Poštovana predsednice, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj direktan prenos, pre svega želim da zatražim objašnjenje od vas, gospođo predsednice. Danas je tačno 30 dana od kada sam postavio jedno pitanje određenim ministrima, vama i određenim državnim organima. Do dana današnjeg, evo 30 dana, nisam dobio odgovor na svoja pitanja i objašnjenja koja sam zatražio. Pre neki dan ovde je bio gospodin Mirko Cvetković, predsednik naše vlade, i za jedno od pitanja koje sam usput postavio on je rekao da zna odgovor, ali neće da kaže. Prošli put kada smo imali problem vezan za ta pitanja, radilo se o onom čuvenom igralištu za invalide, gospođa ministarka Marković je rekla da ona nije čak ni dobila to pitanje. Pitam vas da li ste vi gospodinu Mirku Cvetkoviću, ministru policije, ministru pravde, svim državnim organima, agencijama i organima koji se bore ili koji bi trebalo da se bore protiv korupcije prosledili pitanje koje sam ja vama postavio? Da vas podsetim, pitanje za vas je bilo, pošto ste vi u najavi jesenjeg zasedanja apostrofirali nadzornu ulogu Narodne skupštine Republike Srbije, gde ste vi, moramo to priznati, najodgovorniji, u sprovođenju zakona, šta ste vi uradili po tom pitanju i da li su ova pitanja prosleđena ministarstvima od kojih sam tražio odgovor? Ovo radim zbog građana Srbije, zato što elektronski mediji, pre svega, bojkotuju ovo pitanje i to u meni izaziva dodatnu sumnju. Od svih kojima sam uputio pitanja dobio sam odgovor od Saveta za borbu protiv korupcije, Agencije za borbu protiv korupcije i Odbora za sprečavanje sukoba interesa. Ti su odgovori nemušti, narodski rečeno, prave se ludi, ali ja, kao što znate, gospođo predsednice, ne odustajem od ovog pitanja, pogotovo što se radi o visokim državnim funkcionerima iz okruženja ili iz kabineta predsednika Tadića. Da podsetim građane Srbije da su oni od 2004. godine (sve mi se nekako čini, dolaskom predsednika Tadića na vlast) pazarili, kako narod kaže, 520.000.000 evra. Gospodinu Ljajiću, ministru za socijalna pitanja, skrećem pažnju na ovo, pošto se on susreće sa gladnim građanima i rešava njihove probleme. Kako ih rešava – tako što je taj broj gladnih u poslednjih godinu i po dana povećan, po svim analizama. Dakle, govorim o Nebojši Krstiću, o Srđanu Šaperu, o njemu posebno. Dragi poslanici, taj čovek je stavljen na listu 102 najveća Srbina u istoriji, da narod glasa! Govorim i o gospodinu Draganu Đilasu, gradonačelniku Beograda, govorim o Milici Delević-Đilas, koja je, zamislite, direktor vladine Kancelarije za pridruživanje EU. Ne bi bilo sporno to što oni imaju privatna preduzeća da ona ne posluju sa javnim preduzećima, a najviše sa Telekomom Srbije. To je ono javno preduzeće, drage kolege narodni poslanici i poštovani građani Srbije, koje je prošle godine u ovo vreme povećalo cene usluga građanima 63%. Povećane su cene usluga, 63%, koje Telekom daje u ime svih nas, jer je to državno, narodno preduzeće, vlasništvo građana. Imam osnovane sumnje da su u ova privatna preduzeća neka sredstva preko tih javnih preduzeća prelivena. Na tom spisku su i „Bežanijska kosa“, tu vam je ovo preduzeće gde su hapšeni neki direktori, tu vam je i ovo preduzeće… Znam da to nije preduzeće, nego zdravstvena ustanova, u kojoj sinoć pokazuju da imaju samo tri kreveta za obolele od gripa. Prema tome, predsednice, na vama je velika odgovornost, ivelika su očekivanja građana, da upozorite ove državne organe i ministre da odgovore na ova pitanja. Ponavljam, bez obzira na pretnje koje imam, to govorim drugi put, gospodin premijer je rekao da ću ja biti zaštićen, ne znam šta ćete vi da kažete, sigurno neću odustati od ovih pitanja sve dok ne budem dobio odgovor. Koristiću i sve rasprave u načelu, po svim zakonima po kojima se budem javio, dok ne dobijem odgovor na ova pitanja. Hvala lepo.
Gospodine Markićeviću, u raspravi u načelu ćemo se držati dnevnog reda, a što se vaših pitanja tiče, ona su prosleđena. Ažurirano je zato što u roku nije stigao odgovor i to ćemo danas ponovo učiniti. Reč ima narodni poslanik gospodin Radojko Obradović.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospođo predsednice, kolege potpredsednici, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Ljajiću, ministre, malo je pitanja po kojima ćemo se složiti u ovoj skupštini i po kojima ćemo se složiti u Srbiji. Primera radi, pre tri godine je donet Ustav Republike Srbije, a u članu 15. Ustavnog zakona kaže se da je krajnji rok za donošenje svih zakona i za usklađivanje svih zakona sa Ustavom 31. 12. 2008. godine. Član 110. Ustava takođe kaže da postoji obaveza da se donese zakon o Narodnoj skupštini. Onda čujemo tumačenje vladajuće većine da to važi samo za zakone koji postoje, odnosno da taj rok ne važi za zakone koji nisu doneti. Drugim rečima, zakoni koji nisu doneti teoretski ne moraju nikada da budu doneti. Drugi primer: Zakonom o budžetu Republike Srbije, odnosno Zakonom o izmenama i dopunama Zakona iz aprila ove godine definisan je maksimalni budžetski deficit i on ne sme da bude veći od 70 milijardi dinara. Pre više od mesec dana taj budžetski deficit je, prema zvaničnim podacima na sajtu Ministarstva finansija i na sajtu Vlade Republike Srbije, bio 74 milijarde, a sada je sigurno preko 80. Ministarka finansija je pre nekoliko dana rekla da, u stvari, taj maksimalni deficit i ne mora da bude ispoštovan u svakom trenutku. Građani Srbije, probajte da u svojoj banci, kada imate dozvoljeni minus, taj minus probijete u nekom trenutku... [[Predsednik: Gospodo poslanici, molim vas, malo tiše, zaista ne čujem govornika.]] ili probajte da u datom roku ne platite račun koji vam je stigao, pa ćete videti šta će vam se desiti. Očigledno je da se u Srbiji isti zakoni, isti propisi, čitaju na različite načine. Da li postoji išta oko čega se možemo složiti? Da li postoje bar neke stvari oko kojih se možemo složiti? Siguran sam da postoje. Evo, mi u Skupštini ćemo se sigurno složiti da je danas utorak, 3. novembar 2009. godine. Mislim da za tu stvar nije potrebno 126 glasova. Da li se slažemo oko toga? Mislim da se slažemo. Da li taj datum važi za sve u Republici Srbiji? Ne. Taj datum ne važi za Vladu Republike Srbije. Zakon o budžetskom sistemu, o kome često govorimo, koji je ministarka finansija prošle nedelje posebno isticala, poseban novi zakon, donet je u julu mesecu ove godine, zakon koji će omogućiti da se ovih 130 milijardi mnogo bolje kontroliše i da se efikasnije kontrolišu javni prihodi i javni rashodi. Taj zakon ne važi za Vladu Republike Srbije. Naime, već danas je trebalo da imamo budžet Republike Srbije za narednu godinu u Skupštini Srbije da bismo mogli da se pripremimo za njegovo usvajanje, da analiziramo svaku pojedinačnu stavku, da se ne bi desilo da onih 130 milijardi, ili nekih novih 130 milijardi, protiče mimo skupštinske kontrole. Imam jedno pitanje za predsednika Vlade gospodina Cvetkovića: gospodine predsedniče Vlade, kada će Vlada Republike Srbije početi da poštuje zakone koji važe u Republici Srbiji? Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Tomislav Nikolić ima reč. Izvolite.
Znam da je za vas i predstavnike vlasti i vladajuću većinu ovo samo jedan deo predstave, ova naša pitanja, ali moram da se obratim sada i vama, pošto sve moje pokušaje da utičem na vas da očuvate dostojanstvo ove skupštine tumačite kao pokušaj da vršim nadzor nad vašim radom. Vi ste nas juče zaista uvredili, gospođo Đukić-Dejanović, pa vas pitam dokle će da traje ova agonija Skupštine i njena zavisnost isključivo od Vlade i od ministara? Juče popodne ste nam rekli da je ministar Ljajić u zgradi i da očekujete da svakog časa uđe u salu; dobili ste informaciju da je ministar u zgradi i da ga očekujete svakog časa. Imam stenogram, nemojte da pokušavate da kažete da to niste rekli, onda ćemo da otvorimo u medijima tu raspravu. Onda se posle dve pauze ispostavilo da ministar Ljajić nije ušao u salu. Neko bi možda likovao zbog toga što nema ministara, pa nema sednice, a ja pitam gospodu ministre gde je njihov obraz i gde je njihova odgovornost prema ovoj Narodnoj skupštini? Da li je moguće da mi sedimo ovde u sali i čekamo hoće li ministar da izvoli da se pojavi u sali da brani tačku dnevnog reda za koju ga je Vlada odredila i da li iko od njih snosi neku odgovornost zbog toga što se juče nije pojavio ovde na radnom mestu i mi nismo mogli da nastavimo sednicu? Vi jutros počinjete, a uopšte ne iznosite razloge zašto ste juče prekinuli sednicu i gde su ta gospoda ministri; trojica su bila određena da brane taj zakon, ili četvorica ili petorica, ko zna koliko. Gde su oni proveli jučerašnje popodne kad nisu bili u Narodnoj skupštini Republike Srbije? To je jedna stvar. Druga stvar, 31. oktobra je bio poslednji rok da Skupština dobije predlog budžeta za 2010. godinu. Jeste li dobili taj predlog budžeta, gospođo Đukić? Jeste li pitali predsednika Vlade zašto ne poštuje zakon koji je donela Skupština Srbije, po kome je bio obavezan da nam taj predlog zakona o budžetu dostavi do 31. oktobra? Ovako gledano, sporadično, iz dana u dan, jedno po jedno pitanje se gomila. Možete vi da kažete da je to sitnica, da to uopšte nije bitno, ali to je apsolutno nepoštovanje Narodne skupštine, posebno ove većine ovde. Juče ste bili upozoreni da će hiljadu ljudi ostati bez posla, bar 10.000 ljudi bez hleba, a ovde je sedelo petoro poslanika vladajuće većine, kao da smo baš toliko bezdušni, kao da nas to uopšte ne interesuje, kao da je jučerašnji deo zasedanja trebalo da protekne u pohvalama koje ministri o sebi iznose, kako su pronašli način da Vlada radi bolje. Kada je počela rasprava i kada smo mi počeli da govorimo ono što nam je dužnost, mi iz opozicije, da nađemo šta tu ne valja, ministri su se jednostavno izgubili. Time su nas onemogućili da radimo. Kada jednog dana napišete koliko košta sednica Narodne skupštine, pa izračunate koliko je to bilo zbog opstrukcije ili ovoga ili onoga... Zašto danas nisu brujali mediji o tome da je Vlada napravila troškove juče Narodnoj skupštini i koliko je koštao ministar Ljajić, ili ministar Obradović ili onaj ministar Dinkić; koliko su juče koštali građane Srbije zato što zbog njih nije mogla da bude održana sednica? Da nisu bili u nekoj kampanji slučajno? Da ne pripremaju slučajno izbore? Da ministar Ljajić ne pravi možda još jednu stranku? Dakle, u ovoj Srbiji nešto mora da se reši. Vi ste vlast osvojili verovatno na izborima, iako ste obmanuli građane Srbije, pa je ta koalicija sastavljena i od onih koji nisu smeli pre izbora da kažu da će biti u toj koaliciji. Ali, sada su stvari potpuno jasne – ilivodite ovu državu, ili da idemo na izbore, ali nemojte vi da se pripremate za izbore, a da mi o tome ništa ne znamo. Jer, ako policija uhapsi za noć 600 ljudi, a ministar policije počne da se hvali po medijima, ispada da je on najzaslužniji. Pitam ga zašto onda skida odgovornost sa sebe kada neko pogine? Zašto onda kaže – nisam ja kriv, nego direktor policije? Dakle, moramo da znamo; ako je neko zaslužan, onda je i odgovoran. Vi ste preuzeli uloge da budete isključivo zaslužni, a odgovornost da prebacite na nekog drugog. Dakle, gospođo Đukić-Dejanović, ovo je odvojena grana vlasti. Znam da je vaša politička stranka u Vladi Republike Srbije i priznajem da bih mogao i 30 i 40% vašeg ponašanja da oprostim, da ga shvatim kao razumljivo, kao ponašanje nekoga ko predstavlja tu vlast, ali baš sto posto služenja Vladi Republike Srbije...
Zahvaljujem. Prošlo je pet minuta. Gospodine Nikoliću, da ste juče bili u sali raspolagali biste činjenicama, a činjenica je da nisam pomenula gospodina Ljajića, a imala sam informaciju da je ministar u zgradi. Gospodin Dinkić se razboleo, dobio je temperaturu i zbog toga je morao da napusti ovu zgradu. I kao lekar i predsednik Skupštine, imam puno razumevanje za nekoga ko ima temperaturu, ko se razboleo. Ocenjujem da ne treba da bude... Molim vas, nemojte dobacivati i nemojte me ometati u odgovoru koji upućujem gospodinu Nikoliću. Što se Zakona o budžetu tiče, jeste zaista obaveza Vlade da nam dostavi ovaj zakon, ali delikatnost ekonomske situacije verovatno čini sam proces donošenja predloga zakona delikatnijim nego prethodnih godina i u prethodnim sazivima, kada je takođe, nažalost, kasnio budžet. Mislim da to nije u redu, ali to je prosto jedna navika Vlade da procenjuje do poslednjeg momenta, dok nam ne dostavi budžet, sve mogućnosti i sve aspekte kako bi predlog ovog osnovnog zakona, koji omogućava praktično realizaciju svih drugih zakona, bio što kvalitetniji. Što se tiče ministra policije, koji vam je očigledno kontinuirano kost u grlu, na zadovoljstvo građana Srbije, ovo ministarstvo radi svoj posao korektno. Reč ima gospodin Vladan Batić. Gospodine Šormaz, hoćete li, molim vas, da budete malo tiši i da ne dobacujete? Molim vas, ometate rad. Gospodine Todoroviću, vi ste se uželeli neke sankcije izgleda. Reč ima gospodin Batić.
Vratite mi vreme. (Predsednik: Ne brinite, 45 sekundi duže ćete pričati.) Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pitanje za ministra Dačića. Pozdravljam akciju „Morava“, jer je narkomanija jedna od pošasti savremenog čovečanstva, a naravno i našeg društva, ali bi pravi znak da je zaista počela borba protiv korupcije i kriminala bio kada bi bio uhapšen neko od tajkuna u ovoj zemlji ili neko od nosilaca vlasti, a neko od njih ponekad svrati i u ovu salu. Onda bi to bila poruka čitavoj javnosti da je zaista počela borba protiv korupcije i kriminala. Kada već spominjem narkomaniju, pitam se zašto nije tom akcijom obuhvaćen Obrenovac, jer je droga u Obrenovcu odnela puno mladih života i zavila u crno veliki broj porodica. Takođe, kada pominjem Obrenovac, opet pitanje za ministra Dačića, jer je sada aktuelna i ova građevinska i urbanistička mafija, preprodaja stanova više puta. Evo jednog slučaja, za koji molim ministra da preko nadležnih službi i policije preduzme mere. U Obrenovcu je, u posedu jednog čoveka koji je godinama bio emigrant u Kanadi (vratio se i zove se Branislav – Brana Jovanović, ali to nije važno), napravljena višespratnica. Ispod nje je glavni kolektor toplovoda. Znači, tempirana bomba. Onda se ljudi pitaju kako je to moguće. Moguće je, jer je to sprega ljudi iz lokalne urbanističke službe, lokalnih moćnika, ljudi koji su nosioci vlasti (bili ili su i danas), koji su u stvari suinvestitori izgradnje te zgradurine, mimo urbanističkih uslova, bez plaćenih komunalija, bez plaćenog PDV-a. Ali, zgradurina je nikla. Onda su stanovi preprodati nekoliko puta, i nikom ništa. Stoji taj „čardak ni na nebu ni na zemlji“. Tužilaštvo ćuti, jer postoji odgovornost tužilaštva. Molim ministra Dačića da ispita ovaj slučaj. Kada pominjem ministra Dačića, evo još par pitanja. Jedno je: da li je ministru poznato da je u Srbiji registrovano preko 20.000 vozila sa volanom na desnoj strani? Zamislite da u Engleskoj vide da, recimo, čovek vozi autoputem automobil čiji je volan na levoj strani! Vodili bi ga u ludnicu. Ovde je to moguće. Nisu ti ljudi krivi, oni su kupovali ta vozila dve-tri hiljade evra jeftinije, a onda su na volšeban način ti automobili, koji su praktično ubice na putevima, registrovani. Sledeće pitanje: da li ministar Dačić zna da 80% vozila koja prvo prođu tehnički pregled i budu registrovana u stvari nisu ni bila na tehničkom pregledu? Preko agencija se to papirološki završava, ne provera se ispravnost, čak ni kočnica ni upravljača. Želim da se tu preduzmu neke mere. Na kraju, kako je moguće da na magistralnim putevima i putevima registrovanim za motorna vozila neprestano vidite traktore sa neosvetljenim prikolicama i, još gore, konjsku zapregu? Nigde u civilizovanom svetu toga nema, a mi, tobože, hoćemo u Evropu.
Gospodin Dragan Todorović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Slavice, ja stvarno nešto želim, ali niste pogodili šta želim. Kada bih bio maliciozan kao vi pa možda pretpostavio šta vi želite, možda bi vam se čak i svidelo. No, da se vratimo na moje pitanje, pre svega za Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, kao i pitanje Agenciji za privatizaciju. Dobro je što ste vi, gospodine Rasime Ljajiću, tu da čujete kako se arče pare građana Srbije i države Srbije. Juče sam malo iznosio, vezano za ugovor koji je potpisan sa konzorcijumom finansijskih savetnika, vezano za privatizaciju „JAT ervejza“. Plaćena je suma od 1.250.000 dinara. Ne znam tačno koliko ih ovde ima. Uglavnom se pojavljuju firme koje od početka privatizacije funkcionišu u Srbiji. Interesuje me koliko je Agencija za privatizaciju do sada dala para i gde su sve te firme učestovale kada je u pitanju privatizacija? Samo da vas podsetim, gospodine Rasime Ljajiću, recimo, Džeremi Mudi je dnevno dobijao 2424 evra, za 33 dana. Zamislite šta biste vi u vašem ministarstvu mogli da uradite sa ovolikim parama, koliko bi siromašnih moglo da se nahrani u jednom danu! Da vam ne navodim redom koliko je njih ovde dobilo samo za ovaj, jedan posao. A znate li šta se desilo sa „JAT ervejzom“? On je pred bankrotom. Tražim da nam Agencija za privatizaciju dostavi to što su oni uradili, šta su napisali, verovatno neki akt, dokument na osnovu koga možemo da procenimo da li su oni taj svoj posao uradili dobro ili ne. Možda su oni uradili dobru studiju i predložili šta da se uradi, a možda je to neko blokirao. Otkud znamo. Tražim da mi se ovo dostavi. Znači, studija koju su oni završili, vezano za „JAT ervejz“. Samo da vas podsetim, do sada je Agencija više od 200 puta angažovala raznorazne privatizacione savetnike. Zato insistiram na tome da nam se dostavi ko je angažovan, za koje firme tačno, i šta su uradili. Samo da vas podsetim, „Sosijete ženeral“ je za „Ikarbus“ dobio 1,13 miliona evra. Taj posao je propao. Za Robne kuće „BDO eksel“ je dobio 360.000 evra. „Rajfajzen investment“ je naplatio za uspešan posao, za privatizaciju "Putnika", koji je takođe propao, 2,7% vrednosti. Interesuje me koliko je to? Za privatizaciju „Jugoslovenskog rečnog brodarstva“ trebalo bi da se naplati 1,35%. Kada pogledate šta su sve ovi opljačkali od građana Srbije onda nije ni čudno gde se mi nalazimo. Za „Zastavu“ je do sada plaćeno 559.999 evra, a predviđeno je da se plati pedeset miliona evra. Aman, ljudi, dokle mislite da pljačkate Srbiju? Na šta ovo liči? Gospodine ministre, vi ste u ministarstvu koje bi trebalo da pomogne ovim ojađenim i osiromašenim građanima. Pa, kojim parama? Zašto ne sprečite krađu u Vladi? Zašto se ne pobrinete da nas ne pljačkaju na ovakav način? Je l' vi raspravljate o ovakvim papirima? Znate li vi uopšte o ovakvim papirima? Zbog toga se razboleo Mlađan Dinkić. Zato što bi morao da da odgovore na sva ova pitanja, jer je on taj koji drma i Agencijom za privatizaciju i Ministarstvom za ekonomiju i regionalni razvoj. To je, kada se malo bolje prisetim, bila delatnost i sadašnjeg predsednika Vlade. I on će doći na tapet zajedno sa Dinkićem i mislim da će nositi istu uniformu.
Zahvaljujem, gospodine Todoroviću, isteklo je pet minuta. Reč ima gospođa Gordana Čomić.
Dame i gospodo, odgovor i obaveštenje koje mi je potrebno tiče se Ministarstva pravde i oblasti rada Ministarstva pravde iz nadzora zakonitosti rada sudova. Naime, danas se u pisanim i elektronskim medijima pojavila opširna informacija da je juče bio sastanak predsednika trgovačkih sudova, na kojem je između predsednika trgovačkih sudova dogovoreno da oni neće primenjivati neke odredbe zakona. Ukoliko meni manjka informacija da je Ustavni sud doneo odluku da se neke odredbe nekog zakona stavljaju van snage, onda se izvinjavam zbog svoje neobaveštenosti. Ukoliko to nije slučaj, onda molim Ministarstvo pravde da uputi vrlo jasnu poruku stanovništvu Srbije da se nezavisnost sudstva ne može tretirati tako da sudije same odlučuju koje će odredbe kog zakona primenjivati, a koje odredbe kog zakona neće primenjivati. Ukoliko budemo imali ovakvu poruku jedne nezavisne grane vlasti u Srbiji, a ne budemo reagovali kao Narodna skupština, nas 250, koja donosi zakone, onda ne smemo da se javimo kada sledeći put sudije krivičari odluče da ne primenjuju neku odredbu nekog drugog zakona, sudije parničari ili bilo koje sudije bilo kog drugog suda koji u medijima obaveste stanovništvo da neku od odredaba neće primenjivati. Iskreno se nadam da takva odluka nije doneta među sudijama trgovačkih sudova, kao što se nadam, ukoliko jeste, da ćemo svi razumeti da nezavisnost jedne grane vlasti nikako nije neodgovornost bilo koje grane vlasti, uključujući Narodnu skupštinu. Naročito smatram da je važno da mi narodni poslanici, čija je osnovna funkcija donošenje zakona, a onda i kontrola zakona, branimo one zakone koje smo doneli i kontrolišemo da li njihove primene ima. U društvima koja se menjaju, bez obzira na to da li se menjaju po pravilima evropskih integracija ili po sopstvenim strategijama, jedan od glavnih izvora nepravde jeste selektivna primena zakona. Pripadali mi opoziciji ili vladajućoj većini, znamo da je to izvor nepravdi. U svakoj sektorskoj politici, ako imate selektivnu primenu zakona, onda građani u tom društvu kažu – država ne valja. Nije tačno da delimo odgovornost ako pripadamo vladajućoj većini ili opoziciji u kvalifikaciji stanovništva u slučaju očigledne selektivne primene zakona, ali mislim da delimo odgovornost i da moramo imati jedinstven stav ako se u našem društvu, u medijima pojavi odluka bilo kojih sudova, bilo kojih sudija, kojom oni saopštavaju javnosti da neće primenjivati neke odredbe nekog zakona. Nadam se, takođe, da se obaveštenje koje tražim od Ministarstva pravde iz oblasti nadzora nad zakonitim radom sudova neće svesti na to da je neki novinar nešto pogrešno razumeo ili da mu je pogrešno preneto. Zaista bih molila novinare, kao ključnu kritičku javnost našeg rada u Narodnoj skupštini i rada svake institucije koja se finansira iz javnih finansija, a tako i Vlade i sudova, da izuzmemo kao objašnjenje da je nastao nesporazum između onoga što je eventualno bilo na sastanku predsednika trgovačkih sudova i onoga što je u medijima preneto. Završavam svoj zahtev za objašnjenjem sa nadom da je u pitanju jedan veliki nesporazum i da će same sudije trgovačkog suda istupiti i obavestiti da je zakon jednak za sve, da se zakoni, dok važe, imaju neselektivno primenjivati i da ne može biti nijednog sudije koji će poslanicima Narodne skupštine i nama u celini dati poruku da je on ili ona odlučio ili odlučila da neće primenjivati neku odredbu zakona. Ukoliko je stavljena van snage odlukom Ustavnog suda, onda je, naravno, u pitanju druga procedura i o tome bih molila jasno obaveštenje, ako je to slučaj. Hvala vam.
Zahvaljujem. Gospođa Čomić je imala učešće kao predstavnik Poslaničke grupe ZES. Gospodin Zoran Krasić reklamira Poslovnik, i gospodin Tomislav Nikolić takođe. Prvo se javio gospodin Nikolić.
Želim da vam ukažem na više povreda Poslovnika. Najpre ste ih vi počinili u odgovoru na moje pitanje. Želim da vam kažem da ste nas juče informisali da imate informaciju da je ministar u zgradi. Molim vas da mi kažete ko vam je dao informaciju. Da li je ostao bez posla? Zatim, rekli ste potom – nije svejedno da li ministri nemaju nameru da dođu ili su u zgradi, pa pošto su u zgradi, molim vas, sačekajte još malo. Potom ste rekli: „Gospodo poslanici, zbog sprečenosti ministra da učestvuje danas u radu nastavljamo sa radom sutra.“ To je jedna stvar. Vi znate da su oni bili sprečeni, i vi nas o tome jutros ne obaveštavate. Vi sada meni govorite da ste vi lekar za Mlađana Dinkića i da on nije mogao zbog temperature juče popodne da radi, a sreo se sa Amerikancima juče popodne. Pitam vas, ako je bolestan Mlađan Dinkić, da li se to prenese odmah i na Rasima Ljajića, i na ministra Žarka Obradovića i na ministra Milana Markovića? Da li to Vladu odmah uhvati, čim je jedan ministar, da li su svi onda bolesni? To je veoma bitno. Drugo, kada ste već dozvolili gospođi Čomić da pokaže koliko je njen moral promenjen od 2001. godine do danas, od dana kada je tražila da se kazne sudije koje su po zakonu kažnjavale medije, do današnjeg dana kada traži da sudije koje kažu da neće da kažnjavaju budu kažnjavane, pitam vas zašto nismo dobili mi taj papir da je gospođa Čomić ovlašćeni predstavnik da bi mogla da postavi pitanje? Kao narodni poslanik nije mogla da postavi pitanje. Zaista ne vidim da je ona ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe ZES.
Gospodin Krasić, po Poslovniku? Dakle, gospodin Bojan Pudar me je juče obavestio da je ministar gospodin Marković još uvek u zgradi. Nakon informacija o tome da gospodin Dinkić ima temperaturu, a da je gospodin Marković napustio zgradu, imala sam sasvim uobičajenu komunikaciju sa poslanicima koji su bili u sali, obavestila ih da ćemo nastaviti sa radom danas. Što se tiče gospodina Zorana Krasića... Vi reklamirate Poslovnik, da li je tako?
Ne reklamiram ga, nego ukazujem da je došlo do povrede Poslovnika. Nemam ja šta da reklamiram to što je DOS napravio, ne daj Bože. Gospođo Đukić-Dejanović, član 27. Poslovnika je preširok, ali jasan. Sada ste sve nas doveli u jednu neprijatnu situaciju. Gospođa Čomić nije imala osnova da dobije reč – niti je predsednik poslaničke grupe, niti je zamenik predsednika poslaničke grupe. Doduše, moram da vam kažem, sve što je rekla – u pravu je. Vi selektivno, gospođo Đukić-Dejanović, primenjujete Poslovnik. Da sam ja uradio to što je uradila Gordana Čomić, vi biste meni dali jednu kaznu, drugu kaznu, treću kaznu, izbacili biste me napolje. Pošto je to uradila Gordana Čomić, to je sve prihvatljivo, normalno, zato što vi selektivno primenjujete propis i nemate tu ovlašćenje da je ona predsednik ili zamenik predsednika poslaničke grupe. Ne, ne može biti ni predstavnik. Nema ga, ne možete da pokažete taj papir, ne postoji. Ali, pošto u ovoj sali nikada ne može da se desi povreda Poslovnika od strane predsednika Skupštine, pu, pu, od potpredsednika Čomić nikada, apsolutno, zamolio bih vas da se u danu za glasanje većina izjasni da li ste vi dali reč gospođi Čomić u skladu sa Poslovnikom ili ne, te da to bude pelcer za sve buduće situacije, pošto ste se uželeli da primenjujete Poslovnik. Pošto ste se mnogo uželeli, evo vam primera do vas, sa leve strane, pa primenite taj poslovnik. Nisam zadovoljan vašim objašnjenjem jer ne možete da mi odgovorite, pošto nemate papir niti da je predsednik, niti zamenik predsednika, niti predstavnik. Predstavnik po ovoj tački dnevnog reda je Marinković. Eno ga u poslednjem redu, tamo. Ovo je deo sednice kada predsednici i zamenici predsednika poslaničkih grupa imaju pravo do pet minuta da postave pitanje za Vladu, tako da je gospođa Čomić dobila reč suprotno Poslovniku, ali je dobro rekla i upozorila vas, gospođo Đukić...
Molim vas, moja tolerantnost prema vama traje već 18, odnosno 19 sekundi. Gospođa Gordana Čomić, replika.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Tomislav Nikolić se, najblaže rečeno, neprecizno izrazio i pokušao da kvalifikuje koliko jesam ili nisam moralna u ocenama rada nezavisnih institucija i nezavisnih grana vlasti u našem društvu. Blago govoreći neprecizno. Bilo bi dobro da to što je tvrdio sa punom svešću i odgovornošću za javnu reč podnese negde kao dokaz. Nikada i nigde nisam radila ništa osim onoga što mislim da svi mi parlamentarci radimo, a to je da branimo ovu kuću koja donosi zakone. Svi zajedno je branimo. Nikada i nigde neću tražiti ništa osim nadležnosti koje imaju narodni poslanici, bili oni vladajuća većina ili opozicija. Reč sam dobila zahvaljujući narodnom poslaniku Miroslavu Marinkoviću, koji je ovlašćeni predstavnik i koji po praksi – tu je, moguće, narodni poslanik Zoran Krasić u pravu, ali nije prvi put – ovlašćuje jednog predstavnika poslaničke grupe da postavi pitanje. To se dešavalo i sa drugim poslaničkim grupama. Stojim na raspolaganju i predsednici Narodne skupštine i vama u danu za glasanje da mi izreknete meru opomene, i meni i gospodinu Miroslavu Marinkoviću, ali ne smatram da sam prekršila Poslovnik zbog toga što je pravo da se postavi pitanje iskorišćeno od strane jednog pripadnika poslaničke grupe i zbog prednosti koju imam u odnosu na ostale narodne poslanike, jer znam tačno koji narodni poslanici iz kojih poslaničkih grupa su na isti način koristili svoje pravo da ih ovlasti predsednik ili zamenik predsednika. Narodni poslanik Zoran Krasić tvrdi da je uvređen mojim postupkom. Znajući da se lako vređa, izvinjavam mu se što sam ga uvredila trošenjem pet minuta. (Više narodnih poslanika iz opozicije: Vreme.) Koristim pravo na repliku. Pravo na repliku traje tri minuta. Eto, svi ćemo naučiti odredbe Poslovnika, bez obzira na to da li ga primenjujemo ili koristimo. Zahvaljujem.
Gospodin Tomislav Nikolić, povreda Poslovnika.
Treba reći gospođi Čomić da sam bio dovoljno precizan, samo što ona ne želi, po običaju, da bude dovoljno precizna kada odgovori na ono što joj se spočitava. Dakle, gospođo Čomić, ovo je jedna tačka dnevnog reda, počela je juče; imate ovlašćenog predstavnika, nemoguće je da vi postavite usmeno pitanje. Mogli ste pisanim putem da postavite pitanje kao narodni poslanik, niste mogli da preuzmete ovlašćenje predsednika poslaničke grupe ili ovlašćenog predstavnika. Druga stvar, pripadate velikoj grupaciji koja se naziva DOS, koja je 2001. godine oprostila sve kazne izrečene po Zakonu o informisanju, vratila novac kažnjenim medijima i novinarima i pozvala sudije da se među njima izvrši lustracija na sudije koje su sudile po zakonu i na sudije koji nisu. Toj grupaciji pripadate, gospođo Čomić. Da niste u toj grupaciji, ne biste bili potpredsednik Narodne skupštine; da niste u toj grupaciji, ne biste mogli, kad god vodite sednicu, da nas maltretirate na svoj poseban način. Dakle, kada vam je lepo u toj grupaciji vi želite da budete njen član, a kada vam nije lepo ne želite da budete njen član. Samo sam rekao da je došlo do promene shvatanja o moralu kod vas, nisam rekao da je kod vas kriza morala, niti da ste promenili nešto, samo vidim da drugačije vrednujete sudije: kada ste vi na vlasti, onda tražite da potpuno poštuju zakone koje ste doneli, a u vreme kada ste bili u opoziciji od njih ste tražili da ne poštuju zakone koje je donela Narodna skupština. To je sve, gospođo Čomić. Hvala vam što mi se niste u međuvremenu obratili i pomislili da ponovo vodite sednicu, kao što ste gospodinu Krasiću. Dakle, nemate šta sa Krasićem da razgovarate dok iznosite svoj stav.
Povreda Poslovnika, gospodin Dragan Šormaz.
Mislim da je član 104. i te kako povređen, sve vreme. Između ostalog, i ja sam učestvovao u tome, priznajem i primam kritiku. Ako ste spremni da me kaznite, prihvatiću i kaznu. Jednostavno sam reagovao na pohvale koje ste rekli na račun ministra Dačića. Neke stvari treba pohvaliti, ali je čudno da je nađeno deset kilograma droge a da je sto kilograma prosuto u kanalizaciju, u celoj toj akciji. Na to sam reagovao. Gospođo Gordana Čomić, moram da vam postavim pitanje, kolege smo deset godina u parlamentu – kažete da branite dostojanstvo Narodne skupštine, kako ga to branite? Mislim da je član 104. prekršen. Pozivate se na to da sudije Trgovinskog suda nemaju pravo da rade to što rade i da nemaju pravo da ne primenjuju neki zakon, a zašto niste pozvali Vladu? Gde je budžet? Zašto niste kao poslanik vladajuće većine ustali pa rekli – gospodo, kasnite sa predlogom budžeta. Ekonomska kriza je svugde. U Poljskoj, gde je takođe ekonomska kriza, 30. septembra do ponoći mora da bude usvojen novi budžet; ako ne bude, raspušta se Skupština i ide se na nove izbore. Do ponoći je bio budžet, nije im smetala ekonomska kriza, nisu im smetale posebne okolnosti. Zbog toga mislim da nema opravdanja. Mi smo Narodna skupština i mislim da ste vi kao predsedavajuća tu takođe ugrozili pravo Narodne skupštine i zato se pozivam na član 104. Nemate zašto da pravdate Vladu, nisu dostavili Skupštini. Vaše je da kao predsedavajuća štitite Skupštinu, a ne Vladu.
Gospodine Šormaz, nemam nameru da budem portparol Vlade i prva sam među jednakima ovde. Imala sam vrlo konkretna pitanja gospodina Tomislava Nikolića, na koja sam odgovarala. Reč ima gospodin Zoran Krasić. Koji je osnov, gospodine Krasiću?
Može i replika, a može i član 104. (Predsednik: Opredelite se.) Član 104. Gospođa Čomić me nije dobro razumela. Ako sam rekao da je povreda Poslovnika, nisam tražio da se gospođa Čomić ili, ne daj Bože, vi kaznite. Meni vaša nepogrešivost strahovito politički odgovara. Nemate pojma, kada se pojavite na televiziji, šta narod priča; odmah su čisti ekrani. Nisam insistirao da se gospođa Čomić kazni, nego sam je pohvalio kako je primetila da ne valja kada se selektivno primenjuju propisi, i to ne samo sa gledišta suda, tužilaštva, Vlade, ministarstva, nego i Narodne skupštine. Prošli put ste se uželeli pa ste me izbacili, iako sam bio na mom mestu, ali to je istorijski deo. Znači, uopšte ne želim da se gospođa Čomić kazni, nego sam hteo da napravim test većine, pošto imamo virus 126, da li će onda primetiti da se omaklo vama i da je došlo do neke povrede i da niste reagovali na isti način kao u drugim situacijama. Inače, jedva čekam da krene rasprava o Rasimu Ljajiću i ovim zakonima. Zamolio bih vas da gospođu Čomić nikako ne kaznite.
Zaključujem da želite da se Skupština u danu za glasanje izjasni o tome da li sam povredila Poslovnik? (Da.) Zahvaljujem, tako će i biti. Gospođa Čomić, replika.
Narodni poslanik Tomislav Nikolić ima dilemu o tome kojoj organizaciji pripadam. Pripadam Demokratskoj stranci 20 godina i ponosna sam na to što sam članica Demokratske stranke. Pripadam političkoj organizaciji koja je strateški spremna na dogovore, na koalicije, na izgradnju međupartijskog dijaloga, na preuzimanje odgovornosti za javne poslove i na to da bude i u vlasti i u opoziciji. Način na koji ste u svojoj replici generalizovali, govoreći –vi ste tražili da sudije ne poštuju zakon, vi ste tražili lustraciju, jeste stil govora protiv koga se borim zato što predstavlja generalizaciju, a ja hoću ličnu odgovornost. Zato sam vas zamolila da mi kažete gde i kada sam tražila da se zakon primenjuje neselektivno, odnosno da se primenjuje selektivno po neke strukture ili neke interesne grupe. Kada je u pitanju Zakon o utvrđivanju odgovornosti za kršenje ljudskih prava, zakon koji se popularno zove zakon o lustraciji, taj zakon jesam potpisala, za taj zakon sam glasala i taj zakon u svojim odredbama podrazumeva zabranu vršenja javne funkcije za bilo koga od nabrojanih u odredbama Zakona o utvrđivanju odgovornosti za kršenje ljudskih prava od 1976. do dana stupanja na snagu tog zakona. Nijedna odredba tog zakona nikada nije bila primenjena i smisao tog zakona je da se utvrdi lična odgovornost svih nas koji smo na javnim poslovima. Bivajući dvadeset godina u Demokratskoj stranci, i dvadeset godina članica DOS-a, i članica ZES-a, i članica koalicije Zajedno, i članica četiri sastava Skupštine i dva sastava Skupštine Vojvodine, imam dovoljno iskustva da potvrdim sebi ono što je bio osnovni razlog zbog kojeg sam stupila u DS, a to je da menjamo društvo u kojem živimo, da završimo sve poslove koje su nam ostavili oni koji nisu hteli da se bave ozbiljnim problemima koje smo nasledili i da izgradimo društvo odgovornosti. Ne sumnjam, narodni poslaniče Tomislave Nikoliću, da vi u suštini delite sa mnom te stavove. Svaku vrstu dijaloga, uključujući i ovakvu, kroz replike, smatram doprinosom svih nas da se utvrdi lična odgovornost i da se utvrdi ozbiljnost javne reči. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Gospodine Nikoliću, ovo obraćanje je zaista bilo krajnje kultivisano. Nema uvreda, nema nejasnoća. Hteli ste pravo na repliku? Nema osnova za repliku. Povreda Poslovnika.
Povredili ste Poslovnik, zato što me gospođa Čomić zaista nije shvatila, a ni vi, čim kažete da na kultivisano izlaganje nema prava na repliku. Valjda je predviđeno da svi imamo kultivisana izlaganja, a ipak je predviđeno da imamo pravo na repliku. Ne možete da replicirate samo ako vas neko opsuje. Ako biste to čekali, onda je to teško. Dakle, kada nisam shvaćen od gospođe Čomić, moram da vam ... Najpre, gospođa Čomić je izrekla neistinu, nije tačno da nije izvršena lustracija. Na univerzitetu je izvršena. Koliko je profesora ostalo bez redovne profesure, bez vanredne, pa su na ulici? Čista lustracija je primenjena. Zakon je primenjen na univerzitetu. U sudovima ste uradili drugačije – dva-tri puta ste imali reizbore i sada imate lustraciju. Sada ćete izabrati sve sudije. Gospođo Čomić, Zakon o informisanju, za koji je traženo od strane Demokratske stranke da ne bude poštovan... Moguće je da vi kao predstavnik neke druge struje u toj Demokratskoj stranci niste bili protiv tog zahteva, ali Boris Tadić je tražio da se ne poštuje Zakon o informisanju. Ako ste vi suprotstavljeni idejama Borisa Tadića, u redu je. Možete čak da budete i naprednjak, pošto delimo iste vrednosti, samo što mislim da način na koji to ostvaruje DS nije u redu, mnogo je kriminala, mita i korupcije. Niste završili sve poslove. Još niste prodali sve što je imalo da se proda. Još nije opljačkano sve što je imalo da se opljačka. Još nismo rešili status Kosova i Metohije, a šest godina ste bežali od tog statusa, računajući da će nekako tiho da se stvori nezavisnost Kosova i Metohije. Još nismo rešili šta to u Vojvodini vi u Demokratskoj stranci zaista želite, kakav odnos Vojvodine i Srbije, da li je vaš koalicioni partner juče jasno rekao da bez osnovnih atributa koje Vojvodina kao država treba da ima nema podrške zakonu o prenošenju nadležnosti. Meni ste, kao jedna divna osoba …
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Ostojić, povreda Poslovnika.
Reklamiram, gospođo predsednice, povredu člana 104, dostojanstvo Skupštine. Mislim da polemika između gospođe Čomić, pripadnice, hajde da kažem, stranke koja se zalaže za proevropsku Srbiju, gospodina Nikolića, pripadnika stranke koja je proevropska u pokušaju, videćemo, narušava dostojanstvo parlamenta zbog toga što pričaju o zakonu o lustraciji i drugim zakonima koji se, kao, ne primenjuju ili je neko dao nalog da se ne primenjuju. Gospođo Slavice Đukić-Dejanović, podsećam vas da zakon o lustraciji postoji. Usvojen je 2003. godine. Oni koji su ga pisali napravili su ga neprimenljivim za tu situaciju, jer kada se formira lustraciona komisija od devet članova opozicija mora da da jednog. Ti koji su pisali zakon znali su da opozicija neće dati jednog i time će zakon biti neprimenljiv. Gospođo Slavice, prekinite ovu diskusiju. Ako već pominjemo lustraciju, od koje se neko ježi, a nekome je draga (ja sam onaj drugi), zakon postoji i dok se ne ukine treba da se primenjuje. Ne treba da bude predmet polemika ko je pozivao na lustraciju, a ko je protiv lustracije, nego vi kao predsednica Skupštine formirajte lustracionu komisiju. Mi smo opozicija i spremni smo da damo tog člana. Zavisi od vas i većine da li će posle šest godina od donošenja taj zakon početi da se primenjuje. Onda nećemo slušati ove polemike koje, po meni, narušavaju dostojanstvo parlamenta. Podsećam vas da je zakon o lustraciji jedan od evropskih zakona, koji nas čeka na putu. Sva normalna društva koja su izašla iz totalitarizma i idu ka tržišnoj privredi donela su zakon o lustraciji. To je deo suočavanja sa prošlošću. To što Srbija, pored tog dela koji su sve istočne zemlje obavile, ima još jedan deo, a to su ratni zločini, naš je problem, ali hajmo, završimo bar to što smo doneli 2003. godine.
Parlamentarna većina i svaka vlada imaju svoje prioritete i prave raspored sopstvenih aktivnosti po prioritetima. Gospođa Čomić, replika.
Narodni poslaniče Tomislave Nikoliću, sadržaj vašeg govora je ono protiv čega se borim. To je lakoća neodgovornosti velikih političkih tvrdnji. Rečenica koju ste izrekli glasi – Boris Tadić je naložio da se ne primenjuje zakon. Ili ćete tu rečenicu dokazati ili ćete se izviniti predsedniku Srbije Borisu Tadiću i kazati da ste u žaru razmene replika sa članicom parlamenta nepromišljeno kazali neistinu, dešava se, i nije stvar oko koje bi trebalo dalje da repliciramo. Ukoliko bi to bilo tačno, tada bi predsednik Srbije vrlo ozbiljno kršio svoja ustavna ovlašćenja. Kao što smatram da je vrlo ozbiljno kršenje nadležnosti nezavisne grane vlasti izlazak u javnost sudija koji tvrde da neke odredbe zakona, bilo kog zakona, neće primenjivati. Ne sumnjam da ste, kao strastan govornik, nepažnjom izrekli rečenicu da je Boris Tadić naložio neprimenjivanje zakona. Znam da je upravo ta strast, koja vodi političku borbu, neophodna da bi neko zaista imao podršku u javnosti, ali linija koja se ne prelazi, crta koja se ne dodiruje jeste naša sopstvena svest o tome koliki uticaj ima naša javna reč i kolika je odgovornost svih nas za javnu reč koju izričemo ovde u Narodnoj skupštini.
Gospodin Tomislav Nikolić, replika. Zaista molim da danas nakon izlaganja gospodina Nikolića počnemo sa radom.
Ne nastavljam ja ove replike. To nastavlja gospođa Čomić. Gospođo Čomić, nije Boris Tadić predsednik Srbije od Hrista do danas. Govorim vam o vremenu kada nije bio predsednik Srbije, kada je bio šef poslaničke grupe vaše stranke, pa vas molim da … Prvo, nemam šta da se izvinjavam predsedniku, predsednik treba da se izvinjava građanima Srbije. Nisam ja ovde kao narodni poslanik dužan da se izvinjavam predsedniku Republike. Onda biste vi morali da se izvinite bar ovim socijalistima ovde, pošto je za vas Slobodan Milošević kao predsednik Srbije stalno bio diktator, stalno je bio balkanski kasapin i ovakav i onakav. Da li vam je padalo na pamet da je to uvreda za predsednika Republike? Baš vas je bilo briga. Tako i ja isto sada mislim o Borisu Tadiću. Baš me briga šta će on da misli o mojim diskusijama. Gledam da ga pobedim, a ne da mu se izvinjavam.
Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Aleksandra Janković, Radoslav Mojsilović, Nikola Lazić, Milica Radović i Željko Tomić. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača ministra Milana Markovića, ministra Mlađana Dinkića, ministra Rasima Ljajića i Žarka Obradovića, pozvala sam da sednici prisustvuju i Vesna Kovač, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Zoran Martinović, državni sekretar u Ministarstvu rada i socijalne politike, Milica Dražić, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Igor Vukonjanski, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Dejan Radulović iz Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja, Željko Čurguz viši savetnik u Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo. Nastavljamo rad. Prelazimo na zajednički načelni pretres 9 - 11. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O DRŽAVNIM SLUŽBENICIMA I ODREĐIVANjU MAKSIMALNOG BROJA ZAPOSLENIH U REPUBLIČKOJ I LOKALNOJ ADMINISTRACIJI (nastavak) Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Šami, predstavnik Poslaničke grupe DSS - Vojislav Koštunica.
Zahvaljujem. Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pred nama su tri zakona koja se nekom neobaveštenom čitaocu čine sličnim, ali su zapravo po svojoj suštini potpuno različiti. S jedne strane, imamo Zakon o državnim službenicima, koji bih nazvao normalnim zakonom. Kada kažem „normalnim“ ne mislim da je idealan, on ima svoje manjkavosti. To je naprosto zakon o kome vredi raspravljati, koji se nekim, da kažem, razumnim amandmanima može i popraviti. Nešto više o tom zakonu, stav DSS-a, izneće kasnije gospodin Palalić. Što se tiče druga dva zakona, moram da kažem da ne mogu da nađem dovoljno dobar atribut da ih kvalifikujem, a da pri tom ostanem elementarno pristojan. Naime, logika tih zakona je otprilike ovakva – pada kiša i onda, umesto da otvorite kišobran da ne biste pokisli, vi doneste zakon o zabrani padanja kiše; to su ta dva zakona. Narod ima izreku, kada se nekim neadekvatnim sredstvima pokušava postići neki cilj: „Kolje se vo za kilo mesa“. Ovde se, nažalost, vo kolje ni za šta. Pokušaću da iznesem stav Demokratske stranke Srbije zašto tako mislimo. Oba zakona, i zakon o maksimalnom broju radnika u republičkoj administraciji i zakon o maksimalnom broju radnika u lokalnoj administraciji, baziraju se na nekim pretpostavkama koje su date kao deus ex machina. Kaže se – ima da radi 28.400 radnika. Izvinite, ja ne vidim nijedan razlog zašto to ne bi bilo, ne izlazi iz zakona, 27.000 radnika ili 29.000 radnika; može i 35 i 25, možemo da licitiramo koliko god hoćete. Zašto baš 28.400? Ili, ako je reč o onom drugom zakonu, zašto četiri zaposlena na 1000 stanovnika, to ću nešto kasnije da komentarišem, a ne, recimo, pet ili tri? Ne vidi se razlog, nema obrazloženja. Ne vidi se na osnovu kog postupka se došlo do tog broja. Da se razumemo, niko razuman nema ništa protiv toga da se napravi efikasna i racionalna administracija. Takođe smo svi svesni činjenice da ne možemo biti zadovoljni postojećim stanjem stvari i da tu ima mnogo toga da se uradi da bi se to na neki način dovelo u red. To je takođe neki deo puta ka Evropi, u koji se stalno kunemo. Naravno, mi ćemo kroz amandmane koje smo dali o tome pričati nešto više kada bude rasprava u pojedinostima, ali je osnovna primedba zašto baš 28.400 i zašto četiri na 1000; te brojeve niko obrazložio nije. Druga stvar se tu pominje – eto, mi hoćemo da uštedimo novac, da smanjimo potrošnju, pa nećemo baš odmah, ali to ćemo za koju godinu, je li. Hajde da vidimo malo tu računicu. Da smo dobili Predlog budžeta, po zakonu, danas bih mogao kvalifikovano da vam kažem koliki je predviđeni budžetski deficit. Pojavile su se u medijima neke informacije da će to biti oko sto milijardi dinara. Neka bude sto milijardi dinara. Da zaokružimo, to je oko milijardu evra. To je budžetski deficit. Planira se otpuštanje iz državne administracije 3.400 radnika. Neka imaju neto platu od 30.000, nemaju, ali hajde da pretpostavimo da je to 30.000 za radnika, pa je to mesečna ušteda od milion evra, za godinu dana je 12 miliona evra, ili 1,2% budžetskog deficita. Da li je to baš tako? Nije. Prvo, 12 miliona evra će se pojaviti manje u potrošnji. Država će, ako ništa drugo, izgubiti 18% PDV-a od tih 12 miliona evra. Dalje, država će morati, htela ne htela, da pokrije socijalne slučajeve koji će tu nesumnjivo nastati i da da određena davanja. Kada sve to saberete i oduzmete pitanje je da li će biti bilo kakve uštede, ne trajno, nego odmah? Vrlo često se, kada vam ponestanu argumenti, pozivate na EU, pa smo juče imali prilike da od gospodina Dinkića čujemo kako su, eto, tobož, imali na umu standarde EU. Kada smo već kod gospodina Dinkića, ja imam puno razumevanja za njegove zdravstvene probleme; i ja bih bio bolestan da sam predložio ovakve zakone. Hajde da pogledamo te standarde EU. (Milica Vojić-Marković, s mesta: Tu je pitanje da li je starija kokoš ili jaje?) Da, to je interesantno pitanje šta je starije, kokoška ili jaje. Dakle, s jedne strane, Evropska unija je nesumnjivo bogatija od nas i sigurno može da plaća više državnih službenika nego mi. Evo, daću vam jedan konkretan primer. U Nemačkoj u Bundestagu na jednog poslanika, kojih inače ima 600, dolaze četiri zaposlena u administraciji. Kod nas je broj zaposlenih u ovoj skupštini (gospođo, izvinite ako sam promašio za jedan broj) 349; neka je i 350, na 250 poslanika, dakle, znatno manje. Da li mi sada, zato što je u Evropskoj uniji standard jedan prema četiri, treba da imamo hiljadu ljudi zaposlenih u Skupštini? Verovatno ne, jer nismo toliko bogati. S druge strane, mi imamo ipak velike poslove, koje EU nema. Ako ništa drugo, u EU ne postoji Kancelarija za pridruživanje EU, a kod nas naravno mora da postoji; hiljade i hiljade različitih propisa moraju da se usaglase, konvencije i sve ono što su države EU radile devedesetih godina prošlog veka. Mi smo radili to što smo radili, sve to treba nadoknaditi. Prema tome, to su dva potpuno različita principa, naravno, jedan vuče na jednu stranu, drugi vuče na drugu stranu, koji samo ukazuju na to da ne možete u ovoj sferi direktno da se pozivate na standarde EU. Što se tiče zakona o lokalnoj administraciji, pravo da vam kažem, odredbe tog zakona naprosto vređaju zdrav razum. Već sam doveo u pitanje princip „četiri na hiljadu“, ali tu ima potpuno različitih stvari. Evo, nabrojaću neke. Prvo, postoji jedan broj poslova koji uopšte nemaju nikakve veze sa brojem stanovnika u opštini. Vi u svakoj opštini morate da imate matičara, u svakoj opštini morate da imate nekoga ko vodi računa o groblju. Potpuno je svejedno da li u toj opštini živi 3.000, 33.000 ili 333.000 ljudi, odnosno da li imate jednu sahranu nedeljno ili 100 sahrana dnevno; potpuno je svejedno, morate da imate jednu određenu službu, pa da imate. Takvih poslova mogu da vam nabrajam danas do podne. Drugo, desetak opština u Srbiji su opštine koje imaju razvijen turizam. Tu, naravno, moraju da postoje službe koje će opslužiti znatno veći broj građana od broja onih koji formalno imaju prebivalište u toj opštini. Jer, jedan broj ljudi čak mesecima, pošto ima kuće na Zlatiboru, Kopaoniku, tamo-amo, u Sokobanji, ima tih opština dosta... Juče je gospodin Balint, čini mi se vrlo ispravno, primetio da u opštinama gde je obavezna dvojezičnost ili višejezičnost to naravno opterećuje opštinsku administraciju i da tu mora da bude zaposleno više ljudi itd. Još nešto treba imati na umu. Najmanje dve trećine opština u Srbiji, draga moja gospodo iz Vlade i službenici iz Vlade, nema druge zaposlene osim onih u državnoj službi. Da li je to vama jasno? Pod državnom službom, naravno, podrazumeva se i nešto čega se ovaj zakon ne dotiče, to je prosveta, zdravstvo, policija, sudstvo i lokalna administracija. Nema drugih zaposlenih. Možda poneko, a i ti rade uglavnom na crno, po kafićima, kioscima itd. Nema ničeg drugog. To nisu male opštine od dve-tri hiljade stanovnika, nego ozbiljni gradovi, Svilajnac, na primer. Takvih primera ima mnogo. Šta ćemo sad? Da otpustimo sve te ljude? I šta onda? Da otvorimo narodne kuhinje? Zašto? Postavljam pitanje zašto? Objasnio sam vam da dobit od toga nije nikakva. Umesto toga i umesto ovakvih, opet ne smem da kažem kakvih, zakona, ne bi bilo pristojno, koji vređaju zdrav razum, nemamo ništa protiv toga da se definiše jedna normalna procedura kako doći do optimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji. S jedne strane, da ta administracija funkcioniše kako valja, a s druge strane, da se vodi računa o nekim elementarnim socijalnim elementima, o ljudima koji su možda godinu-dve pred penzijom itd., da se nađu neka rešenja, to se uvek može naći. Naravno, mnogo toga u ovim zakonima ukazuje na to da će se ljudi ocenjivati ne po njihovoj stvarnoj vrednosti, nego po nekim drugim faktorima. Bojim se da će tako da bude. Ali, čak i da to stavimo na stranu, dajte da napravimo, mi smo to kroz amandmane i predložili, videćete, o tome ćemo detaljnije pričati kad bude rasprava u pojedinostima... Demokratska stranka Srbije je predložila čak da se promene naslovi ovih zakona, da to ne bude „određivanje maksimalnog broja“, nego – postupak, zakon o postupku za određivanje broja zaposlenih u administraciji, i jedan i drugi zakon. Definiše se da se prvo pođe od toga da se vidi kakve su želje raznih faktora, počevši od ministarstava, agencija itd., da onda jedna komisija, uz obavezno učešće sindikata, naravno, vidi šta je definitivno i onda ćemo doći do broja. Da li je taj broj 28.400, 30.000, 25.000, koliko god da ispadne, neka ispadne, ali to je onda neki razuman postupak koji bi ova skupština mogla da prihvati. Na kraju da kažem da ću sam sebe da demantujem. Nekoliko puta sam prilikom donošenja raznih zakona proteklih meseci pogrešno utvrdio da je dotični zakon najlošiji od mogućeg. Međutim, Vlada me uvek demantuje, ona je u stanju da napravi još gore zakone. Zato sad više neću da kažem da je ovo definitivno najgori zakon, može se lako desiti da za koji mesec dobijemo neki još gori. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu Šamiju. Obaveštavam da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redoslednom narodnih poslanika, podnele: Poslanička grupa manjina, Nova Srbija, SPS, LDP, ZES, Napred Srbijo, DSS i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Rizi Halimiju, a gospodin Miroslav Markićević je sledeći.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre i predstavnici Vlade, u svakom slučaju podržavam ove zakone u smislu povećanja efikasnosti rada državne administracije, povećanja racionalizacije, ujednačavanja kriterijuma kod zaposlenih u lokalnom samoupravama, s tim što, naravno, ima tu dosta primedaba. Jednu ste već čuli od predsednika naše grupe, gospodina Balinta, i ona se tiče primene dvojezičnosti, odnosno višejezičnosti. Imam amandman koji ide u pravcu postojeće nepravde koja se čini određenom broju opština koje imaju veći broj ljudi koji borave u inostranstvu više od godinu dana. U Predlogu zakona za maksimalan broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi predviđeno je da se ovaj broj računa na osnovu podataka sa poslednjeg popisa obavljenog 2002. godine. Poznato vam je da je prvi put, za razliku od svih popisa u ranijim periodima, uvedena praksa da se za službeni podatak o broju stanovnika pojedinih opština ne računaju svi oni koji duže od godinu dana borave u inostranstvu. Ti ljudi, taj deo stanovništva zapravo ima intenzivni kontakt sa lokalnim administracijama, što se tiče javnih isprava i Ustavom predviđenih prava koja ostvaruju i sa organima lokalne samouprave, a naravno i sa određenim državnim organima. Te poslove neko treba da obavlja, a ovim rešenjima se apsolutno tim opštinama u kojima je ovaj broj izrazitiji... Na primer, u Preševu se radi o 27% stanovništva. Opštinska popisna komisija je tamo imala podatak – 48.000 stanovnika ove opštine, a službeni je na kraju te godine (popis 2002. godine) bio – 35.000, jer je broj ljudi koji duže od godinu dana borave u inostranstvu oko 13.000. Oni i te kako imaju posla, ponavljam, sa službenicima, uopšte, obavljaju niz poslova sa tom administracijom. To se ni do sada nije računalo kod transfera sredstava za redovnu delatnost, a sad se ovakvom praksom ove opštine dovode u neravnopravan položaj i kad je u pitanju maksimalan broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi. Kada je u pitanju problematika dvojezičnosti, poslanik Balint Pastor je dobro obrazložio problematiku dvojezičnosti. Sasvim je razumljivo da sve opštine nemaju tu problematiku i ne smemo ih onda podvesti pod jedan šablon, to treba ispraviti. Duže vreme zbog toga na terenu ima problema; ja samo to proširujem, ne samo lokalne samouprave, nego i državni organi. Uzmite, na primer, opštinske sudove, uzmite opštinski sud koji treba da sprovodi ustavnu i zakonsku normu i da jednom građaninu, pripadniku manjine, omogući da se postupak vodi pored srpskog i na albanskom jeziku. To je dvostruki posao. To je povećanje obima posla. Kakva je praksa? Da i sudije i sudovi pribegavaju jednojezičnosti, iako su tu Ustav i zakon jasni. Onda nailazimo na sledeće rešenje, na primer, kada su u pitanju Preševo i Bujanovac – stranke ne traže da ostvaruju svoje ustavno i zakonsko pravo da se postupak vodi i na njihovom jeziku. Tu nešto ne valja, nije u redu; nije moguće da baš svi žele da idu tom linijom manjeg otpora, ne žele da se, u neku ruku, zameraju sudiji, tako što će da mu otežaju postupak i što bi ga naterali da radi duplo i onda se odriču svog Ustavom zagarantovanog prava da koriste svoj jezik u toj sferi. Mislim da se radi o ozbiljnoj stvari i da u praksi ne primenjujemo ono što je u teoriji priznato, ono što Ustav predviđa, ono što je zakonom garantovano. Dalje, postoji problematika uključivanja manjina u državne institucije. Ako se nastavi sa ovakvom praksom da se ta specifičnost ne priznaje, mi nećemo, ko zna koliko vremena, omogućiti ustavno pravo na delotvorno učešće manjina u državnim institucijama, u javnom životu. Jer, praksa izgleda drugačije. Gospodin Pastor se osvrnuo na zaključke Vlade iz 2006. godine, a ja se sada pozivam na program iz 2001. godine, i savezne i republičke vlade, što je potvrđeno i ove godine u martu kada smo potpisali reorganizaciju Koordinacionog tela, koji govori o uključivanju Albanaca u državne organe i institucije. Naravno da toga nema, ako mi ne regulišemo upravo Zakonom o državnoj upravi, Zakonom o državnim službenicima tu obavezu da i manjine... Treba naći način, ne samo kroz neke propagandne mere, neke programe, nego se mora ugraditi u zakonodavnu normativu da ta obaveza društva vezana za multietničnost i u praksi bude takva. Iako se to amandmanima ovom prilikom ne može uskladiti, vreme je da ono što smo predvideli Ustavom, što smo predvideli zakonima konačno počnemo da primenjujemo u praksi. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević, a neka se pripremi gospodin Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici i poštovani građani Srbije koji gledate ovaj direktan prenos, u ime Poslaničkog kluba Nove Srbije imam da kažem nekoliko reči o predlogu zakona koji je na dnevnom redu i da otvorim mnoga pitanja. U narodu se ova dva zakona koja želim da komentarišem, o maksimalnom broju zaposlenih na lokalnom i republičkom nivou, popularno nazivaju zakoni o otpuštanju radnika. Postavlja se osnovno pitanje, koje je svojstveno svima nama ovde, pa i građanima Srbije, kod mnogih političkih i nekih drugih društvenih pitanja – zašto baš sad i zbog čega? Mislim da bi Vlada Republike Srbije, odnosno predlagač ovog zakona bio mnogo ubedljiviji da je ovaj zakon predložio među prvima po dolasku i konstituisanju Vlade. Ovako, ovo izgleda kao jedna iznuđena mera, koja proizilazi iz za sada neuspešnih pregovora sa MMF-om. Prošli put sam u diskusiji koja se ticala MMF-a želeo da vas podsetim na jednu scenu razgovora tadašnjeg ministra finansija iz vladajuće koalicije, kojoj sam ja pripadao, 2005. godine sa Poslaničkom grupom Nove Srbije. Iz pristojnosti i lojalnosti prema tom čoveku i tom razgovoru koji smo obavili neću sada da ponavljam kakav je rečnik upotrebio i šta je tada rekao o MMF-u. Uglavnom, tvrdnja tadašnjeg ministra finansija je bila da treba što pre da završimo aranžman sa MMF-om, da se ratosiljamo tih lihvara, jer oni sreće i boljitka nijednoj državi i građanima te države nikada i nigde u istoriji nisu doneli. Samo da se setimo Argentine i argentinskog scenarija. Svaka država koja ima bilo kakvo drugo rešenje izbegava bilo kakav sporazum sa MMF-om. Građanima je objašnjeno zbog čega se ovi zakoni stavljaju na dnevni red – nemamo dovoljno para. Postavlja se pitanje, da imamo dovoljno para u budžetu, da se budžet puni, kao što se ne puni, da li bi ovi zakoni uopšte bili na dnevnom redu? Mislim da ne bi. Rekao sam malopre – da je Vlada zaista mislila da deluje evropski po broju tih službenika u lokalnoj i republičkoj administraciji, ona bi to donela odmah, jer je to proevropska vlada, to je jedan od evropskih zakona. Tvrdim da para ima dosta, samo je ta tzv. društvena raspodela nepravedna. Narod dobro kaže – riba smrdi od glave, a od repa se čisti. Ponavljamo, i poslednjih devet godina, i poslednjih 20 godina i poslednjih 50 godina ista nepravda – da se kola slome na nejakima i nemoćnima. Pri tom, tu ne ubrajam ljude koji su po stranačkoj liniji zaposleni. Pred nama je danas ovde gospodin ministar Rasim Ljajić. Ako sam dobro zapamtio njegovu izjavu od pre nekoliko dana, u njegovom sektoru, dakle, sektoru socijalne politike, ima oko dve milijarde viška. Kako je moguće da je sve više gladnih, a u sektoru ima dve milijarde viška? Ili te pare nisu upotrebljene na pravilan način, ili sad želimo da budemo moderni, aktuelni i da na žrtvenik MMF-a priložimo i taj novac koji je trebalo da bude upotrebljen u socijalne svrhe? Pošto smo svedoci da su u medijima, režimskim, privatnim medijima čelnika, pre svega pripadnika kabineta Borisa Tadića, popularne floskule „iz izvora bliskih MUP-u“, iz izvora bliskih onome, ovome, pa i Nova Srbija ima neke izvore bliske MMF-u, prvi put ekskluzivno želim ovde da kažem, a neko ko je odgovoran za to neka kaže da nije istina ono što govorim. Prilikom prošlih, neuspelih razgovora sa Međunarodnim monetarnim fondom, dobro se setite, najavljeno je u medijima da su ti razgovori uspešno završeni, pa onda petnaestog dana da ima nekih problema, pa tridesetog dana da ima još većih problema, pa je 45. dana otprilike rečeno da ti razgovori nisu uspeli i da MMF nešto traži. Iz izvora bliskih Međunarodnom monetarnom fondu imam informaciju – da li je tačna, nadležni neka je potvrde, demantuju ili ćute – da je MMF zatražio smanjenje broja ministarstava. Dakle, MMF je tražio da se Vlada Republike Srbije prepolovi, da se otpusti pola ministara. Postoji samo jedna država na svetu koja ima veći broj ministarstava od Vlade Republike Srbije, to je Indija, ali znamo da Indija ima preko milijardu stanovnika. Onda su gospodin Mirko Cvetković i ministri ponudili glavu i socijalni status i život nekoliko hiljada porodica. Da li je to tačno? Na osnovu toga kako se razgovori vode i kako su ovi zakoni napravljeni imam indicija da sumnjam u to, pogotovo zato što pre neki dan na neka moja pitanja, koja su imala za cilj samo da se vidi gde su narodne pare, jer neki ljudi posluju sa javnim preduzećima bez tendera i niko ne reaguje na to... Tvrdim da ima dovoljno novca da se ne otpuste ljudi i da svi koji su gladni imaju da jedu. Ima novca, ali nekima nije dosta ni 20 miliona evra, ni 50, ni 100, ni 200 miliona evra, hoće milijarde, a narod da gladuje. Ne znam, gospodo iz Vlade, dokle vi mislite da će ovo moći da traje. Ako se usredsredim direktno na odredbe zakona, recimo, kada se radi o lokalnoj samoupravi, moram sa ponosom da pomenem grad iz kojeg dolazim, grad Čačak. Tamo je Nova Srbija na vlasti 13 godina. Ako smo hteli da zapošljavamo stranački, to smo mogli da uradimo za 13 godina. Gradska uprava je, prema odredbama ovog zakona koje se odnose na lokalne samouprave, kada se radi o gradu Čačku i opštini Topola (gde je takođe jedan potpredsednik Nove Srbije na vlasti), kako to narod kaže, u minusu. U Čačku je, mislim, minus 51. Dakle, po odredbama ovog zakona oni bi imali pravo da zaposle još 51 radnika, ali to neće moći do 2011. godine. Gde je tu pravda? Zašto u zakonu nema, neka stoji da ne mogu do 2011. godine da zaposle još jednog radnika? Zašto preko lokalnih transfera ne bude povećan tim opštinama koje su radile domaćinski, poštovale odredbe zakona koji nalaže za šta je nadležna lokalna samouprava – da bude servis građana? Zašto kažnjavamo i te opštine? Da li neko razmišlja o 40 nejnerazvijenijih opština, koje zahvataju trećinu teritorije Republike Srbije? Pre neki dan ovde ministarka nije htela da ih primi. Predsednicima opština iz svoje stranke je rekla – idite kući, to ćemo nekako rešiti. Zar to nije selektivnost? Zar to nije politička diskriminacija, zašto što je neki predsednik opštine iz druge stranke, za njega nema transfera? Gde je tu solidarnost? Moramo imati solidarnost prema nerazvijenim područjima. Sticajem raznih istorijskih okolnosti ili zbog geografskog položaja neke opštine su ostale nerazvijene tokom decenija i vekova, ne zato što su tamo ljudi manje pametni od nas iz Beograda, Čačka ili Topole, nego zbog sticaja nekih istorijskih i geografskih okolnosti. Moramo da pomognemo tim ljudima. Nikoga ne interesuje... Evo, danas ovde gledamo kroz prozor, počeo je sneg. Zima dolazi pre nego što smo se svi nadali. Šta će ti ljudi da rade, kad oni ne mogu da isplate osnovne funkcije, odnosno plate za osnovne funkcije u tim opštinama? Zakon samo treba doneti, da se ponudi MMF-u – mi nešto radimo, nešto štedimo, dajte te pare. Mi još uvek ne znamo, u stvari, šta je predmet tih pregovora, zato što niko, ni predsednik Vlade ni nadležni ministri, nije došao u parlament od početka razgovora sa MMF-om da kaže – državna kasa je u takvoj i takvoj situaciji, ekonomska situacija je takva i takva; ima i objektivne i subjektivne krivice, odnosno nečega za šta Vlada nije kriva, a to je ekonomska kriza, i da tu odgovornost zajedno podelimo ovde. Zar vi mislite da ovde nema ljudi u opoziciji koji bi podržali nešto što je u interesu građana? Ali, vi morate da dokažete da radite u interesu većine građana Srbije, a ne za pojedinca. Pojedinci u svoj ovoj krizi prihoduju stotine miliona evra. Gospodine Ljajiću, da li vas to boli? Prihoduju. Zašto vi kao ministar za socijalnu politiku ne napravite agenciju sa 11 zaposlenih, kao Srđan Šaper, koji je sad stavljen među 102 najveća Srbina u istoriji, sa Karađorđem, sa Nikolom Teslom, sa Pupinom, da ovaj jadan narod glasa? Sa parama koje su ovom narodu uzete, preko javnih preduzeća isisane iz budžeta. Zato mi imamo u elektronskim medijima ovo što imamo. Ovo što pričamo u direktnom prenosu ne mogu da ukinu, sem da isključe i da puste neke bicikliste. Ali, nema. U kulturnim i civilizovanim zemljama, sa vladama solidarnim sa građanima, kako u ovom trenutku žive, bila bi specijalna emisija. Kako je moguće da neko stotine miliona evra prihoduje? „Telekom“, to je ona firma, gospodine Ljajiću, da vas podsetim, koja je prošle godine u ovo vreme povećala građanima cene usluga za 63%, a iskazala dobit od 120.000.000 evra. Sumnjam da su se te pare prelile u privatne džepove tih ljudi. Samo vam dajem jedan primer, gde ima dovoljno novca da se nađe, da ne bude više praznih tanjira u Srbiji. Hvala lepo.
Gospodin ministar Rasim Ljajić. Samo se prijavite, molim vas, gospodine ministre. Izvolite, gospodine ministre, imate reč.
Bez namere da polemišem sa poslanikom Markićevićem, želim samo nekoliko pojašnjenja da dam. Pre svega, što se tiče te dve milijarde viška koje spominjete, rekao sam da ćemo uštedeti dve milijarde u odnosu na budžet 2009. godine. Od toga, milijardu i po zato što ćemo promeniti zakon na osnovu kojeg će se menjati osnova za utvrđivanje porodiljskog odsustva, i još petsto miliona dinara na poziciji materijalnih troškova (dakle, reprezentacija, telefon, smanjenje ugovora o radu). To su te dve milijarde, koje nisu višak, već će biti uštede u odnosu na budžet iz 2009. godine. Što se tiče MMF-a, mogu vam reći da sam u nekoliko navrata u toku ovih, a i nekoliko prethodnih pregovora imao prilike da razgovaram i nijednom nije bilo govora o nekim predlozima koje ste vi navodili, a koje je MMF, navodno, iznosio. Međunarodni monetarni fond je došao sa svojim predlogom da bismo povećanjem PDV-a uspeli u velikoj meri da postignemo rezultat kojim bi se umanjio budžetski deficit, naglasivši da to nije njihov ultimativni predlog ili stav, već mera za koju oni smatraju da je dovoljno kredibilna i da će u kratkom vremenskom periodu dati rezultat, ali da će prihvatiti svaku meru Vlade Republike Srbije ukoliko se na adekvatan način obrazloži i ekonomski potkrepi. Da li je ovo iznuđena mera? Verovatno ste u pravu. Jeste iznuđena mera, ne zbog pritiska MMF-a, već zbog činjenice da nijedna vlada od 2000. godine nije radila ovo što znamo svi da mora da se uradi. Verovatno je ova kriza bila razlog da se krene sa realizacijom onoga što je neophodno. Da li su kriterijumi najbolji? Bilo koji kriterijumi da su utvrđeni, oni bi bili razlog za polemiku. I opravdanu i neopravdanu. Ali, od nečega se moralo krenuti. Slažem se sa vama u potpunosti da ceo proces mora biti izveden tako da bude što socijalno opravdaniji, ukoliko je to moguće, da ti ljudi ipak dobiju i zadovoljavajuću otpremninu i mogućnost da nađu novi posao. Ovo jeste tema gde možemo polemisati do sutra, jer ovo niko ne voli da radi. Ovo je krajnje nepopularno, što se uopšte na ovakav način govori o otpuštanjima, kako ste vi rekli, da je to zakon o otpuštanjima. Naprosto, negde se crta morala podvući. Ova vlada je odlučila da uđe u taj posao, ma koliko on politički bio osetljiv, nepopularan, jer se radi o sudbinama ne samo ovih ljudi, već njihovih porodica, a to nije mali broj.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospodine Markićeviću, imate još jedan minut.
Želim repliku gospodinu ministru.
Izvolite.
Gospodine Ljajiću, zaista nemam želju da se sa vama ovde sukobljavam ili polemišem, ali moram da primetim da ste vi preskočili da komentarišete ono glavno što sam hteo; možda sam bio nejasan. Vi ste sami govorili da ima 300 državnih sekretara u ne znam koliko ministarstava. Lakše bi građani progutali ovo da kažete... Lakše bismo mi kao opozicija ovo prihvatili, da ste vi dali primer kao ministar. Možda ne vi lično. Vi znate dobro sa čime se susrećete kada idete po Srbiji i pokušavate neke probleme da rešite. Usput napravite još poneku stranku, ali dobro, sve je to politika. To vas pitam. Zašto vi niste seli u Vladi i rekli – ljudi, 28 ministarstava, 25 ministarstava; mi smo najveća Vlada, 300 sekretara, 500 pomoćnika, 5.000.000 savetnika. Zašto to niste uradili? Vi izbegavate odgovor na to. Možda vi niste najodgovorniji, možda su vas zato i poslali ovde, jer vi devet godina svesno prihvatite ulogu neke žrtve u raznoraznim teškim političkim situacijama. Ali, to je vaš izbor, sami ste hteli ovde da dođete. Oni koji je trebalo da dođu ovde nisu došli danas, i dva puta nemamo sednice. Koliko to košta? Koliko je tu praznih tanjira moglo ...? Kada javnost i mediji znaju da opominju poslanike, s pravom, da se uozbilje, sada bi trebalo da isto to rade i sa ministrima. Ni u jednom elektronskom mediju nema komentara o tome da ministri nisu došli. Insistiram na ovome. Ne želim, zaista, polemiku sa vama. Zašto ne objasnite zašto se nije smanjio broj ministarstava, broj državnih sekretara? Pobrali ste političke poene kod građana Srbije, jer ste to jasno govorili. Jeste li vi to iskreno govorili tad ili sad, šta sada mislite? Hajde da ovo skinemo sa dnevnog reda, da dopunimo, da se smanji broj ministarstava na pola, sasvim je dovoljno. To ste i vi sami rekli. Hajde da uradimo to i da bude lakše nekim građanima. Pogotovo što tim ministrima nećemo morati da damo otpremnine. Znate, kada jedan ministar izgubi ministarstvo, ionako mu mandat traje dve-tri godine, a kada neko izgubi posao u nekoj opštini ili republičkoj administraciji, izgubio ga je za ceo život. Vidite da to nije isto. Dokažite ono što ste govorili pred svim građanima Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Rasim Ljajić ima reč. Izvolite.
Lako ću se složiti sa vama da je Vlada preglomazna i da treba da bude smanjena. Nažalost, imam četiri poslanika u ovom parlamentu; kada budem imao više i veći uticaj, moći ću da na drugačiji način utičem da ta vlada bude daleko manja. Što se tiče broja državnih sekretara i pomoćnika, kada je Vlada usvajala predlog ovog zakona donela je istovremeno i zaključak i preporučila svim ministarstvima da predlože racionalizaciju broja državnih sekretara i pomoćnika. Rekao sam i sam da imam suviše državnih sekretara i pomoćnika i da sam napravio plan, te da ću imati ubuduće dva državna sekretara i četiri pomoćnika i da ću to predložiti Vladi.
Zahvaljujem. Gospodin Miletić Mihajlović ima reč.
Poštovana predsednice, članovi predsedništva, gospodine ministre, saradnici ministarstava, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa SPS - JS svakako će podržati ove zakone, pre svega iz razloga što svaka predimenzionirana administracija nije u interesu građana, države ili lokalnih sredina. One moraju da budu dobro organizovane, efikasne, dovoljno jeftine, jednom rečju - optimalne. S druge strane, to će svakako doprineti stvaranju pretpostavki za kreiranje razvojnih gradskih i opštinskih budžeta. U svakom slučaju, stvari će ići u nekom drugom pravcu. Međutim, i ranije sam govorio o jednom drugom aspektu, a taj aspekt je ovde isplivao u svojoj punoj veličini. Reč je o onom stalnom stanovništvu koje se uzima kao kriterijum za određivanje određenih parametara na osnovu kojih jedna lokalna sredina ostvaruje svoje pravo, bilo da je reč o visini transfera, bilo da je reč o broju zaposlenih u lokalnoj administraciji, bilo da je reč o broju sudija, o broju zaposlenih u zdravstvenim ustanovama itd. Problemi nastaju 2002. godine kada se, na osnovu preporuke (naglašavam - preporuke) međunarodne zajednice, računa broj stanovnika koji su ovde nastanjeni, a ne onih koji su na privremenom radu u inostranstvu. Ovaj problem je naročito veliki u istočnoj Srbiji u mnogim opštinama, pre svega u opštinama koje su zaostale, koje imaju slabu materijalnu osnovu, koje nemaju pretpostavke za dalji razvoj, za zapošljavanje, koje imaju negativnu stopu priraštaja, iz kojih veliki broj ljudi odlazi ka većim centrima. Konkretno, opština iz koje dolazim, Petrovac na Mlavi, ima jednu trećinu stanovnika koji su na privremenom radu u inostranstvu; nekih 12.000 ljudi se ne broji, kao da ne postoje. Rekao bih da su nepriznati stanovnici opštine Petrovac na Mlavi. Još je teža situacija u Negotinu i u nekim drugim opštinama na istoku Srbije. Ovo moje ukazivanje nije stvar opozicionog ili pozicionog delovanja; to je suštinski problem, sa kojim se moramo suočiti. Gospodine ministre, uzdam se u snagu vašeg autoriteta, da se u određenim prilikama kada se o tome razgovara u Vladi ovo pitanje ozbiljno razmotri. U konkretnom slučaju, lokalna administracija i te kako opslužuje ovih 12.000 ljudi. Reč je o ljudima koji plaćaju poreze. Recimo, poreska odeljenja koja su formirana u opštini naplaćuju porez na imovinu fizičkim i privatnim licima, gde je svakako i ovih 12.000 ljudi. Naplaćuju komunalne takse, naplaćuje gradsko građevinsko zemljište, a vlasnici gradskog građevinskog zemljišta su i ovi ljudi. Kada su u pitanju sve druge usluge koje se tiču urbanističkih uslova, davanja dozvola, izvoda iz matične knjige rođenih, državljanstva, raznih overa, administrativnih taksi itd., lokalna administracija u jednakoj meri opslužuje i ove građane. Da stvar bude gora, ti ljudi su u biračkom spisku, imaju svoje stalno prebivalište u svojoj opštini, a opštini se priznaje manji broj stanovnika nego što ih ima na biračkom spisku. To je zaista veliki apsurd. Svakako, to utiče i na druge parametre koji su značajni, npr. na visinu transfera. Kada je reč o tome, tu imamo voluntaristički pristup – u određenim momentima se uzima ovakav reper, kao jedan kriterijum, a u drugim momentima se nalaze drugi razlozi, možda i politički, da se ti transferi uvećavaju itd. Da li je moguće da se na osnovu jedne preporuke zapadnih zemalja učini jedan takav rez, jedan takav pristup koji još više osakaćuje, u krajnjoj liniji dovodi do nepovoljne situacije te lokalne sredine i unižava, da tako kažem, te stanovnike? Oni donese ogroman novac i čine značajnu stavku u stvaranju deviznih rezervi ove zemlje, a nepriznati su, kao da ne postoje. Naravno, sa ovim problemom se suočavaju i državni organi, nije reč samo o lokalnoj administraciji. Znate li koliko problema ima samo MUP prilikom izdavanja javnih isprava, što je sada u toku? Mi smo, kao lokalna sredina, učinili napor da stvorimo bolje materijalno-tehničke uslove i pomogli MUP-u da bi opslužili te građane koje država ne priznaje. Taj parametar od četiri na hiljadu nije sporan. Po nama, može da bude i manji, ali je sporan način računanja broja stanovnika koji se uzima prilikom određivanja određenih prinadležnosti koje pripadaju lokalnoj samoupravi. Mislim da ovakav pristup, koji se ne tiče samo ovog zakona, već se tiče i drugih zakona, drugih zaključaka, odluka itd., nije u saglasnosti sa Zakonom o ravnomernom regionalnom razvoju i regionalizaciji Srbije, koji ima za cilj ujednačavanje tih regiona. Ovakav pristup apsolutno ide u dijametralnom, u drugom pravcu u odnosu na ono što je duh Zakona o ravnomernom regionalnom razvoju. Svakako, kao poslanička grupa učinićemo sve da se ovim pitanjem pozabavi i Asocijacija gradova i opština i da, pre svega, inicijativu u svoje ruke uzmu opštine koje su suočene sa ovim problemom. Radi se o stvarnom broju stanovnika, koji daju značajan doprinos i državi i lokalnim sredinama. Ovde nije reč o fiktivnim stanovnicima koji su došli samo iz nekih razloga da se prijave, ovde je reč o ljudima koji imaju ogroman novac i ogroman uticaj, i to moramo drugačije rešiti. Nadam se da će ovakvo razmišljanje naše poslaničke grupe i ukazivanje na ovo stići i do ušiju ministra Dinkića, ministarke finansija Dragutinović i ostalih ministara, koji će učiniti da se pitanje onoga što pripada tim opštinama, koje su zaista u teškoj situaciji zbog ovog problema, na pravi način reši. Ovim se favorizuju drugi, veći centri, gde imamo veći priliv. Ni studenti koji odlaze iz naših sredina u veće gradove neće se računati u broj stanovnika; davaće uvećane norme za razne stvari, pa i za uvećanje administracije u većim gradovima. Zahvaljujem se na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, a neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Marinković.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, koleginice i kolege, iako od svog osnivanja traži da ova država manje troši i da bude štedljiva, Liberalno-demokratska partija ne može da prihvati ovaj zakon i da glasa za njega, jer je ovaj zakon udar na srednju klasu. To može da izgleda čudno jer tražimo smanjenje javne potrošnje, ovo je naizgled smanjenje javne potrošnje, pa nećemo da glasamo. Nije čudno. Ja ću samo zbog građana nekim brojkama pokušati da pokažem koliko ovaj zakon nije ono što je ovoj zemlji potrebno. Pre neki dan ministarka Dragutinović je rekla da se ne zna kako se troši 130 milijardi dinara; 130 milijardi dinara je, otprilike, budžetski deficit za ovu godinu. To je 4% bruto društvenog proizvoda. To je ogromna suma. Prevedeno u evre, to je oko milijardu i četiri stotine miliona evra. Efekti ovog zakona, ako se, recimo, ovih osam hiljada ljudi otpusti i ako oni imaju prosečnu bruto platu od 60.000 dinara na godišnjem nivou, jesu oko četiri stotine osamdeset miliona dinara ili nešto više od pet miliona evra. Uporedite ovih 130.000.000.000 dinara ili 1.400.000.000 evra i ovih 480.000.000 ili pet miliona evra. To je 0,4, to je 250 puta manje nego ono što odlazi u nečije džepove, u korupciju ili, na kraju krajeva, u prave stvari, ali država nema uvid. Javne finansije u Srbiji imaju mnogo tajni. Dok je tako, ovaj narod će plaćati skupu i neefikasnu državu. Liberalno-demokratska partija je još proletos podnela ovom parlamentu predlog zakona o smanjenju broja ministarstava na 12. Ni reči o tome od Vlade. S druge strane, upoređuju broj zaposlenih u jedinicama lokalne samouprave u ovom zakonu sa evropskim prosekom i iz toga izvlače paralelu, ali nisu uporedili broj zaposlenih u ministarstvima, broj ministara sa nekakvim prosekom u Evropi, i narod to zna. Zato mislimo da je ovo napad na srednju klasu, a neće doneti efekte kakvi su Srbiji potrebni, zato što je naprosto ovde sve skupo, država uzima koliko joj treba, a treba joj mnogo zato što je to, na kraju krajeva, i cena ove koalicije. Zato je ovaj zakon samo parcijalno, delimično rešenje, a na kraju ću pokazati na nekim primerima da je i prilično površno urađen. Nije se dirnulo u javna preduzeća, i to je problem. Javna preduzeća, šest javnih preduzeća, NIS, EPS, JAT, Rudnik Vreoci (ne, Telekom ima dobitak), prošle godine su zabeležila gubitak od 650.000.000 evra. Samo prošle godine. U poslednjih nekoliko godina gubitak dostiže skoro četiri milijarde evra. To će nekada pasti na teret, kada dođe do privatizacije; država će uzeti dugove da bi dobila veću cenu i to će plaćati građani Srbije. Mi, gospodo, stojimo pred dilemom da li ćemo mi plaćati veće poreze ili naša deca. Neko hoće to da prevali na našu decu; mi iz LDP-a želimo da to ova generacija, koja je dovela zemlju dovde, odradi. Mi smo vam predlagali sveobuhvatne mere, predlagali smo plan. Jesmo za smanjenje javne potrošnje sa sadašnjih 46, za jedno četiri godine, na ispod 40, a ako Bog da i na 36. To nije samo oduzimanje stečenih prava, to je i razvoj, jer se udeo javne potrošnje smanjuje, iako raste privreda. Ali, vi niste spremni za takav jedan plan, sveobuhvatnu viziju toga, nego ste izvukli ovo, ostavili javna preduzeća. Uporedite efekte ovog zakona u odnosu na gubitke u javnim preduzećima: prošle godine, podsećam, 650 miliona, a efekti ovog zakona, sa osam hiljada zaposlenih, uz prošlu platu od 60.000 bruto, pet miliona. Nema ovde iskrenosti u nameri da se smanji javna potrošnja. Da je bilo iskrenosti, vi biste već prihvatili naš predlog da Vlada ima 12 ministarstava. Ovo je foliranje pred Međunarodnim monetarnim fondom. Možda ćete ih u ovoj situaciji, kako da kažem, prevariti, jer oni nisu toliko radi da teraju mak na konac u ovoj ekonomskoj situaciji, ali država Srbija, građani Srbije i srednja klasa od ovoga koristi neće imati. Hoćemo sveobuhvatan reformu javnih finansija. Hoćemo reformu javnih preduzeća. To je kamen-temeljac partijske države. Ti činovnici koje ćete otpustiti ovim zakonom nisu suština te partijske države i partijske hidre, u šta se pretvorila ova država ili ova administracija u ovih... Ne interesuje me šta je bilo pre 2000. godine, ali vi ste, gospodine Ljajiću, uz svog kolegu Tomicu Milosavljevića, u svim vladama od 2000. godine. Sve što imate da zamerite, zamerite sebi i onima sa kojima ste bili u Vladi. Mi mislimo da ima nekih rešenja u ovom zakonu... Recimo, u analizi 145 opština rekli ste da 35 jedinica lokalne samouprave ne moraju da otpuštaju jer imaju manje, ali ste im članom 10. „zakucali“, oni sad ne mogu više da zaposle, čak do četiri na hiljadu ne mogu da dođu. Vi ste kaznili one koji su se domaćinski ponašali, a s druge strane, nekim koalicionim partnerima koji su rekli da neće da otpuštaju dali ste pravo da ne otpuštaju, a da plaćaju to iz sopstvenih prihoda. Recimo, imate bar dva predsednika opštine u koaliciji. To znači da će građani tih opština plaćati veće komunalne usluge da bi se taj višak zaposlenih u tim jedinicama lokalne samouprave finansirao. Kada su u pitanju ovi predlozi zakona, najviše im odgovara jedna narodna poslovica koja kaže – seci uši... Neću je završti. Zbog toga LDP za ovo parcijalno rešenje ne može da glasa, u ime srednje klase; a jesmo za smanjenje, kada budete spremni za sveobuhvatni plan, rado ćemo vam pomoći. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Marinković, a posle njega narodni poslanik Zoran Mašić. Izvolite.
Sasvim ću kratko. Uvažena gospođo predsedavajuća, u svom jučerašnjem izlaganju sam uglavnom rekao ono što sam mislio. Međutim, u potpunosti bih se složio sa kolegom iz Petrovca na Mlavi, pogotovo što se tiče ovog zakona o racionalizaciji i smanjenju broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi, i tog parametra na osnovu koga je obračunavano koliko ljudi može biti zaposleno, odnosno koliko će ostati. Opština iz koje dolazim, opština Svilajnac, već je izvršila racionalizaciju, a sada smo, po ovom, došli u situaciju da se veći broj ljudi mora otpustiti. Međutim, realno gledano, imamo sedam i po hiljada ljudi koje opslužujemo. Tokom letnjih meseci opštinska uprava je radila i subotom i nedeljom da bi im omogućila da dobiju dokumenta koja su sada u fazi zamene. Molim nadležno ministarstvo da to ima u vidu i da iznađe mogućnosti da ovaj proračun (slažemo se da bude četiri promila) bude obračunat u odnosu na realan broj koji postoji. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Zoran Mašić, a posle njega narodni poslanik Đorđe Milićević.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre i saradnici iz ministarstava, ispred Poslaničke grupe Napred Srbijo kratko ću izneti naše stanovište i viđenje ovih zakona i njihovih efekata, pre svega u odnosu na budžet i racionalizaciju u tom smislu. Kada govorimo o racionalizaciji, moja prva zamerka ministrima koji su juče ovde obrazlagali jeste da je trebalo ipak konkretnije reći i nama poslanicima a i našoj javnosti šta je primarni razlog za donošenje ovih zakona i sprovođenje racionalizacije. Jer, ova vlast, u ovakvom ili onakvom obliku, u suštini ovom našom državom vlada od 2000. godine i nije ozbiljno ušla u ovaj posao. Iako je u proteklom periodu bilo pokušaja, 2002. i 2004. godine, da se uđe u racionalizaciju javne uprave, državne uprave i lokalnih samouprava, ostalo je samo na odlukama. Iz godine u godinu povećavan je broj izvršilaca i zaposlenih radnika u tim državnim institucijama, i na nivou Republike i u lokalnoj samoupravi. Trebalo je jasno da se kaže ovde da je pod pritiskom MMF-a, sa zahtevom da se uđe u jednu ozbiljnu racionalizaciju i budžetsku štednju, po hitnom postupku Vlada usvojila predloge ovih zakona, pre svega o racionalizaciji u lokalnoj samoupravi, ali i u državnoj upravi. Pod pritiskom smo naterani da donesemo zakone koji će u suštini podrazumevati gubitak posla za određen broj građana, a s druge strane, pre samo godinu i po dana je pompezno najavljivano povećanje zaposlenja i nikako nije pominjana mogućnost otpuštanja u državnim službama. Većina naših građana je bila ubeđena (takvo je i danas ubeđenje) da onaj ko je zaposlen u državnom sektoru, u državnoj službi ima obezbeđen posao od zaposlenja pa do penzije; međutim, vremena se menjaju. Ova vlast će, nadam se, ne samo doneti ove zakone, nego ih i sprovesti. Imam skepsu da će ovi koji su predložili ove zakone to i sprovesti; samo pod pritiskom MMF-a mi zadovoljavamo formu, donosimo zakone, ali će implementacija i sprovođenje sigurno ići teško. Dobre volje nema, jer da je ima, pre svega od strane ministarstava i ministara koji su se ovde pojavili, onda bi trebalo da oni ovde svima nama i našoj javnosti kažu – evo, u ovoj našoj vladi, državi ili državnoj upravi ima 239 državnih sekretara i pomoćnika ministara; kao Vlada, kao prvu meru racionalizacije predlažemo da se od 100 i nešto pomoćnika ministara u svim ministarstvima smanji broj pomoćnika na taj i taj broj, na polovinu; i broj državnih sekretara, kojih je oko stotinjak, smanjićemo takođe na polovinu. Onda bismo i građani i ja mogli drugačije, ozbiljnije shvatiti ovo što nam ovde ministri obrazlažu i brane. Svaka čast gospodinu Ljajiću, on je i danas ponovio, a slušao sam i čitao i neke njegove ranije izjave, da se zalaže da se u sopstvenom resoru smanji broj državnih sekretara, ali nemojmo stavljati glavu u pesak i prenebregavati činjenicu da u svakom ministarstvu ima viška i državnih sekretara i pomoćnika samo zbog potrebe održavanja kohezije koalicione vlade. Jednostavno, stranački zahtevi su da svaka stranka ima svog državnog sekretara i pomoćnika, ali nisu samo ti ljudi u pitanju, nego i servis ljudi koji opslužuje te ljude, od šofera preko sekretarica itd. Nama je ovde prezentirano da će prvo od Vlade krenuti ta racionalizacija. Zatim, za agencije koje su osnovane u ovim proteklim godinama, kojih ima preko 100, ovde se deklarativno u predlogu navodi da će se smanjiti broj izvršilaca u agencijama i da će se neke čak i gasiti, one čije se nadležnosti preklapaju sa ministarstvima. Ali, to je samo deklarativna izjava, bez konkretizacije; oni koji obrazlažu ove zakone nisu rekli – sagledali smo, ove agencije su bespotrebne, ugasićemo ih, to je toliko izvršilaca i to će podrazumevati to i to. Mi to nemamo. Dalje, javna preduzeća ostaju kao velike aglomeracije zaposlenih u javnom sektoru, one nisu dotaknute i nema najave kada će se tu ući u racionalizaciju, kao i druge ustanove koje se finansiraju iz budžeta. Samo je spomenuto da se to odlaže za neka kasnija vremena, a poznato je, strani činioci nam na to ukazuju, a i naša javnost zna, da imamo viška zaposlenih i u zdravstvu, i u obrazovanju, i u pravosuđu, i u MUP-u itd. Trebalo je reći konkretnije kada će se i u tim javnim sektorima prići racionalizaciji. Kada su u pitanju kriterijumi za otpuštanje u lokalnim samoupravama, ovde su neke kolege rekle da nisu korektni, da ne može biti broj stanovnika osnovni kriterijum, da je trebalo da se uzme u obzir i veličina teritorije na kojoj egzistira opština, privredna aktivnost u toj opštini ili lokalnoj samoupravi, obim posla u lokalnoj samoupravi. Na osnovu onoga što je juče gospodin Dinkić rekao, recimo, opština Sjenica je jedna od opština gde ima viška zaposlenih u državnoj upravi. Pre nekoliko dana sam spomenuo da je Odbor za poljoprivredu držao jedan sastanak tamo pre dve-tri nedelje. Svi smo bili zgranuti i poniženi i došli smo iz Beograda da čujemo da na početku sezone u 50% škola, predškolskih ustanova i zdravstvenih ustanova nema energenata za grejanje, da đaci donose po naramak drva, da 14 sela ili naselja na Pešterskoj visoravni nema još struju. Sada će u toj opštini neki ljudi koji imaju kakav-takav posao morati da ostanu bez posla. Mislim da to ova vlada ne sme sebi da dozvoli, da je trebalo i neke poštenije kriterijume uzeti u obzir, u smislu racionalizacije. Samo sam izneo ovu opštinu, za koju smo čuli kakvo je stanje. Na kraju, ekonomsko-finansijski efekti su takođe sumnjivi. Ovde nije nigde rečeno koliko će to biti umanjenje budžeta u 2010. godini, ako bude otpušteno 3.400 ljudi u državnoj upravi i oko 5.648 u lokalnim samoupravama, koji je to finansijski efekat već u ovoj, 2010. godini i u narednim godinama. Ministar Marković je u aprilu ove godine rekao da se zbog smanjenja budžeta rebalansom u poziciji Ministarstva za lokalnu samoupravu od 1,1 milijarde dinara nije moglo tada ući u racionalizaciju. Znači, po tome što je rečeno, smatra se da je to neki minimalni iznos koji treba da bude utrošen za isplate otpremnina radnicima koji će ostati bez posla. Možda je to i veći iznos, ovde nijedan ministar nije spomenuo koja je to cifra koja će se izdvojiti iz budžeta za isplatu otpremnina i kolika će biti ušteda na zaradama. Na kraju, i ekonomisti koji podržavaju vladajuću koaliciju ili joj pripadaju, neki naši vodeći ekonomisti, takođe su skeptični da će efekat koji se ovim zakonima želi postići biti ostvaren. Čak je jedan od njih rekao - da se otpusti i svih 30.000 ljudi koji rade u državnoj upravi, to ne bi bila značajna i respektabilna ušteda. Prema tome, moramo imati pošteniji odnos prema našim građanima i zakone koje predlažemo jasnije obrazložiti, jer mislim da će, ako ništa drugo, narodu biti jasno šta moramo da radimo i pod prisilom drugih i, s druge strane, šta je ova vlast obećavala a kako sprovodi svoju vlast. Toliko. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, na osnovu člana 93. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kada govorimo o racionalizaciji državne uprave i lokalne samouprave, čini mi se da je Vlada prvo trebalo da pođe od sebe, jer to je dobar primer, dobra poruka građanima da se zaista želi racionalizacija. U ime DHHS-a pre više od četiri meseca sam predložio izmene i dopune Zakona o ministarstvima kojima bi se broj ministarstava sveo na 15, što je otprilike na nivou najglomaznijih vlada u Evropi, retko koja vlada ima više od 15 resora. Ova je najbrojnija, najglomaznija, najskuplja. Automatski, tu je najveći utrošak, jer nije to samo Vlada, tu su zamenici, pomoćnici, savetnici, šefovi kabineta, kola i sve ostalo što nosi ogroman trošak. Ništa ne bi falilo da neko pođe od ličnog primera. Recimo, da to učini Mlađan Dinkić, da bar jednom pokaže visok stepen odgovornosti, budući da su efekti njegovog rada katastrofalni, budući da su njegova obećanja neispunjena – od onih datih u novembru 2000,pre tačno devet godina, da će vratiti kiparske pare, pa do onih najnovijih od pre nešto više od godinu dana, da će građani na ime besplatnih akcija dobiti po 1000 evra. Čovek nam ovde drži predavanja o racionalizaciji, pa ne bi bilo loše da objasni kako je po pravilniku njegovog ministarstva stečajni upravnik „Agroživa“ Stevan Moldovan naplatio 250.000 evra. Znači, po pravilniku Ministarstva ekonomije, na čijem čelu je Mlađan Dinkić, stečajni upravnik „Agroživa“ Stevan Moldovan za nekoliko meseci rada naplatio je 250.000 evra, a po okončanju restrukturiranja treba da naplati još 500.000 evra. Hajde da ne pričamo o onome što treba da naplati, nego o ovome što je naplatio. Obraćam se prisutnom ministru i čitavoj javnosti Srbije. Toliko dva službenika u opštinskoj administraciji zarade za čitav život. Za nekoliko meseci rada stečajnog upravnika – to je čitav život dvojice službenika u lokalnoj administraciji. Kako? Ljudi imaju, recimo, 250 evra platu, to je 3.000 evra na godišnjem nivou, za 40 godina rada to je 120.000 evra, a čovek je naplatio 250.000 evra. Čemu onda ove smešne priče o racionalizaciji? Još jedno pitanje. Zašto racionalizacijom nisu obuhvaćena lokalna javna preduzeća? Stalno pominjem Obrenovac, jer tamo živim i toga se ne stidim, time se ponosim. Kada je DOS 2001. godine preuzeo vlast i kada su na vlasti bile DS i DHHS u Obrenovcu su bila tri javna preduzeća. Danas postoji devet javnih preduzeća. Ta javna preduzeća imaju, pored direktora, zamenike direktora, pa pomoćnike, pa upravne odbore, pa nadzorne odbore, pa komisije. To je nekoliko stotina ljudi na budžetu, a da ne govorim koliko se povećao broj zaposlenih u raznim javnim preduzećima za vreme trajanja one dve prethodne vlade – praktično duplo. Identičan primer je, recimo, u Ministarstvu pravde. Za vreme vlade Vojislava Koštunice broj zaposlenih pod onim delom budžeta Ministarstva pravde povećao se za 2.400 ljudi. Prema tome, treba zadovoljiti razne partijske apetite, razne koalicione obaveze a mi ovde vodimo smešne razgovore o racionalizaciji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević, posle njega narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministri, poštovani predstavnici ministarstava, dame i gospodo narodni poslanici, najpre želim da kažem da je racionalizacija državne administracije, odnosno smanjenje troškova, rashoda u ovom trenutku, po našem mišljenju, realnija i prihvatljivija opcija od povećanja nameta, poreza, doprinosa, odnosno racionalizacija državne administracije u ovom trenutku je bolji način da se nadomeste nedostaci u budžetu, nego da se to čini kroz povećanje PDV ili smanjenje penzija, odnosno plata. Dakle, svakako je realnija opcija smanjenje troškova, odnosno rashoda. Naravno da ovo ne treba shvatiti kao cilj, nego kao nuždu da bi se došlo do cilja. Podržavamo predložene zakone, jer jasno vidimo da Srbija mora odlučno da izađe sa smanjenjem javne potrošnje. Racionalizacija državne administracije zapravo treba da donese, na jedan realan način, smanjenje preglomazne birokratije, zaustavljanje zapošljavanja u administraciji. To bi, u stvari, bio prvi korak ka nečemu što bi se moglo definisati kao efikasan državni aparat. Veoma je važno da racionalizacija bude sprovedena uz najmanji stepen negativnih efekata, ukoliko je to moguće naravno. Naravno da smo svesni koliko je danas teško nekoga ostaviti bez posla, ali, s druge strane, ukoliko ova mera doprinosi uštedi na nivou države, što je u ovom trenutku prioritet prioriteta i ukoliko se deo ušteđenih sredstava uloži, recimo, u infrastrukturne projekte, što opet znači otvaranje novih radnih mesta, onda su ovi predlozi za nas prihvatljivi. Naravno da se mora voditi računa o tome da i ministarstva i lokalne samouprave moraju da funkcionišu. Više puta do sada smo isticali i insistirali na dogovoru Vlade i sindikata. Još jednom želim da kažem da je za nas prihvatljiv svaki dogovor koji se napravi između Vlade RS i sindikata po pitanju racionalizacije državne administracije. Kada je reč, konkretno, o Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji, neka pozitivna rešenja su da se usavrši postojeći sistem u državnoj upravi iotklone odgovarajući nedostaci. Glavni efekat je svakako u tome da se smanje rashodi budžeta. Uz to, ovaj predlog donosi i neka bolja rešenja u odnosu na postojeća, stimuliše usavršavanje zaposlenih i donosi mogućnost napredovanja. Zbog toga ga karakterišem kao stimulativan. Zatim, uz interni konkurs utvrđuje se obaveza da se za određena mesta ide na javne konkurse; ubuduće će ne samo služba za upravljanje ljudskim resursima, već i nadležni organi u upravi da raspisuju konkurs. Članom 35. su razređene odredbe važećeg zakona za državne službenike kada je reč o dodatnom obrazovanju, odnosno postoji mogućnost premeštanja na bolje radno mesto. Član 37. uvodi institut ugovora o stručnom osposobljavanju nezaposlenih lica, što opet omogućava sticanje radnog iskustva i polaganje državnog ispita. Kada je reč o drugom zakonskom predlogu, suština je da se utvrđuje maksimalan broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi. Cela ova zakonska regulativa utvrdila je jasan kriterijum – četiri zaposlena na 1000 stanovnika. Iz zakonskog obrazloženja se vidi da se može oceniti da će i ovaj zakonski predlog dati efekte u smislu smanjenja budžetskih rashoda. Međutim, čini nam se da je primenjen jedan matematičko-finansijski pristup, koji će smanjiti broj zaposlenih, ali neće suštinski rešiti probleme administracije. Razumemo ovaj potez, ali nama je potrebno suštinsko rešavanje ovog pitanja. Nije baš najbolje krenuti od zaposlenih, ali u ovom trenutku je to nešto što je nužnost; potrebno je nastaviti racionalizaciju i nastaviti sa institucijama. Činjenica je da je Srbija nekoliko puta menjala svoj državni status. Zbog promene statusa je došlo do umnožavanja institucija – zadržane su postojeće, formirane neke nove institucije. Ako želimo ozbiljnu reformu javnog sektora, i to na osnovu dva kriterijuma, našeg ustavnog opredeljenja i opredeljenja kakvu državu želimo, treba da napravimo, između ostalog, i jasnu kritičku ocenu, nakon usvajanja ovih predloženih zakonskih rešenja, koje su institucije potrebne, ima li institucija koje se mogu ukinuti ili spajati po funkcijama, jer institucije imaju funkcije, a za obavljanje funkcija su potrebni zaposleni. Praksa nekih zemalja koje su sprovodile reformu državne administracije i javnog sektora jasno govori šta je potrebno – potreban je jedinstven program, saglasnost svih relevantnih političkih subjekata na političkoj sceni i, što je suštinski jako važno, reforma ne može da bude sprovedena odmah, jer to je dugoročan proces. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, posle njega narodna poslanica Gorica Mojović.
Hvala, predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ni krivi ni dužni danas ste ovde, a nema onih kojima bih hteo da se obratim. Ali, mnogo je bolje da se obratim građanima Srbije. Pokušaću da u ovom govoru, za razliku od mnogih mojih prethodnika, budem što jednostavniji u ovome što imam reći da bi građani shvatili šta se pred nama nalazi, šta bi možda trebalo da bude, a nije. Dakle, pred nama imamo dva zakona: jedan ima za cilj da pomogne Vladi da otpusti jedan broj službenika u državnoj republičkoj administraciji; drugi zakon ima za cilj da natera jedinice lokalne samouprave da otpuste jedan broj svojih zaposlenih. Treći zakon o kome se danas raspravlja je zakon o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima, koji ima za cilj da poboljša neke stvari, u čemu je delimično uspeo. U drugom delu tog zakona postoji odredba koja pokušava da kaže kako je Vlada nemoćna da reši pitanje konkursa i postavljenja ljudi na položaje, pa čitav konkursni postupak odlaže za još neko određeno vreme, što će biti predmet posebnog osvrta našeg kolege gospodina Jovana Palalića. Prva dva zakona koja sam pomenuo proizvod su želje Vlade da na neki način napravi jedan marketinški trik, upućen pre svega MMF-u i delu domaće javnosti na koji se očigledno oslanjaju, jer misle da su građani krvožedni prema zaposlenima u republičkoj administraciji, pa jedva čekaju da ih neko masakrira. Verujte mi, dame i gospodo, da ste tu grdno pogrešili. Ljudi se identifikuju sa problemima drugih ljudi. Mi ćemo vrlo brzo ovde dokazati da se na radi ni o kakvim zlikovcima, ljudima koji vire birokratski iz nekih kancelarija, palacaju dvokrakim jezicima i maltretiraju građane, nego zapravo o nesrećnim ljudima čiji prosek primanja ne prelazi 30.000 dinara, koji time izdržavaju svoje porodice i koji nisu krivi zbog toga što ste vi smislili da u zakonu koji ste predložili, a koji je inače leks specijalis u odnosu na ovaj nesrećni Zakon o državnim službenicima, napišete da će do tog otpuštanja doći ovakvim mehanizmom. Sada ću ga objasniti. Dakle, kada se rukovodiocu neke službe ili nekog organa državne uprave neki od službenika ne sviđa, ili lično, ili zbog toga što misli da ga je dovela neka partija svojevremeno, koja se njemu ne dopada, ili čovek pošteno radi svoj posao za male pare, a nije spreman da sluša svakojake glupe političke instrukcije i naloge, pa vam se zameri, onda ćete vi tog čoveka ili ženu koja radi u republičkoj administraciji oceniti ocenom „ne zadovoljava“. Jer, po nekom zakonu, ovom o državnim službenicima, postoji sistem ocenjivanja u državnoj upravi i po tom sistemu može da se ocenjuje na sledeći način: „ne zadovoljava“, „zadovoljava“, „ističe se“ i „naročito se ističe“. To ocenjivanje, pre svega, imalo je za cilj da se na taj način filtriraju kadrovi koji mogu napredovati u službi. Naravno, kao u ogledalu, posledica nemogućnosti napredovanja kroz loše ocene pretpostavlja izvesno nazadovanje u službi. To je bila ideja. Vi ste se setili kako to da operacionalizujete u cilju otpuštanja ljudi – tako što ste napravili leks specijalis. Ova dva zakona, pre svega zakon o otpuštanju ljudi iz republičke administracije, jer ga tako treba nazvati, ima sledeći mehanizam. Zašto je on leks specijalis i šta znači leks specijalis, zbog građana? To je zakon koji na nešto drugačiji način reguliše neku materiju, neki društveni odnos, nego što to radi krovni zakon. Taj krovni zakon kaže sledeće: kada budete, kao zaposleno lice, podvrgnuti oceni pretpostavljenog, onda se vi na to možete žaliti, pa onda onaj ko odlučuje o vašoj žalbi razmatra, pored toga da li je zakonito odluka doneta, i to da li je celishodno doneta odluka i da li je taj neko ko vas je ocenio bio u pravu što vas je ocenio loše. Vi ste smislili „fenomenalnu“ stvar – kod vanrednog ocenjivanja, a u smislu otpuštanja radnika, taj zaposleni u državnoj administraciji nema pravo da se žali, nego je odluka konačna. Taj neko će moći samo da napiše tužbu sudu u upravnom sporu. Da se ne bismo lagali, tužba sudu u upravnom sporu ne bavi se, niti se upravni spor bavi celishodnošću odluke. Nijednog trenutka sud neće ispitivati da li je pretpostavljani neopravdano ocenio nekoga ocenom „ne zadovoljava“, jer to nije predmet spora. Predmet spora je samo zakonitostdonetog rešenja, pre svega sa aspekta procedure – da li je doneto od ovlašćenog lica, da li je ispoštovana procedura u skladu sa zakonom, i tu je kraj. Drugim rečima, ono što ste vi napisali u zakonu da je alternativni vid načina smanjenja broja zaposlenih, a to je promena sistematizacije, situacija u kojoj će ljudi zbog promenjene sistematizacije biti neraspoređeni, pa samim tim zaslužiti pravo na otpremninu, to ne da je sekundarno, nego je samo fore radi napisano u ovom zakonu. Do toga nikada neće ni doći. To je zavaravanje ljudi. To je zavaravanje ljudi koji pripadaju sindikatima i brane sopstvene interese. Mi smo te ljude primili i razgovarali smo sa njima. Naravno, skrenuta nam je pažnja na to i mi sada javnosti skrećemo pažnju na to. Dakle, to što ste napisali da ćete menjati sistematizaciju i da će ljudi dobijati otpremnine, kao što je ovde bilo rečeno juče od strane Mlađana Dinkića, to je laž. Vi to nećete uraditi. Vi ćete ljude otpuštati besomučno, ocenjivanjem „ne zadovoljava“, gde čovek dobija šut kartu i knjižicu u ruke i može da se žali Bogu ocu, može da se žali sudu u Strazburu, jer će mu sva sredstva za žalbu ili pravni lekovi za ono što mu se desilo ovde biti iscrpljena istog trenutka. Način na koji se vi sa njima obračunavate podseća me na ono što je Sjenkijevič pisao u delu „Kvo vadis“ kada je opisao Nerona koji je zapalio Rim. Vi ste zapalili državu, dame i gospodo iz Vlade. Vi ste uništili i razorili ovu zemlju i to radite i dalje. Onda vam za svaku nevolju koju napravite sami sebi treba dežurni krivac. Sad ste našli krivca u 3.000 državnih službenika i ne znam koliko službenika lokalne administracije. Pa da, bacite ih lavovima, spalite ih na lomači, ubijte ih. Zašto ih kinjite na ovaj način? Ja vam ovde ne govorim o tome kako treba da izgleda državna administracija i koji broj zaposlenih treba da ima, to je druga priča, ali to se na drugi način rešava. Pošto vi nijednog trenutka niste dokazali Narodnoj skupštini i građanima da ste na racionalni način došli do broja 28.400 onih koji treba da ostanu, nema dokaza za to, ni jednog jedinog, sem toga što nam je to tek tako palo na pamet, onda to govori za sve. Ta činjenica govori o svemu. Ta činjenica govori da ste rešili odokativno da razrežete jednu cifru da biste se nekome dodvorili, da biste napravili prljavi marketinški trik vaše vlade u datom trenutku, a tu posledicu će trpeti nevini ljudi na svojim leđima. Ne samo što je profesor Zoran Šami na početku ukazao da se time matematički ne dobija ništa, u smislu zaštite budžeta i crne rupe koju već mesecima pravite, nego je i Mlađan Dinkić u svome obraćanju prvog dana rekao da su uštede beznačajne u odnosu na druge efekte. Ako ne verujete, evo, uzmite stenogram. I ovi koji su tu, beznačajni, a nisu ministri, prevrću očima, a ne znam zašto su došli, treba to da znaju. Uzmite stenogram i pogledajte šta je rekao vaš ministar – da su beznačajne uštede u odnosu na druge efekte koje ovi zakoni imaju. O tim efektima je govorio na sledeći način, krajnje banalno: imamo tri šaltera, neko će sada da potroši četiri sata obilazeći tri šaltera, a mi ćemo učiniti da sve to završi na jednom šalteru, dunkve - otpustite radnike sa prva dva. To što niste doneli ni jedan jedini propis, ili predložili ovoj skupštini, kako bi se stvorile mogućnosti po zakonima iz različitih oblasti da se ne obilaze tri šaltera, to nikom ništa.Kako je to moguće? Kako je moguće da tako radite? Mi smo vama predložili nešto drugo, što vi nećete da prihvatite zato što ste se zajapurili, zato što ste navrli da jednu stvar obavite na naopak način, zato što ste navrli da dokazujete svoju ispravnost tako što likvidirate ljude. To je ono što ćete vi da radite. Mi smo vama predložili nešto drugo – dođite do racionalnog broja koji je potreban državnoj administraciji na taj način što će ministarstva kao državni organi, agencije i druge službe i organizacije upodobljene državnim organima, po zakonu, dostaviti svoje potrebe, način na koji rade; tako što ćete dostaviti predloge sistemskih zakona koji bi na drugi način rešili ovu materiju; tako što ćete izneti strategiju; tako što ćete formirati komisiju koja bi to utvrdila u saglasju sa sindikatima; ne moraju se sindikati u svemu poslušati, ali je nefer ne konsultovati ih. Tako bi se došlo do racionalne brojke, za koju mi sada ne znamo, a ne znate ni vi, da ste još toliki, da li je manja od ove brojke koju ste vi pomenuli ili je veća. Tek na osnovu toga možete krenuti u određeni postupak, koji ne može da likvidira određena ustavna prava. Ne možete likvidirati član 12. Ustava u zakonu o broju službenika u lokalnoj administraciji tako što ćete pretiti lokalnim administracijama šta će dobiti, a šta neće ako ne poslušaju. To je nemoguće po Ustavu, dame i gospodo. Da li ste vi svesni toga? Nemoguće je da likvidirate takođe, po tom istom Ustavu i po principima koje taj Ustav zastupa, pravo na žalbu, u ovom konkretnom slučaju iznoseći lex specialis. Da li ste vi normalni? To se ne radi. Vi ste rešili da napravite jeftin marketinški trik prema spolja i prema iznutra i baš vas briga da li će to nekoga pogoditi. Tih 3.000 ljudi imaju svoje porodice, imaju svoje prijatelje. Oni su vesnik otpuštanja u drugim delatnostima. Neka se ljudi koji rade u zdravstvu ne smeju ovome, jer će ih sutradan to dočekati, i ljudi koji rade u školstvu. Zašto? Zato što vi nemate nikakav koncept, nemate nikakvu ideju. Vi imate samo dnevnopolitičku ideju kako ćete običnom likvidacijom da zadovoljite svoje momentalne političke interese i pritiske koji dolaze od određenih međunarodnih organizacija, koje će vam navodno dati pare, a koje ćete vi upotrebljavati ne za investiciju i proizvodnju, nego za popunjavanje crnih budžetskih rupa. Nije tačno da će ovo smanjenje zaposlenih na bilo koji način ublažiti državni deficit, budžetski deficit. To nije tačno, to matematički nije tačno i to vam je dokazano danas u raspravi. Postavlja se samo pitanje - šta vi radite? Ako prihvatite naše amandmane i pretvorite ova dva zakona u zakon o postupku za određivanje broja zaposlenih, to je nešto čime bismo mi bili zadovoljni, jer smo svesni, onoliko koliko su i svi građani svesni, da se državna administracija, pa i lokalna administracija mora dovesti u red. To se mora uraditi na racionalan način, a to je ono, dame i gospodo, što vi ne radite. Ovo što ste nam ovde predložili je protivustavno u formalnom smislu, a u suštinskom smislu, u materijalnom smislu je katastrofa, bedno. To je sve što možemo reći o ovim vašim predlozima zakona. Nije ni čudo što ovi drugi ministri nisu ovde, što su vas, gospodine Ljajiću, danas doveli, zato što ljudi ne mogu da izdrže. Ko bi izdržao tako nešto? Čitao sam, od Trankvila, od Svetonija i ostalih, da je i Neron spaljujući hrišćane neki put okretao glavu jer nije mogao da gleda one muke koje su se dešavale u areni.
Reč ima narodna poslanica Gorica Mojović, a posle nje narodni poslanik Zoran Krasić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o ova dva zakona koji se odnose na određivanje maksimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji i lokalnoj samoupravi i o tome kako se oni reflektuju na oblast kulture. S tim u vezi, imam jedno pitanje i jednu pohvalu. Pitanje se odnosi na sledeću okolnost – zakon o ograničavanju i određivanju maksimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji ne odnosi se na ustanove kulture, a kad je u pitanju lokalna administracija obuhvaćene su i ustanove kulture. Mislim da pravljenje razlike između ustanova kulture čiji osnivač je Republika i onih čiji je osnivač lokalna samouprava nije dobro iz više razloga. Prvo, u ustanovama kulture čiji je osnivač Republika ima oko 2.400 zaposlenih; u ustanovama kulture čiji su osnivači lokalne samouprave ima ih približno toliko. Inače je vrlo dobro poznato da u mnogim ustanovama kulture čiji je osnivač Republika ima zaista viška zaposlenih. Da navedem samo primer čuvenog Narodnog pozorišta, koje ima više zaposlenih nego deset pozorišta čiji je osnivač grad Beograd. To nije dobro iz tog razloga. Nije dobro i zato što se najveći broj republičkih ustanova kulture nalazi u Beogradu, pa sad imamo situaciju da npr. u Narodnom pozorištu važe jedna pravila i propisi, a stotinak metara dalje, u Pozorištu na Terazijama ili u Ateljeu 212, važe druga pravila i propisi. Ovo nije jednini zakon po kome se razlikuju načiniposlovanja ustanova kulture čiji je osnivač lokalna samouprava ili Republika Srbija. To je to pitanje, zašto se uspostavljaju takve razlike. Pohvala se odnosi na član 3. zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi, zato što je tim članom 3. predviđeno da oblast kulture bude izuzeta iz obaveze da može po ugovorima i po različitim osnovama na određeno vreme biti zaposleno više od 10% u odnosu na broj stalno zaposlenih. To nije samo zbog prirode delatnosti kulture, nego i iz drugih razloga. Nedavno smo doneli Zakon o kulturi koji predviđa da najveći broj zaposlenih u kulturi bude upravo zaposlen po ugovorima. To je bitan razlog. Drugi bitan razlog je što bi, ukoliko ne bi bilo ovog izuzeća, nakon usvajanja ovog zakona prestale sa radom mnoge ustanove kulture. Navešću neke primere. Jedina muzička agencija u Srbiji „Jugokoncert“ ima petnaest stalno zaposlenih, zaposlenih na neodređeno vreme. Godišnje organizuje preko dve stotine koncerata. Naravno, sa svim učesnicima tih koncerata potpisuje ugovore. Da ne pominjem „Bemus“, na kome učestvuje po stotinu i dve stotine umetnika sa kojima se takođe potpisuju ugovori. Ako ne bi bila izuzeta, definitivno bi aktivnost „Jugokoncerta“ morala da prestane. Da pomenem, na primer, Zvezdara teatar, Pozorištance „Puž“, koji imaju po petnaest, odnosno dvadeset zaposlenih, a čitav njihov repertoar se zasniva upravo na angažovanju umetnika i ljudi po ugovorima. Sve u svemu, smatram da ova odredba kojom se kultura izuzima, odnosno ova alineja kojom se kultura izuzima iz ove obaveze od 10% nije privilegija, nego podržavanje jedne bitne intencije, jednog novog modela organizovanja u oblasti kulture, gde je u stvari broj stalno zaposlenih sveden na minimalnu meru, a gde su svi ostali, upravo zbog prirode te delatnosti, angažovani po ugovorima. Da zaključim, smatram da će primena ovih zakona umnogome zavisiti, mnogi su o tome govorili, od poštenja i odgovornosti, mogli bismo uslovno reći, poslodavaca, tj. odgovornih ljudi u državnoj upravi i u lokalnoj samoupravi, ali, naravno, vreme je i da zaposleni u upravi shvate da stolice zaposlenih u državnoj upravi nisu baš tako stabilne i udobne, već da mogu da budu i klimave i da žuljaju. Prema tome, iz svih ovih razloga Poslanička grupa ZES, kojoj pripadam, glasaće za ove zakone, nadajući se da će jedan broj amandmana koje su podneli poslanici Narodne skupštine Republike Srbije biti usvojen. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Zoran Kasalović.
Danas stvarno nemamo sagovornika, pošto je Rasim Ljajić za danas dobio ulogu da prizna sve, on deli mišljenje sa svim narodnim poslanicima, nema te kritike koju će on da demantuje. Gospodine Ljajiću, vi ste se spasili od ovoga što sledi. Da krenemo redom. Ako je od 2000. godine promovisana vladavina prava, onda znači da sve grane vlasti treba da rade onaj svoj posao koji je propisan Ustavom, u okviru prava i dužnosti. To znači da izvršna vlast treba da radi izvršne poslove, ono što pripada izvršnoj vlasti. Nažalost, kod nas je sve to naglavačke postavljeno. Vi poslanici iz ZES-a, znajte, Skupština nije odlučivala o tome koliko će biti sudija, koliko će biti tužilaca, a prihvatili ste ulogu da raspravljate o tome koliko će biti državnih službenika. Zar vam to ne deluje malo poremećeno? Broj državnih službenika, organizacija državnog posla, broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi i organizacija lokalne samouprave su izvršni poslovi u isključivoj nadležnosti Vlade i lokalne samouprave. To nije tema, to ne spada u zakonodavnu nadležnost. Nikada u istoriji nije donet zakon koji počinje rečima – zakon o minimalnom, zakon o maksimalnom broju zaposlenih ili bilo šta. Neko bi čitajući naslov ovog zakona mogao da pomisli da se mi upuštamo u nešto što se zove matematika ili fizika. Pa, teoreme se ne stavljaju u propise. Ali, pogrešan bi bio i koncept ako bi se taj zakon prepravio da bude zakon o postupku utvrđivanja. To je u isključivoj nadležnosti Vlade Republike Srbije; i po onom Ustavu i po ovom Ustavu od pre tri godine samo je Vlada odgovorna za ovaj posao. Da nije tako, ne bi bilo odgovora na pitanje zašto niste predložili ovaj zakon pre tri godine, šest, devet ili pre 20 godina, da li je to neko predložio. Mi smo ranije imali propis po kome je firma dužna da na svakih sto zaposlenih zaposli jednog pripravnika. To je bilo nametnuto da bi se povećavao broj zaposlenih, kako bi se socijalna politika sa državnih jasala preselila u privredu. Naravno, to vreme je prošlo. Mi smo doneli sve propise koji regulišu državnu službu, apsolutno sve. Broj zaposlenih je u isključivoj nadležnosti Vlade. Ali, ona želi da ovaj vrući krompir prebaci na republički parlament. Ako bi ovo prošlo, to bi značilo da svaka buduća vlada kada želi nešto da menja mora da promeni ovaj zakon, bez obzira na to što i oni promili i onaj apsolutni broj u tim propisima imaju odgovarajuće rezerve, neke korektivne faktore, i tako dalje, i tako dalje. Ne radi se ovo ni zbog Međunarodnog monetarnog fonda, niti zbog nekih stranačkih interesa, radi se zbog potpuno drugih stvari. Znate, u životu postoji crno i belo, postoji pismo i glava, postoji plus i minus, ali postoji nešto što se zove pozitivna nula. Ovo je pozitivna nula. Tresla se gora, rodio se miš, bukvalno rečeno. Vi iz Demokratske stranke nikada niste zakukali kada je bilo u pitanju otpuštanje radnika iz privatizovanih preduzeća. Neki su sekli prste. Doduše, nisu se baš ni pretrgli sa nekim štrajkovima, ali je izostala solidarnost. Svi vi snosite odgovornost za ovih devet godina. Ljajić sad pravi nešto, pa kaže – to što pravim treba da zaposli ljude. Pa, do sada ste ih otpuštali. I vi ste saučestvovali u otpuštanju. Vi sa četiri poslanika ne možete da promenite točak istorije. Oni uvek glasaju za ono što predloži Vlada. Jedini u ovoj zgradi koji su vas opominjali od 2000. godine naovamo za sve one agencije, za sva ona zapošljavanja, ona izmišljanja, bili su srpski radikali. Smeškali ste se i rekli da imate podršku EU za taj projekat. Sada kažete – moramo da smanjimo broj zaposlenih zakonom, jer EU to traži od nas. Kakav vam je to partner? Zašto ne priznate da ste od 2000. godine promašili azimut, idete u suprotnom smeru i sada nijedna matematička argumentacija ne pomaže. Ovde je promovisan princip 126. Istovremeno, dok vodite medijsku kampanju kako treba smanjiti broj zaposlenih, vi zapošljavate. Daću vam primer kako je to bilo pre nekoliko nedelja u opštini Vrbas: došao je Bajatović, zaposlio u jednom selu 16 ljudi u NIS-u, celo selo glasalo za njega, završili su posao. Koliko ljudi je izgubilo posao da bi se tih 16 zaposlilo? Delite one vaše plave i žute kese pred izbore, verovatno neki virus ima unutra. Preporučujem da niko ne uzima te kese. Nemojte da uzimate te kese, to je neka prevara. Sve to što postoji u kesi pojede se za dva dana, oni uzmu glasove i onda haraju četiri godine. Vodite računa, ljudi. Vi koji glasate, glasate o svojoj sudbini, a ovi koji se dokopaju koalicionih 126 smatraju da imaju apsolutno pravo na sve. To je taj problem. Mlađan Dinkić mora da smanji troškove i sve što je trošak mora da se smanji. Danas su to radnici, danas su to zaposleni. Da li se sećate da ste uveli neravnopravnost u pogledu nameštenika? O njima ne pričate. Najveći oblik diskriminacije koji je napravljen pre nekoliko godina kada je donet onaj zakon. Ne pominjete nameštenike. Da li se sećate da je 2000. godine u Narodnoj skupštini bilo 70 zaposlenih? Sada ih je preko 340. Koliko ste agencija napravili? Otelo se to kontroli. Ko zapošljava u javnim preduzećima? Naravno, po stranačkoj pripadnosti. Juče vam je Todorović pročitao podatke iz „Blica“, šta je bilo, koliko je sada, kako se došlo do tog broja od 28.400, i naprasno se razboleo Mlađan Dinkić, neke stomačne probleme ima, morao je da napusti salu. Zašto? Kada se dođe na teren činjenica, vaša politika pada, ne postoji, ona je u pogrešnom smeru. Srbija je u minusu od kada ste došli na vlast. Pre nekoliko dana ste se smejali kada sam vam rekao da će da kasni budžet, rebalans itd. Sada svi pričate kako to kasni. Zaprepašćeni ste kako nije došao materijal. Oni koji drže medije u Srbiji svesno i namerno su ubacili ovu temu, u kojoj će svako da bude u pravu. I tu je u pravu Rasim Ljajić, on je prihvatio maksimu Nikole Pašića – svi su u pravu, samo njega nemojte da dirate. Svi su u pravu, samo Rasima ne dirajte. Pored Rasima i Tomice, ne znam ko je bio više na vlasti u ovoj zemlji. Mora da postoji neka mrvica odgovornosti. Mora neka mrvica odgovornosti da postoji. Mi smo jedina država na kugli zemaljskoj gde je opozicija kriva za stanje u državi. Možete li da zamislite to? Jedina država gde je opozicija kriva što pada sneg danas. Shvatate li, ljudi, koliko ste vi uspeli to da uvrnete preko medija, preko „Velikog brata“, preko vašeg Dragana Đilasa. Inače, mi smo danas svi medijske žrtve sukoba unutar Demokratske stranke i sukoba frakcija, pošto u februaru imate valjda neki kongres, pa sad, koja će grupa pre da dođe do nečega. Ali, to je vaše interno, ne mešam se u to. Da li postoji zakoniti put? Postoji, gospodine Ljajiću, vi znate, postoji i u Zakonu o državnim službenicima, postoji i u uredbama Vlade, organizaciji. Vi dajete saglasnost na sistematizaciju. Da vas samo podsetim, pre nekoliko meseci, kada je takođe Todorović postavio pitanje Aerodroma Beograd itd., vi ste preduzeli, kao Vlada, oštre mere da nema zapošljavanja, nema ovoga, nema onoga, da će sve biti pod kontrolom, a svakodnevno - konkursi. Prebacili ste vrlo značajne poslove, tako da više nisu poslovi državne uprave u okviru ministarstava, nego kod nezavisnih ili regulatornih ili nekih drugih nazoviupravnih organizacija i agencija. Samo jedno ministarstvo je pojačalo svoje nadležnosti, da znate, Ministarstvo zdravlja. Gotovo sve što je bilo u ona dva zavoda, za zdravstvenu zaštitu i zdravstveno osiguranje, polako je Tomica privukao prema sebi, zbog one patologije vezane za novac, a sva druga ministarstva su se razvlastila, izgubila nešto od onih imanentnih nadležnosti državne uprave. U pogrešnom smeru vodite državu. Ne radite to zato što ne znate, to radite namerno i po nalogu iz inostranstva, zato što prljav posao sa Srbijom i srpskim narodom i svim narodima na teritoriji Balkana i bivše SFRJ, u režiji velikih moćnika, nije završen. Vi samo konkurišete za poziciju da date neki svoj, manje ili više skroman, doprinos u rastakanju jedne nekada vrlo ozbiljne države. To je ta celokupna priča. Naravno, onda su i predstavnici ZES-a u pravu kada kažu – kako vi to kritikujete ovaj zakon, a vi ste nam godinama pričali da treba da se smanji broj zaposlenih? U pravu ste i vi, ali bismo mnogo više bili u pravu i vi i mi da ste nas odmah poslušali, a ne sad. Kad ste zakukali za nekim radnikom mašinske, elektronske, „Prve petoletke“, „Lole Ribara“, ne znam sve kojih firmi? Batić se setio sada da bude naprasno pametan, da pomene Stevana Moldovana, a naš Petar Jojić dve godine priča o tom Stevanu Moldovanu i o tome da 40 stečajeva vodi. Zašto niste poslušali Petra Jojića pre dve godine kada je pomenuo to? Ne, sada ste se setili, a država klizi u zaduženje, klizi u nešto što se zove opšti haos, gde nema ni autoriteta, nema ni integriteta, samo nazovikoalicioni kapacitet, koji se zasniva na najobičnijoj prevari, koliko neko može da bude uspešan da prevari birače da bi završio posao. Sada ćete vi u Voždovcu da krenete sa plavim paketićima, sa žutim paketićima, možda za deset dana proglasite i epidemiju, ali to je zbog tih paketića. Zbog tih paketića. Jedan deli tamo neke zaprške, neke začine besplatno; našao tamo neko naselje, deli začine, našao sponzora za začine. To je glavni faktor za opredeljenje u politici – šta je ko dao. Ko je koliko kome udelio. Pa vidiš, ako mogu da daju paketiće, oni su uspešni itd. Jeste, uspešni da vas prevare. I devet godina vas varaju. Da vas samo podsetim, onaj Đelić – nije imalo kuče za šta da ga ujede kada je došao. A sada, evo, krenulo čoveka. Krenulo. Priča se o nekim uštedama. Nema nikakvih ušteda. Sve to ide u preraspodelu ka podobnim i pogodnim, a 95%, ako su gubitnici u tranziciji, i treba da budu gubitnici u tranziciji. To je politika ove vlade – što gore, to bolje. To bolje njima, to bolje medijskim magnatima koji svađaju narod. Ali, o tome ćemo kada dođe vreme za amandmane.
Narodni poslanik Vlajko Senić je prijavljen. Želite repliku? Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, želeo sam samo da odgovorim na nekoliko pitanja koja su ovde pokrenuta i da demantujem jednu informaciju koja provejava, o tome da je ovaj zakon donet pod pritiskom MMF-a. To nije tačno, jer efekti ušteda koje se u ovom trenutku postižu ovim zakonom nisu toliki da bi očarali stručnjake MMF-a da izvrše pritisak na Vladu Srbije da donese taj zakon. On, naravno, podrazumeva jedan dosta nepopularan prvi korak u reformi javnog sektora. Juče sam rekao, nismo prebacili odgovornost na opoziciju što donosimo ovaj zakon, niti smo smatrali da su oni koji su vladali do 2000. godine danas odgovorni za to što ima ovoliko zaposlenih u državnoj administraciji, što ona nije efikasna i produktivna. Kakva je bila tada, bila je, važno je da sada te stvari pokrenemo sa mrtve tačke. Zalažemo se za to da ovo bude prvi korak u uspostavljanju javne administracije kao novog javnog menadžmenta, kao oblasti koja će biti partner privatnom sektoru, koja će biti partner društvu i koja će omogućavati napredak Srbije, umesto stalnog tretiranja javne administracije kao administrativnog računovodstvenog troška, od koga građani apsolutno nemaju nikakve koristi. Mislim da je važno da kažemo da stojimo iza ovog zakona i čini mi se da smo juče najjasnije rekli da stojimo iza ovog zakona. Da li je ministar bolestan ili nije... Nije pitanje da li ministar stoji iza ovog zakona. Dakle, jedini smo dali jasnu podršku svemu ovome, jer smatramo da državna administracija u Srbiji nije dobra, da je birokratizovana i da tamo ima ljudi koji dobro i kvalitetno rade svoj posao, a ne mogu da dođu do izražaja, da ne postoji princip pozitivne selekcije od onih drugih koji svoj posao ne rade kvalitetno i na pravi način. Da li su neki od njih dovedeni i kroz političke stranke koje su danas na vlasti, to u ovom trenutku nije prioritet. Za nas je prioritet da krenemo u promenu i u reformu ovog sektora, ne osvrćući se na to šta je bilo, već gledajući napred, da vidimo da li možemo te stvari da izmenimo. Siguran sam da će u ovom procesu, opet bez skrivanja iza MMF-a, na red doći i javna preduzeća, i penzioni sistem i sve one druge neracionalnosti javnih finansija Srbije koje su nas dovele do toga da danas bijemo bitku i da pokušavamo da imamo što manji budžetski deficit. Okrenuti smo ka budućnosti, okrenuti smo ka tome da popravimo ove stanje koje danas nije dobro i nemamo nameru da se krijemo iza bilo koga, a pogotovo iza MMF-a. Ovo je zakon koji smo doneli svojom voljom, na naš predlog, i uvereni smo da će on vrlo brzo dati rezultate – ne tolike uštede u finansijskom smislu u kratkom roku, ali sigurno u srednjem roku jednu ozbiljnu i, nadamo se, odgovornu administraciju, koja neće raditi sporo i neproduktivno kao što je to bio slučaj do sada. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović. Posle njega narodni poslanik Slobodan Maraš.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kao čovek koji je određeno vreme vršio vlast u lokalnoj samoupravi pre svega želim da kažem da bih bio mnogo zadovoljniji i srećniji da smo danas u prilici da razgovaramo o jednom sveobuhvatnom procesu reforme lokalne samouprave, sa jasnim i planiranim vremenskim okvirima. Pre svega, optimum i omogućavanje optimuma broja zaposlenih nije, po definiciji, jednako efikasnijoj lokalnoj administraciji. U tom smislu želim da verujem da će vreme pokazati da su utvrđeni kriterijumi (pre svega, četiri na hiljadu stanovnika kao kriterijum) dobro određeni i ne bih to previše komentarisao. Želim da kažem da će teren na kome će se potvrđivati mogućnost ostvarivanja cilja optimalnog broja zaposlenih u lokalnim samoupravama biti u činjenici da lokalne samouprave samostalno o tome odlučuju. Pozvao bih sve lokalne samouprave da, u tom smislu, afirmišu kriterijum kompetentnosti, da sačuvaju stručnost i kompetentnost lokalne vlasti i stručnih službi u lokalnim samoupravama. U suprotnom, nestručne i nekompetentne lokalne vlasti, čak i kada žele da urade nešto dobro, ne mogu to da učine, rasipaju novac, ne pružaju dovoljno dobre usluge; jednostavno, ne poseduju jedan takav potencijal. Naravno, pored ovog kriterijuma, ima i drugih koje je Vlada predvidela. Poslanici SPS-JS žele da afirmišu i druge kriterijume. Smatramo da su oni veoma značajni, da je u tom procesu potrebno zaštititi samohrane roditelje, invalide, porodice sa troje ili više dece, naravno, saglasno odredbama posebnog kolektivnog ugovora. Ono što bih istakao i pohvalio je namera koja se postiže ovim zakonom o maksimalnom broju zaposlenih u lokalnim samoupravama, afirmacija principa primene jedinstvenih merila u svim jedinicama lokalne samouprave. To znači da su jasno poznata pravila igre, što do sada, mogu da kažem, nije bio princip. Naravno, to omogućava mnogim lokalnim samoupravama koje do sada nisu imale unutrašnje potencijale i hrabrosti da sprovedu jedan ovakav proces. To će za njih biti veoma značajno. Drugo, zaista je bitna afirmacija principa javnosti kroz to da će, pre svega, biti poznati podaci, da će se formirati registar o broju zaposlenih u lokalnim samoupravama. Cenim da je to veoma dobro. Na kraju, s obzirom na ograničenost vremena mog poslaničkog kluba, želeo bih da pozovem našu vladu i sva resorna ministarstva da shvate i prihvate apel čelnika lokalnih samouprava, u smislu stvaranja preduslova za vraćanje imovine lokalnoj samoupravi i za potrebnu finansijsku autonomiju, u smislu prihoda i rashoda, jer će to biti jedini put i sledeći korak u postizanju efikasnije lokalne samouprave, a naravno i mogućnost da sve opštine imaju razvojne budžete, na dobrobit svih građana u tim opštinama. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i gospodine ministre, prvo moram da naglasim da je Liberalno-demokratska partija na početku ove svetske ekonomske krize, između ostalog, Vladi predlagala i smanjenje broja ministarstava. Vi ste se malopre toga dotakli, ali suština našeg predloga nije bila u tome da se smanji broj ministara, da se smanji broj automobila, nego da se Vlada povuče iz svih onih oblasti u kojima joj nije mesto, odnosno da ne izigrava poslodavca, nego da bude servis. Želim da kažem da je fakat, i verovatno je svim građanima to jasno, da je za veliki broj ekonomskih problema u ovoj državi Vlada generator. To je veliki problem. Ovaj zakon koji ste nam doneli u Skupštinu nama se čini veoma nepromišljenim. Bavi se samo brojkama, nigde nema suštine, kao i kod svih mera koje ste donosili kada je u pitanju ekonomska kriza koja je zahvatila Srbiju. Ponavljam, veliki generator te krize je sama Vlada. Vi ste te mere koje ste donosili donosili kasno i na uštrb srednje klase. Ovo je ponovo udar na srednju klasu. Ono što želimo da vas pitamo, to je uradio i moj prethodnik gospodin Ostojić, a isto tako i predsednik poslaničke grupe – zašto javna preduzeća ne dolaze na red? Veliki su gubitaši, zapošljavaju strahovito veliki broj ljudi, a prave gubitke; ne dolaze na dnevni red i njih niko ne sme da dira. Ali, zato ćemo neke lokalne samouprave, na osnovu matematike koju ste vi izračunali, znači, bez ikakve suštine, lišiti određenog broja zaposlenih. Naravno da smo za štednju, ali, ponavljam, krenite prvo od sebe. Za vas, gospodine Ljajiću, imam jedno pitanje i jednu molbu. Malopre je gospodin Vlajko Senić rekao da je ministar koji dolazi iz njegove partije, kao i predsednik njegove partije, decidirano stao iza ovog zakona i podržao ga, pa bih voleo da čujem od vas da li decidirano podržavate ovaj zakon? Bez onih dodatnih obrazloženja, koliko imate poslanika, znači, da ili ne? Nadam se da u narednom periodu, za mesec, dva, tri, kad ovaj zakon zaživi, nećete obilaziti porodice onih koji su otpušteni deleći im paketiće i izigravati nekoga ko o njima brine. Mnogo ranije je trebalo da brinete, devet godina ste u mnogim vladama i bilo bi mnogo korektnije da ste neke druge poslove do sada radili, tako da vas molim da to stvarno uradite.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, a posle njega narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre Ljajiću, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas prisustvujemo jednoj raspravi koju možemo posmatrati na više načina i sa više aspekata: imali smo jednu sociološku analizu, imali smo jednu matematičku analizu, imali smo jednu analizu koja je bila istorijska i, zaista, da je vreme za političke eksperimente, građani Srbije bi mogli mnogo da nauče iz ove rasprave. Nažalost, ovu raspravu koju sam malopre čuo, i nekoliko puta u toku dana, deklarisaću kao demagošku. Demagogija je zaista divna politička veština kojom se služi opozicija kada treba da se dodvori narodu. Ne mislim na gospodina Ostojića, to se na njega nije odnosilo. Demagogija je divna kada treba podići narodu, kada treba inspirisati određena osećanja među građanima. Šta smo mi ovde malopre čuli? Ponovo kažem, ne mislim na diskusiju mog prethodnika gospodina Ostojića, već na neke prethodne diskusije. Čuli smo malopre iskazanu brigu za zaposlene u državnoj administraciji, u lokalnim samoupravama. Nije loše, kada čujemo ovakve diskusije, da se zapitamo da li zaista postoje političke stranke koje imaju dva morala. Tema je baš ovo o čemu pričam. Jedan je moral onaj koji određene stranke propovedaju, ali ga se ne pridržavaju; drugi moral, koga se pridržavaju, te iste stranke ne propovedaju. Samo ću da vas podsetim na istoriju Srbije. Nije ovo prvi slučaj u istoriji Srbije da mi imamo ovakvu raspravu. Kada smo imali ovakve rasprave Nikola Pašić je bio predsednik Vlade i isto je srpska država u to vreme... A Nikola Pašić je mnogo puta bio predsednik Vlade, od 1904. godine, pa maltene do smrti 1926. godine. Imali smo situaciju da se država Srbija suočila sa problemom u budžetu i da je došlo do potrebe da se smanji državna administracija i broj činovnika. Baš se desilo da se na toj sednici Skupštine Nikola Pašić razboleo. Stigao mu je telegram dok je bio bolestan: „Gospodine Pašiću, brzo ozdravljenje želi vam Narodna skupština, sa 82 za i 68 protiv.“ Mislim da smo ovde svi za brzo ozdravljenje, ali pre svega želimo ozdravljenje Republici Srbiji. Srbija može da ozdravi samo ako svi stavimo prst na čelo i kažemo da država Srbija godišnje potroši 1,3 milijarde evra više nego što proizvede i da mora da se štedi. Ko god kaže da mi nismo počeli štednju od sebe... Nemojte da degradiramo parlament. Ako je neko počeo štednju od sebe, počeo je parlament. Parlament bira Vladu i kontroliše Vladu, a ne Vlada parlament, gospodine Markoviću. Dakle, mi smo u parlamentu ukinuli dnevnice, mi smo u parlamentu smanjili platu i počeli od sebe. Sada treba da se zapitamo gde još možemo da uštedimo. Ako neko misli da smo mi sanjali broj radnika koje treba da otpustimo, da smo gledali u pasulj koliko treba da otpustimo radnika, da nam se to javilo u toku noći, mi smo do tog broja došli tako što smo utvrdili tačan broj ljudi koje treba imati u administraciji i on iznosi 28.400. Ako kažemo, s druge strane, da je ovo svetska zavera smišljena u Briselu, Parizu, Vašingtonu, ili možda u Moskvi, da neki naši ljudi ostanu bez posla, svesni smo mi činjenice da u lokalnoj administraciji sede ljudi poput nas, koji isto imaju probleme. Niko te ljude ne satanizuje u ovoj raspravi i niko ne upire prstom u te ljude, da su oni višak građana. Vidim da određene političke stranke imaju nameru da ih spaljuju na lomači, bacaju lavovima i ne znam šta drugo rade, pozivajući se na iskustva starog Rima. I stari Rim je imao problema sa birokratijom, ali stari Rim nije bio birokratsko društvo, u to vreme nije ni postojala Evropska unija. Dakle, nemojte se pozivati na iskustva starog Rima, pozivajte se na iskustva država u okruženju, država koje su ispred nas. Ne možete očima prošlosti, dame i gospodo, gledati u budućnost. Ali, ako pogledate u prošlost, u vreme kada ste bili na vlasti, ako pogledate sadašnjost, šta kaže teorija, a šta kaže praksa? Evo, za vas, gospodine Ljajiću, jedna zanimljiva informacija: u Leskovcu je do pre par meseci bila jedna druga koalicija na vlasti, gde nije učestvovala ni vaša stranka, ni DS, ni koalicija ZES, ali su oni zapošljavali vozače, a vozači su zapošljavani iako nisu imali položen vozački ispit. To je jedinstven slučaj u Srbiji. Imali smo situaciju da Odsek za mlade u SO Leskovac vodi čovek koji je stariji od mene i vas zajedno, gospodine Ljajiću, a mi imamo solidno godina. S druge strane, u nekim drugim lokalnim samoupravama, kao što je grad Kruševac, imamo situaciju da u gradu Kruševcu, gde je radikalna stranka bila na vlasti, u Upravnom odboru Apotekarske ustanove... (Vjerica Radeta: Ako misliš na nas, mi smo Srpska radikalna stranka.) Kako se ponašate, ne verujem, ali nema veze. S druge strane, tamo je neka druga stranka bila na vlasti i Upravni odbor Apotekarske ustanove... zaposlili su ljude koji su bili diplomirani inženjeri poljoprivrede. Ne bih da ovde povlačim paralelu da smo svi isti, da na isti način vršimo vlast i da svi na isti način pokušavamo da afirmišemo partijsko zapošljavanje. Još uvek mislim da je u Srbiji važnije šta kandidat za posao zna, nego koga zna i koju partijsku knjižicu ima. Ponovo se vraćam na demagoške fraze koje smo ovde čuli. Pre par dana jedan od lidera opozicije ovde nam je javno govorio da on, maltene, zna imena svih dilera koji prodaju drogu, ali da mi nikada nećemo pokazati spremnost da se obračunamo sa dilerima droge, pa smo dilerima droge, a bogami i njemu, pokazali gde je Morava najdublja pre neki dan. Sad mislimo da ćemo pokazati da je Dunav dovoljno dubok. Kao što smo se obračunali sa dilerima droge na ulici, tako ćemo se obračunati i sa onim drugim zloupotrebama javnih funkcija na lokalu. (Glasovi iz sale: Tema.) To je tema, gospodine. Ako neko vrši takve zloupotrebe prilikom zapošljavanja ljudi u državnoj administraciji, naravno da to mora da se saseče. Mora jednom da se podvuče crta gde može, gde ne može. Ako pogledate opštine gde se smanjuje broj zaposlenih i koliko u tim opštinama ima opštinske administracije po broju stanovnika, videćete da tu zaista nema nikakvog pravila. I u Staroj Pazovi, u Arilju, u Lučanima, u Topoli, ali i u Čačku, u Šapcu, sede drugačije lokalne samouprave, drugačije komponovane, od različitih političkih stranaka... (Milorad Krstin: I u Zrenjaninu.) I u Arilju, u Aranđelovcu. U Aranđelovcu je onaj predsednik opštine koji je završio u zatvoru bio iz SRS, gospodine Krstin.
Narodni poslanici, molim vas da prestanete sa dobacivanjem. Pokušavam da uvedem red opominjanjem zvonom, ali očigledno ne pomaže, tako da upozoravam narodnog poslanika Milorada Krstina i narodnog poslanika Momira Markovića da će svako sledeće dobacivanje podrazumevati moju obavezu da primenim član 100. Narodni poslaniče, nastavite.
Dakle, čuli smo malopre jednu čudnu rečenicu – od kad je Demokratska stranka na vlasti, Srbija je u minusu. Ne znam kako se taj minus utvrđuje, da li se taj minus utvrđuje tako što se, kao što kaže današnji „Kurir“, stan od 134.000 maraka kupuje za osam hiljada maraka, ili se minus utvrđuje tako što se pogleda koliko se nenamenski novca potroši? Mislim da novac poreskih obveznika mora namenski da se troši i s tim će se složiti svi grđani ove zemlje. Nije ovo atak na opštinsku administraciju, podvlačim. Ovo je samo pokušaj da se uvede red u Srbiju. Donošenje zakona, koji su evropski zakoni, koji podrazumevaju evropske standarde, treba da pripremi ovu zemlju za ulazak u Evropu, a ne da posluži za obračun vlasti sa njenim građanima, niti sa opštinskom administracijom. Tačna je činjenica da je ovo najveća vlada u okruženju, u Evropi. Možete te kritike tumačiti na razne načine, one mogu biti i dobronamerne i zlonamerne i demagoške, ali je to činjenica, mi imamo najveći broj ministara. Ali, mene mnogo više od broja ministara zanima učinak tih ministarstava. Možda bi ta vlada mogla da bude i manja. Siguran sam da će svaka naredna vlada biti manja. Siguran sam da će ova vlada trasirati put ka Evropi tako da će se preći mnogo više kilometara ka tom evropskom putu i da će nekoj drugoj vladi ostati manje težeg posla da obavi, a mnogo afirmativnijih poslova. Nama je zapalo da uradimo mere i poslove koji nisu popularni ni među građanima ni među biračima, ali ako želite da idete napred i ako imate prepreke na putu, možete ih sklanjati, a možete ih i obilaziti. Mislim da je, jednom za svagda, najbolje da prepreke sklanjamo. Znam da će biti i onih koji će namerno te prepreke postavljati, ali sam siguran da oni koji ovde mašu fotografijama gradonačelnika Dragana Đilasa znaju da će Beograd biti evropska prestonica. Džabe njihovo pozivanje da oni mogu Srbiju da uvedu u Evropu, jer kada su bili na vlasti pokazali su nam kako to izgleda. Znam da biste možda Srbiju uveli u Evropu, samo bi nam falile dve činjenice za ulazak u Evropu – falili bi nam narod i teritorija. Dame i gospodo, mi ćemo morati da uklanjamo prepreke koje Srbiji stoje na putu ka Evropi, da uradimo i one mere koje nisu popularne, da uradimo i one koje su popularne, ali se nikada nećemo dodvoravati ni biračima, ni građanima, nego ćemo raditi posao za koji smo dobili mandat. Danas radimo posao za koji smo dobili mandat. Gospodine Ljajiću, dozvolite mi da vam na kraju svog izlaganja čestitam na svemu što ste uradili na ispunjenju međunarodnih obaveza Republike Srbije, kako bismo što pre ubrzali taj put ka Evropi. Zahvaljujem se.
Narodni poslanik Aleksandar Pejčić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, nisam mislio da se javljam povodom člana 104, ali me je isprovocirala diskusija gospodina Milivojevića koji sada verovatno ne igra pasijans, već se udubio u svoju disukusiju. Ono što sam hteo da demantujem ovog puta, a reč je...
Narodni poslaniče, javili ste se da kažete da je povređen Poslovnik. Molim vas da postupate po članu 100, koji podrazumeva obavezu da citirate koji član Poslovnika i na koji način.
Dostojanstvo ovog doma. Kao što se Vlajko Senić javio, javio sam se po tom principu. Gospodin Milivojević je isprovocirao sve nas poslanike ovde, naročito poslanike DSS-a, kada je reč o demagogiji. Zar nije, gospodine Milivojeviću demagogija...
Narodni poslaniče, upozoravam vas da ste u obavezi da kažete kako je povređen Poslovnik.
Narušavanje dostojanstva Skupštine, član 104.
Šta je povređeno u članu 104?
Gospodin Milivojević je uvredio mene kao poslanika. Nije rekao istinu, širio je dezinformacije. Zato sam se javio po članu 104. Dozvolite mi da objasnim. Gospodine Milivojeviću, kada pričate o demagogiji, zar nije demagogija kada neko u kampanji govori da će otvoriti 200.000 radnih mesta? Zar nije demagogija kada neko kaže da će dovesti „Fijat“ i takođe otvoriti nova radna mesta? Zar nije demagogija kada neko u kampanji kaže da će penzije biti 70% od prosečnog ličnog dohotka? Što se tiče Leskovca, rekli ste da je na vlasti tamo nova koalicija. Tačno. Vaš gradonačelnik je, bez ikakvih preporuka ove skupštine, počeo da otpušta radnike iz lokalne samouprave. Otpustio je 50 njih. Znate po kom principu? Principu partijske knjižice. Najviše radnika koji su izgubili posao u ovom slučaju su članovi DSS i SRS. Međutim, gospodin Kocić je zaposlio jednog čoveka, pomoćnika. Znate šta mu je zanimanje? Zanimanje mu je šurak. On je šurak gospodina Kocića, demokratski šurak...
Dva minuta.
Sledeći put kada baratate činjenicama...
Zahvaljujem. Narodni poslaniče, član 104. obavezuje predsedavajuću da interveniše ukoliko tokom govora govornik prekrši bilo koje od pravila. Narodni poslanik Srđan Milivojević je upotrebio izraz „demagoške rasprave“. To nije uvreda, to je dijagnoza stila kojim se neko obraća u Narodnoj skupštini, tako da nema povrede Poslovnika. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo Čomić, želim da govorim kao zamenik šefa Poslaničke grupe SRS zato što je gospodin Srđan Milivojević izneo čitav niz neistina na račun SRS.
Nemate reč, narodni poslaniče, zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Krasić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo Čomić, nije povreda Poslovnika, nego replika.
Nemate reč. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, a posle nje narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovani građani, kolege, prisutni predstavnici Vlade, umesto reforme državne uprave dobili smo jedan akt koji se naziva zakonom, ali koji po svojoj prirodi, načinu regulisanja i definisanja svega onoga što je trebalo da bude predviđeno ne može biti zakon, a pokušava da tretira, kako sami kažete, otpuštanje birokratije. Mislim da je to osnovni problem ove vlade, koja je, na kraju krajeva, uhvaćena u sopstvenu zamku predstavljanja netačnih podataka u zakonom propisanim dokumentima, predlozima budžeta koje dostavlja ovoj skupštini, i da ne govorim o drugim obmanjivanjima. Mi danas kritikujemo broj zaposlenih koji imate i kritikujemo način otpuštanja tih ljudi jer to nije poslednja mera koju Vlada preduzima kao štednju. Ovo je prva mera, umesto da bude poslednja. Šta je Vlada preduzela kao mere štednje pre nego što je rešila da preduzme meru koja je po uštedi minorna - 0,27% od budžetskog deficita? Ni 480.000.000 dinara nije ušteda i efekat ovih mera, kad oduzmete poreze i doprinose; čak bez prijavljivanja ovih otpuštenih ljudi Nacionalnoj službi za zapošljavanje i doprinosa koje tamo treba da prime, efekti ovih mera su beznačajni. Da je Vlada učinila bilo šta da napravi uštede tamo gde se novac odliva i gde ona priznaje da je ušla da primenjuje institucionalno svoje nadležnosti u kontroli, drugačije bismo pričali o ovom zakonu. Zato odbrana birokratije koja se ovde spočitava jeste pokušaj da se ne razmisli o lošem predloženom zakonu. Ne branimo mi birokratiju, ali pokušajte da ubedite jednog čoveka da je neefikasnost te birokratije njegova lična zasluga, kao što je to juče ministar karikaturalno objasnio – da oni sami sebi nađu posao. Pa kada se to zaposle, pre nego sebi nađu posao ili posle? Znači, neefikasnost birokratije je odraz loše zakonske regulative, neregulisanih procedura, nedostatak kontrole, ocenjivanja i primene Zakona o radu, a sve to imate. Zašto ne primenjujete? Da li je ijedna banka zatvorena zbog nekog šalterskog službenika, molim vas, ili zbog loše poslovne politike kreditnog odbora ili, još gore, upravnog odbora ili izvršnih direktora i tome slično? Mislite li da neko veruje u ovo da je birokratija kriva za to? Koji argument ste ponudili? Dok je ministar govorio koji je kriterijum za višak ovih ljudi bio korišćen, da se to odredi, rekao je: „Dobio sam vidljive pokazatelje od jedinice za sveobuhvatnu reformu propisa.“ To je izjavio juče, a u novinama je rekao da je na sastanku sa svojim saradnicima, koji su profesionalci od karijere, a ne političari, dobio usmeni izveštaj da imaju neke ljude u njegovom ministarstvu koji baš i nemaju mnogo posla. To je kriterijum za ostavljanje nekoga bez posla i žigosanje nekom jedinicom, koja će se za mesec dana nekog prosvetljenog ocenjivanja desiti nekom čoveku i ostaviti ga na ulici. U javnim preduzećima, u državnoj upravi godinama unazad imate mogućnost da loše i neefikasne kadrove otpuštate. Ovo je sebična mera površne vlade koja štiti sebe. Čak ni broj ministarstava nije dokaz da je neka vlada skupa, nego način kako ta ministarstva rade. Kao što ni ovde smanjenje broja ljudi nije dovoljan dokaz da ćemo dobiti reformisanu državnu upravu, a ne određeni broj ljudi iz birokratije koje treba otpustiti. Međutim, što bi rekli u starom Rimu, „O kakvom zakonu govoriš ako ja u ruci držim mač“, taj mač je u vašim rukama, bez obzira na to što ste, na primer, Zakonom o državnim službenicima više pokušali sebi da uredite preuzimanje zaposlenih iz jednog organa u drugi, bez spore procedure internog oglašavanja. Pa, u vašoj je moći da je skratite, to su vaši ljudi, načelnici. Da li ćete sada taj organ koji je radio interno oglašavanje ukinuti, pošto je suvišan, javnim konkursom? Ne verujem. Koliko godina vam treba da zakonski regulišete status postavljenih lica, službenika na rukovodećim položajima; produžen je već četvrtu godinu? Verujte da mi je žao papira koji ste doneli u ovu skupštinu. Ovo uopšte nije hiperbola. Neverovatno je da zadirete u pravo lokalne samouprave da uredi neke poslove na način kako joj to tradicija i Evropska povelja dozvoljavaju. I neustavno, ljudi. Koliko imate procesa pred sudom za neustavno otpuštanje ljudi iz bivše zajednice Srbije i Crne Gore? Koliko je ljudi od 231 u Poreskoj upravi dobilo sporove ili će dobiti? Rekla sam da je dvesta miliona dinara šteta koju država treba da plati za Dinkićevo nezakonito otpuštanje. I sada se u tom organu primaju ljudi, dok vi najavljujete otpuštanje, bez konkursa; ti neće biti podvedeni pod neko novo testiranje. Mi smo već videli kako vi reformišete državnu upravu. Neki ljudi zbog toga trpe i dan-danas, živeći na ivici egzistencije. Ko to sme danas da nazove demagogijom? Ko će da ponudi kontraargumente za ovo? Ko će mi reći da u ministarstvu gospodina Ljajića za poslednje dve godine u delu sektora koji se bavi invalidnim licima, za zaštitu invalida, broj zaposlenih sa šest nije povećan na 12? Ko će mi reći da u Poreskoj upravi u Subotici nije primljeno u poslednje dve nedelje sedmoro novih ljudi, bez konkursa, i da će biti otpušteni neki, možda i kvalitetni, a da će ti neki novi doći na njihova mesta? Zaista mislim da je ovo prva mera, koja je morala biti poslednja kod jedne ozbiljne i odgovorne vlade. Vi to niste, i ocena koju ste dobili u ovoj raspravi čak nije dovoljno loša, kakvu zaslužujete.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a posle njega reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Poštovana potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre Ljajiću, mnogo je nedoumica u vezi s ovim setom zakona, a najveći krivac za potpunu konfuziju koja se sada događa povodom zastupanja ovog zakona jeste Vlada Republike Srbije. Imate ministra Milana Markovića, koji je po Zakonu o ministarstvima, član 12, zadužen za sistem državne uprave i lokalne samouprave i radne odnose u državnim organima, koji se juče ogradio od ova dva zakona. Imate ministra Mlađana Dinkića, koji nikakve veze nema sa ovim zakonima, po Zakonu o ministarstvima, ali ih najgorljivije i najjače brani. Danas su ti ministri odsutni, a prisutan je ministar za rad i socijalnu politiku, čija politika treba da bude zaštita radnih mesta, a mi ovim zakonima upravo otpuštamo ljude, tj. Vlada Republike Srbije otpušta ljude. Čitava ova priča je priča u rukavicama. Gospodo iz Vlade, pričate u rukavicama. Recite narodu, ovo se događa zato što smo pritisnuti od strane MMF-a. Otpuštate zato što pravite aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom. Kakva efikasnost? Ni jedan jedini kriterijum kojim biste ubedili građane da je ovde reč o efikasnosti ne postoji. Mesecima pričamo o giljotinama. Ovde je giljotina radnih mesta, a tu giljotinu na radna mesta građana u državnoj administraciji spušta Vlada Republike Srbije. Vi to činite, giljotinu radnih mesta. Najavili ste zapošljavanja, 200.000 novih radnih mesta, evropska i socijalno odgovorna Vlada, a postali ste Vlada otpuštanja i otkaza. Najbolja definicija, kvalifikacija ove vlade je – vlada otpuštanja i otkaza. Ali, niz loših posledica koje ovaj zakon izaziva ne odnosi se samo na otpuštanja. Ovi zakoni dovešće do ozbiljnog urušavanja lokalne samouprave. Pravi cilj ovog zakona, to ću pokušati kroz diskusiju da objasnim, jeste dodatno umanjenje transfernih sredstava. Vi želite da pritiskom na lokalne samouprave dodatno umanjite već umanjena transferna sredstva. Zakonom o državnim službenicima, koji u jednom delu ima pozitivnu stranu, u stvari, prolongiranjem javnih konkursa za još godinu dana i promenom Visokog službeničkog saveta (koji postaje partijsko telo, jer od 11 članova šest predlaže ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu), učvršćujete partijsku državu. Vi ovim Zakonom o državnim službenicima štitite ljude koje ste postavili 2008. godine, između ostalog i pomoćnike ministara. Ti ljudi nisu postavljeni javnim konkursom, kako je definisano Zakonom o državnim službenicima, već imenovanjem, a izmenama Zakona prolongirali ste to za još godinu dana. Ovo je jačanje partijske države u režiji ove vlade. Što se tiče zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi, to je neviđen pritisak na lokalnu samoupravu, a nikakav kriterijum, kada je u pitanju određivanje ovog broja, nije ovde definisan. Odsustvo svakog kriterijuma pokazuju upravo odredbe koje imate u ovom zakonu. U jednom trenutku kažete – svaka lokalna samouprava treba da ima četiri zaposlena na hiljadu stanovnika. Jedan nikakav kriterijum, ali jedan jedini, koji pokušavate ovde da plasirate trebalo bi da pokaže objektivnost ovog zakona. U isto vreme, potpunu uravnilovku pravite kada su u pitanju zaposlenja van radnog odnosa, svima 10%. Gde su tu kriterijumi? Ako nekome kažete – imaćete manje toliko i toliko, onda se to valjda odnosi na radne odnose izvan radnog odnosa ugovora o delu. Ne, svi 10%. Odsustvo kriterijuma je ako ukupna struktura transfernih sredstava učestvuje 40%, pa se onda kaže – otpuštanje će se smanjiti za pola. Pa, gde je tu kriterijum? Nikakav kriterijum niste ovde ponudili. Ali, onda idu konkretne pretnje. Juče ministar Dinkić kaže „ovo je dobrovoljnost“, dobrovoljnost pod giljotinom; ako ne otpustiš dobrovoljno, ja ću ti ukinuti transferna sredstva. Gde je tu suština priče? Iznos transfernih sredstava koja Vlada ukida u slučaju da se ne otpuste zaposleni veći je nego što su zarade tih zaposlenih koje dobijaju. Tu je ta stvar i cilj Vlade, da se dodatno umanje transferna sredstva. Zašto? Zbog ovoga što je malopre ovde ukazivano, toliko gorljivo i toliko vatreno, da to nema veze sa MMF-om. Ima, želite to da uštedite, ali pošto nemate hrabrosti da otpustite ljude u republičkoj administraciji, vi to prebacujete na lokalnu administraciju i pravite dodatnu konfuziju i problem lokalnim samoupravama. Ko će da plaća otpremnine? Lokalne samouprave. Iz kojih sredstava će da ih plaćaju? Ljudi sad završavaju budžete, ne znaju da li plaćaju otpremnine, koliko će zaposlenih da imaju, da li će im ukinuti transferna sredstva. U potpuni haos ćete dovesti gradove i opštine, a u isto vreme gradove terate da formiraju komunalnu policiju i zapošljavaju nove ljude. Potpuni paradoks, i kriterijumi koje niko ovde ne može da objasni. Vrlo stidljivo su predstavnici vlasti ovde govorili – ljudi, ne može biti jedini kriterijum četiri zaposlena, pa se spominju opštine koje realno nemaju taj broj stanovnika, pa se spominju nadležnosti, veličina opštine, pa se spominje broj naseljenih mesta, potreba za infrastrukturom, privredna razvijenost. Ničeg od toga kod vas nema. Suština je u tome da se što više uštedi na lokalnim samoupravama, koje ste već dodatno opteretili. Ova tri zakona su u vezi i kada neko pokušava da izbegne odgovornost kaže – Zakon o državnim službenicima je dobar, ali ova dva su problematična. Zakon o državnim službenicima je u funkciji ova dva zakona. Podsetiću, ovde je gospodin Ljajić, na snižavanje prava na više nivoa u odnosu na prethodne vlade: prvo ste smanjili prava ljudima koji ostaju bez posla i odlaze na tržište rada sa dve godine na godinu dana; sada neraspoređenim licima sa šest meseci na dva meseca. To činite da biste čitav proces ubrzali. Zašto 31. 12.? Zato što ste u stisci sa Međunarodnim monetarnim fondom i morate smanjiti rokove, smanjiti prava na zavodima, skratiti postupak kada je u pitanju čitava procedura određivanja da li neko zadovoljava ili ne zadovoljava. I ocenjivanje. Sve se to smanjuje – ocenjivanje, prava i rokovi – samo zato da biste što više ljudi otpustili u što kraćem roku. Suština i ključ ovog zakona jeste otpuštanje za jednokratnu upotrebu. Ljude otpuštate za jednokratnu upotrebu, a jednokratna upotreba je rešavanje problema koje imate sa Međunarodnim monetarnim fondom i deficitom. To treba narodu da se kaže, da se ne obmanjujemo ovde. Danima pričamo o nekoj efikasnosti. Kakva efikasnost? Ko je procenjivao efikasnost u pojedinim opštinama? Da li je urađena funkcionalna analiza pojedinih opština i organa uprave? Koje su stvarne potrebe? Koji su poslovi? Ništa od toga ovde ne vidimo. Imamo samo brojke, a te brojke govore o nekoj računici koja bi trebalo da ukaže na eventualnu uštedu sredstava koja treba da se ostvari ovim otpuštanjima. U isto vreme, još jednom ponavljam, Zakonom o državnim službenicima, menjanjem saveta, stvaranjem partijskog organa, određivaćete koga ćete zapošljavati i prolongirate rokove do 2010. godine da biste zadržali svoje kadrove u ovako glomaznoj i ogromnoj vladi. Sve je ovo urađeno naopako. Sve je urađeno bez ikakve analize. Još jedna stvar, koju niko nije pomenuo, a veoma pada u oči, šta je sa pokrajinskom administracijom u Vojvodini? Tamo imate masovna zapošljavanja. Zar tamo nisu bile moguće uštede? Zašto niko nije spomenuo administraciju pokrajinske vlasti? Uzmite statistiku i vidite koliko je od 2006, nakon donošenja Ustava, zaposleno novih ljudi u novim institucijama koje su mimo donetog statuta osnovane (javna preduzeća, fondovi). U pitanju su stotine ljudi. To se ne dodiruje ovde, ali se zato vrši pritisak na lokalne samouprave. U čemu je problem? Krenite i tu da pravite analizu. Ne morate preko kolena, za mesec ili dva, ali pravite funkcionalnu analizu po sekretarijatima i organima pokrajinske vlasti, pa ćete videti koliko je tek tu ljudi došlo mimo bilo kog kriterijuma. Prema tome, ovde upućujem reč gospodinu ministru Ljajiću, nikome nije jasno zašto on brani ovaj zakon, bilo bi zanimljivo čuti da li on stoji iza njega; da li i na koji način se misli rešiti ovaj problem koji ćete napraviti ljudima koji će ostati bez posla, njihov egzistencijalni problem, kada im već smanjujete sa šest meseci na dva meseca status neraspoređenih, kada nemaju nikakav kriterijum kako će biti otpušteni, osim po partijskoj liniji. Jer, to će biti giljotina po partijskoj liniji. Giljotina je pojam koji svaki dan slušamo, giljotina radnih odnosa, pa giljotina po partijskoj liniji. Sve će se to završiti novim otpuštanjem i teranjem ljudi na ulicu, a tek će se videti drugi osnov otpuštanja koji uvodi ova vlada kada se bude raspravljalo o Zakonu o stečajnom postupku. To je realan sektor na udaru i biće novih otpuštanja. Prema tome, Vlada koja je rekla da je socijalno odgovorna Vlada, koja će da zapošljava, postaje Vlada koja otpušta. Sa Vladom koja otpušta treba što pre završiti, ići na parlamentarne vanredne izbore i pitati građane da li su birali ovakvu vlast koja otpušta. Hvala.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospođo Čomić, maločas ste prekršili član 101. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, koji kaže – ukoliko se uvredljivi … [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, član 101. reguliše pravo na repliku. Replika, davanje replike ili ne, ne može biti predmet povrede Poslovnika, pošto je to diskreciono pravo predsedavajućeg. Molim vas da ne zloupotrebljavate pravo na reč. To piše u članu 101. stav 3. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović, posle njega narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da započnem svoju diskusiju sa dve konstatacije koje je ovde izrekao gospodin Senić. S jedne strane, insistirao je da se ne vraćamo u prošlost, ali je pre toga konstatovao da imamo lošu administraciju. Srpska radikalna stranka smatra da moramo da se osvrnemo na blisku prošlost i da nađemo uzroke za lošu i neefikasnu administraciju. Ne možemo biti okrenuti budućnosti, stvarati efikasnu administraciju i efikasne administrativne kapacitete ako to pravo sebi pripisuju ljudi koji su administraciju napravili glomaznom i neefikasnom, upravo onakvom kakvom je i oni sami nazivaju i doživljavaju. Srpska radikalna stranka smatra da je potpuno besmisleno i licemerno obrazloženje ovog zakona analiza efikasnosti administracije, ako se to radi sa aspekata sa kojih to radi ova vlada i svi oni koji su je juče i danas u ovom parlamentu predstavljali. Ne možete efikasnost administracije dovesti u vezu sa brojem zaposlenih. Broj zaposlenih u toj administraciji je isključivo odgovornost Vlade Republike Srbije i svih onih koji su na vlasti od 2000. godine naovamo. Nije opozicija zapošljavala i pravila administraciju kakva danas jeste, ali nikako da čujemo od predstavnika Vlade da konstatuju da su oni krivi i odgovorni za tako nešto. Svi pričaju o nečemu što je loše, ali izbegavaju da konstatuju uzroke tog lošeg i očigledno neodrživog stanja. Ne možete porediti broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi sa brojem od 1000 građana te opštine i konstatovati da je opština ili administracija efikasna ili nije. To je besmisleno za svakog ozbiljnog čoveka, za svakog ozbiljnog političara i svakoga ko iole poznaje principe i modele funkcionisanja državne uprave i lokalne samouprave. Bilo bi mnogo pametnije da u ime Vlade Republike Srbije gospodin Dinkić iznese statističke podatke koliko je građevinskih dozvola izdala pojedinačno neka opštinska uprava, gradska uprava ili ministarstvo nadležno za to; da nam kaže kakva je statistika što se tiče uspostavljanja poreske administracije na nivou lokalne samouprave i kakvi su efekti, koliko je poreza i prihoda od kojih se finansira lokalna samouprava obezbeđeno; koliko je prekršajnih ili drugih postupaka pokrenuto od gradske ili komunalne inspekcije i policije. To su parametri na osnovu kojih možete da cenite da li je neka administracija efikasna ili nije. Svakako da na određenim nivoima postoji preveliki broj zaposlenih. Zamislite ovo, pre nekoliko meseci ova skupština je pod pritiskom Mlađana Dinića donela Zakon o ravnomernom (tzv. ravnomernom) regionalnom razvoju. Njime su predviđene agencije od regionalnog do opštinskog nivoa, koje treba da zaposle ko zna koliko ljudi. Sada taj isti čovek i ta ista stranka ovde promovišu efikasnost i racionalnost i nas ubeđuju da administracija nije dobra i da treba da se smanji! Postavljamo pitanje Vladi, gospodine ministre, recite nam kako ćete u ovaj zakon uklopiti činjenicu da još niste formirali agencije, regulatorna tela, na šta ste se obavezali usvajanjem niza zakona u ovoj skupštini? Njih tek treba da formirate. Ubeđujete nas da je nemoguće primenjivati i sprovoditi zakon ako tih tela nema. Još ih niste formirali. Limitirate broj koji može biti zaposlen u republičkoj administraciji, odnosno hoćete da otpustite dve ili tri hiljade ljudi. Ovo su apsurdi. Ovo su paradoksi. Ovo je nonšalantnost koja će koštati desetine hiljada ljudi socijalne sigurnosti, minimalne i elementarne socijalne sigurnosti. Nije ovo demagogija. Ovde demagogiju promovišu oni koji predstavljaju zakon, jer su apsolutno odgovorni za činjenicu da država nema kvalitetne i adekvatne administrativne kapacitete. Neko je malopre ovde govorio o demagogiji i insistirao na egzaktnim podacima i činjenicama, pa ću ja, vodeći se nekim egzaktnim podacima i činjenicama koje sam dobio od svojih kolega iz odborničke grupe SRS u Gradskoj skupštini grada Beograda, pokušati da odslikam zašto osporavamo kredibilitet vas koji promovišete ovaj zakon da isti sprovodite i da obezbedite unapređenje efikasne administracije na lokalnom i državnom nivou. Evo o čemu se radi, to će pogotovo interesovati vas, gospodine ministre: dana 16. 03. 2007. godine Skupština,odnosno gradska uprava u Beogradu donela je rešenje kojim prestaje radni odnos gospođi Nadeždi Vukčević. Inače, u tom momentu gospođa Nadežda Vukčević je bila pravnik sa 30 i kusur (a videćete zašto kažem „kusur“) godina radnog iskustva. Razrešena je dužnosti zamenika sekretara Sekretarijata za gradsku upravu. Naravno, ugovor o radu je prekinut, ostala je neraspoređena. Sve bi to možda bilo u skladu sa Zakonom o radu da sad ne sledi drugi deo priče: gospođi Vukčević je trebalo dva meseca da stekne prvi uslov za odlazak u penziju, ispuni 35 godina radnog staža, a svega četiri meseca da ispuni onaj drugi uslov i da ode u starosnu penziju. Međutim, procenom gradskih moćnika gospođa Vukčević Nadežda, rešenjem Tamare Stojičević, koja je u međuvremenu postala sekretar Skupštine, a danas je generalni sekretar Vlade, konstatuje se, odnosno donosi se rešenje o prekidu radnog odnosa i donosi se rešenje o isplati stimulativne otpremnine u vrednosti od 22.000 evra ili 1.784.498 dinara. Sada ćete vi koji predstavljate Demokratsku stranku, jer je vlast u Beogradu demokratska, da nas uveravate u opredeljenje da na efikasan, racionalan, domaćinski način sređujete odnose u državnoj upravi, gradskoj upravi i lokalnoj samoupravi. Ovde je bitno pomenuti samo još jednu stvar, koju naravno nikako ne smem da zaboravim i smatram da će ovo i za vas biti interesantno – gospođa Nadežda Vukčević je supruga specijalnog tužioca za ratne zločine gospodina Vukčevića. Toliko o vašoj nepristranosti i vašem kredibilitetu da pričate o adekvatnoj primeni ovog zakona. Vidite, gospodine ministre, postoji niz stvari kojima zaista treba da se posvetimo u ovom zakonu, tu su član 9. i član 10, ali, svakako, zbog vremena, biće mi drago i biće mi zadovoljstvo da o tome razgovaramo u raspravi u pojedinostima.
Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi LDP iznosi četiri minuta. Posle njega je narodni poslanik Zoran Babić.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u javnosti se stvara iluzija da će donošenjem ova dva zakona, prevashodno mislim na zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji i Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji, život građana biti znatno bolji, odnosno da će doći do povećanja produktivnosti birokratije, odnosno administracije na republičkom ili na lokalnom nivou. Međutim, mi kao Poslanička grupa LDP nikako da dobijemo odgovor na jedno pitanje koje je naš predsednik gospodin Čedomir Jovanović juče postavio, a i danas moje kolege, a to je zašto se predlozima ovih zakona ne tretiraju javna preduzeća, odnosno zašto je predlogom ova dva zakona zaobiđeno 590 javnih preduzeća, od kojih 582 posluju sa gubitkom, tj. zašto se ovim predlogom zakona ne tretira 180.000 zaposlenih u javnim u preduzećima? Takođe smo juče i danas u raspravi postavljali pitanje kolike se uštede ostvaruju ako dođe do realizacije ova dva zakona. Jer, u javnosti i medijima proces predlaganja ova dva zakona pratila je javna rasprava i neke informacije da je neophodno doneti ovaj zakon kako bi se smanjio deficit u republičkom budžetu. Mi smatramo da broj zaposlenih u republičkoj i lokalnoj administraciji nije jedini razlog lošeg rada republičke i lokalne administracije, odnosno da smanjenjem broja zaposlenih neće doći do poboljšanja rada te tzv. birokratije. Liberalno-demokratska partija prevashodno misli da do poboljšanja rada administracije dolazi na taj način što država, odnosno državni organi treba da se povuku iz svih onih sfera društvenog života u kojima država, vlada ne sme da bude poslodavac, ne sme da reguliše šta treba da se radi i na koji način. Takođe, LDP ima nekoliko nedoumica u vezi s ovim zakonima, prevashodno kada govorimo o zakonu o lokalnoj administraciji, a tiču se troškova otpremnina. Ko će biti zadužen za isplatu otpremnina onim radnicima za koje po zakonu o smanjenju broja zaposlenih u lokalnoj administraciji bude neophodno da se ona isplati? Da li će lokalne samouprave na neki način biti stimulisane republičkim budžetom, odnosno povećanjem nivoa transfera da bi mogle to da ostvare? Takođe, u predlozima ova dva zakona govori se da će jedan od kriterijuma za smanjenje broja zaposlenih biti i imovinski status. Ko određuje koji su kriterijumi za taj imovinski status? Smatramo da ovi zakoni, odnosno republička i lokalna administracija ne mogu biti poligon niti način za rešavanje socijalnih problema. Mi treba da imamo efikasnu administraciju, a to nećemo imati ako na ovaj način rešavamo socijalne probleme. Jedno važno pitanje koje LDP želi da postavi vezano je za opštine koje treba da budu formirane, za gradsku upravu, odnosno konkretno – na koji način će opština Kostolac, na primer, posle lokalnih izbora 6. decembra formirati svoju opštinsku upravu, ako predlogom ovog zakona dolazi do zabrane povećanja broja zaposlenih, a oni danas nemaju nijednog zaposlenog kao opštinska uprava? Hvala.
Vreme koje je na raspolaganju grupi LDP je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je šest minuta i trideset sekundi. Posle njega narodni poslanik Milan Lapčević, a vreme koje je na raspolaganju je jedan minut i petnaest sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici, teško je govoriti o predlozima zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj i lokalnoj administraciji, a ne podsetiti se geneze svih obećanja koja ste građanima Srbije dali od predizborne kampanje 2008. godine do danas. Pre godinu i po dana, u jeku predizborne kampanje, obećali ste 200.000 novih radnih mesta. Izbore ste dobili i formirali ste socijalno odgovornu vladu, u čiju socijalnu odgovornost ne veruje više ni Srđan Šaper, koji je ovu vladu tako krstio. Početkom ove godine ste čuli šta je to svetska ekonomska kriza, iako je ona u tom trenutku već planetarno harala više od godinu dana. Posle prvih tirada da će nas kriza zaobići, pa da ćemo od krize imati samo koristi, okrenuli ste ploču i počeli da pričate kako radna mesta moraju da se čuvaju svim sredstvima. U aprilu ove godine ste pustili probni balon i najavili otpuštanja iz državne administracije, ali ste se brzo i povukli, pravdajući se da u budžetu nema milijardu i sto miliona dinara za otpremnine i da otpuštanja neće biti, da biste sada, u novembru 2009. godine došli u situaciju da zakonom propisujete samo kvantitet viška u vidu 2.224 lica koja su zaposlena na neodređeno vreme i 560 lica koja su zaposlena na određeno vreme u republičkoj administraciji, dok se u lokalnim administracijama taj broj zaposlenih predviđenih za otpuštanje i udvostručava. Sve ovo govori o Vladi koja je nesposobna da ima jedinstven kurs i koja je nesposobna da obezbedi nova radna mesta, ali i da sačuva postojeća radna mesta građana Srbije. U obrazloženju ovog predloga zakona ste kao ustavni osnov naveli član 97. tačku 8. Ustava Republike Srbije, koja glasi: „Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti radnih odnosa, zaštite na radu, zapošljavanja, socijalnog osiguranja i drugih oblika socijalne sigurnosti, i druge ekonomske i socijalne odnose od opšteg interesa.“ Kraj citata. Zar ne mislite da je malo cinično ljude ostavljati bez posla, bez uslova za egzistenciju, a pozivati se na Ustav i obezbeđivanje sistema zapošljavanja i socijalnog osiguranja? Interesantan je podatak koji ste naveli u razlozima za donošenje zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji, gde ste rekli, ponovo ću citirati: „Trenutno, broj zaposlenih na određeno vreme i angažovanih lica po svim osnovama je oko 3.400.“ „Oko 3.400 zaposlenih“ nije egzaktan podatak. Kako možete određivati maksimalan broj zaposlenih ako ne znate ni trenutni broj zaposlenih u republičkoj i lokalnoj administraciji po svim osnovama? Ko treba da zna ukupan broj zaposlenih u republičkoj administraciji, ako ne Vlada, koja je i predlagač ovog zakona? Nelogičnosti se vide i u članovima 10. i 11, jer vi u članu 10. propisujete obavezu rukovodioca organa državne uprave, javnih agencija i drugih ovlašćenih lica da u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona izvrše proveru kvaliteta rada državnih službenika. S druge strane, broj zaposlenih u državnoj administraciji u periodu od 2000. do 2009. godine povećao se, po nekim procenama, čak za nekih petnaestak hiljada zaposlenih. Sam ministar Milan Marković je u jednom intervjuu početkom oktobra ove godine, pravdajući Vladu u kojoj je učestvovao, rekao da je za poslednje dve godine broj zaposlenih u državnoj administraciji porastao za skoro 5%. Tu se nameće osnovno pitanje – kakve kriterijume ste imali prilikom nagomilavanja administracije, osim stranačke pripadnosti, poslušnosti i lojalnosti, kada vi tek sada stupanjem ovog zakona na snagu ocenjujete njihovu stručnost? Znate li koliko ljudi u Srbiji je angažovano na neplaćenom probnom radu, dok se ne utvrdi njihova sposobnost za obavljanje odgovarajućih poslova, a vi ste zaposlili armiju ljudi a da niste unapred ocenili njihovu stručnost? Pitanje je da li biste u vaše privatne firme zapošljavali nestručne i nepotrebne, bez ikakvih kriterijuma osim stranačke pripadnosti? Mislim da ne biste, ali kada su u pitanju zaposleni koje će plaćati poreski obveznici, građani Srbije, tada vas verovatno za to nije bilo briga. Da li će se i sada provera sposobnosti, predviđena članom 10. ovog predloga zakona, svesti na posedovanja članske knjižice, naravno stranke na vlasti? Što se tiče broja zaposlenih u lokalnim samoupravama, taj broj se ne može izračunavati samo u promilima u odnosu na broj stanovnika, već je potrebno uzeti u obzir i druge elemente. Tu pre svega mislim na nadležnosti lokalnih samouprava, na obaveze koje proističu iz različitih sektorskih zakona, gde postoji obaveza gradova i opština da imaju zaposlene određenih profila. Morali ste imati u vidu neophodnost uvođenja opštinskih poreskih administracija, što povećava broj zaposlenih. Tu je i novi Zakon o komunalnoj policiji, koji je ovaj saziv Skupštine usvojio i koji podrazumeva i odgovarajući broj komunalnih policajaca u 24 grada, što još povećava broj zaposlenih, a zahteva i odgovarajući iznos u lokalnim budžetima. Smatram da je trebalo voditi računa i o tome da postoje opštine u Srbiji male po broju stanovnika, ali veoma razuđene i velike po površini, pa opštinski službenici i drugi zaposleni pod kontrolom moraju da imaju veliku teritoriju, što zahteva i veći broj izvršilaca. Ako ste već hteli da uđete u racionalizaciju broja zaposlenih u državnoj administraciji, trebalo je prvo da popišete sve poslove u lokalnim samoupravama koji su neophodni, pa da broj zaposlenih na takvim poslovima definišete zavisno od površine, veličine i specifičnosti opština, pa tek onda od broja stanovnika. Na kraju bih par reči posvetio i efektima donošenja ovog seta zakona, jer nas niste ubedili da šteta od pada nivoa i kvaliteta javnih usluga neće biti veća od vrednosti uštede, ukoliko uštede uopšte i bude. Kratkoročni efekti ne postoje, to je juče i ministar Dinkić u parlamentu rekao, jer dok se usvoji ovaj paket zakona, pa 30 dana za ocenu sposobnosti zaposlenih, pa žalbe, kojih će sigurno biti, prvo otpuštanje po ovom zakonu će se izvršiti tek u prvom kvartalu 2010. godine, a iznos u budžetu potreban za otpremnine je na nivou iznosa plata koje bi otpušteni primili, tako da uštede faktički i ne postoje, ne računajući smanjenu platežnu moć otpuštenih lica. Smatram da ova mera ne može biti dovoljna za uravnoteženje budžeta ni na duži rok, jer su Srbiji potrebne mnogo veće, suštinske uštede i zbog toga će u danu za glasanje poslanici Poslaničke grupe Napred Srbijo - SNS glasati protiv ovih predloga zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević, minut i petnaest sekundi.
U preostalom vremenu pokušaću da u nekoliko rečenica definišem ono o čemu se danas mnogo govorilo ovde, a to je demagogija. Ovaj zakon koji je predložen, ovaj set zakona koji je predložen, naročito zakoni koji ograničavaju broj zaposlenih u državnoj i lokalnoj administraciji, prava je demagogija. Demagogija je, u stvari, način na koji je predložen i ljudi koji to predlažu. Kada od 2001. godine sa 8.000 podignete broj zaposlenih na 27 i od 2007. sa 22.000 na 34.000, koliko sada ima, i predlažete pri tom zakon koji će ograničiti broj zaposlenih u državnoj administraciji i smanjiti troškove, onda se to zove demagogija. Prvo zaposlite sve moguće što imate po partijama, a onda predlažete, kao spasonosno rešenje za državu, da smanjite broj zaposlenih u toj istoj državnoj upravi tako što ćete otpustiti one koji nisu vaši istomišljenici, pa ćemo umesto državne administracije imati partijsku administraciju. Demagogija je i kada u istom danu Mirko Cvetković poziva investitore da ulažu u Srbiju, a njegov zamenik kaže da je Srbija poslednja po brzini dobijanja dozvola za gradnju. Demagogija je i kada pričate o giljotini propisa koja će smanjiti procedure, a pre dva meseca uvodite pravilo da vlasnik krojačke radnje, da bi overio zdravstvenu knjižicu, mora da uplati 200 dinara i da čeka tri dana da bi dobio rešenje koliko duguje Fondu PIO. To se zove demagogija, draga gospodo iz vladajuće koalicije.
Vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, a posle njega narodni poslanik Dušan Marić. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupiSRS je 44 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, mnogo je rečeno o ovim predlozima zakona. Mislim da su ovi predlozi zakona, pre svega, nečovečni. Dakle, govoriti o smanjivanju broja zaposlenih u republičkoj administraciji, a ne smanjiti broj ministarstava, ne smanjiti broj agencija, organa uprave u sastavu ministarstava, jeste pre svega nečovečno. Ako ste dobro pratili šta su nam predstavnici Vlade juče pričali, onda stvar otprilike izgleda ovako: sve će krenuti nabolje kada iz republičke administracije otpustimo 2.000 kafe kuvarica, portira, čistačica i vozača. Znate, građani Srbije, vi teško živite i postoji ogroman budžetski deficit, zbog kojeg nas kritikuje MMF, zbog tih ljudi; sve će nam krenuti nabolje kada se tih ljudi rešimo. Sada se samo postavlja pitanje ima li u Srbiji građana koji u to mogu da poveruju? Kako Vladu Srbije nije sramota da predlaže ovakve zakone u situaciji kada neće da smanji broj ministarstava? Kako je moguće da je Vlada Srbija najglomaznija vlada u regionu, a kažete da pratite evropsketekovine. Navodno hoćete da integrišete Srbiju u EU, a imate glomazniju Vladu od većine vlada država članica EU. Gospodin Todorović vas je juče upoznao sa jednom činjenicom koju vi verovatno niste znali, a to je vaš cenjeni poslanik Srđan Milivojević nazvao demagogijom, da je u Srbiji od vremena kneza Mihaila pa do 1918. godine postojalo svega osam ministarstava. Sa tih osam ministarstava Srbija je uspela zaista da postane jedna od najprosperitetnijih država – ne na Balkanu, u Evropi. Krajem 19. veka srpski dinar vredeo je isto kao francuski franak. U to vreme, Srbija je sa osam ministara uspela da oslobodi od Turaka Kosovo i Metohiju i južnu Srbiju, današnju Makedoniju, i da stvori praktično jedinstvenu državu južnih Slovena. Vi ste od 2000. godine, gospodo, povećavajući iz godine u godinu broj ministara, uspeli da sahranite, da uništite, sa svojim prijateljima iz Crne Gore, ovim mafijašem Milom Đukanovićem i njegovim stranim pokroviteljima, Saveznu Republiku Jugoslaviju, pa ste upropastili državnu zajednicu Srbija i Crna Gora i sada se spremate da upropastite i Republiku Srbiju tako što prećutno priznajete nezavisnost Kosova i Metohije i tako što se spremate da na severu Srbije obrazujete novu državu u državi, nekakvu novu nezavisnu državu Vojvodinu. Postavlja se pitanje da li ova vlada sluša ono što su pričale nekadašnje vlade, dosmanlijske vlade, od 5. oktobra 2000. godine pa naovamo. Juče kaže ministar Milan Marković, mrtav hladan – ne valja Zakon o državnim službenicima, suviše komplikovana procedura, ko će sada da čeka osam meseci da se sprovede konkurs, pa da mi postavimo državnog službenika na položaj. Zakonje donet 2005. godine. Kada je Srpska radikalna stranka tvrdila da je zakon loš, rekli su – ne, vi ste predstavnici omraženog režima iz devedesetih godina, vi ste glupi, vi ništa ne razumete, vi ste neobrazovani, vi ste protiv Evrope. Tada ste tvrdili da je to reformski zakon, da je zakon usaglašen sa evropskim standardima. Godine 2004, kada je vršena javna prezentacija nacrta zakona o državnim službenicima i čitavog niza nacrta zakona iz oblasti državne uprave, javno ste se hvalili kako ste dobili pozitivno mišljenje misije OEBS u Beogradu o svim tim zakonima. Četiri godine kasnije ministar iz Demokratske stranke dođe u Narodnu skupštinu Republike Srbije i kaže – loš je zakon. Ko vama više da veruje? Koliko demokratskih stranaka ima u Republici Srbiji? Koliko vlada ima u ovoj državi? Kako je moguće da odjedanput u državnoj upravi i u lokalnim administracijama više ništa ne valja? Ovde poslanici vladajuće koalicije kažu – imamo neefikasnu državnu upravu, sporo rade, mnogo su lenji, korumpirani su, ovakvi su, onakvi su, a javno se hvalite na televiziji kako ste sproveli reforme, kako vas je pohvalila Evropska komisija, kako vas je Oli Ren pomilovao po glavi i kako jedva čekaju u Briselu da Srbiju prime u društvo država članica EU. Kakva je naša državna uprava? Da li je ona dobra ili loša? Kakvi su ti ljudi koji rade u državnoj upravi i u lokalnoj administraciji? Da li su spori, lenji, korumpirani ili su sasvim drugačiji od tog modela koji nam sada vi ovde prikazujete? Mlađan Dinkić se naprasno razboleo; bio čovek prepodne živ i zdrav, što kaže narod, mogao je konju rep da iščupa, a poslepodne dobio temperaturu, verovatno zato što zna da je gledanost televizijskih prenosa Skupštine mnogo veća poslepodne nego prepodne. Čovek, da bi izbegao bruku, da ga ne gledaju milioni građana Srbije, da volšebno objašnjenje – dobio temperaturu. Ta vlada, koja ima 25 ministara, ne može da pošalje baš nijednog ministra da sedi, kao što, evo, sedi ovde gospodin Rasim Ljajić, ćuti i prati šta se dešava, nego odlažete sednicu za prepodne, kada računate da je manja gledanost i kada će vaša bruka i sramota da bude manja. To je prava istina zašto se Mlađan Dinkić nije juče pojavio u Narodnoj skupštini i zašto se nijedan od ministara nije pojavio. Juče Mlađan Dinkić kaže – treba izvršiti giljotinu propisa. Isti onaj Mlađan Dinkić koji nam je na sva usta hvalio, recimo, 2002. godine, zajedno sa svojim pajtosom Božidarom Đelićem, Zakon o poreskom postupku i poreskoj administraciji – sticajem okolnosti sećam se tih vremena – super zakon, reformski, demokratski, bog te pita kakav. Juče čovek, mrtav hladan, kaže – znate, spora je ta procedura oko poreza, dva šaltera, tri šaltera, ko će sad to da čeka itd. Pre tri meseca nije čovek mogao da živi od Olivera Dulića – sjajan Zakon o planiranju i izgradnji, reformski, demokratski, evropski, sa tim zakonom ulazimo u EU. Juče Mlađan Dinkić kaže – spora je ta procedura oko izdavanja građevinskih dozvola, odlaze nam strani investitori itd. Koga vi zamajavate? Kakvi su ti zakoni koji dolaze pred Narodnu skupštinu Republike Srbije? Jedan ministar hvali, a drugi ministar kudi. Jedan ministar kaže da je zakon reformski, a drugi kaže – zakon ništa ne valja. Onda ćemo da slomimo kola na onim ljudima koji rade za deset i petnaest hiljada dinara mesečno. Kako vas nije sramota da otpuštate ljude koji sa tih petnaest hiljada dinara prehranjuju svoje porodice, a nećete da otpustite nekoliko desetina državnih sekretara i pomoćnika ministara, koje ima samo jedno ministarstvo, Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj? Kako je moguće? U kojoj to državi na svetu više košta kafe kuvarica nego ministar? Skuplji je vozač i portir nego državni sekretar. Skuplja je ona žena što radi u garderobi nego pomoćnik ministra. Ako mi objasnite da to negde na svetu postoji, kažite nam, pa da i mi naučimo nešto od vas. Toga nema nigde, nego vi hoćete da slomite kola na onima koji nemaju veza, uticaja i koji su, što bi rekao Njegoš, „sirak tužni bez nigđe nikoga“. Počnite vi, gospodo, od sebe. Pokažite na ličnom primeru kako se steže kaiš. Znate, lako je biti pametan kada neko drugi strada. Kako je moguće, koji je to pametnjaković koji je izračunao da Srbiji treba baš 25 ministarstava i da će sa 24 ministarstva sve u Srbiji da propadne? Gde piše da Srbija mora da ima 25 ministarstava? Gde piše da Mlađan Dinkić mora da ima 63 državna sekretara i pomoćnika ministra? Kako se niste setili da otpustite nekoga od njih, nekog od tih silnih savetnika, specijalnih savetnika, zamenika, pomoćnika itd? Nikoga nećete da otpustite, nego ih, naprotiv, primate. Zato ćete da otpuštate ljude koji sa tih deset ili petnaest hiljada dinara prehranjuju sebe i članove svoje porodice. Vi, ministri, koji ste danas došli na sednicu Narodne skupštine u automobilima koje plaća ovaj narod, pitajte vaše vozače za koju platu rade. Pitajte šta oni misle o vašim reformama i o tome kako mislite da ih uvedete u EU. Počnite na svom primeru, ako ste ljudi, ako ste junaci, ako zaista dobro mislite građanima Srbije. Hajde, odrecite se vi nečega. Veća je plata vas, gospodine Ljajiću, nego plata vašeg vozača i više košta državu Srbiju vaš državni sekretar nego žena koja vam kuva kafu. Ali, vi nećete da se odreknete vašeg ministarstva; neće ni Mlađan Dinkić, neće ni Oliver Dulić, neće ni Tomica Milosavljević. Kad neće oni, onda ćemo da otpuštamo ove građane koji jedva sastavljaju kraj sa krajem. Onda ćemo da kažemo – građani Srbije, izvršili smo racionalizaciju republičke uprave, nikakvih problema više nema, super će nam biti kada otpustimo 2.500 ili 3.000 ljudi koji rade za mesečnu platu od 10.000 do 15.000 dinara. Sada vam samo treba neko ko će u to da poveruje. Ovde se jedan poslanik DS upljuvao pričajućio tome kako je Srpska radikalna stranka bila na vlasti. Gospođa Čomić ga uporno brani. Srpska radikalna stranka je bila na vlasti dve godine, branili smo državu na Kosovu i Metohiji od šiptarskih terorista i od NATO bombi i mi se time ponosimo. Vi ste, gospodo, na vlasti duže nego što je bio pokojni Slobodan Milošević. Bili ste na vlasti i pre, svi se mi sećamo. Bila je Demokratska stranka na vlasti i pre 2000. godine, i SPO je bio na vlasti pre 2000. godine i razni, koji su sada u G17 plus, bili su nekad u SPS-u , pa u JUL-u pa su pretrčali u hiljadu i jednu partiju, pa su sada u G17 plus. Ne počinje istorija samo od 5. oktobra 2000. godine. Naravno, vi ste sve to zaboravili. Vi sada hoćete da ubedite građane Srbije kako vi jako brinete o njima, a ministri ne mogu noćima da spavaju i sada ćete vi da pomognete državnom budžetu tako što ćete da otpustite ove ljude. Ko je kriv za to što je državni aparat takav kakav je? Imali ste 2001. godine 8.000 ljudi, danas ih imate preko 30.000. Da li je te ljude dovela Srpska radikalna stranka, da li su to naši partijski kadrovi, da li su to naše tetke, strine, ujaci, rođaci, kumovi, komšije itd., ili vaši? Ko će sada da pogleda ovim ljudima u oči? Kada su vam trebali njihovi glasovi, kada su vam trebali da vam vuku ljude na birališta, kada su vam trebali da dele paketiće, da dele gotov novac, onda su im rekli – samo vi to radite, radićete u državnoj administraciji, radićete u lokalnoj administraciji. Sada ćete da ih otpustite. Naravno, naći će se neke nove žrtve i tako taj krug nikako da se zatvori. Onda Vlada pošalje u Skupštinu ministra koji jednostavno ćuti, gleda na sat i jedva čeka kada će da se završi rasprava i da se krene na neku novu tačku dnevnog reda. Gospodo, Predlog zakona vam je loš, i sa pravničkog, i sa ekonomskog i sa moralnog aspekta. Vi ovim zakonima pokazujete da ste neljudi, da nemate skrupula, da nemate hrabrosti i da jedino što vas u ovom životu zanima jeste vaša lična zadnjica. Politika zadnjice jeste politika ove vlade.
Narodni poslaniče, upozoravam vas da u ponovljenom obraćanju povedete računa o načinu kojim se obraćate drugim narodnim poslanicima i učesnicima na sednici i da povedete računa o jeziku koji koristite. Dakle, upozorenje, u slučaju da imate priliku da se ponovo obratite, da se setite da postoji član 104. koji govori o načinu na koji se jedni drugima obraćamo. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić, a posle njega narodna poslanica Vjerica Radeta. Vreme koje je na raspolaganju je 30 minuta.
Dame i gospodo, ako je neko ko je neupućen u političke prilike u Srbiji juče slušao izlaganje ministra Mlađana Dinkića, ubeđen sam da je posle toga morao da pomisli sledeće: molim Boga da ovaj dođe na vlast; jer, ministar Dinkić je veći deo svog izlaganja govorio kao ljuta opozicija, kao da se devet godina ne nalazi na vlasti i kao da nije jedan od najodgovornijih državnih funkcionera u Srbiji za činjenicu da je republička i lokalna administracija pretrpana hiljadama službenika viška. On je ovde najavio niz mera koje treba preduzeti da se taj problem reši. Međutim, on je imao priliku da taj problem reši za proteklih devet godina stotinu puta da je hteo to da uradi. Sledeća stvar, sva obećanja koja je juče dao gospodin Dinkić i koja danas ponavljaju predstavnici vladine većine građani Srbije su slušali pre 5. oktobra 2000. godine. Vi ste tada tvrdili da je državni aparat preglomazan i preskup i obećavali ste da će jedna od prvih mera koje ćete preduzeti biti smanjenje državne administracije. Vi ste uradili potpuno suprotno: u proteklih devet godina vi ste broj državnih službenika povećali četiri puta. U vreme Miloševićeve, kako ste vi govorili, diktature i nenarodne vlasti, u Vladi i ministarstvima bilo je zaposleno 8.000 službenika. Sada ih ima, pod ovom narodnom, demokratskom vlašću, kako je vi zovete, ne znamo tačno, da li 28.000 ili, kako smo juče čuli, 30.600. Sada koristim priliku da postavim pitanje ministru Ljajiću – koliko službenika radi u Vladi Srbije, u ministarstvima? Zbog čega ovo pitam? Zato što je juče ministar Dinkić rekao da su u pitanju 30.624 zaposlena. To je za sve poslanike i za građane Srbije novi podatak. Podsećam da se godinu dana operiše sa cifrom od 28.500 zaposlenih. Mi smo imali u Skupštini usvajanje budžeta, pa smo imali rebalans budžeta. U propratnim materijalima, podacima koji su nam dostavljani, kada se sve sabere, ispada da u vladinoj administraciji radi oko 28.500 ljudi. Sada postavljam pitanje koji je podatak tačan, ko laže? Ako je u pitanju 30.624 plus tri hiljade onih koji rade na određeno vreme, preko studentskih i omladinskih zadruga, onda se nameće pitanje zašto je Vlada godinu dana od javnosti u Srbiji krila 2.000 službenika? Kao i većina poslanika SRS, smatram da je dobro da se smanjuje preglomazni državni aparat. Međutim, kratkoročno gledano, to neće obezbediti značajnije uštede u budžetu. Novac koji se uštedi od neisplaćenih plata biće potrošen na isplaćivanje otpremnina radnicima koji dobiju otkaz. Drugo, ovo što je govorio kolega Martinović, jasno je da se među vladinim službenicima koji će dobiti otkaz neće naći oni koji najviše koštaju državu Srbiju, a to su državni sekretari, pomoćnici ministara, savetnici, a čuli smo danas da ih ima više od 300. Po običaju koji u Srbiji postoji posle 5. oktobra 2000. godine, kola će se slomiti na leđima sirotinje, na leđima kafe kuvarica, čistačica, spremačica, vozača i kurira. Sledeća stvar koja mene zanima: zašto Vlada novac koji nedostaje u budžetu ne traži kod onih koji ga najviše imaju? To građane Srbije najviše zanima. Zašto se taj novac ne traži na milionskim računima Miroslava Miškovića, Predraga Rankovića Peconija, Vuka Hamovića, Bogoljuba Karića, Vojina Lazarevića, Miodraga Kostića, Zorana Drakulića, Stanka Subotića, Filipa Ceptera, Petra Matića, Milana Beka i sličnih? Četvrta stvar: zašto ovim smanjenjem nisu obuhvaćeni radnici javnih preduzeća? Mi smo u protekloj godini u raspravi u Skupštini često slušali podatke da tamo postoje službenici koji zarađuju više od milion dinara mesečno. Znamo da u javnim preduzećima, od ovih na republičkom do onih na lokalnom nivou, imaju desetine hiljada radnika viška. Većina njih je zaposlena po partijskoj pripadnosti, po rođačkoj liniji. Sledeća stvar: zašto novac ne obezbedite ukidanjem ovih silnih agencija, uprava? Danas smo čuli podatak da ih ima više od sto. Miroslav Mišković se hvali da ima godišnji promet od nekoliko milijardi evra. Zvanično smo čuli da na mito i korupciju u javnim nabavkama u Srbiji godišnje ode 850.000.000 evra, ukrade se. Kroz privatizaciju Luke Beograd ukradeno je dve i po milijarde evra; kroz izgradnju Poslovnog centra „Ušće“ država je oštećena za 30.000.000 evra; kroz proces privatizacije građani Srbije su opljačkani za nekoliko desetina miliona evra. Ministar finansija tvrdi da država ne zna gde se potroši 130 milijardi dinara, tačno onoliko koliko iznosi budžetski deficit, a vi odlučili da novac za preživljavanje države tražite od spremačica i čistačica. Inače, od kad ste vi na vlasti, od 5. oktobra, ova praksa zapošljavanja po partijskoj liniji je prisutna i u većini lokalnih samouprava. Međutim, na sreću građana, postoje i neke opštine gde se vodi računa o potrošnji narodnih para, gde se vlast odgovorno odnosi prema državi i prema svojim građanima. Moram da istaknem da je jedna od tih opština Velika Plana, u kojoj se na vlasti nalazi SRS. Sa ponosom ističem podatak da dolazak SRS na vlast u Velikoj Plani građane ove opštine nije koštao ni jednog jedinog dinara dodatnih budžetskih izdataka. Nismo izmislili nijedno direktorsko, nijedno funkcionersko radno mesto. Naprotiv, samo u poslednjih pet meseci ukinuli smo pet direktorskih mesta, smanjili smo broj radnika u opštinskoj upravi, smanjili smo broj službenika u javnim preduzećima. Juče je ministar Dinkić istakao da, po ovom novom zakonu, nama sleduju četiri zaposlena na 1.000 stanovnika. Mi imamo 3,4 zaposlena. Znači, po odredbama ovog predloga zakona, imamo 30 zaposlenih manje nego što nam sleduje. Ovih dana u javnosti se kao primer domaćinskog poslovanja, domaćinskog odnosa po pitanju zapošljavanja pominje i opština Ljig. Moram da istaknem da se u Ljigu na vlasti nalazi SRS. Ovde se, takođe, kao primer domaćinskog poslovanja pominju opštine Aleksinac, Čačak. U Aleksincu već nekoliko godina opštinsku vlast vodi SRS, u Čačku se, takođe, u vladajućoj koaliciji nalazi SRS. Na kraju želim da kažem da je ovim zakonom Vlada predvidela određene kaznene disciplinske mere za opštine koje imaju višak zaposlenih, i to je dobro. Međutim, nije dobro što nisu predviđene nikakve stimulativne mere za opštine kao što je Velika Plana, koje su poštovale zakon, koje su domaćinskim radom uštedele milione evra iz državnog budžeta. To je moja osnovna primedba na ovaj zakon. Velika Plana ima 30 službenika manje. Ako to pomnožite sa nekom prosečnom platom, dođete do podatka da je svake godine u državnom budžetu ostajalo oko 25.000.000 dinara, za deset godina je to 250.000.000. Podsećam na jedan podatak, poznat ovom domu, da pet godina 45.000 ljudi u Plani nema ispravnu vodu za piće. Piju otrovnu vodu, koja ostavlja trajne i teške posledice po njihovo zdravlje. Sada apelujem na Vladu Srbije da iskoristi ovako pošten odnos opštine Velika Plana prema budžetskim sredstvima i da deo budžetskih sredstava prebaci, kao znak stimulacije, opštini Velika Plana. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS je 21 minut i 50 sekundi. Ona je poslednja prijavljena na listi narodnih poslanika po prijavama za reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ove predloge zakona o smanjenju broja zaposlenih (tako ću da zovem ove predloge zakona zbog javnosti, da ljudi znaju o čemu se radi) dobili smo u skupštinsku proceduru 22. oktobra, a pored onih primera koje je gospodin Todorović juče iznosio, 24. oktobra, dva dana kasnije, „Večernje novosti“ su objavile konkurs gde Ministarstvo odbrane Republike Srbije, sektor za ljudske resurse, uprava za kadrove, zapošljava, ako sam dobro izračunala, 22 novih ljudi u ovom ministarstvu. Kada govorimo o štednji i onome što bi trebalo da je namera ovih zakona, juče smo čuli da zapravo nije, da podsetimo da je na čelu Ministarstva odbrane gospodin Šutanovac, koji je široj javnosti poznat po tome što je, kada je bio zaposlen u ministarstvu policije na tadašnjem saveznom nivou, uzeo otpremninu i ponovo se vratio u državne organe. Uzeo je otpremninu u vrednosti od 24 plate, slično ovoj gospođi Vukčević, koja je, kao što smo čuli, uzela 22.000 evra otpremnine, potpuno nezakonito; što je najgore, radi se o ženi specijalca, odnosno specijalnog tužioca za ratne zločine. Gospodine Ljajiću, predlažem vam, pošto vam sutra dolazi Bramerc, pretpostavljam da ćete ga voditi na večeru ili ručak, da uštedite neki dinar iz državne kase – neka gospodin Vukčević plati tu večeru ili ručak, valjda je ostalo nešto od ove 22.000 evra, što mu je žena nezakonito uzela od građana Srbije. Juče smo ovde slušali ministre, kada su ovi zakoni u pitanju, kojima jeste mesto u parlamentu, ali ih danas nema, verovatno da ne bi slušali ono što mi hoćemo da im kažemo i što im se ceo dan sa ovoga mesta govori i poručuje. Uz uvažavanje gospodina Ljajića, pre svega ću da se obraćam javnosti Srbije, jer poslanika vladajuće većine ovde gotovo i da nema, odnosno vrlo malo ih je prisutno. Verovatno je i njih sramota da sede ovde i da slušaju o čemu će za nekoliko dana da glasaju.
Narodna poslanice, podsećam vas na obavezu da se klonite ocena diskvalifikacije i kvalifikacije koje se tiču privatnog života ili privatnih stavova drugih lica. To je nedozvoljeno našim poslovnikom. Molim vas da se suzdržite od toga. Ovo je upozorenje. Nastavite.
Gospođo Čomić, molim vas, prošli put ste me više puta prekidali, ovde sam kao predstavnik SRS i ovde iznosim vrednosni sud naše poslaničke grupe i imam pravo da ga iznesem i u odnosu na druge poslanike.
Narodna poslanice, nemate pravo da iznosite kao vrednosni sud vašu ocenu o tome šta i kako oseća bilo koji drugi narodni poslanik iz bilo koje poslaničke grupe. Ovo je drugo upozorenje, tako da vas molim da sa stilom, koji je vaš, i slobodom govora, koja je samo vaša, nastavak vremena koje vam je na raspolaganju iskoristite u skladu sa odredbama Poslovnika Narodne skupštine.
Hvala, gospođo Čomić. S obzirom na to da sam rekla da ću se obraćati pre svega javnosti Srbije, lepo je što su građani sada i vas čuli. Dakle, kada govorimo o nameri Vlade i ostalih koji čine režim Borisa Tadića danas u Srbiji, o uštedi i štednji narodnih para, podsetiću i na činjenicu da je ovaj iz afere „Veliki brat“, to je Dragan Đilas, gradonačelnik Beograda... A, u aferi „Veliki brat“ je, između ostalog, zato što je dozvolio da se izgradi bez građevinske dozvole objekat od 1800 metara kvadratnih. Zahtev za izdavanje dozvole bio je kao za smeštaj dece, kulturno-zabavnu i sportsko-rekreativnu namenu, a kasnije je dat, preko njegove agencije, za kuću „Velikog brata“. Dakle, ovaj iz afere „Veliki brat“, Dragan Đilas, bez odluke Skupštine grada Beograda, bez odluke gradskog veća je za, navodno, potrebe gradske uprave kupio zgradu „Ineks“ za milijardu dinara i već je uplatio na ime avansa oko 400.000.000 dinara. Radi onih koji će dobiti otkaze ovih dana, zahvaljujući ovom režimu koji sada upravlja Srbijom, želim da kažem da je to 30.000 prosečnih plata u Srbiji danas, to što je Dragan Đilas, mimo zakona, iz budžeta Republike Srbije dao sadašnjem vlasniku „Ineksa“ za kupovinu te zgrade. Juče je Mlađan Dinkić ovde rekao da je do ovih podataka o tome koliko treba da bude zaposlenih u Vladi, a koliko u lokalnoj administraciji Vlada došla na osnovu nekih proračuna, nekakvih evropskih standarda itd. Međutim, Dragan Đilas je demantovao Mlađana Dinkića, jer je sinoć u jednoj televizijskoj emisiji rekao da je grad Beograd za ove poslove angažovao Fakultet organizacionih nauka. Koliko je plaćena usluga Fakulteta organizacionih nauka nije nam rekao i volela bih da to saznamo od predstavnika Vlade. Žao mi je što gospodin Milan Marković nije ovde da ga podsetim na izjavu koju je dao jednom dnevnom listu pre mesec dana, sa ogromnim naslovom na naslovnoj strani „Obezbeđene pare za otkaze“. Dakle, to ne da je licemerno, pre bi moglo da se primeni ona narodna „Čega se pametan stidi...“. Umesto da Vlada izađe sa velikim naslovom na naslovnoj strani „Obezbedili smo pare za nova radna mesta“, ministri se hvale – obezbedili smo pare za otkaze. Dakle, ako je i od ove vlade, zaista je previše. Takođe, želim da podsetim javnost da se gospodin Milan Marković, ministar u Vladi Republike Srbije, više od dva meseca nije „skidao“ sa medija, i elektronskih i štampanih, prošle godine, pričajući o nekoj reformi državne i lokalne administracije, uz neke posebne prinadležnosti, kako je govorio, uz neke posebne naknade. Šta bi od toga, nakon godinu dana, nadam se da ćemo biti u prilici da pitamo gospodina Markovića kada budemo govorili o pojedinostima kada su u pitanju ovi zakoni. Naravno, ne može se preskočiti ni izborna kampanja u kojoj je Boris Tadić obećao 200.000 radnih mesta i onaj skup Demokratske stranke gde je, onako sa uzdignutim rukama, pozivao građane Srbije da čuvaju svoja radna mesta. Sada pitam Borisa Tadića i vas iz Demokratske stranke kako će građani Srbije zaposleni u državnoj upravi i lokalnoj samoupravi sačuvati svoja radna mesta ako nemaju člansku kartu Demokratske stranke? Ja im kažem da je to nemoguća misija, jer ovi zakoni o kojima danas raspravljamo zapravo jesu svojevrsna lustracija onih ljudi i onih činovnika koji su zaposleni odavno u državnoj upravi i u lokalnim samoupravama, a koji nisu podlegli pritisku da se u međuvremenu učlane u Demokratsku stranku. Ovo će biti, zaista, obračun sa političkim neistomišljenicima, i to uglavnom sa ljudima koji ne učestvuju aktivno u političkom životu, ali verovatno nisu krili svoju stranačku pripadnost ili opredeljenje. Sad, bogami, neka se drže kad ih demokrate poređaju i počnu da im dele otkaze. Zašto ovo mogu da tvrdim? Zato što smo, gospođo Čomić, bili opozicija, i vi i mi, kada je ovaj zakon o državnim činovnicima donošen i kada ste se isto kao i mi suprotstavljali odredbama ovog zakona. Gospodin Milan Marković je imao odlične diskusije kada je pričao kako ovaj zakon zapravo uvodi partijsku državu. Mi smo to mislili tada, mislimo i sada, govorili smo onda, govorimo i sada, ali Milan Marković je nešto promenio mišljenje od perioda kada je bio opozicija do danas kada vrši vlast. Sinoć sam na jednoj televiziji gledala jednog kolegu narodnog poslanika, koji je sada na visokoj državnoj funkciji i neću ime da mu pominjem jer ne želim da izazivam replike, dovoljno ste mi vi uzeli vremena malopre. Taj kolega kaže da je ova vlast ozbiljna i da ova vlast sa nivoa države pokazuje kako se štedi. Dakle, neće samo građani da osete ekonomsku krizu, nego će je osetiti i državni funkcioneri. Stvarno, jadni oni, neće imati tri vozača, nego samo dva, neće imati dve kafe kuvarice, nego samo jednu. Ne znam da li će... Zapravo, tvrdimo da nijedan pomoćnik ministra, nijedan specijalni savetnik, nijedan, ne daj bože, državni sekretar neće dobiti otkaz po ovim zakonima. Niste to ni predvideli, a nije vam ni namera. Ali ćete zato, recimo, totalno uništiti opštinu Kuršumlija. Ovih dana je aktuelna zbog toga što građani Kuršumlije kupuju cigarete na komad u kioscima. Nešto ljudi što tamo radi radi u sudovima, u opštini i u Ministarstvu unutrašnjih poslova, u lokalnom MUP-u. Sudove ste im ukinuli. Do kraja godine više nema tamo suda, odnosno od početka iduće godine. U opštini ćete jednom broju ljudi da date otkaze; da li ćete u MUP-u, zdravstvu i školstvu, to će biti neka sledeća faza. Na taj način zapravo sprovodite decentralizaciju, koja se u suštini svodi na „beogradizaciju“. Dakle, umesto da uradite nešto da takve sredine poput Kuršumlije malo vratite u život, vi ubijate i ono nešto što živi od države, od budžeta, odnosno od, uslovno rečeno, državnog posla. Juče se gospodin Milan Marković ovde u svom obraćanju onako pošteno ižalio na, pretpostavljam, svoje saradnike i kolege ministre, jer oni su ti koji primenjuju ovaj Zakon o državnim službenicima, pa je rekao da je od 350 položaja, koliko treba da bude popunjeno po ovom zakonu, popunjeno svega 50%, da je za to kriva činjenica što su se od donošenja ovog zakona promenile tri vlade, da su dva ili tri puta bili izbori, da rukovodioci, to sam baš zapisala, zloupotrebljavaju instituciju javnog konkursa, pa umesto na neodređeno vreme primaju radnike na određeno vreme, da ima mnogo partijskog uticaja. Ako ne verujete, uzmite stenogram, ovo je juče govorio Milan Marković, zaneo se u momentu, setio se kako je kritikovao ovaj zakon. Kaže Milan Marković – rukovodioci idu linijom manjeg otpora pa nisu davali loše ocene prilikom vrednovanja rada zaposlenih. Ja ga sada, u odsustvu, pitam – šta je sada garancija? Nisu se promenili ljudi, isti ti ljudi koji su išli linijom manjeg otpora, favorizovali partijske kadrove, primali na određeno vreme partijske kadrove (što je on juče potvrdio) i danas su rukovodioci ovih državnih organa i organa lokalne samouprave. Gde nam je sad garancija da će prilikom otpuštanja radnika da vode računa i da ne idu linijom manjeg otpora? Takođe mi je bila interesantna jučerašnja rasprava gospodina Mlađana Dinkića, ali pre toga moram da podsetim na još jednu činjenicu koju je izgovorio Milan Marković, radi javnosti. Pohvalio se, pa su juče sve televizije kazale kako ovaj novi zakon o državnim službenicima kao jedan od disciplinskih prekršaja uvodi i alkoholisanost na radnom mestu. Nije otkrio rupu na saksiji gospodin Milan Marković. Ta odredba postoji od 1991. godine, istina, u Zakonu o radu a ne u Zakonu o državnim službenicima. Nije suština zakona to da neko ne može biti alkoholisan na radnom mestu, nego je suština da će posle otpuštanja ovih 10.000 ljudi (otprilike), koji će biti otpušteni što u državnoj upravi, što u lokalnoj samoupravi, na osnovu ovih izmena i dopuna Zakona (inače, to je šesta ili sedma dopuna, toliko o kvalitetu ovog zakona), na određeno vreme i preko kojekakvih zadruga moći biti zaposleno 10% novih ljudi. Znači, neće doći ni do kakvog smanjenja broja zaposlenih ni u državnoj upravi, ni u lokalnoj samoupravi. Doći će do toga da ćete očistiti od partijskih neistomišljenika i ministarstva i Vladu u celini i opštine gde ste na vlasti, i oni koji su na vlasti će zloupotrebljavati ovaj zakon. To je suština donošenja ovog zakona koji, ničim izazvan, prati ova dva zakona o smanjenju broja zaposlenih. Kaže Mlađan Dinkić, i zato verujem da je juče zaista imao temperaturu i da je pod temperaturom ovde govorio i saosećam sa njim, da će ovaj zakon smanjiti broj šaltera. Smanjiće se, jer će se vršiti neka ubistva, izvršenje kazni nad zakonima, neka giljotina iz srednjeg veka, nemam pojama šta čovek priča, inače je ovih dana to aktuelno. Kaže da ovi zakoni imaju veze sa ćutanjem administracije, jer više neće biti ćutanja administracije. Ćutanje administracije, kako reče Mlađan Dinkić, znači da je zahtev prihvaćen, znači odobravanje. To zaista niko nikada nije čuo, osim juče od Mlađana Dinkića. Ne znam da li ima pravnika u svom ministarstvu, trebalo je da ga podsete na postojanje Zakona o opštem upravnom postupku, koji podrazumeva da je ćutanje administracije negativan pravni akt i da se zbog ćutanja administracije uglavnom pokreću upravni sporovi. Ali, Mlađan Dinkić ima preča posla nego što je to. On tvrdi da će ovim zakonima da se postigne efikasnost administracije. I to je nešto što je zaista neverovatno. Na koji način misle Mlađan Dinkić, ova vlada i ovaj režim da će povećati efikasnost administracije ako će smanjiti broj zaposlenih? Jer, budite sigurni da će bez posla ostati oni ljudi koji imaju puno radnog iskustva u ovim državnim poslovima, to su ljudi koji uglavnom znaju da rade ovaj posao. Vi ste to tako smislili. To će biti prva faza otpuštanja. Prva faza je bilo Dinkićevo uništavanje banaka i svi otkazi koje su dobili zaposleni u bankama svojevremeno. Sada, pošto nije izuzeo ni zdravstvo, ni školstvo iz smanjenja broja zaposlenih u republičkoj administraciji, verovatno će sledeća faza biti smanjenje broja zaposlenih u zdravstvu i školstvu. Interesantan je član 2. Predloga zakona, govorile su kolege o tome, koji kaže, izračunao je Mlađan Dinkić, da je optimalan broj zaposlenih 28.400 u državnoj administraciji. Mi smo ovde od ministara donedavno slušali da je 28.000 broj zaposlenih u administraciji, državnoj, da je sa onog broja od 8.000 2000. godine povećan za 20.000 i da je to 28.000. Ako je to tako, onda znači da vi ovim zakonom planirate da zaposlite još 400 ljudi. Ako nije tako, onda ste obmanjivali javnost mesecima unazad. Čak ste i vi, gospodine Ljajiću, govorili o ovom broju – oko 28.000 zaposlenih. Doduše, mi smo uvereni da vi delite mišljenje opozicije kada su u pitanju otpuštanja i uopšte socijalni problemi u Srbiji, vi se uglavnom na taj način i obraćate javnosti u medijima, ali na to, gospodine Ljajiću, nemate pravo kao ministar u Vladi Republike Srbije. Jasno je da vi vašim istupanjima i nekakvom socijalnom zaštitom, ali samo verbalnom, pokušavate da pripremite građane Srbije za ovu vašu novoformiranu stranku. To jeste vaše legitimno pravo, ali legitimno pravo kao građanina Rasima Ljajića i predsednika te stranke. Ali, kao ministar u Vladi Republike Srbije morate da kažete šta ćete vi, jer ovi zakoni će vam doneti još 10.000 socijalnih slučajeva, 10.000 porodica koje možda neće imati šta da jedu kad za godinu dana potroše ovo što će dobiti u obliku otpremnine. Da li ste sagledali, kada je u pitanju ovih 10.000 ljudi koji će dobiti otkaz, koliko je porodica gde je samo jedno zaposleno? Jedno dobije otkaz i vi dobijate problem u vašem ministarstvu. Da li ste sa vašim kolegama komunicirali na taj način kada ste predlagali ove zakone? U članu 3. Predloga zakona kažete upravo ono što sam malopre rekla – da ćete dozvoliti da se 10% od broja zaposlenih na nivou republičke administracije zaposli na određeno vreme. Znači, šta radite? Otpuštate ljude da biste zaposlili ujne, strine, svastike i, naravno, one koji vam lepe plakate, koji rade u vašoj izbornoj kampanji, koji nose pakete kojima kupujete izbore, na svim ovim lokalnim izborima koji su aktuelni i koji su bili aktuelni u ovom prethodnom periodu. Nažalost, gotovo je nemoguće, a pogotovu po ovim članovima, a imala sam nameru da analiziram od jednog do drugog člana sva tri predloga. Nadam se da ćemo povodom amandmana o tome dovoljno da govorimo, iako Milan Marković juče reče da čak i broj amandmana govori o tome da su ovi zakoni prihvatljivi. Bogami, za druge ne znam, ali mi iz Srpske radikalne stranke smo podneli popriličan broj amandmana. Naša namera je da koliko-toliko ublažimo negativne posledice ovih zakona, mada ni uz prihvatanje svih amandmana ovi zakoni nisu dobri zato što će, ponavljamo, oko 10.000 ljudi u Srbiji ostati bez posla. U jednom amandmanu smo vam predložili da umesto ovog broja 28.400 bude 28.401. Moram da kažem da smo hteli da tim amandmanom izvrgnemo ruglu ovaj vaš predlog, jer nas niste ubedili, ministre, oni koji su govorili juče o ovim predlozima, kako su došli do tih brojeva i kako su izračunali da 10.000 porodica treba da postanu socijalni slučajevi? Veliki broj ljudi koji će dobiti otkaze, tvrdimo, jesu ljudi koji imaju tridesetak i preko 30 godina radnog staža, a u međuvremenu nisu prešli u stranke vladajućeg režima. Oni vam više ne trebaju, oni će biti socijalni slučajevi; deca su im nezaposlena, roditelji, ako ih imaju, žive i primaju penzije od nekoliko hiljada. Hvala.
Narodna poslanice, vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Pošto na listama poslaničkih grupa nema više prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio svoje pravo? Da, reč ima narodni poslanik Zoran Šami, i vreme od četiri minuta.
Zahvaljujem. Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, ja se nadam da su vas poslanici DSS u svojim današnjim diskusijama bar malo uverili da treba da odustanete od ova dva zakona, govorim o zakonima o maksimalnom broju zaposlenih u državnoj, odnosno lokalnoj administraciji. Ponoviću, jer smatram da valja ponoviti ono što sam rekao jutros, da naprosto ne mogu da zamislim dovoljno dobar atribut kojim bih kvalifikovao ove zakone, a da pri tom ostanem elementarno pristojan. Podsetiću vas, a sada se direktno obraćam poslanicima DS, da sam jednom prilikom letos, kada ste usvajali onaj zakon, da ne kažem kakav, o informisanju, rekao da je na vama najveća odgovornost jer ste najveća stranka u vladajućoj koaliciji. Tada sam vam savetovao da odustanete od tog zakona. Nažalost, niste odustali i, evo, kasnije je sledilo sve ono što je sledilo. Sada imate nešto slično – vrli zakon vašeg koalicionog partnera, ali će odgovornost biti vaša. Ponoviću, niko nema ništa protiv toga da svi zajedno dođemo do efikasne i racionalne administracije, to nam je valjda svima u korist, ali ne na ovakav način. Dajte da se uvaži jedan određeni trud i da se vidi koji je to optimalan broj ljudi koji treba da rade u državnoj administraciji, da li je to ovih 28.400, tri hiljade manje ili tri hiljade više. Svakako se na osnovu zdravog razuma i neke vizije može doći do tog broja, a onda takođe napraviti ceo jedan sistem – šta sa ljudima koji su višak, šta sa onima koji su pred penzijom, šta sa onima mlađima itd. To bi bio jedan zakon za koji verujem da bi ga cela Skupština prihvatila, da se tako kaže. Sada kažete ovako – 28.400. To je neki broj izvučen iz rukava. Zašto 28.400? Odgovor je – zato. Ja ne vidim drugi odgovor. Isto to imate i za lokalnu administraciju – zašto četiri na hiljadu, a nije sedam, nije pet, nije dva? Ne vidi se razlog. Toliko sam hteo da kažem, kao svoj poslednji napor da vas naprosto zamolim da povučete ova dva zakona iz procedure, da ne brukate sebe i ovu skupštinu. Ako neko uživa u tome da se bruka, neki tu sede i to im ništa ne smeta, neka se brukaju, ali nemojte da se mi brukamo. Naravno, Demokratska stranka Srbije ne može da prihvati ovakav zakon. Ne, nego će sa velikim zadovoljstvom glasati protiv njega. Amandmane smo podneli, ali o tome u raspravi o pojedinostima. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Rasim Ljajić.
Pokušaću da vrlo kratko odgovorim na neka pitanja koja su ovde postavljena. Gospođa Jorgovanka Tabaković je spomenula da u Sektoru za osobe sa invaliditetom Ministarstva rada ima 12 zaposlenih, a bilo je zaposleno šest. Tačno je da je bilo zaposleno pre dve godine osam, da je sada zaposleno devet i da će po ovoj racionalizaciji biti dva manje, znači da će ukupno biti sedam zaposlenih. Nikada Sektor, zaista, nije imao 12 zaposlenih. Što se tiče brojke, ova brojka od 30.624 je brojka iz avgusta meseca ove godine. Istina je da smo svi operisali sa ovom brojkom od 28.000 zaposlenih u administraciji, ali nakon ove analize koja je utvrđena pre donošenja zakona došli smo do cifre od 30.624 zaposlena. Na isti način kao što smo svi operisali sa brojkom od 87.000 zaposlenih u lokalnim samouprava i javnim preduzećima na nivou lokalnih samouprava, da bismo onda došli do cifre od 103.000 zaposlenih na lokalu, uključujući, još jednom ponavljam, i javna preduzeća. Što se tiče zapošljavanja, brojka od 28.400 je brojka u koju su uračunati i zaposleni u novoformiranim institucijama, odnosno onim ustanovama koje će biti formirane nakon što se donesu neki od zakona koji predviđaju formiranje tih ustanova, odnosno institucija. Što se tiče dalje reforme javnih preduzeća, ovo jeste početak procesa; neophodno je doneti propis za reformu celokupnog javnog sektora, uključujući tu i javna preduzeća, jer ovaj proces ne bi bio kompletan bez toga. Što se tiče zapošljavanja u onim opštinama koje imaju manje od četiri zaposlena na hiljadu, ili u nekim opštinama koje će tek biti formirane, član 10. stav 2. ovog zakona jasno predviđa da se mogu zapošljavati u tim opštinama, uz prethodno dobavljeno mišljenje i saglasnost Vlade Republike Srbije. Ali, nije zakovano, kako je ovde bilo rečeno. Takođe, hteo bih da kažem da je za ovaj zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji dobijena saglasnost najvećeg sindikata, Samostalnog sindikata, i sindikata u državnoj upravi. Za ovaj drugi zakon, o lokalnoj samoupravi, nije bilo konsultacije, tu je napravljena greška, ali biće prilika da se kroz neke amandmane koje je sindikat podneo preko nekih poslaničkih grupa ovaj zakon popravi, a bićemo spremni za tu vrstu popravki i u pogledu drugog zakona. Prema tome, očekujem da ćemo na kraju dobiti dva zakona koji, ako ništa drugo, dobijaju saglasnost što većeg broja poslanika, bez obzira na to da li se radi o vladajućoj većini ili opoziciji.
Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima, Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji i Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Prelazimo na 12. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O REGULISANjU ODNOSA REPUBLIKE SRBIJE I ZAJMOPRIMACA ILI GARANATA ZA PREUZETE OBAVEZE PO ZAJMOVIMA MEĐUNARODNE BANKE ZA OBNOVU I RAZVOJ (načela) Obaveštavam da je, saglasno članu 88. stav 1, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pored predstavnika predlagača dr Diane Dragutinović, ministarke finansija i Slobodana Milosavljevića, ministra trgovine i usluga, pozvala da sednici prisustvuju i Zorica Dunović, pomoćnica ministra finansija i Rajna Andrić iz Ministarstva finansija. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to već nisu do sada učinile, da predaju prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Dejan Mirović Poslaničku grupu SRS, narodna poslanica Jorgovanka Tabaković Poslaničku grupu Napred Srbijo. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona i određujem pauzu u radu, uz zahvalnost narodnim poslanicima, pošto je po pravilu pauza između 14 i 15 časova; u želji da završimo rad po jednoj tački dnevnog reda, zahvaljujem što danas pravimo pauzu od 15 do 16 časova. Obaveštavam narodne poslanike, na osnovu člana 85. stav 5, da ćemo danas raditi i posle 18 časova; nastavićemo raspravu o tački koja u tom trenutku bude bila na dnevnom redu. Poslepodnevni deo naše današnje sednice počećemo pitanjem predstavnicima predlagača da uzmu reč i obrazlože Predlog zakona. Hvala vam. [[Posle pauze – 16.00]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u podnevnom delu. Na kraju prepodnevnog rada otvorena je načelna rasprava. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvoren je načelni pretres o Predlogu zakona o regulisanju odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanata za preuzete obaveze po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Da li predstavnik predlagača ministar Slobodan Milosavljević želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da vam ukratko predstavim Predlog zakona o regulisanju odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanta za preuzete obaveze po zajmu Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Nadam se da ste imali prilike da vidite ovaj kratak,jasan i jednostavan zakon i, rekao bih, oslobađajući zakon, budući da oslobađa od obaveza. On ima svega šest članova. Cilj zakona je da uredi odnos Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanata sa sedištem na teritoriji Republike Srbije koji su, u smislu člana 4. Zakona o zaduživanju SRJ kod Međunarodne banke za obnovu i razvoj, stupili u obavezu prema Republici Srbiji. Ovim zakonom se reguliše status potraživanja po osnovu tačno navedenih komponenata zajma od Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Pod propisanim uslovima poslovne banke, dužnici ili garanti oslobađaju se obaveze prema Republici Srbiji, a krajnji dužnici prema tim bankama, za tačno određene komponente zajma. I banke i dužnici oslobađaju se obaveze prema Republici Srbiji za zajmove koji se odnose na konkretne projekte, koji su delom regulisani ranijim propisima. Razlozi za donošenje ovog zakona su takođe vrlo jasni. Republika Srbija otplaćuje dug prema EBRD, na osnovu Zakona o zaduživanju SRJ kod Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Banke zajmoprimci i njihovi garanti su stupili u obavezu prema Republici Srbiji, s tim da za određene delove i komponente zajma koji su odobreni kao dinarski krediti krajnjim korisnicima banke nemaju potraživanja, jer su potpuno obezvređena u prethodnom periodu. Ovim zakonom se predlaže da Republika Srbija oslobodi zajmoprimce i garante obaveza po ovom osnovu, s obzirom na to da krajnji dužnici u bilansima praktično nemaju obavezu po primljenim dinarskim kreditima, zbog obezvređivanja. Uslovi pod kojima se banke i krajnji korisnici oslobađaju obaveze prema Republici Srbiji su: da su banke devizna sredstva odobrenih zajmova prodale Narodnoj banci bivše SFRJ; da su banke krajnjim korisnicima isplatile dinarsku protivvrednost ovih sredstava; da je devizna sredstva za otplatu ovih zajmova obezbeđivala Narodna banka bivše SFRJ, koja je postupala za račun države SFRJ kao garanta po ovim zajmovima, i da su rizik kursnih razlika u obezbeđivanju deviznih sredstava za otplatu zajmova snosile Narodna banke bivše SFRJ, koja je postupala za račun države SFRJ, Republika Srbija ili autonomna pokrajina, saglasno tada važećim propisima. Ovo su praktično krediti i zajmovi nekoliko banaka: Vojvođanske udružene banke, Udružene beogradske banke, Agrobanke. Ono što je najvažnije za ovaj zakon, to je da se krajnji korisnici ovih zajmova pod istim uslovima oslobađaju obaveza prema bankama u Republici Srbiji. Drugim rečima, ovo nije novo zaduživanje, ovo je oslobađanje preduzeća od obaveza i nadam se da će u ovoj teškoj finansijskoj situaciji i godini bar malo pomoći i učiniti bilanse tih preduzeća realnijim. Hvala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Imamo dvoje prijavljenih. Prva reč dobija narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe Napred Srbijo, pa potom narodni poslanik Dejan Mirović, Poslanička grupa SRS. Izvolite.
Hvala. Pre svega moram da izrazim čuđenje zbog toga što su predlagač i oni koji su u Skupštini glasali, sa 126 glasova, za spajanje rasprave o određenim tačkama dnevnog reda ostavili tačku 12. ovako samu, računajući da će, među 57 zakona koji su ovde na dnevnom redu, verovatno ovaj predlog zakona proći neprimećeno. Zaista sam mislila da je on svrstan uz sporazume, jer bi mu na neki način tu i bilo mesto, ali pretpostavljam da je razlog za ostavljanje ove tačke same bio taj što je na ovaj zakon moguće podneti amandmane, a rasprava o sporazumima se obavlja kao jedinstven pretres –amandmani i sadržina zakona zajedno. Ali, iznenađena sam što ste vi, gospodine ministre, u ime ministra finansija rekli tek nekoliko rečenica o nečemu što nije ni jednostavan, ni jasan, a ni tako malo značajan zakon, kako bi se to moglo zaključiti iz vaše uvodne reči. Tek juče sam saznala da će ovaj zakon verovatno danas biti na dnevnom redu. Mi ćemo, kao i obično, morati da nadoknadimo izgubljeno vreme zbog juče odsutnih ministara, ili neraspoloženih ili pod temperaturom, uopšte nije važno, i danas ćemo razmatrati ovaj drugi zakon kad stignemo, po onoj staroj dobroj proceduri. Ko po ovom snegu noćas uspe da se vrati kući - uspe, a ko ne - neka spava negde usput. Bez obzira na to što ćemo noćas morati da se vraćamo kući kada završimo, verovatno, i sledeću tačku, jer je očigledno da će nas samo dvoje biti, po ovome, i sve da ostanem da spavam noćas ovde u Skupštini, ne bih mogla da propustim da govorim o ovom predlogu zakona. Vrlo pažljivo sam slušala – jednostavno, u obrazloženju onog što ste vi rekli nije sadržana istina o Predlogu zakona koji ste nam dostavili. Počeću redom. Rekli ste da su uslovi za oslobađanje banaka od obaveza koje imaju kao zajmoprimci ili garanti za obaveze koje su preuzele po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj to da su imale neke odnose sa Narodnom bankom itd. Nije tačno da su to uslovi za oslobađanje. To su tada bili uslovi korišćenja zajmova iz osamdesetih godina i devedesetih godina. Znači, nije Vlada sada propisala uslove za oslobađanje, i uopšte nije reč o oslobađanju. Reč je o tome da je, na primer, za Vojvođansku banku ovo bio jedan klasični komisioni posao rađen u ime i za račun Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Znači, minimum koji zaslužuju građani Srbije i ova skupština jeste da ih upoznate sa pravom suštinom ovog zakona. Počeću samo od obrazloženja i dela u kojem vi kažete da je Međunarodna banka za obnovu i razvoj odobravala zajmove za regionalni razvoj Republike Srbije, kao tzv. direktnu i indirektnu komponentu, gde je direktna komponenta bio uvoz opreme, a indirektna komponenta ulaganje za investicije u zemlji, pa je to značilo da je jedan deo korišćenog kredita morao da se koristi u deviznim sredstvima i tako se plaćala ta oprema iz inostranstva, a ovaj deo - indirektna komponenta, plaćao se u zemlji, u dinarima. Bilo je više namena: za fond voda, za poljoprivredu, reći ću to kasnije iz teksta zakona. Ono što je važno jeste da je, u skladu sa tada važećim propisima (čitam materijal koji je Vlada dostavila), Narodna banka bivše SFRJ obezbeđivala dinare za otplatu indirektne komponente do visine otkupljenih deviza za jedan deo zajmova. Pogledajte sad, čujte, građani Srbije, način saopštavanja obaveze, da bi ovo moglo neistinito da se zove oslobađanjem obaveze – Narodna banka bivše SFRJ je, kaže, obezbeđivala dinare za otplatu do visine otkupljenih deviza. Istina je sledeća: po kreditima koje je odobravala Međunarodna banka za obnovu i razvoj, a banke koje se sada oslobađaju su bile garanti, bile su dužne da Narodnoj banci prodaju devize. Te poslovne banke su isplaćivale korisnicima kredita dinare. One su imale jednu vrstu neutralnog, odnosno komisionog posla. Uopšte nije reč o obavezi te banke, jer je ona već primljena sredstva, devize, davala Narodnoj banci tadašnje SFRJ, a dinare korisnicima kredita. Zašto ovo naglašavam? Ovo je, nažalost, idealna prilika da se podsetimo slavodobitnog otpisa dugova iz vremena priča o Pariskom i Londonskom klubu, kada je država dobila oprost dugova, ali nije u istoj srazmeri oprost dugova dobio i svaki konkretni korisnik kredita. Nemojte da kažete da oslobađate obaveze nekoga ko tu obavezu nema. Reč je o tome da je 2001. godine u decembru mesecu, u vreme euforije vraćanja u međunarodne finansijske institucije, dobijen kredit od 2,1 milijarde dolara, kojima su refinansirani (nažalost, građani dobro znaju šta je to sada refinansiranje) svi zaista dospeli krediti, korišćeni od osamdeset i neke do 1996. godine, ima ih na popisu, zbog sankcija neotplaćivani, a to se u ugovoru o kreditu zove - posebni uslovi zajmoprimca. Te su obaveze mirovale, slagale su se i redovne i zatezne kamate i nisu otplaćivane dospele obaveze po anuitetima. Godine 2001. po ugovoru o kreditu, a po Zakonu o zaduženju SRJ kod Međunarodne banke za obnovu i razvoj, što je objavljeno u „Službenom listu SRJ“, broj 69 od 2001. godine, Savezna Republika se zadužila za 2,1 milijardu dolara. Termin „oslobađaju se obaveze prema banci korisnici zajmova, a stupaju u obavezu prema SRJ“ ne znači faktičko oslobađanje od obaveza. Taj zakon je bio vrlo kratak. Regulisao je samo iznos zaduženja u dolarima, što je uobičajena stvar, ali je imao prilog od aneksa A, B, konsolidacionog zajma A, B, C, D i F. Za nas je najvažniji konsolidacioni zajam B, u kojem su sadržane sve ove kreditne partije, ili zajmovi, kako ih nazivamo: i ovi sa „ Agrobankom“ i ovi sa „Vojvođanskom bankom“, koji jesu predmet danas ovog navodnog oslobađanja od obaveze. Šta je zanimljivo? Iza ovog zakona o zaduženju SRJ i priloga dospelih i korišćenih zajmova po korisnicima i namenama proizišao je i Zakon o potvrđivanju sporazuma o zajmu SRJ, kao zajam B, koji je, u stvari, preciznije definisao uslove korišćenja ovog kredita. Tu sad ide nešto što na izuzetno težak način optužuje današnju vlast, ne samo zbog onoga što je uradila onda, nego i zbog manira neodgovornog ponašanja koje traje i dan-danas. Sadrži se u sledećem - u sporazumu o zajmu za nas je posebno zanimljiv član II, koji tretira zajam i kaže ovako: „Banka se slaže da zajmoprimcu pozajmi, pod uslovima i rokovima utvrđenim i navedenim u ovom sporazumu, iznos koji je izražen u evrima.“ Zajam za refinansiranje svih dospelih obaveza, bez ikakve provere smanjenja otpisa itd. zateznih kamata, koje nisu otplaćivane zbog sankcija... odjednom se u članu II pojavljuje da je čitav taj zajam u stvari izražen u evrima. Da li je moralo da bude tako, ako već u sledećem stavu kaže – na dan stupanja na snagu banka će, u ime zajmoprimca, povući sa računa zajma i sebi uplatiti iznos jednak zbiru svih ovih obaveza, znači, rata, redovne i zatezne kamate, i one će se plaćati 15. juna i 15. decembra svake godine. Ali, u ovom odeljku 2, tački 2.06 piše – zajmoprimac može bilo kada zahtevati bilo koju od sledećih konverzija uslova zajma, radi obezbeđivanja valjanog upravljanja dugovima. Te 2001. godine, Republika Srbija, tada SRJ, ne znam iz kojih razloga, pristala je da dolarski iznos od 2,1 milijarde dolara za refinansiranje dospelih obaveza u tom trenutku pretvori u evre, kada je odnos bio gotovo 1:1. Kakav je odnos dolara i evra danas? To se nije moglo naslutiti tada, ali u ime čega je odmah potpisan ovakav sporazum, u kojem neko „pametno“ procenjuje da čitav dolarski dug pretvori u evre i da kao takav nastavi da ga otplaćuje, iako mu zajmodavac, Međunarodna banka za obnovu i razvoj, opštim uslovima ostavlja mogućnost ne samo da radi konverziju kad odgovara, nego da promenu valuta zajma, cele ili delova glavnice zajma, traži u nekom određenom trenutku, promenu u neku drugu valutu, kad može čak da se pregovara i o promeni baze kamatne stope, promenljive za fiksnu, sa određivanjem gornje granice itd. Da li je tada postojalo neznanje o tome da se dugom može upravljati? Potpisnik ovog kredita u ime države Srbije bio je gospodin Miroljub Labus. Nije baš bilo nepoznato, Jugoslavija je imala veliku praksu međunarodnog zaduživanja. Dugo se pripremala strategija države kako da se ti otpisi umanje, ublaže i da zemlja kao takva krene lakše da otplaćuje te obaveze, koje niko nije sporio, ali ih je neko morao svesti na razumnu meru. Da li je smešno što se ja uopšte čudim danas što neko tada nije vodio računa o upravljanju dugom, ako vi kao Vlada imate Zakon o javnom dugu, pete godine je stupio na snagu, pet godina već živi na papiru, a Ministarstvo finansija još nema upravu za javni dug. Treća godina kako prozivam i kažem – ne može to biti jedna kockica u onoj organizacionoj šemi koja stoji na sajtu Ministarstva. Uprava za javni dug mora da upravlja javnim dugom i da procenjuje konverziju, visinu kamata, kada će tražiti i kakve će uslove prihvatati prilikom novih zaduživanja i refinansiranja. Znam da to nije jedini zakon koji je samo na papiru. Znaju i oni koji nas posmatraju i hoće sa nama da rade da mnogo od toga jeste učinak ove skupštine koja radi dan i noć, pa ima na stotine usvojenih zakona, koji su neusklađeni sa Ustavom, međusobno, u okviru granskih zakona u koliziji, ali i one koji postoje niko nema iskrenu nameru da primenjuje. Ako u nekim oblastima postoji zakon čije neprimenjivanje nema neku ozbiljnu težinu na državu i narod, i da razumemo, ali kada je u pitanju Zakon o javnom dugu, neupravljanje javnim dugom onako kako je zakonom izglasano, kako je to ovoj zemlji neophodno, neoprostivo je, u trenutku kada nam javni dug dostiže opasne razmere. Nas ne može da uteši to što nam, na primer, gospodin Dinkić meri zaduženost zemlje uzimajući u obzir samo državni dug, koji, uzgred budi rečeno, rapidno raste; on i ministar finansija nas teše da je to svega 32% od bruto domaćeg proizvoda. Oni kod kojih tražimo kredite, oni koji o nama vode računa posmatrajući nas jer smo deo sveta, nemaju takvu metodologiju. Oni računaju zaduženost zemlje računajući zbir zaduženosti, odnosno zbir duga privatnog sektora i javnog sektora, pod privatnim računajući i privredu i građane i sve ono što se zove realni dug ove države. Da li u trenutku kada ta zaduženost po realnim procenama već dolazi do 80% bruto domaćeg proizvoda i kada ne postoji jedna izvozna grana koja može da kaže da će biti nekog priliva deviza kojim ćemo moći da pokrivamo ovakvu zaduženost i potrebu da se devizama otplaćuju ovi dugovi, mi izlazimo sa jednim projektom zakona i nazivamo ga malim, jasnim, gotovo beznačajnim, a da bismo se u stvari možda zapitali, sagledali da li mi shvatamo kuda kao država idemo i gde nas u stvari vi kao Vlada vodite sa ovakvim odnosom prema dugovima. Da li će se shvatiti težina odnosa prema zaduživanju ako kažem da će se ovaj kredit otplaćivati do 2031. godine, od 2005. do 2031. godine, da je onaj ko će vraćati kredit jer je bio garant i hteo je da bude u tom trenutku tako širokogrud i ovako neodgovoran prihvatio da je Republika Srbija garant koji će isplaćivati dug? Tu postoji i odluka o načinu izmirivanja obaveza SRJ, gde stoje dalji detalji, gde su ta sredstva od 2,1 milijarde dolara u stvari dve milijarde i neki sitniš evra itd. Ko je u ime Republike Srbije onaj ko će da vraća taj dug? Ima li Republika Srbija nekog bogatog rođaka ili neki sef negde, iz kojeg će vraćati kredite, a da to u stvari nije budžet Republike Srbije? Nema i ne postoji drugi izvor, nego budžet, i to vrlo lepo piše ovde. Šta je još sporno, što ću u okviru ovih prvih 20 minuta da kažem? Navodno je predviđeno da se sredstva za otplatu ovog zajma koji je refinansirao tada dospele obaveze nađu u naplaćenim potraživanjima koja će Agencija za stečaj, sanaciju i likvidaciju banaka imati od naplate tada likvidiranih banaka. Način na koji se ta agencija odnosila prema obavezama koje ima kao agencija osnovana sa sasvim određenim zaduženjima i obavezama prema Vladi i kako se odnosila prema potraživanjima banaka čijim je stečajem rukovodila i koji još uvek traje – imali smo prilike često da čitamo o tome kako su izdavani prostori, kako su prodavane umetničke slike i, ono što je najstrašnije, kako je poklonjen poslovni prostor Nacionalnoj štedionici, koju je neko zamislio kao idealnu pljačku veka, a ja ga uveravam da idealna pljačka ne postoji i da će neko kad-tad odgovarati. Vi ste u obrazloženju ovog zakona napisali da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna finansijska sredstva. Za dug koji je konvertovan iz dolara u evre u vreme kada je odnos 1:1, za dug koji traje do 2031. godine! Mnogi od nas neće ni dočekati te godine, ali će naša deca i unučići nekih morati da otplaćuju ono što je 1,97% od ukupnog zajma na svaku godinu. Osetiće debelo kako im je Vlada bila odgovorna. Kažete – ne trebaju sredstva. Da li postoji u Agenciji ta suma sredstava prikupljena, u visini od dve milijarde, ili minus ono što je otplaćeno od 2005, a znamo da se već ne izmiruju redovno dospele obaveze po inostranim kreditima? Onda kažete da ne trebaju finansijska sredstva za sprovođenje ovog zakona. Toliko otvorenih pitanja, koja nisu ni izuzetak, ni stvar trenutka. Ovakav način, da mi i dalje dobijamo zakon u kojem nema nijednog obrazloženja šta to za budžet znači, a Zakon o budžetskom sistemu…
Narodna poslanice, vreme koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenoj predstavnici je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo, suština ovog kratkog zakona, slažem se u tome sa ministrom, jeste, u stvari, u članu 5, jer se u članu 5. predviđa da ovaj zakon ne važi za područje AP Kosovo i Metohija. Ovaj zakon se može i mora posmatrati u kontekstu naše, ne naše, nego politike koju vodi vlast prema Svetskoj banci. U suštini, ovaj zakon, kao i drugi zakoni, kao i tzv. otpisivanje duga od 550.000.000 dolara od strane Svetske banke, pokazuje da u praksi Republika Srbija ne posmatra AP Kosovo i Metohiju kao svoj deo, u ekonomskom smislu, a u političkom to još uvek nije slučaj. Takođe, kada se razmatra ovaj zakon u kontekstu politike Svetske banke prema Republici Srbiji i prema SRJ, ali i prema SFRJ, može se doći do sledećih zaključaka. Ovo nije ništa novo, nije novi zakon i nije novi način rada Svetske banke prema Srbiji ili Jugoslaviji, u zavisnosti od toga u kojem periodu se ovo razmatra. Dakle, saradnja sa Svetskom bankom nije nešto novo, već nešto što traje od 1949. godine, ako se ne varam. Formalno, od 1949. godine do 1961. godine, ta saradnja je bila minimalna, jer iz Vašingtona su procenili da je bolje da tadašnjoj Jugoslaviji daje donacije. Ako se ne varam, to je bilo u iznosu od 2,5 milijardi dolara po tadašnjoj vrednosti, što je mnogo više sada. Tek 1961. godine počinje prava i faktička saradnja između Svetske banke i SFRJ. Da je ovo tačno pokazuje podatak da su samo tri kredita Svetske banke odobrena SFRJ i FNRJ u periodu od 1949. do 1961. godine, i to u vrednosti od 60,7 miliona dolara, tadašnjih. Slično se može reći i za MMF, a vi sigurno znate da MMF i Svetska banka deluju usaglašeno, nije nikakva tajna. To je, uostalom, priznao i gospodin Jelašić pre nekoliko dana. Međunarodni monetarni fond i Svetska banka su, uostalom, u istoj ulici u Vašingtonu. Međunarodni monetarni fond je odobrio u tom periodu od 1949. do 1961. godine bivšoj Jugoslaviji ono što je sada nezamislivo – da za nju ne važi, da se ne primenjuje 15. član Statuta MMF. U suštini, to znači da se ne primenjuju stroga uslovljavanja koja su sada prisutna, ne samo prema našoj zemlji. U tom smislu razvoj Jugoslavije je bio neverovatan, to moram da priznam, mada smo se mi kao stranka i ja lično uvek protivili socijalističkoj politici, Istok i Zapad, ma šta to značilo i ma šta to značilo u sadašnjem trenutku. Stopa rasta industrijske proizvodnje u tom periodu je bila 14%, što je neverovatno. Nacionalni dohodak je u tom periodu imao stopu rasta od 209%, što je takođe neverovatno. Kao što znate, nezaposlenost je bila minimalna. Titoisti, marksisti, na čelu sa Borisom Kidričem, Josipom Brozom i sličnim, i dalje su pokušavali da se zaduže kod Svetske banke. Međutim, kao što piše američki ekspert gospođa Liz, administracija je dovela u pitanje zahtev Jugoslavije za dobijanje zajma od 200.000.000 dolara od strane Svetske banke i ostalih privatnih i izvozno-uvoznih banaka. Da budem potpuno jasan, Amerikanci nisu davali tadašnjoj vlasti da se zaduži kod Svetske banke. Suština je bila u tome da je Vašington tada izrazio zabrinutost da tadašnja Jugoslavija ne bi mogla da izađe na kraj sa tolikom zaduženošću. Međutim, od 1961. godine, zbog političkih razloga, dalje ne bih širio tu temu, dolazi do promene i Svetska banka i MMF prestaju da primenjuju izuzetak što se tiče pravila 15 i počinje ono što se primenjuje danas, znači – krediti uz uslovljenost. To je dovelo da tadašnja Jugoslavija u veoma kratkom roku... Sigurno znate da je 1961. godine donet taj petogodišnji plan, i on je napušten posle samo godinu i po dana. Industrijske cene, cene na veliko su pale za 10%. Troškovi života su porasli za 30%, pojavila se inflacija i nezaposlenost, koja je 1954. godine iznosila 25.000, 1964. godine je dostigla cifru od 160.000 ljudi, 1969. godine 159.000. Naravno, ona bi bila još veća da nije došlo do takozvanog izvoza radne snage na zapad. Samo u 1964. godini oko milion Jugoslovena je otišlo na zapad, slično onome što se dešava sa Poljacima danas kada su oni u EU. Dinar je oslabio za 250%, a spoljnotrgovinski deficit je dostigao jednu milijardu tadašnjih dolara. To su rezultati onoga što se zove - uslovi Svetske banke i uslovi MMF-a. Naravno, to se nije zaustavilo u tom periodu. Od 1971. godine do 1980. godine, zbog primenjivanja uslova Svetske banke i MMF-a, spoljni dug SFRJ je porastao za 600% i dostigao je 18,7 milijardi tadašnjih dolara. U periodu od 1980. do 1986. godine, to je upravo onaj period o kojem se govori u zakonu, MMF je izvukao, da upotrebim takav izraz, 31 milijardu dolara, tadašnjih dolara, iz bivše Jugoslavije. Da nije bilo prihoda od turizma, da nije bilo doznaka naših ljudi zaposlenih u inostranstvu, to bi već tada dovelo do kraha ekonomskog sistema SFRJ. Istovremeno, i pored otplate ove 31 milijarde dolara, dug bivše Jugoslavije je porastao sa 18,8 milijardi dolara na 20,5 milijardi dolara. Znači, plaćeno je 30 milijardi, a opet je porastao dug. To su uslovi Svetske banke i MMF-a, koliko su oni korisni za ekonomiju jedne zemlje. Takođe, cene su porasle za 7,6 puta. Naravno, suština zakona je, kao što sam rekao, član 5. Sigurno znate, to je opštepoznato, da je u avgustu ove godine Republici Srbiji otpisano oko 550.000.000 dolara, to je oko 400.000.000 evra, ako se ne varam. To je u našim medijima i od strane vlasti predstavljeno kao nešto izvanredno, da je to maltene presudan ekonomski podsticaj za našu privredu. Međutim, kada to uporedite sa količinom rude na Kosovu i Metohiji, što je procena takozvane kosovske direkcije, doći ćete do sledećeg poređenja: 13,5 milijardi dolara je ukupan iznos vrednosti rude na Kosovu i Metohiji, a za uzvrat smo dobili 400.000.000 dolara otpisa duga. Kada uporedite ove dve cifre videćete kakav je to posao i ko je imao koristi od toga. Takođe, žao mi je što gospođa Dragutinović nije tu; cenim je kao stručnjaka, cenim i vas, ali jedno je ono što piše u knjigama... Na primer, u svom udžbeniku „Teorija privrednog rasta i razvoja“ ona na 48. strani kaže da je Harod-Domarov model (vi znate šta je to), koji primenjuju Svetska banka, EIB, MMF, prevaziđen. To su njene reči. Ali, ipak se taj model primenjuje u ekonomiji ove zemlje. Za vas je sigurno značajno, kada se razmatra ovaj zakon, da je, po gospodinu Katiću, koji je ekonomski ekspert, BDP ove zemlje precenjen, nije realan. Da li znate zašto? Zato što postoje monopolisti kao što je kompanija „Delta“, kao što su strane, zapadne banke na našoj teritoriji. One upravo na osnovu ovog monopola mogu da povećavaju marže i da te marže ne budu u skladu sa evropskim prosekom. Na osnovu toga, raste BDP i onda dolazimo do lažne statistike, i to u trenutku kada je 160.000 ljudi, u ovoj godini, otpušteno sa posla. Dakle, jedno je stvarnost, jedno je posmatranje opšte celine, a drugo je kada se nešto posmatra iz samo jednog ugla. Takođe, u zakonu se u obrazloženju pominju i banke koje su otišle u stečaj. To su četiri najveće srpske banke. Većina neutralnih ekonomista i mi u SRS se slažemo da je to biokatastrofalan ekonomski potez. Naravno, ne samo zbog toga što su marže četiri puta veće nego na zapadu i ne samo zbog toga što su kamate na stambene kredite u Srbiji 8,3%, i preko toga, a u EU 4,8%, u Mađarskoj 6,3%, u Estoniji 4,4%, u Rumuniji 6,1%, nego nam to pokazuje i sledeća činjenica: upravo je Svetska banka pohvalila taj potez uništavanja četiri najveće srpske banke i 2001. godine, prema jednom našem nedeljniku, taj potez uništavanja srpskog bankarskog sektora opisan je kao veoma hrabra odluka. Što se tiče Svetske banke, sigurno znate da su 1. jula 2009. godine tzv. premijer i predsednik Kosova, Tači i Sejdiju, potpisali pristupnicu Svetskoj banci. Interesantno, to nije obavljeno uz pomoć ekonomskih delova američke administracije, već Stejt departmenta, što dovoljno govori koliko je to bio ekonomski, a u suštini politički potez. Sigurno znate, što je čudno, ne postavlja se to pitanje, da je od 2002. do 2009. godine Srbija otplatila oko 450.000.000 duga dolara tim institucijama. Međutim, to se sve potire sa ovom „fantastičnom“ vešću pod navodnicima da je otpisano 550.000.000 dolara. Poznato je da su ministar finansija, guverner i premijer potpisali tzv. memorandum, koji je upućen 30. aprila 2009. godine MMF-u. U tom memorandumu se propisuje da će biti ispunjeni sledeći uslovi - zamrzavanje penzija i plata u javnom sektoru u periodu od 2009. do 2010. godine. To nije tačno. Ta formulacija nije tačna. To nije zamrzavanje plata i nije zamrzavanje penzija. Ako uporedite inflaciju, koja je prema podacima Republičkog zavoda za statistiku oko 9%, i dodate ove dve godine, to znači da dolazi do pada plata i pada penzija od nekih 18%. To je suština. To je istina. Ne može biti govora o nekakvom zamrzavanju kada se radi o padu penzija i plata. Međunarodni monetarni fond i Svetska banka su tražili da nema dodatnog zapošljavanja. I, naravno, ispunjen je uslov da se ministarstvima ukine oko 40.000.000.000 dinara. To je oko 430.000.000 evra. Otvoreno ću reći, nemate, ne vi lično, nego vlast nema hrabrosti da to kaže, to je udar na državu. Ako ukinete 430.000.000 Vladi i ministarstvima, to je udar na državu. Ukinuto je nekoliko milijardi dinara za zdravstvo i dato je manje lokalnoj samoupravi. Ostalo što je obećano nije ispunjeno, ali to ne znači da neće biti, jer videli smo šta kaže gospodin Sajmon Grej iz Svetske banke. S druge strane, potpuno je nelogično da se primenjuju takve mere ako znamo za američki antikrizni program – oko 790 milijardi dolara, štampanih, ali ipak je to novac, bez realnog pokrića, iskoristiće se za očuvanje radnih mesta. Znači, potpuno suprotno od onoga što se ovde primenjuje. Na prvom mestu je očuvanje zaposlenih u obrazovanju. Upravo je to ono što Svetska banka zahteva od nas – da se otpuštaju zaposleni u obrazovanju. Amerikanci rade potpuno suprotno i tako su očuvali 325.000 radnih mesta. Ruska Federacija takođe primenjuje sličan antikrizni program. Doduše, on je zasnovan na realnom novcu, na prodaji nafte i gasa. U Rusiji se primenjuje sledeći program: predviđeno je povećanje penzija 2010. godine, suprotno od onoga što mi primenjujemo, od 30% realno. Suprotno od onoga što nas savetuje Svetska banka, lokalnoj samoupravi je u Ruskoj Federaciji u 2009. godini dodeljeno 36% više sredstava. Ne bih citirao gospodina Krugmana, Rubina; svi kritikuju program Svetske banke i govore da je, na primer, Slovenija dobro postupila što nije primenjivala taj program i da treba primenjivati poreske olakšice, a ne kao ovde što se govori o PDV-u. Smatraju da se protiv recesije treba boriti budžetskim stimulansima, a ne onim što mi radimo. S druge strane, od Srbije se traži od strane Svetske banke, i to je gospodin Sajmon Grej u više naših medija otvoreno izjavio prezentujući pod nebuloznim naslovom program „Kako sa manje uraditi više“... Jedno drugo isključuje. Gospodin iz Svetske banke nam savetuje zamrzavanje penzija i da rast penzija u 2011. godini bude povezan za inflacijom. Znači, neće biti nikakvog rasta, jer će inflacija pojesti i taj rast. On savetuje povećanje starosne granice za žene, zatvaranje domova zdravlja, uskraćivanje socijalne pomoći u zdravstvu, dotacija obrazovanju i otvoreno izjavljuje da su penzije suviše velike. Sramno je da jedan predstavnik međunarodne organizacije to priča u našoj zemlji. On predlaže da se za zdravstvo izdvaja manje za oko dvanaest milijardi dinara ili oko 130.000.000 evra. To je sramno, znamo u kakvim se uslovima leče naši ljudi. Što se tiče obrazovanja, predlaže manje izdvajanje za oko 160.000.000 evra. To je isto skandalozno, jer, kao što znate, oko 5% BDP Republike Srbije se izdvaja za obrazovanje; u Mađarskoj je to 6%, u Hrvatskoj slično, u Sloveniji slično. Nema opravdanja ni za ovakve zahteve. Predstavnici Svetske banke se ovde glorifikuju kao sveznajući, nepogrešivi, kao Dominik Stros-Kan, predstavnik MMF-a, koji otvoreno izjavljuje za naše medije, 3. oktobra 2009. godine, da najveći problem u Srbiji nije ni monopol kompanije „Delta“, niti monopol stranih banaka, već da su to, ma šta to značilo, penzije. Ovo je neshvatljivo sa ekonomske tačke gledišta i može se reći, ako bismo hteli da budemo zlonamerni, da MMF i Svetska banka žele da unište Srbiju kao državu i kao društvo. Guverner Jelašić podržava te tzv. reformske poteze i u intervjuu za „Volstrit žurnal“ i u intervjuu za jedan naš list kaže da nam ne treba država blagostanja. Mi iz SRS smatramo da treba. Smatramo da treba pomoći i našim penzionerima, i našim nezaposlenim ljudima, bez obzira na političku pripadnost, na uzrast, i da nam treba država blagostanja. Ko još podržava ove nehumane mere, moram da kažem tako? Gospođa Draginja Đurić iz banke „Inteza“. Kako je to moguće? Dok srpska država i srpska privreda beleže negativne rezultate, ta banka beleži pozitivne. Kako je to moguće? Jedino objašnjenje je da imaju monopol, da im taj monopol odgovora i da je taj monopol štetan za našu privredu, za naše stanovništvo. Slično se može reći i za kompaniju „Delta“, i za strane banke koje koriste visoke referentne kamatne stope od 11%. Zalažemo se, na osnovu iskustva SFRJ, na osnovu iskustva iz proteklog perioda, za to da se vodi odgovorna nacionalna i ekonomska politika u odnosu na Svetsku banku i MMF. Zahvaljujem.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? U ovom delu toka sednice je vreme rezervisano za predsednike i ovlašćene predstavnike. (Da.) Narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, za običnog građanina koji bi imao prilike da pročita Predlog ovog zakona, čije ime glasi - regulisanje odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanata za preuzete obaveze po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj, i ovo što nam je kao narodnim poslanicima na ove dve ili tri strane ovde predočeno, morao bi da ima visoku stručnu spremu i da bude ekonomista, bankar da bi razumeo. Kazaću ono što sam iz svog ugla, neću da kažem običnog građanina, ali verujem da tako razmišlja i većina građana Srbije, iz ovoga razumeo. Prvo, nisu mi jasne diskusije gospodina Mirka Cvetkovića, bivšeg ministra za finansije i bivšeg direktora Agencije za privatizaciju, kada je govorio o eventualnom zajmu i podršci MMF-a ekonomskoj stabilizaciji, očuvanju kursa dinara i tako redom, kada je rekao da se država Srbija nije zadužila. Ali, vidimo iz ovoga predloga zakona da, okreni, obrni, na kraju to dođe sve na državu Srbiju. Neke su banke propale, neke su u stečaju, neke su namerno gurnute u stečaj. Naš bankarski sistem je voljom jednog čoveka, jedne političke opcije koja je na vlasti, što se tiče finansija, već devet godina, gurnut u propast, pod led. Sad, evo, ovde imamo Predlog zakona gde država Srbija preuzima sve dugove; ona je garant i bila, da li se zvala SFRJ, SRJ ili sad Republika Srbija, za sve ove. To je ono što mi iz Nove Srbije tvrdimo, kada se radi o zajmu, odnosno aranžmanu sa MMF-om. Ko je država Srbija? Pa, nisu država Srbija samo trenutni vlastodršci i ljudi na funkcijama. Država Srbija su građani Srbije, koji pune budžet. Prema tome, i ovaj sporazum sa MMF-om će na kraju platiti građani Srbije, a on je u funkciji preživljavanja ovakve vlasti. Samo da vam navedem primer jedne vesti emitovane na jednoj televiziji sa nacionalnom frekvencijom pre otprilike 50 minuta. Kaže ovako, gospodine Milosavljeviću, to se vas tiče, vi ste ministar za trgovinu – grad Beograd je sklopio sa španskom firmom „Kaf“ ugovor vredan 81 milion evra o nabavci, odnosno kupovini 30 tramvaja. Zar vam to malo ne liči na nešto što se dešava već četiri godine – da se neki ljudi prozivaju za nabavku lokomotiva vrednosti 3.600.000 evra? Niko četiri godine da kaže šta je sa tim, ima li tu nekih propusta, je l' neko optužen, je l' podneta neka prijava. Pa, nabavka tih lokomotiva, kao, nije nešto bilo u redu, pa direktor uprave za nabavke, koji je naravno iz Demokratske stranke kaže nešto... Baš me interesuje šta ćete vi da kažete za ovu vest. Ne znam da li ste čuli za to. Kada ste se vi poslednji put videli sa gradonačelnikom, da li je on pričao o Vladi, bankama, ministru finansija, predsedniku Vlade, o ovom poslu? Dakle, kaže se – grad Beograd je sklopio ugovor sa španskom firmom „Kaf“ (mislim da se tako čita) o ugovoru vrednom 81.000.000 evra. Zašto ja ovo pitam? Pa, pitam, naravno, je l' bio tender za te nabavke, ima li uprava za nabavke svoje mišljenje o tome? Ne sporim potrebu da se kupi ne 30, nego možda i 300 tramvaja ili autobusa za grad Beograd; svi znamo, i pored svih donacija i ulaganja u saobraćajnu infrastrukturu u Beogradu i u prevoz građana, da su verovatno potrebni ti tramvaji. Da li ćete vi sada da se oglasite kao Ministarstvo trgovine, da li ste vi dali saglasnost za ovakvu nabavku? Jer, okreni, obrni, iz ovoga zakona koji ste vi nama ovde dali ispada da će na kraju opet država Srbija da bude garant i da vraća. Te strane firme, verovatno i vlade, koje nam daju kredite i zajmove znaju s kim imaju posla. Pa naravno da će da traže da država Srbija bude garant vraćanja tih dugova; ipak je država neko ko je najozbiljniji da vraća te dugove i da stoji iza toga. Pitam vas, drugi put, da li ste vi kao Ministarstvo trgovine upoznati sa ovim ugovorom koji je grad Beograd sklopio, kako je jedna televizija pre 50 minuta javila? Ugovor je vredan 81.000.000 evra. Imali smo izjavu ministarke finansija, od pre nekoliko dana, da ona ne zna kako se troši 130 milijardi dinara budžetskih sredstava. Pa, da li su sredstva koja su u budžetu grada Beograda narodne pare isto? Ja tako shvatam, da imamo jedan budžet koji mi donosimo ovde, postoje i budžeti lokalnih samouprava i gradova, ali sve su to narodne pare, sve će to posle narod da vraća. To je jedno što sam imao da kažem i voleo bih da mi vi odgovorite na to pitanje. Predsednicu, odnosno predsedavajuću bih, u okviru ovih minuta, znači, ja ću govoriti nešto kraće od ovih dvadeset minuta, da zamolim nešto – da nas dvadesetak ovde prisutnih, nažalost, samo dvadesetak, možda nešto više, ne govorim ni da li iz opozicije ili iz vlasti, ne zabijamo kao nojevi glavu u pesak ovde, u ovoj toploj sali. U Srbiji se trenutno, gospođo predsedavajuća, događa velika drama. Na stotine i hiljade dece i roditelja su po domovima zdravlja i niko da im kaže konkretno šta da rade. Pre 50 minuta je ministar za zdravlje izašao i rekao da ima preko četiri miliona vakcina i da može da se vakciniše kad ko hoće i gde ko hoće. Naravno, ako potpiše izjavu da dobrovoljno pristaje na tu vakcinu. Zamolio bih vas u ime svih građana, radi stišavanja panike, žena je malopre prevezena iz Kruševca i umrla je na putu do Beograda, da ovde sutra u deset sati pozovete predsednika Vlade i ministra zdravlja, kao što sam i letos dao šlagvort i priliku ministru zdravlja, bez ikakve politizacije da dođe i da kaže šta je istina. Mi smo sinoć na televiziji videli jednu lekarku, direktorku medicinskog centra sa Bežanijske kose – ljudi moji, ona pokazuje tri kreveta spremna za izolaciju i za prijem bolesnika. Tri kreveta! A za respiratore, koji su, kažu, najbitniji u prva tri sata, kaže – skinućemo iz hiruške sale. Dopisnici nacionalne televizije govore da su stotine obolele, da su stotine dobile grip. Na televiziji imamo, već tri dana: 162, pa 169. Zamolio bih vas da se ne držimo strogo Poslovnika, ovo su vanredne okolnosti. Svi ćemo se ovde složiti da sutra u deset pozovete i neka priča sat vremena ministar, neka kaže građanima. Svi smo mi pod pritiskom, ne samo kao roditelji, nego kao javne ličnosti, kao funkcioneri, kao poslanici, kao predsednici opština. Da ne govorimo o ministrima, koji su najodgovorniji, ili o ministru zdravlja, neka dođe ovde sutra u deset da kaže šta se dešava. Na raznoraznim javnim servisima drugih država gledamo šta se događa u tim zemljama. U Ukrajini tri stotine hiljada doza hitno, premijerka Ukrajine čeka noću na aerodromu te vakcine, „tamiflu“, ili kako se to već zove. Čuli smo jednu dobru stvar, a ovo je dobro za ministra trgovine da nam odgovori, da „tamiflu“ košta osam dolara. Pa, ovde se prodaje po 40-50 dolara. Danas, odnosno juče su nosioci farmakološke mafije oslobođeni, znaju im se imena i sve. Zna se zašto ljudi umiru od pritiska. Zato što, gospodine ministre, u onoj jednoj piluli ima samo pet posto materije koja sprečava rast pritiska, zato što se uvozi iz Kine nelegalno, lopatama i vagonima i tovari se u štampane kutije. Nadam se da će policija, kao što je uspešno počela da rešava problem droge, i na to, da tako kažem, nagaziti. Prema tome, gospođo predsedavajuća, spreman sam da primim kaznu, najiskrenije vam kažem, bez ikakve provokacije, ako sam „iskočio“ iz teme. Mislim da je u interesu građana Srbije i svih nas da učinite napor i da sutra obezbedite prisustvo ministra zdravlja u deset časova, da se obrati građanima Srbije, sa pravom i jasnom informacijom, u direktnom prenosu. Da više ne bude rekla-kazala, jedna televizija javlja ovako, druga onako – imamo četiri miliona vakcina, a ovde smo čuli, sa tog mesta gde sedi ministar Milosavljević, letos da imamo 225.000 vakcina. Ako je u međuvremenu, od hitne sednice Vlade juče, i telefonske sednice, nabavljeno četiri miliona, svaka čast, ali treba da počnu da se daju te vakcine i da se više ne optužuju građani i roditelji što su u panici. Pa to je ljudski, to je roditeljski. Ako nemaju pravu informaciju šta da rade, oni moraju da odu u domove zdravlja. Pa to je pozitivno za zdravstvo i domove zdravlja, to znači da ti građani i roditelji imaju poverenja u te domove zdravlja i u te lekare, čim dolaze u tolikom broju. Malopre je bila vest da je u Užicu troje dece obolelo. Nažalost, moramo svi da konstatujemo da je ovaj prvi talas epidemije udario najpre na decu i utoliko pre mislim da je to važan razlog zašto tražim da zamolite i da krenemo sutra, ako treba, sat pre vremena da se obrati građanima. Dečiji raspust je produžen na šest dana. Znači, ima neki razlog. Niko nikog ne optužuje da je kriv; došlo je spolja, infekcija, epidemija, ali neko treba da se obrati sa zvaničnom informacijom, sat vremena u direktnom prenosu. Ovako su izveštaji sa konferencija za štampu različiti, šta je kome od medijskih kuća bilo zanimljivije da objavi. Eto, to je bila svrha moje molbe. Hvala lepo.
Reč ima ministar Slobodan Milosavljević.
Zahvaljujem, poštovana predsedavajuća, uvaženi narodni poslanici, pošto ste me tri puta za nekoliko minuta pozvali da vam odgovorim na pitanje da li nešto znam o nabavci tramvaja za grad Beograd, evo, pokušaću da vam dam informaciju o onome što ja znam. Znam da je bio raspisan tender za nabavku tih tramvaja. Pretpostavljam da je tenderska procedura, javna, završena i da je izabrana najbolja ponuda. Ne postoji zakonska obaveza ni grada Beograda, kao ni Čačka, Niša, Pirota ili bilo kog drugog grada, da od Ministarstva trgovine traži saglasnost za javnu nabavku koja se sprovodi u okviru bilo kog grada Srbije, u ovom slučaju ni za tramvaje. Nažalost, niti imam saznanja, niti imam zakonskih osnova da odgovaram na temu nabavke tramvaja i molim vas da se, ako vam je to interesantno, obratite gradu Beogradu, gradonačelniku i nadležnim ljudima koji na to pitanje treba da odgovore. Nisam razumeo iz vaše diskusije, vezano za ovaj zakon, da li ste vi saglasni ili se protivite da se krajnjim korisnicima kredita, kao što je predloženo ovim zakonom, otpišu obaveze po zajmovima pod istim uslovima kao što je i Republika Srbija oslobođena, ili ne, pa mislim da je to danas glavna tema dnevnog reda. Kao što nisam razumeo ni gospodina Mirovića iz SRS. Razumeo sam, i to nam je zajedničko, da se zalažemo za blagostanje, bolji životni standard, veći kvalitet života svih građana Srbije, uključujući zaposlene, penzionere, sve. Nisam razumeo, opet, da li ste i vi protiv toga da se krajnjim korisnicima ovih zajmova ova obaveza otpiše. Pozivam vas da vreme koje imate za raspravu iskoristite konstruktivno i da praktično, ako možete, pomognete da i ovaj zakon, kao i bilo koji drugi, bude kvalitetniji. Ako ne, onda da pređemo na one stvari koje su sledeće na dnevnom redu, kako biste u ovom danu kada pada sneg i vi brže otišli kući. Hvala vam.
Narodni poslanik Dejan Mirović ima pravo na repliku, pa narodni poslanik Miroslav Markićević, pravo na repliku.
Naravno da nismo protiv ovoga što vi govorite, ovih 160.000.000 evra, ako se ne varam, koji će se navodno uštedeti na osnovu saradnje sa Svetskom bankom, ali mi apelujemo na vas da politiku prema Svetskoj banci ne posmatrate izdvojeno, samo preko ovog zakona, nego u globalu. U globalu, ako vam Svetska banka uzima 300.000.000 evra za zdravstvo, za obrazovanje, onda smo svakako protiv te i takve saradnje sa Svetskom bankom. To je bila suština mog izlaganja.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević, pravo na repliku.
Poštovani gospodine ministre, vidim da između Skupštine i Vlade, odnosno vas kao ministra, ima nekih problema u komunikaciji. Danas sam dobio informaciju da ste vi dobili... Kad me već to pitate i proširujete temu, pošto ste za tramvaje nadležni, a za „tamiflu“ niste nadležni, da vas pitam da li ste vi dobili moje pitanje, a juče je istekao rok od 30 dana, zakonski rok? Radi se o poslovanju nekih medijskih kuća koje posluju sa javnim preduzećima. To je u oblasti trgovine, je l' tako? Znači, vi niste dobili, očigledno, to pitanje, a predsednica mi je jutros rekla da je upućeno svim ministrima. Sada vam ponovo upućujem pitanje – da li ste vi čuli za medijske kompanije čiji su vlasnici gospodin Đilas, Šaper i Krstić, da za poslednje četiri godine imaju promet od preko 520.000.000 evra? Kamo sreće da još mnogo privatnih kompanija ima taj promet i toliki rast prihoda. Ništa tu nije sporno. Sporno je samo što su poslovali, sumnjam u to, sa javnim preduzećima bez tendera, i to sa jednim – Telekomom. Jeste li čuli za to preduzeće? Čuli ste. Čuo sam i ja, zato i pitam kako je moguće da to preduzeće prošle godine u ovo vreme, kako kažete, tada možda nije padao sneg, poveća cene usluga građanima 63%, a iskaže dobit od 120.000.000 evra, i sa ovim ljudima, odnosno vlasnicima ovih kompanija ima ekskluzivne ugovore o reklamiranju? Da li je to isisavanje para od građana preko budžeta javnih preduzeća? Meni liči da je to tako, gospodine Milosavljeviću. Drugo, baš konkretno, sada kada ste odgovorili tako fino, meni je drago za tramvaje, da je to u redu, samo sam pitao, zašto niste odgovorili za „tamiflu“? Da li je tačno da je uvozna cena leka „tamiflu“ osam dolara? Po kojoj ceni se prodaje u našim apotekama? Ko zarađuje na tim parama? Da li ste se vi pitali kolika je cena „tamiflua“ u apotekama? Sinoć smo mogli da čujemo lepo, zbog toga što je drama i u Ukrajini, da je premijerka Timošenko čekala i da će Vlada preuzeti sva ta pakovanja „tamiflua“ i direktno uručiti građanima, jer je nabavna cena osam dolara. A ovde se prodaje za 30 - 40 dolara. Zar treba neko da zarađuje na ovoj muci i nesreći naroda, koja, nadam se, neće biti baš u tom obimu kao u nekim drugim zemljama? Zašto mi niste na to odgovorili? Pošto vi niste dobili ovo pitanje koje sam uputio pre trideset dana, sada vas javno upućujem na sajt Agencije za privredne registre, gospodine ministre. Tamo piše da su ti ljudi imali po 230.000 posto veći obim posla. Jedna od tih je i direktorka agencije, vladine Kancelarije za priključivanje Evropskoj uniji. Kako mi da se priključimo EU ako državni funkcioneri posluju sa javnim preduzećima bez tendera? To je direktno isisavanje para iz budžeta tih preduzeća. (Predsedavajuća: Tri minuta, vreme je iskorišćeno. Zahvaljujem.) Ko je vlasnik, u suštini, Telekoma? Valjda građani Srbije. Čekam pismeni odgovor.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: DSS, Napred Srbijo, SRS i Poslanička grupa ZES. Dajem reč prvom prijavljenom narodnom poslaniku, po prijavama za reč, a to je narodna poslanica Milica Vojić-Marković. Posle nje je narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Malo je drugačiji spisak, ali nema problema. Spremila sam se za ovu temu i jako mi je drago što je predstavnik ispred Vlade gospodin Milosavljević, s obzirom na to da sam prema toj činjenici malo i koncipirala ovo što hoću da govorim, jer bih volela da i on bude upoznat sa nekim stvarima i da o tome možemo da razgovaramo na krajnje otvoren način. Dakle, Međunarodna banka za obnovu i razvoj odobravala je zajmove i Republici Srbiji, a mnogo pre u prošlosti i Socijalističkoj Federativnoj Republici Jugoslaviji i ta sredstva su uglavnom korišćena za dve namene: za uvoz opreme i za finansiranje određenih investicija u zemlji. Ovaj zakon koji je pred nama zaista ima prilično rogobatan naslov, kaže – Zakon o regulisanju odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanata za preuzete obaveze po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Zapravo, samo ime i sam naslov tog zakona pokazuje šta jeste cilj i šta ovaj zakon treba da uredi. On treba, zapravo, da uredi te odnose između Republike Srbije, s jedne strane, i zajmoprimaca, odnosno garanta, s druge strane, ali... Ono što je „ali“ sadržano je u članu 5, kaže – sa sedištem na teritoriji Republike Srbije, kada se izuzme teritorija Kosova i Metohije. Vrlo je zanimljivo da ova vlada u više zakona i u više navrata (mi poslanici DSS-a smo ukazivali na to), što u ekonomskom, što u političkom smislu jednostavno zaboravlja da je Kosovo i Metohija deo ove teritorije, ove zemlje, i da je to u Ustavu; pozivam članove Vlade da to ponovo pročitaju. Zatim, ono što je isto tako simptomatično, kaže – zakonom se propisuju uslovi pod kojima se banke oslobađaju obaveze prema Republici Srbiji. Među tim uslovima koje oni navode jeste, recimo, da su te banke imale nekakav odnos sa Narodnom bankom, odnosno taj odnos posredništva, prebacivanja valute u dinare itd. Jedan od uslova koji oni ovde navode su i konkretni projekti koji su izvedeni na teritoriji Srbije. Naravno da je potpuno jasno da je jedan deo ovih zajmova otišao na izmirenje obaveza javnih preduzeća na osnovu ranije odobrenih i korišćenih zajmova ili delova zajmova, ali i da je jedan dobar deo tih sredstava od zajmova otišao upravo u poljoprivredu, koja je proglašena i tada, kao i danas, jednom od strateških delatnosti. Tada su ta sredstva preko zemljoradničkih zadruga, od kojih je 99% danas u stečaju, na taj način doprinela ubrzanom, podsticajnom razvoju poljoprivrede. Dakle, poljoprivreda je i tada označena kao jedno od dominantnih strateških opredeljenja ove zemlje na putu ka Evropi. Sad moram da napravim jednu digresiju i to je ono sa početka moje priče, zbog čega sam svoju temu prilagodila tome što je gospodin Milosavljević ovde. On je u jednoj od prošlih vlada bio ministar poljoprivrede, znaće o čemu pričam, a danas je ministar trgovine, ponovo tema o kojoj hoću da ga obavestim. Počeću od izjave ministra Dragina, koji kaže da je upravo to što ne može da utiče na cene njegova najveća frustracija. Hoću da pokažem da ministar Dragin treba da ima mnogo većih frustracija od tih koje je naveo u svojoj izjavi. Hoću da počnem od toga da je, prema zakonu, od 2005. godine otpočela akcija obeležavanja stočnog fonda u Srbiji. Ovom prilikom ću govoriti o onom delu koji se tiče govedarstva, znači, delu stočarstva. To se, naravno, odvijalo po evropskim standardima i onog momenta kada je urađen jedan potpuni popis i kompletirana dokumentacija o tome šta mi imamo od grla stoke kod nas, svaka od tih životinja je dobila ušnu markicu, ušla je u jednu bazu podataka. Doduše, ovde se radi o jednom vrlo zastarelom kompjuterskom programu, koji je vrlo loš i skupo plaćen, ali nema veze. Uglavnom, imamo kakvu-takvu evidenciju. Posle toga, svaka novorođena životinja, svako novorođeno tele je dobijalo takvu ušnu markicu, koja je predstavljala garant da će se pratiti stanje te životinje, preventivni pregledi, sve bolesti, sve evidentirano, kako bi građani Srbije mogli da jedu kvalitetno meso i kako bi se to meso moglo izvesti na tržište EU, jer govorimo o tome da imamo jednu vrlo visoku kvotu, koju ne možemo da ispunimo, bebi bifa. Kako se danas taj posao radi u Republici Srbiji? Uopšte se ne radi. Osam meseci traje propisivanje tendera; kada se ti tenderi konačno raspišu, onda propadnu, po običaju. Poslednji koji je za tih osam meseci propao, propao je prošle nedelje, krajem oktobra, a u međuvremenu, za tih osam meseci svaka novorođena životinja nije obeležena. Naravno, ne treba da govorim o tome šta to znači za promet životinja, jer u prometu imamo životinje koje nisu praćene, ne znamo njihovo zdravstveno stanje. Te životinje dolaze na tržište i na trpezu građana Srbije. Ne znamo ispravnost takvog mesa. S druge strane, u ovom poslu ponovo cveta siva ekonomija, sivi promet; jedini koji valjaju u ovom poslu su nakupci. S jedne strane, država gubi, a s druge strane - seljaci gube. O veterinarskoj službi ne treba ni da govorimo, jer veterinarske službe u ovom celom poslu nema. Pitanje je: ko garantuje građanima Srbije šta oni jedu? Hajde da počnemo od toga da ste propisali (i vi kao ministar poljoprivrede, i danas ministar poljoprivrede) da ćemo najveći deo proizvodnje mesa uputiti u EU. Kada Evropska komisija za veterinu dođe u našu zemlju ona će stvarno biti vrlo neprijatno iznenađena činjenicom da mi čak nismo ni obeležili svoj stočni fond govedarstva, a s druge strane, o njihovom zdravlju nemamo pojma, niti ikako možemo da garantujemo da su te životinje zdrave. Naravno, Srbija je ovo, dosetili su se ljudi, tako da je 400.000, pazite, 400.000 virtuelnih ušnih markica ušlo u bazu podataka, koja je naravno virtuelna; ona bi bila realna ako bi iza tih brojeva stajale realne životinje i realne markice koje su stavljene u ušne školjke tih životinja. To je ta čuvena pikanterija, ali šta da radimo. Gospodin Markićević je pomenuo ono zbog čega u Srbiji ovog trenutka postoji strah od epidemije i panika. Moram da pomenem i da govorim sasvim iskreno i otvoreno da je svinjski grip zapravo modifikacija životinjske bolesti. Hajde da vam kažem da je modifikacija životinjske bolesti i ptičiji grip. Podaci koje sam dobila jesu da veterinarska udruženja sve češće govore... Koliko god da vam je ovo smešno, molim vas da saslušate zato što nije smešno, mislim da će biti vrlo opasno i da vi kao predstavnik Vlade treba da znate ove podatke. Doći ću do toga kakve veze ima sa ovom temom i bilo bi pristojno da … (Predsedavajuća: Molim učesnike sednice i ministra da se uzdržimo od dobacivanja. Narodnu poslanicu molim da se približimo temi dnevnog reda. Zahvaljujem.) Približiću se ovoj temi, gospođo, samo hoću da vam kažem šta je realno stanje. Veterinarska služba skoro da ne postoji u Srbiji. Ovaj Krnjajićev zakon, koji je masakrirao službu, doprineo je jako mnogo ovom procesu. Dakle, privatizacija veterinarskih stanica je neuspešna. Postoji indicija da u Ministarstvu poljoprivrede postoji farmaceutska mafija veterinarskih lekova. Šta hoću da vam kažem? Sve ovo što sam navela je vrlo ozbiljan problem. U svakoj državi je veterinarska praksa zapravo strateška osovina proizvodnje hrane. Uzimali smo kredite; za ovaj posao smo dobili kredit Međunarodne banke, za obeležavanje životinja. Vi ovde u svojoj dokumentaciji promovišete da imamo zakone koje smo doneli; svaka čast, jesmo, bezbednost hrane, neću da vam čitam da se ne biste i dalje smejali, pa vas upućujem da pročitate to što ste napisali kao ministri. Ne konkretno vi, nego vaše kolege. Pogledajte to što ste napisali, mislim da biste mogli da stojite iza toga. Kada govorimo o ovom zakonu, a vi kažete da biste voleli da od poslanika dobijete konkretnu informaciju o tome da li ćemo da glasamo za ovaj zakon ili nećemo, u ime Demokratske stranke Srbije reći ću vam da ćete morati da sačekate pa ćete u danu za glasanje biti obavešteni kako ćemo glasati. Vi ovde kažete da finansijska sredstva za sprovođenje ovog zakona uopšte nisu potrebna. Potpuno je smešno reći tako nešto, jer ne znam ko bi ova sredstva koja vi otpisujete bankama trebalo da plati. Imamo li mi neke druge fondove, osim budžeta? Nemamo. Jedini ko puni budžet jesu građani Srbije. Dakle, i te kako su potrebna finansijska sredstva – možda ne iz vašeg džepa, iz džepa ministara, ali iz džepa građana Srbije su svakako potrebna. Ono što je najstrašnije u ovoj priči jeste ovo uslovljavanje Međunarodne banke, Svetske banke i Međunarodnog monetarnog fonda, koji nas za svaki zajam i za svaki kredit koji nam daju i te kako uslovljavaju. Ovog momenta to uslovljavanje se kreće u oblasti reformi obrazovanja, zdravstva i penzija. To prosto ne treba dalje komentarisati, biće prilike za to. Ono što je vrlo značajno, a vezano je za ovaj zakon, jeste zapravo jedna potreba da sve ove stvari budu otvorene za javnost, jer javnost mora da zna gde odlaze sredstva građana Srbije i na koji način se koriste. S druge strane, kao što vi komentarišete da li su ovo pitanja kojima treba da se bavi ovaj zakon, ja komentarišem da li ste vi nadležni ministar koji večeras treba da priča sa nama. Hvala vam.
Reč je tražio narodni poslanik Miroslav Marinković. Narodni poslaniče, nemate pravo na repliku. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković ima reč, a posle nje narodni poslanik Vladan Jeremić.
Nastaviću s pričom o zakonu, prosto da znamo zašto smo tu večeras. Gospodine ministre, vi lepo isprozivaste poslanike da li se izjašnjavaju ili ne. Pošto nisam dobila pitanje za ocenu, uzvratiću vam pitanjem. Ne morate čak ni da mi odgovorite, zaista nije u sklopu osvežavanja ovog rada. Ne morate vi da mi odgovorite, ali bi Vlada morala da nam odgovori na koji način ima nameru da reguliše obaveze prema Međunarodnoj banci za obnovu i razvoj za kredite koje su preuzele banke garanti iz onog dela Srbije van AP Kosovo i Metohija, a prenele te svoje dugove na krajnje korisnike sa Kosova i Metohije? Ovo ne posmatram u svetlu bilo koje druge vrste problema, sem po pitanju regulisanja duga koji ima Kosovo i Metohija prema međunarodnim finansijskim institucijama, a tretiramo ga kao deo naše zemlje. Ovo izuzeće ja razumem; ako grešim, zaista očekujem da mi Vlada pisanim putem odgovori da li je ovo, u stvari, pokušaj da se spreči manipulacija da oslobađanje od osnovnog duga, redovnih i zateznih kamata bude preprodato i zloupotrebljeno na neki način, time što će se preneti na deo teritorije koji ne kontrolišemo u smislu naplate prihoda, odnosno ulaska bilo koje vrste sredstava u budžet Republike Srbije. Šta Vlada ima nameru da tim povodom preduzme? Koliko ja znam, mi i dalje plaćamo taj dug. I treba da nastavimo da ga plaćamo, jer to jeste način da sačuvamo odnos prema Kosovu i Metohiji kao delu svoje teritorije, odnos prema određenju države kao nacije, koja ima svoje granice koje su međunarodno priznate. Međunarodno pravo je taj poslednji zid odbrane i ne smemo da dozvolimo da bude oboren. To jeste, zaista, vrlo ozbiljno i konkretno pitanje. Ne očekujem odgovor od vas, ali je to ovde ostalo nedefinisano. Za ostale delove koji se tiču primene ovog zakona uspela sam da pronađem prateća dokumenta, kao što je odluka o vraćanju, tadašnje Savezne vlade, na koji način će deo svojih zajmova Crna Gora otplaćivati prema Narodnoj banci, koja je bila agent, onaj fiskalni posrednik koji treba da reguliše i uplaćuje te obaveze, ali nisam našla kako se ovaj deo tretira. Ono što imam da zamerim jeste da je jutros započeta priča o selektivnoj primeni zakona. Ako nešto jeste naš problem, zaista najozbiljniji, to jeste selektivna primena zakona, u smislu da selektivno primenjujemo zakon i po pitanju onih na koje se zakoni odnose, na primer, poreska izuzeća, poreska oslobađanja, zbog čega budžet trpi; pa onda, naplata poreskih prihoda, i to jeste selektivna primena zakona – svega 50% poreskih prihoda ulazi u budžet Srbije, a to je onaj organ koji je jedini dobio, pred dolazak MMF-a, linearno 16% povećanje plata. To niko nije demantovao. Gospođa ministar je čak priznala da je to u sklopu onog zakona kojim smo pre neki mesec omogućili poreskoj upravi da radi kvalitetnije time što smo im obezbedili bolje materijalne uslove za rad, dopuštajući da oni povećaju svoje plate. Selektivna primena zakona na nekog se odnosi, na nekog se ne odnosi, ali ono što meni smeta po pitanju ovog kredita jeste selektivna primena Zakona o budžetskom sistemu, koji doživljavam kao „ustav broj dva“ za jednu ozbiljnu državu, kakvu računam da treba da izgradimo zajedno, nezavisno od toga ko je ovde opozicija, a ko je pozicija. Ne može niko da kaže – ovaj Zakon o budžetskom sistemu će se poštovati u odeljku dva i u pravima Vlade da propiše obaveznost plaćanja svih poreskih obveznika, ali se deo Zakona o budžetskom sistemu gde je Vlada dužna da ovoj skupštini dostavi akt u skladu sa ovim Zakonom o budžetskom sistemu ne poštuje. Član 48. kaže – finansijski efekti zakona i drugih propisa moraju da budu od strane ministarstva dostavljeni Vladi, da se vidi kako na budžet utiče neki zakonski propis. Ako su u pitanju fiskalni propisi, neki novi poreski propis, mora da se kaže – novom primenom zakona i oslobađanjem u budžet će ući toliko novca, ali će zbog oslobađanja neki iznos sredstava, koji nikada ne može biti jednak ili, kao što ministarka priznade pre neki dan, čak su veća poreska oslobađanja od poreza koji se po nekom osnovu slio u budžet... Da postoji poštovanje ovog člana 48. Zakona, ne bi moglo da se desi... Jer, imamo i te tehnologije, umreženu Vladu, obučene ministre, ljude koji su se školovali, ne svi, ali jedan dobar deo njih, u inostranstvu, u zemlji, na privatnim, akreditovanim, na državnim fakultetima i morali bi znati da urade procenu finansijskih efekata na osnovu postojećih podataka. Odstupanja su moguća. Vanredne okolnosti su oprostive i niko to ne bi zamerio, ali mi dobijamo zakone koji imaju opisne pismene sastave loših đaka. Dobijamo ugovor, odnosno zakon o regulisanju odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca i garanata za preuzete obaveze po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj, i piše jedna rečenica – nisu potrebna finansijska sredstva za sprovođenje ovog zakona. Da li se ovaj Zakon o budžetskom sistemu primenjuje ili se primenjuje parcijalno, reći ću – selektivno? To nije dobro, a morao bi se primenjivati tako da se primenjuju i odredbe zakona koje definišu preciznu procenu šta je to od bruto domaćeg proizvoda moguće odvojiti na plaćanje kamata po ovakvim zajmovima. Ovaj zajam je u trenutku kada je potpisan, 2001. godine, imao finansijsku težinu kamata od 962.000.000 dolara. Nemam, ne vidim u prilogu ono što je zakonom propisano, koliko bruto domaći proizvod opterećuje ova kamata. Na stranu to što je bruto domaći proizvod, žargonski rečeno, stručno žargonski, „naduvan“ time što je dat u tekućim cenama, a ne u stalnim. Zaista treba da opteretimo građane onim što se zove vaše opravdanje metodologijama. Kada mi sve proizvedene količine robe i usluga iskazujemo u stalnim cenama, u nekim fiksiranim veličinama, mogli bismo da kažemo da je od 2000. godine do danas bruto domaći proizvod porastao 53%. Po takvim istim kriterijumima, naš dug je sa 10,3 milijarde dolara iz 2000. porastao na 30 milijardi dolara krajem ove godine. Utrostručen je, a u evrima je udvostručen. Ako se sva roba, sve usluge, proizvodi, novostvorena vrednost prikazuju u tekućim cenama kada imate inflaciju, onu koja se priznaje, od 9,4% u ovoj godini, vi imate prikazan nerealno uvećani društveni proizvod, pa vam ovaj odnos koliko tog ukupnog domaćeg bogatstva sada koristite za plaćanje kamata izgleda malo uspavljujuće. Da li bi i kako izgledao da ste vi napravili jednu analizu? Evo, vi ste saradnici gospođe Dragutinović i vi biste morali da znate šta kaže član 73 – ograničenje duga i garancija, pa biste nam u postupku utvrđivanja morali dati pod tačkom 2. učešće godišnje otplate kamata na ime dugovanja u bruto domaćem proizvodu. To bi bilo – šta smo od do sada usvojenih sporazuma o zaduživanju povukli sredstava, a šta smo samo ratifikovali u ovom domu, šta smo samo potpisali, šta ćemo moći, u skladu sa potpisanim projektima ili osposobljenošću naše administracije da povuče te kreditne linije, zaista imati u budžetu za ovu godinu kao povučena novčana sredstva, na koja već idu obaveze ili ne idu. Na primer, ja sam u završnom računu 2007. godine pronašla podatak i obavestila javnost: imali smo milion evra plaćenih zateznih kamata za nepovučena, a odobrena sredstva. U 2008. godini taj se iznos smanjio, ali nisam spremna da poverujem u taj podatak jer je to vaš izveštaj bez revizije ovlašćene Državne revizorske institucije, koja će, verujem, uspeti da analizira, neću reći i pronađe skrivene mane ili namerno formulisane podatke. Da imam prava da sumnjam ne daje mi povod samo to što se računovodstveni izveštaji vrlo kreativno tumače, što se međunarodni računovodstveni standardi vrlo kreativno primenjuju, već i to što smo došli u situaciju da u novembru 2009. godine pričamo o tome da uopšte ne znamo šta je republička administracija, koliki broj ljudi je zaposlen, koliko ih je radilo 2000. godine, da li je to bilo samo 7.000, da li su 5.000 bile ostale organizacije i organi; da li je 2004. godine, posle raspada državne zajednice Srbija i Crna Gora, to naraslo na 27.000, kako sam pronašla u Strategiji reforme državne uprave. Ako je svima nama u ovom domu dostavljen predlog budžeta u kojem nam je za 2007. dostavljen podatak da ima 22.528 ljudi zaposlenih u republičkoj administraciji, znači, ako ih je 2004. godine bilo 27.000, i to je na sajtu Vlade kroz Strategiju unet podatak, valjda bi neko morao da obrazloži tu razliku. Nije lepo da nam se kaže da ćemo tim zakonom o određivanju maksimalnog broja zaposlenih praviti registar zaposlenih. Nemojte nam reći – dobićete delić jedne celine. Taj delić jeste značajan, ali on bez celine nema smisla, a celina je registar organa i organizacija, agencija, regulatornih tela, nadzornih organa koje je Vlada osnovala, kojima je dala sredstva za poslovanje, koja je dužna da nadzire, preko imenovanja članova upravnih, nadzornih odbora, saveta, kojima je dužna da usvaja i odobrava finansijske planove, koji ne mogu sistematizaciju da prave kako njima padne na pamet i kojima Vlada odobrava tarife. Znači, ako neko priča o monopolu i kaže – ulje vredi toliko i toliko, ili su se dogovorili proizvođači i kartelsku cenu nam odredili, 105 dinara je mnogo, mi ćemo da napravimo prijavu Komisiji za zaštitu konkurencije da ispita da li je došlo do zloupotrebe monopolskog položaja. Kada Vlada dozvoli jednom telu koje je potpuno neregularno, izvučeno iz prihoda koje država nadzire, na primer, Direktorat civilnog vazduhoplovstva, koji je odredio neku ogromnu naknadu za obuku za vazduhoplove ili naknadu za buku, kome da se obrate korisnici da procene da li zaista treba ta usluga toliko da se plati; da li ta usluga treba, to Vlada mora da proceni, da pokrije troškove poslovanja tog organa, koliko zaposlenih i kakvih plata; da li treba plate u tim organima da budu 350.000 neto, pored svih ostalih privilegija koje imaju? Ne pričam napamet, pričam o iznosima iz 2008. godine, dostavljenim po jednom poslaničkom pitanju koje sam postavila. A mi razgovaramo o tome da li republička administracija treba da ima 28.400 ili 28.000 ljudi i da li gospodin Ljajić zaista ima osmoro, pa je za jedan broj povećao, u svom odeljenju koje se bavi zaštitom prava invalidnih lica, a u dokumentu koji Vlada dostavlja meni kao poslaniku tri godine se broj nije promenio i iznosi 565 i tri imenovana lica, znači 568. U šta da poverujem? Ko to kontroliše? Da li ti ljudi treba da naplaćuju toliko, da grade, isplaćuju plate i žive tako bahato da to stvara i pojačava osećaj nepravde kod svih nas ostalih? Ili bi možda iz tih prihoda, na primer, te kontrole preleta, jedan deo trebalo da ide i u otplatu onoga što jeste evidentno iskorišćeno devedesetih godina, ali što je loše refinansirano prevođenjem i konvertovanjem iz dolara u devize, gde se uopšte nije potrudilo da se te kamate smanje? Znači, kada govorim da nedostaje primena Zakona o budžetskom sistemu govorim o konkretnim zakonskim rešenjima, npr. iz člana 75, gde je ministar finansija nadležan, u delu zakona koji propisuje računovodstveni izveštaj i kontrolu nad budžetskim korisnicima, ali ne samo indirektnim, direktnim, organima, sudovima, fondovima, već i određenim organima državne uprave, to je stav 2. člana 75, gde biste morali, kao Vlada, da imate uvid i kontrolu nad onim što se u ovoj državi prikuplja od građana, jer drugih izvora nema. Da li će građani to da uplate kroz porez ili kroz neku tarifu koju je neki organ propisao, sve je to državna odgovornost i sve su to javna sredstva. Uveriću vas da su to javna sredstva, jer kad uzmete ovaj zakon i pogledate šta se smatra javnim sredstvima videćete da je to, u stvari, ne ni ko plaća, ni gde plaća, ni koji iznos, nego obaveznost plaćanja. Znači, ako je građanin dužan da plati porez kroz kupovinu nekog proizvoda, on je isto tako obavezan, iako je put indirektan, i kada mu Vlada, odnosno država saglasnošću na tarifu, na primer, centralnog registra (gde je direktor Vida Uzelac), propiše da mora da uzme neki izveštaj koji njemu kao građaninu omogućava da ostvari neko pravo, a on ne može da ostvari to pravo dok ne ode u Centralni registar i zatraži da mu se izda uverenje. Koliko ta uverenja, te potvrde, ta dokumenta koštaju govori i činjenica da je gospođa Vida Uzelac jedan od onih top menadžera koji nisu na tržištu, koji koristeći povereni posao koji im je država dala zarađuju plate koje su iznosile i do 400.000 dinara. Ono što je najstrašnije, kada je Vlada propisala obavezu da se ta primanja usklade sa prosečnom platom i snize, mnogi od tih organa i organizacija su se potpuno oglušili o preporuku Vlade. Način na koji odgovaraju na pismo upućeno od strane Ministarstva finansija, da bi se pripremio odgovor na jedno poslaničko pitanje, verujte mi na reč, od nekoliko korisnika državnih privilegija, državnog monopola i tog pomodarstva da se osnivaju organi i organizacije, prosto je uvredljiv, jer kažu – šta vi hoćete od nas, mi smo nezavisno regulatorno telo, osnovano čak i po posebnom zakonu. Regulatorna tela, poput RATEL-a, Radiodifuzne agencije ili Agencije za energetiku, osnovana su od strane Vlade. Vlada kao osnivač ima pravo nadzora nad njima, preko upravnog odbora, preko finansijskih izveštaja i preko saglasnosti na tarife koje oni naplaćuju. Zašto Vlada ne koristi sve poluge vlasti koje ima? Zato što potpuno smišljeno i namerno selektivno primenjuje zakone koje je sama donela. Ponoviću hiljadu puta, koliko god koštalo, ta selektivna primena, znate li šta znači? Da moć nije u organima i institucijama, ili je malo i nedovoljno. Tamo gde nema institucionalne moći da se zakon sprovede i obavi kontrola koja je zakonom propisana politika preuzima moć, i to u ime potpuno definisanih pojedinačnih interesa, koji su kod nas lepo realizovani kroz podelu koalicione vlade, međupartijskog i unutarpartijskog interesa. Nije tajna da mnogi članovi partija, na tome im čestitam, uopšte nije sporno, deo svojih primanja koja ostvaruju u nekom državnom organu uplaćuju u kasu političke stranke. Svi smo mi tu u nekoj svojoj partiji jer nas veže jedna ideja, ali nije u redu da takvi „bitni i važni“ partijama i njihovim kasama imaju mogućnost da dobijaju plate od po 400.000, pa da mogu lepo da žive sa 200.000 i da svojoj stranci daju 200.000. Neka svako da koliko god hoće i kome god hoće od plate, koja mora da bude primerena snazi privrede i moći poreskih obveznika. To je ono o čemu moramo da vodimo računa, i mi, i vi, svako ko živi u ovoj državi i želi u njoj da živi, čak ne mora da se bavi politikom. A vi profesionalci, vi koji radite kao saradnici ministra finansija, morali biste, kao ljudi od struke, da onemogućavate političarima, ministrima da obećavaju šarene laže i da svoju struku stavljate u službu njihovih nerealnih obećanja. Ne, ekonomisti, to je zadatak profesije, moraju da odgovorno i bez političke... Trudim se, zaista se trudim i ne pada mi teško da ovo gledam kao ekonomista i čovek koji živi u Srbiji, koji želi da svojoj deci ostavi mogućnost da bez ovog tereta sutra negde rade i zarađuju, ali da ih partijska knjižica ne zapošljava, da partijska knjižica nikome ne bude diploma, zaštita od grešaka, zaštita od nezakonitog ponašanja i prečica u napredovanju. Za to moramo svi da se izborimo. Uopšte nije važno da li će nas na to naterati ovakva kriza u kojoj se nalazimo. Mi koji želimo da imamo profesionalnu upravu, koji smatramo da promena političke partije ne treba da znači smak sveta ili početak novog sveta, već nastavak nečega što se zove rad u opštem interesu svih nas, moramo da se borimo da svaki od ovih zakona nema pretežno političku težinu, da nije motivisan interesom partije koja je trenutno na vlasti; svi oni koji ove zakone definišu ili ne primenjuju moraju da imaju na umu da će sutra oni prvi biti žrtva ako neko bude hteo taj osvetnički lanac – ko je kriv, ko je otpustio moje, sad ću ja njegove; oni nisu vodili računa o dugu, sad neću ni ja, mene samo zanima moj izborni ciklus i moja fotelja. Mi s tom praksom moramo da prekidamo svakog dana. Donošenje dobrih zakona nam je kao učenje, stalan posao. Rad na kvalitetnoj upravi, koja je neophodan elemenat da donosimo dobre zakone, jer ste vi prvenstveno predlagači, takođe je kontinuiran i svakodnevni posao svih nas, ako odgovorno doživljavamo ovu politiku. Ja je zaista tako doživljavam i nemam potrebe da vam se pravdam koliko ozbiljno prilazimo ovim zakonima, mislim da se to vidi. Ali, nije mi namera nijednog trenutka da pokažem vašu grešku, već da nam se greške, koje su učinjene iz hiljadu i jednog razloga, ne ponove kao društvu. U tom smislu shvatite svaku moju primedbu iznetu u odnosu na loš kvalitet zakona. Bez obzira na to koliko se to nekom čini dosadnim, ja to smatram upornim ponavljanjem i potrebom da ove zakone dobijamo kako to dolikuje Skupštini koja radi svoj posao i, uostalom, kako smo i ovim zakonom propisali, da bismo mogli da se opredeljujemo. Onda bih vrlo lako, ministre, da ste meni postavili pitanje da li ću glasati ili ne, mogla da vam odgovorim da od ovog zakona očekujemo dobre efekte, dali ste sve od sebe i neću nikada da kažem – kriv je MMF, ili Svetska banka ili Međunarodna banka za obnovu i razvoj... (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.) Samo još jednu rečenicu. Statut Svetske banke kaže – razvoj, zaposlenost i finansijska tržišta, a ne prisila i tuđi interes. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić, a posle njega narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poznato vam je da prema utvrđenoj dinamici država redovno servisira dug prema svim poveriocima, međunarodnim finansijskim institucijama, Pariskom i Londonskom klubu, bilateralnim i ostalim kreditorima. Do kraja ove godine, prema tom ukupnom spoljnom dugu, preostalo je da se otplati nešto više od dve i po milijarde evra glavnice i oko 450.000.000 evra kamate. Interesantno je da će javni sektor u ovoj godini izdvojiti ukupno 197.000.000 evra na račun servisiranja spoljnog duga. Ovo je samo uvertira za konstataciju koju ću izneti, a vezana je za Predlog zakona o regulisanju odnosa Republike Srbije i zajmoprimaca ili garanata za preuzete obaveze po zajmovima Međunarodne banke za obnovu i razvoj, koji, istini za volju, jeste kratak, ali ako se malo konkretnije i dublje analizira, predstavlja manifestaciju, mogu slobodno da kažem, kraha ekonomskog modela koji je funkcionisao u Srbiji u poslednjih desetak godina, što se pre svega ogleda kroz jednu veliku krizu likvidnosti u kojoj se prezadužena srpska privreda guši. To je više nego evidentno. Mnogo je razloga koji su prethodili ovakvom stanju. Međutim, ono što zarad javnosti valja istaći jeste, pre svega, da je Narodna banka Srbije, uz blagoslov svih dosadašnjih vlada, godinama praktično indirektno subvencionisala kredite građana i privrede održavajući nekakav nerealan kurs dinara; veštački je umanjivana visina deviznih kredita i stvaran je privid održivosti ovakvog ekonomskog modela. Bankama je, što je možda i najveći problem, o čemu ću kasnije nešto više govoriti, omogućivano da naplaćuju najveće kamate i provizije u Evropi, a privredi i građanima da se uprkos tome ubrzano zadužuju, uz ogroman valutni rizik. Šta je posledica svega ovoga? To je činjenica da su se ekonomski problemi nagomilavali. Umesto rešavanja, oni su praktično prepušteni budućnosti, a kad je ta budućnost stigla, prerušena u globalnu finansijsku krizu, bilo je jasno da je prezadužena srpska privreda, koja je dominantno bila okrenuta isključivo domaćem tržištu i uvozu, mogla da funkcioniše samo u uslovima nekakve vrste piramidalne šeme, odnosno uz stalni i neprekidni priliv deviznih kredita i rast zaduženosti. Međutim, sve i da to želi, jasno je da država više ne može na ovaj način da funkcioniše, odnosno da ne može naći dovoljno sredstava za nastavljanje ovakve politike, jer svaki uzeti evro kredita koji država ne upotrebi produktivno, pre svega za infrastrukturu, samo je dodatni teg za tu ekonomsku budućnost, koja je očigledno došla pre nego što su mnogi očekivali. Zadužena preduzeća koja imaju nagomilane probleme, jasno je, moraju rešavati ih isključivo sa bankama kreditorima, jer je u neku ruku to i zajednička muka. To država mora jasno da konstatuje. Znači, privreda i banke moraju odmah ući u proces reprogramiranja dugova i finansijske konsolidacije, jer su te bankarske marže toliko visoke da banke imaju dovoljno prostora da kroz eventualno sniženje kamata i reprogram dugova olakšaju teret privredi i građanima, a time pomognu i sebi. Osnovna zamerka koju je Poslanička grupa SRS duži vremenski period upućivala predstavnicima Vlade Republike Srbije jeste bespogovorno prihvatanje apsolutno svega što je dolazilo od strane Svetske banke, MMF-a i, naravno, Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Ponavljam, sve ovo što se trenutno dešava je posledica jednog takvog, očigledno neodrživog i neprihvatljivog, ekonomskog modela u Srbiji. Evidentno je da će neka preduzeća nestati; neka će promeniti, ili su već promenila, vlasnike i nastavljaju da rade onako kako tržište u Srbiji, takvo kakvo jeste, diktira. Neki vlasnici preduzeća prodavali su u proteklom periodu firme, preduzeća i kompanije u bescenje, upravo onako kako su ih često i kupovali. To je, po nekom shvatanju, izgleda jedini zakon tržišne privrede ovde u Srbiji i način kako da se promeni model poslovanja. Takođe, jedna od naših zamerki se svakako odnosi na to što je Vlada pravila veliku grešku najavljivanjem subvencija, odnosno odlaganjem procesa jedne nužne finansijske konsolidacije u državi. Dakle, te intervencije u domenu, pre svega, kamatnih stopa, nisu samo zadatak fiskalne politike, već i monetarne politike i uvek su u situacijama kakva je ova, dakle u krizi, usmerene ka obaranju nekog opšteg nivoa kamatnih stopa. Mi smo pre nekih mesec, mesec i po dana bili svedoci jedne pompezne najave vezane za subvencije stambenih kredita i kredita za kupovinu, pogotovo „fijat punta“, koji je bio i ostao najveći, a pokazalo se i najslabiji izborni adut vladajuće koalicije. Dakle, kada država plaća deo kamata odabranim preduzećima, jasno je da ona samo omogućava bankama da nastave sa politikom koju već vode, a to je politika neodrživo visokih kamatnih stopa. U tom delu neka preduzeća plaćaju niže kamate, a za većinu ostaju astronomske. Istu grešku, dakle, država ponavlja i sa već pominjanim subvencijama za stambene kredite ili ovom subvencijom kredita za kupovinu „fijat punta“. Jer, ako je logika države ispravna... Dobro je što ste vi, gospodine Milosavljeviću, kao ministar trgovine prisutni, možda biste mogli da date odgovor na pitanje zbog čega država ne bi subvencionisala sve, odnosno odeću, obuću, hranu, struju ili grejanje, ako ova logika ima neko utemeljenje. Dakle, razmišljanje SRS je da je pre svega u Srbiji potrebno stvoriti jedan ekonomski ambijent u kome bi, kada govorimo o bankarskom sistemu, banke same prepoznale interes da se okrenu privredi, zbog čega u suštini valjda i postoje. Prvo što bi svakako trebalo uraditi jeste značajnije obaranje državnih kamatnih stopa, znači referentne kamatne stope Narodne banke Srbije na te blagajničke zapise i kamatne stope na zapise trezora. Referentna kamatna stopa ne utiče na inflaciju, a ta trezorska kamatna stopa povlači novac sa tržišta za finansiranje budžeta i samo odlaže neophodno prilagođavanje javne potrošnje. Takođe, smatramo da bi ovom odlukom, ma koliko stroga regulativa domaćih kredita može da bude opasna... govori podatak da je danas većina srpskih preduzeća praktično više zadužena u inostranstvu nego kod domaćih banaka. Smatramo da bi preduzimanjem ovakvog poteza poslovne banke bile znatno više motivisane da finansiraju, recimo, javne radove, ukoliko država bude garant upravo za kredite koji bi bili namenski odobravani. Dakle, to je jednostavna formula, koja bi svakako doprinela da ovakav ekonomski model, koji je očigledno neodrživ, donese nekakav boljitak državi, odnosno građanima. Jer, srpska ekonomija je očigledno poseban slučaj i ta hronična nelikvidnost srpske privrede, celokupna dešavanja u bankarskom sektoru i ovo o čemu danas razgovaramo nije samo posledica svetske ekonomske krize, kako predstavnici vladajuće koalicije vole to da obrazlože u javnosti, nego je pre svega, po mišljenju SRS, rezultat finansijske nediscipline koja postoji u državi, ali i privredne strukture, kojom dominiraju monopoli i karteli. Dakle, što se SRS tiče, ukazivali smo nekoliko puta do sada na to da je početak kraja, odnosno početak svih problema bilo prihvatanje malopre pomenutih finansijskih organizacija, a vezano za restrukturiranje ili, bolje rečeno, uništavanje bankarskog sistema koji je postojao kod nas, tako da praktično u Srbiji više i nemamo bankarski sektor, osim centralne banke i eventualno nekoliko banaka. Dakle, sve je rasprodato i dato u ruke inostranom kapitalu. Ima i nekih zvaničnih podataka da se od 34 banke u rukama stranog i privatnog kapitala nalazi 26 banaka, sa čak 84% finansijskog potencijala, koji drži više od 50% bankarske aktive. Primera radi, u drugim državama, koje drže do svoje finansijske samostalnosti, dozvoljava se najviše 20% banaka u stranom vlasništvu, a takav je slučaj i u vama dragim zemljama EU. Jasno je da je država koja je to dozvolila i uz to „otvorila“ u potpunosti nacionalnu privredu za uvoz, koji je prosto eksplodirao i doveo do ogromnog spoljnotrgovinskog deficita, naravno postala izuzetno osetljiva i ranjiva u odnosu na sve te šokove, odnosno dešavanja na svetskom tržištu, pa samim tim i na svetsku finansijsku krizu, iako smo u početku bili u nedoumici da li će nam svetska finansijska kriza doneti nešto bolje ili ne. Poseban problem su već pominjane visine kamatnih marži, ali svakako i visina aktivnih kamata, koje nijedna privreda ne može da izdrži, a pogotovo u višegodišnjoj krizi, bez sopstvenog kapitala, u kakvoj se upravo nalazi srpska privreda, nažalost. Sve je ovo bio put u enormnu zaduženost i, jasno je, sve veći kamatni teret privrede i stanovništva. Sve je to prouzrokovalo da se danas nalazimo u situaciji u kakvoj se nalazimo, a da upravo tim bankama omogućimo da, recimo, u prošloj godini ostvare profit od 32 milijarde dinara, dok privreda grca u nelikvidnosti, gubicima i konstantnom padu proizvodnje. Kada je reč o ovom predlogu zakona, kolega Mirović je u svom studioznom, analitičkom prilazu ovoj problematici, odnosno temi istakao i taj član 5, ali očigledno ne treba to mnogo da nas iznenađuje, imajući u vidu da upravo te pominjane strane banke koje su zaposele praktično kompletan sistem u Srbiji... Jedna od njih je svakako i austrijska „Rajfajzen banka“, koja je pre izvesnog vremena praktično priznala jednostrano proglašenu nezavisnost Kosova, jer se u prospektima ove banke koja posluje u Srbiji nezavisno Kosovo tretira ravnopravno sa ostalim državama u Evropi. Dakle, mislim da ćemo se složiti da ovakav ekonomski model ne vodi ničem dobrom. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi DSS je 14 minuta i 30 sekundi. Posle ima reč narodni poslanik Dragan Stevanović.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, bar tri stvari iz ovog predloga zakona se izdvajaju kao ključne teme. Jedna je svakako i ono što je poslovica u našem narodu – da je dug loš drug, jer dug valja vratiti. Valja ga vratiti, a on, čini mi se, teže pada kada se uzme nepromišljeno, kada se potroši nenamenski, a to plaćaju građani Republike Srbije. Dakle, to je jasna stvar. Ono što je nejasna stvar, što piše u obrazloženju ovog zakona, jeste da je neka pametna glava donela odluku 8. januara da izvrši konverziju, pošto je kredit uzet u dolarima, da izvrši konverziju u evre, i to u onom trenutku kada je odnos bio maltene 1:1. Je l' ta pametna glava znala neku projekciju kakav će biti odnos između dolara i evra, ili se radi o nečemu drugom? Druga nejasna stvar u obrazloženju ovog zakona se odnosi na one banke koje su u stečaju. Postavljam pitanje, zašto su te banke u stečaju, ko je kreator te politike da su te banke u stečaju? Zašto nemamo naše banke da kreditiramo našu industriju i našu proizvodnju? Koja je to pametna glava kreator takve politike? Nameće se jedna priča koja je vezana za današnje vreme, da vidite zašto je dug loš drug i kako se kada se ne planira, kada nema strateškog upravljanja dolazi u vrlo tešku situaciju, u koju neodgovorni pojedinci i Vlada dovode ovu državu i ovaj narod. Poslanička većina je u julu izglasala jedan veliki kredit koji se odnosi na zajam u zdravstvu; radi se o četiri kliničko-bolnička centra: u Beogradu, Nišu, Kragujevcu i Novom Sadu, i to iznosi 400.000.000 evra. Žao mi je što gospođa ministar Diana Dragutinović nije tu da odgovori na neka pitanja, a možda ćete vi, gospodine Milosavljeviću, znati. Da li znamo kolika je javna potrošnja u zdravstvu? Da li znate zbog čega vas to pitam? Upravo zbog toga što smo podigli kredit od 400.000.000 i treba da znamo na osnovu čega ćemo vraćati to, a mi ne znamo kolika je potrošnja u zdravstvu. Direktor Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje kaže da je to 6% bruto društvenog proizvoda. Ministar zdravlja kaže da je to 8,2% bruto društvenog proizvoda. Svetska banka kaže da je to 10,5, a možda 11%. Razlika između 6 i 11% je 5% bruto društvenog proizvoda; 1% BDP je 300.000.000 evra. Kada to pomnožite prostom matematikom, ne trebaju vam velike škole, to je između 1.200.000.000 i 1.500.000.000 evra. Kada ne znate kolika je potrošnja u zdravstvu onda ulazite u ovakve aranžmane, a Vlada je tražila, i to je ovaj dokument, za koji vi, gospodine ministre, znate, videli ste ga, videli ste na šta se odnosi javna potrošnja vezana za zdravstvo, jer Svetska banka predviđa da svoje kapacitete smanjimo, kaže da je naše zdravstvo preširoko postavljeno... Da li je to činjenica ovog dokumenta? Zašto onda uzimamo kredite? Ko sada tu nije u pravu? Svetska banka ili mi? Zašto ne možemo da dobijemo taj podatak kolika je stvarna potrošnja u našem zdravstvu? Primer drugi: uzimamo kredit za sprovođenje i konačnu implementaciju informacionog sistema (isto je odluka skupštinske većine), u iznosu od deset i po miliona evra. To je već četvrti ili peti kredit koji uzimamo. Gde nam je informacioni sistem? Ne postoji. Ko mora da vrati te pare? Građani Republike Srbije. Zato je dug loš drug. Zato će ta neodgovornost i neozbiljnost Vlade dovesti državu u situaciju da od naroda mora da uzima te pare, da gura ruke u džepove građana da bi se vratili oni dugovi koje ste na vrlo jeftin, neozbiljan i neodgovoran način napravili. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, počeo bih jednom opaskom. Malopre ste jednom narodnom poslaniku postavili pitanje sa mesta, bez da tražite reč, naravno, dok je poslanik diskutovao – kakve to veze ima sa temom. Vidite, ja vas mogu da pitam kakve veze vi imate sa ovim zakonom, kakve veze ste imali sa zakonom o odlikovanjima? Kakve veze ima Mlađan Dinkić sa zakonima koji su juče u objedinjenoj raspravi bili na dnevnom redu ceo dan, odnosno do četiri sata, jer isti ti ministri nisu našli za shodno da dođu u Skupštinu popodne? U raspravi pre podne smo se bavili tim zakonima. Kakve veze ima gospodin Mlađan Dinkić? Opozicija, pa hajde da budem korektan i kažem - Skupština prihvata volju Vlade da poštuje formu, a ne suštinu, pa biste mogli lično da se vodite tim principom i da date za pravo poslanicima da ono kako vide ovaj zakon sami iznesu i kažu. Naravno, mislim da je i predsedavajući u tom trenutku bio dužan da reaguje. Nije. Dao sam sebi za pravo da vam skrenem pažnju, u vidu jedne opaske. Što se tiče ovog zakona, vrlo ste nonšalantno u svom uvodnom izlaganju završili priču rekavši da se neko oslobađa dugova i da će to pomoći stvaranju, parafraziraću vas, boljeg poslovnog ambijenta, a biće od pomoći za preduzeća i uopšte taj poslovni ambijent u Srbiji. Prvo, ovaj dug, odnosno ovaj zakon ne odnosi se na oslobađanje. Odnosi se na preuzimanje duga. Kada se dug preuzima, taj dug ne nestaje, ne isparava. Dug ostaje, samo ga je neko preuzeo na sebe, otplatio ga je već ili ga još uvek otplaćuje, sasvim je svejedno, ali teret tog duga neko zaista oseća na svojoj koži. U ovom slučaju su to poreski obveznici ove države, to je budžet, koji zaista ima problema o kojima danas u Srbiji razgovaraju svi, samo ne razgovaramo mi u ovom parlamentu koji ga donosimo, koji ga usvajamo i koji možemo ili imamo mogućnost da na isti utičemo. To je jedno. Druga stvar, rekli ste da će ovo olakšati ili unaprediti poslovanje, parafraziram vas, naravno. Postavljam pitanje koliko će zaista ovaj zakon biti u funkciji pozitivne poslovne klime, povećanja likvidnosti, unapređenja poslovnog ambijenta? O tome ćemo, nadam se, kroz ovu moju diskusiju. Prvi aspekat na kom SRS insistira jeste – zbog čega ste u ovom zakonu predvideli da se on ne odnosi na pravna lica sa Kosova i Metohije? Čime ste se tu rukovodili? Da li ste, rukovodeći se tim principima, mogli to da prenesete i za AP Vojvodinu ili za obe pokrajine, ili niste smeli ni AP Kosovo i Metohiju ovde da stavljate? Ne govorim o faktičkom stanju na Kosovu i Metohiji. Kosovo i Metohija je okupirano; okupirano je od strane Euleksa, međunarodnih organizacija, suprotno volji ove skupštine, suprotno volji, rekao bih, većinskog opredeljenja naroda u ovoj državi. Sada je faktičko stanje takvo kakvo jeste. Pitam vas, imate li pravo da se odričete obaveza koje se odnose na pravna lica sa Kosova i Metohije i da indirektno na takav način uskraćujete sebi pravo da sutra raspolažete imovinom na Kosovu i Metohiji? Vaš kolega Mlađan Dinkić se pre izvesnog vremenskog perioda hvalio kako je ovu državu oslobodio 500.000.000 - 600.000.000 duga koji se odnosi na Kosovo i Metohiju. Kome je učinio uslugu? Ovoj državi? Politici za koju se suštinski samo deklarativno zalažete, da će Kosovo i Metohija ostati ili da hoćete da ostane u sastavu Republike Srbije? Nikom drugom uslugu nije učinio do onima koji hoće i čine sve da institucionalno i na svaki drugi način stvore državu Kosovo na 15% teritorije Republike Srbije. To je jedan aspekt koji je interesantan kada je ovaj zakon u pitanju. Ne sreće se to prvi put kroz normative koje usvaja ova skupština, a vaša vlada predlaže. To polako postaje praksa, od Zakona o regionalnom razvoju, nekih drugih zakona, pa sada i ovog zakona, koliko god da je kratak i koliko god da je, sudeći po prisustvu narodnih poslanika koji čine većinu, za istu potpuno nevažan. Druga stvar koju hoću da vas pitam – koliko zaista verujete da će ovakav zakon uticati na poslovni ambijent u Srbiji? Da li će ovo drastično da promeni likvidnost u Srbiji? Da li su ovo teme koje će Srbiju napraviti jednom u poslovnom smislu interesantnom sredinom? Da li će olakšati funkcionisanje privrede, u celosti ili delimično? Ovih dana ste, javnost bruji, u pregovorima sa MMF-om. To smo već pre nekoliko dana rekli, imali ste opciju da birate – razgovaraćete sa aspekta javnih prihoda ili javnih rashoda. Opredelili ste se za onu drugu stranu, rashodnu stranu budžeta i mučite muke. Posmatrano sa strane, kada govorite o rashodnoj strani, o njoj je, ako ste realni i objektivni, mnogo lakše i jednostavnije razgovarati nego o prihodnoj strani. Kada govorite o prihodnoj strani budžeta, obezbeđivanju stabilne prihodne strane, to traži odgovornost, zreo pristup, političko znanje. Za rashodnu stranu budžeta ne treba mnogo pameti. Treba dosta političke ostrašćenosti, političkog egoizma. Ako to pogledate kroz zakone o kojima smo pričali danas pre podne i juče pre podne, tu ne treba mnogo mudrosti, selektivnosti, koja je bila prisutna u postupku zapošljavanja prevelikog broja radnika. Po istim tim principima ćete sada da otpuštate 8.000, 9.000, 10.000 ljudi. Tu ne treba mnogo pameti. Za prihodnu stranu treba, ponavljam, odgovornost. Ne možete prihodnu stranu budžeta svesti samo na priču o PDV-u, da li ćemo povećati ili nećemo povećati PDV, i – budžet ćemo stabilizovati, biće veći prihodi, smanjićemo deficit. Vi ste čovek u ovoj struci, znate dobro da priča o PDV-u, uz stopu PDV-a, podrazumeva i koji su rokovi. Mi danas živimo u državi u kojoj privreda kreditira budžet. Zašto je to tako? O tome nema reči ni u ovoj skupštini, ni u javnosti. Zato što se PDV ne naplaćuje po realizaciji, nego po fakturisanju. Vas privreda kreditira. Kako joj vraćate? Tako što razgovaramo o preuzimanju obaveza koje se definišu u ovom zakonu. Šta je, gospodine ministre, sa sivom ekonomijom? Koliko je država učinila da poslovanje u sivoj ekonomiji prevede u legalne tokove? Kako bi eventualno povećanje PDV-a delovalo na sivu ekonomiju, odnosno povećanje i upliv novih privrednika na sivu ekonomiju? Znate i sami, i zato izbegavate priču o svemu tome. Prihodna strana budžeta je nešto ozbiljno, nešto što zaista treba da obezbedi normalni poslovni ambijent, podizanje administrativnih kapaciteta u ovoj državi, da definitivno ova država sa dna lestvice svih renomiranih, po vama, ekonomskih, finansijskih institucija krene napred. Ali, vi niste sposobni, vi nemate kapacitet da to radite. Vas očekuje reforma obrazovnog sistema (mi pričamo o zakonu koji, vidite, kako koga interesuje), zdravstvenog sistema; možete misliti muke i probleme kada penzioni sistem dođe. Kako ćete taj balast i taj problem da prevaziđete? Koliki je mesečni deficit u penzionom fondu? O tome niko ne priča. Ne pričate. Do deficita je došlo zbog nerazumnih pristajanja na nerazumne zahteve vaših koalicionih partnera. Vi nemate hrabrosti da to kažete ni javnosti, ni poslanicima i ovde kroz neki potpuno nevažan, neću da kažem nevažan, ali manje značajan zakon od ovih o kojima pričam, pričate da ćete stvarati pozitivan poslovni ambijent, da ćete olakšati privređivanje u našoj državi. Svakako ću iskoristiti vaše prisustvo ovde i dovešću to u vezu sa kvalitetom života, o kojem ste malopre nešto rekli. Dolazim iz opštine Surdulica, u kojoj je Srpska radikalna stranka pokrenula postupak protiv jednog javnog preduzeća. Taj postupak se preko republičkih, odnosno državnih nadležnih organa vodi godinu dana. Konačno, 1. septembra ove godine vaše ministarstvo je, kao drugostepeni organ u tom postupku, donelo rešenje i naložilo jednom javnom preduzeću da vrati cene komunalnih usluga za 30%, koje naplaćuje nezakonito građanima opštine Surdulica već devet meseci. Znate li kako reaguju na to? Kao da im je, ne znam, neko udruženje pčelara ili golubara poslalo rešenje. Ja vas molim i insistiram da iskoristite sve mehanizme koji vama i vašem ministarstvu stoje na raspolaganju, da urazumite nerazumne i da pomognete unapređenju kvaliteta života građana u jednoj opštini, koji je ugrožen nečijom bahatošću, neodgovornošću i nesposobnošću.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin ministar. Izvolite, gospodine Milosavljeviću.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Uvaženi gospodine Stevanoviću, prihvatam vašu kritiku. Nije tu koleginica iz Demokratske stranke Srbije, ali se izvinjavam što sam sa mesta, bez dobijene reči, postavio pitanje kakve to veze ima, obeležavanje goveda u Srbiji ili neobeležavanje, sa ovim zakonom. Predsedavajuća me je uredno opomenula, tako da sam i to shvatio kao opomenu. Nije to u mom stilu i neću se tako ponašati, iako vidim, pošto sam često ovde među vama, da svi svima dobacujete. Evo, sada apelujem na sve koji to rade da ne rade to u ovom domu. Konkretno, što se tiče Surdulice, ono što je bilo do nas mi smo uradili i insistiraćemo da se drugostepena odluka Ministarstva trgovine i usluga o vraćanju cena na nivo pre poskupljenja ispoštuje.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Milosavljeviću, smatrajte da ste oslobođeni straha, slobodno dobacujte; ovo je Skupština, mora da se vodi polemika, mora da se priča. Mora da se unosi život u ovu našu raspravu, da bi nas građani što bolje shvatili. Mi iz SRS smo odlučili da ja budem poslednji, pošto kažu da sam i najstariji u ovim stvarima, jer od 3. februara 1993. godine sedim u ovoj sali. Jedino nisam bio 2001. i 2002. godine. Tada sam bio u stranci, i tada sam bio zadužen skoro za sve ove vaše zakone o potvrđivanju i zaduživanju, tako da je meni ova materija poprilično poznata. Ona je meni poznata i pre 1990. godine, jer sam tada radio u privredi, pa smo se zaduživali – „Morava 2“, neki krediti itd. Na početku, obavestio bih građane da je ovo jedan knjigovodstveni zakon. On će da posluži kao osnov da se ono što je već proknjiženo zapečati i da se završi posao. Niste odgovorili na pitanje ko su krajnji korisnici, već ste onako više filozofski rekli da je to u prilog onima koji su nekada davno, pre 1990. godine, uzeli neki zajam, nešto završili i sada, ako bi ostala neka obaveza njihova, oni bi dobili neko opterećenje i to ne bi moglo da se izvrši. Moram da kažem da su te obaveze koje imaju krajnji korisnici stvarno nenaplative. Gospodine Milosavljeviću, zašto su nenaplative? Sada ću da kažem koji je doprinos do 2000. godine tome što one nisu naplative, a koji je doprinos posle 2000. godine. U ovoj zgradi, čini mi se, 1995. ili 1996. godine, kada je akciju vodio gospodin Nedeljko Šipovac, takođe je bio na dnevnom redu jedan zakon gde je trebalo da se otpišu potraživanja koja postoje prema poljoprivredi. Tada je rečeno – sankcije, blokade itd., to treba da se otpiše. Donet je taj propis. Moram da kažem da smo mi tada kritikovali to, pre svega želeći da ukažemo na jedan osnovni princip, a taj princip je, onako narodski, „tante za kukuriku“. Ne može neko da se zaduži, a kasnije, kada dođe vreme za otplatu, da otplaćuju svi. Ne može. Međutim, u vreme socijalizma to je bilo moguće. Moram da pohvalim onoga ko je pisao obrazloženje ovog predloga zakona, gde je stvarno naveo one probleme koji su pre 1990. godine postojali sa deviznim poslovanjem. Nije se izvozilo kao danas. Tada je to državna bezbednost držala „pod svoje“. Država je stalno imala potrebe za devizama da bi otplaćivala kredite i da bi se obezbeđivale sirovine u inostranstvu, pre svega energenti. Onda je svaki izvoznik od svih onih deviza što naplati mogao samo deo da koristi, ukoliko mu je potrebno za uvoz neke robe za njegovu proizvodnju. Ostatak je dobijao u dinarskoj protivvrednosti. Tu se javljale kursne razlike; to je mahom prevaljivano svake godine Narodnoj banci, ali takav je bio onaj sistem. Šta se dešavalo? Dešavalo se to, a to je situacija sa ova prva dva člana predloga zakona, da su se banke stvarno pojavljivale kao transmisija, ali ne u smislu bankarskog sistema koji danas postoji, nego onoga pre 1990. godine. Krajnji korisnici su bila preduzeća iz oblasti privrede. Deo deviza je korišćen direktno za kupovinu i plaćanja opreme iz inostranstva, a deo je korišćen, u dinarskoj protivvrednosti, za ostale radove. To je činjenica i to niko ne može da spori. Takav je bio privredni ambijent. Međutim, šta se desilo 2001. godine? Da biste, gospodine Milosavljeviću, shvatili šta se desilo 2001. godine, ja vam preporučujem knjigu Tima Maršala „Peti oktobar“. Uvek kada se nađem u nedoumici da procenim iskrenost, čestitost, poštenje, moralnost itd. koristim ono što je napisao čovek koji najbolje zna šta je DOS. Preporučio bih, gospođo Đukić-Dejanović, i vama tu knjigu Tima Maršala „Peti oktobar“. Tu su opisani svi ovi vaši koalicioni partneri – koju su funkciju imali, koji zadatak, ko ih je skupljao, ko je pregovarao sa policijom, ko je napadao Narodnu banku, ko je uzimao ovo, ko je uzimao ono. Sve je tu napisano. Da znate da je sve napisano i da je sve potpuno jasno. Moram da vam skrenem pažnju da je 2001. godine bila prava euforija zbog približavanja, gde je u to vreme... A glavni kreatori te ekonomske politike bili su Miroljub Labus i Mlađan Dinkić, da li se to vama sviđa ili se ne sviđa; posle nekoliko godina Jovan Ranković je morao da pobegne iz Ministarstva finansija, saveznog, jer jednostavno nije mogao da izdrži više Mlađana Dinkića i Miroljuba Labusa. Tu je došlo do nekritičkog zaduživanja i, uopšte, kombinacija sa čitavom grupacijom koju možemo da nazovemo Svetska banka, Međunarodni monetarni fond, Međunarodna banka za obnovu i razvoj itd., to je bio jedan specijalni aranžman gde su oni projektovali da Srbija, SRJ uđe u strahovite dugove prema međunarodnim organizacijama. Zašto? Pa, kad ste dužni nekome, onda je taj kome dugujete gazda i sa njim se potpuno drugačije razgovara, tu nema ni pregovora, nema ni razgovora, nema ni partnerskog odnosa, tu je odnos gospodar - sluga. Naravno, nama je namenjena uloga sluge. Milosavljević i njegova bratija u to vreme su to prihvatili. Samo vas podsećam na čuvenog ministra Pitića – on je u Skupštini jedno 20 puta pričao, on je pričao nešto kao Mrkonjić pre nekoliko dana, samo u evrima, 50 miliona, 20 miliona, 30 miliona, 40 miliona, 50 evra, evro, evro, samo u brojkama je pričao. Inače, ono što je predavao na fakultetu nema veze sa brojkama, ali nema veze. To je jedna politika. To je jedna politika. Šta se desilo septembra 2001. godine? Navodno, država je preuzela obavezu da izmiri obaveze koje su preko banaka imali krajnji korisnici. Šta se desilo krajem 2001. godine? Došlo je do svojevrsne konverzije. A šta se sad dešava? Sada se dešava uklanjanje tragova. Zašto? Svi ti krajnji korisnici danas su verovatno privatizovani i u njihovim bilansima je morala da ostane ova avantura iz prošlosti. Šta se desilo? Uzeću za primer, recimo, Acu Vlahovića ili Đurića – recimo, otkupili nekoliko preduzeća po bagatelnim cenama, raskrčmili to, povratili ono što su dali, pa zaradili mnogo više; ubacili neki zakup, pa prodali nekom drugom i sada tu više niko živi ne može da pohvata konce. Šta se desilo sa Vojvođanskom bankom? Ona je svoje potraživanje pretvorila i – završila posao. Sada se postavlja pitanje kako ste mogli sa neraščišćenim bilansima da prodate Vojvođansku banku? Kako sada da se udari na Grka, brata Grka? Ne ide. Zato vam kažem, ovo je zakon o knjigovodstvu. Zašto? Da se raščiste bilansi. Kakva se korist dobija od ovog? Nema nikakve koristi. Biće u tom smislu da više ne postoji u knjigama nikakav trag. Da li se pojavljuje nekakva šteta? Danas se ne prouzrokuje nikakva šteta, to mora da se kaže. Šteta je već načinjena. Kako? Preuzela država. Slično kao sa „Sartidom“ – država preuzela dugove, prodala za 23.000.000. Ko će da otplaćuje? Otplaćivaće svi. Neće Milosavljević, neće Dinkić, neće Mirko Cvetković, koji je prodao pola privrede, ali će otplaćivati kada dođe, ovde kaže do 2031. godine, polako. Da li će to otplaćivanje ići kako treba? Pitanje je. Kako pitanje? Pa, zavisi od ponašanja. Ovo je možda u nekim trenucima bilo i ono parče sira u mišolovci, bilo je besplatno ili malo jeftinije itd. Mi smo zavisnici. Od koga? Od grupacije koja finansira iz inostranstva. Šta su finansirali? Peti oktobar. Evo, vidite, imam sada jednu ponudu za Vladu Republike Srbije – da podnesete ostavku i da nam vratite dugove kolike ste imali u državi kada ste došli na vlast. Sve ovo što je više ponesite sa sobom i podelite sa vašim partnerima iz inostranstva. Samo pod tim uslovima treba da se omogući ovim ljudima da odu sa vlasti, a da ne odu u zatvor. U svim drugim varijantama, sve grupacije od 5. oktobra do današnjeg dana moraju da završe u zatvoru. Sada ću da vam kažem i zašto – 5. oktobra ste pričali da je šest i po milijardi na granici, samo da padne Milošević, dolazi preko granice. Nije se desilo. Desilo se besomučno zaduživanje. Da vas ne podsećam na sukcesiju, da vas ne podsećam na ona raščišćavanja I, da vas podsetim, gospodine Milosavljeviću, pošto ste vi ovde predstavnik, ko je vama dao za pravo da ovde napišete reči „van Autonomne pokrajine Kosovo i Metohija“? Svi propisi Republike Srbije primenjuju se na celoj i celokupnoj teritoriji Republike Srbije. Nemojte da mi pričate da nema korisnika i neke druge stvari, ili nema banaka, to me uopšte ne interesuje. To je izvršavanje zakona. U zakonu ne sme da stoji takva podela jedinstvenog privrednog, ekonomskog i državnog prostora koji se zove Republika Srbija. Ne smete. Prosto se čudim ovom Odboru za zakonodavstvo, kako je ovo moglo da dođe u skupštinsku proceduru. Zašto ovo niste vratili da se doradi? Zašto vam je stalo da baš ovde kažete – ne primenjuje se zakon na teritoriji Kosova i Metohije? Da nije možda zbog toga što ste omogućili Tačiju i kompaniji da budu članovi MMF-a? Mada, nisam vas video juče na otvaranju spomenika Bilu Klintonu. Nisam video, nisam video. To je vaš partner, samo da znate. Vašeg partnera slave Čeku i ostala kompanija koja se takođe u svojim knjigama hvali terorizmom i ubijanjem Srba na Kosovu i Metohiji. Kažite mi jedan razlog zašto biste očekivali od poslanika Srpske radikalne stranke da podignu ruke za ovakav predlog zakona. Naveo sam vam samo dva ili tri razloga zbog kojih niko u ovoj sali ne sme da digne ruku za ovakav predlog zakona. Da li mi možda legalizujemo nešto što se u međuvremenu desilo? Da li se na ovaj način skrivaju tragovi? Ovde, kad se sabere, to je oko 160.000.000 evra. Da vam postavim pitanje: obaveza podrazumeva glavnicu i plus kamatu, čini mi se? Kako ste mogli da privatizujete ove banke iz člana 2. Predloga zakona, a da prethodno niste rešili ovo pitanje? Uz uvažavanje da, što se tiče člana 2, banke se nalaze tu kao svojevrsna kolateralna šteta, sa današnjim pogledima na bankarski sistem, ali nisu bili koleteralna šteta u vreme zaduživanja. To je period kada je postojala samo SDK; retko kad se ispod crvene linije dozvoljavala isplata. U čijim rukama je danas bankarski sistem? Pretežno stranaca. Ako se naljute stranci, povuku svoja sredstva, je l' znate kako bi onda živeo platni promet u Srbiji? Ne bi postojao. Zato su ovi uslovljeni da moraju sve i svašta da rade. Zamislite, Božidar Đelić je morao da kupi još jedne novine, prepoznatljive po kritičkom pisanju. Malo mu je četiri, pet. Ne, i ove. Zašto? Da drže pod kontrolom i vlast i opoziciju. Preko čega? Preko medija. Da iznose sve i svašta. Pitajte bilo kog poslanika, neka vam kaže u čemu se ogleda korist ako se izglasa ovakav predlog zakona. Tvrdim vam da ne postoji nikakva korist, nema koristi. Šteta? Šteta je već učinjena, ne samo 2001. godine, septembra ili decembra, to je posebna priča što se tiče te konverzije, nego činjenicom da se izgubila supstanca, a obaveza prešla na državu. Obaveza je prešla na sve poreske obveznike. Ne sme da se raščeprka dalje, da se vidi gde je taj krajnji korisnik, kakav je on. U čijim je rukama sada krajnji korisnik? Kad se privatizovao taj krajnji korisnik? Ko ga je kupio? Po kojoj ceni ga je kupio? To sve pada u vodu, o tome nećete da pričate, jer, navodno, to nije tema ovog predloga zakona. Jeste, gospodine Milosavljeviću, to je tema ovog predloga zakona. To jeste tema. Na ovoj tački dnevnog reda vidi se upravo ono što je najavio Tim Maršal u svojoj knjizi „Peti oktobar“. Evo, vi poslanici iz Demokratske stranke, hajde da se menjamo – vi nama vlast sa onim dugovima koji su bili na dan 5. oktobra i nećete da idete u zatvor. Pa, naravno, biće to sve na izborima, ali mislim da će narod da prekrati to. Nemojte da se sekirate, pošto je ovo došlo dovde, više nema. Vidite i sami, u svakoj rečenici dešava se neka manipulacija da bi se nešto prikrilo. Da bi se nešto prikrilo, da. Teško je sa jednog sistema preći na drugi sistem. Prelazak je bio i u uslovima blokade itd, itd., ali šta ste pričali, šta ste obećavali? Vi nikada niste obećali da ćete državu da zadužite za trideset milijardi evra, nikada to niste rekli. Pa, nikada niste rekli da ćete toliko da primite državnih službenika. Petog oktobra ste optuživali Slobodana Miloševića da ima preko sto hiljada policajaca. Posle nekoliko meseci ste rekli – ima samo 15, treba nam 10 pod hitno. Ko vama da veruje? Naravno da vam ne verujem i nikada vam nisam ni verovao. Ali, imam problem zato što ponekog građanina prevarite pa vam on veruje. Ovo pričam zbog građana, da vam ne veruju ništa što pričate. Šta se obistinilo od onoga što ste rekli? Šta reče Tadić – glasajte za mene, za mesec dana nema „belog šengena“. To je rekao u prvoj kampanji za predsednika, pre nekoliko godina. Dogurali ste sad do te tačke. Džaba „šengen“, niko više neće taj „šengen“. Zašto? Ako bi išao sa tim, trebalo bi da troši ono para što ima u inostranstvu. Zato su i dali taj „šengen“, zato i razmišljaju o tom „šengenu“ – da se pare potroše kod njih, a da nađu one koji vole da putuju po svaku cenu i da tamo troše pare, da bude: i-ju-ju, otvorili smo se, Beograd je svet. Šta rade od privrede? Gde su vam epohalni rezultati? Šta reče Tadić prošle godine? Kaže – trista, petsto hiljada, to ćemo mi sve da zaposlimo. Hoće, ali će milion da otpusti, pa će tih trista hiljada da zaposli i da kaže da je ispunio svoje obećanje. Na to ste vi spremni. Vi ne birate sredstva. Apsolutno ne birate sredstva da biste opstali na vlasti. Pročitajte knjigu Tima Maršala „Peti oktobar“. Tu ćete da vidite kako vas je neko projektovao i zašto vas je projektovao, za koje poslove vas je projektovao. Tu ćete videti vašu političku sudbinu i vaš politički zadatak. Što pre to budete pročitali, biće vam jasnije da jedna mala grupa ljudi koja se nalazi na vrhu ovih pet, šest stranaka sve vas vuče za nos, zajedno sa građanima Republike Srbije. Sve vuče za nos. Vi ste mašinerija koja će sve da izglasa. Idite kući, idite u komšiluk, u svoja mesta, pa kažite građanima šta je dobro za tog čoveka od ovog predloga zakona – što će da se uklone tragovi, što će država da preuzme obavezu (doduše, ona je već preuzela obavezu) i što će da se otplaćuje. Ne kritikujem vas kao neko ko je iz opozicije, kome je stalo da po svaku cenu uzme vlast, nego sam bio i sa ove strane i sa one. Tada sam pričao isto što pričam sad. Država je ozbiljna stvar, nije igračka za i-ju-ju. Nije. Vodite računa kada vas tapše po ramenima onaj što nas je bombardovao. Ne misli dobro ni vama ni nama, niti ikome ovde. To je poenta. Teško vam je, ušli ste u priču; dali ste banku, sada biste i hiljadarku dali da izađete iz toga, ali ne možete. Vidite li, gospodine Milosavljeviću, kako ovi iz inostranstva pregovaraju? Jedan cent ne opraštaju. Bore se za sve. Bore se za svoje, doduše, kada je međunarodna organizacija tu ima i tuđeg, ali za svoju poziciju. Tako se pregovara. Kako vi pregovarate? Evroatlantske integracije. Sedam godina ste vukli za nos građane Srbije sa tom floskulom. U međuvremenu, ljudi osiromašili. Osiromašili. Raspršilo se sve ono od obećanja. Dobili su džipove oni koji nisu ni imali vozačku dozvolu; postali ugledna gospoda – gospodin Čume, gospodin Legija. Evo, i Ružica Đinđić je postala „legija“, dobila je orden Legije. Veran Matić postao „legija“. On je takođe dobio orden Legije. Vidite, hvale se ljudi što ih stranci koji su nas bombardovali nagrađuju ordenjem! Za šta? Za ono što je završeno. Šta je dobro za građane Srbije? Pobrojte nekoliko stvari za devet godina koje su dobre. Izađite, poklonite se i počnite, kažite – zahvaljujući demokratskoj vladi itd. dobro je na planu poljoprivrede to, na planu privrede to, na planu energetike to, na planu razduživanja to, u obrazovanju ovo, u zdravstvu ovo. Kažite šta je dobro. Nađite jednu stvar, pa se pohvalite. Nema je, zato što radite upravo ono što je napisano u knjizi Tima Maršala „Peti oktobar“. Da vas podsetim, ja to koristim na suđenjima, znate? Pošto imam sto i nešto sporova sa državom, pa na svakom sporu ja knjigu – tap, izvolite, šta piše. Napisao stranac. On vas bolje zna nego ja. Sve zna šta ste radili – ko je s kim pregovarao, ko je bio u Budimpešti, ko je bio u Segedinu, ko je prešao preko ove granice, gde se krio, koliko je para uzeo, šta je bio zadatak, kako su kupovani policajci itd. Da li građani Srbije shvataju jednu stvar? Pre nego što je Sreten Lukić izabran za pomoćnika ministra ona vlada je pitala Haški tribunal i EU da li on može, s obzirom na to da je bio neki oficir u vojsci itd. Rekli su – može. Kada je došlo vreme za izbore oni su doneli optužnicu protiv njega, pa ste vi organizovali prve demonstracije zbog hapšenja jednog policajca, u istoriji. Znate li šta su sada pripremili, gospodine Milosavljeviću? Menja se Zakon o specijalnom sudu za ratne zločine. Znate li zbog čega? Da svako ko je od '91. godine nosio policijsku ili vojničku uniformu, ili bio mobilisan, može biti predmet interesovanja ovog tužilaštva Vladimira Vukčevića. Koji je kriterijum? Ako mu se ne sviđa. To je vaša politika. Kako mislite da ta politika može da opstane? Sigurno ne može da opstane. Ne može da opstane, zato što je ona u sukobu sa istinom. Ona je u sukobu sa elementarnim interesima ovog naroda. Imamo na dnevnom redu ove naše sednice još nekoliko zakona kojima se vrši svojevrsna legalizacija, uklanjanje tragova nečega što je urađeno. Niko više ne želi da postoje ti tragovi, treba da se uklone, da se izbrišu. Ali, mnogo je bolje ako se to radi na pompezan način, uz veliku proslavu kako je nešto epohalno urađeno. Sada će mediji dva dana da pričaju kako je natčovečanskim naporima Vlada Mirka Cvetkovića izvršila svojevrsno otpisivanje potraživanja prema krajnjim korisnicima, i to je pomoć našoj privredi. Da li ovi krajnji korisnici uopšte postoje? Rekli ste, prilog broj 1 zakona. Niko od ovih ljudi sa kojima sam razgovarao nije dobio taj prilog. To je to. To je to u Srbiji. Jutros smo slušali kako će da se otpuste kafe kuvarice i vozači, a sećate se, kada je prvi put, odnosno drugi put kada je Božidar Đelić izabran za potpredsednika Vlade, njegov savetnik za reciklažu je bio onaj „Mile drekavac“ sa B92, onaj glumac, da ga isplate za ono što je pomagao da Demokratska stranka pobedi. Da vas podsetim, Nikola Gruevski je bio savetnik Božidara Đelića 2001. godine. On je predsednik Vlade Republike Makedonije, koja je priznala granicu sa Kosovom. Pa, ljudi sa kojima ste sedeli ne poštuju vas! Oni vas ne poštuju. Oni vas ozbiljno ne doživljavaju. Nemojte da tražite od mene ili od građana Srbije da nešto ozbiljno razmišljamo o vama. Ovo je „drži vodu dok majstori odu“. Vidite kakva je vaša koncepcija. Pored knjige „Peti oktobar“ Tima Maršala, postoje i druge mnogo lepe knjige, vrlo precizne, sa datim činjenicama, sat, minut, vreme. Možete da koristite i knjigu vašeg prijatelja Dragana Bujoševića. On je dao kompletnu satnicu svega onoga što se dešavalo pre i posle 5. oktobra, lepo je knjigu napisao. To su dokumentarna svedočanstva vremena kada ste palili ovu zgradu, iznosili slike, prali pare posle kada ste renovirali i na silu nas naterali da dođemo ponovo u ovu zgradu, a znate i sami da nijedna država koja je Skupštinu imala u ovoj zgradi nije opstala, nijedna, ni Kraljevina Jugoslavija, ni SFRJ, ni SRJ, ni državna zajednica. Pa, vi i u simboličkom smislu uništavate Srbiju. Tema je – kako spasiti Republiku Srbiju od Demokratske stranke, Borisa Tadića, satelita i ovih medija. Građani Voždovca, verovatno imate mogućnosti da čitate specijalno izdanje „Velike Srbije“ posvećeno Draganu Đilasu, koji takođe uništava Beograd, na jedan drugačiji način. Toplo vam preporučujem ovaj broj „Velike Srbije“. Mi ćemo da vam šaljemo na kućne adrese veliki broj publikacija gde ćemo da opišemo do detalja kako se sprovodi uništavanje Srbije na demokratski način, uz uvažavanje, uz kulturno, dobro ponašanje, uz probrane reči, uz ono kako stajling treba da bude na ovu stranu, na onu stranu... Ali, šta vam to pomaže? Srbija je sve manja i manja. Sve je veća i veća tuga u dušama građana Republike Srbije. Ne mogu da vas više izdrže ljudi, ne mogu. Više ne prolaze ni oni žuti paketići, ni oni plavi paketići, ni ono zapošljavanje, ni ona silna obećanja. Ne prolaze više. Podvukli građani crtu, sve je njima jasno, samo im nije jasno kada ćete da odete sa vlasti. Postali ste teški i bogu i ljudima. Evo, sa ostatkom vremena vas častim. S obzirom na to da vam je to malo došlo do glave, možete da birate, ono vreme što je ostalo od mog govora da požurite – volj' vam u Evropsku uniju, volj' vam prema Rusiji.
Gospodine ministre, izvolite, imate reč. Gospodin Milosavljević.
Zahvaljujem. Predlažem, gospodine Krasiću, da se posle ovog teatralnog nastupa vratimo ipak u realnost. Teatralnog, ali ni u čemu utemeljenog. Sami ste postavili pitanje vezano za temu, a sami ste dali i odgovor. Postavili ste pitanje zbog čega bi vi i poslanici SRS trebalo da glasate za ovakav predlog zakona. Istovremeno ste dali odgovor kada ste rekli da ste radili u privredi. Zbog toga treba da glasate, zato što su preduzeća, vodoprivredna, fondovi za vode, zemljoradničke zadruge, individualna gazdinstva oni koji će biti oslobođeni ove obaveze. U pravu ste kada kažete da je to tehnička operacija, samo iz razloga što su devedesete godine i ona čuvena hiperinflacija 1993. godine obezvredili sve dinarske iznose u bilansima preduzeća, i to je jedino tačno što ste rekli. Postoje konkretni i krajnji korisnici ovoga, a kao neko ko je radio u privredi ipak treba da ih uvažite.
Najpre povreda Poslovnika, gospodin Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, građani Srbije, malopre smo čuli jednu užasnu rečenicu – da je gospođa Ružica Đinđić postala Legija. Čak se neko usudio da tu dostojanstvenu ženu izjednači sa jednim kriminalcem, koji je osuđen za najveća krivična dela, zbog toga što je gospođa Ružica Đinđić dobila najveće francusko odlikovanje, Legiju časti. To je orden koji je ustanovio Napoleon Bonaparta 19. maja 1802. godine, kada nije postojala Srpska radikalna stranka, kada nije postojao NATO pakt. Orden Legije časti krasi najveće ratne zastave srpskih pobedonosnih pukova – 10. pešadijski puk, 12. pešadijski puk, koji su probili Solunski front, imaju orden Legije časti. Stepa Stepanović, Živojin Mišić, Budimir Davidović su heroji Prvog svetskog rata koji su, između ostalih srpskih vojnika, na svoje grudi stavili Legiju časti. Kada sam prvi put svog dedu pitao gde je ta zemlja Francuska, raskopčao je grudi i kazao mi je – tu, u srcu svakog srpskog Solunca je Francuska. A onda je zbog politike Zorana Krasića Francuska došla na nebo Srbije da ovde sipa tovare bombi. Razumem vas, gospodine Krasiću, što ne čitate sabrana dela Nikolaja Velimirovića i Bibliju pre spavanja, nego čitate knjigu Tima Maršala, jer s njim ste menjali Pećku patrijaršiju i slavu srpskih pukova za stan od 90 kvadrata, o čemu piše „Kurir“; i za Bambilend i za ostale gluposti. Gospodine Krasiću, nemojte vređati gospođu Ružicu Đinđić. To je sramota što ste kazali. Hvala.
Gospodin Zoran Krasić, replika.
Naravno, repliciram gospodinu Milosavljeviću. Ideologu Demokratske stranke nemoguće je replicirati. Gospodine Milosavljeviću, 1993. godine, da vas malo poučim, u vlasti su bili neki drugi, nije bila Srpska radikalna stranka. Gospođa Đukić-Dejanović je u to vreme bila narodni poslanik, Ivica Dačić je bio portparol SPS-a. Samo da vas podsetim, to su vaši koalicioni partneri. Srpska radikalna stranka je, to kažem vama i svima iz Demokratske stranke, ušla u vlast 24. marta 1998. godine i na vlasti je bila do 25. oktobra 2000. godine. Pre ovog datuma iz marta 1998. godine, Demokratska stranka je više puta bila u koaliciji sa SPS-om i JUL-om na vlasti; da vas podsetim: Miodrag Perišić, Miroljub Labus, Ilija Đukić. Ko je bio gradonačelnik Beograda, ko je držao lokalnu vlast u Beogradu? Da vas podsetim na one cisterne u Boru pred izbore decembra 1993. godine i na za dlaku neformiranu vladu krajem 1993. godine sa Demokratskom strankom. Ta vaša veza sa Demokratskom strankom je opredmećena pre godinu dana. Budite oprezni kada napadate Ivicu Dačića, ne morate preko mene da ga napadate. Sednete tamo, pa mu kažete – Dačiću, sram te bilo za onu inflaciju. Nemojte preko Zorana Krasića. Nemam veze sa tom inflacijom. Čak sam izdao knjigu „Šta zna levica da ne zna desnica“. Doduše, Čeda Vasiljević iz Šapca je finansirao tu knjigu. Imali smo prvi anketni odbor, kada Vlatković nije mogao da pogodi vrata, jadnik, kada smo ga saslušavali ovde oko Dafine i Jezde. Sada vi meni pričate o nekoj hiperinflaciji. Podsetite se ko je od vaših uzimao od Jezde i Dafine. I to je objavljeno u knjizi, ko je koliko uzimao od njih. Vi nekome samo tako – hajde, vi ste bili neka vlast. Tačno se zna kada smo bili vlast. Tačno se zna kada ste vi bili vlast. Tačno se zna kada je Demokratska stranka bila vlast i tačno se znaju rezultati svakog ko je bio na vlasti. Ponosim se, dok sam bio na vlasti suprotstavili smo se onome ko je uništavao Srbiju, ko je bombardovao Srbiju. Ali, taj što je bombardovao doveo je vas kao pešadiju. Prevarili ste narod 5. oktobra. Šta ja da radim, narod poneki put i pogreši, ali moram da poštujem moj narod. Ako se on suočio sa problemom Demokratske stranke, pa ja sam dovoljno mali da moram da izdržim tu planetarnu nepravdu.
Gospodin Srđan Milivojević ima reč. Samo se prijavite.
Po osnovu prijave za diskusiju. Poštovana gospođo predsednice, … (Predsednik: Izvolite.) ... uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, imali smo prilike da čujemo zaista dobro obrazloženje ministra Milosavljevića o nužnosti da se donese ovaj zakon. Mislim da je to obrazloženje zaista bilo dobro. U ovom visokom domu postoji jedna institucija koja se zove biblioteka Skupštine Srbije. U biblioteci Skupštine Srbije, koju retko posećujemo, ali ipak ima i nas koji je posećujemo, ima divnih knjiga. Između ostalih, tu je i knjiga koja se zove „Istorija parlamentarizma u Srbiji“. Kada pročitate tu knjigu vidite da nije prvi put da Srbija na ovakav način raspravlja o dugovima i o nužnosti da se zadužuje. Bilo je i težih trenutka u srpskoj istoriji, bilo je vlada koje su imale i veće teškoće, ali Srbija je preživela, hvala gospodu Bogu, do današnjeg dana. Jutros sam govorio o istoriji i trenutku kada je predsednik Vlade bio gospodin Nikola Pašić. Pošto su me kritikovali zbog vas koji niste bili tu, gospodine ministre, da samo ponovim, jer je ponavljanje majka uspeha – razboleo se Nikola Pašić jednom prilikom kada se raspravljalo o broju državnih službenika i otišao sa sednice. Onda mu opozicija pošalje telegram, a i vlast pošalje telegram, kaže – želimo vam brzo ozdravljenje, sa 82 za i 68 protiv. Mislim da Srbiji želimo svi brzo ozdravljenje, i privredi Srbije, i budžetu Srbije i ekonomiji Srbije. Mislim da svih 250 poslanika ovde podjednako voli Srbiju. Neću deliti poslanike u parlamentu na one koji vole ili ne vole Srbiju. Danas ću vas takođe podsetiti na činjenicu da, evo, prolazi čitav ljudski vek i, bogami, vek srpske istorije prolazi, pa ću vas podsetiti kako se u srpkom parlamentu diskutovalo kad se govorilo o zaduživanju. Godina 1907, besni carinski rat, novembar mesec, isto kao i sada vreme, javlja se poslanik i kaže: „I meni se kupus nije najbolje ukiselio“. Prošle godine u ovo vreme, gospođo Đukić, vi ste predsedavali, jedan od predstavnika opozicije nam je pričao o tome da mu auto najbolje ne pali zimi, takav je bio Poslovnik; danas smo čuli probleme sa obeležavanjem goveda; samo sam čekao da nekome cure i oluci. Imam obavezu, kao poslanik vladajuće većine, da se držim teme, ali i da odgovorim na neka pitanja koja je ovde opozicija postavila. Bilo je pitanje – šta ćete vi ovde kao ministar trgovine? Valjda vi predstavljate Vladu. Znam da bi neki možda čekali ministra Papue Nove Gvineje ili Francuske Polinezije, ali ovo je još uvek parlament Srbije i ovde još uvek sede srpski ministri, koji obrazlažu one zakone koji su neophodni za prosperitet i napredak zemlje Srbije. Imali smo ovde mnogo žuči, mnogo neumesnih kritika, mnogo odstupanja od teme. Govorilo se, između ostalog, o obeležavanju životinja, uz sijaset neistina i nepoznavanje materije. Ja sam diplomirani inženjer poljoprivrede za stočarstvo i mogu da odgovorim na sva ta pitanja, ali mislim da nam je obaveza da se držimo onoga što je dnevni red. Međutim, u nekim situacijama postoje ljudi koji se ne libe da uzmu najveći kamen iz prašine i bace ga u lice onih ljudi koji se trude da poprave to što su ti isti ljudi učinili kad su bili u poziciji da učine nešto za Srbiju. To je praksa koja postoji u Srbiji i valjda to obeležava političku svest ljudi koji nikada da shvate da pre nego što bace kamen na drugoga treba da se zapitaju šta su oni uradili i kolika je njihova odgovornost, ne samo u ovom dugu, nego uopšte kolika je njihova odgovornost zbog toga što danas vraćamo dugove banaka. Onda se pitaju – a gde je Komercijalna banka u Prištini? To se pitaju isti oni ljudi koji su bili ministri trgovine, to se pitaju isti oni ljudi koji su rekli – ako jedna NATO čizma kroči na Kosovo, mi ćemo da nestanemo sa političke scene Srbije, nećemo više nikada da se bavimo politikom, isparićemo, nabićemo se u pesak, sakrićemo se. To isto nam spočitavaju oni ljudi koji se pozivaju na knjigu Tima Maršala. Morao sam zbog njih da pročitam knjigu Tima Maršala. Znam da vi, kao površni ljudi, nikada ne pročitate od korica do korica, nego samo ono što vam odgovara. Evo, za gospodina koji dobacuje, na petoj strani kaže Tim Maršal da je gro novca sa zapada dato za korumpiranje ljudi bliskih vladi ili same vlade. Vi ste sedeli u toj vladi. Koliko ste uzeli? Niste delili, sve ste stavili u svoj džep? Dogovorite se među sobom koliko ste uzeli od Tima Maršala, ali nemojte to nama da spočitavate. To piše na petoj strani te knjige. Evo, citiraću vam: „Gro novca je dato ljudima iz same vlade“. Srpska radikalna stranka je u tom trenutku sedela u Vladi, pa se dogovorite koliko ste uzeli, koliko ste podelili, koliko je ostalo, koliko niste podelili. Da li je to naknada za Pećku patrijaršiju, za Visoke Dečane, za neki drugi manastir na Kosovu i Metohiji, ili je to samo bila apanaža za ono što tek treba da uradite? Dame i gospodo, pre nego što bacite kamen na drugog, setite se biblijske priče o svetom Stefanu. Na svetog Stefana, između ostalog, kada su ga kamenovali 34. godine nove ere, najveći kamen je bacio njegov bliski rođak Savle. Savle se posle toga preobratio i postao Pavle. Ovu diskusiju sam usmerio ka vama, od kojih očekujem da se makar jedan preobrati u Pavla i shvati kuda ide ovaj svet. Zahvaljujem vam se.
Zahvaljujem. Gospodin Krasić, povreda Poslovnika.
Gospođo Đukić, mislim da mogu da prigovorim zbog načina kako vodite sednicu. Ovo jeste da liči na hram, ali nije hram svetog Save. Ovde smo čuli sve i svašta. Ipak ste morali da ga upozorite da vodi računa o ministru. Tu je ministar. Možda je ministar ateista, možda ne razume ovo sa kamenom i sa ovim stvarima. Drugo, nisam čuo nijednu reč o Predlogu zakona. Čovek se hvali da je član biblioteke. Nemam ništa protiv, lepo je ako je član biblioteke. Mogli ste makar malo da ga upozorite na neke stvari. Da sam ja pričao o Pavlu, dobio bih opomenu. (Predsednik: Recite samo koji član Poslovnika je povređen.) Član 27. Ono za vlast, to je vas napadao, da znate. (Predsednik: Prigovarate na rukovođenje sednicom i mislite da treba da intervenišem. To je trebalo da učinim i dok ste vi govorili, jer se niste držali tačke dnevnog reda.) Ja sam se držao, držao sam zakon. Ubuduće prepišite nešto, ipak. Hvala vam.
Nema povrede Poslovnika. Da li želite da se izjasni Skupština u danu za glasanje? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Završavamo rad danas i nastavljamo sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 108 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika, i da imamo uslove za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Aleksandra Janković, Nikola Lazić, Željko Tomić, Milica Radović i Dejan Radenković. Takođe vas obaveštavam da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača: Jasne Matić, ministra za telekomunikacije i informaciono društvo, Diane Dragutinović, ministra finansija, Verice Kalanović, ministra za Nacionalni investicioni plan i Saše Dragina, ministra poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede, pozvala da sednici prisustvuju i Dragan Vukmirović, direktor Republičkog zavoda za statistiku, Nikola Latinović i Vladimir Stanković, pomoćnici direktora Republičkog zavoda za statistiku. Pozdravljam ih u vaše i u svoje ime i zahvaljujem što su se odazvali pozivu. Prelazimo na 13, 14, 15. i 16. tačku dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O KLASIFIKACIJI DELATNOSTI,ZVANIČNOJ STATISTICI, POPISU STANOVNIŠTVA, DOMAĆINSTAVA I STANOVA 2011. GODINE I POPISU POLjOPRIVREDE 2011. GODINE (zajednički načelni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda, o tačkama 13. do 16, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako nisu to do sada učinile, da podnesu prijave za reč, s redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: Siniša Stamenković – Poslaničku grupu PUPS, Milisav Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS, Jovan Nešović - Poslaničku grupu G17 plus, Radiša Ilić – Poslaničku grupu SRS, Vlatko Ratković – Poslaničku grupu ZES i Jorgovanka Tabaković – Poslaničku grupu Napred Srbijo. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o predlozima zakona o klasifikaciji delatnosti, o zvaničnoj statistici, o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. godine i o popisu poljoprivrede 2001. godine. Da li predstavnici predlagača žele reč? (Da) Gospođa Jasna Matić ima reč.