću dozvoliti repliku. Vraćamo se na dnevni red. Ko želi povredu Poslovnika? Judita Popović, izvolite.
Hvala vam gospođo potpredsednice. Ovim završavamo ovaj krug replika i povrede Poslovnika. U prvom redu ističemo da ne može da dođe do zamena teza i ne može da se izgubi iz vida da se ovde radi o progonu jedne poslanice. (Predsedavajuća: Recite koji član Poslovnika je povređen.) Član 107. (Predsedavajuća: Član 107. je već reklamiran, da li imate neki drugi član Poslovnika?) Član 107. i član 27. (Predsedavajuća: I to je reklamirano. Da li imate neki drugi član Poslovnika?) Za ovu radnju nije reklamirano. (Predsedavajuća: Jeste, više puta.) Za ovu radnju nije. Dakle, svaki put kada se povredi Poslovnik, može da se reklamira ta povreda. Za ovu radnju nije. Član 27. – na koji način vi u stvari vodite današnju sednicu i to kako ste reagovali na prethodnu diskusiju. Dakle, nema mesta zameni teza, da se radi o progonu jedne poslanice LDP. To je pod jedan. Pod dva, ne mogu nama da drže predavanja oni koji su imali ministra informisanja koji je doneo i sprovodio onaj skandalozni Zakon o informisanju iz 1999. godine. (Predsedavajuća: Gospođo Popović, zloupotrebljavate instituciju povrede Poslovnika. Molim vas…) Ne možemo da dozvolimo da nam drže lekciju o dostojanstvu oni koji… [[Isključen mikrofon.]]
Isključila sam vas, s obzirom da zloupotrebljavate instituciju povrede Poslovnika. Da li još neko želi po Poslovniku? Veroljub Arsić, izvolite.
Gospođo predsedavajuća, povređen je član 109. stav 1. alineja 6), kada se Narodnoj skupštini obraća narodni poslanik Nataša Mićić i to zbog uvredljivih izraza, ne mogu da kažem da je psovka, i zbog toga što je prikazivala predsednika Skupštine i službe Narodne skupštine da razdvajaju narodne poslanike. U tom novinskom članku moje ime je stajalo pored vašeg. Vi ste opozicija, a moja stranka je na vlasti, tako da ne možete to da poredite. To što novinar nije znao da razdvoji šta je bruto, šta je neto, to je pitanje za novinara, a ne za predsednika Skupštine. Isto tako, poređenje da smo mi, maltene, stranka koja je ista kao što je bila Nacionalna socijalistička partija Adolfa Hitlera, je prilično uvredljivo. Jer, prvi udari na parlament nisu sada, niti se dešavaju, pokušavamo da parlamentu vratimo dostojanstvo i mesto u društvu i u politici koje mu pripada, a ko se ponašao kada je gušio javnu reč, govori činjenica da ste vi, kao predsednik Skupštine, izbacili, isključili sa rada Skupštine poslanike koji nisu ni bili tog dana na sednici, nisu ni ušli u zgradu Skupštine, nisu se javili za reč. Mene ste isključili, nisam ni prišao govornici. To je bilo 2003. godine. Da li je to diktatura kada se Poslovnikom zabrani da narodni poslanik govori o amandmanu koji nije on podneo ili nije šef poslaničke grupe? (Predsedavajuća: Gospodine Arsiću, molim vas, govorite samo o povredi Poslovnika.) Pravim samo poređenje. Ili, da li je lažiranje kada predsedavajući ne primeti da mu poslanik nije tu, nego glasa iz Bodruma, a to se baš dešavalo dok je predsednik Narodne skupštine bila Nataša Mićić?
Hvala. Nastavljamo sa radom po dnevnom redu. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Samo se prijavite, gospodine Milićeviću. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su tri zakonska predloga, ne umanjujući značaj i važnost dva zakonska predloga o kojima danas neću govoriti. Želim na samom početku da kažem da ću akcenat u svom izlaganju staviti na Predlog zakona o železnici. Reč je o zakonskom predlogu o kojem je, septembra ili oktobra 2011. godine, u republičkom parlamentu već vođena rasprava, završena rasprava u načelu, završena rasprava u pojedinostima i zbog razloga o kojima smo govorili tokom jučerašnjeg dana, ovaj, rekao bih, kvalitetan zakonski predlog nije usvojen i nije napravljen prvi korak u regulisanju jedne izuzetno važne i značajne oblasti u Srbiji. Ono što želim na samom početku da kažem jeste da, od trenutka kada je parlament 2011. godine trebalo da se izjasni o ovom zakonskom predlogu do danas, čini mi se, ministre, da je izgubljeno dragoceno vreme za srpsku železnicu. Isto tako mislim da, u trenutku kada je parlament trebalo da se izjasni 2011. godine o ovom važnom zakonskom predlogu, nije postojao nijedan dovoljno opravdan razlog da parlament ne podrži ovaj kvalitetan zakon. Ali isto tako mislim da je važno da danas, kada ponovo počinjemo raspravu o Predlogu zakona o železnicama, govorimo o železnicama kao jedinstvenoj celini, kao jedinstvenom sistemu. Naravno da nije prihvatljivo i da nije dobro usitnjavanje, cepanje, deljenje železničkog sistem, jer pruge jesu vlasništvo države u celini i tako treba da ostane. To je stav poslaničkog kluba SPS. Kao što smo mogli čuti tokom jučerašnje rasprave, Predlog zakona o železnici jeste sistemski zakon i svakako treba da uredi jednu izuzetno značajnu i važnu oblast u Srbiji, oblast železnice. Železnica jeste, rekao bih, jedan izuzetno kompleksan i složen sistem. Sama složenost i kompleksnost železnice kao sistema proizilazi iz činjenice da je železnica sastavljena od nekoliko izuzetno važnih i značajnih komponenti i tu, pre svega, mislim na železničku infrastrukturu, na obavljanje putničkog i robnog saobraćaja, upravljanje infrastrukturom i bezbednost u saobraćaju koja je regulisana još jednim važnim zakonom, a to je Zakon o bezbednosti u saobraćaju. Reč je o važnoj, značajnoj, ali i izuzetno složenoj i kompleksnoj oblasti, brojna su otvorena pitanja i moje neko lično viđenje je da će biti izuzetno teško ovakvu jednu složenu oblast regulisati jednim zakonom, ma koliko on u ovom trenutku, gledajući njegov sadržaj, bio dovoljno kvalitetan. Ovaj zakonski predlog, to je nesporno, nudi brojna nova i dosta dobra rešenja, ali postoje neke procedure, neki procesi, postupci, detalji za koje mislim da bi bilo bolje da smo ih naknadno utvrđivali podzakonskim aktima. Svakako pozitivna strana zakonskog predloga jeste da on obuhvata upravljanje javnom železničkom infrastrukturom, kao što smo mogli čuti tokom jučerašnje rasprave, razdvaja upravljanje infrastrukturom od organizovanja prevoza robe i putnika, kao i javnog prevoza i prevoza za sopstvene potrebe. Takođe, rekao bih da ovaj zakonski predlog, na jedan sasvim dovoljno jasan i precizan način, definiše i pojam železničke infrastrukture u saobraćajnom i tehničkom smislu i to jeste važna pretpostavka za razdvajanje delatnosti upravljanja infrastrukturom od komercijalnih poslova organizovanja prevoza robe i putnika. Zakon razdvaja i deli infrastrukturu na javnu i industrijsku železnicu, u smislu njene otvorenosti za korišćenje od svih eventualno zainteresovanih korisnika. Železnička infrastruktura, o tome je juče bilo reči, ima status dobra u opštoj upotrebi i u svojini je Republike Srbije što je, na samom početku sam rekao, izuzetno važno i to je opšte prihvaćeno u Evropi. Mislim da je poslednji zakon, ispravite me ako grešim, o železnici usvojen 2005. godine. Dakle, šest godina nakon usvajanja aktuelnog Zakona o železnici pristupilo se izradi novog zakonskog predloga. To jeste još jedan argument, još jedna činjenica koja govori u prilog konstataciji da je reč o jednoj živoj i izuzetno složenoj materiji i da će ipak biti potrebno vreme da se ova materija i oblast u celosti jasno reguliše. Ono što takođe želim da istaknem kao izuzetno pozitivno jeste operacionalizacija evropskih standarda i direktiva, njihova implementacija, njihova primena u naš sistem, sa ciljem o kojem ste i vi tokom jučerašnjeg dana, ministre, govorili, da naše železnice budu deo evropskog železničkog sistema. To treba da bude cilj i mi verujemo da ovaj zakonski predlog ide i korača ka realizaciji tog cilja. Takođe, verujemo da će biti otklonjeni svi oni nedostaci koji jesu uočeni kada je reč o aktuelnom zakonskom predlogu. Verujemo da ovaj zakon o kojem danas govorimo jeste dobar za železnice danas, ali jeste dobar i za železnicu u perspektivi, odnosno za budućnost srpske železnice. Šta je to što kao poslanički klub očekujemo kada je reč o ovom zakonskom predlogu? Pre svega očekujemo jasniju poziciju železničkog sistema Srbije i kada je reč o infrastrukturi i kada je reč o organizovanju robnog i putničkog transporta, otvorenost naše železničke mreže u Srbiji, veće korišćenosti od strane zainteresovanih korisnika iz Evrope, kao i racionalniji i komercijalniji, ali i uspešniji i efikasniji sistem. To su očekivanja poslaničkog kluba kada je reč o ovom zakonskom predlogu. Smatramo takođe da predlagač jeste dobro postupio kada se odlučio da uočene nedostatke u aktuelnom zakonu ne ispravlja kroz izmene i dopune, nego kroz izradu novog zakonskog predloga, kako bi se njegova primena učinila i praktičnom i efikasnijom. Rekao sam da ovaj zakon pruža neka nova dosta dobra rešenja. Želim da istaknem samo neka za koja smatram da jesu pozitivna i da jesu izuzetno značajna. Najpre, donošenje nacionalnog programa železničke infrastrukture sada postaje zakonska obaveza. Lično mislim da je to izuzetno važno i izuzetno značajno, pre svega ako hoćemo i u ekonomskom i u razvojnom smislu da iskoristimo one šanse koje Srbija ima kao jedna od bitnih železničkih raskrsnica u Evropi. Dakle, moramo strateški da se opredelimo kakvu železnicu želimo, da li onu iz 19. veka ili železnicu iz 21. veka. Donošenjem ovakvog programa omogućiće da definišemo jasne ciljeve, obaveze, ali i odgovornosti svih subjekata, sa namerom da cilj takvog programa bude pre svega modernizacija železničkih pruga u Srbiji. Kada kažem modernizacija železničkih pruga u Srbiji, nećete mi zameriti, obzirom da dolazim iz Kolubarskog okruga, iz grada Valjeva, naravno da mislim pre svega na završetak pruge Valjevo-Loznica. Obzirom da danas pričamo o Predlogu zakona o železnici, iskoristiću priliku pa ću na samo kraju postaviti i nekoliko pitanja koja se tiču samog završetka izgradnje pruge Valjevo-Loznica. Naravno da mislim i na završetak železničkog čvora u Beogradu. Naravno da mislim i na potpunu modernizaciju železničkog koridora kroz Srbiju, na modernizaciju Barske pruge, elektrifikaciju pruge u kraljevačkom kraju i u Vojvodini. Dakle, uspešna realizacija ovog poduhvata treba da obezbedi dobro mesto Srbije na železničkom transportnom tržištu. U suprotnom, nažalost, mislim da će ovaj vid transporta, bar u našoj državi, biti zamenjen nekim drugim transportom. Kada kažem nekim drugim, naravno, pre svega mislim na drumski i na vodni saobraćaj. Mislim da bi to bila ogromna šteta za Srbiju, jer Srbija ima dobru šansu da u železničkom transportu bude jedna saobraćajna kičma koja će da povezuje srednju Evropu sa jugoistokom, kuda će se u najvećoj meri kretati promet roba i ljudi u narednom vremenskom periodu. Mislim da mi tu šansu kao država moramo i treba da iskoristimo. Takođe, ono što je pozitivno kada je reč o ovom zakonu jeste da zakon jasno definiše javni prevoz putnika i robe u železničkom saobraćaju, utvrđuje prava i obaveze, o tome ste govorili, privrednih društava koja mogu da se pojave kao prevoznici, što opet na neki način pruža i odgovarajuće normativne uslove za veće korišćenje postojećih železničkih kapaciteta, što je izuzetno važno. Dakle, i dalje je precizirano da je prevoz u železničkom saobraćaju od interesa za gradski, prigradski, regionalni i daljinski prevoz putnika i ovakvim rešenjima stvaraju se uslovi za mnogo novih subjekata koji mogu uzeti učešće u organizovanju ovog prevoza i doprineti, što je važno, popularizaciji i korišćenju ovog vida prevoza kao veoma ekonomski efikasnog i finansijski isplativog. Afirmacija i popularizacija će biti moguća samo ako stvorimo neke uslove. Kada kažem neke uslove mislim na restrukturiranje, bolje organizovanje, ali pre svega na bolju poziciju naše nacionalne kompanije "Železnica Srbije". Isto tako želim da kažem da bez velike podrške države neće biti moguće to realizovati. Pre svega podrške države kada su u pitanju dugovi, kada je u pitanju razvoj, kada su u pitanju prevozna sredstva. Dakle, bez toga nema uspešnog oporavka nacionalne kompanije. Svake godine mislim da iz budžeta Republike Srbije izdvajamo oko 10 milijardi ili nešto više dinara za železnice na godišnjem nivou. Vrlo često se mogu čuti mišljenja da je to premnogo finansijskih sredstava, ali evropsko iskustvo železnica pokazuje da nema uspešnog oporavka bez velikih ulaganja, posebno nema oporavka "Železnice Srbije", ako smo realni i ako realno sagledamo stanje u kojem se železnice danas nalaze, a pre svega mislim na pruge, mislim na opremu koja jeste u ogromnoj i velikoj meri dotrajala. Tačno je, nažalost, i to da su, kažem nažalost jer danas govorimo o Predlogu zakona o železnici, ulaganja u putnu privredu, ne umanjujem značaj projekata u oblasti putne privrede, ali tačno je da su ulaganja u putnu privredu i po nekoliko puta veća u odnosu na ulaganja u modernizaciju železnice. Mi smo ubeđeni da ovaj zakonski predlog stvara nešto drugačije pretpostavke, da stvara nešto drugačiji osnov i da će podstaći veća ulaganja u pruge i vozna sredstva. Brojna iskustva iza nas su pokazala da mi u Srbiji možemo smanjiti broj zaposlenih ukoliko je to potrebno i mislim da su železnice u značajnoj meri u proteklom vremenskom periodu to i učinile. Brojna iskustva u Srbiji pokazuju da mi možemo i sprovoditi racionalizacije, iako ste vi, ministre, uvek bili nekako protivnik racionalizacije, ali možemo sprovoditi racionalizacije koje jesu neophodne. Ali, da se razumemo, ako nema investicija na železnici, nećemo uspeti da oporavimo nacionalnu kompaniju, investicija i podrške države.Železnice Srbije, ponoviću, jesu veoma značajne i za državu, za privredu, ali i za građane. Želim da kažem, kada je reč o ovom zakonskom predlogu, da ipak mislim da postoje određena ohrabrujuća rešenja i zato, naravno, mi i hoćemo, što apsolutno nije sporno, u danu za glasanje podržati ovaj zakonski predlog. Dakle, razdvaja se odgovornost koja se tiče prevoza putnika robe od odgovornosti u odnosu na infrastrukturu i to jeste prva i osnovna pretpostavka da ovaj sistem učinimo efikasnijim. Takođe, želim da kažem da je dobro rešenje što se na jedan jasan način, rekao bih, definišu i status i poslovi Direkcije za železnicu. Uloga Direkcije u regulisanju tržišnih uslova i poslova u oblasti i bezbednosti železničkog saobraćaja je izuzetno velika i zato je važno da ovim zakonskim predlogom železnica dobije i obaveze, ali i odgovornosti da nastavi da se na ozbiljan način bavi regulisanjem pojedinih pitanja iz oblasti železničkog sistema. Naravno, ponoviću, apsolutno nijednog trenutka nismo dovodili u pitanje, mi svakako smatramo da ovaj zakonski predlog u danu za glasanje treba i mora ovoga puta da bude usvojen. U toku izlaganja sam rekao da ću na kraju iskoristiti priliku da, obzirom da govorim o Predlogu zakona o železnici, obzirom da je to nekako i moja obaveza imajući na umu da dolazim iz Kolubarskog okruga i iz grada Valjeva, pa sam prosto, gospodine ministre, želeo sa vama da podelim neka razmišljanja, mada otprilike znam kakav će biti vaš odgovor i da vam postavim nekoliko pitanja, a tiču se upravo ulaganja u izgradnju infrastrukturnih objekata u železničkoj saobraćaju. Naime, imali smo prilike pre nekih mesec ili mesec i po dana da se upoznamo, ali, naglasiću, pre svega putem javnosti, da se razmatraju moguće izmene o ulaganjima u izgradnju infrastrukturnih objekata u železničkom saobraćaju. Prema tada navedenim informacijama, u postupku je i razmatranje opcije o odustajanju od izgradnje, odnosno završetka pruge Valjevo-Loznica, koja bi bila finansirana sredstvima iz kreditnog aranžmana Republike Srbije sa Rusijom. Gospodine ministre, vama ja nemam razloga da govorim o značaju pruge Valjevo-Loznica, a zarad javnosti moram da kažem, studije ekonomski opravdanosti i rentabilnosti ove pruge, vi to znate, rađene se i po nekoliko puta. Svaka studija je pokazala ono osnovu tezu Ekonomskog instituta u Beogradu da ova pruga ima jednu od najvećih stopa rentabilnosti u Evropi i da će se ulaganje u prugu Valjevo-Loznica isplatiti za manje od 10 godina eksploatacije. Kada govorimo o značaju, moram još neku činjenicu da istaknem. Dakle, izgradnjom pruge Valjevo-Loznica njenim povezivanjem sa prugom Tuzla-Loznica bitno se smanjuje put roba iz BiH, ka Makedoniji i Bliskom Istoku. Takođe, pruga Valjevo – Loznica je sastavni deo južne savske magistrale od Slovenije preko Hrvatske i Republike Srpske do Srbije, a njenim završetkom bili bi značajno skraćeni i železnički putevi zapadne Srbije ka Baru, Makedoniji i Grčkoj. Na pruzi koja je duga 1000 kilometara od italijanske do grčke granice koja je sastavni deo Koridora 10 vi znate nedostaje jedino 68 kilometara trase od Valjeva do Loznice. Studije zemalja EU pokazuju da će putnički saobraćaj na železničkom Koridoru 10 čiji je sastavni deo i ova pruga se izuzetno brzo razvijati i biti konkurentan što je važno, jer ponavljam danas govorimo o Predlogu zakona o železnicama, biti konkurentan drumskom saobraćaju. Značaj ove pruge ogleda se između ostalog i u činjenici da je ova pruga kao deo pravca Šabac-Valjevo-Loznica-Požega jedina obilaznica za teretni saobraćaj oko Beograda. Dakle, njenom izgradnjom glavni grad bi se oslobodio značajnog dela teretnog saobraćaja. Sa druge strane trase pruge Valjevo-Loznica prolazi kroz valjevsku Podgorinu, Azbukovicu, to su sve slabo razvijena poljoprivrednoindustrijska područja za čiji napredak je neophodna pre svega savremena saobraćajna infrastruktura. Vi znate, to je vaša teza, nema ekonomskog bez infrastrukturnog razvoja. Na ovom području zbog konfiguracije terena ne postoje mogućnosti izgradnje drumskih saobraćajnica. Dakle, ne postoji alternativa za železničku saobraćajnicu i železničku prugu. Takođe, opštine Osečina i Krupanj, zajedno smo posetili ove opštine, razgovarali smo sa meštanima tih opština, vi ste videli da one spadaju u red nerazvijenih opština na ovom području i ne treba da vam govorim o tome šta bi otvaranje gradilišta značilo za ove opštine. Da bi se smanjio broj nezaposlenosti, da bi se smanjio odliv stanovništva iz ovih nerazvijenih opština. Takva pozitivna kretanja nastavila bi se i posle izgradnje ovog kružnog pravca u procesu eksploatacije pruga što bi svakako dalo jedan značajan impuls razvoju ne samo ovih opština već i razvoju Valjeva, Loznice, Ljubovije, Malog Zvornika i ostalih lokalnih samouprava na ovom području. U dosadašnjim razvojnim projektima, ako analiziramo do sadašnje razvojne projekte u Srbiji, a vi ste se time svakako bavili na jedan kvalifikovan način, ja sam to nešto laički pogledao, dakle, baveći se time možemo videti da su glavna ulaganja u infrastrukturne projekte uglavnom bila na pravcu sever-jug, a gotovo da ih nije bilo na pravcima koje povezuju istok i zapad to je značajno uticalo na neravnomernost razvoja naše zemlje. Izgradnjom pruge Valjevo-Loznica svakako bi bili obezbeđeni uslovi ravnomernog razvoja ovog područja, a mislim da jeste intencija Vlade Republike Srbije ravnomerni regionalni razvoj, da svaka opština, da svaki grad ima istu šansu. Gospodine ministre, nemam nameru više da pričam o značaju, ovo sam morao da kažem zarad javnosti o značaju i važnosti pruge Valjevo-Loznica. Ono što je nama poznato, meni kao poslaniku i kao građaninu jeste da je Skupština železnice usvojila program, da je taj program usvojila Vlada Republike Srbije, da je u tom programu vrlo jasno definisano pruga Valjevo-Loznica. Moje pitanje je da li je u međuvremenu došlo do nekih izmena, a vi to morate znati jer svaka izmena mora poteći od vas kao resornog ministarstva, da li je došlo do izmena i hoće li se nastaviti izgradnja pruge Valjevo-Loznica? Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima ministar Mrkonjić. Izvolite.
Zahvaljujem poslaniku Milićeviću na ovom pitanju. Što se zakona tiče nemam komentara jer je on to potpuno dobro komentarisao. Ali, pošto je juče nekoliko puta bilo postavljeno pitanje nesporazuma oko projekata koji će se graditi iz ruskog kredita da objasnim, vrlo kratko. Vlada Republike Srbije u bivšem mandatu već je imala slično iskustvo. Za Koridor 10 putni i železnički sve evropske banke, dakle, Evropska banka za obnovu i razvoj, Evropska investiciona banka i Svetska banka su zainteresovane, a najpovoljniji krediti su tu. Tako smo i obezbedili sredstva za putne Koridore 10. Sada je ista situacija i sa železničkim Koridorom 10. Mi već razgovaramo o tome da se te banke uključe u realizaciju tih projekata, to su projekti od evropskog značaja, sve ostalo je da kažem, bez uvrede od lokalnog karaktera ili regionalnog karaktera. Beograd, pa Čačak, recimo, najopterećenija deonica naših puteva danas nema podršku ovih banaka evropskih i svetskih, ali mi smo se opredelili za to da idemo u komercijalne kredite država, odnosno preduzeća. Tako da je prvi projekat bio kineski most, drugi projekat je bio ruski kredite, treći projekat je bio češki kredit itd. Zašto? Prvi razlog je upravo taj da obezbeđujemo sredstva za projekte po približno istim uslovima kao što daju ove dve evropske banke i Svetska banka. Naravno, nismo svuda postigli isti nivo kamata ali tu smo jer je naš cilj bio da ovo što drug Milićević kaže da zaposlimo naša preduzeća. To je prvi uslov. Drugi uslov je bio što u komercijalnim pregovorima sa državama možemo postići veće učešće naših preduzeća jer tenderi koji se raspisiju po uzorima Evropske i Svetske banke su vrlo rigorozni. To moram da kažem, nažalost, naša preduzeća bar u ovoj prvoj fazi na Koridoru 10, putnom, nisu uspela da ispune te uslove i samo možda na jednoj ili dve deonice su naša preduzeća izašla u prvi plan. Da se to ne bi desilo sa železnicom mi smo ušli u ovaj projekat o kome sada govorimo. Dakle, komercijalni krediti država stvaraju uslove da razgovaramo o većem učešću naših preduzeća i na sva tri, četiri ova kredita, od kinskog mosta pa do ruskog kredita, mi smo postigli da naša preduzeća učestvuju do 50% u realizaciji tih poslova. Druga stvar, koja je vrlo važna, Svetska banke i evropske banke ne učestvuju u projektima koji su već započeti. Nažalost, što kaže drug Dačić – ja nisam ovde da govorim samo lepe stvari. Pošto sam dugo u ovom poslu i naravno nosim odgovornost, puno projekata smo započeli, a nismo iz završili i tu su vrlo teška uključivanja ovih banaka. Komercijalne banke imaju veću fleksibilnost uključivanjem u takve projekte. Jedan od takvih projekata je projekat pruga Valjevo-Loznica koja je počela da se gradi i urađeno je 30 do 40% te pruge i sada treba da se nastave radovi. Beogradski čvor, takođe koji je baš na Koridoru i vrlo važan objekat, ali je više rađen nego što bi trebalo i svetske i evropske banke neće da uđu u taj projekat. Dakle, moramo tražiti komercijalne kredite i upravo to je rezultat ovog ruskog kredita, on nam tu šansu pruža. Još jedna vrlo važna stvar kada govorimo o ruskom kreditu, od prilike polovina sredstava, da me ne držite baš za reč u ciframa, možemo i o tome da razgovaramo ako neko ima poseban interes, više od polovine tih sredstava ide na opremu. Ruska oprema je dobra prati sve trendove svetske opreme, videli ste i ruske vozove i to je ono što je povoljno. Dakle, građevinski deo posla radila bi naša preduzeća, oprema bi bila ruska. Zbog toga i danas razgovaramo jer konkretno za prugu Valjevo-Loznica imamo kompletnu projektnu dokumentaciju. Za prugu na Koridoru 10 od Beograda ka Novom Sadu nemamo kompletnu projektnu dokumentaciju i zato ću se zalagati do kraja, a kraj će biti za dve nedelje kada se bude potpisivao ugovor sa ruskim železnicama da i Valjevo i Loznica ostanu u tom projektu, pa da vidimo ako budemo stigli da završimo projekte na Koridoru 10 u određenom vremenu mi ćemo raditi i taj posao, ako ne, sigurno pruga Valjevo-Loznica koji je u drugom prioritetu neće ostati van ovoga o čemu ja sada govorim. Hvala najlepše.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević. Izvolite.
Poštovani ministre, poštovana gospođo predsedavajuća, raspravljajući ova dva dana o novom zakonu o železnicu čuli smo puno rasprava i puno diskusija naših kolega koje su govorile u prilog tome da novi zakon o železnici treba da reši osnovne probleme koje ova delatnost ima, a složićemo se svi da su "Železnice Srbije" u veoma velikim problemima i da kroz ovaj zakon on može da stvori osnov za rešavanje ovih problema, ali će krajnji rezultat zavisiti od toga koliko će biti para da se te stvari zaista reše na pravi način. Kad god govorimo o nekoj oblasti, o nekom zakonu koji treba da reši probleme nastale u toj oblasti, moramo da se osvrnemo i na kontekst u kom se krećemo i u kome govorimo. Dakle, jedan od razloga za donošenje ovog zakona, to piše i u obrazloženju je bio da Zakon o železnicama treba uskladiti sa evropskim direktivama. Mislim da to može da bude jedan od motiva, ali da sigurno treba i mora uvek da bude motiv za donošenje nekog novog zakona, sređivanje stanja u određenoj oblasti, a ne diktat da moramo da donosimo neki zakon zato što nam Evropa ili bilo ko drugi traži. Dakle, dosta više tog podaničkog mentaliteta u svakoj oblasti. Kakav god zakon da donosimo, uvek je prvo isticanje da uskladimo sa evropskim zakonodavstvom. Hajde da ga rešimo, da donesemo neki zakon, da rešimo neki problem u nekoj oblasti, smanjite više tog udvoričkog ponašanja prema diktatima. Druga stvar, kada govorimo o problemima u železnici, moramo da se osvrnemo kakvo nam je stanje u železnici. Ovde je u jučerašnjoj raspravi bilo puno priča o tome sa kakvim problemima se železnica danas susreće. Uvek sam u dilemi kada se govori o ovakvim zakonima, kada treba da neki svoj stav imam o tome, da li da svoj stav baziram na onome što su govorili ministri koji su vodili određenu oblast prethodnih 15, 20, 30 godina ili da verujem svojim očima i da na osnovu toga što vidim imam svoj vrednosni sud. Ako bi se ponašao po prvom načinu vrednovanja problema u određenoj oblasti, verovatno bih imao potpuno različitu sliku nego što ona jeste stvarna. Bilo je od devedesetih godina na ovamo u zadnjih trideset godina mnogo hvalospeva i priča o tome šta se radi na železnici, šta su planovi za železnicu. Imali smo čuvene projekte brzih pruga od 1992. do 1996. godine. Tačno se sećam, bio sam tada studentski aktivista i skupljao sam te pamflete koje je tadašnji režim delio po godinama, ne znam, u 1992. godini će se uraditi do Paraćina, u 1993. godine do Niša, u 1994. godini do Pirota, u 1995. godini do Dimitrovgrada, da bi se 1996. godine završio projekat brzih pruga Srbije. Kada bi po tome imao svoj vrednosni sud, mi danas praktično nemamo problema u železnici. Nažalost, stanje je potpuno drugačije, da ne kažem da je očajno, ali ilustracija toga da je prosečna brzina na našim prugama 44 kilometra na sat, što je manje nego što je bila hiljadu osamsto osamdeset i neke, kada je napravljena prva pruga Beograd- Niš. To je zaista poražavajuće za čitavo naše društvo. Za čitavu zemlju je poražavajuća činjenica da se nekada, pre 120 godina, brže putovalo od Beograda do Niša tom glavnom kičmom železnice Srbije, nego što se to čini danas. Ulaganja u infrastrukturu, pre svega u kvalitet pruga su bila minimalna prethodnih desetina godina, možda i više. Zbog toga je stanje takvo kakvo jeste. Državu svake godine železnice Srbije koštaju, u zavisnosti od godina, ali od 120 do 200 miliona evra. Nažalost, te subvencije koje država izdvaja za železnice Srbije su u najmanjem procentu išle na ulaganja u infrastrukturu, na poboljšavanje kvaliteta pruga, kvaliteta voznih sredstava, a mnogo više su išla u umrtvljivanje, odnosno u mrtvi kapital, u isplatu plata, u isplatu troškova, zato što je železnica bila i danas je jako inertan sistem, jako glomazan sistem, jako neefikasan sistem, jako neracionalan sistem, sa prevelikim brojem ljudi, sa užasno lošom organizacijom i kao takav, nažalost, ne može da donese ni dobru uslugu, niti da ima profit iz toga što radi. Podatak koji takođe može biti ilustrativan je da pored toga što je Srbija na trasi najvažnijeg ili jednog od najvažnijih koridora u jugoistočnoj Evropi, Koridora 10, gde može da ima fenomenalne prihode od tranzita, pre svega iz zapadne Evrope prema Bliskom Istoku i obrnuto, taj kapacitet koristi toliko malo, da su ukupni prihodi od tranzita robe jedva negde oko 70 miliona evra. To je podatak za 2010. godinu, verovatno su danas ti prihodi i manji. Kada bi naše pruge bile daleko bolje i kvalitetnije, kada bi se na njima mogle postizati veće brzine, kada ne bi bilo kašnjenja i kada se ne bi plaćali penali prema međunarodnim špediterima, verovatno bi taj prihod premašio 300 miliona evra, što bi značajno oslobodilo "Železnicu" od zavisnosti državnih subvencija, pa čak možda i učinilo profitabilnom kompanijom. To nije slučaj, i zbog toga svi treba da se zapitamo zašto država kroz svoju nacionalnu strategiju razvoja ne odredi šta je to najkvalitetniji prioritet koji može da doprinese razvoju zemlje i povećanju deviznog priliva. To sigurno jesu mreže autoputeva, to sigurno jeste kvalitetan železnički koridor kroz zemlju. Potpuno mi je nejasno da ako već stvari jesu takve kakve jesu, taj neki čuveni Nacionalni savet za infrastrukturu je prethodna Vlada formirala, da se ti prioriteti nisu jasno utvrdili i da dinamika radova se ne poštuje. Dobro se sećam, desetine izjava je bilo raznih zvaničnika, pa i vaših, da će Koridor 10 autoputa prema Bugarskoj, prema Makedoniji biti završen do kraja 2012. godine, odnosno do kraja mandata prethodne Vlade. Situacija danas na terenu je poražavajuća. Krenulo je da se radi, to je jako kvalitetna činjenica, ali se radi na nekoliko deonica iscepkano i prema ovakvoj dinamici, čisto sumnjam da u narednih četiri-pet godina može da bude kompletno završen. Najžalosnije je da je deo autoputa koji je rađen od makedonske granice prema Levosu i u dužini od nekih 20 i nešto kilometara, u najvećem delu je bio završen 2007. godine, a do dana današnjeg nije pušten u punom obimu da radi, da funkcioniše u obe trake. Znači, pet godina, šest godina skoro ne možemo da stavimo tu deonicu puta u funkciju. Da li je to moguće? Makedonci su počeli 2009. godine da rade svoj deo puta prema Kumanovu, davno ga završili, on funkcioniše više od tri godine. Šta je to sa našom zemljom? Šta je to sa ljudima koji vode te poslove? U čemu je problem? U ovom zakonu koji treba da reši probleme neefikasnog funkcionisanja "Železnica Srbije" se predviđa razdvajanje na četiri sektora, na infrastrukturu, na putnički i robni saobraćaj i imovinu. Infrastruktura je nešto što je od javnog interesa, tako je definisano zakonom i sigurno da valjda nikome ne pada na pamet da upravljanje tom infrastrukturom prepusti nekom drugom. To mora da bude javna kompanija i da se odnosi prema toj infrastrukturi onako kako se odnose domaćini prema svojoj imovini, da ulaganje u te infrastrukture bude značajno, kako bi obezbedili kvalitet prevoza, a da naravno prihodi koji će doći, ako bude ulaganje u tu infrastrukturu, od tranzita idu državi, da ne idu privatnoj kompaniji. Mislim da je to od nacionalnog interesa, da to niko drugačije ne sme da postavi. Što se tiče putničkog i robnog saobraćaja, on je zaista, naročito putnički saobraćaj, u užasnom stanju. Juče je gospodin Anđelković ovde govorio da su prihodi železnice u putničkom saobraćaju jedva negde oko 1/3, a u putničkom saobraćaju najveći deo otpada preko 2/3 na prihode "BEO Voza". Naravno da su najveći prihodi od "BEO Voza", zato što su i ulaganja u beogradske železnice i u "BEO Voz" bila najveća. Tu su najmodernije pruga, ima najviše vozova, vozni red je izuzetno kvalitetan, ima mnogo polazaka i naravno da će biti i prihodi. Ne možete da očekujete da će biti prihodi u putničkom saobraćaju između Beograda i Niša kada se putuje više od pet-šest sati i kada imate jedan voz dnevno. Dakle, jedno odsustvo želje da se u ovoj oblasti napravi ravnomeran rast. Sve što se tiče kvaliteta železnice je strpano u Beograd, kao što je nažalost i u drugim oblastima. O novim ulaganjima je takođe ovde predviđeno u zakonu, da će biti nacionalni program razvoja železnice koji će u petogodišnjem i desetogodišnjem planu određivati šta će se sve i na kojim trasama ulagati. Nažalost, opet čujem od vas, i u prethodnim godinama i danas, da su gotovi projekti za železnički čvor, da su gotovi projekti za prugu Beograd-Pančevo, Beograd-Novi Sad, Pazovu, a priča o ulaganju u Koridor 10, o izmeštanju teretnog i putničkog saobraćaja iz centra Niša, o tih čuvenih 12 km pruge, nije makla sa mesta već 30 godina. O tome smo polemisali više puta ovde u parlamentu i došli smo dotle posle pet godina borbe i raznih rasprava u parlamentu da će ove godine ići samo tender za idejni projekat tih 12 km pruge, koji će se završiti na jesen, pa će se raditi dve godine, a nakon idejnog projekta ćemo raditi još pet ili 10 godina glavni projekat, a realizaciju ko zna kada. Da je takvom dinamikom kralj pravio prugu, ona ne bi bila završena ni za 200 godina. Mislim da je ovakav odnos nedopustiv. Molim vas da se potpuno drugačije odnosite kad su u pitanju ulaganja u infrastrukturu, i putnu i železničku i da to ne bude sve skoncentrisano u glavnom gradu i 50 km oko njega, nego da i sa stanovišta razvoja zemlje i nacionalne strategije ravnomerno rasporedite ta sredstva i da pre svega ulažete u one najprofitabilnije delove, a to su delovi koridora prema Bugarskoj i prema Grčkoj, jer će to najpre i vratiti novac nazad. Sa druge strane, održaće i stanovništvo i gradove koji su uz te koridore i moći će da se razvijaju na kvalitetan način. Što se tiče podrške ovom zakonu, mi smo napisali više od 20 amandmana, pa u skladu sa time kako ćete se odnositi prema tim amandmanima, takav će i biti naš stav prema zakonu. Hvala.
Narodni poslanik Stefan Zankov. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, osnovni cilj donošenja novog zakona o železnici u strateškom smislu jeste poboljšanje efikasnosti železničkog sistema u Srbiji i njegovo integrisanje u tržište transportnih usluga, a u perspektivi i spremnost za integracije srpskih železnica u železnički sistem EU. S tim u vezi, osnovni problemi koje zakon treba da reši su: zatvoreno i nedovoljno razvijeno tržište železničkih usluga sa nepostojanjem konkurencije, što odmah prouzrokuje neefikasan sistem, a to dalje dovodi do sve manjeg broja prevezenih putnika i robe, povećano vreme putovanja i prevoza i sve to sa visokom zavisnošću od budžetskih subvencija. Kašnjenje u restrukturiranjecelokupnog sistema železničkog saobraćaja na teritoriji Republike Srbije dovelo je do nekompatibilnosti sa železnicama zemalja u okruženju, a da ne govorimo o nekompatibilnosti sa železnicama EU, što za posledicu ima minimalna i nedovoljna ulaganja u tako neefikasnu železnicu, čak i za održavanje funkcionalnosti sistema. Restrukturiranje ovako složenog sistema predviđa nekoliko osnovnih aspekata. Prvo, odluku Vlade Srbije o reorganizaciji javnog preduzeća u akcionarsko društvo Železnice Srbije, što treba da omogući efikasniji rad i poslovanje u tržišnim uslovima, jer se odvaja železnička infrastruktura od prevoza putnika i robe. Drugo, usvajanje zakona koji će stvoriti potrebno okruženje za rad i poslovanje novog privrednog društva koje će se baviti železničkim saobraćajem i železnički saobraćaj uopšte učiniti konkurentnijim u odnosu na druge vidove saobraćaja. Treće, ozbiljnije investicije koje počinju da se realizuju tek u mandatu ove vlade, čime država zadržava obavezu i odgovornost za razvoj odgovarajuće infrastrukture. Četvrto, racionalno poslovodstvo koje mora da poveća broj putnika, realno poveća prihode i smanji zavisnost od državne pomoći jer su se u preduzeću do sada ponašali u skladu sa devizom – što manje radim, više će mi dati država i baš nas briga. To vreme je prošlo i novo poslovodstvo je krenulo jedinim ispravnim putem o kome sam govorio, ima strategiju koju treba da realizuje zajedno sa Vladom Srbije. U svemu ovome, najvažnije je da se vodi računa da se obezbedi posao za radnike, namerno ne kažem za zaposlene nego baš koristim reč radnici a ljudi koji rade na železnici će to razumeti, da se ne smanjuje njihov broj jer nam je generalno to danas najvažnije i tu ne treba da ponavljamo greške i iskustva iz Rumunije i Slovenije. Sa druge strane, treba sprečiti uticaje političkih partija preko raznih nazovi sindikalnih lidera koji to u stvari nisu, jer se ne bore za prava radnika već za uticaj na poslovodstvo koji im je bitan zbog nepotrebnog zapošljavanja, a to je uzelo maha, dok ljudi koji stvarno rade nemaju osnovna sredstva za rad. Svi znaju da je to istina i novo poslovodstvo treba da ima punu podršku da se izbori sa ovim nelogičnostima koje prouzrokuju negativne pojave u kompaniji. Što se tiče usklađenosti sa propisima i situacijom u EU, posebno sa članicama u okruženju, naša je obaveza u ovom trenutku da učimo na njihovim iskustvima, posebno negativnim, nažalost, da ne ponavljamo njihove greške, ali da pokušamo da podižemo kvalitet i da dostignemo te standarde koje prepričavamo kada se vozimo našom železnicom. Sve drugo ćemo da usklađujemo i rešavamo do trenutka kada do kraja bude izvesna naša evropska perspektiva. Tu pre svega mislim na dilemu u kom trenutku omogućiti osnivanje drugih preduzeća za prevoz putnika i tereta, odnosno njihovo poslovanje. Dakle, mi u svakom slučaju do tog trenutka imamo vremena i treba da osnažimo pre svega državno preduzeće, kako bi pripremljeno dočekalo konkurenciju u tržišnoj utakmici. Uostalom, jasno je da je kada se ne radi o visokoprofitabilnim poslovima kao što su poslovi sa telekomunikacijama ili električnom energijom, monopol države uglavnom poguban i proizvodi jedino gubitke, što na kraju dovodi do propasti celog sistema, a to je najvažnije. Veoma je važno i da se što pre usvoji zakon o bezbednosti železničkog saobraćaj, jer sa ovim zakonom čini jednu celinu, a pitanje je i da li se u punom kapacitetu može bez njega primeniti zakon o železnici. Sve ovo je važno zato što realnost danas i stanje koje je zateklo novo poslovodstvo nije dobro. O tim pozitivnim pomacima koje je novo poslovodstvo napravilo za nekoliko meseci govoriće moje kolege, a ja ću o onome što je do sada bilo, da bismo ispoštovali vreme i drugih govornika. Zakrčenje saobraćaja kroz Srbiju i plaćanje penala, što za posledicu ima zaobilaženje Koridora 10 kao najkraćeg puta iz zapadne Evrope ka Bliskom Istoku i preusmeravanje prevoza preko Rumunije i Bugarske, prouzrokuje veliku ne samo ekonomsku štetu po našu zemlju jer je u krajnjoj liniji priča oko železnice važna za privredu Srbije u celini. Takođe, godinama unazad otkazuje se veliki broj vozova za prevoz putnika, uvode tzv. lagane vožnje itd. Situacija u Timočkoj krajini je neuporedivo teža od prosečne u Srbiji. Govorio sam i ranije u parlamentu o tome. Prva pruga normalnog koloseka puštena je 1914. godine. Tada je na timočkim prugama, verovali ili ne, bilo više vozova koji saobraćaju i to većim brzinama nego danas, posle 100 godina. Do ovakvog stanja došlo je jer nije ni jedan jedini dinar uložen u prugu, a i sama sredstva za održavanje su ozbiljno dovedena u pitanje. Zbog svega toga, evo nekih podataka koji su stvarno krajnje problematični: na delu pruge Zaječar-Niš u dužini od 114 km je bilo 68 km laganih vožnji i voz putuje više od tri sata. Obrt teretnog voza na istoj relaciji je trajao i preko 16 sati. U drugim pravcima saobraćaj je potpuno ukinut. Potrebno je naglasiti da se u ovom delu Srbije nalaze sistemi poput RTB Bor, fabrike i luke u Prahovu, a njihove su potrebe za prevozom robe velike i biće još veće u narednom periodu. Oni će preći na alternativni prevoz tereta jer se dešavalo na ovom rejonu da i po desetak dana nema nijedne lokomotive za vuču teretnih vozova koje stoje i za koje železnica plaća penale. Ti penali potpuno pojedu profit od njihovog transporta. Ne samo da je saobraćaj doveden do kolapsa, već je zbog nebrige ugrožena i bezbednost saobraćaja. Praktično, sve pruge koje pokriva zaječarski železnički čvor su zbog višedecenijskog ponašanja unazad postale jedna velika lagana vožnja sa 30 km na čas. Zato su neophodne i promene unutar same kompanije prema saobraćaju u ovom delu Srbije i prema zaječarskom železničkom čvoru. Pre svega, iskren odnos zasnovan na poverenju da vidimo šta je čiji interes. Zbog svega što sam naveo i državni i lokalni interes same kompanije bi obezbedili budućnost, a mislim da potpuno ukidanje železničkog saobraćaja u ovom delu Srbije nikome nije ni na kraj pameti. Moramo, dakle, da uspostavimo odnose čistih računa bez mnogo velikih reči. S tim u vezi, hteo bih da kažem da je novo poslovodstvo železnice obećalo rešavanje problema i nastavićemo da zajedno radimo, mislim na učešće lokalne samouprave, odmah posle vanrednih lokalnih izbora koji će se održati u Zaječaru. Kao što sam rekao, dakle, da svako sa svoje pozicije da doprinos rešenju ove teške situacije. U sklopu svog izlaganja sam, s jedne strane, predstavio zakonske okvire koji se tiče konkurencije tržišta, upravljanjem infrastrukturom itd, zbog čega je zakon neophodno usvojiti, a sa druge strane sam govorioo prosečnoj slici železnici u Srbiji danas do najteže situacije koja je, dakle, u Timočkoj Krajini. Buduća realnost je verovatno negde između, ali je neophodno da po ovim pitanjima idemo napred i polako, ali da idemo stalno napred. Objektivno građani ne očekuju da se kao u Švajcarskoj tranzit roba obavlja uglavnom železnicom zbog zagađenja, buke, čuvanja putne infrastrukture ili kao u Nemačkoj da, recimo, železnica ima monopol na prevoz putnika na određenim relacijama, ali očekuju da država upravlja ovim važnim sistemom, tako da uspostavi finansijski održiv sistem koji će garantovati ostvarenje minimuma i državnog i interesa zaposlenih i korisnika usluga u ovom segmentu u narednom periodu.U tom pogledu i Vlada i poslovodstvo železnica imaju podršku SNS. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Siniša Lazić. Izvolite.
Zahvaljujem se. Poštovani ministre, u svojoj diskusiji bih želeo na nekoliko aspekata da se osvrnem. Prvo je naravno zakon koji jeste tema ovog današnjeg saziva Skupštine, a drugo jeste generalno infrastruktura, pošto smatram da se te dve stvari ne mogu razdvojiti i da je železnica samo deo ukupne infrastrukture koja postoji u Republici Srbiji. Osnovna ideja ovog zakona jeste pre svega liberalizacija železničkog sistema i železničkog transportnog tržišta. Ideja je donekle anologna sa drumskim transportom, a po organizaciji i konceptima je bliža rečnom transportu. Postoji infrastruktura, putevi, reke, vozna sredstva su automobili, kamioni, autobusi, brodovi, barže koji se kreću po tim putevima. Kretanje voznog sredstva po infrastrukturi se tarifira. U drumskom transportu se plaća putarina za pristup određenoj infrastrukturi. Međutim, u drumskom saobraćaju odnos mobilnih drumskih sredstava je nezavisan, dok je u železnici isključivo zavisan. Kretanje jednog železničkog sredstva po infrastrukturi je potpuno zavisno od kretanja drugog itd. Osnova za organizaciju kretanja železničkog sredstva je prostorno vremenski dijagram ili red vožnje. U redu vožnje je tačno definisano u kom vremenu i u koji prostor železničke pruge je zauzet voznim sredstvom. Ova prostorno vremenska raspodela je trasa. U kontekstu železnica funkcioniše tako što mašinovođe voze vozove, a njima praktično upravljaju otpravnici vozova koji definišu način na koji će se kretati. Zbog ove činjenice trasa mora biti determinisana unapred. U predlogu novog zakona težište je na distribuciji trasa. Glavni akteri su upravljači infrastrukturom i operateri, kao i u drumskom transportu. Veliki broj domaćih i stranih prevoznika je u putničkom saobraćaju, teretnom saobraćaju i transportu. Cilj zakona je dase infrastrukturi omogući prisustvo drugih operatera, železničkih prevoznika, domaćih i stranih pod jednakim uslovima i da železničko transportno tržište bude liberalizovano. Članovi zakona koje je potrebno analizirati jesu čl. 3, 18, 19, 20, 21, 26, 35, 40, 41. i 42. Ne bih svakog posebno čitao, vi ste predlagač zakona i siguran sam da znate šta u njima piše. U članu 21. se izričito navodi da u slučaju kada je trasa dodeljena podnosiocu zahteva koji nije železnički prevoznik. Odnos članova 21. i 26. uvodi konfuziju u postupak dodele trasa. Ostavljen je prostor za posrednika, koji je u zakonu nazvan podnosilac zahteva i koji po zakonu ne može da trguje trasama. Međutim, ovi članovi zakona omogućuju formiranje raznoraznih kartela na železničko-transportnom tržištu. U članu 3. kao podnosilac zahteva je definisan železnički prevoznik, železnički prevoznik za sopstvene potrebe, pošiljalac robe ili špediter. Zašto se u ovom delu člana 3. nije svrstao primalac robe? Zna se kakav je odnos uvoza i izvoza u Srbiji i da imamo deficit u trgovinskoj razmeni. Po ovom stavu u predlogu zakona naši uvoznici i primaoci robe ne mogu da budu podnosioci zahteva za trasu. U dopremi robe iz uvoza favorizuju se inostrane firme koje će kao pošiljalac robe inostranim preduzećima, sa pravom podnosioca zahteva, sigurno pre angažovati stranog operatera železničkog prevoznika nego domaćeg. Zašto u članu 21. piše – u slučaju kada je trasa voza dodeljena podnosiocu zahteva koji nije železnički prevoznik ili železnički prevoznik za sopstvene potrebe kada je moglo da piše – u slučaju kada je trasa voza dodeljena pošiljaocu robe ili špediteru? U skladu sa članom 3. kojim su definisani podnosioci zahteva dobijamo isti podskup podnosioca zahteva. Međutim, u članu 26. prenos trase se zabranjuje železničkom prevozniku ili železničkom prevozniku za sopstvene potrebe, ali se ne zabranjuje špediteru i pošiljaocu robe. Ovim se favorizuju spoljno-trgovinski partneri i inhibiraju nacionalnog operatera koji mogu da vrše prenos trasa. Posebno treba istaći da prenos trase zabranjuje železničkom prevozniku za sopstvene potrebe, a to su preduzeća na teritoriji Srbije koja imaju industrijski kolosek i koja su najčešće procesno vezana za železnički transport. Zašto se raspodela trasa inhibira i favorizuju inostrani špediteri na teritoriji Srbije? Zakonomje zabranjena trgovina trasama, to je član 26. Podnosilac zahteva ne mora da trguje trasama, on može posebnim ugovorom sa železničkim prevoznikom obezbediti zakup trase, a ugovori se participacijom u profitu mogu realizovati sa špediterima. Osnovno načelo zakona je da se ne diskriminišući uslovi za sve zainteresovane učesnike u raspodeli železničkog tržišta. Ovde se ne favorizuje nacionalni interes i nacionalni operateri. Svejedno je da li će državni operateri ili domaći, privatni, operateri. Favorizuju se inostrani dobavljači, inostrani operateri i inostrani, delimično domaći, špediteri. Posebno je indikativno to što podnosilac zahteva zakonom nije usmeren na korisnika železničkog prevoznika, nego je usmeren na železničkog prevoznika koji angažuje podnosilac zahteva. Podnosilac zahteva postaje svojevrsni koncesionar na nedefinisanim uslovima. On može da dodeli u zakonu, piše preneti, ali nisu definisani uslovi prenosa. Tako podnosilac zahteva može da bude i predstavnik nekog konkurentnog proizvodnog sistema i da dobijemo trase u potpunosti inhibirane nekog našeg proizvođača ili distributera zasnovane na železničkom transportu. Po članu 35. podnosilac zahteva nema propisane uslove i obavezne tržišne aktivacije trase. Podnosilac zahteva za dodelu trase, po zakonu, ne mora da angažuje železničkog prevoznika i ne može izmišljati raznorazne razloge zašto ne može da angažuje, pogotovo ako donošenje zakona o bezbednosti u železničkom saobraćaju nije na pomolu. Juče ste rekli da se to očekuje vrlo brzo i da će se taj nedostatak otkloniti. Takođe, podnosilac zahteva za dobijanje trase, po članu 35, plaća naknadu trase, koja se ne koristi. Visina ove naknade nije definisana. Šta će se dogoditi ako podnosilac zahteva koji dobije trasu, na primer špediter, dolazi iz konkurentnog sistema, recimo drumskog saobraćaja. Time dolazimo do mogućnosti da uspostavimo i regionalni železnički monopol. Zbog lošeg stanja naše železničke mreže, pojedini delovi mreže raspolažu izuzetno malim kapacitetima. Ti kapaciteti se mogu raspodeliti sa malim brojem trasa. Ukupan iznos za rezervaciju trasa u formiranju monopolskog okruženja predstavlja investicije. Kada se inhibira železnica u monopolskom okruženju drumski transport ostvaruje ekstremne profite. U zakonu je ova situacija rogobatno nazvana – zagušena infrastruktura. Ovom fenomenu u zakonu je posvećena posebna pažnja, u većem broju članova. Po parametrima brzina, osovinskog opterećenja, stanje sigurnosne opreme itd, infrastruktura železničkog sistema je odavno zagušena. Dodela trasa u uslovima zagušene infrastrukture, po članu 40. Predloga zakona, mora da se izvede za pet dana, a za regularnu dodelu trasa, po članu 20, podnošenje zahteva mora biti 12 meseci, najkasnije 10 meseci ranije. U uslovima u Srbiji razmotrimo samo distribuciju poljoprivrednih proizvoda koji će ozbiljni operateri i distributeri poljoprivrednih proizvoda godinu dana unapred razvesti trase, kada se ne zna koliki je rod kukuruza ili žita. Ovakav odnos prema trasama nije stimulativan niza privredu u teretnom, ni za građane u putničkom saobraćaju. Predlog zakona je destimulativan za korisnike železničkog prevoza i za proizvođače. Predlog zakona nije stimulativan za operatere železnike prevoznike. Predlog zakona je stimulativan za špeditere u našim uslovima deficita za potrošnju. Ako se tome doda preveliki broj ingerencija Direkcije za železnicu od kojih zakon vrvi i posebno što Direkcija istovremeno reguliše rad upravljača infrastrukture i prevoznike, uz dokazanu naklonost zakona ka špediterima, ostavlja se puno prostora za mešetarenje trasama. Zbog toga predloženi zakon u nekim delovima jeste u suprotnosti sa evropskim direktivama. U državi sa razvijenom železnicom preče pravo pristupa trase imaju veliki korisnici železničkih usluga, a to su pre svega železnički prevoznici za sopstvene potrebe. To su preduzeća koja posluju u Srbiji. Vlasništvo ovih preduzeća može se zasnovati i na inostranom kapitalu, ali kako zapošljavaju radnike u Srbiji, kako plaćaju poreze u Srbiji, ako već nisu favorizovani, bilo bi dobro da se barem ne inhibiraju. Generalno, ako se predlog zakona usvoji, doći će do oblikovanja jednog inertnog železničkog transportnog tržišta. Treba podsetiti na visoku korelaciju stepena privredne razvijenosti evropskih država i razvijenosti železničkog sistema u tim državama. Ovo su neki stavovi. Naravno, ja nisam stručnjak iz ove oblasti, ali su stavovi koje sam pokušao da dobijem od ljudi koji se bave ovom tematikom i problematikom, i smatram da našoj zemlji generalno treba jedan nacionalni plan o kome ste vi juče takođe pričali. Potpuno se slažem s vama, ali se ne slažem u tom delu da nacionalni plan treba da bude u trajanju od pet godina. Nama treba nacionalni plan koji će biti u trajanju od 30 godina, gde ćemo konačno na jedan egzaktan način napraviti analitiku onoga pre svega što imamo u ovoj zemlji, šta su resursi, koji postoje i šta je ono gde možemo da napravimo određenu ravnomernost u razvoju infrastrukture koja je osnovni uslov razvoja ekonomije ove zemlje. Siguran sam da ste vi ceo svoj radni vek proveli u infrastrukturi i siguran sam da ste čovek koji ima mnogo iskustva i da ste često puta žrtva određenih političkih dogovora i pregovora u kojima ne možete nametnuti samo stavove struke i naprosto to često puta bude žrtva i ustupak zarad nekog pomeranja u našoj zemlji. Imam negde utisak da se mi u proteklih 20 godina vrtimo u krug sa infrastrukturom i da smo vrlo malo napravili pomak. Ako uzmemo susednu Hrvatsku, oni su auto put Beograd-Split završili za dve godine, izveli sve te radove, doveli to do kraja, a mi gradimo petlju kod Novog Sada već četiri ili pet godina, sa određenim problemima. Ako uzmemo situaciju da je generalni direktor JP Putevi Srbije odgovorno lice, a da neki projektant zbog nedostatka novca izbaci gradilišnu signalizaciju i kada neko tamo strada, onda je jedino odgovoran direktor JP Putevi Srbije, negde nešto nije dobro. Ne možemo kolektivno odlučivati, a imati pojedinačnu odgovornost u takvim sistemima. Kada pričam o ravnomernosti, mislim da bi, sa aspekta ekonomske situacije ove zemlje, železnica trebala da bude favorizovana u odnosu na drumski saobraćaj, pre svega zato što postoje definisani koridori i na tim koridorima ne mora da se vrši eksproprijacija zemljišta i to je već jedna ušteda. Druga stvar, ako razmišljamo o prioritetima izgradnje infrastrukture, zašto neko ne složi priču i kaže – crnogorsko tržište je 600 hiljada ljudi, za Crnu Goru postoji pruga Beograd-Bar, postoji put rezervisan za saobraćaj motornih vozila, postoji avio prevoz. Zašto onda neko gura ideju da treba da pravimo autoput za Crnu Goru? To su toliko egzaktni podaci, da u slaganju prioriteta, bez obzira na neke političke interese koji postoje, svi mi želimo da dobar put prođe pored naše kuće, ali ako želimo da ovo društvo ide u nekom pravcu razvoja, onda se te stvari moraju negde uvažiti. Dolazim iz Zapadno-bačkog okruga, na primer, tamo postoje veliki industrijski sistemi, postoje dve šećerane, postoji industrija građevinskog materijala, postoje pivare, postoje mlekare, postoji fabrika akumulatora, postoji jedan ogroman sistem. Ako vi u sezoni jesenjih radova prevezete nekoliko stotina hiljada tona šećerne repe, putna konstrukcija ne može da izdrži taj transport. Dolazimo do toga da na putu između Kule i Vrbasa vi imate sedam hiljada navoza, što gotovo ima elemente za izgradnju autoputa. Ako svaka ta šećerana ima industrijski kolosek, železnički, valjda je logično da ova zemlja kupi dve male lokomotive koje će da transportuje. U svakom selu postoji betonska prizma na koju se slaže repa i vozi se do šećerane. Jednostavno, neki okviri, u smislu infrastrukture u ovoj zemlji, morao bi da postoji jedan konsenzus oko toga i smatram da vi lično, vašim autoritetom, od profesora, od ljudi iz struke, od ljudi iz bezbednosti koji se bave saobraćajem, treba napraviti jedan nacionalni plan za rešavanje infrastrukturnih problema u ovoj zemlji. Ovako, kada gledate tu priču, imate paralelnu izgradnju nekih koridora, nekih sistema, multiplikovanje nekih sistema, a sa druge strane imate negde potpuno devastiranje, gde postoje ekonomske pretpostavke da bude kvalitetna infrastruktura. Ako u Zapadno-bačkom okrugu živi 250 hiljada ljudi, ako postoji 200 hiljada hektara obradivog poljoprivrednog zemljišta, ako dva autoputa, jedan kroz Mađarsku, jedan kroz Hrvatsku, dolaze do granica naše zemlje, onda je valjda elementarni nivo pristojnosti da sagradimo jedan pristojan carinski prelaz, pristojno je da napravimo jedan put rezervisan za saobraćaj motornih vozila koji će da dođe do Sombora, pristojno je barem jedan motorni voz da uspostavimo na relaciji između Novog Sada i Vrbasa i Sombora, a ne da, kada prolazim kroz Vrbas ili kroz Odžake i kada je rampa spuštena, ne znamo da li je rampa spuštena zato što će stvarno da naiđe voz ili zato što je zaglavio mehanizam ili automatika koja to treba da otvori. Pre neki dan sam stajao na putu kod Vrbasa, gde se u nekom trenutku pojavio čovek biciklom, ulazi u metalnu kućicu, deblokira onu rampu da bi ljudi mogli da prođu. Naprosto, smatram da Zakon o železnicama ne može biti izuzet iz jednog konteksta celokupnog rešenja infrastrukture u našoj zemlji i mislim da, ukoliko pričamo o ravnomernosti razvoja, o stvaranju pretpostavki kasnije i za neku socijalnu odgovornost, moramo stvoriti uslove da negde stvorimo novac koji ćemo kasnije plasirati u one nerazvijene, manje potentne krajeve u kojima postoje neki uslovi. Ako sad uzmete ukupan budžet Republike Srbije i ako shvatite da u ukupnom budžetu Republike Srbije postoji negde oko osam milijardi evra, da sve zajedno lokalne samouprave na teritoriji Republike Srbije potroše nešto ispod dve milijarde, a da smo nekim odlukama o kategorizaciji puteva danas preneli nadležnosti, da tim nadležnostima treba da upravljaju lokalne samouprave, ako je ministarka za regionalni razvoj, ministarstvo gospođe Kalanović, navela da ćemo u ovoj budžetskoj godini imati sredstva za održavanje tih puteva, košenje trave itd, do dana današnjeg nije to preneto. Ta i ovako devastirana infrastruktura na šta će da izađe? Na šta će to da liči do kraja? Naprosto, smatram da treba mnogo više razgovora, mnogo više uvažavanja argumenata i postizanja jednog dogovora oko toga šta su konačno prioriteti u ovoj zemlji. Da li je prioritet ove zemlje luka Bar ili je vama potpuno svejedno da li ćemo da vozimo to u Ploče? To su ozbiljna pitanja o kojima mi treba da raspravljamo. Sećate se sigurno kako je građena pruga Beograd-Bar. Tvrdim da danas ne postoji društvo koje je u stanju da iskolči trasu pruge Beograd-Bar. Nema je, a nekada smo imali inženjere koji su to radili uz pomoć štapa i kanapa i napravili jedan projekat koji je, verujem, jedan od retkih, ne u Evropi, u svetu. Nismo u stanju da to održimo u funkcionalnom niovu, ne da gradimo novo, nego da održimo u funkcionalnom nivou. Nismo u stanju naspemo bankinu, da ofarbamo kako treba, da postavimo signalizaciju kako treba i da se krećemo tim putevima na jedan bezbedan i pristojan način. U smislu ovoga, smatram da, ako je prostorni plan bio osnovni dokument, dajte onda da i u ovim prioritetima se složi neki redosled aktivnosti koji je neophodan da bi infrastruktura ove zemlje konačno dobila neke okvire, da kažemo da 30 godina evo imamo pristojnu infrastrukturu na kojoj ćemo se, pre svega, bezbedno kretati i stizati od tačke A do tačke B živi i zdravi. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima ministar Mrkonjić. Izvolite.
Zahvaljujem se gospodinu Laziću, jer je on u sali, a ova dva poslanika prethodno nisu tu, Milan Lapčević i Stefan Zankov. Naravno, i njihova analiza zakona je po mom mišljenju dobra i prava. Gospoda Milan Lapčević i Stefan Zankov su dali amandmane, ali, nažalost, gospodine Laziću, ovo što ste sjajno elaborirali, međutim, niste dali nijedan amandman. Zašto? To što pričate i napišete. Evo, dajem vam reč da ćemo sve to da pogledamo i da ćemo većinu prihvatiti. Sjajno ste elaborirali sve ovo što ste sada rekli. Za mene, moram da kažem, a da se ostali poslanici ne naljute, vi ste osveženje, ali to napišite. Boža Đelić je moj drug, on je tu i dajte preko njega odmah danas da to uvrstimo u ovaj naš ovde program. Hvala najlepše.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Stefana Miladinović. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Uvaženi ministre, narodni poslanici, pred nama je izuzetno važan zakon koji reguliše veoma kompleksnu oblast, a to je Zakon o železnici. Ne ulazeći u usko stručno tumačenje samog zakona, želela bih da istaknem nekoliko činjenica o značaju železnice i razvojnim šansama koje ona pruža, a koje sprovođenjem ovog zakona mogu biti pokrenute. Železnica ima značajne kako ekonomske, tako i ekološke prednosti, uz daleko veću efikasnost masovnog prevoza i robe i putnika, od svih drugih vidova saobraćaja, osim vodnog, u smislu cene, ali ne i brzine. Železnica ima daleko veću bezbednost i značajno manju potrošnju pogonske energije u odnosu na masu prevezenog tereta, daleko manje ekološke posledice i velika prednost železnice je mogućnost odvijanja saobraćaja u gotovo svim meteorološkim uslovima. Poslednjih decenija prednost železničkog saobraćaja ogleda se i u velikoj brzini transporta. Stoga, za svaku državu koja strateški razmišlja železnica i ovaj vid transporta mora biti od vitalnog značaja. Srpska železnica već decenijama ne funkcioniše po tržišnom principu i služila je u velikoj meri za zadovoljavanje socijalnih potreba građana, ali i za transport materijala za izgradnju infrastrukturnih projekata bez adekvatne naknade. Ovo je u velikoj meri uticalo na povećano habanje infrastrukture i voznih sredstava, što je uz permanentan nedostatak sredstava za održavanje infrastrukture dovelo do veoma lošeg stanja. Pokretanjem privrede efikasnost železnice će doći do izražaja. Država mora strateški da usmeri sve vidove saobraćaja u željenom pravcu, pri čemu se nedvosmisleno akcenat mora staviti upravo na razvoj železničkog saobraćaja kao ubedljivo društveno najkorisnijeg vida transporta. Ovu tvrdnju je jasno i nesumnjivo potvrdio i Beli papir EU, objavljen 2001. godine. Razdvajanje delatnosti upravljanja javnom železnicom i obavljanje železničkog prevoza putnika i roba jedna je od značajnih novina u ovom zakonu. Nezavisno poslovanje upravljača železničke infrastrukture i železničkih prevoznika uticaće na pojavu konkurencije i povećanja kvaliteta prevoza, što jeste bio cilj predlagača zakona. Ovo je takođe predstavljalo i ključnu temu i direktivu prvog Belog papira EU o saobraćaju. Kada je u pitanju upravljanje infrastrukturom, članom 34. predlagač je predvideo zaključivanje ugovora upravljača infrastrukture i Vlade, odnosno AP i jedinice lokalne samouprave. Ovim ugovorom uređuju se međusobna prava i obaveze u pogledu finansiranja troškova upravljanja železničkom infrastrukturom, u delu koji čini razliku između stvarnih troškova upravljanja železničkom infrastrukturom i ostvarenih prihoda od naknada za korišćenje infrastrukture i usluga i cena. Međutim, bez obzira koliko je železnička infrastruktura trenutno u lošem stanju, ona i dalje vredi milijardi evra, kao što znate, ministre, i nije svejedno ko i kako njome upravlja. Stoga, ovim ugovorom se mora jasno predvideti, ne samo pomenuta prava i obaveze, već i uslovi za dobijanje licence i sankcije za nepoštovanje ugovora, a nadasve alati i pokazatelji preko kojih bi Vlada mogla permanentno da kontroliše rad upravljača, i to prevashodno u smislu održavanja, a još bolje i postepenog unapređivanja stanja infrastrukture. Zbog toga se ovaj ugovor mora jako pažljivo i precizno sastaviti, jer upravo preko njega Vlada ima jedinu mogućnost da sprovede u delo i osigura svoje strateške ciljeve vezano za železnicu. Osim toga, ovim ugovorom mora biti vezana kontrola i mora se predvideti mehanizam kako bi Vlada mogla da sprovede svoju volju i strategiju u vezi sa železnicom. U tom smislu, a uzimajući u obzir trenutno stanje naše infrastrukture, možda bi ugovorom upravo moglo da se predvidi, pored neophodnog održavanja, i postepeno unapređenje stanja infrastrukture iz godinu u godinu. Ovim zakonom je predviđena i mogućnost da lokalne samouprave, autonomne pokrajine, privredna društva mogu da grade i upravljaju delovima železničke infrastrukture. Na primer, izgradnja i upravljanje industrijskim kolosecima. Članom 64. Zakona predviđa se mogućnost da privredna društva, druga pravna lica i preduzetnici mogu imati industrijski kolosek priključen na železničku infrastrukturu, upravljača infrastrukture, kao i industrijske koloseke, postrojenja, uređaje i objekte na tim kolosecima, železnička vozna sredstva i druga sredstva izgrađena po posebnim tehničkim normativima i standardima. Ovo novo rešenje privrednim subjektima otvara novu, lakšu mogućnost transporta, ali za upravljače infrastrukture može izazvati velike probleme, bar u početku primene ovog zakona, jer je poznato da najveća oštećenja zapravo dolaze od neadekvatnih teretnih voznih sredstava, naročito teško opterećenih i naročito neadekvatno održavanih. Kako će se upravo od strane privrednih subjekata, koji poseduju industrijsku železnicu i koloseke, teško opterećena vozna sredstva uključivati na železničku infrastrukturu, potrebno je na mestima priključenja ovih pruga na javnu železničku mrežu postaviti uređaje za merenje kvaliteta voznih sredstava koja se ugrađuju u kolosek. Upotreba ovih mernih uređaja i procedure i postupci koji definišu šta će se raditi u slučaju nedozvoljenih odstupanja mogli bi se propisati nekim podzakonskim aktom. Dosadašnjim propisima i praksom bilo je gotovo nemoguće napraviti balans između ekonomskog i socijalnog aspekta železničkog saobraćaja u celini. U vezi sa ovim nameće se i pitanje da li će novina u novom zakonu napraviti ravnotežu između potpisanog ugovora o obaveznom javnom prevozu i ekonomske isplativosti za prevoznika koji je izložen tržišnoj utakmici? Rizik ekonomske neisplativosti svakako postoji, ali je upravo tu i mesto i momenat gde bi trebalo da nastupi Vlada sprovođenjem svojih strateških ciljeva vezanih za železnicu. Od ovih ciljeva i jedino od njih će direktno zavisiti na koji način će Vlada ovde intervenisati, bilo u smislu dodatne motivacije, što bi svakako bilo poželjno i u skladu sa evropskim direktivama i planovima ili bilo kako drugačije. U cilju vezivanja svih transportnih prednosti Srbije kao tranzitne zemlje, rečni, drumski i železnički saobraćaj, zakon predviđa državnu pomoć i stimulativne mere koje će uređivati Vlada Republike Srbije i samim tim otvara mogućnost podsticanja razvoja kombinovanog transporta, koji ima ekološke i ekonomske prednosti, što je pored revitalizacije železnice takođe još jedna od ključnih direktiva Belog papira EU iz 2001. godine. Ovim zakonom Direkcija za železnice postaje regulatorno i kontrolno telo. Međutim, Direkcija ne bi trebala samo da kontroliše upravljača infrastrukture u smislu njegovog odnosa sa prevoznicima, već i u smislu kvaliteta njegovog ukupnog upravljanja infrastrukturom. Tačnije, Direkcija bi trebala da kontroliše sveopšte ponašanje upravljača, a prvenstveno sa aspekta ispunjenja strateških ciljeva Vlade, definisanih kroz nacionalni program železničke infrastrukture, koji usvaja Narodna skupština Republike Srbije. Možda ne bi bilo loše da i to bude implementirano u ugovor koji će se potpisivati sa upravljačima infrastrukture. Gospodine ministre, svesni smo da efekte ovog zakona treba očekivati tek kroz nekoliko godina, nakon punog uspostavljanja predviđenog sistema. Iako su rokovi za usvajanje podzakonskih akata dve godine, nadamo se da će vaše ministarstvo i direkcija uložiti napore da se neophodni akti za punu realizaciju ovog zakona usvoje i pre predviđenog roka. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Igor Bečić. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani građani, ovo je važan zakon čije je donošenje neophodno pre svega zbog usklađivanja propisa u oblasti železničkog saobraćaja sa regulativama EU, proširenje delokruga Direkcije za železnicu u pogledu donošenja podzakonskih akata, već i, kako je predlagač istakao, efikasnijeg obavljanja poslova u oblasti železničkog saobraćaja, a sve u cilju regulisanja, unapređenja i bezbednog obavljanja železničkog saobraćaja. Ovaj predlog zakona prvi put u našem pravu uređuje oblast kombinovanog prevoza, a takođe predviđa i da Narodna skupština na predlog Vlade donosi nacionalni program železničke infrastrukture za period od pet godina, koji između ostalog obuhvata i strategiju razvoja, rekonstrukcije, modernizacije održavanja železničke infrastrukture, kao i donošenje finansijskih sredstava potrebnih za izvršenje ovih aktivnosti. Kao pozitivno rešenje koje ovaj predlog zakona donosi je razdvajanje železničkog sistema na deo koji je odgovoran za upravljanje železničke infrastrukture i na deo koji je odgovoran za prevoz, koji će odvojeno poslovati, čime će biti stvoreni uslovi za pojavu konkurencije i povećanje kvaliteta ovog vida saobraćaja, a posebno za kontrolu trošenja sredstava, jer će se tačno znati koja sredstva se koriste za železničku infrastrukturu, a koja sredstva za sam železnički prevoz, što do sada nije bio slučaj budući da su sredstva nenamenski trošenja. Na potrebu donošenja ovog zakona ukazuje i stanje u kome se trenutno nalazi železnički saobraćaj u Srbiji. Ni približno, mi sada u ovom trenutku ne pratimo evropske, a kamoli svetske trendove kojima dominira ulaganje značajnih sredstava u elektrofikaciju železničke mreže, gašenje ne rentabilnih deonica, kao i ne investiranje u izgradnju modernih kapaciteta, već u modernizaciju postojećih, kako infrastrukture, tako i voznog parka. Naš železnički saobraćaj je u izuzetnim problemima. Veliki deo pruga je sa visokim stepenom dotrajalosti, na samo 3,2% mreže dozvoljene su brzine do 100 kilometara, što je za evropski prosek poražavajuće, a godišnje se otkaže i nekoliko hiljada polazaka. Bezbednost putnika i železničkog osoblja je ugrožena, ne postojanje savremenih signalnih uređaja, dotrajali vozni park. Mislim da bi se moglo nabrojati još mnogi nedostaci, ali ovakvo stanje i dalje sve ne bi bilo naša stvarnost, ako mislimo da postanemo konkurentni u pružanju transportnih usluga u evropskim okvirima. Proces evropskih integracija nam kao potrebu stavlja obavezu ulaganja u železnički infrastrukturu, a donošenje ovog zakona je dobar korak u tom pravcu, kao i takođe novi menadžment koji je za ovo kratko vreme ima zavidne rezultate u poslovanju. Deo Koridora 10 koji prolazi kroz našu zemlju stvara obavezu da što hitnije se pristupi modernizaciji i rekonstrukciji ove infrastrukture. Da podsetim, važan međunarodni pravac E85 pruža se kroz našu zemlju od Subotice, preko Beograda, Niša na relaciji Beograd-Crna Gora nalazi se internacionalni put E79, važan je pravac E70 preko koga se naša zemlja povezuje sa bivšim republikama SFRJ, kao i preko dalje sa Italijom i Austrijom. Razvoj drumskog saobraćaja od 50-tih do 80-tih godina prošlog veka doveo je postepene stagnacije železničkog saobraćaja, ona je dovedena u položaj da se ne može održavati konkurencija sa ostalim vidovima saobraćaja, dok veliki troškovi, pre svega proizvodnje transportnih sredstava infrastruktura je dovodi do toga da u najvećem broju zemlja izgradnja i održavanje infrastrukture finansira iz budžetskih sredstava, kao što je kod nas slučaj, a ona ni kod nas ni u drugim zemljama nije mala. Donošenjem ovog zakona i novim načinom realizacije železnica Srbije omogućiće se da ona bude manje zavisna od subvencija iz budžeta, odnosno da počne da stvara prihode. Zakonsko rešenje koje može biti veoma važno i za lokalne zajednice, pa i moj Vrbas i njegovu privredu, gde postoji određena infrastruktura, a i mogućnost da one same upravljaju delom železničke infrastrukture za koju privredno društvo nema ekonomski interes, što je značajno pre svega za povezivanje delova lokalne zajednice i lokalnih zajednica međusobom, što je nekada bio slučaj u mnogim opštinama u Vojvodini. Na kraju, razlog zbog čega će poslanička grupa SNS da podrži ovaj zakon, je cilj da se konačno krene u efikasnije rešavanje dugogodišnjih problema koji postoje u železničkom saobraćaju u Srbiji koji se ogledaju, pre svega u velikim ekonomskim gubicima, da ovaj vid saobraćaja koji je posle rečnog najjeftiniji, počne da ostvaruje prihode i da se kroz modernizaciju infrastrukture i normativne okvire čiji je segment da ovaj zakon, čije donošenje pozdravljamo, stvori primamljiv teren za ulaganja u ovaj vid saobraćaja, kao da se poveća i zainteresovanost putnika za ovaj vid saobraćaja i prevoza. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre Mrkonjiću, predstavnici Vlade, danas na dnevnom redu su tri zakona u objedinjenoj raspravi, vezaću se, kao i sve ostale moje kolege za jedan zakon, to je Predlog zakona o železnici. Na prvo čitanje ovog zakona vidimo poruku Vlade, Vlada želi da nas približi EU, ne "Šarganskom osmicom", ne "Ćirom", nego jednim brzim, ekspresnim vozom. Da bi, ovaj zakon zaživeo mora da postoje određeni uslovi. Pre svega, država mora da bude pravno jaka na celoj teritoriji svoje države. Da li je Srbija jaka na celoj teritoriji? Nije. Druga stvar, u oblasti u kojoj se donosi zakon, to je železnica, pre svega da li je ta oblast, taj resurs spreman da inkorporira jedan ovakav zakon i da li je spreman da odgovori jednom ovakvom zakonu? O tome ćemo u toku ove moje diskusije. Mnoge države u okruženju gospodine ministre su donosile ovakve zakone. Prvo one zemlje koje su ulazile u EU, pre svega mislimo na Rumuniju, na Bugarsku. Međutim, iako su prilagođavali ove zakone evropskoj legislativi, mislim da i do dan danas ovi zakoni nisu mogli da se realizuju u tim zemljama jer nisu spremni bili državni kapaciteti za tako nešto, njihovi sistemi nisu bili spremni da odgovore jednom ovakvom zahtevu da liberalizuju svoje železničko tržište. Druga stvar, da bi se ovaj zakon primenio moramo da imamo kvalitetnu infrastrukturu. Da li Srbija, "Železnice Srbije" imaju kvalitetnu infrastrukturu? Šta znači to? To znači da imamo kvalitetne pruge, kvalitetne vozove, da imamo kvalitetne lokomotive, da imamo kvalitetnu logistiku koja prati tu železničku infrastrukturu. U kakvom je stanju taj naš resurs? Jednom rečju u katastrofalnom, kao što je i naša država. Bojim se nečeg drugog ministre. Ako država u najskorijem vremenu ne reši problem Koridora 10 mislim da će taj Koridor 10 ostati mrtva tačka na papiru, mrtvo slovo na papiru, već će evropski vozovi za kojim svi vi ovde žudite ovde zaobići Koridor 10 i preći na Koridor 4. To je obaveza ove Vlade da u narednom periodu reši taj problem, da uloži u Koridor 10. Naša procena je da i magistralne pruge koje se ulivaju u Koridor 10 i u prugu Beograd – Bar mora se uložiti 4 milijarde evra da bi one bile konkurentne, da bi se elektrificirale, da bi bile kvalitetne i da pre svega na dobit ima i Koridor 10 i pruga Bar zbog tih magistralnih pruga. Da podsetimo građane Srbije u kakvom stanju se nalazi naša železnička infrastruktura. Čuli smo ovde da je izgrađeno 3800 kilometara železnice, da je 3160 kilometara u funkciji, da je jedna trećina elektrificirano dok je standard evropski, upamtite 50%, da je svega 7% dvokolosečne pruge, a da je standard evropski 36%. Da na našim prugama naše lokomotive koje su stare po četrdeset godina jure čak i do 40 kilometara u nekim delovima jure između 10 i 30 kilometara, to se odnosi pre svega na Grdeličku klisuru prema Kuršumliji. U ovom trenutku, verujte mi, od pruge od Beograda ka Leskovcu voz prelazi za šest sati. Kada se ona izgradila 1886. godine tada se prelazilo za pet sati. Onda možete da vidite u kakvom stanju je ova naša infrastruktura. Očekujem od ove vlade da u narednom periodu modernizuje taj Koridor 10. Sam zakon, gospodine ministre, izazvao je izuzetno veliku polemiku i kod samih železničara. Sam direktor Železnice nije zadovoljan ovakvim zakonom jer kaže da u ovom trenutku kada ovaj zakon stupi na snagu biće to neravnopravna utakmica. Da će mnogi operateri biti privilegovani, a mnogi će biti diskriminisani. To su njegove reči, samo citiram direktora. On kaže dalje da Železnice Srbije nemaju sve potrebne dozvole i sertifikate da mogu da prevoze robu i putnike na određenim prugama u Srbiji. Međutim, ono što je iskustvo iz okolnih zemalja je to da su to železničke uprave upravo svojim operaterima dodelili i dozvole i sertifikate, a svi oni novi operateri su morali da podnose zahteve za dozvole i sertifikate. Ovim zakonom i Železnice Srbije moraju da podnesu zahteve za sertifikate i za dozvole. Na kraju, takođe, moram reći da razvijene ekonomske zemlje su rešili to na jedan korektan način. Prvo su modernizovale svoje operatere, svoje železnice, pa su onda tek ušli u reformu i liberalizaciju železničkog tržišta. Tako rade pametne zemlje, tako rade zemlje koje žele da sačuvaju svoj resurs. Zbog toga Železnice Srbije će biti u nezavidnom položaju, neće biti u ravnopravnom položaju. Zašto recimo, nije se moglo pomoći Železnicama Srbije, kao što se pomoglo JAT. U tom smislu ste mogli da razmišljate da naše železnice budu konkurentne ostalim operaterima. Ovaj zakon, poštovani ministre, trebao je da uđe u Skupštinu još odavno, da bude izglasan u ovoj Skupštini još odavno, ali zbog svađa u samoj vladajućoj strukturi iz jednog prostog razloga zato što je jedna AP, koja sebe smatra evropskom regijom tela, u vlasništvu "Železnice Srbije" i da raspolaže njima i to je dobro što ste radili, što niste dozvolili. Međutim, ja vas pitam i to je pitanje na koje želim da mi odgovorite, šta ćemo sa 330 kilometara železnice na Kosovu? Njihova knjigovodstvena vrednost je dve milijarde evra. Da li ćemo se odreći tog resursa kao što smo se odrekli teritorije i naroda na severu Kosova ili ćemo pak nešto učiniti za te naše železnice? To je pitanje na koje takođe želim da mi odgovorite. Takođe, poštovani prijatelji, mi smo svi ovde govorili u predizbornoj kampanji, a to vidim i sprovodi se, da ćemo se boriti protiv korupcije, da ćemo donositi antikoruptivne zakone. Međutim, ovaj zakon demantuje to. Kako je moguće da ministar odlučuje o svemu gde su pare, kada se uslovi za ostvarivanje nadoknade obaveze javnog prevoza, materijalne nadoknade za sertifikate? Zar to nisu mogle da rade komisije od asocijacija upravo ovih operatera? To je i moj predlog. Inače, gde god da su ministri mogli da koriste ta novčana sredstva, danas su u zatvoru, to ne mislim na vas gospodine ministre, pričam generalno, pričam globalno da je to moglo da se reši na jedan korektan način. Još jedna bitna stvar, poštovani prijatelji, ako smo se već u kampanji zalagali da ćemo raditi na departizaciji i potpisali one važne dokumente koje je ponudio gospodin Dinkić, potpisala i vaša politička opcija, u ovom zakonu se predviđa da direktora direkcije imenuje Vlada na predlog ministra. Nećete mi reći valjda ministre da ćete nekoga iz DSS tamo predložiti? Evo, Miška Petkovića. Ja ne verujem da ćete njega predložiti, pretpostavljam da će neko iz SPS to biti. Najbolje bi bilo da to uradite na konkursu, jer smo se za to zalagali u toku predizborne kampanje. Iskoristiću priliku sada gospodine ministre da vas pitam još jednu bitnu stvar, a vezanu za moj kraj, za Koridor 10 koji prolazi kroz Grdeličku klisuru. Vi znate da vas je zbog te situacije vaš kolega Živojin Stefanović vam je podneo krivičnu prijavu, vama i gospodinu Duliću i gospodinu Drobnjaku, zato što niste ispoštovali zahteve lokalne samouprave. O čemu se oni odnose? Sad ću vas podsetiti. Naime, mi smo tražili da trasu Koridora 10 koju je projektovala naša direkcija, implementirate. Dakle, da trasa Koridora 10 prođe pored motela "Predejane" sa petljom koja će se odvajati za taj motel, za tu mesnu zajednicu. Znate, taj motel "Predejane" je najbolja privatizacija u 2003. godini. Zapošljava 150 radnika i hrani šest stotina usta. Znači, to je jedini privredni subjekat u tom delu opštine Leskovac. Ako vi zaobiđete taj motel "Predejane", to će biti čekaonica smrti. Mnogi ljudi će se iseliti sa tog prostora, verujte. Zato, očekujem od vas u narednom periodu da nam date jasne stavove, hoće li pored motela "Predejane" sa petljom biti Koridor 10 ili ne, da znamo i mi kako da reagujemo iz lokalne samouprave? Ako tako ne bude, poštovani prijatelji, mi ćemo morati na sledećoj sednici Skupštine da podnesemo zahtev da nam odobrite datum, kako bi južna Srbija postala punopravni član Srbije, da građani južne Srbije postanu građani prvog reda, a ne građani drugog reda kao što su do sada. Gospodin Dačić je rekao jednu bitnu stvar kada je imao sastanak u Nišu sa predsednicima opštine vezano za jug Srbije, vlast sa juga Srbije sete se samo kad su ratovi. Inače, da vas podsetim da iz Jablaničkog okruga je otišlo 12.500 ratnika, rezervista na Kosovo, mnogi se nisu ni vratili sa Kosova. Eto, gospodine Mrkonjiću, možete da razmišljate i u tom pravcu, da pomognete jug Srbije, jer smo ovde doneli jedan zakon o ravnomernom regionalnom razvoju. Ako želite da ravnomerno regionalno Srbiju razvijate, onda morate da prihvatite inpute lokalne samouprave. Mi ćemo ako treba i doći kod vas da zakažemo sastanak, da pričamo o tome. Mi smo čak i bili spremni na neke radikalne poteze, da blokiramo taj deo puta, ali želimo da čujemo vašu reakciju, kako ćete vi odreagovati. Dakle, DSS što se tiče ovog zakona je amandmanski reagovala, to ste mogli da vidite. Mi smo pre svega hteli da poboljšamo ovaj tekst zakona, da ga upodobimo sa našim resursima, sa našim podnebljem, a ne da ga upodobimo sa evropskom legislativom. Dakle, ako želimo da napravimo ubuduće kvalitetne zakone koji ćemo koristiti i koji će biti realni, koji će moći da se ostvare, onda poslušajte inpute DSS, prihvatite te amandmane i videćete da je to neka realnost. Gospodine ministre, na kraju, ako ste planirali da nas u EU uvedete ili ekspresnim vozom ili "Ćirom", molim vas, recite mi, kada će to biti? Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima ministar Mrkonjić. Izvolite.
Što se tiče mladog kolege, on zna moj stav od pre četiri godine, prema tome, može da vam kaže odmah, da se okrene i da vam kaže, nisam ga promenio, ja sam u tim stvarima vrlo krut i teško menjam te stavove, ali naravno, stvar je političkih odluka struktura koje vladaju, pa o tome ne govorim. Dakle, gospodin Pejčić je, prvo da pohvalim Igora Bečića koji je podržao odredbe zakona, ali vi ste lepo analizirali i potpuno ste u pravu u nekim stvarima, a u nekima možda i niste. Većina vaših amandmana već je zagolicala moje saradnike i verovatno ćemo da ih i prihvatimo, možda ne sve, ali neke. Što se tiče "Železnice", naravno znamo svi u kakvom je stanju "Železnica", naravno, i to sam juče nekoliko puta rekao, već 30 godina Evropa radi ovako kako mi radimo. Ja sam najmanje čovek koji nešto radi zbog ulaska u EU, ja radim ono što smatram da treba, da je dobro za "Železnicu". Dakle, dobro je da se odvoji infrastruktura od saobraćaja, dobro je da se vide cene i u infrastrukturi i u saobraćaju i dobro je da "Železnica" počne da koristi resurse koje ima i vi ste to lepo definisali. Šta nije dobro? Nije dobra organizacija "Železnice", naravno. Kroz razne faze smo prolazili u prethodnih 20 godina, od toga da su potpuno decentralizovane "Železnice", pa do maksimalne centralizacije. Ali, "Železnica" je živ sistem, ona živi i država bez železnice ne može. Nigde u svetu, to moram da kažem, ako neko ima neki nov podatak, moji saradnici koji su daleko bliži svetu nego ja, kažu - "Železnica" nije pozitivna u profitabilnom smislu. Delovi "Železnice", teretni transport, da, putnički saobraćaj nigde. Dakle, država mora da subveniše barem taj deo saobraćaja koji se odnosi na putnički deo saobraćaja i to je suština. Kada govorimo o infrastrukturi, ja moram da podsetim da smo prošle godine baš zbog toga što sam želeo da pokažem da nije sve samo u novim prugama, mi provukli nekoliko vozova iz Slovenije za Istambulpreko naših granica u vremenu koje je dozvoljeno, kao da je infrastruktura izvanredna. Znači, nije samo u tome problem, "Železnica" ima subjektivne probleme koji je opterećuju, disciplina, red, itd. Mi smo uspeli da na granicama objedinimo sve službe, da preko Hrvatske i preko Dimitrovgrada vozovi prođu bez zadržavanja i da stignu na odredište u rekordnim vremenima za ove uslove sada. Dakle, ja znam da nije problem samo u infrastrukturi, zakon to ne može da reši. Problem je ono što je u odnosu na "Železnici" prema poslu. Dakle, "Železnica", ona stara koju ja pamtim, vi je ne pamtite,vi ste mladi ljudi, je bila nešto što je bila disciplina skoro kao vojska, ona takva treba da bude i danas. Zbog toga, ulaganje u "Železnicu" danas, vratiće se višestruko. Naravno, organizovano ulaganje u "Železnicu", ne ad hok. Mi sve nažalost radimo ad hok, od Vlade do Vlade, to ne valja. Ako se opredelimo danas, vi ste pomenuli plan. Mi imamo master plan do 2027. godine. Sva dokumenta imamo, samo treba sa ovim zakonom koji stvara preduslove da i u zemlji izorganizujemo kako valja, samo treba na tom pravcu da radimo. Na kraju, "Predejane" koji su, obično ne želim da govorim o temi koja nije na dnevnom redu, ali vas poštujem i zbog toga kažem, "Predejane" su sve rešene pre mog postavljenja za ministra. Postoje komisije, postoje organi koji rade posao, bez obzira što ja imam veliko iskustvo i što sam građevinski inženjer punih 40 godina, ali odluke o tome kuda će ići trase Koridora su donete pre mog dolaska na mesto ministra. Pokušao sam i nekoliko puta sam bio, za "Predejane" sam emotivno vezan. Sada neću govoriti o tome. Uopšte me nemojte ubeđivati koliko je to značajno za taj kraj ili mog druga Žiku, ali neke odluke su donete ranije i samo mogu da se menjaju upravo u organima i komisijama koje tu rade, znači, nadležna je državna komisija. Rekao sam nekoliko puta ljudima dole – dajte predloge državnoj komisiji, neka ona donosi odluke. Ministri, ni Oliver Dulić, ni ja nismo u stanju bilo šta da menjamo, kao ni sada gospodin Velja Ilić. Prema tome, ako se u tom smislu bude delovalo, biću uvek prema toj poziciji. Koliko šta košta, to je stvar stručnjaka, ali sigurno je da "Predejane" ne bi trebalo ostaviti van tokova Koridora 10. Ono što je naš interes, nije taj, ali šta molim? Molim da ubedite građane da autoput i pruga tih evropskih karakteristika ne mogu da prođu kroz naše domove i kroz naše kuće. Ne može, moraju da idu malo dalje, jer su to velike brzine. Vezaćemo Preljane i Džep i ostala mesta dole nekim drugim putićima. U tom delu vas molim da pomognete i nama, ministrima u Vladi, pa i svim tim našim projektima delujući tako na građane. Ima svuda zahteva. Gde god smo stali, uzeću Pirot za primer, stali smo dve godine i sada kasnimo, naravno zbog mene, zbog mene se kasni svuda. Vidite koje kritike trpim. Nažalost gde god se promene trase i gde uđemo u novi proces odlučivanja, od idejnih projekata, glavnih projekata, prostornih planova onda su to strašni problemi. Zato molim da u tom delu imam razumevanje barem vas poslanika. Do sada sam ga imao i da u tom delu i podržite mene kao ministra i Vladu Republike Srbije. Hvala gospodine Pejčiću.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić, replika.
Zahvaljujem gospodine Mrkonjiću na ovako iscrpnim odgovorima, ali mi niste dali odgovore na neka pitanja koja sam postavio. Znate da smo mi iz DSS glasali za taj ruski kredit jer smatramo da je ulaganje u infrastrukturu i te kako bitno. Kada je reč o motelu "Predejane" i Koridoru 10 kroz Grdeličku klisuru mi smo sve dozvole i sve idejne projekte podneli državnoj komisiji. Međutim, bili smo odbijeni. U stvari nismo imali odgovore od strane te državne komisije. Ono što mene zanima u ovom trenutku a niste mi dali odgovor na to pitanje – šta ćemo sa 330 kilometara pruge na Kosovu? Nemamo informacije. Nisam dobio odgovor od vas. S obzirom da je knjigovodstvena vrednost tih pruga i kompletne logistike oko dve milijarde evra da li ćemo se mi odreći tog resursa? Naročito na severu Kosova je najveći natalitet Srba, 1200 dece se godišnje rodi na tom prostoru. Tamo živi oko 50.000 Srba. U mom gradu živi oko 165.000 stanovnika, 600-700 dece se godišnje rodi. Zamislite ako im ukinemo tu železnicu kako će oni dolaziti do Beograda i do Srbije? Hvala.
Reč ima ministar Mrkonjić.
Izvinjavam se. Stvarno sam zaboravio da dam odgovor na to pitanje. U narednoj rundi pregovora za koju očekujem da će biti tokom iduće nedelje biće i pitanje saobraćaja. Tada ćemo znati i iskoristiću priliku da vas obavestim i lično o tome šta smo se dogovorili. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slavoljub Vlajković.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, poštovane kolege iz ministarstva, drage kolege i koleginice, saobraćaj nema granice i ovaj zakon je izuzetno važan. Veoma je značajan nacionalni program železničke infrastrukture kojim će uraditi strategija izgradnje i rekonstrukcija, modernizacija i održavanje železničke infrastrukture. Osvrnuo bih se i na ciljeve koji se postižu donošenjem zakona o železnici, kao što su veća bezbednost železničkog saobraćaja, davanje ovlašćenja Direkciji za železnice za donošenje propisa, kao i donošenje podzakonskih akata koji se donose na osnovu važećih zakona o železnici. Predlogom ovog zakona se precizira, osavremenjuje i ispravlja mnogo određenih odredbi čime se postiže olakšana i efikasnija primena tog zakona. Na ovaj način se štite interesi svih učesnika u železničkom saobraćaju, kao i svih upravljačkih struktura,železničkih prevoznika i korisnika mreže puteva. Najvažniji problem koji predlog zakona treba da reši je nepostojanje određenih ovlašćenja Direkcije za železnice za donošenje predzakonskih propisa koji su neophodni za bezbedno i nesmetano obavljanje železničkog saobraćaja. Donošenjem ovog zakona bi došlo do poboljšanja efikasnosti železničkog saobraćaja kao integracije srpskih železnica u železnički sistem EU. Sada bih došao na ono zašto sam ovde ustao, a to je rešavanje niškog železničkog čvora, odnosno izmeštanja trase železničke pruge iz gradskog jezgra. Rešili bi se dugogodišnji problemi grada u smislu bržeg i efikasnijeg funkcionisanja saobraćaja, kao i smanjivanje konfliktnih tačaka koje u velikoj meri izazivaju prisustvo železničkog saobraćaja u samom gradskom jezgru koje je nastalo prirodnim priraštajem stanovništva i širenjem grada. Niški čvor je najstarija tačka na Koridoru 10. Stručnjaci moraju da se dogovore o realizaciji tog projekta. Ono što je železnica predvidela i što njoj verovatno najviše odgovara je da ostane postojeća pruga koja prolazi kroz centar grada i izgradnja severnog dela železničke pruge koju bi koristila za transportni saobraćaj. To je za železnicu verovatno najjednostavnije i najbrže rešenje a mislim da to i nije dobro rešenje za grad Niš. Poznavajući vas kao projektanta, kao izvođača, čoveka koji je 30 godina prisutan u železnici i koji učestvuje u svim ovim projektima, zajedno smo nekada i otvarali pojedine radove kada je u pitanju železnički čvor, lično bih vas zamolio za vaše angažovanje i nalaženje najboljeg mogućeg rešenja. Da li je to rešenje za godinu dana, za dve ili tri godine, nebitno je, jer verovatno za našu budućnost je možda nekad i 10 godina malo. Zamolio bih vas da kroz to idejno rešenje nađete najbolje moguće rešenje. Jedno od rešenja je kao što je svuda u svetu da železnica ide obično ili ispod zemlje ili iznad zemlje, pa da pokušate i sa jednim takvim mogućim rešenjem kroz idejni projekat. Znam da sve to košta, ali na kraju krajeva novac je nebitan u odnosu na bezbednost građana Niša. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo iz ministarstva, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je da je ova vladajuća većina apsolutno usaglasila temu o kojoj raspravljamo sa načinom na koji radite. Baš kao i naši vozovi juče ste kasnili sa početkom rada. Pre podne 20 minuta, posle podne 37 minuta, danas smo sa radom po tački dnevnog reda počeli tek posle sat i po i to je ogledalo i Vlade i države i železnice. Žao mi je što danas raspravljamo o zakonu o železnici bez da se iko, ponavljam iko iz vladajuće većine osvrnuo na nedavnu saobraćajnu nesreću u Beogradu kada je povređeno 22 građana. Kada se niko od rukovodećih kadrova "Železnice" nije setio da izađe na mesto nesreće, što biste vi uopšte imali potrebu da o tome govorite? Sada vas pitam onako čovečanski, što bio rekao Radovan III – koji su motivi pobude ljudi iz "Železnica" da ne izađu na mesto nesreće? Koji su ih motivi poveli? Da li se smatra da ti ljudski životi nisu važni, nisu vredni, da ne treba niko da izađe? Bio je državni praznik pa oni ne rade za državne praznike kada se desi nesreća nego tek posle 10 dana. Trebaju li ti povređeni da sede u tunelu dok se oni sete da dođu da ih vide, ili ste možda spojili praznike, s tim što izgleda praznike spajate kako radite, od Božića do Uskrsa, a ne Uskrs – 1. maj. Moram da vas pitam, možda su vam svi otputovali na Bali ili Mauricijus, do tamo ne saobraćaju vozovi, ili su vaši kadrovi takvi da sa tim kupljenim diplomama da ih i ne interesuje mnogo sudbina putnika već ih interesuje samo da dobiju određene privilegije, kupe još koju diplomu i još koji ispit i uvećaju svoju biografiju za nove podatke. Malo je neobično da u državi u kojoj se vozovi lupaju kao uskršnja jaja tek posle sedam dana saznajemo detalje o toj železničkoj nesreći. To je najbolja slika zbog čega smo vas mi kritikovali da je u stvari departizacija javnih preduzeća bila samo mrtvo slovo na papiru i da su vam rukovodioci javnih preduzeća nestručni, nesposobni, neodgovorni da upravljaju velikim sistemima koje im je država Srbija poverila. (Vučeta Tošković, sa mesta: A vi ste imali?) Mi smo uvek imali dovoljno ljudskosti da kada se nešto desi dođemo da vidimo kako su ljudi i da pitamo, bilo da je reč o poplavi, bilo da je reč o saobraćajnoj nesreći, železničkoj nesreći, da dođemo i da pitamo ljude kako ste. Videćemo ko je kriv. Uvek smo imali to osećanje saosećanja sa ljudima koji su nastradali u nekoj nesreći. Tu je razlika između vas i nas. Vi vidite samo sebe, svoj novčanik, svoju fotelju i svoju poziciju, a mi vidimo celovit sistem kojim upravljamo. Kada tu razliku budete naučili, onda možete da slavite Dan Evrope. Opet da vam kažem, problem je kod vas što mi ovaj zakon ne podržavamo iz jednog jedinog razloga. Nemamo poverenja da će takvi rukovodioci znati da ga sprovedu, da će znati da odrede prioritete gde će da ide novac od Ruskog kredita za modernizaciju železnice. Evo, vi što dobacujte, pitam sada – šta ćete da modernizujete? Šta ćete da radite? Prugu Loznica-Valjevo ili prugu Beograd-Bar ili ćete da radite prugu Beograd-Stalać? Moram da vas podsetim da moja skepsa i sumnja u vaše upravljanje železnicom dolazi zbog razloga da je u državi Srbiji tokom 90-ih godina postojao savezni porez na železnicu. Bio sam privatni preduzetnik i pamtim jako dobro. Dva posto na promet usluga, a tri posto na promet roba tokom 90-ih godina. Šta je problem tog poreza? Nije to što smo ga mi redovno plaćali i izmirivali,nego što nije završio tamo gde je trebao da završi, jer samo 26% javnih finansija Republike Srbije je završilo u budžetu Republike Srbije, a ostalo na specijalnim računima od Kipra pa na dalje. Sada mi treba da vam verujemo da ćete vi da modernizujete železnicu sa takvom praksom, takvim iskustvom i takvom biografijom. Ne možete da dobijete naše povere-nje. Možda nečije možete, nas tim vozovima da vozate ne možete. Lepo sam se proveo vozeći se nekada brzim prugama Srbije, koje su se pretvorile u brze skele Srbije. Kad smo već kod tih plovnih puteva, mislim da je red da malo progovorimo o još nekim tačkama dnevnog reda. Svi zanemarujemo da ovde ima i tačka šest i tačka sedam. Neću ulaziti u vaše intelektualne motive, porive i pobude zbog čega ste ove dve tačke spojili, ali ću vam pročitati kako glasi tačka šest i kako glasi tačka sedam. Tačka šest kaže – Predlog zakona o potvrđivanju Strazburške konvencije o ograničenju odgovornosti unutrašnjih plovidbi, a tačka sedam kaže – Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti pomorskog transporta. Sada vas pitam – kakve veze imaju železnica i pomorski transport i kakve veze ima železnica sa Strazburškom konvencijom o ograničenju odgovornosti u unutrašnjoj plovidbi? Dozvolite i meni da budem kreativan, kao i vi kad ste ovu tačku spojili, pa da kažem da to znači da ćemo umesto železničke pruge Stalać-Solun imati plovni put koji najavljuje ministar Bačević Stalać-Grdelica-Leskovac-Vranje-Dragobudže i u okviru tog plovnog puta mi ćemo sada sa Kiprom da regulišemo plovni pomorski saobraćaj između najveće kiparske luke Limasol na Kipru i mesta Dragobudže kod Vranja. Ja mislim da je to na Dan Evrope fenomenalno spojena tačka dnevnog reda. Jedino me samo brine da li ćemo zaista da ukinemo železničku stanicu u Stalaću, pa da pravimo lučku kapetaniju i ko će da peva na otvaranju? Ja apsolutno znam ko će da peva. Nije taj ko mislite. Pevaće grupa Haustor koji imaju hit – Moj je grad večeras dobio luku. Stalać će da bude primorski grad, evo, vidim, samo što nije cvetao limun u Stalaću i snimaće se lepe serije – Stalać na pjenu od mora i Leskovac na pjenu od mora i Vranje na pjenu od mora i tamo će umesto vranjske autobuske stanice da bude izgrađena luka, pa utovar, pa istovar, pa će od Đurine pumpe, ko je ovde iz Vranja, znate li gde je Đurina pumpa, od Đurine pumpe do autobuske stanice Kej pa, ako dovoljno dugo šetate, moći ćete i da odšetate iz ove depresivne zemlje. Ali, kad Stalać postane primorski grad, da li ćete da ukinete prugu ili nećete? Tako to bude kad kupite diplomu tek sa 50 godina, a sa 55 pročitate lektiru koja se čita u osnovnoj školi, Žil Vern – Put kroz središte zemlje, pa me ne čudi da niste probali i do Kine da pravite pomorski put. Gospodine Mrkonjiću, da pitam vas, ko će od četiri ministra infrastrukture da bude zadužen za taj genijalni projekat tog plovnog puta od Beograda preko Stalaća do Grdelice, Vranja i na jug do Soluna? Vi, Verica Kalanović, Velimir Ilić ili gospodin Bačević? Ja mislim da ćete vi međusobno da se pobijete ko će taj plovni put da otvori. Ima da zvekeću makaze "sve u 16", da se secka ona crvena traka. Lično sumnjam u takve grandiozne projekte. Šta je bilo sa Studijom izvodljivosti? Neko je bio otišao u Kinu, koliko se sećam. Jutros su bila poslanička pitanja. Šta su rekli Kinezi? Hoće li da prave plovni put ili neće? U trenutku kada kanal Rajna-Majna ima strahovite ekonomske gubitke, vi ćete mene da ubedite da je to dobro za Srbiju? Mi smo Studiju izvodljivosti uradili do Leskovca. Postoje jaki razlozi da se taj put do Leskovca uradi i da se promeni hidrološka mapa Srbije, da se popravi kvalitet života, da se urade i hidroelektrane, ali kako ćete od Leskovca do Vranja, do Dragobudža? Tamo nema gde da stanu i reka i plovni put i pruga i auto-put. Mnogo je to tesno. Ja mislim da ta utopijska zamisao kojoj ste vi skloni da biste kupili glasove ima da se rasprši kao mehur od sapunice. Jer, kod vas je sve mehur od sapunice. Samo se duva, što više, da bude što šareniji i što veći. Kad prsne, onda svi kažu – znate, nije to naše. Zato i imate četiri ministra infrastrukture. Zašto ste izbegavali da pričate o ovoj tački dnevnog reda? Važno je da Srbija potpisuje međunarodne sporazuma, to su naše obaveze. Mi hoćemo u Evropu i želimo da idemo u Evropu, ali, moram vas da pitam, gospodine Mrkonjiću. Imam ovde "Blic" jučerašnji. Jel vi čitate "Blic"? Ovde kaže na jednoj strani u "Blicu" – Stranci našli alternativni put Koridoru 10. i kaže da će da se radi Kalafat most koji će preko Dunava povezivati Rumuniju i Bugarsku i da će se otvoriti 20. maja. Taj naslov znači da će Srbija imati gubitak od nekoliko desetina miliona evra vezano za drumski saobraćaj kroz Srbiju. Ne samo kroz putarine, te kamiondžije po zakonu moraju posle četiri sata da odmaraju, pa stanu na benzinsku pumpu i nešto kupe, pojedu, itd. Ti gubici će biti mnogo veći nego što su ti tranzitni gubici potrošnje goriva i eventualnog plaćanja putarine. Pri tome, taj put jeste duži za 100 km ali je jeftiniji za 100 evra. Ko će nadomestiti taj gubitak u budžetu? Hoće li Zakon o javnim nabavkama? Vi rekoste da će kroz Zakon o javnim nabavkama da se uštedi ne znam koliko milijardi evra. Kad ste toliko uštedeli, zašto se onda Srbija ovako rekordno zadužuje? Ja mislim da za to nema razloga. A opet, vratiću se na ovu temu oko železnica, ima i nekoliko dobrih stvari, gospodine Mrkonjiću, u ovom zakonu. Prvo, konačno će da se definiše šta je to taj železnički pojas železničkog zemljišta, gde može da se gradi uz železničku prugu a gde ne može. Ne mora više oni ljudi u Stopanji, ja mislim da vi odete ponekad na pečenje u Stopanju, ne mora više da strahuju da će da im poruše one kuće koje su uz železničku prugu. Cela Stopanja počiva na zemljištu koje je železničko i ljudi nikada nisu bili načisto da li će da im ruše te kuće u kojima žive preko 20, 30 godina. Dobro je da se uvede ovaj inspektor i da konačno probamo da definišemo ko vodi računa o tom železničkom zemljištu. Znate li koliko ima kilometara pruga koji su totalno napušteni i još uvek se to vodi kao železničko zemljište? Presecaju fabričke hale, presecaju određene opštine, mrtvi koloseci, mrtve pruge. Jedna od tih mrtvih pruga, nažalost, koja preseca zemljište je pruga Stalać-Požega i ja tu voz nisam video ni za našeg mandata, ni za prethodnog mandata, ni za ovog sada mandata. Retko kad prođe neki voz. Dobro je što postoji voz koji saobraća na liniji Zvečan-Kraljevo-Zvečan i što ide, što saobraća. Ali, znate šta, volimo i mi iz Vrnjačke Banje, Kruševca i Trstenika da se provezemo vozom ponekad, ili ćete možda i nama da napravite plovni put do Vrnjačke banje. To je turističko mesto, pa će lepo tu kanalče da bude, pa pedoline, sandoline, gondole, parobrodi, mesto parne lokomotive – parobrod. To je najveće dostignuće 21. veka ove vlade. Produžite makar do Čačka, da mogu da odem do Veljinog bazena, on ima beše onu sandolinu u bazenu, pa da proveslamo kroz kanal zajedno. Kajak ima u bazenu, koliko se ja sećam. Zbog toga i Čačak nema vodu, dok se napuni bazen, nema za sve. Opet vas pitam na kraju. Ovaj zakon vam je neozbiljan. Nije neozbiljan zbog ovog mog izlaganja, jer moram da budem ovakav kada vidim temu, da spajate železnički i plovni put i Ugovor o pomorskom saobraćaju između Kipra i Srbije. Kad se bude otvarala pomorska linija, trajekt linija Drago Budže – Limasol, molim vas mene da pozovete, da me uverite da je to moguće, da pare više ne nestaju na Kipar avionom, nego, parobrodom. Evo, vidim da ste one stručnjake iz "Beobanke" ponovo aktivirali, oni to najbolje znaju kako se radi. Nego, mislim da taj parobrod neće imati pojas za spasavanje ove Vlade i da to neće biti pojas za spasavanje ove posrnule Vlade. Ne valjaju ovakvi zakoni, nije dobro za vas što ih predlažete. Dobro je da Srbija ide ka Evropi. Mi smo ovaj zakon takođe pripremali da ga stavimo u skupštinsku proceduru, ali smo ipak imali kadrove koji su taj zakon mogli da sprovode. Nažalost, vi to nemate. Vaši kadrovi su nedorasli izazovima. To je pokazala železnička nesreća u Beogradu, 22 povređenih, niko ih nije obišao ni u bolnici, ni na mesto nesreće. To u Nemačkoj, Švajcarskoj, u Rusiji, u Japanu, momentalno iziskuje ostavku nekog od odgovornih ljudi. Morate imate saosećanje sa žrtvama nesreće. To je osnovni princip. Niste u politici zbog ličnog dobra, već opšteg dobra, opšteg interesa, brige o svim resursima, a pre svega o ljudima, a potomo materijalnim resursima ove zemlje. Ako se tako budete ponašali, to neće biti dobro. Na kraju mogu samo da vam kažem – ko vas je posejao, taj će vas i požnjeti, ali će vas narodni mlin samleti u prah zaborava ako se ovako budete ponašali. Hvala.
Ministar Mrkonjić, izvolite.
Ne bih komentarisao diskusiju gospodina Milivojevića koja je bila neozbiljna, neodgovorna, tendenciozna, pomalo šarmantna za kafanu, ali ne za Skupštinu, da nije bilo prve teme koju je nametnuo i u kojoj je rekao sve ono što nije istina. Dakle, prvi put jedan događaj na železnici, od kako sam ja ministar, za pet godina je odrađen na najbolji mogući način po zakonu. Lično sam rukovodio ekipom ljudi koji su vodili posao. Naravno, gospodine Milivojeviću ne odgovara što nije moglo da bude insinuacija i laži njihovih medija, ali to neće biti nikada više i to je suština. Na licu mesta su do juče, kada je dat izveštaj, bili svi potrebni ljudi i stručnjaci, neka proveri to, može proveriti u SUP. O svim ljudima je vođeno računa, železnica je bila maksimalno angažovana na tom planu, inspektori iz mog ministarstva i pomoćnici i svi moji saradnici bili su celo vreme u toku. Znači, samo nismo dozvolili da idu dezinformacije koje odgovaraju u ovom trenutku, recimo, gospodine Milivojeviću, u javnost i to ne valja. Sad, ako mi dozvoli predsednik, idem na šarmantni deo diskusije. Gospodine Milivojeviću, vi ste i meni juče držali predavanje, ali sam u vreme bivše vlade, pre šest meseci, bio vaš najbolji ministar, što sada tako brzo, ja imam 80 godina, menjate mišljenja? Što ne kažete – jeste, možda nas je Dačić prevario pa je prešao u drugu stranu ili Mrka, sad volim i dalje Mrku, ali nije moj. Što to ne kažete? To od vas očekujem, kao od ozbiljnog čoveka sa kojim sam šetao po Kruševcu i po Stopanjama, otvarali rundele, i dalje radimo te puteve i onaj put koji nismo završili, i taj radimo, do kuće nije bitno koga, jer to je bila moja obaveza. Samo tu ste me razočarali. Znate me kao čoveka i nije fer da se tako ponašate prema meni. Hvala.
Replika, narodni poslanik Srđan Milivojević.
U vezi ovog prvog ozbiljnog dela, gospodine Mrkonjiću, samo mi kažite ime i prezime direktora železnice koji je izašao na mesto nesreće. (Milutin Mrkonjić: Vladimir Radović. ) Hvala lepo, ja ga nisam video, čuo u medijima. Ja čitam "Informer". (Predsednik: Izvinite, samo sekund, gospodine Milivojeviću. Molim vas da ne ometate govornika dok ne završi.) Ja čitam "Informer", dva u jednom, može da se pročita i za potpalu je dobar. Opet vas pitam, gospodine Mrkonjiću, nisam video generalnog direktora železnice, nisam video rukovodioce iz vrha železnice na mestu nesreće. Što se tiče ovog drugog dela, ne smatram ja da ste vi loše radili u prošloj vladi, ne smatram ja da vi i sada možda loše radite, ali šta vama vredi da budete Mesi u Borcu iz Bivolja ne vredi vam ništa, vi ste u moravskoj ligi i možete da igrate kako hoćete, rukama i nogama i glavom, ne vredi, to vam je limit. Ligu šampiona nikad nećete videti. To ste mogli samo sa nama. Niti sam ja ljut na vas, niti sam ljubomoran, niti vam zavidim. Naprotiv, samo vam želim da završite sve što smo počeli. Džaba, kažem vam, može Borac iz Bivolja da kupi Mesija ako ima pare, ali Ligu šampiona videti neće.
Narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine predsedniče, za razliku od nekih prethodnih govornika ću govoriti o tački dnevnog reda, a to je zakon o železnici. Železnica u Srbiji ima veliki razvojni i investicioni potencijal, 3.808 kilometara pruge, od čega je samo 283 kilometara dvokolosečne pruge, nepuna jedna trećina ili 1.279 kilometara je samo elektrificirano. Međutim, kada sam govorio o velikom razvojnom i investicionom potencijalu, prvenstveno sam mislio na železnički deo Koridora 10. Železnički deo koridora 10 čini jednu trećinu Koridora 10, jer on jednom trećinom prolazi teritorijom Republike Srbije ili negde oko 767 kilometara. Dvokolosečna elektrificirana pruga je samo od Beograda od granice sa Hrvatskom. Iako je železnički deo Koridora 10 bliži i kraći put između Evrope i Bliskog i Srednjeg istoka, nažalost, samo 8% teretnog saobraćaja ide Koridorom 10, jer ne možemo da obezbedimo kvalitet naših pruga, ne može da obezbedi i brzinu i kvalitet i sigurnost i zbog toga nam taj Koridor 11 uzima mnogo prihoda koji su nama kao državi neophodni. Procena je da negde 4,7 milijardi evra je neophodno da bi se uradio železnički deo Koridora 10 i u tome vidim šansu za našu građevinu, za našu metalsku industriju, da uzmu učešća u radu na jednom kvalitetnom železničkom delu Koridora 10. Ono što je dobro i što podržavam, to je podela koju ovaj zakon definiše na upravljanje javnom železničkom infrastrukturom i na obavljanje prevoza u železničkom saobraćaju. Vi znate, gospodine ministre, da smo nas dvojica inženjerski debatovali u ovom parlamentu. Nisam se slagao kada su neki krediti uzimani za završetak železničkog dela Koridora 10, a onda se tim kreditima nažalost kupovale lokomotive. Ne mogu da prihvatim politiku kupovine crepova, a nismo imali temelje. To ovaj zakon menja i zbog toga ćemo, ja lično i poslanička grupa SNS, u danu za glasanje podržati ovo zakonsko rešenje. Međutim, ono što je malo ko govorio oko ovog predloga zakona, a tiče se i kadrova SNS, tiče se funkcionisanja javnog preduzeća "Železnica Srbije", mi nismo neodgovorni ljudi, ne govorimo paušalno, ne govorimo ni o kakvim mlinovima, ni o kakvim trambolinama, ne želim da dajem dalju ocenu, ali ono što je činjenica je sledeće. Srpska napredna stranka je preuzela odgovornost rukovođenja "Železnicama Srbije" krajem decembra 2012. godine. Prošao je prvi kvartal 2013. godine. Podaci koje sam ja dobio ovde mi zaista daju motiv da budem optimista da će i "Železnica Srbije" i ovaj zakon koji ste, gospodine ministre, predložili dobiti jedan zaista povoljan tok. Naime, što se tiče putničkog saobraćaja, za prvih tri meseca u prvom kvartalu 2013. godine preveženo je 4,2 miliona putnika ili 16% više nego u istom periodu prošle godine. Realizacija reda vožnje 96%, saobraćalo je 28.277 vozova. Nijedan voz nije otkazan zbog defekta lokomotive, a prošle godine 121 voz je otkazan zbog defekta lokomotive. Niti je operativnim putem, telegramima ijedan voz otkazan. Prošle godine je 2.592 voza na taj način otkazano. Zbog zatvora koloseka ove godine otkazano je deset vozova, a prošle godine 331 voz. Zbog nedostatka vagona ove godine u prvih sto dana otkazano je tri voza, a prošle godine 25. Zbog nedostatka elektro-motornih garnitura svega pet vozova, a prošle godine u istom periodu 109 vozova. Nije otkazan nijedan voz iz sistema BG voza, a prošle godine je otkazano 188 vozova. Nerealna je cena, gospodine ministre, vozova iz sistema BG voza i tu mislim i ne treba razmišljati o povećanju cene, ali treba razmišljati o ugovoru koji je potpisan sa gradom Beogradom i većim subvencijama koje grad Beograd tom sistemu treba da odvaja. Zakašnjenja vozova su smanjena za 56% u putničkom saobraćaju. Prihod od putničkog saobraćaja 394.500.000 dinara ili 13,5 miliona dinara više nego prošle godine u istom periodu. Gospodo, ovo su činjenice. Ovo je egzaktno, ovo nije deskriptivno, navijački, nije opisno. U unutrašnjem saobraćaju je preveženo 1.300.000 putnika, odnosno 44% više nego prošle godine, a 39% više od plana. Povećana je naplata voznih karata kod konduktera za 50%. Pokrenuta je akcija kontrole karata prilikom ulaska u vozove i nije ovo nikakav bus voz ili bus plus, jer se sve radilo u okviru Železnica Srbije", korišćeni su kapaciteti i ljudi koji su već zaposleni u "Železnicama Srbije", ali na jedan mnogo mudriji način i zbog toga je skoro 15% povećana ukupna naplata voznih karata. Što se tiče teretnog saobraćaja, preveženo je 635 miliona neto tonskih kilometara, utovar povećan za oko 48.000 tona ili za 5,4%, obrt kola smanjen za 44%, što znači da je mnogo veća iskorišćenost vagona. Broj stranih kola na našim prugama prosečno je dnevno smanjen za oko 65% ili sa 1.705 na 599, a njihovo prosečno zadržavanje smanjeno je za gotovo 2,5 puta sa šest na dva i po dana. Po tom osnovu troškovi su smanjeni za 54% i na računu i u budžetu "Železnica Srbije" je ušteda ostvarena samo po tom osnovu od 1.650.000 evra. Nije otpremljeno svega 55 teretnih vozova, za razliku od prošle godine kada nije opremljeno 1.238.Ove godine zbog nedostatka dizel lokomotiva nije opremljeno 49, a zbog nedostatka elektro lokomotiva samo jedan voz, dok prošle godine zbog nedostataka vučnih vozila nije otpremljeno čak 1.197 vozova. Potrošnja goriva za dizel lokomotive smanjena je za tri meseca za 650 tona i na taj način je napravljena direktna ušteda od 54 miliona dinara. Ugrađene su sonde za praćenje potrošnje goriva u lokomotivama za svaki slučaj. Ne upirem prstom ni u koga, ali na ovaj način za samo tri meseca 54 miliona dinara, a posle ću vam na kraju u finansijskim efektiva tog zakona reći zbog čega smo morali sve to i da uradimo. Što se tiče međunarodnih aktivnosti, intenzivirano je osnivanje "Kargo 10" sa Hrvatskom i Slovenijom, pokrenut je teretni saobraćaj preko "Pireja" sa grčkom o makedonskom železnicom, dnevno prolazi deset do 15 vozova, pokrenut je teretni saobraćaj sa Lukom Ploče. Uštede koje su ostvarene za ovih sto dana ili u prvom kvartalu 2013. godine. Gorivo za drumska vozila, a podsetiću vas da smo zatekli u "Železnicama Srbije" čak 430 drumskih vozila koja su korišćena po različitim osnovama, odmah je 126 vozila oduzeto zbog nenamenskog trošenja i parkirano da ne bi pravili dodatne troškove. Na taj način samo kroz gorivo za drumska vozila izvršena je ušteda od deset miliona dinara. U trenutku preuzimanja javnog preduzeća "Železnica Srbije" dug zatečen za telefone je 38 miliona dinara. Troškovi za fiksne telefone su smanjeni za dva miliona dinara, dnevnice u zemlji za 21 milion dinara, prekovremeni rad nenamenski za osam miliona dinara, uštede električne energije za vuču 30 miliona dinara i procena je da sto miliona dinara leži u uštedama električne energije za vuču, s time što smo ušli u pregovore sa EPS da se prevozom uglja kompenzuju ti troškovi. Sve je ovo, gospodo, doprinelo da se obaveze najvećih gubitaša, decenijskog najvećeg gubitaša u Srbiji za samo tri meseca smanje za sto miliona dinara. Dug za dizel gorivo je smanjen za 200 miliona dinara. Zatečeni dug "Železnica Srbije" je bio 357 miliona dinara sa danom 31.12.2012. godine. Dana 8.04.2013. godine je taj dug 160 miliona dinara. To su sredstva, to je potencijal koji ima "Železnica Srbije", ali sa jednim domaćinskim, sa jednim dobrim poslovanje, sa jednim poslovanjem dobrog domaćina, odgovornim poslovanjem. To su kadrovi SNS. Naplata naših potraživanja. Potraživanja "Železnica Srbije" je povećana za 13%. Dug prema inostranim železnicama smanjen je za milion evra. Poreskoj upravi plaćeno je 202 miliona dinara. Smanjen je dug prema zavisnim preduzećima za iznos od 115 miliona dinara. Omogućeno je da povežu radni staž i da ti ljudi dobiju zdravstveno osiguranje i zdravstvene knjižice. Mnogo toga, mnogo toga, ali želim da ostavim kolegama iz poslaničke grupe SNS da i oni govore o ovom zakonu. Mnogo je pokazatelja na koji način se ophodimo i prema saobraćaju u Srbiji i prema vašem ministarstvu, gospodine Mrkonjiću, i prema železnicama i prema svim preduzećima, prema svim ministarstvima. Tamo gde je SNS sa svojim partnerima preuzela odgovornost vođenja to se radi na ovaj način. Čestitam ljudima iz "Železnica Srbije", jer oni mi daju nadu da ovakvim poslovanjem ima šanse za Srbiju, ima šanse da preživimo, ima šanse da napravimo jednu bolju Srbiju.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, kao pripadnik i član SDPS, u ime stranke, u ime našeg poslaničkog kluba koristim priliku da čestitam svim građanima Dan pobede nad fašizmom i Dan Evrope, što je u skladu sa našim programom i našim vrednostima koje imamo u našem programu, u našim ciljevima i naravno u našim srcima. Što se tiče Predloga zakona o železnicama, prvenstveno želim da istaknem da do sada zakon koji smo imali iz 2005. godine nije bio usaglašen sa vremenom u kojem živimo, sa novim dešavanjima u svetskoj ekonomiji, globalnoj privredi, političkim dešavanjima, tako da smatram da ovaj novi predlog sadrži novine i, ono što je najbitnije, usaglašen je sa zakonima i zakonskom regulativom EU, ali ne samo EU, nego i razvijenih zemalja sveta. Možda ćemo i kroz amandmanske predloge i određene dopune da predložimo nešto što se pokazalo kao ispravno i što se kvalitativno dobro pokazalo u drugim zemljama, recimo kao što je Hrvatska, kao što je Savezna Republika Nemačka. Ono što je nama falilo, o tome je govorio i kolega Branislav Lazarević iz Ujedinjenih regiona juče, to je kvalitetan menadžment, poboljšanje efikasnosti, maksimalne mogućnosti za povećanje kapaciteta u okviru modernizacije restrukturiranja. Hrvatska je napravila u okviru holdinga za železnicu posebno preduzeće koje se isključivo bavi menadžmentom, koje se isključivo bavi upravljačkim procesom i upravljanjem efikasnosti i efektivnosti železnica Hrvatske. Savezna Republika Nemačka čak ima, u okviru železnica savetodavno telo koje je sastavljeno od po devet parlamentaraca iz oba doma parlamenta Savezne Republike Nemačke, koji upravo kao stručnjaci, ali i kao kontrolni organ nadziru sve one koji upravljaju ovakvim veoma važnim nacionalnim resursom, koji naravno ima sigurno ključni značaj za razvoj i upravljanje celokupne nacionalne ekonomije svake države pa i naravno Republike Srbije. Ono što je kvalitativno dobro je što konačno Vlada mora da donese i nadležno ministarstvo, nacionalni plan, mora da donese strategiju za modernizaciju i restrukturiranje. Iskreno se nadam i mogu da kažem da sam optimista da će ljudi u ministarstvu, da će ljudi u železnicama Srbije imati dovoljno kapaciteta u znanju, u poznavanju novih tehnologije i primene dobre prakse razvijenih država da tu strategiju implementiraju obzirom da prethodne strategije, ima ih 113, koje su donošene, izglasavane u našem parlamentu u većini slučajeva nisu implementirane i mislim da je to najveći deo posla, tako da ćemo budno nadzirati i kao partija i kao poslanici implementaciju strategije i ono što će se dešavati u železnicama u narednom periodu. Svi smo svesni činjenice u kakvom je stanju naša železnica, ali ovim zakonom mislim da dobijamo jednu mogućnost da ne privučemo samo kvalitetne i dobre kredite, kao što smo to i realizovali sa državom Kuvajt. Radi se o kreditu od 25 miliona evra pod veoma dobrim uslovima od njihovog razvojnog fonda, ne da realizujemo samo kredite, nego da privučemo investicije stranih ulagača u našu železnicu. Podsetiću da Kuvajt, pored tog razvojnog fonda, koji se bavi isključivo kreditiranjem drugih država i drugih kompanija u drugim zemljama ima jedan poseban fond koji se upravo bavi isključivo investicija u infrastrukturu, kako u svojoj zemlji, tako i širom sveta. Tako da mislim da će ovaj zakon u mnogome pomoći da privučemo i strane investicije i da naravno na taj način našu železnicu konkurentnijom i kvalitetnijom. Neću mnogo govoriti o tome da će ovaj zakon stvoriti preduslove za tržišnu utakmicu, za razvoj konkurencije, što je naravno svakoj tržišnoj privredi i svakoj normalnoj državi u 21. veku treba da bude prioritet. To je u interesu zemlje, to je u interesu naših građana, a naravno u interesu Železnica Srbije kao akcionarskog društva i preduzeća koji treba da bude, naravno tržišno orijentisan i u skladu sa novim uslovima koji se dešavaju na tržištu i uslovima koji se dešavaju na polju železničkog saobraćaja. Naravno, veoma je važno napomenuti da usaglašenost sa evropskim direktivama i evropskim zakonima čini naš put, kada su u pitanju Železnice Srbije, u evrointegracije EU, čini ga bržim. Zašto to govorim? Zato što nam je jako važno da iskoristimo mogućnost da povučemo sredstva iz evropskih fondova. Svima nam je sigurno u ovom parlamentu poznato da postoji Fond koji se zove transevropske mreže, koji ulaže, koji investira sredstva u ceo aspekt saobraćaja, ali najviše je fokusiran na železnički saobraćaj. To će biti jedna posebna mogućnost da za modernizaciju naše železnice, za poboljšanje njene efikasnosti i njene konkurentnosti na regionalnom, ali naravno i na evropskom tržištu možemo da dobijemo kvalitetna sredstva i da razvijamo železnicu koja će zasigurno biti, iskreno se nadam, okosnica razvoja celokupne naše ekonomije. To je u interesu ne samo partije koje su predložile ovaj zakon, to je u interesu svih građana Srbije i naše zemlje, imajući u vidu da je prioritet Vlade Republike Srbije ekonomski razvoj, ekonomske reforme, smatram da će ovo samo biti deo jednog sistemskog rešenja koji će učiniti da reforme što brže i dinamičnije privedemo kraju i da naravno doživimo ekonomski, industrijski i svaki drugi rast, što naravno ne možemo učiniti bez razvoja i moderne infrastrukture. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ljubica Mrdaković Todorović. Molim vas prijavite se. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, članovi ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, budući da u ovoj diskusiji je mnogo toga rečeno o Zakonu o železnicama, ukratko ću rezimirati neka svoja zapažanja. Naime, donošenjem zakona stvara se mogućnost poboljšanja efikasnosti železničkog sistema Republike Srbije, njegovo integrisanje u tržište transportnih usluga, kao integracija srpskih železnica u železnički sistem EU. Apelovala bih da u članu 9. ovog zakona uđe pruga Niš-Kuršumlija, koja je sada ugašena, budući da je jug vrlo specifičan po mnogo čemu, da bi ovaj pravac povezivao, tj. povezuje tri opštine na jugu Srbije, Niš-Prokuplje-Koršumliju i nadalje prema Kosovu i Metohiji. Znači, ova linija je veoma atraktivna iz mnogih razloga za prevoz putnika i robe i veoma bi značila za stanovnike juga Srbije. Što se tiče dalje ovog zakona za grad Niš je veoma važno da u nacionalni plan koji će Vlada Srbije doneti, Skupština Srbije verifikovati odmah posle usvajanja novog zakona o železnici je da uđe izgradnja, rekonstrukcija i modernizacija niškog železničkog čvora u šta naravno ulazi i izgradnja zaobilaznice i izmeštanje teretnog saobraćaja iz centralnog gradskog jezgra. To se odnosi na period od pet godina i iskreno se nadam da će taj vremenski period biti sasvim dovoljan da se završi pomenuta rekonstrukcija i izgradnja niškog železničkog čvora. U delu obrazloženja zakona o železnici navodi se da je tokom izrade zakona formirano više radnih podgrupa, od najznačajnijih predstavnika gde se kao predstavnici javlja i preduzeće za izgradnju železničkog čvora "Beograd doo". Niš bi smatra kao i Beograd morao da ima preduzeće za izgradnju železničkog čvora Niš koji će na stručan i profesionalno utemeljen način zastupati interese grada Niša, pratiti i sprovoditi investicije u železničku infrastrukturu na teritoriji grada Niša i niškog regiona, jer takve investiciji predstavljaju investicije od velikog značaja kako za naš grad Niš, tako i za Republiku Srbiju. U atmosferi opšte prihvaćenog mišljenja da se rešenje pojedinih problema grada Niša nalazi u izgradnji železničke obilaznice bez jasnog određivanja prema postojećim delovima železničke mreže koji će ostati na području samog grada, zaključuje se da obilaznica jeste rešenje za trenutne probleme i da će ona postati generator mnogih drugih pitanja. U svetu pređašnje rečenog preduzeće koje bi se formiralo vodilo bi brigu i o drugim pitanjima koja će se javiti po primeni novog zakona, a odnosi se na zakonsku novinu da Železnice Srbije nisu više monopolisti u železničkom prevozu i da železnički prevoznik može biti svako pravno lice koje zadovolji određene kriterijume koje verifikuje direkcija za saobraćaj član 9. zakona. Kapacitet infrastrukture koji će se davati na korišćenje mora biti sagledan od strane nadležnih, a regulativa spada u opis posla dirkecije. Zato je i važno da se formira direkcija i za niški železnički čvor. Hvala na pažnji.
Hvala Reč ima narodni poslanik Zoran Antić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ova diskusija se polako bliži kraju. Dozvolite mi da polaka sumiram diskusije do sada. Rekao bih da i nema tako velike razlike između poslanika kada je u pitanju ocena stanja na železnici. Mislim da smo generalno svi nezadovoljni onim što se dešavalo u proteklim decenijama. Ne bih ponavljao, kao moje prethodne kolege, šta sve tu nije dobro. Mnogo toga je stvar nekih objektivnih dešavanja u decenijama iza nas, pre svega političkih, pa i raspada naše države, stanje u našoj privredi koje je bitno uticalo na železnicu, neuspele tranzicije. Znači, mnogo toga ima kao objektivnih razloga za ovakvo stanje. Ima tu, naravno, i mnogo subjektivnih razloga i o tome dosta su govorile moje kolege, ali isto tako mislim da je zajednički stav svih poslanika, pa i svih poslaničkih grupa da je neophodno ove rizike koji su sve ozbiljniji kada je u pitanju rad i opstanak železnice što pre sanirati i što pre stvoriti novu perspektivu za železnice u nekom narednom periodu. Samim konceptom koji je usvojilo pre svega ministarstvo, pa i Vlada, mislim da je većina poslanika zadovoljna činjenicom da dolazi do podeljenog na upravljače infrastrukturom i na operatere. Svi smo generalno zadovoljni. Jako je malo poslanika koji su se protivili tom konceptu i to je nesumnjivo put ka efikasnijoj železnici, ka efikasnijem trošenju sredstava, koja uglavnom stižu iz budžeta Republike Srbije. Činjenica je i to da ima jako puno nepoverenja kada je u pitanju transparentnost trošenja tih sredstava. Dosta mojih kolega je izrazilo jedan strah i u implementaciju ovog zakona i to je ono što ostaje i na ministarstvu i na novom rukovodstvu "Železnice", da ubedi javnost, da ubedi i nas narodne poslanike da idemo u pravom pravcu i da sredstvo koja su planirana za železnicu, a koja uopšte nisu mala, u nekom narednom periodu znače jedan boljitak za ovaj sistem koji je, kao što rekoh, od izuzetnog značaja za privredu Srbije i uopšte za transport u Srbiji. Rekao bih da moramo podhitno da tu internu konkurenciju, internu efikasnost unapredimo. U tome prepoznajem pre svega kvalitet ovog zakona. Ne mislim da je ovaj zakon nešto što znači definitivno restrukturiranje železnice. Pre bih rekao da je on jedan iskorak u odnosu na onaj zakon iz 2005. godine,ali da su izazovi koji se stavljaju pred železnice jako ozbiljne i jako velike i da ćemo bez sumnje imati izmene i dopune ovog zakona. Može biti neki novi zakon u narednom periodu, pre svega u trenutku kada će "Železnice Srbije" morati da budu uklopljene u jedan širi evropski koncept, kada će morati u potpunosti da se integrišu u evropske železnice, a svi se nadamo da taj dan nije tako daleko. Od samih aktera koji implementiraju ovaj zakon zavisiće koliko će on biti uspešan. Sam zakon ima i par instituta koji su bez sumnje za pohvalu. Odnosi se na kombinovani transport. To je jedan od savremenijih načina transporta. Verujem da ćemo u nekom narednom periodu imati i razradu tog sistema. Činjenica je da je to jedan ekološki orjentisan transport, nešto što je danas zahtev vremena u kome živimo. Postoji ozbiljan napredak kada je u pitanju Direkcija za železnicu. Mi iz SNS se iskreno nadamo da će praćenje tržišta koje potpada pod nadležnost Direkcije za železnicu i uslova konkurencije biti na jednom odgovarajućem nivou i da ćemo u što skorije vreme doći u situaciju da imamo više operatera na prugama. Tek onog trenutka kada imamo trase voza koje pokrivaju više operatera moći ćemo da kažemo da je ovaj zakon zaživeo i da je dao neke ozbiljnije rezultate. Donekle se slažem i sa mojim kolegama iz opozicije, da nam je ovaj zakon koji prati bezbednost saobraćaja zaista falio u ovom setu, s obzirom da je ovo sistemski zakon. On je jako bitan i za same građane i za same učesnike u železničkom saobraćaju. Imali smo dosta problema u prethodnim godinama. Iskreno se nadam da bar definisanje o održavanju putnih prevoza, taj deo koji prati ovaj zakon, može donekle da pomogne i da otkloni sve one nedostatke i mane koje smo imali u prethodnom periodu, a da ćemo jako brzo imati i Zakon o bezbednosti u saobraćaju, koji će, verujem, po obećanju ministra i Ministarstva, biti kompatibilan sa ovim zakonom. Integracija naših železnica u sistem EU, u sistem susednih zemalja sasvim sigurno kao prioritet je dobro opredeljenje ovom zakonu. U narednih pet do šest godina treba u železnicu uložiti negde oko 2-2,5 miliona samo u ovoj i narednoj godini. Pominje se neka cifra od milion i 400. Pardon, kada sam spomenuo 2,5 miliona, mislio sam na 2,5 milijarde evra, s obzirom da su potrebe za održavanje infrastrukture jako velike i da "Železnice Srbije" planiraju jako ozbiljne investicije i kada su u pitanju vozovi i kada su u pitanju kompozicije, kada su u pitanju vagoni i da za ostvarenje tih investicija i da bi te investicije bile efikasnije sasvim sigurno je bio potreban ovaj zakon. Na nama kao narodnim poslanicima da propratimo efekte ovog zakona, a na vama, gospodo iz Ministarstva, gospodo iz Direkcije za železnicu, je da ovaj zakon, zakoji sam ubeđen da će podržati velika većina poslanika, implementirate što bolje za dobrobiti građana, za dobrobit i zaposlenih u železnici i za dobrobit srpske privrede. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Biljana Ilić Stošić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, uvažene kolege poslanici, gospodine ministre, prethodnim Zakonom o železnici, koji je donet 2005. godine, pokazao se u praksi vrlo malo primenljiv, što je dovelo do brojnih loših posledica, pre svega do izostajanja bilo kakvih zdravih investicija u ovu oblast, ali i nemogućnosti restrukturiranja celog sistema. Stari zakon o železnici je tipičan primer da je politika hiperaktivnog donošenja zakona, koju je praktikovala prethodna vlada, bila u suštini sasvim pogrešna, makar se ti zakoni formalno zvali i evropskim. Hvalisanjem brojem donetih zakona koji su u većini slučajeva ostajali mrtvo slovo na papiru, odnosno usvajanjem zakona za koje se već unapred znalo da su neprimenljivi ili da ne pružaju zadovoljavajući pravni okvir, da se reše suštinski problemi u oblastima koje reguliše nas je dovelo da danas raspravljamo o predlogu novog sasvim drugačijeg zakona o železnici. Novi zakon o železnici ima za cilj usklađivanje domaćeg sa zakonodavstvom EU kako bi se "Železnice Srbije" mogle uključiti u sistem železničkog prevoza, odnosno kako bi se mogli primenjivati standardi koji za ovu oblast važe u zemljama EU, bilo da se radi o rentabilnosti, o ekonomičnosti, o efikasnosti, o konkurentnosti ili šta god drugo. Ono što je najvažnije, najvažniji predlog koji nudi ovaj zakon je to što će on izložiti "Železnicu Srbije" tržišnim mehanizmima na račun prirodnog monopola koji uvek ima država kao osnivač upravljača železničkom infrastrukturom. Zato će SNS glasati za ovaj zakon i zdušno podržati njegovu primenu. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući generale, poštovani gospodine ministre Mrkonjiću, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona rešava tri bitne stvari. Prvo, on je korak napred u odnosu na dosadašnji zakon. To su potvrdili juče i gospoda narodni poslanici iz opozicije izjavama svojim. Drugo, pridoneće ukupnom boljitku naše železnice u smislu onom o kojem je jedino govorio gospodin Zoran Babić i načeo gospodin Mrkonjić, unutrašnjom organizacijom i odnosu prema radu. Treće, omogućiće novom rukovodstvu "Železnice Srbije" da ubrza ukupan razvoj naših železnica, zajedno sa Vladom Republike Srbije. Poštovani narodni poslanici, važeći Zakon o železnici je Narodna skupština Republike Srbije donela već, tako da kažem, poodavno, 2005. godine, dakle, pre sedam godina. Tada su tim zakonom postavljena tri osnovna cilja, koja su trebala biti realizovana, kako ova prethodna Vlada, tako i Vlada pre nje. Ta tri cilja su tada bila postavljena sledeća – prvi, poboljšanje rada železničkog sistema, drugi, integrisanje železničkog sistema u tržište transportnih usluga i treće, integracija srpskih železnica u železnički sistem EU. Dame i gospodo narodni poslanici, ni jedan od ova tri postavljena cilja nije realizovan. Zato u sedmogodišnjoj praksi primene Zakona o železnici, uvidelo se da je neophodno pristupiti donošenju upravo ovog zakona sa ciljem da se bolje obavljaju poslovi u oblasti železničkog saobraćaja. Dakle, u tom periodu od sedam godina, uočeni su osnovni nedostaci tog zakona, a oni se odnose na dve osnovne stvari. Prvo, usklađenost, takozvanim novim paketima direktiva EU, što nije učinjeno i drugo, proširenje delokruga direkcije "Železnice" o kojoj je govorio gospodin Mrkonjić u cilju primene zakona, jer direkcija nije imala mogućnost donošenja podzakonskih akata na osnovu Zakona o bezbednosti u železničkom saobraćaju. Poštovani narodni poslanici, ovim Predlogom zakona o železnici uvodi se nacionalni program železničke infrastrukture o kojima je juče i danas ovde bilo reči, kojeg će na predlog ove Vlade doneti ova Narodna skupština. Taj program predstavlja planski akt od nacionalnog značaja za državu Srbiju u oblasti železnica i to je krupni iskorak napred. Međutim, upozoravam da ni najbolji zakon "Železnica Srbije" sam od sebe neće rešiti ogromne i nagomilane probleme "Železnice Srbije" onako kako je i gospodin Zoran Babić govorio. Za tako važnu firmu, za državu Srbiju, da tako kažemo, koja je od ključnog značaja za državu Srbiju, bitno je kako je rukovodstvo te firme i kakvi su stručni kadrovi, i to ne samo za "Železnicu Srbije", nego i za svako preduzeće. Napominjem u jednoj rečenici da su Japan izgradili kadrovi, mislim da sam sa tim mnogo rekao. Dozvolite da dopunim, da tako kažem, Zorana Babića, da dam neke podatke, nisu sa ulice, niti žute štampe, nego državni revizor ih je objavio, ja verujem gospodo narodni poslanici da ste vi pročitali taj izveštaj. Bivše rukovodstvo, višeg režima, nije bilo na visini postavljenog zadatka. ponašalo se, kako reče i gospodin Mrkonjić, ne domaćinski, rasipnički, korumpirano i pomalo, izvinite, kriminalno. Tako da je ono suodgovorno što se "Železnica Srbije" nalaze na najnižoj tački u svojoj istoriji. Verovali ili ne, ali to je tačno. Ilustrovaću rasipničko ponašanje bivšeg rukovodstva "Železnica Srbije", bivšeg režima sa 13 podataka, vrlo kratko, u nekoliko minuta, koji će frapirati vas gospodo narodni poslanici i građane Srbije. Svi podaci su uzeti od državnog organa što znači da su zaista istiniti. Prvo, bivše rukovodstvo "Železnica Srbije", verovali ili ne, ali je istina, potrošilo je 700 hiljada evra za gorivo i održavanje automobila, 103 službena vozila. Neki su njihovi šoferi, kaže državni revizor, stavljali taksi tablice na svoja vozila i taksirali, a neki su koristili automobile za ljude koji nemaju nikakve veze sa "Železnicama Srbije". Poštovani građani i poštovani narodni poslanici to su sredstva iz džepova građana Srbije. To su kadrovi o kojima su naši opozicioni prethodnici govorili. Drugo, zbog nemara i neodgovornosti bivšeg rukovodstva, "Železnica Srbije" je potrošila dva miliona evra za kazne jer nisu realizovali dva kredita, opet iz džepova građana Srbije. Verovali ili ne, samo jedan od bivših direktora "Železnica Srbije" potrošio je u restoranu preduzeća 10 miliona dinara za godinu dana, opet iz džepova građana Srbije. Četvrto, mesečni račun, ovde mesečni, za fiksnu telefoniju iznosio je četiri miliona dinara, uprkos tome što postoji sistem da se unutar preduzeća besplatno telefonira, opet iz džepova građana Srbije. Troškovi reprezentacije iznosili su za jednu godinu 106 miliona dinara, plus 20 miliona dinara u sopstvenim prostorijama, opet iz džepova građana Srbije. Generalni bivši direktor "Železnica Srbije", samo za ručkove u inostranstvu potrošio je 300 hiljada za jednu godinu, opet iz džepova građana Srbije. Na sajamske i druge manifestacije, za jednu godinu utrošeno je 26 miliona dinara, opet, normalno, iz džepova vaših, poštovani građani. Osmo, poslovni ručkovi koštali su za jednu godinu, verovali ili ne 46,6 miliona dinara, opet iz džepova građana Srbije. To su radili kadrovi o kojima naši opozicioni poslanici govore. Ugostiteljske usluge i drugi poslovi, koštali su devet miliona dinara, opet iz džepova građana Srbije. Pokloni za jednu godinu, verovali ili ne, 24 miliona dinara, opet iz džepova građana Srbije. evo gde su narodna sredstva. Bivši predstavnici Sindikata "Železnice Srbije", potrošili su na ime dnevnica i službenih putovanja za jednu godinu, verovali ili ne, 34,2 miliona dinara, opet izdžepova građana Srbije, gospodo narodni poslanici. Za finansiranje odmora na moru, banjsko lečenje, za jednu godinu potrošili su 22 miliona dinara i to 1,7 miliona za korišćenje usluga hotela "Železničar" u Vrnjačkoj Banji.
Atlagiću, molim vas, vratite se ipak na temu.
Molim vas, hvala gospodine, govorim o rukovodstvu i domaćinskom ponašanju, to je jedan od tri ključna pitanja u ovom zakonu. Izvinite, napraviću uporedbu za prva tri meseca na kraju sa ovim. Nisam kriv što govorim u skladu sa zakonom. Bivše rukovodstvo "Železnica Srbije", izbegavalo je uplate obaveznog poreza u budžet Republike Srbije, time je direktno nanelo veliku štetu državi Srbiji i građanima Republike Srbije, a time su ujedno podrivali ekonomski sistem naše zemlje, procenite šta to znači, da su bivši rukovodioci "Železnica Srbije", zadnjih 10 godina, ova sredstva koristili svake godine u modernizacije železnica Srbije, umesto na javašluk, nenamensko korišćenje finansijskih sredstava, ne bi danas, dame i gospodo imali prosečnu brzinu vozova 30 do 40 kilometara, a to je na nivou 14. veka, izvinite, Nekad sam išao na prevoznom sredstvu, ne automobilom i vozom u školu, nego da izvinete dalmatinskim magarcem, koji me je prevozio 30 kilometara za pola časa. Eto, dokle smo, poštovani građani, dogurali. Ovo je samo deo nezakonitih, da ne kažem mafijaških radnji bivšeg rukovodstva "Železnica Srbije". Kada bi tužilaštvo, gospodine predsedavajući, ušlo u ovu firmu, nisam siguran da se ne bi našli iza brave ne samo bivši rukovodioci "Železnica Srbije", nego i bivši politički i državni funkcioneri države Srbije. Zato i ovoga puta, ovom prilikom dajemo punu podršku borbi protiv korupcije i u "Železnici" i kriminala, čije je oličenje jeste potpredsednik Vlade, gospodin Aleksandar Vučić i predsednik države Tomislav Nikolić. Koliko znači dobro rukovodstvo "Železnica Srbije"? Za uspeh preduzeća, dokazuje novo rukovodstvo. Iznosim samo mala tri podatka koja su 100% tačna, "Železnice Srbije" na čelu sa gospodinom Dragoljubom Simonovićem, jer su ga opozicioni poslanici juče četiri puta prozivali, dame i gospodo, samo za sto dana njegove "vlade", bivše rukovodstvo je ugovorilo ranije 19 vozova za 100 miliona dolara. Sadašnji direktor, kojega ste juče prozivali, gospodin Simonović je raskinuo taj ugovor i sklopio novi za istih 100 miliona dolara, ali ne sada sa 10 vozova, gospodine ministre, nego za iste pare 27 vozova. Ušteda samo na ovom ugovoru je 8 vozova ili 35 miliona evra, dame i gospodo. Drugo, "Beovoz" za 100 dana kasnio je pod rukovodstvom novog direktora, verovali ili ne, samo šest sekundi. Proverite to. Gospodo narodni poslanici, za tri meseca novi direktor napravio je uštedu za dve 2.800.000.000,00 dinara. Gospodo narodni poslanici, dozvolite mi dana kraju kažem da smo mi ipak sadašnju železnicu i pruge malo uznapredovali, za razliku od nazad šest-sedam godina, uspostavili smo dobre odnose i sa, kao što ministar reče, susedima, sa Republikom Hrvatskom, sa železnicama. Jutros su se ovde neke neistine iznele vezane za potpredsednika gospodina Aleksandra Vučića i njegovu posetu Hrvatskoj, pa koristim priliku da nešto kažem, pošto njega ovde nema. Rečeno je da se nije sastao sa Srbima iz Hrvatske. Pošto sam član Odbora za dijasporu, a i gospodin koji je tu primedbu tendenciozno izneo,, gospodin Aleksandar Vučić, nema potrebe da ga branim, njegova dela ga najbolje brane, ali je imao za cilj da se sastane sa najvišim funkcionerima države Hrvatske u cilju rešavanja nagomilanih problema između dve države. Samo deset dana ranije…
Molim vas, gospodine Atlagiću. Stvarno sam vas tolerisao puno. Sve su to interesantni podaci koje ste vi izneli, ali ovde nije predmet analiza službe železnice. Ovde je u pitanju zakon. Nemojte vi u ime Aleksandra Vučića da odgovarate na postavljeno pitanje koje je narodni poslanik postavio u vreme postavljanja. Molim vas da se vratite na temu.
Hvala. Vratiću se na temu, ali mi dozvolite samo da završim rečenicu, pošto je na pola rečena. Molim vas, želim samo da kažem da je direktor Direkcije za dijasporu gospođa Slavka Drašković posetila Republiku Hrvatsku deset dana pre nego gospodin Vučić i razgovarala sa svim predstavnicima Srba u Hrvatskoj i sa predstavnicima Vlade Republike Hrvatske. Ovo radi istine i pravde. Gospodine predsedavajući, zakletvu smo položili da ćemo istinu govoriti u ovom domu, gospodo narodni poslanici. Ovo radi naše zakletve koju smo svi položili. Hvala vam lepo što ste me saslušali.
Povreda Poslovnika, narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, reklamiram povredu Poslovnika član 107, gde se kaže da je govornik na sednici dužan da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Meni je žao što u ovom poslovniku nema i alineje 2. koja bi kazala da je govornik dužan da govori istinu. Dobro je što postoji zakletva poslanička koja nas obavezuje da govorimo istinu, ali ne mogu zaista da ne reagujem na ovakve kvalifikacije koje narušavaju dostojanstvo Narodne skupštine i ne odgovaraju činjeničnom stanju. Da ne govorim o neznanju, gde se kaže da su u 14. veku lokomotive išle 30 kilometara na sat. Džordž Stivenson je parnu lokomotivu pronašao 1815. godine ovakvu kavu znamo, a pre toga je prva parna lokomotiva konstruisana 1804. godine. U 14. veku lokomotiva još uvek nije bilo.
Gospodine Milivojeviću, molim vas da sada ne bismo pravili novu sesiju replika. Reklamirali ste povredu Poslovnika, izvolite pa završite reklamaciju povrede Poslovnika. Nemojte zloupotrebljavati Poslovnik radi replike. Nisam u mogućnosti da tvrdim da li on govori istinu ili ne. Ostavite to. Imate pravo da reklamirate Poslovnik i sa tim završite.
Mislim da bi to najbolje mogli da utvrdimo činjenicom da ovde sedi direktor "Železnica", pa će on najbolje moći da kaže da li je potrošeno 300.000 dinara na ručku u inostranstvu ili nije, da li je napravio ugovor o nabavci 19 ili 20 vozova. Čovek je tu i nema potrebe da na takav način govorite o njemu. Nije on neka apstraktna ličnost. Da ne govorimo o tim bivšim direktorima koji su vaši sadašnji koalicioni partneri. Nemojte tako o koaliciji da govorite. Hvala.
Smatram da nije bilo povrede Poslovnika. Jesam ukazivao narodnom poslaniku da je izašao iz teme. Koliko je on raspolagao i koliko su tačni podaci, nije moje da u to ulazim. Prema tome, imate prava ako smatrate da je povređen Poslovnik. (Milovan Marković, s mesta: Replika.) Po kom osnovu želite repliku? (Milovan Marković, s mesta: Spomenuo me je kao prethodnog generalnog direktora.) Nemate prava na repliku. (Milovan Marković, s mesta: Spomenuo me je.) Niti vas je narodni poslanik spomenuo, nije spomenuo ni stranku i prema tome nemate pravo. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, povreda Poslovnika. Izvolite.
Gospodine predsedavajući mislim da ste ponovo povredili član Poslovnika koji govori o pravu na repliku. Dakle, spomenuo sam imenom i prezimenom gospodina Markovića, a gospodin Atlagić je rekao kao bivši direktor. Bivši direktor je on i ima apsolutno pravo da se prepozna u diskusiji govornika Atlagića i da replicira, jer nekoliko puta je rečeno bivši direktor, prethodni direktor. Pa prethodni direktor je on. Kada kaže bivši direktor, bilo je mnogo direktora, ali kada neko kaže prethodni direktor to se apsolutno i nedvosmisleno misli na gospodina Markovića. Stoga molim da uvažite ovu moju poslaničku reklamaciju i da dozvolite gospodinu Markoviću da replicira. Ako ništa drugo ja sam ga prozvao imenom i prezimenom i rekao sam – gospodin Marković. Hvala.
Mislim da nisam povredio Poslovnik. Tvrdim da prethodni govornik nije njega lično spomenuo, nije ga prozvao. Bivši direktor – ne znam ko je taj bivši direktor. To može da bude "xy" osoba itd. Prema tome, zato što je bivši direktor ne znači da ima pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Marija Obradović.
Žao mi je što smo trošili vreme na ove bezrazložne diskusije. Svako trošenje vremena bezrazložno znači trošenje novca i jako je neodgovorno prema građanima Srbije koji su nas ovde birali. Pre svega mislim na poslanike koji su zbijali šale kada je diskusija u parlamentu u pitanju i veoma ozbiljan zakon koji može da uredi trošenje novca, dosadašnje nenamensko i odnos sprema srpskoj železnici. Nadala sam se da ćemo čuti ozbiljne komentare, primedbe, sugestije koje mogu da poprave ovaj zakon, a ne samo određene igrarije koje treba da zabave dokone gledaoce, pre svega ne stručne gledaoce. Mislim da će to biti prošlost u raspravama Skupštine Srbije i da ćemo se okrenuti nekim konkretnim raspravama. Govoriću u prilog ovom zakonu o "Železnicama Srbije", zato što mislim da je ovo zakon koji će u mnogome popraviti stanje u "Železnici Srbije". Srpska napredna stranka postavljajući jednog od svojih članova za direktora "Železnica Srbije" je ispunila jedan od svojih ciljeva, a to je da se domaćinski, racionalno odnosimo prema sredstvima, preduzećima koja su nam poverena. To su govorili i podaci gospodina Zorana Babića koji je govorio pre nekoliko minuta o tome kakva je ušteda i racionalna potrošnja učinjena u prethodnim mesecima od kada je gospodin Simonović na čelu "Železnica Srbije". Vratila bih se na zakon. Zaostajanje u usklađivanju propisa Republike Srbije. koja se odnose na železnički saobraćaj u odnosu na propise EU i zaostajanje u restrukturiranju navedenog železničkog preduzeća, odnosno celokupnog sistema železničkog saobraćaja na teritoriji Republike Srbije je dovelo do njihove ne usklađenosti i sa železnicama zemalja u okruženju i sa železnicama zemalja EU. To opet dovodi do disproporcije u investiranju u železnicu u poređenju sa drumskom infrastrukturom. Razlog tome je što nijedan investitor ne želi da ulaže u zastarelu, neorganizovanu i neefikasnu železnicu. Imajući u vidu da su železnice vitalni deo transportnog sektora države, da efikasnost železničkog sistema treba da se poboljša da bi se taj sistem integrisao u konkurentno tržište prevoznih usluga, kao i da železnički saobraćaj treba da se učini efikasnijim u odnosu na druge vidove saobraćaja, neophodno je da država železničkim prevoznicima omogući status samostalnih operatora koji će poslovati na komercijalni način u skladu sa zahtevima tržišta. Budući razvoj i efikasno poslovanje železničkog sistema može da se unapredi ako se pravi razlika između pružanja transportnih usluga i upravljanja infrastrukturom i s obzirom na ovu koncepciju, onda je neophodno da se odvojeno upravlja ovim dvema delatnostima i da one imaju odvojene račune, a to je i predviđeno ovim zakonom. Najbolji pristup koji je definisan kroz ovaj zakon restrukturiranja železničkog sistema, pristup i korišćenje železničke infrastrukture, prevoz u železničkom saobraćaju od opšteg interesa je da se železnica izloži što je pre moguće okruženju u kome se odluke donose na komercijalnoj osnovi. Ovo je jedan od glavnih ciljeva razvoja železnice kroz restrukturiranje, tako da kada konkurencija zaista dođe, železnička privredna društva budu u dovoljno jakoj poziciji da mogu da prežive. Poboljšanim i preciziranim uređivanjem sistema železničkog saobraćaja značajno će se podstaći interesovanje domaćih i stranih fizičkih i pravnih lica za ulaganje u železničku infrastrukturu i prevoz železnicom. U tom smislu se očekuje pojava privrednih subjekata koji će obavljati poslove upravljanja železničkom infrastrukturom i prevoza u železničkom saobraćaju, a time će nastati i uslovi za pojavu konkurenciju na tržištu usluga u tom vidu saobraćaja. U prilog ovome ide i činjenica da sada već postoje zainteresovani domaći prevoznici za pristup železničkoj infrastrukturi, ali zbog nepreciznih odredbi važećeg Zakona o železnici nije dodeljena nijedna trasa voza. O ovom nacrtu zakona o železnici održana je javna rasprava, tako da su svi zainteresovani subjekti imali mogućnost da se izjasne i dostave sugestije i primedbe na zakon. Nacrt zakona je bio objavljen i na sajtu ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja. Ovaj novi zakon je razmatran i od strane nadležnih organa Evropske komisije, čiji su predlozi i sugestije u najvećem delu prihvaćeni i na osnovu toga dobijeno pozitivno mišljenje Kancelarije za evropske integracije. Donošenje ovog zakona je jedina mogućnost za prevazilaženje svih navedenih problema i jedini način… (Predsedavajući: Molim vas, privedite kraju pošto nemate više vremena.) … završavam, hvala, i jedini način da se primena ovog zakona kojim se uređuje železnički saobraćaj učini i praktičnom i efikasnom. Još jednom, ozbiljni kadrovi, praktični zakoni, to je dobitna kombinacija za početak oporavka srpske železnice. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Enis Imamović. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, stranke Demokratske akcije Sandžaka podržaće zakon o železnici, zato što smatramo da su železnice izuzetno važan i značajan činilac u svakoj državi i da svako njeno unapređenje predstavlja unapređenje životnog standarda građana. Znamo da razvijene zemlje ogromnu pažnju posvećuju železničkom saobraćaju i da železnice predstavljaju ozbiljan izvor prihoda u budžetima tih zemalja. Na sednici Skupštine prošle godine govorio sam o značaju železničko saobraćaja, kako teretnog, tako i putničkog i tada naglasio koliko je za nas važan ovaj vid transporta ljudi i robe. Govorio sam o potrebi da se Novi Pazar poveže železnicom sa ostatkom zemlje, ali i svetom. Ponoviću još jednom podatak da se na 20 kilometara pruge prema Novom Pazaru čeka više od 50 godina, da su se radile brojne studije koje su čak i pokazale da upravo ova deonica ima veću opravdanost i isplativost nego mnoge druge već postojeće ili one koje su u fazi izgradnje. Međutim, do danas apsolutno ništa nije urađeno na tom planu. Naša uloga ovde je da govorimo o potrebama građana Republike Srbije, koje na osnovu izbornog legitimiteta predstavljamo. Naša najbolja namera je da konstruktivno radimo, kako bi našu zemlju učinili što lagodnijim mestom za život svih njenih građana. U Sandžaku žive ljudi koji su građani ove zemlje, koji plaćaju porez ovoj državi i zaslužuju da ova država posveti pažnju njihovim potrebama. Izgradnja ove deonice državu ne košta puno, a građanima i privredi u Sandžaku puno vredi. Republika Srbija ima sporazume o trgovini sa Rusijom i Turskom. Uz povoljan način transporta robe izvozom na ova tržišta, naši proizvođači odeće, obuće, nameštaja, pa čak i hrane mogu i cenom i kvalitetom biti izuzetno konkurenti na ovim višemilionskim tržištima. Pored izvoza, uz povoljan način distribucije robe i na domaćem tržištu smanjili bi cenu tih proizvoda koji dolaze iz Sandžaka, povećali bi direktno proizvodnju i povećali bi zaposlenost. Na ranije planiranom Koridoru pruge izgrađen je i magistralni put Novi Pazar-Raška. Koridor nove pruge obuhvatao bi dolinu reke Raške između magistralnog puta M22 Novi Pazar-Raška i starog puta Novi Pazar-Raška. Ovaj projekat je predviđen prostornim planom. Postavlja se pitanje – da li se ovi projekti i uredbe pojavljuju u javnosti kao ozbiljne namere ili samo kao jednokratan odgovor na zahteve predstavnika građana iz Sandžaka. Da ne bih ponavljao sve ono što sam ranije govorio i što su narodni poslanici iz Sandžaka govorili u prethodnim sazivima ovog parlamenta, tražim od Vlade Republike Srbije i nadležnog ministarstva da se pozabave ovim pitanjem, da naprave dinamiku i konačno krenu u realizaciju ovog projekta. Ovo je potreba građana Srbije koji žive u Sandžaku. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Milovan Marković.
Hvala. Poštovani ministre, poštovane koleginice i kolege, i sada mislim da ste prekršili Poslovnik time što mi niste dali reč, ali svejedno, ne želim da otvaram replike ovde, ali jedan od prethodnih govornika je izneo neke podatke koji pretpostavljam ne odgovaraju istini i ne odgovaraju činjenicama. Možete da proverite. Ne znam odakle vam podatak da je novi generalni direktor raskinuo bilo kakav ugovor. Takav ugovor ne postoji, to zna i ovde prisutni ministar i predstavnici ministarstva. Nije greh pogrešiti, ali je vrlina priznati svoju grešku. Naveli ste podatak da je prethodni generalni direktor potrošio 300 hiljada evra na poslovne ručkove. Možete proveriti, takođe se pozivam na prisutne predstavnike ministarstva, nikada nisam trošio nikakve evre ni približne sume. Možete takođe proveriti podatak, ne mislim da ste to zlonamerno učinili, nego prosto, imali ste pogrešan podatak. Za četiri godine i jedan mesec, koliko sam obavljao dužnost generalnog direktora, nisam koristio svoje pravo da trošim novac na službene ručkove u inostranstvu. Mislio sam da ćemo govoriti zaista više na afirmativan način o jednom važnom zakonu, koji svakako stvara preduslove da se urade vrlo konkretni poslovi u cilju poboljšanja efikasnosti železničkog sistema u Srbiji, kako je rečeno, bržoj integraciji u sistem evropskih železnica i u mrežu železnica EU i siguran sam da će tako biti. Očekivao sam da će ovde biti više reči o kapitalnim infrastrukturnim objektima. Znam, gospodine ministre, da je vaš radni vek u najvećem delu vezan za železnice i da je završetak beogradskog železničkog čvora, kao najvažnijeg objekta na Koridoru 10 nešto za šta se vi zalažete u svakom smislu. Siguran sam da će taj objekat i taj projekat biti centralno mesto u budućem nacionalnom programu železničke infrastrukture, koji očekujem već do kraja ove godine da dođe kao predlog Vlade, odnosno vašeg resornog ministarstva u parlament. Kada smo govorili o Koridoru 10, jedva čekam da kroz nacionalni program železničke infrastrukture konačno sagledamo šta su prioriteti, koliko to treba da košta, koliko imamo obezbeđenih sredstava ili u perspektivi obezbeđenih sredstava. Naravno da će u prvoj projekciji tog plana najveći deo potreba biti u crvenoj zoni potrebno, a ne pokriveno realnim izvorima finansiranja. Moramo krenuti da strateški planiramo ukoliko želimo da imamo modernu infrastrukturu i da budemo deo železničke mreže u ovom regionu i da budemo lideri u ovom regionu, jer jesmo železnica sa najvećim perspektivama. To se od nas očekuje. U svim kontaktima sa ljudima koji u zajednici evropskih železnica brinu o sistemu železnica Evrope, kao celini. Železnice Srbije se tretiraju kao veoma važan partner i samo od nas zavisi da li ćemo biti zaobiđeni nekim drugim koridorima koji su manje povoljni za transport roba u ovom pravcu. Nadam se da ćemo, ne samo zbog ovog zakona, nego i zbog odlučnosti… (Predsedavajući: Vreme, gospodine Markoviću.) Završavam. Uskratili ste mi pravo na repliku. Mislim da ste grubo povredili Poslovnik, ali svejedno. Naravno, ponoviću još jednom da će poslanička grupa Zajedno za Srbiju glasati za ovaj zakon. Pažljivo ćemo pogledati amandmane koji su podneti. Siguran sam da su oni u cilju poboljšanja, tehničkog, ovog teksta zakona. Hvala vam još jednom što ste se založili, gospodine ministre, da ovaj stigne u proceduru.
Reč ima ministar Mrkonjić.
Hajde da krenemo od ovoga što je sada gospodin Marković rekao. Tačno je da gospodin Atlagić nema tačne podatke, ali ne bih hteo da ova diskusija, koja je bila veoma plodna, bude obeležena time. Gospodin Marković je bio generalni direktor četiri godine. Nikada nismo bili na ručku o kome vi govorite. Pokazuje veliko poštovanje prema Vladi Republike Srbije. Njegov veliki doprinos je, pre svega, u stabilizaciji tih odnosa unutar Železnice. Nijedan štrajk nije bio za te četiri godine. Sem toga, njegov doprinos afirmaciji same Železnice i, posebno, ruskog kredita je ogroman. Toliko samo o gospodinu Markoviću. Gospodin Antić je lepo govorio i ne bih komentarisao. On će dati podršku zakonu. Gospođa Ljubica Mrdaković, takođe, nije tu. Gospođa Marija me je prijatno iznenadila, takođe. Sve što ste rekli u vezi zakona želim da pohvalim i da kažem da jedan takav poslanik treba da učestvuje u ovakvim raspravama. Na kraju, Enes, tako je. Pre 35 godina sam radio prvi idejni projekat za prugu Raška – Novi Pazar. On je stalno ulazio u sve programe budućih poslova vezanih za železnicu. Sada će ponovo ući i moji saradnici su ga već uključili. Jeste, gospodin Rasim Ljajić i ja smo već razgovarali, puno košta, pa ćemo da vidimo kako ćemo to da iznivelišemo. Sigurno je da je to važan krak i sigurno da u ovom mandatu Vlade moramo da završimo projektnu dokumentaciju i da pripremimo taj projekat za realizaciju. Na kraju, zahvaljujem, kao i obično, svim poslanicima. Kao obično, naučio sam puno toga i ovoga puta. Molim, ako još imate vremena za amandmane, izvolite. Amandmani će biti, verovatno, u toku iduće nedelje. Hvala. (Marko Atlagić, s mesta: Samo jedna rečenica.)
Gospodine Atlagiću, nemate pravo na repliku. Molim vas, nije vas pomenuo. Nemojte molim vas. Narodni poslanik je reagovao. On je govorio u sklopu ovlašćenog predstavnika i nije vas spomenuo. (Marko Atlagić, s mesta: Molim vas, kršite Poslovnik. Poslanici su čuli da me je spomenuo gospodin ministar, kao i gledaoci i svi građani Srbije. Da li ste me spomenuli, gospodine ministre.) (Milutin Mrkonjić: Jesam u pozitivnom smislu.) Reč ima narodni poslanik Donka Banović, kao ovlašćeni predstavnik.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Iskoristila bih tu mogućnost iz Poslovnika da drugi deo diskusije dođe ovako na kraju. Juče sam imala problema sa glasom, pa nisam planirala da ovo delim. Vidim da vi, ministre, delite ocene za diskusije, pa ne bih volela da budem neocenjena ovaj put. Juče sam uglavnom govorila o jednoj od najvećih zamerki na ovaj zakon, a to je ovakva liberalizacija tržišta. Zameramo što niste poštovali reč ljudi koji rade u Železnici Srbije. Gospodin Babić, gospodin Atlagić i poslanici SNS su govorili o rezultatima koje je gospodin Simonović, direktor Železnica, ostvario za samo četiri-pet meseci. Da li su ti podaci tačni ili nisu? Ne mogu da proverim. Bivši direktor Železnica nije dobio reč da nam kaže da li su svi ti podaci tačni, ali to nije važno. Važno je da vi niste uvažili mišljenje generalnog direktora Železnice zato što je izjavio 27. marta, dakle, pre mesec dana je on rekao da Železnice Srbije neće otežavati položaj države u pregovorima oko evropskih preporuka za liberalizaciju transportnog tržišta, ali srpske železnice još za tako nešto nisu spremne. To bi za najveću srpsku transportnu kompaniju bila neravnopravna tržišna borba. To je čovek, koji je na čelu Železnice, izjavio pre mesec dana. Spremajući se za ovu diskusiju svašta sam nešto saznala. Saznala sam da se od ove godine održava i tzv. Železnički biznis forum. Prvi Železnički biznis forum je održan krajem aprila na Mokroj Gori. Dakle, tu koliko sam mogla da saznam iz medija, iz časopisa koje izdaje Železnica Srbije bilo je dosta stručnjaka, privrednika itd. Tu je bila jedna grupa od 100-150 ljudi. Ne znam, ministre, da li ste prisustvovali tom forumu, ali se tu čulo dosta zanimljivih stvari. Između ostalog da je potrebno pet do sedam godina Srbiji da modernizuje i restrukturira Železnice Srbije, dakle kompletan sistem, i da je potrebno oko 2,5 milijardi evra da se taj sistem dovede u neko pristojno stanje kako bi bio spreman da izađe kao ozbiljan igrač na to otvoreno tržište transporta. Mene zabrinjava što vi niste poslušali reč struke. Sada ću nešto malo drugačije da kažem, što se tiče zakona zato što smo mnogo podataka čuli od svih diskutanata. Osvrnula bih se na neke druge članove ili na neke zamerke koje imam na ovaj zakon, a to je, na primer, da su kroz neke članove neke procedure, neke metode razrađene do najsitnijih detalja, što bi narod rekao – ide se baš u sitna crevca, pa se onda stiče utisak da je to možda moglo da bude rešeno nekim podzakonskim aktima. Dobro, to je stvar onoga ko je pisao zakon. To i nije velike problem. Sa druge strane neke druge stvari nisu regulisane dovoljno detaljno. Na primer, tu je glava, mislim da je treća, gde se govori o direkciji za železnice gde imate dobro navedene sve nadležnosti koje će ta buduća direkcija, koja sada postoji, ali dobija i neke druge nove nadležnosti, zaista dobro pobrojane. Zato nema ili ima jako malo reči o organizaciji same te posebne organizacije, kako je vi definišete. Dakle, opet to može da bude neki unutrašnji akt organizacije. Zar u ovom nekom zakonu ne bi trebalo da stoji ko rukovodi direkcijom i na koji način se bira rukovodilac direkcije za železnicu? Tu smo uložili jedan amandman koji bi mogao malo da popravi, ali ne nešto drastično. Šta se još može zameriti? Može to da ima dosta ne određenih formulacija, odnosno nedorečenosti. Na nekoliko mesta se koristi izraz "po pravilu", pa ću ja kao primer navesti član 23. U tom članu stoji da upravljač infrastrukture po pravilu dodeljuje trase voza jednom godišnje po usklađivanju zahteva za dodelu trase voza u postupku izrade reda vožnje, a najduže za period važenja reda vožnje. Tu je sve u redu. Ove smo zamerke iznosili i 2011. godine kada je bio ovaj zakon. Dakle, vi kažete – jedanput godišnje, a onda ubacujete termini – po pravilu. Dakle, kada stavite po pravilu, ono može jedanput godišnje, ali i ne mora. Znam, vi ste u obrazloženju navodili da se mogu pojaviti situacije kada to mora da bude čak i češće, ali onda je to trebalo regulisati nekim stavom, a ne po pravilu. Znači, po pravilu možete, a i ne morate. Znači, ima dosta takvih nedorečenosti. Recimo, kao primer za nedorečenost je da u jednom članu kažete da će se, mislim da je to u vezi pravljenja rasporeda korišćenja infrastrukture, nisam sigurna, ali uglavnom kažete da ako se pojavi takav spor, da će se onda naći rešenje u okviru razumnih granica. Dakle, ovo je nešto što nijedan pravnik, onaj ko treba da primenjuje zakon ili se nađe da rešava takav jedan spor, šta znači – razumne granice? To opet zavisi od pojedinca. Neko je kao osoba razuman, pametan itd, pa su njemu te razumne granice široke, dok, s druge strane, imate ljude koji nisu takvi pa su oni njima uski. Znači, ovo je jedna jako relativna i nedorečena formulacija. Mi smo tu uložili amandman. Imamo oko 20-ak amandmana. Videćete i neke amandmane koje smo kao sugestiju dobili od Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom, zato što ste kroz razne članove gde navodimo da se moramo pridržavati nekih standarda o pristupačnosti za osobe sa invaliditetom, mi smo kroz svoje amandmane predložili da se ti članovi poprave i ja se nadam da ćete obratiti pažnju na to. Ovo su jako važne izmene. U članu 15, o kome je već bilo reči, gde je predviđeno da upravljač infrastrukture može da obustavi javni prevoz putnika i robe na železničkoj infrastrukturi na kojoj prevoz nije rentabilan, ovo je član koji je DSS predložila da se briše. Prosto je nedopustivo da se ni kroz ovaj ceo zakon nekako ne vidi kakva je specijalna uloga svake železnice ili železničko-transportnog sistema za jednu zemlju. Dakle, ne može se sve meriti kroz profit i kroz dobit. Postoje neki drugi interesi ozbiljnih država koji se moraju uzeti u obzir. To su: vojno-bezbednosni interesi, pitanje stanovništva, migracija, do toga da ne smete da dozvolite da određena područja, kao što se sada dešava, ostanu pusta. Između ostalog, ostaju pusta i zato što nemaju odgovarajuće saobraćajne veze sa nekim centrima. Žao mi je što ste uopšte stavili jedan ovakav član i ja mislim da je on veoma opasan. Kad pogledam Pirotski okrug, tu imamo četiri grada. Vi ste juče govorili o tome u kakvom je stanju infrastruktura od Niša do Dimitrovgrada, puno se govorilo da će se ta deonica elektrificirati i da tu ne postoji taj koridor i da se Dimitrovgrad ne graniči sa sada već zemljom koja je EU, bog zna na šta bi to ličilo, kada je ionako taj deo jako loš. Rekli ste da ste se odlučili da više radite na severu. Ja se nadam da ćete se u nekom sledećem periodu odlučiti da malo više radite na jugu i istoku. Kada već govorimo o Pirotskom okrugu, moram da spomenem grad Babušnicu koja nema prugu ali se… (Predsedavajući: Vreme.) …očigledno neće niko nikada ni odlučiti da krene u izgradnju nekog dela pruge jer to ne bi bilo rentabilno, ako već gasimo i ove koje postoje. Ali, Babušnica ima jako loš put… (Predsedavajući: Ako me niste čuli, ponavljam da je utrošeno vreme vaše poslaničke grupe.) Hvala.
Replika. Marko Atlagić.
Gospodine predsedavajući, zaista nemam nameru da vodim replike, ali pošto su iznesena dva netačna podatka i prozvan sam u dva navrata, samo da kažem par stvari. Ako se prethodni gospodin poslanik osvrnuo na moju diskusiju i shvatio 300 miliona evra, onda mu se ja izvinjavam. Radi se o 300 hiljada dinara za te ručkove. Drugo, gospodine ministre, ove podatke ja ne uzimam sa ulice. Narodni poslanici mene dobro znaju. Sve su ovo podaci koje sam uzimao za 2010. godinu iz izveštaja Državnog revizora. Ja ne verujem ni vama, ni meni, ni direktoru, nego Državnoj revizorskoj instituciji. Izvinite što sam podatke izneo. Ako je ona pogrešila, onda sam i ja pogrešio. Ali, ja mislim da je ona najkompetentnija. Hvala.
Replika. Milovan Marković, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Prihvatam ovo izvinjenje. Ali, ne radi se ni o 300 hiljada dinara, morate proveriti podatak. Odgovorno tvrdim da na taj način zaista nisam koristio svoje pravo da trošim novac.
Hvala. Gospodine ministre, da li želite reč? (Ne) Zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o železnici, Predlogu zakona o potvrđivanju Strazburške konvencije o ograničenju odgovornosti u unutrašnjoj plovidbi i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipar o saradnji u oblasti pomorskog transporta. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata. Sa radom nastavljamo u 15.35 časova. Hvala lepo.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici , počinjemo sa radom. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednik Skupštine, povodom zajedničkog načelnog pretresa o predlozima zakona iz tačaka 2. i 3. dnevnog reda, pozvao da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača, profesora dr Slavice Đukić Dejanović, ministarke zdravlja, prisustvuju i Slavka Lakićević, pomoćnica ministarke zdravlja i Radmila Ivanek, posebna savetnica ministarke zdravlja. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 2. i 3. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, što imate u prilogu. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, na osnovu člana 96. stav 4. Poslovnika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o pravima pacijenata i Predlogu zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Da li predstavnik predlagača prof. dr Slavica Đukić Dejanović, ministarka zdravlja, želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, zadovoljstvo mi je što sam u prilici da, nakon zaista intenzivnih razmena mišljenja juče na odborima i jutros, danas krenemo sa raspravom u načelu, uverena da će vaša razmišljanja, vaš doprinos kroz amandmansko popravljanje tekstova ovih zakona koji su pred vama dati značajan doprinos kvalitetu i da ćemo svi mi građani Srbije, kao potencijalni pacijenti, odnosno pacijenti, imati koristi od primene ova dva zakona koja su na dnevnom redu. Cilj zakona o zaštiti prava pacijenata je zapravo vezan za nekoliko segmenata, od kojih ću ja istaći dva. Pre svega, mislimo da je dobro da se na jednom mestu, a ne u više zakona u okviru našeg zakonodavstva, regulišu pitanja zaštite prava pacijenata. Činjenica je da u velikom broju zakona, pre svega u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, Zakonu o zdravstvenom osiguranju, Zakonu o transplantaciji ćelije i tkiva i drugim zakonima, ima onih odredaba koje se zapravo odnose na zaštitu prava pacijenata, ali je činjenica takođe da je to parcijalno rađeno sa različitih aspekata i da jedan jedinstven zakon to može učiniti na jedan kvalitativan način i da u primeni možemo imati i velike koristi od toga. Sa druge strane, naša potreba da se standardizujemo sa međunarodnim zakonodavstvom i Akikomunite je drugi razlog, kao i činjenica da Rimska povelja kao bazični dokument, na koji smo se vrlo oslanjali, i čitav niz deklaracija i drugih akata koje je ratifikovala ovo Narodna skupština nas obavezuju na tu standardizaciju, te smo zbog toga zapravo napravili još početkom novembra prvu verziju nacrta zakona i organizovali javnu raspravu u kojoj je učestvovalo oko hiljadu pojedinaca, predstavnika različitih institucija, predstavnika udruženja pacijenata, udruženja građana, zajednica opština, svih stručnih asocijacija vezanih za pitanje pacijenata i njihovih prava i ogroman broj konsultacija. U toj širokoj raspravi mogu da konstatujem da je 40 pojedinaca i 10 institucija u pisanoj ili pismenoj formi, i jedno i drugo je pravilno, dostavilo svoje sugestije i mi smo ogroman broj tih sugestija uvažili, te je sam nacrt zakona u svojoj definitivnoj verziji izgledao neuporedivo kvalitetnije nego što je to bio onaj početni korak kada smo krenuli u javnu raspravu. U raspravi koja je trajala u novembru i decembru takođe smo dobili određene sugestije, ali i dileme. Na vama je, gospodo narodni poslanici, da svojim definitivnim izjašnjavanjem pomognete kod izbora boljih rešenja, jer ono što budete vi u danu za glasanje odlučili, to će biti definitivni tekst ovih zakona. Šta je suštinski bitno iz onih segmenata zakona, odnosno odredaba koje su već postojale u različitim zakonima? Ima 12 prava i svih 12 prava je preneto manje-više u neizmenjenoj formi. Vaše sugestije da se taj segment menja nismo uvažili zbog toga što bi onda koncept tih zakona, koji regulišu ta prava, morao bitno da se menja, a za sugestiju da krenemo najpre od izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju, a zatim da regulišemo pitanja prava pacijenata i osoba sa mentalnim smetnjama nije bio moguć zbog toga što se radi, kada su u pitanju ovi bazični zakoni, Zakon o zdravstvenom osiguranju i zdravstvenoj zaštiti, kada se radi o ta dva zakona, oni iziskuju temeljne reforme sazrevanjem mnogih uslova u Srbiji koji nisu direktno vezani samo za zdravstveni segment i neuporedivo drugačiju finansijsku podršku za realizaciju inače izvanrednih ideja. Dakle, na reformama i na suštinskim izmenama bazičnih zakona smo počeli da radimo, ali ne možemo menjati zakone i donositi nove ako unapred ocenjujemo da dobra rešenja nisu primenjiva iz objektivnih razloga. Sa druge strane, neka nova prava, koja proističu iz dokumenata koje smo ratifikovali u ovom domu, bih htela posebno da istaknem. Radi se o sadržini sedam novih prava pacijenata, i to: prava na preventivne mere, na kvalitet pružanja zdravstvenih usluga, bezbednost pacijenta, na drugo stručno mišljenje, olakšavanje patnji i bola, pravo deteta u stacionarnim zdravstvenim ustanovama i pravo pacijenta da na sopstvenu odgovornost napusti stacionarnu zdravstvenu ustanovu. Ono što jeste zapravo duh ovog zakona i zbog čega mislim da se zaista radi o jednoj materiji koja treba da bude inovativna, kreativna i korisna, to je partnerski odnos. Mnogo govorimo o reformama u zdravstvu, a zapravo cilj zakonodavne aktivnosti treba da bude da u praksi povećamo sopstvenu odgovornost svakoga od nas za sopstveno zdravlje i zdravlje u okruženju. U tom smislu partnerski odnos između terapeuta i pacijenta predstavlja jednu suštinsku novinu, u kojoj pacijent ne samo da ima prava, nego ima i obaveze. Njegova najelementarnija prava se ogledaju u tome da treba da bude upoznat sa svim segmentima preventivni rano i kasnije dijagnostikovanih procedura, terapeutskih postupaka i rehabilitacije, da treba da odlučuje zajedno sa terapeutom i stručnim timovima o primeni medicinskih mera, da treba zapravo da prihvati određene procedure kako bi zdravstveno funkcionisanje osobe bilo na višem nivou, ali za slučaj da ih ne poštuje, da terapeut u momentima kada sam pacijent nije ugrožen može sugerirati pacijentu da potraži drugog terapeuta. Dakle, potrebno je da pacijent preuzme odgovornost za unapređenje sopstvenog zdravlja i da poveća stepen brige o sopstvenom zdravlju kroz primenu rano dijagnostičkih metoda koje zapravo jesu preduslov boljeg zdravlja čitave naše populacije, kao uostalom i u regionu i u svetu. Drugi bitan momenat na koji bi htela da ukažem je zapravo činjenica da mnogi građani Srbije, a svi smo mi potencijalno pacijenti, jer svako ko zatraži bilo koju uslugu iz domena prevencije, dijagnoze, terapije, rehabilitacije ili u njoj učestvuje, tamo gde se obavlja zdravstvena delatnost može biti i zdrav, jer preventivne mere su takođe zdravstvene mere, kreću inicijativom stručnih timova. Dakle, zdravstvene mere su mere koje predlažu stručnjaci, u njima učestvujemo svi mi kao potencijalni pacijenti, odnosno pacijenti, ali značajan broj naših građana i ne zna koja su sve njegova prava. Mislimo da je dobro da savetnik prava pacijenata bude diplomirani pravnik sa pet godina najmanje radnog iskustva, osoba koja će imati medicinsku edukaciju na šta se obavezuje Ministarstvo zdravlja, koja će fizički biti locirana u lokalnoj zajednici odnosno u skupštinama gradova i skupštinama opština, jer se smatra da, zapravo, lokalne zajednice i treba da daju najveći doprinos realizaciji boljih zdravstvenih programa nego što je to bilo do sada, i da treba da imaju neuporedivo više povezanosti pre svega sa institucijama čiji su osnivači, a to su domovi zdravlja, gde bi trebalo da se završi 80% zdravstvenih usluga. Savetnik je lice koji ima pravničko obrazovanje, dakle, pravnik je, ali je to lice koje mora imati neophodnu edukaciju, i mi smo već imali pilot program, i mogu vam reći da je primena ovog pilot projekta dala dosta dobre rezultate, ali je odredila i dimenzije poslova koji se obavljaju u jednoj lokalnoj zajednici. Nije to tako veliki posao, što ne znači da se u perspektivi neće menjati to, i da možda neće biti potrebno lice koje će se isključivo baviti tim poslom. Hoću da kažem da, i tendencija donosioca zakona u ovom momentu nije da povećamo upošljavanje administracije pravnika, nego da možda lica koja već rade u skupštinama, budu angažovana delom i za ove poslove. Naravno, da će prva godina biti godina u kojoj ćemo pratiti primenu zakona. I ono što jeste činjenica to je da su mnoge jedinice lokalne samouprave izabrale i savete za zdravstvo, pa kada savetnik ne uradi ili tako uradi posao, da mu je potrebna i konsultacija, može se obratiti i savetu jedinice lokalne samouprave za zdravlje. Savet je kao što znate, sastavljen od odbornika. U savetu se nalaze predstavnici Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, udruženja pacijenata. Dobro je što to nije uniformno svuda, jer u endemskim područjima to je jedna vrsta udruženja, u nekim drugim druga, tako da je zapravo, ta druga novina izmeštanje onog ko treba da podučava pacijenta njegovim pravima i zdravstvene ustanove, jer mu je u neku ruku, tamo bio nadređen direktor, dakle zdravstveni radnik. Nekakoje to malo asociralo na sukob pozicije, čini nam se da dom građana svake sredine opština mesto gde treba to lice da bude i fizički locirano, da bi valjano radilo svoj posao. Kada je u pitanju Zakon o zaštiti osoba sa mentalnim smetnjama, htela bih da kažem da destigmatizacija ove subpopulacije pacijenata, zaštita njihovih najelementarnijih ljudskih prava i tendencija da se savremeni tokovi struke i nauke udenu u praktični život je našla svoje mesto u odredbama ovog zakona. U ovom zakonu bih u raspravi u načelu posebno htela da istaknem dva momenta. Prvi je vezan za činjenicu da osobe sa mentalnim smetnjama, a to može sigurno biti svako od nas, ili neko ko je nama blizak, svako ima svoj prag za mentalno razboljevanje, su u prilično lošim uslovima sa osećanjem da se radi o pacijentima drugog reda i u mnogim razvijenijim zemljama od naše često tretirani. To je nažalost i naša činjenica i ne retko se događa da su prostorni uslovi, kadrovski uslovi, oprema i svi drugi elementi za dijagnostikovanje ovakvih oboljenja, za valjano dijagnostikovanje, tretman i rehabilitaciju nekako u našim programima na drugom, trećem, četvrtom mestu. Ali, najdelikatniji posao kod kontakta sa osobama koje pripadaju kategoriji lica sa mentalnim smetnjama jeste oduzimanje jednog od najelementarnijih ljudskih prava, prava na slobodu, dakle, prinudna hospitalizacija. Zakon se bavi tretiranjem ovog problema na način da postavlja jedan jedini kriterijum kada se to može dogoditi. Isključivo kada zbog patologije, zbog bolesti osoba može ugroziti fizički sebe, svoje zdravlje ili fizički može ugroziti lica iz okruženja, odnosno njihovo zdravlje. Nema drugih okolnosti u kojima se psihijatar, a ovim zakonom se predviđa da to mora biti psihijatar, dakle, stručno najkompetentnije lice opredeljuje u interesu zaštiti pacijenta, u njegovom najboljem interesu da ga prinudno hospitalizuje iako on nema uvid da je to neophodno. Vremenski limiti koliko to dugo može trajati su takvi da je zaista interes pacijenta i njegova slobodna volja čim je u stanju da je ispolji i da na osnovu slobodne volje dalje zaključuje moguća te je predviđeno da sam pacijent u onim trenucima kada postaje sposoban da racionalno zaključuje, a procenjuju stručni timovi, unutar psihijatrijskih ustanova i eksperti, on to odmah i čini. Naravno, ovde nam je bilo izuzetno bitna saradnja sa pravosuđem i vremenski termini u okviru kojih treba sud da se izjasni, da se eventualno izjasni, da se eventualno izrekne mera obaveznog lečenja takve osobe smo maksimalno skratili što nije bilo jednostavno u saradnji i razgovorima. Zbog toga što smo smatrali da je zapravo i napor naših kolega i saradnika iz pravosuđa neophodan da kod ovakvih slučajeva u roku od tri dana sudija mora krenuti sa odgovarajućim radnjama u stacionaru, dakle u bolnici, u zdravstvenoj instituciji gde je hospitalizovan bolesnik i mora započeti ročište i otpočeti postupak. Sa nekim kolegama poslanicima i psihijatrima sam imala prilike da razgovaram, naravno, o ovom veoma osetljivom segmentu i mnogi su mi sugerirali da period bude kraći ili duži. Jedni su navodili argumentaciju zašto je mnogo i tri dana, drugi su govorili da nije moguće u čitavoj Srbiji to rešiti ni za tri dana, jer se naše psihijatrijske institucije hospitalnog tipa nalaze prilično udaljeno i fizički od mesta u kojima su angažovana lica iz pravosuđa. Međutim, do kraja ove godine bi trebalo da uvođenjem IT omogućimo takvu komunikaciju, uključujući i komunikaciju u psihijatrijskim institucijama da to ne bude tako veliki problem. Hrvati su to npr. uradili. Nadam se da će ovaj rok o tri dana, čim stvorimo uslove, ali moramo doneti zakon koji za šest meseci treba da i da primenimo. Dakle, da će ovaj rok biti i kraći. Još jedno vrlo osetljivo pitanje, kod osoba sa mentalnim smetnjama jeste izuzetno značajno kada se primenjuje tzv. mera izolacije i fizičkog fiksiranja. To mora biti pod strogim stručnim nadzorom, to mora biti evidentirano u zakonu o evidencijama koji planiramo da donesemo. Do kraja ove godine će ova oblast biti posebno obrađena, svaki sat vremena kada je osoba fiksirana, medicinski timovi moraju ispoljiti, ne samo uvid i notirati stanje zbog čega eventualno se pacijent nalazi u takvom stanju, već moraju procenjivati neuporedivo češće i kada je to pacijent u stanju da se ova mera može ukloniti. Dakle, to su možda dva najosetljivija segmenta koja reguliše Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, a biću vrlo raspoložena da i danas kod načelne rasprave i naravno posebno kod rasprave na vaše amandmane uzmem učešća. Hvala vam na pažnji.
Hvala. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da.) Reč ima Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarka, koleginice i kolege narodni poslanici, kao predsednik Odbora za zdravlje i porodicu, želim da dam izveštaj, da vas obavestim da je Odbor za zdravlje i porodicu razmatrao ova dva predložena zakona, da mi je jako drago što danas imamo prilike da pričamo o Zakonu o pravima pacijenata, da je u Skupštini Srbije od 18. septembra Predlog zakona o zaštiti prava pacijenata koji sam ja napisao. Meni je drago da sam pozitivno isprovocirao rukovodstvo Ministarstva zdravlja da napiše i još jednu verziju Predloga zakona o zaštiti prava pacijenata, jako bitan zakon koji je razmatran na Odboru za zdravlje i porodicu. Jako mi je drago da vas obavestim da su na sastanku Odbora za zdravlje i porodicu bila udruženja građana, udruženja roditelja, dece obolele od malignih bolesti, udruženja obolelih, tako da su i oni aktivno učestvovali, davali sugestije, predloge amandmane na ovaj predlog zakona. Ono što mi je najviše bitno i važno, to je da kažem da su građani Srbije svojim humanitarnim akcijama za Tijanu, za malu Kristinu, jasno dali poruku ovoj državi i ovom ministarstvu da su naša prava, da su prava pacijenata u Srbiji ugrožena i da upravo ovaj zakon polako uvodi reda i u ovu problematiku, tako da je dobro što ćemo danas i sutra pričati o pravima pacijenata u Srbiji, koja su jako ugrožena u proteklih 20 godina. Takođe želim da vam kažem da postoji solidan broj amandmana narodnih poslanika, koje će skupštinski Odbor za zdravlje i porodicu razmatrati sledeće nedelje. Želim da dam informaciju da je gospodin Šabić, poverenik za informaciju od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti juče bio pozvan sa moje strane na sastanak Odbora za zdravlje i porodicu, da smo i njegove sugestije usvojili i da ćemo na narednom sastanku Odbora za zdravlje i porodicu da glasamo i to će biti predlog našeg Odbora ka republičkoj Vladi, ka ministarstvu i svakako ka parlamentu da se usvoji kako bi ovaj zakon bio dopunjen i kako bi ovaj zakon bio stvarno u interesu naših građana. Završiću još jedanput rečenicom da su građani Srbije humanitarnom akcijom za Tijanino srce jasno rekli da su prava pacijenata u Srbiji ugrožena i da moramo ta prava iskreno i pošteno da branimo u ovom parlamentu. Hvala.
Hvala. Sada ovlašćeni predstavnici. Po redu prva narodni poslanik Olgica Batić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvažena ministarka, članovi Vlade, pre svega drago mi je što danas raspravljamo o dva izuzetno značajna predloga zakona, o dva predloga zakona koja su od vitalne važnosti za naše društvo. Ono što je dobro svakako jeste što se pre svega Zakonom o pravima pacijenata na jedan jedinstven način, zapravo ona grupišu i regulišu jednim zakonom, kao što se uvode određene novine u smislu da se po prvi put uvode neka nova prava pacijenata. Nesumnjivo je da je namera predlagača jako dobra, da je zakon pisan bez ikakvih konfuzija, bez kontradiktornosti, da je razumljiv svakome da je plitak i lak za čitanje, ali čini mi se da će i pored svih tih dobrih strana, bar po pitanju i to po pitanju oba ova predloga zakona, iako će verovatno doći do njihovog usvajanja ovde u parlamentu u danu za glasanje, mislim da će ostati samo slovo na papiru, izražavam svoju sumnju da ona svoju praktičnu primenu nažalost neće doživeti ili ne mogu doživeti, kako god želite. U 2012. godini, kada govorimo o kvalitetu zdravstvene zaštite u našoj zemlji, ona se našla na poslednjem mestu na listi od 34 evropske zemlje i to prema evropskom zdravstvenom potrošačkom indeksu. Kada govorimo o pravima pacijenata, ta prava pacijenata, ma kakva ona bila, ma koliko ih bilo, da li je to 12 ili nekim budućim zakonom bilo 22, ona se nikada ali nikada ne mogu odvojiti od pitanja pristupa pacijentima, koji je nažalost u našoj zemlji na jednom poražavajućem nivou, a ja ću dozvoliti sebi da kažem, gotovo uvredljiv. Da nam je celokupni zdravstveni sistem očajan, to je nesumnjiv i u to se svako može uveriti na svakom koraku, to je istina koja se treba javno izgovoriti, a svakodnevnica je naravno tu da je potvrđuje. Naravno, onoliko koliko se izdvaja za zdravstveno osiguranje, toliki je i kvalitet usluga, jednom rečju – očajan. Plate lekara su naravno mizerne, ali s obzirom na posao koji rade i na svoje dugogodišnje školovanje, to sve za posledicu ima ono što je u zdravstvu proteklih godina ili decenijama, kako god hoćete nesporno, a to je ona pojava ogromne korupcije koja se u zdravstvu nažalost ne može nikako suzbiti, a koja je pre svega razvijena u pojedinim granama medicine, ali s obzirom upravo na napred navedenu korupciju, to i ne treba da čudi. Osim toga, evropska komisija našu zemlju i dalje posmatra kao vodeću zemlju upravo po pitanju korupcije u domenu zdravstva. Dobar deo problema, ovo su naravno sve kritike ne upućene vama, vi ste stupili na mesto gde vam je ostavljeno dovoljno problema od strane vaših prethodnika, ali dobar deo problema svakako leži u lošem upravljanju zdravstvenim sistemom. Volela bih da me ministarka sasluša pošto sam ja nju pomno pratila. Drago mi je. Mislim da dobar deo problema leži u lošem upravljanju zdravstvenog sistema, jer njime upravljaju lekari. Kao što je ministarka Slavica Đukić Dejanović, ovde ovlašćeni predlagač, potpuno primetila i potpuno ispravno zapravo zaključila da je neophodno da savetnik prava pacijenata bude pravnik, onda se postavlja pitanje, zašto zdravstvenim ustanovama ili pojedinim, u stvari, gotovo svim kliničkim centrima upravljaju lekari? Zašto je upravljanje sistema prepušteno lekarima, oni za to nisu školovani? Zašto se upravljanje nekim kliničkim centrom ne prepusti ekonomisti ili na primer menadžeru, nekome ko se za tako nešto školovao? Verovatno zato što bi se lekari pobunili na tako nešto i zato što verovatno, ono što bih ja rekla, bilo bi proglašeno za jeres u svetu za one koji to ne znaju, a ja znam, tako nešto je pravilo. Velikim kliničkim centrima upravljaju ekonomisti, upravljaju menadžeri, upravljaju pravnici, ne upravljaju lekari i to ne iz razloga zato što se to posmatra upravo sa aspekta neke profitabilnosti zdravstvene delatnosti, već zato što su te navedene kategorije ljudi obučeni upravo da rade ono za šta su se školovali, da vode, da prate i da vrše kontrolu funkcionisanja jednog upravo takvog velikog sistema kao što je zdravstveni, a lekari su tu pozvani da vrše svoju primarnu profesiju. Naravno da je i rad tih stručnih lica, mislim pre svega na ekonomiste, na menadžere i na pravnike, da se uvek posmatra i da je uvek kontrolisan od strane ministarstava u većini zemalja, ne samo Ministarstva zdravlja, nego i drugih ministarstava, na primer Ministarstva finansija, itd. Međutim, naš problem oko naše zemlje je što naravno svi hoće da budu i direktori i upravnici a za rezultat toga imamo samo loše zakone, imamo neka imaginarna rešenja, ima nekakav spisak lepih želja, neracionalno trošenje para, itd. Takođe, u svom obraćanju nama, pomenuli ste u jednom momentu i Hrvatsku. Ja ću je u ovom momentu pomenuti, pošto sam malo radila i upravno-pravnu analizu. Ukoliko pogledamo susede, gotovo svi imaju apsolutno bolji zdravstveni sistem i apsolutno svi su bolje rangirani od nas. Hrvatska je upravo najviše rangirana po kvalitetu zdravstvenih usluga, jer tamo se zdravstvene usluge kontinuinirano zapravo rade na poboljšanju zdravstvenih usluga, što se čini nabavkom nove opreme, što većim brojem lekara, što specijalizacijom tih lekara, što uspostavljanje međunarodnih veza njihovim usavršavanjem, itd. U Hrvatskoj takođe je izvršena i kategorizacija bolnica i to prema kvalitetu. Dakle, urađena je jedna svojevrsna državna rang lista. Uveden je red u liste čekanja. Uvedeni su i recepti i ono što ste pomenuli, što bi IT tehnologijom trebalo da bude uvedeno i kod nas. Potpuno je unapređena informisanost građana o njihovim pravima, pružena mogućnost na pritužbe na njihove usluge, što se i ovakvim predlogom zakona isto dozvoljava. Izvršena je potpuno jedna reorganizacija mreže hitne službe uz proširenje kapaciteta. Za prevoz bolesnih uvedena je celogodišnja lekarska služba hitne helikopterske pomoći itd. Nešto slično postoji kod našeg drugog suseda, a to je Slovenija. Ono što se meni čini da su naši najveći problemi upravo u celokupnom zdravstvenom sistemu na prvom mestu jeste jedna potpuna anahrona organizacija zdravstva koja, čini mi se, nije se menjala godinama unazad, kao i zdravstvenog osiguranja, zatim nedovoljna profesionalizacija lekara i jedna netrpeljivost umesto pomirljivosti i umesto komplementarnosti državnog i privatnog lekarskog sektora. Mi imamo, naravno, katastrofalne uslove u zdravstvenim ustanovama. O tome možemo svakodnevno i da čitamo, što putem medija, što da se informišemo putem televizije. O korupciji sam već govorila. Imamo naravno jako loše uslove rada svih zdravstvenih radnika i imamo, do sada smo bar imali, jedno ogromno obmanjivanje javnosti zapravo o nekakvim pravima koja samo zbunjuju upravo korisnike zdravstvene zaštite sve dok, naravno, ne dođu u određenu zdravstvenu ustanovu ili određeni dom zdravlja i ne shvate da im sva ta, pod znacima navoda, moram biti ironična, silna prava, a koja im garantuje navodno zdravstvena knjižica. Ona zapravo ne važe i ne služe ničemu. Što se tiče prava pacijenata, evo ja ću vam navesti neka od prava pacijenata, pa vi sami protumačite da li se to može uopšte svrstati u domen prava, recimo, u Domu zdravlja Obrenovac. Neka od prava u Domu zdravlja Obrenovac koja tamo ostvarujete su sledeća. Prvo, kod izabranog lekara na prepisivanje leka na recept čekate ceo dan. Drugo, ukoliko nemate izabranog lekara, a moguće je da nemate zato što su vam izgubili medicinsku dokumentaciju, ako vam hitno treba, ne mogu da je nađu, jer jednostavno zagubila sepa sačekajte jedno pet-šest meseci do godinu dana. Onda kod tog drugog lekara morate da sačekate dva do pet dana, bez obzira kakav zdravstveni problem imate. Na pregledkod endokrinologa ili kod oftamologa morate da sačekate duže od mesec dana. To su tamo prava pacijenta. Na obične analize krvi, zapravo na rezultate analize krvi morate da čekate dva dotri dana. Kod privatnika, naravno, te iste rezultate analize krvidobijate isti dan. Ukoliko zovete hitnu pomoć, a ovde ću biti subjektivna, govoriću u svoje ime, ona vam stiže od 10-15 minuta i to ukoliko živite na udaljenosti od 300 metara od doma zdravlja i odlično je ako vam u sanitarnim kolima, pored vozača, dođe lekar, a ne samo vozač koji će vam reći da je došao da bi vas obavestio da lekara nema jer su oni negde na terenu, a on ne može da pomogne zato što nije lekar, već vozač. To su prava pacijenata, ili kako god hoćete, u Domu zdravlja u Obrenovcu. Sada ću vam nešto reći o pojedinim pravima pacijenata u Kliničkom centra, a ona su sledeća, ovde u Beogradu. Na operaciji veštačkog kuka ili na operaciju veštačkog kolena čekate mesecima. Naravno da, iako imamo obučene lekare, to je nesporno, nemamo opremu za transplantaciju organa. Recimo, nemamo opremu za transplantaciju pankreasa ili za transplantaciju srca. Za određene retke bolesti nema ni lekova. Recimo, za "batenovu bolest". Jako je mali broj medicinski sestara. Jako je mali smeštajni kapacitet, zapravo mali broj kreveta. U nekim zdravstvenim ustanovama leti nema klime, zimi nema grejanja ili je to grejanje jako slabo. Na klinici za onkologiju su neopisive gužve. Ne možete ni da zamislite kolike, a na operaciju se čeka neprimereno dugo, pod uslovom da dobijete dobru dijagnozu. O dužini čekanja za ugradnju stenta ili, recimo, za ugradnju gastro spone, posebno za ljudekoji dolaze iz unutrašnjosti, čekaju neprimereno dugo. Mislim da nema potrebe više ni da govorim o tome. Čini mi se da gotovo svaki član ovog predloga zakona o pravima pacijenata, na žalost, stvarnost na neki način demantuje, iako su oni ovako jako lepi za čitanje. Volela bih da oni zažive u praksi i da zaista ovaj zakon otpočne svoju primenu. Skeptik sam, već sam to rekla, i mislim da se to neće ostvariti nažalost, ali moram ukazati na neke. Prvo, pravo pacijenta na informaciju jeste često, bar se do sada događalo, da je to zapravo pravo pacijentana određenu vrstu laži. Sada, razlika je u vrsti laži koja se pacijentu izgovara. Nekada je to laž iz neznanja. Na primer, leče vas od bronhitisa, a zapravo imate kancer jednjaka ili vas leče, recimo, od teške alergije grla, a zapravo imate kancer grla. Nekada je to laž iz samilosti. Na primer, urade vam biopsiju, pošalju isečak na histopatološki nalaz za koji vam kažu da će biti gotov od 10 dana pa do dve nedelje, a onda prođe mesecdana, pa prođe dva meseca, a vi svoj nalaz nikako da dobijete, jer ne smeju da pacijentu izgovore ono što smatraju da pacijenti ne žele da čuju, a time se samo gubivreme koje je za svakog bolesnog čoveka jedini resurs koji ni jedan jedini lekar i zdravstveni radnik ne sme ni sekundu trošiti. Članom 9. predviđen je kvalitet pružanja zdravstvenih ustanova gde se, između ostalog, na poslednjem kraju poslednje rečenice navodi i humani odnos prema pacijentu. Slažem se da treba da postoji. Prirodno je valjda da postoji, ali ukoliko recimo bolesniku koji je nepokretan i koji leži, koji je osuđen da leži, a pri tom ima zatvor, na primer, ne stave klizmu tri nedelje i takav pacijent dobije, na primer, sepsu creva, teško da se može govoriti o humanom odnosu prema pacijentu. Ovo su samo primeri. O nekima od njih govorim objektivno, neki iz iskustva drugih ljudi, a neki iz ličnog iskustva. Članom 14. propisano je pravo na privatnost i poverljivost, koje se, nažalost, danas beskrupulozno krše. Svedok sam tome i svi poslanici su svedoci tome. Mislim da ste i vi svedoci tome. Pouzdano znam da se u pojedinim slučajevima ta prava krše upravo od strane zdravstvenih radnika, zdravstvenih saradnika, uopšte lica koja su zaposlena u zdravstvenim ustanovama. Članom 20. predviđeno je pravo uvida u medicinsku dokumentaciju. Mene jako interesuje kako će se, recimo, takvo jedno pravo ostvarivati? Šta će se desiti u onim situacijama kada vam, eto, jednostavno nestane vaš medicinski karton, kada nestane vaša medicinska dokumentacija, a recimo hitno vam treba? Članom 21. reguliše se pravo na poverljivost podataka o zdravstvenom stanju pacijenta. Otuda se postavlja pitanje a kako mi to onda malo, malo putem sredstava javnog informisanja čitamo o zdravstvenom stanju i to o detaljima zdravstvenog stanja neke, ne mora biti iz sfere politike, na primer, javne ličnosti? Postavlja se pitanje – pa ko ih to dostavlja medijima? Evo, ja ću vam odgovoriti – obično ih dostavljaju lica koja su zaposlena u zdravstvenim ustanovama. Naravno da vi pred sobom imate izuzetno težak zadatak sa kojim morate da se izborite. Nadam se da ste i sami svesni da mi u ovom trenutku imamo jedan potpuno neracionalan, jedan potpuno neadekvatan, jedan pogrešno postavljen zdravstveni sistem koji uopšte ne prati potrebe našeg stanovništva da nemamo dovoljna izdvajanja, da mnogi veliki zdravstveni sistemi uopšte ne plaćaju zdravstveno osiguranje. Naravno, ogromna količina novca ide na one javne nabavke, koje se ni na koji način ne kontrolišu. Činjenica je da su danas mnoga sela u zemlji Srbiji bez i jednog jedinog lekara, dok je u gradovima na gotovo hiljade lekara nezaposleno. Jedina svetlatačka u svemu ovome jesu lekari naši koji jesu stručni. Naravno, i među njima ima kukolja koje treba odstraniti, kao i zdravstvenog osoblja sa dobrim potkovanim znanjem, ali su slabo opremljeni i slabo plaćeni. Već sam rekla da pred sobom imate težak zadatak. Naravno, za ono što ste u zdravstvu zatekli niste vi odgovorni. Imali ste šta i da nasledite od vaših prethodnika. Nasledili ste jednu veliku katastrofu i za tako nešto upravo su ti vaši prethodnici odgovorni, posebno decenijski ekspert ministar zdravlja. Vi ste tu, naravno, da ispravljate greške svojih prethodnika i morate naći načina da kako znate i umete da učinite bar mali korak ka boljem, a u interesu celog društva. Naime, ovakav kakav je trenutno naš zdravstveni sistem, ukoliko njega uopšte ima, ili će se on sam urušiti i to u onom bukvalnom smislu, tako što će doći do fizičkog urušavanja zdravstvenih ustanova, neke se fizički već urušavaju ili će doći do njegovog kolapsa usled onog sa stanovišta naučnog segmenta, zbog nedostatka visoko profilisanog stručnog kadra ukoliko se nešto hitno ne preuzme. Ovo je realnost i nju kao takvu treba prihvatiti. Ovaj predlog zakona, bez obzira na njegove dobre strane što se njime na jedinstven način grupišu prava, što ih je 12, što se uvode neke novine i sve tako, čini mi se da je poput Andersenove bajke, a nažalost u bajke veruju još samomala deca. Na kraju krajeva, u Turskoj,recimo, prosečna starosna granica je 16 godina. U Srbiji, nažalost, nije tako, nego je drastično veća. Mi možemo da izgubimo i godinu, možemo da izgubimo i dve i pet godina, ali onda izgleda da se mi takmičimo samo u jednoj disciplini koja se naziva mortalitet. O stanju u zdravstvu mora se misliti odmah, mora se delovati odmah, mora se delovati danas, 24 sata svaki dana, jer kada je ovako osetljivo pitanje kao što je zdravstvo čini mi se da svako sutra sa aspekta pacijenta, sa stanovišta jednog običnog bolesnog čoveka nažalost obično biva kasno. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, ovaj Predlog zakona, pre svega bavi se licima koja spadaju u jednu od najosetljivijihkategorija stanovništva, stoga smo mišljenja da je vrlo bitno da se ovaj zakon uradi na najbolji mogući način i cenimo napor. Sam predlagač je u razlozima za donošenje ovog zakona naveo da mentalne smetnje ugrožavaju više od 25% ljudi u određenoj populaciji. Takođe, današnji stresan način života dovodi do većeg broja ljudi koji pate od depresije, koji pate od drugih bolesti, koje takođe spadaju u mentalne smetnje i neophodno je ovaj zakon doneti sa što manje nedostataka i prihvatanje amandmana o kome će biti, naravno reči i u raspravi u pojedinostima. Među njima ima jako kvalitetnih kako bi se lica iz ove grupe zaista i dovela u bolji položaj. Pre svega, treba istaći da promene koje su napravljene u odnosu na nacrt zakona, jesu dobre i tu pre svega mislim na deo koji se odnosi na rokove u delu koji se tiče zadržavanja osoba sa mentalnim smetnjama bez njihovog pristanaka. Međutim, čini mi se da ima još nekih propusta na koje moram da ukažem. Imajući u vidu stanje u kome se zdravstvene i druge ustanove nalaze, a koje je, činjenica posebno loše, pogotovo je loše stanje ustanova koje se bave zbrinjavanjem ove kategorije stanovništva, neophodno je predvideti i druge vidove lečenja koja više uključuju porodicu i trebalo bi da se odvijaju u zajednici. Naravno sve u zavisnosti od stepena i od tipa samog oboljenja. Takođe,čini mi se da se kao nedostatak javlja i način na koji je organizovano pod znacima navoda, lečenje dece sa mentalnim smetnjama. Maloletna lica svakako da spadaju u jednu posebnu kategoriju stanovništva, lica sa manje od 18 godina sa mentalnim smetnjama, ma koje to bile smetnje, neću ih ovde navoditi, svakako zaslužuju više prostora od jednog pukog nabrajanja i treba predvideti posebno negu za njih u odnosu na lica starija od te dobi, što mi se čini, ovakvim jednim predlogom zakona, nije u dovoljnoj meri učinjeno. Za razliku od Zakona o zdravstvenoj zaštiti, ovde deca od 15 godina ne mogu sama donositi odluke o svom lečenju u slučaju dobrovoljnog pristanka i mislim da bi trebalo jednu posebnu glavu posvetiti za decu. Smatramo da je ovakav predlog zakona na dobrom putu i da mu želimo da zaživi u praksi, ali svakako da ima još dosta prostora za njegovu doradu, pre svega u smislu dobrih amandmana koje sam već pomenula i koje treba da razmotrite, kako bi oni bili usvojeni i kako bi se na taj način što više doprinelo i pomoglo licima sa mentalnim smetnjama i pre svega pomoglo licima sa mentalnim smetnjama, a onda kako bi se i učinio jedan pomak u pogledu njihovog uključivanja u jedne potpune normalne tokove života upravo iz onih razloga koje ste sami naveli, a to je da ne budu posmatrani kao što su do sada, kao što ste naveli, kao građani drugog reda. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Elvira Kovač.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsedniče, predsedništvo, gospođo ministarko, saradnici, dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo čuli u izlaganju uvažene ministarke, razlog za donošenje posebnog zakona o zaštiti prava pacijenata je zapravo jedna osnovna potreba da se prava pacijenata, njihov način ostvarivanja i zaštita ovih istih prava urede sada na potpuniji i precizniji način. Budimo realni, nažalost u praksi nije retka situacija da dođe do uskraćivanja ili otežanog ostvarivanja prava građana iz oblasti zdravstvenog osiguranja i zdravstvene zaštite, kao i da kvalitet pruženih zdravstvenih usluga bude nižeg nivoa. Uprkos ogromnim problemima u ostvarivanju zdravstvene zaštite, moram da naglasim da tokom vrlo kratkog mandata novog Ministarstva zdravlja mogu da se uoče napreci u rešavanju razno raznih problema, kao i unapređivanje načina rada raznih zdravstvenih ustanova kao i samog Ministarstva zdravlja i Fonda. Međutim, to ne menja činjenicu da ogroman broj građana još uvek se svakodnevno suočava sa problemima u ostvarivanju prava na zdravstvenu zaštitu i zdravstveno osiguranje. Veličina i broj spomenutih problema u zdravstvu ne ostavlja veliki prostor za zadovoljstvo. Smatramo da bi bilo normalno da za cenu koja plaća Fond, za razne vrste usluga, da bi pacijenti trebali da imaju najbolju medicinsku uslugu i nadalje da sami pacijenti ne treba ili ne moraju da znaju da li je sektor ili organ u sastavu istog ministarstva nadležan za postupanje po njihovim raznim prigovorima, prijavama i da sami pacijenti ne bi trebali da trpe posledice međusobnog prebacivanja nadležnosti. Nedopustivo je međusobno prebacivanje nadležnosti za sprovođenje inspekcijskog nadzora u zdravstvenim ustanovama. Da se vratim na konkretan zakonski predlog. Najpre bih želela da pričam o Predlogu zakona o pravima pacijenata, pa ukoliko mi vreme dozvoli kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SVM i o drugom predlogu, o pravima osoba sa mentalnim smetnjama. Prevencija je neophodna i ona predstavlja prvi korak za uspešno lečenje pojedinih bolesti. Stoga je vrlo značajno što se ovde konkretno spominje pravo na prevenciju i što zdravstvena ustanova ima obavezu sprovođenja preventivnih mera, podizanja svesti ljudi i obezbeđivanje zdravstvenih usluga u odgovarajućim vremenskim intervalima. Ovde najpre kao žena, moram pohvaliti činjenicu da je Republički fond za zdravstveno osiguranje od ove godine ponovo utvrdio pravo na preventivni pregled za rano otkrivanje karcinoma dojke i grlića materice ženama između 25 i 69 godina života, jednog godišnje, a ne jednom u tri godine. Ovim zakonomje prvi put utvrđeno pravo pacijenta da na sopstvenu odgovornost napusti zdravstvenu ustanovu, kao i pravo deteta u stacionarnim zdravstvenim ustanovama i ono što je možda za sve nas zanimljivo, pravo na drugo stručno mišljenje, kao pravo pacijenta da kako od doktora medicine, tako i od samog stomatologa zatraži drugo stručno mišljenje o stanju svog zdravlja. Pacijentu se garantuje jednako pravo na kvalitetnu zdravstvenu zaštitu u skladu sa njegovim zdravstvenim stanjem, što zvuči dobro, ali drugi deo - sve u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite, koje nažalost kao što svi znamo i svi smo svesni toga, da trenutno nisu nešto velike. Dakle, pacijent ima pravo na odgovarajuće zdravstvene usluge radi očuvanja i unapređenja svog zdravlja, sprečavanja, suzbijanja i ranog otkrivanja bolesti. Sledeće pravo koje se utvrđuje je pravo na poštovanje pacijentovog vremena, koje podrazumeva da u slučaju da ne postoje uslovi da se medicinska usluga pruži odmah, pacijent ima pravo na zakazivanje pregleda, dijagnostičkih pregleda i sličnih procedura i da je zdravstvena ustanova dužna da poštuje pacijentovo vreme i da ga blagovremeno obavesti u slučaju da se promeni termin pružanja zakazane zdravstvene usluge. Smatramo da je ovo jedan od najvećih manjkavosti našeg sistema, jedan od najvećih problema. Svi znamo da se određeni pregledi zakazuju pa i nekoliko meseci, da ne kažem čak i više od godinu dana unapred i da su strašne liste čekanja. Lično sam za jednog starijeg pacijenta pokušala da se raspitam i nekada vam kažu – idite privatno jer niste tako hitan slučaj da ikada dođete na red za magnetnu rezonancu ili bilo šta drugo. Zbog toga smatramo da bi trebalo posvetiti posebnu pažnju načinu i funkcionisanju zakazivanja pružanja određenih specijalističkih i dijagnostičkih pregleda. Ono što je jedna od većih novina koju uvodi ovaj predlog je da ukoliko pacijent smatra da mu je uskraćeno pravo na zdravstvenu zaštitu ili da mu je postupkom zdravstvenog radnika ili saradnika uskraćeno neko pravo iz oblasti zdravstvene zaštite, ima pravo da podnese prigovor. To je mogao i ranije u prethodnih nekoliko godina, ali ovim rešenjem se sada izmešta ovo pravo pacijenta iz same zdravstvene ustanove u jedinicu lokalne samouprave u skladu sa decentralizacijom zdravstva, što podržavamo, u skladu sa prenošenjem osnivačkih prava domova zdravlja na jedinice lokalne samouprave. Dakle, zaštita prava pacijenata na ovaj način rešava se na jedan potpuno novi način i na jedinicama lokalne samouprave će biti da one odrede lice, tog diplomiranog pravnika koji je ovde spominjan danas više puta, koji će biti savetnik za zaštitu prava pacijenata. Data je mogućnost da savetnik za zaštitu prava pacijenata obavlja ovaj posao za više jedinica lokalne samouprave. Naravno, ovde se verovatno misli na manje jedinice lokalne samouprave. Ove poslove su, kao što smo to čuli, i u prethodnom periodu obavljali diplomirani pravnici, ali oni su fizički sedeli, odnosno pripadali samoj zdravstvenoj organizaciji i ove poslove su uglavnom obavljali kao dodatne, jer vrlo je zanimljivo kada pogledamo kako izveštaj samog Zaštitnika građana, kako i razne službene podatke, spremajući se za ovu raspravu, malo sam se zanimala za podatke, broj prigovora raznih pacijenata je bio vrlo nizak, mali i to verovatno ne zbog toga što oni nemaju problema, prigovore, nego verovatno malo njih zna za ovo svoje pravo. Oni su svoje poslove uglavnom obavljali kao dodatne i stoga, pošto se sad predlaže da ovaj posao u budućnosti organizuju same lokalne samouprave, da će biti dovoljan broj već postojećih diplomiranih pravnika koji rade u okviru lokalnih samouprava i da će oni moći da obavljaju zadatke. Videćemo kada zaživi ovaj zakon. U svakom slučaju, SVM smatra da je neophodno obezbediti dovoljan broj stručnjaka koji zaista mogu ozbiljno da se bave prigovorima građana, odnosno pacijenata i zaštitom njihovih prava. Ovde smo nedavno u Narodnoj skupštini Republike Srbije raspravljali o Zakonu koji se tiče osoba sa invaliditetom. Tada smo konkretno pričali o zapošljavanju i profesionalnoj rehabilitaciji osoba sa invaliditetom. Moram naglasiti da, što se samog normativnog okvira tiče, mi smo u proteklih nekoliko godina doneli dosta dobre propise, a i Vlada, za postavljanje kakvog-takvog normativnog osnova za ostvarivanje i zaštitu prava i osoba sa invaliditetom. Ali, svedoci smo toga, moramo to reći, da pripadnici ove posebno osetljive društvene grupe osoba sa invaliditetom imaju dosta teškoća i da se svakodnevno suočavaju sa složenim problemima, koji ih onemogućavaju da svoja prava ostvare i da postignu željeni nivo društvene uključenosti. Osobe sa invaliditetom se u našoj zemlji suočavaju sa problemima ostvarivanja prava kako na socijalno, tako i na zdravstvenu zaštitu. Uzroci neostvarivanja ovih prava su uglavnom postojeće predrasude prema tim ljudima, diskriminacija i "nedostupnost" prava svih. Da postoji potreba za rešenje kako normativnog, tako i faktičkog ili realnog stanja prava osoba sa invaliditetom dokazuje i to da je samo Ministarstvo zdravlja predložilo i ovaj drugi predlog, da se donese posebno zakon o pravima osobama sa mentalnim smetnjama. Kao što smo čuli, osnovni razlog za donošenje tog zakona o pravima osoba sa mentalnim smetnjama je upravo da se uspostavi viši nivo kvaliteta zaštite mentalnog zdravlja u skladu sa savremenim dostignućima u ovoj oblasti. Mi iz SVM pozdravljamo činjenicu da ukoliko uspemo da adekvatno primenimo ovaj dobar zakon, da bi to trebalo da obezbedi zaštitu ljudskih prava i socijalno uključivanje osoba sa mentalnim smetnjama. Nažalost, prema tome što smo mogli da čitamo kako u ovom obrazloženju, a i iz drugih izvora, nije mali broj onih ljudi koji pate od raznih mentalnih smetnji. Među najčešće i najviše onesposobljavajuće treba dodati smetnje usled zloupotrebe psihoaktivnih supstanci koje su sve veće i veće – epilepsije itd. Ova lica su upravo najosetljivija na kršenje njihovih osnovnih ljudskih prava, a ostali građani, ako mogu tako da kažem, su vrlo skloni da ih posmatraju kao drugačije, kao možda i opasne, što vrlo često dovodi do izolacije ovih ljudi. Zbog toga je izuzetno značajno što ovaj propis zabranjuje diskriminaciju na osnovu mentalnih smetnji i svako zlostavljanje, zanemarivanje, eksploataciju, zloupotrebu ili ponižavajuće ponašanje prema ovim osobama. Opštoj javnosti skoro da je nepoznata uloga socijalne mreže porodice i same zajednice u oporavku i održavanju kvalitetnog života lica sa mentalnim smetnjama, kao i da je za njih izuzetno važno uključenje u porodičnu sredinu, radnu i društvenu sredinu, uz uvažavanje njihovog ličnog izbora, ukoliko je to moguće, izmeštanje kad god je to moguće lica smeštenih u psihijatrijske bolnice i ustanove socijalne zaštite u primarnu društvenu sredinu trebalo bi da obezbedi njihovo socijalno uključivanje i zaštitu osnovnih ljudskih prava. Naime, brojne su negativne posledice dugoročnog zadržavanja osoba sa mentalnim smetnjama u dislociranim psihijatrijskim bolnicama, što još uvek postoji na terenu. U mnogim slučajevima ovi pacijenti se ne otpuštaju iz psihijatrijskih bolnica kada prestane potreba za njihovim bolničkim lečenjem, a upravo zbog toga što u njihovoj zajednici nije uspostavljen adekvatan sistem koji bi omogućio pružanje adekvatne zdravstvene zaštite i socijalne podrške za njih. Takvi pacijenti, od kojih su mnogi zatvoreni ne više meseci, već i više godina, su potpuno izopšteni iz redovnog socijalnog okruženja. Vremenom postaju sve manje podobni, ponekad i potpuno nesposobni za kasnije socijalno uključivanje. Propisano je ovim drugim predlogom i da lice sa mentalnim smetnjama ima pravo na zaštitu i unapređenje mentalnog zdravlja kroz prevenciju, negu, lečenje i psihosocijalnu rehabilitaciju u odgovarajućim zdravstvenim i drugim ustanovama. Propisano je, takođe, da lica sa mentalnim smetnjama imaju pravo na jednake uslove lečenja, koji su primereni njihovim zdravstvenim potrebama, pod istim uslovima kao bilo koji drugi korisnici zdravstvenih usluga. Međutim, nekako je realno, vidi se da za sada ovi pacijenti nisu bili dovoljno ohrabreni da učestvuju u donošenju odluka značajnih za njihov boravak i lečenje. Kao što sam već spomenula kod prethodnog zakona, uzevši u obzir službene podatke koji ukazuju na vrlo mali, a mogu da kažem i minimalan broj pritužbi upućenih zaštitnicima pacijentovih prava, u ovom slučaju konkretno ne znamo na zadržavanje osoba sa mentalnim smetnjama ili njihov tretman u bolnicama, može se zaključiti da osobe sa mentalnim smetnjama, koje su sada trenutno ili u prošlosti bile smeštene u psihijatrijskim bolnicama, nisu adekvatno poučene o svojim pravima i o zaštitnim mehanizmima. Utvrđeno je da se lečenje lica sa mentalnim smetnjama obavlja u psihijatrijskim ustanovama i u domovima zdravlja. Tačnije, predviđeno je da će se u ovim zdravstvenim ustanovama, da će se prema ovome obrazovati organizacione jedinice koje će obavljati poslove zaštite mentalnog zdravlja. Propisano je da se lečenje i zaštita mentalnih smetnji prilagođava svakom licu sa mentalnim smetnjama posebno i da se lečenje tih osoba vrši po njima prilagođenom tzv. individualnom planu. Ono o čemu je uvažena gospođa ministar zdravlja u uvodnom delu i pričala je da kada stručnjak, doktor medicine ili psihijatar proceni da usled mentalnih smetnji određena osoba je opasna kako za svoju bezbednost, za svoje zdravlje ili za zdravlje i bezbednost drugih lica, mogu se smestiti u psihijatrijske ustanove i bez svog pristanka, odnosno prisilom, ali isključivo u slučaju da na raspolaganju nisu manje restriktivni načini za pružanje zdravstvene zaštite. Savez vojvođanskih Mađara svakako pozdravlja da se takvo lečenje, tako i resocijalizacija zaštite interesa i prava osoba sa mentalnim smetnjama sprovode u najmanjem restriktivnom okruženju, a sve u skladu sa potrebama ovih lica, tako podržavamo i napore Ministarstva zdravlja u donošenju ova dva nova zakona i iskreno se nadamo da ćete imati u budućnosti još energičnije mere da pratite i sprovođenje ovih zakona i da će se oni sprovoditi u potpunosti. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Nebojša Zelenović.
Uvažena ministarko, članovi ministarstva, gospodine predsedavajući, koleginice i kolege narodni poslanici, danas ću prvo pričati o Zakonu o pravima pacijenata, a posle i o drugom Zakonu o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Nama ovakav zakon treba. To je činjenica i zato mislim da članovi su poslaničkog kluba Zajedno za Srbiju, uz neke određene korekcije koje smo dali kroz nekih 11 amandmana, spremni da ozbiljno razmatraju o ovom zakonu i da na kraju krajeva daju svoju podršku. Ono što je jako bitno i što bismo mi želeli da čujemo danas od vas je – da li vi imate plan? Kako ćemo sad ovaj zakon, koji ne bi trebao da bude jedna deklaracija o pravima, koja nije ili ne može da ima svoju primenu u praksi, da primenimo u praksi? Kasnije ću krenuti kroz sva prava koja su pobrojana u zakonu, da probamo da vidimo kako zaista stvari funkcionišu u životu i da onda vidimo kako bi oni mogli da budu zaista primenjeni i da, na kraju krajeva, kada se sve ovo završi, kada počne sa primenom ovaj zakon, koristi od toga imaju naši građani. Dakle, jako je bitno da imamo taj plan. Nadam se da ćemo posle moći da razmenimo ideje oko toga kako mislite da taj plan može da funkcioniše i kako treba da funkcioniše i koji je to rok u kom će ovaj zakon biti ili morati da bude primenjen. Pre nego što krenemo uopšte o pravima, hteo bih da se vratimo na kraj prošle godine kada smo pričali o tome. Tada ste napravili jedan bitan iskorak, zaista bih to pohvalio. To je bila ova priča o uvođenju privatnih apoteka u sistem. Mislim da to daje jedan nov kvalitet i ponudu našim građanima, ali ni tu nismo imali plan. Pošto nemamo plan, onda imamo situaciju da od Knez Mihajlove pa do Slavije imamo pet privatnih drogerija od iste firme, ali zato nemamo tu firmu ni u Žagubici, ni u Sjenici. Oni jednostavno nemaju interes za to. Nama je jako stalo, pošto govorimo o javnom interesu i govorimo o dostupnosti zdravlju, ne znam zašto nemamo taj plan mreže apoteka, pa bi onda neko ko dobije mogućnost da ima pet apoteka na ovako ekskluzivnoj lokaciji, onda mora da otvori neku i u Žagubici, na primer, ili negde u okolini Leskovca. Ovako mi deluje da će sve dobre lokacije ili sve dobre mogućnosti da zaradi, nemam ništa protiv da neko zaradi, dobiti oni koji imaju mogućnost za to, ali će državne apoteke, koje pri tom moraju da poštuju Zakon o javnim nabavkama, morati da popune te rupe, a tih rupa ima. Zalažemo se da krenemo u reformu, da ta reforma bude kvalitetna i dobra, ali da postoji neki plan. Bez plana nećemo ništa uraditi. Sledeća stvar, kada smo pričali o ovim javnim nabavkama, tada sam vam rekao da će doći do određene nestašice lekova. To se desilo. Imamo situaciju da lek sa liste D, koji se zove aminofilin, možete da kupite na pijaci, a ne u apotekama. Kao što je situacija da kasne vakcine u domovima zdravlja, pa ne možemo da obavimo obaveznu imunizaciju. Pristajemo na to da nam trebaju dobre stvari, da nam treba ozbiljna reforma i ovaj zakon bi mogao da bude taj prvi korak. Ako ulazimo u to da nam treba jedan ozbiljan zakon, kakav je ovaj zakon, onda zaista očekujemo da će se on primeniti. Krenuo bih od ovog prvog prava, a to je pravo na dostupnost zdravstvene zaštite. Pre nego što krenemo o tome, pitao bih vas – da li znate koje je radno vreme domova zdravlja po Srbiji? Da li postoji negde utvrđeno jedinstveno radno vreme ili je ono od opštine do opštine, od doma zdravlja do doma zdravlja? Kada govorimo o dostupnosti zdravstvene zaštite, to prvenstveno znači da imamo neke lekare za koje građani znaju da rade u neko vreme. Da li negde rade u dve smene ili u jednoj smeni i kako to regulisati? Ono što mislim da nama treba pored ovog zakona, a to je zakon o domovima zdravlja i zakon o bolnicama. Dakle, da probamo da regulišemo šta to nama nudi svaki dom zdravlja kao niz zdravstvenih usluga i šta nudi bolnica kao sekundarni nivo zdravstvene zaštite. Ako imamo takav zakon, onda ćemo imati isti niz usluga u svim domovima zdravlja i onda dolazimo do onog principa jednakosti i solidarnosti u čitavoj državi, pa se neće desiti da nam negde u nekim bogatijim opštinama nude jedno, a u nekim siromašnim ne nude ništa. Sledeća stvar koja je jako bitna, a tiče se dostupnosti zdravstvene zaštite, a to je kako je obično svetu dostupna sekundarna zdravstvena zaštita preko primarne. Sada ste ovde pominjali kako ćemo, pominjali ste na Odboru za zdravlje, zapravo iz DILS projekta da se finansira obuka lica koja će raditi zaštitu, odnosno savetovanje. Mislim da bi bilo dobro da se taj novac koji je prvobitno bio namenjen za to uloži u informatiku. Hajde da brzo povežemo primarnu i sekundarnu zdravstvenu zaštitu i da onda kada pacijent dođe kod svog izabranog lekara istog momenta, ne on, nego njegov lekar njemu zakaže pregled kod lekara specijaliste. Hajde da to uradimo odmah. Tu ne treba puno vremena. Mislim da je taj sistem umrežavanja negde na pola puta. Hajde da to ubrzamo, pa da onda dobijemo situaciju da naš pacijent ne bude poštar, pa da nosi ispod miške snimke, nalaze, upute, recepte, pa još ako mu se desi da nešto usput izgubi, onda je u velikom problemu. U istom trenutku imaćemo i povratnu informaciju, pa će izabrani lekar moći jako brzo da reaguje. Mislim da treba tu novac da uložimo. Sledeća stvar koja je jako bitna, a to je pravo na preventivne preglede. To je jako bitna stvar i vidim da ste to ovde predvideli kroz kampanje, kroz periodične preglede i kroz posebnu pažnju ka rizičnim grupama. To je u redu. Kako ćete vi, odnosno kako planirate da omogućite da se ti pregledi sprovode redovno ili periodično i kako će naš izabrani lekar da ima svest o tome da je to jako bitno. Jako je bitno da vi svest izabranog lekara o tome da on treba da obavlja preventivne preglede povežete sa njegovom zaradom. Mislim da je to ključna stvar. Neće naši lekari pozivati pacijente na preventivne preglede zato što po ovom izveštaju, koji ja imam, to je izveštaj Zdravstvenog saveta Srbije, izabrani lekari su u toj lestvici lekara na najnižem stupnju i po poštovanju i po zaradi. Neće oni raditi preventivne preglede, a sami ste rekli da težište zdravstvenog sistema treba da bude na primarnoj zdravstvenoj zaštiti. Ako ćete težište sistema biti na primarnoj zdravstvenoj zaštiti i ako će oni da urade 80% posla, oni moraju da znaju da će od toga nešto i zaraditi. Oni to neće raditi za ovaj novac. Mislim da je to u redu. Hajde da povežemo svest o tome da oni treba da rade preventivne preglede sa njihovom zaradom. Sada vam dajem predlog da napravite kvalitetnu faktornu cenu usluge. Faktorna cena usluge će omogućiti lekarima da zarade više i onda oni neće slati kod lekara specijaliste za najobičnije preglede koje mogu da urade u svojoj ambulanti. Time ćemo smanjiti gužve kod lekara specijaliste i omogućiti da se bave onim stručnim stvarima kojima i treba da se bave. Znam da to nije lako i znam da za to treba vreme. Razumem, ali ako bismo krenuli pre, pre ćemo i završiti taj posao. Još jedna jako bitna stvar, a tiče se ove preventive, to je zapravo kapitaciona formula. Ova kapitaciona formula koju sada u ovom trenutku imamo nije dobra. Ona je destimulaciona. Ona tera naše lekare da ne rade ili da rade manje, a i ako nešto urade, pa se drznu da propišu neki bolji lek, njima će plata biti manja i na kraju ćemo završiti krug tako što će našim pacijentima biti gore. Umesto da uradimo nešto dobro za pacijente, ovom kapitacionom formulom radimo dosta lošeg za njih. Treba o tome da porazmislite. Zato sam govorio više puta, ne bih voleo da mi zamerite, nisam imao lošu nameru, a vidim da ste pokazali dobru nameru kad ste rešili onaj problem sa glivekom i primenom leka za pacijente. Vidim vašu dobru nameru, ali mi je stalo da rešimo ove probleme. Kod kapitacione formule sistem mora da se promeni. Naš sistem je glomazan i spor i neefikasan. Imamo situaciju da, kada se pokvari skener, npr. pokvari se skener u bolnici u Loznici, lekari radiolozi koji rade, njih ima tri ili četiri, u bolnici u Loznici će primiti platu iako skener ne radi i oni neće raditi snimke skenerom, imaće istu platu kao radiolozi u Šapcu koji će primiti te pacijente iz Loznice. To znači da naš sistem nije sposoban da reaguje na promenu ili nije sposoban da brzo otkloni problem. Svejedno, i ovako i onako nije dobar, pa da vidimo šta možemo tu da uradimo, da to promenimo. Još jedna jako bitna stvar tiče se prava na obaveštenje i to je dobra stvar. Ovde stoji u pravima da lekar treba da da obaveštenje pacijentu o raznim stvarima, meni je jako bitno, pročitaću: "Pacijent ili zakonski zastupnik ima pravo na obaveštenje i uvid u troškove lečenje pacijenta.". Kako će on da dobije to obaveštenje? Nijedan izabrani lekar ne zna kolika je zaista cena. Mislim da većina ljudi u sali ili građana ne zna kolika je prava cena. Prava cena prvog pregleda kod lekara je 320 dinara. To je jeftinije nego kod frizera da odete, jeftinije nego bilo šta drugo. Da li može biti isto rad lekara u primarnoj zdravstvenoj zaštiti i rad frizera? Zašto je to tako? Zato što niko nije prikazao, u toj fakturnoj ceni, cenu rada lekara, cenu troškova, cenu struje, vode, telefona, cenu održavanja, cenu prevoza i kada saberemo doći ćemo do jedne kvalitetne cene. Šta će nam omogućiti ta cena? To je ista ona fakturna cena o kojoj sam govorio. Omogućiće nam da polako krenemo da uvodimo privatni sektor u primarnu zdravstvenu zaštitu i onda ćemo dobiti sledeće pravo koje ovde stoji, a to je pravo na kvalitet. Kada budemo imali privatni sektor, pravu fakturnu cenu, imaćemo i kvalitet, a onda ćemo imati situaciju da nećemo imati lekare u primarnoj zdravstvenoj zaštiti državnih ustanova koji rade i u privatnoj praksi. Oni onda moraju da se odluče, hoće li tamo ili ovamo za iste pare. Mislim da je to korektno i da je to još jedna vrsta reforme za koju ne vidim razlog zašto ne bismo uradili. Uradili ste to sa apotekama, doduše bez plana, ali hajde ovo da uradimo sa planom, pa ćemo negde stići. Reći ću još par stvari koje su jako bitne, a tiču se samih procedura. Procedure će lečiti probleme čekanja, pacijentovog vremena i slično, kada budu lekari imali tačne procedure koje nisu stvar volje primene, hoću ili neću to da primenim u nekom trenutku, i procedure u propisivanju lekova. Verovatno će onda naši pacijenti manje čekati, to će manje koštati naš zdravstveni sistem. Još jedna jako bitna stvar, mi smo tu napisali neke amandmane. Mislim da se oni potpuno razlikuju od onoga što ste vi predvideli u ovom zakonu, ali moja ideja je bila da vam pokažem da stvari mogu i drugačije da funkcionišu i da mi probamo da jednu ustanovu, koja mislim da je jedna od najomraženijih ustanova kada govorimo o zdravlju, a to je Republički fond za zdravstveno osiguranje, da probamo njega da približimo građanima. Zašto? Republički fond za zdravstveno osiguranje ne vole ni pacijenti, a ne vole ga ni lekari, čak slobodno mogu da kažem da ga neki i mrze. Nema ni jednog razloga za to, zato što je do sad taj republički fond bio jedna zatvorena ustanova i ponašao se kao banka. Ako u tom fondu ima dovoljan broj zaposlenih, zašto ne bi ti zaposleni koji najbolje od svih poznaju i zdravstvene zakone i zdravstveno osiguranje, bili ti savetnici za prava pacijenta, iz jednog prostog razloga. Vi sa primenom, na taj način primenom tog propisa možete da počnete sutra. To sutra može da počne da radi. Ovako kako ste vi zamislili to će raditi za nekih šest meseci do godinu dana, možda će malo i koštati. Ovako bi trebalo da pacijenti, koji su 90-95% slučajeva osiguranici republičkog fonda, počnu taj isti fond da doživljavaju kao sopstvenu ustanovu, jer ona to zapravo i jeste, pa kada imaju neki problem, a vi ste već negde tu u proceduri naveli da oni u drugom stepenu mogu da se obrate kada nisu zadovoljni savetnikom, mogu da se obrate fondu, eto vam to. Dajte da taj republički fond otvori svoja vrata, da postane kuća svojih osiguranika, da oni tu dođu po savet. Vidite, oni ga plaćaju, mi svi plaćamo taj fond. Taj fond preko nas plaća lečenje. Zašto onda ne bismo zatvorili krug? Zašto onda ne bismo mi tražili da nas onaj koga plaćamo i zastupa, odnosno bar savetuje? Verujte, tu ćemo najbolje savete dobiti. Mislim da onda, posle nekog vremena, ako utvrdimo da taj sistem ne funkcioniše, na primer, onda možemo da razmišljamo i o onome za šta se zalaže jedan broj poslanika, to su ta privatna osiguranja. I tu zaista nemam nikakav problem, ali moramo prvo da napravimo sistem i mrežu, pa tek onda da puštamo privatni sektor, jer ako to ne uradimo imaćemo konfuziju. Sve ovo ću detaljnije obrazložiti kada budemo pričali o amandmanima na ove propise. Rekao bih nekoliko stvari koje se tiču zaštite pacijenata sa mentalnim smetnjama, ono što je tu najbitnije i što je meni delovalo kao bitno. Mi hoćemo u Evropu, jel tako? Hajde jednom da tu Evropu krenemo da uvodimo možda i pre nego što dođemo do nje. Vi ste, zaista to moram da pohvalim, održali javne rasprave, uključili veliki broj ljudi, pozvali nevladin sektor, pozvali ste i neka udruženja, to je sve zaista pohvalno, ali niste baš usvojili ono što su oni tražili. Sad ja to što su oni vama tražili hoću vama da prenesem. Ne bih voleo da nakon usvajanja ovakvog zakona psihijatrijske bolnice i dalje budu to što su sada. Psihijatrijske bolnice treba da budu mesto gde će se lečiti problemi mentalnog zdravlja tek ako ne postoji nijedan drugi način da se reše takvi problemi, kako bismo najzad otvorili vrata za neke nove ustanove. Nije mi jasno zašto se to dešava, vidim da je to pravilo. Donesite jedan propis iz vaše nadležnosti, a da pri tome ja, recimo, ne vidim nikog iz Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike. Ovo je tema u kojoj treba da se ukrsti socijalna politika sa zdravstvenom, da uključimo sektor centara za socijalni rad, kućne nege, kućnih uslova. Mogu da navedem primer. Šabac je jedan od retkih gradova, kako sam čuo, i jedini koji ima posebnu uslugu kućne nege lica sa mentalnim potrebama i to sprovodimo zajedno, Centar za socijalni rad, gradska uprava i Karitas nevladina organizacija i to ide jako dobro. Hajde da ukrstimo to. Ne vidim nikakav problem da se to uradi, a vidim da postoji puno i privatnog sektora ali i nevladinih organizacija koji su spremni da participiraju tome. Mislim da je ovo tema za više ministarstava, kako bismo došli do jednog kvalitetnog rešenja, da ne bi bilo dobro da vi plaćate samo onaj zdravstveni deo, a socijalna zaštita samo socijalnu zaštitu i onda se to odvoji, a pošto su plaćanja iz različitih budžeta, onda imamo problem sa realizacijom i na kraju to dovede do toga da nemamo ništa. Svetska zdravstvena organizacija i sve zemlje EU su u poodmakloj fazi primene alternativnih rehabilitacionih terapija. To je upravo ovo, socijalna inkluzija, rehabilitacija, zaštićeno stanovanje, centri za mentalno zdravlje, ja nisam video da to postoji u ovom zakonu. Da počnemo bar sa jednim, pa da počnemo da ličimo na Evropu, a onda ćemo videti gde idemo, pa ćemo doterivati sistem, ali moramo da otvorimo vrata tome. Hvala vam na pažnji. Mislim da ćemo kroz ovaj deo oko amandmana pokušati da popravimo. Da ponovim na kraju, ono što je najbitnije, to je da je poslanička grupa Zajedno za Srbiju spremna da ovaj jako bitan zakon podrži, da obratite pažnju na amandmane koje smo predložili, zato što nam je zaista bila želja da zdravstvenu politiku približimo građanima i da dođemo do najkvalitetnijih rešenja, da ne budemo neko ko kritikuje bez predloga i rešenja, nego da budemo konstruktivni. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vesna Milekić, a zatim Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Poštovane kolege, napraviću kratak osvrt na Predlog zakona o pravima pacijenata. Danas raspravljamo o Predlogu zakona koji je bilo preko potrebno doneti još mnogo godina ranije, bar u isto vreme kad je i većina zemalja u našem regionu donosila slične zakone. Kao narodni poslanici, bez obzira iz koje političke opcije dolazili ili kojim se privatnim zanimanjem bavili, ne smemo zanemarivati zakone koji se tiču elementarnih ljudskih prava, Zakon o zaštiti prava pacijenata je jedan od takvih zakona. Svi smo mi pacijenti, počev od trenutka kad se rodimo, pa sve do nekih prvih kontakata sa zdravstvenim ustanovama i jedna od ozbiljnih stavki je upravo to što se ovim zakonom menja sama definicija pacijenta. Pacijent se ne smatra više samo bolesnom osobom, već je pacijent i zdrava osoba kojoj se pružaju medicinske usluge. Svi smo mi svesni toga da je prevencija uglavnom mnogo značajnija nego ma kakva medicinska dostignuća u lečenju nekih bolesti. Stoga se uvodi obaveza zdravstvenim institucijama da formiraju usluge prevencije. Prava pacijenata su do sada bila regulisana nizom različitih propisa, a nadležnosti su im se često preklapale. Ovim aktom se prava i dužnosti pacijenata, kao i način ostvarivanja i način zaštite tih prava uređuje na potpuniji način, a propisi se usklađuju. Ono što je još jako bitno je i to da se usaglašava sa evropskim i međunarodnim standardima. Prava svakog čoveka ponekad mogu biti i te kako delikatna, tako se i kod ovog zakona, koji po prvi put kod nas uspostavlja neka nova prava, pojavljuju neke sumnje i nedoumice. Po prvi put se srećemo sa institucijom palijativne nege. Najpre bih ukratko objasnila pojam palijativne nege. Svetska zdravstvena organizacija definiše palijativnu negu kao aktivnu kompletnu negu pacijenta čija bolest više ne reaguje na lečenje. Svi smo se mi, nažalost, susretali sa teško obolelim ljudima. Mnogi su imali tu nesreću da im za njihove najmilije u zdravstvenim ustanovama kažu – vodite ga da umre kod kuće. Tu nastaje nova agonija i za umirućeg čoveka i za porodicu bez medicinskog iskustva, bez medicinskih pomagala i adekvatnih lekova protiv bolova. Ta patnja se umnogostručuje. Cilj uvođenja palijativne nege je upravo postizanje najvećeg mogućeg kvaliteta života za pacijenta i njegovu porodicu. Naravno, bol se smanjuje, ali se ne dovodi ni u kom slučaju do eutanazije. Sa druge strane, svi smo mi ljudi, bez obzira što ponekad poželimo da upravo naš lekar bude božanstvo sa super moćima i reši sve naše probleme. Taj oreol oko medicinskog osoblja, koji ih malo odvaja od običnog sveta, verovatno datira još od samih začetaka medicine kao nauke. Doktora su se ljudi i bojali i obožavali. Sa punim uvažavanjem za sve one koji se bave ovim možda najplemenitijim zanimanjem, a znam da među nama ima dosta takvih, ali i sami lekari ponekad žele da zadrže tu mistifikaciju i to najviše zadržavanjem informacija za sebe. Ovim zakonom pacijent se dodatno obezbeđuje time što je lekar dužan da se predstavi svojim imenom i prezimenom, kao i profesionalnom funkcijom, ali isto tako i svo medicinsko osoblje koje pruža medicinsku uslugu u tom trenutku. Takođe, lekar je obavezan da pruži potpuno obaveštenje o bolesti, prognozi i lečenju. Isto tako, pacijent na svoj zahtev može da se odrekne ovog prava ukoliko, recimo, ne želi da zna detalje svoje bolesti i prognozu, naročito ako je ona neizvesna. Svi se mi svakodnevno susrećemo sa noćnom morom ukoliko moramo makar i zbog najbeznačajnijeg razloga da se obratimo lekaru, a to je najviše zbog velikog gubljenja vremena na čekanje po redovima da bi se nešto zakazalo. Najčešće se ti termini ne poštuju, pa bez obzira što imate zakazano, recimo, u devet ujutru, dođete na red tek u tri ili četiri popodne, ako imate sreće. Još je veći problem što nema dovoljno specijalista, pa se ponekad i za hitne preglede čeka mesecima i onda se dogodi da se i to odloži, a da se prethodno pacijent ne obavesti. Nisu svi pacijenti u penziji ili bez posla pa da mogu da odvoje ceo dan i kampuju u zdravstvenim centrima. Mnogo ima onih koji su u radnom odnosu, ali zbog obaveza na poslu ne odlaze kod lekara sve dok ne bude često prekasno. Ovim aktom se nalaže da se vreme pacijenta mora poštovati i on mora biti obavešten o odlaganjima i promenama termina. U skladu sa Evropskom poveljom o pravima pacijenata, prvi put je utvrđeno pravo na kvalitet pružanja zdravstvene usluge i pravo na bezbednost pacijenta. U skladu sa Otavskom deklaracijom, prvi put su utvrđena prava dece koja su na dužem bolničkom lečenju i sada ta deca dobijaju pravo na obrazovanje i igru, posete bliskih detetu koliko god je to moguće u odnosu na stanje deteta, kao i prisustvo jednog roditelja zajedno sa njim, što je možda i među najvažnijim faktorima za brži i bolji oporavak deteta. U skladu sa Deklaracijom o pravima pacijenata Svetske medicinske asocijacije, utvrđeno je i pravo na drugo stručno mišljenje. Koliko god veliki stručnjak u svojoj oblasti neko bio, neophodno je da se određeni medicinski problem sagleda i sa neke druge strane, sa neke druge perspektive, iz nečijeg drugog iskustva. Do sada su se pacijenti uglavnom snalazili sami u skladu sa svojim materijalnim i socijalnim mogućnostima. Vrlo često su bivali osporavani od strane lekara koji je vodio njihov medicinski slučaj, a ovo pravo im omogućava da bez bojazni od kritike i neodobravanja potraže mišljenje i nekog drugog lekara. Pacijent dobija pravo da na sopstvenu odgovornost napusti zdravstvenu ustanovu, ali takođe pacijent mora da poštuje prava drugih pacijenata, kao i prava samih zdravstvenih radnika. Interesantno je da se legalizuje prisustvo studenata medicine tokom pregleda, ali se ostavlja mogućnost da pacijent odbije njihovo prisustvo. Lično sam bila više puta u situaciji da profesori medicine na mom primeru demonstriraju studentima određenu medicinsku pojavu. Iskreno, nije mi bilo ni najmanje prijatno zbog toga, ali nisam pravila nikakve probleme jer sam samo pomislila kako je to zaista najbolji način da nauče sve što treba, a i tešila sam se u sebi da sam ipak bolje prošla jer ima i onih koje studenti na vežbama seciraju. Novina je i to što se organizuje savetnik za zaštitu prava pacijenata i savet za zdravlje u jedinicama lokalne samouprave. Medicinske ustanove su i do sada imale zaštitnika prava pacijenata, ali su oni svi zaposleni upravo u tim institucijama i najčešće se dešava da se ne može baš razlučiti čija prava zapravo on štiti – pacijenata ili same institucije? Verujem da su pacijenti uglavnom bili uvereni da on štiti isključivo prava institucije, posebno što je tamo zaposlen, svakodnevno se viđa sa istim tim medicinskim radnicima i prima od te institucije platu. Zaštitnik je sada izmešten iz ustanova. Za njega je nadležna opština koja ga finansira i obezbeđuje mu radne prostorije. On dobija službenu legitimaciju i nadležan je za više zdravstvenih ustanova. Na kraju, uvode se visoke kazne za nepoštovanje zakona i kreću se u rasponu od 300.000 do milion dinara za ustanove i od 10.000 do 50.000 dinara za zdravstvene radnike. Najveće polemike i primedbe na ovaj zakon izazivaju odredbe o pravima dece. Moram napomenuti da su članovi Odbora za prava deteta dobili mišljenje UNICEF o ovom predlogu zakona i UNICEF ovaj predlog u potpunosti podržava, jer on svojim odredbama potvrđuje principe i prava garantovana Konvencijom o pravima deteta, kao što su prava deteta da izrazi svoje mišljenje i da učestvuje u unapređenju zdravlja i dobrobiti dece. Oni posebno ističu značaj odredbi kojima se potvrđuju prava deteta starijeg od 15 godina, sposobnog za rasuđivanje na samostalni pristanak na medicinsku meru i prava na poverljivost podataka o zdravstvenom stanju pacijenta. Ukoliko dete koje je navršilo petnaestu godinu odbije predloženu medicinsku meru, zdravstveni radnik je dužan da pristanak zatraži od zakonskih zastupnika. Različite institucije, poput Agencije za borbu protiv korupcije, razna udruženja za zaštitu prava pacijenta, pravni portal i mnogi drugi, dale su svoja mišljenja, predloge i kritike ovog zakona, a ja ću ovom prilikom navesti samo nekoliko. Recimo, u članu 6. se navodi pravo na dostupnost zdravstvene zaštite. Pozitivno je to što je to usklađeno sa Evropskom poveljom, a negativno je to što se u stavu 1. ograničava materijalnim mogućnostima zdravstvene zaštite. Kod člana 8, pravo na preventivne mere, pozitivno je podizanje svesti ljudi i pregledi u određenim intervalima rizičnim grupacijama, a negativno je što je nije utvrđena sankcija ako zdravstvena ustanova ne sprovede te iste mere. Kod člana 11, pravo na obaveštenje, pozitivno je da pacijent ima pravo da od nadležnog zdravstvenog radnika dobije obaveštenje o svojoj bolesti kako bi mogao doneti odluku o pristanku na medicinsku meru, ali isto tako se predviđa izuzetak kada zdravstveni radnik može prećutati dijagnozu. Upotrebljava se reč "može", što znači da radnik može prećutati da daje diskreciono pravo lekaru da odlučuje kada neće obavestiti pacijenta o dijagnozi, već njegovu rodbinu, što samo znači da nema kriterijuma. Kod člana 15, pravo na pristanak, pozitivno je to što se bez pristanka pacijenta ne može preduzeti nikakva medicinska mera nad njim, ali u stavu 3. je predviđen izuzetak od ovog pravila, ali nisu nabrojani ti slučajevi, već upućuje na slučajeve utvrđene zakonom i na lekarsku etiku. Najviše prašine se podiglo oko člana 19. i mogućnosti da dete iznad 15 godina samostalno odlučuje o medicinskoj meri. Postavljaju se brojna pitanja u vezi sa mogućnostima da se ovo pravo koristi za odlučivanje o abortusu ili o estetskim zahvatima. Kod člana 20, pravo uvida u medicinsku dokumentaciju, negativno je to što je samo uvid, a ne pravo pacijenta da poseduje medicinsku dokumentaciju, što je u skladu sa Evropskom poveljom. U članu 23,pravo na poverljivost, zakon kaže da se na zahtev nadležnih organa može dati medicinska dokumentacija. Ko odlučuje da se ona da ili ne da? Takođe, podaci se mogu dati i drugim pravnim licima, ako je to propisano zakonom. Nejasna je formulacija i ostavlja mogućnost zloupotrebe jer postoji mogućnost da bi osiguravajuće zdravstvene kompanije uvidom u osnovne bolesti mogle osiguranicima da naplaćuju znatno više životne polise, putna i zdravstvena osiguranja. Ovo su samo neke nedoumice koje se mogu jednostavno usvajanjem nekih od amandmana otkloniti. Kao zaključak bih izgovorila samo jednu misao koju ćete čuti često među pozorišnim svetom, koja se odnosi na neku pozorišnu predstavu. Dobra predstava ima mnogo mana, loša samo jednu. To važi i za ovaj predlog zakona. Na dobar predlog zakona možeš imati mnogo primedbi, a na loš samo jednu, a to je – da je on loš. Poslanička grupa Socijaldemokratske partije Srbije će u potpunosti podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Hvala. Uvažena gospođo ministarka, članovi ministarstva, poštovano predsedništvo Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalaze ova dva zakona, Zakon o pravima pacijenata i Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama i ja mislim da je jako dobro da se prava pacijenata ozakone. Međutim, stiče se utisak, barem nas iz DSS, da se malo nije išlo po redu, odnosno, moja stranka insistira da se izmene sistemski zakoni o zdravstvenoj zaštiti i o zdravstvenom osiguranju i da tek posle izmene tih sistemskih zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju treba prići izradi i usvajanju zakona o pravima pacijenata. Jer, prava pacijenata se ne štite tako da se donosi zakon koji će u mnogim svojim aspektima biti u potpunosti neprimenjiv. Evo zbog čega to govorim. Hajde prvo da krenemo od člana 2. u opštim odredbama. Član 2. govori, kada se govori o opštim pojmovima, da je pacijent lice, bolesno ili zdravo, koje zatraži ili kome se pruža zdravstvena usluga radi očuvanja i unapređenja zdravlja, suzbijanja i ranog otkrivanja bolesti i blagovremenog lečenja i rehabilitacije. Ovde je pozitivno što pacijent nije samo bolesno nego i zdravo lice. Ali, svi znamo da je gore opisani pacijent u stvari osigurana osoba koja ima overenu zdravstvenu knjižicu. Znamo dobro da niko bez zdravstvene knjižice, i to overene, ne može doći po gore opisane pretrage i pomoć. Što se tiče člana 12, tu se govori o izboru lekara. Mi svakako podržavamo izbor lekara, međutim, mislimo da je izbor lekara, ovako kako je koncpiran, nepotpun, zato što se daje mogućnost da se bira lekar samo iz tzv. državne medicine, odnosno iz državnih ustanova. Privatna praksa je potpuno izbačena iz igre. DSS predlaže da se napravi jedan integracioni sistem, da se u okviru tog integracionog sistema napravi jedan paket koji bi bio plaćen od fonda i on bi integrisao i državno zdravstvo i privatnu praksu. Na taj način, ponavljam, mi bismo zaista u pravom i suštinskom smislu te reči imali pravo na izbor lekara, a sem toga i liste čekanja koje su opisane u članu 29. a koje se praktično sada uvode u celu priču, odnosno legalizuju, bile bi daleko manje. U ovom trenutku u Srbiji je na listama čekanja oko 55 hiljada ljudi i razne operacije i pregledi zakazuju se čak i za 2016. godinu. Ako mi i pored ovakve situacije ozakonimo liste čekanja kao takve a znamo da su one izvor koruptivnosti, tada nismo, bojim se, mnogo uradili. I za to je lek integracija privatne prakse i državne medicine. Naime, upravo ta integracija otvara pravo na kvalitet lečenja koji ovaj zakon želi da zagarantuje. Osvrnula bih se i na član 17. koji govori o pravu na pristanak. Tu se kaže da pacijent ima pravo da predloženu medicinsku meru odbije, čak i u slučaju kada se njome spasava ili održava njegov život. Ova odredba jeste uvod u ozakonjivanje eutanazije. Ja nemam ništa protiv eutanazije i smatram da je eutanazija jedna jako velika tema i životno i zdravstveno i pravno i psihološki, kako god hoćete i ona mora da bude stavljena na jednu široku društvenu raspravu. Ne može to tek tako da se provuče kao jedna od odredbi ovog zakona. Međutim, ima i jedna bizarnost. Naime, u slučaju saobraćajne nesreće, recimo, slučajni prolaznik je dužan da pruži hitnu i prvu medicinsku pomoć, hteo to nastradali ili ne. Ako to ne uradi, on podleže krivičnim sankcija. S druge strane, lekar koji je položio Hipokratovu zakletvu, koji je dužan da čuva zdravlje i život ljudi, može da sastavi neku pismenu izjavu o tome da je pacijent samo odbio lečenje. O nedoslednosti u ovom delu najbolje govori i član 18, koji odmah derogira ono što je propisano prethodnim članom, jer tamo u stavu 3. člana 18. stoji – ako zakonski zastupnik deteta odnosno pacijenta lišenog poslovne sposobnosti nije dostupan ili odbija predloženu hitnu medicinsku meru, hitna medicinska mera može se preduzeti ako je to u najboljem interesu pacijenta. Ja bih sada nešto rekla i o članu 19. i 24, koji su zaista podigli buru ne samo u ovoj Skupštini nego uopšte u medijima i svekolikoj srpskoj javnosti, a to je to famozno odlučivanje o pristanku i pravo na poverljivost podataka za decu koja su navršila 15 godina života. Po mišljenju DSS ovaj član treba brisati, jer on otvara niz kriminogenih mogućnosti i otvara niz moralnih dilema. Čula sam i od kolega i ovde na skupštinskom odboru i razgovarajući sa kolegama lekarima u društvu da je ovo skandalozno. Na primer, devojčicama praviti abortus, izvesti abortus sa 15 godina a da roditelji ne budu obavešteni, je zaista nešto što ne sme da se dozvoli jer taj abortus sigurno neće biti jedna jedina stvar, prvi i poslednji koji je urađen, nego to naprosto postaje jedan modus operandi mlade devojke. Potpuno sam svesna da je naše društvo takvo da je ono konzervativno, da su roditelji vrlo često strogi, da su deca izložena kojekakvom fizičkom i psihičkom maltretiranju, pretnjama da će biti izbačeni iz kuće i mi smo čak, zna i gospođa ministarka, bila je s nama kada smo na ženskoj parlamentarnoj mreži govorili o tome da bi bilo neophodno da se u škole uvede zdravstveno vaspitanje. Zdravstveno vaspitanje bi trebalo da služi da prosvećuje ovaj narod, da prosveti i da edukuje ljude, da edukuje decu, i to od prvog razreda osnovne škole, a kako se edukuju deca tako se edukuju i njihovi roditelji. Opet se vraćam na to domaće nasilje, odnosno na nasilje u porodici. Mi ne možemo lečiti odnosno sprečavati i rešavati nasilje u porodici tako što ćemo donositi zakone koji će omogućiti deci da oni sakrivaju određenu svoju problematiku od roditelja koji su strogo i koji su potencijalno nasilnici. I Unicef daje predlog i daje preporuku da se ovaj zakon u ovakvoj formi usvoji, odnosno da se ovaj član usvoji i kada se on prepisuje iz zakona nekih drugih evropskih zemalja, ali ja sam uverena da to nije prepisano iz svih evropskih zemalja Recimo, na Malti ste vi pre tri godine imali referendum o razvodu braka. Tamo je abortus kao takav zabranjen. Sigurna sam, a to je zemlja EU, da oni ovako nešto nemaju. U drugim zemljama, zaista ne znam kako to izgleda. U svakom slučaju, ovo je prepisano iz nekih zemalja gde je zdravstvena prosvećenost na mnogo većem stepenu nego što je to u Srbiji. Ja mislim da prvo treba početi sa intenzivnim zdravstvenim prosvećivanjem, a onda krenuti na ovakve zakone. Još bih rekla, recimo, šta će biti i sa onom decom koja su ušla u svet droge, a koja ne žele da njihovi roditelji to saznaju? Svi znamo da bilo kakvo lečenje mentalnih boleti, psihijatrijske problematike uključuje porodicu. Kako ćemo lečiti neku psihijatrijsku bolest biološkog i sociološkog karaktera ako ne uključimo porodicu, bilo da se radi o narkomanijama, bilo da se radi o adolescentnoj krizi koja može završiti i suicidalnošću bilo da se radi o velikim psihozama npr. šizofreniji koja počinje vrlo rano, naročito kod muške dece, već sa 15, 16 i 17 godina, a dete ne želi da roditelj bude upoznat sa njegovom bolešću? Rekla bih takođe, mi ne možemo govoriti o primeni ovog zakona ako mi još uvek imamomrežu ustanova i infrastrukturu koja nije kako treba, ako nemamo u potpunosti definisanu tu mrežu bolničkih ustanova, a imamo pored te nedefinisane mreže i nedefinisane profesionalne profile. Recimo, visoke strukovne sestre koje se školuju od 2007. godine, nisu uvedene u sistem zdravstvenih radnika, upravo bi one mogle da budu te koje bi bile, da tako kažem, u prvim borbenim redovima, i oko zdravstvenog prosvećivanja i oko medicinske pomoći u društvenoj zajednici. I na kraju da kažem, što se tiče člana ovog zakona, jeste da ukoliko dete ispod 18 godina napravi neki prekršaj, odgovoran je njegov roditelj. Međutim, u pravima zdravlja, odnosno u stvarima zdravlja insistira se na privatnosti, pa to do kraja nije logično. Ja sam svakako za to da se dete i mlađe, dete od tri godine, od pet godina treba pitati, sa njim treba razgovarati, treba mu objasniti, ljudi nisu stvari, ali ostaviti da oni odlučuju o privatnosti, mislim da je to preterivanje. Što se tiče zaštite prava pacijenata, DSS smatra da savetnik za zaštitu prava pacijenata treba da bude zaštitnik, a ne savetnik, ali dobro, već sada kada je postao savetnik, mi mislimo da on treba da bude neko ko je zaposlen i ko prima platu iz Ministarstva zdravlja, a nikako iz lokalne samouprave, ne samo zbog toga što bi lokalna samouprava bila time i suviše opterećena, jer znamo kako većina lokalnih samouprava funkcioniše, a znamo i psihološki kako funkcioniše, jer ako ga plaća predsednik opštine, odnosno ako ga plaća skupština opštine i taj opštinski establišment, da tako kažem, onda će on na neki način biti odgovoran prema njima, pogotovo ako su direktor bolnice ili doma zdravlja u nekim dobrim odnosima. Ovako, ako je on plaćen od strane Ministarstva zdravlja, onda je on inokosan i ima punu slobodu rada i delovanja. Što se tiče zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, DSS i moja malenkost podržavaju zaista potrebu za njegovim donošenjem, jer je u Srbiji poslednjih godina i decenija jako povećan broj bolesnika sa mentalnim poremećajima i to je naravno cene kumuliranog stresa zbog ratova, sankcija, zbog bombardovanja, zbog osiromašenja i zbog sveukupnog pogoršanja uslova života usred tranzicije. Ipak, u Srbiji, rekla bih, nije urađeno mnogo na reformi sistema zaštite i unapređenja mentalnog zdravlja. Složila bih se sa konstatacijom Zaštitnika građana koji kaže da se lečenje, citiram – generalno usmerava na postojeće psihijatrijske bolnice i domove zdravlja, a nedovoljno pažnje se posvećuje lokalnim zajednicama psihijatriji u zajednici i u konačnom deinstitucionalizacijikao cilju neke predstojeće reforme. Moram da kažem da sam ja lekar, psihijatar već dugi niz godina i da se meni čini da je psihijatrija imala više elemenata psihijatrije u zajednici i da je zaštita psihijatrijskih bolesnika bolja bila u osamdesetim godinama, da su bile modernije metode, da je više bilo socijalne psihijatrije, da je više bilo terapijske zajednice, da je više bilo različitih uključenih profila i da se više išlo ka bolesniku nego što je to danas. Naravno, nije krivica samo do Srbije, psihijatrija se jako mnogo biologizovala i jako mnogo je postala onako uska medicinska grana, što naravno sa jedne strane ja pozdravljam, međutim, psihijatrija i mentalna bolest nije samo to. Da se razumemo, nisam za potpuno ukidanje psihijatrijskih bolnica, kao što je to urađeno u Italiji, npr. "Bazaljinom reformom". U Italiji nisu te bolnice tako ukinute za godinu dana ili za nekoliko meseci, nego je ukidanje počelo 1978. godine, da bi dve poslednje bolnice u Rimu i Palermu bile ukinute 2005. godine. Znači, to je jedan dug period. U Italiji je naravno odvajanje po bolesniku osam puta veće nego što je to u Srbiji. Kada dodamo tome činjenicu da je psihijatrija uvek na repu medicine, onda vidimo da je kod nas jako teško uraditi tu deinstitucionalizaciju. Verujte mi, ako radimo na destigmatizaciji, onda moramo pre svega raditi na deinstitucionalizaciji, jer upravo je psihijatrijska bolnica, ovakva kakva je koncipirana, ta koja na bolesniku ostavlja stigme. Treba biti veoma oprezan kod smeštaja bolesnika u psihijatrijsku bolnicu, naročito u slučajevima gde se radi o prisilnoj hospitalizaciji. Nažalost, u psihijatriji je prisilna hospitalizacija bila jako kroz istoriju zloupotrebljavana. Znamo da je u Sovjetskom Savezu ona bila metod obračuna sa političkim protivnicima, da je i u Americi poznat primer pesnika Ezra Paunda koji je 15 godina proveo u psihijatrijskoj bolnici, zato što je podržavao fašizam u Italiji, posle se družio sa nekim članovima "Kuk-kuks" klana. Međutim, da se mi vratimo malo i na naše prostore. Recimo u bolnici u Vršcu imate 900 pacijenata. Dužina lečenja je za više od pola njih oko godinu dana ili više od godinu dana. Sto jedanaest bolesnika se leči u bolnici duže od 10 godina. Ne apostrofiram Vršačku psihijatrijsku bolnicu kao lošu, verovatno bi našli slične stvari kada bismo zaređali i po drugim velikim psihijatrijama, ali važno je da se dužina lečenja definiše kroz principe zaštite osoba sa mentalnim bosletim, koje su usvojene Rezolucijom Saveta bezbednosti iz decembra 1991. godine, koji kažu da bolničko lečenje treba da traje toliko dugo, koliko traju simptomi koje pacijente čine opasnim po sebe i druge. Znači, nije moguće da su ovi pacijenti iz Vršačke bolnice ili iz drugih bolnica više od 10 godina opasni po sebe i druge i treba samo toga da se držimo. Da se vratimo na prisilnu hospitalizaciju. Prisilna hospitalizacija je delikatna i lako se može pretvoriti u kršenje ljudskih prava. Neki psihijatri je smatraju legitimnom odbranom društva, drugi je smatraju kršenjem ljudskih prava i zahtevaju njeno ukidanje. Mi smatramo da bi trebalojoš više i još detaljnije definisati koje su to situacije u kojima može da se izvrši prisilna hospitalizacija. Mi predlažemo, DSS predlaže da se kao u Velikoj Britaniji uvede instituti trojice svedoka, koji će posvedočiti o abnormalnom ponašanju pacijenta, jer znamo da pred lekara, abnormalnost određuje društvo sa svojim kulturološkim principima. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u dosadašnjoj raspravi je bilo dosta onih sadržaja koji će očigledno biti predmet amandmanske rasprave, te bih se možda opredelila da sledeće nedelje, kada budemo radili po amandmanima, komentarišem taj deo. Moja cenjena koleginica Ivić me je učešćem u raspravi danas prosto ponukala, iako nisam imala nameru danas da se obratim, da dam nekoliko informacija. Jedna od izuzetno značajnih, koja jeste izazvala oštre polemike kroz javnu raspravu, je ova granica od 15 godina. Međunarodne konvencije daju pravo svakoj zemlji da opredeli koja je to granica starosti kad dete može samo odlučivati o meri koju, pominjem ponovo, predlažu stručnjaci. Medicinska mera nikada nije mera koju predlaže dete. Stručni kompetentni timovi to čine i to je uvek prvi korak. Naša zemlja se 2005. godine i ovaj parlament se onda opredelio da je dete koje može samo odlučivati sa već 15 godina zapravo opredelilo se za taj uzrast i mi to uopšte nismo menjali. Mnoga prava preuzeta, mnoge odredbe koje smo preuzeli iz ranijih zakonodavstava, odnosno zakona koji su doneti ranije, a ja sam nešto u uvodu o tome govorila, odnose se upravo i na ovaj segment. Dakle, ni granicu nismo opredelili. Sada, ovim zakonom, ona je već 2005. godine opredeljena. Mi sada potenciramo o pravu deteta starijeg od 15 godina ako ima odgovarajuće psihofizičke karakteristike, o čemu takođe stručni timovi moraju dati svoje mišljenje, opredeljujemo da to dete treba da se izjasni, to će od 16 godina biti stariji maloletnik, da treba da se izjasni o tome da li prihvata određenu meru ili ne. Strah od toga da će možda nasilni prekid trudnoće remetiti zdravlje deteta je potpuno neosnovan. Ovo je materija koja je regulisana posebnim zakonom i ja ga ovde imam. To je Zakon o prekidu trudnoće. Svaka procedura, svaki korak je vezan za životno doba od 16 godina, ali ne bih prosto elaborirala taj zakon koji opravdano brine našu i stručnu javnosti i širu javnost. Dakle, nema razloga. Ovim zakonom prekide trudnoće uopšte ne tretiramo, tretiramo sve druge procedure u vezi sa tim. Član 17. odbijanje medicinske mere i pravo svakoga od nas da se odluči kad čuje koja mu se dijagnostička ili terapeutska procedura nudi, da se za nju opredeli ili ne je jedno od elementarnih prava. Ako je osoba psihofizički zdrava i kompetentna to da odluči, to je zaista lišavanje njenog prava na rasuđivanje, ako bismo eliminisali to i ako bismo to postavili drugačije. Kada se radi o osobi kod koje je kompromitovana svest, stručni timovi o tome opredeljuju i prioritet je sigurno zdravstveno stanje i život pacijenta i tu ne možemo komunicirati sa osobom koja zapravo ne komunicira, jer nije u svesti, nije svesna. Na kraju, dužina lečenja je, čini mi se, bila tretirana kao problem. Što se dužine lečenja tiče, možda je bolje da razgovaramo koliko dugo jedan pacijent može biti u nekoj psihijatrijskoj ustanovi. Najviše bih volela da smo zemlja koja ima razvijeno zdravlje u lokalnoj zajednici, da imamo centre za mentalno zdravlje i da imamo finansijske mogućnosti da to učinimo. Ono što mi imamo u ovom momentu to su timovi koje moramo formirati, intersekcijski. Bez obzira što u jednoj sredini centar za socijalni rad je finansiran iz jednog ministarstva, zdravstveni radnici iz drugog, oni će morati da sarađuju. Dakle, mi nemamo finansijski potencijal da organizujemo posebne institucije i nemamo mogućnosti da platimo posebne kadrove, ali značajan broj naših domova zdravlja ima psihijatrijske timove, psihijatra, psihologa, defektologa. Dakle, u povezivanju sa Centrom za socijalni rad, sa ostalim stručnjacima te sredine mi ćemo morati da pravimo timove koji će zapravo biti koreni zavoda za mentalno zdravlje, odnosno centara za mentalno zdravlje i to će u ovom nekakvom prelaznom periodu, u periodu tranzicije pomoći i te kako deinstitucionalizaciju. Najveći broj naših azilanata, usuđujem se da tako kažem, a bolno je što neko provodi i po 10 godina i u vršačkoj bolnici i u drugim specijalnim psihijatrijskim bolnicama, je zbog toga što zapravo nemaju gde da odu. Moramo biti jako oprezni kod tendencije da radimo na deinstitucionalizaciji. Zbog čega? Zbog toga što u tim psihijatrijskim bolnicama postoji kakva-takva briga i nega o tim osobama. Ako bismo ih pustili, a nemamo gde da ih pustimo, oni ne mogu postati briga lokalne zajednice ako ne osposobimo prvo ni timove. Mi upravo na tome radimo i upravo je kadrovski plan, koji smo završili nedavno, predvideo obavezu u domu zdravlja i psihijatra. Da li će biti mnogo bolje da to budu drugačije institucije samostalne? Jednog dana da, ali u ovom momentu moramo koristiti postojeće kadrovske potencijale. Rečju, sve tri primedbe i ova koja se odnosi na samostalnost odlučivanja deteta od 15 godina, koja je inače regulisana porodičnim zakonom koji je donet 2005. godine, i ova iz člana 17. o odbijanju medicinske intervencije, koja je pravo zapravo svakog čoveka i on mora da odluči da li će se lečiti ili neće, može to asocirati na eutanaziju. Eutanazija je dobrovoljna smrt, ali ako osoba koja je svesna dobije kompetentnu informaciju od stručnjaka šta ako prihvati i koji su rizici ako ne prihvati određenu terapijsku ili dijagnostičku proceduru i donese određenu odluku, to je slobodno voljno odlučivanje svakog čoveka kao najelementarnije ljudsko pravo. U vezi sa dužinom lečenja treba da pravimo institucije u lokalnoj zajednici, da stimulišemo razne oblike brige o osobama koje imaju mentalne smetnje, što manje azilanata, više slobode, više pravde, više humanosti i struke.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite.
Uvažena gospođo ministarka, poštovani članovi Ministarstva zdravlja, gospođo predsedavajuća, kolege narodne poslanice i kolege narodni poslanici, zdravlje nacije je zadatak broj jedan u svakoj zemlji. Bez adekvatne zdravstvene zaštite nema napretka i boljitka u jednoj zemlji i toga smo apsolutno svi svesni i u tom smislu poslanička grupa Nove Srbije pozdravlja i Predlog zakona o pravima pacijenata i Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Predlogom zakona o pravima pacijenata precizno su uređena prava i dužnosti pacijenata, ali je i naše zakonodavstvo u oblasti zdravstva na jedan takođe precizan način usklađeno sa evropskim zakonodavstvom. Mislim da se ovim predlogom zakona o pravima pacijenata na jedan vrlo jasan i eksplicitan način po međunarodnim konvencijama i poveljama, o pravima pacijenata potvrđuje pravo pacijenata i na preventivne mere i na kvalitetno pružanje zdravstvene usluge, pravo na bezbednost, pravo na olakšavanje patnji i bola i vrlo su taksativno, precizno i jasno označena sva prava koja pacijenti imaju. Pored jasnog definisanja mnogobrojnih prava, propisane su i određene dužnosti na strani pacijenata, kao što je poštovanje prava drugih pacijenata i odgovorno ponašanje prema zdravstvenim radnicima, saradnicima i drugim zaposlenim u zdravstvenim ustanovama. Kada je u pitanju ovaj predlog zakona moram da kažem da smo i ja imoje kolege u poslaničkog grupi bili u nekoj vrsti dileme i još uvek smo oko člana 24, na šta su ukazale pažnju moje koleginici, a vi vrlo jasno rekli upravo pre nekoliko minuta da granica nije opredeljena ovim zakonom o 15 godina da deca samostalno odlučuju o tome da li će se podvrgnuti nekoj operaciji ili ne, nego da je to precizirano predlogom porodičnog zakona, odnosno usvojenim porodičnim zakonom iz 2005. godine. Sada je potpuno jasno da vi tu niste mogli ništa da uradite. Međutim,pedagog sam po svom osnovnom obrazovanju i ovih dana sam vrlo precizno pratila izjave mojih kolega pedagoga i psihologa u vezi sa ovom činjenicom da dete od 15 godina može da se samostalno bez znanja roditelja javi lekaru koji posle sa svojim timom procenjuje da li će javiti roditelju ili ne o tome da će se petnaestogodišnje dete podvrgnuti nekoj operaciji. S obzirom da imam petnaestogodišnju devojčicu, vrlo bi mi bilo teško da me lekar i stručni tim pozove i da mi kažu - vaše dete je ovde i želi da se podvrgne toj i toj operaciji. Pretpostavljam da su u toj istoj dilemi i mnogi roditelji koji su u skladnim porodičnim odnosima. Ovu odredbu člana 24. razumem sa stanovništva u kojima su porodični odnosi poremećeni, gde postoje degradirane, incesne porodične situacije i ovo je onda jedini način da dete čak i spasi svoj život ako se obrati lekaru. To je nešto što je po mom dubokom mišljenju meni prevagnulo da i kao član Odbora za prava deteta prihvatim ovaj član ovakav kakav je preciziran. Moja dilema i dilema mojih kolega u ovom zakonu je oko savetnika za zaštitu prava pacijenata. Upravo komentarišući sa svojom koleginicom Zlatom Đerić, smatramo da je možda bilo bolje da ne bude petogodišnja granica radnog iskustva, nego je trebalo dati priliku i mlađim ljudima, možda sa dve-tri godine radnog iskustva da se bave ovim pitanjem. Takođe smatram da je možda bilo bolje da pacijenti u samom domu zdravlja posle neke zdravstvene zaštite ili lekarskog pregleda odmah ovoj pravnoj osobi kojoj ja doživljavam kao Obusmana ili Zaštitnika građana kažu neko svoje mišljenje. Razumem primedbu da su ta pravna lica koja su radila u domovima zdravlja bila pod uticajem direktora samih članova domova zdravlja i da je moguće sa te strane bolje da budu nekoj lokalnoj samoupravi kako bi oni na pravi način mogli da sagledaju tu situaciju. Sa druge strane se bojim da možda oni ne budu ako na primer opskrbljuju tri-četiri grada, da ne budu zatrpani mnogi papirima i slučajevima pa da ne mogu da budu na pravi način rešeni. To su neke dileme koje sam imala kao i moje kolege, ali verujem da ste sagledavajući sve aspekte i razgovarajući i kroz resorne odbore doneli prava rešenja. Nijedan zakon ne može da bude savršen i da pokrije sva prava i obaveze, tako da što se tiče ovog zakona ne bih više davala niti primedbe niti sugestije. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, pročitala sam na internetu da ovaj zakon postoji u svega nekih 20 zemalja Evrope i sa te strane pozdravljam napore ministarstva da ovu oblast uredi iako smo se i mi kao zemlja obavezali Konvencijom koja je održana u Helsinkiju 2005. godine. Mislim da su razlozi zbog kojih ste predložili ovaj zakon neuporedivo dublji. Mentalno zdravlje tretiraju na jedan kvalitativno drugačiji način. Ovaj predlog zakona je iniciran strategijom iz 2007. godine i mogu vam reći da sam bila zapanjena podacima koje sam istraživala pripremajući se za diskusiju o ovom zakonu, da mentalne smetnje u svetskoj populaciji čine veliku grupu ljudi, nekih 25% i sa te strane pozdravljam odluku da uredimo i ovu oblast. Neshvatljivo mi je i vrlo razočaravajuće da 340 miliona ljudi u svetu pati od depresije, da 45 miliona ljudi pati od šizofrenije, a 29 miliona ljudi od demencije. To su zaista poražavajući podaci. Vraćajući se na našu zemlju, mislim da je broj pacijenata i ljudi sa mentalnim problemima pojačan bombardovanjem 1999. godine, pre toga ratnim dešavanjima devedesetih godina, a posle svega toga i ekonomskom krizom i da je to bio period kada bujanje mentalnih oboljenja i poremećaja svake vrste rasta. Ovaj predlog ne pretenduje da reši ni deo navedenih problema, ali od nečega se mora početi, tako da je sama namera predlagača zakona za pohvalu. Odredbama ovog zakona se posebno uređuje organizovanje i sprovođenje zaštite mentalnog zdravlja, način, postupak organizacije, uslovi lečenja, smeštaj lica. Ovim zakonom je po mom dubokom mišljenju stavljen akcenat na sve obuhvatnu zaštitu elementarnih ljudskih prava, odnosno prava lica sa mentalnim smetnjama. Bio je do sada veliki problem kroz celu našu modernu istoriju da su te specijalizovane ustanove za lica sa mentalnim smetnjama najčešće izolovane, smeštene daleko od grada. Pozdravljam vašu nameru da se upravo predlozima ovog zakona takva lica uključuju u društveni život, da se uključuju u porodično kako vi kažete u zakonu, radnu i društvenu sredinu, što je vrlo važno reći – uvažavanje izbora ovog lica. Takođe u članu 3. ovog zakona su vrlo jasno pobrojana prava lica sa mentalnim smetnjama i to pravo na unapređenje mentalnog zdravlja, pravo na jednake uslove lečenja, pravo na privatnost, pravo na ostvarivanje građanskih i drugih prava, kao što su istovremeno na jedan vrlo jasan i precizan način definisana i ograničenja ovih lica. Kada već spominjem uslove za ograničenje, propisano je kada se mogu primeniti mere fizičkog sputavanja i izolacija lica sa mentalnim smetnjama i to tako da je članom 46. propisano da se fizičko sputavanje i izolacija može izuzetno primeniti kada je to jedino sredstvo da se lice sa mentalnim smetnjama spreči sa svojim ponašanjem kojim može ozbiljno da ugrozi i sopstveni život i bezbednost i život drugih lica. Ne bih više davala niti primedbe niti sugestije kada su u pitanju ova dva zakona. Želim samo da vas obavestim u ime poslaničke grupe NS da ćemo u danu za glasanje podržati oba ova zakona, jer su nam prevagnule upravo ove pozitivne strane o kojima sam govorila. Hvala.
Hvala. Imajući u vidu da je sada 17,50 časova, a mi radimo do 18,00 časova, predlažem da završimo sa radom za danas. Nastavljamo sutra u 10,00 časova. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Milorad Stošić, Branko Ružić, Đorđe Milićević i Olena Papuga. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vam da sam, pored predstavnika predlagača profesora doktora Slavice Đukić Dejanović, ministra zdravlja, pozvala da sednici prisustvuju Slavka Lakićević, pomoćnik ministra zdravlja i Radmila Ivanek, posebni savetnik ministra zdravlja. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, povreda Poslovnika. Izvolite.