Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Stortingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Øyvind Halleraker. – Andre forslag foreligger ikke, og Øyvind Halleraker anses enstemmig valgt som settepresident for Stortingets møte i dag.
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen Stortinget blir invitert til å vedta i dag, er en etterlengtet reform. Målene er klare: færre på stønad og flere i aktivitet. Brukeren skal få ett sted å henvende seg gjennom en felles førstelinje – en mer effektiv forvaltning slik at ressurser kan frigjøres til arbeidet mot brukerne. Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen er en helt ny organisering hvor brukerne står i fokus. Dagens ordning med et trygdekontor og et sosialkontor forsvinner. Det blir et arbeids- og velferdskontor i alle kommuner. Det vil være brukernes kontaktsted for alle statlige tjenester og for kommunale tjenester, som minimum økonomisk sosialhjelp. Arbeids- og velferdskontoret vil være et samarbeid mellom stat og kommune, men brukeren skal oppleve det som ett kontor. Aetat og trygdeetaten forsvinner. Det blir en ny statlig arbeids- og velferdsetat. Kommunene beholder ansvaret for sosialtjenestene. Det er ingen lystelig bakgrunn for at denne reformen er nødvendig. Altfor mange personer står utenfor arbeidslivet og mottar offentlig støtte. Hele 700 000, dvs. én av fire, i yrkesaktiv alder står helt eller delvis utenfor arbeidslivet. Skal vi opprettholde vårt velferdssamfunn, er dette en situasjon som ikke er bærekraftig. Det krever at vi må gjøre noe med dagens organisering av arbeids- og velferdstjenester, som ikke er godt nok innrettet mot det å hjelpe folk til arbeid. Den demografiske utviklingen tvinger oss også til å gjøre noe aktivt, fordi den stiller velferdspolitikken overfor nye utfordringer gjennom et økt press på arbeidskraftressursene samt en sterk økning i utgiftene til helse- og omsorgstjenester og pensjoner. Vi trenger flere hender i arbeid. Behovet for en reform er stort også fordi mange brukere møter en oppsplittet forvaltning som er organisert på tvers av mange brukeres behov. Mange blir gående for lenge på trygd eller sosialhjelp før aktive arbeidsrettede tiltak settes inn. Vi vet at sannsynligheten for varig å falle ut av arbeidslivet øker jo lenger man går passiv. Da er det et problem at dagens samordning for brukere med behov for mange tjenester ikke er god nok. Det at brukerne må løpe fra kontor til kontor og opplever å bli kasteballer mellom tre ulike etater, er en uverdig situasjon for den enkelte. Ingen skal måtte være tvunget til å fortelle livshistorien sin tre ganger til tre ulike personer. Målet om å få flere i arbeid og færre på stønad er viktig for å styrke arbeidslinjen, men det er samtidig nødvendig å understreke at arbeid dreier seg om noe mer enn å oppfylle samfunnsøkonomiske mål. Arbeid er en verdi i seg selv. Det gir sosial forankring og er den beste garantien mot fattigdom og sosial utstøting. Målet om et enklere system for brukerne og økt tilpasning til brukernes behov er nødvendig for å nå målet om flere i arbeid. Imidlertid er det viktig at dette målet også inkluderer dem som står utenfor arbeidsmarkedet. Det er noen av oss som aldri vil klare å komme seg ut i ordinært arbeid, eventuelt bare i svært begrenset omfang. De skal også få et enklere system å forholde seg til, og et bedre og mer tilpasset tilbud gjennom den nye reformen. Jeg ser ingen motsetning i dette. Jeg tror at det er både mulig og nødvendig å ha fullt trykk på begge deler. Å få flest mulig ut i arbeid står ikke i motsetning til å bedre tjenestetilbudet til dem som ikke klarer å leve uten offentlig stønad. Samtidig er det nødvendig at flest mulig er i arbeid, for at vi skal kunne opprettholde et godt velferdssamfunn, herunder et sikkerhetsnett for dem som trenger det aller mest. Målet om en mer helhetlig og effektiv arbeids- og velferdsforvaltning handler både om et mer samordnet tjenestetilbud til brukerne og om at arbeidet organiseres slik at en større del av ressursene frigjøres til arbeidet med å få flest mulig ut i aktivitet. Ved en innsparing av administrasjonskostnader er det viktig å sette av tilstrekkelig med ressurser til å produsere gode tjenester til brukerne. Den største økonomiske gevinsten gjennom denne reformen vil komme gjennom reduserte utbetalinger av passive ytelser, som et resultat av at flere kommer seg ut i arbeid. Proposisjonen foreslår at arbeidsdelingen mellom stat og kommune fortsatt skal være slik den er i dag. Det betyr at kommunene skal beholde sitt ansvar for oppgaver etter lov om sosiale tjenester, videre at det politiske ansvaret for arbeidsmarkedspolitikken forblir nasjonalt og fortsatt får en direkte nasjonal forankring i folketrygdens pensjons- og stønadsordninger. Et bredt flertall i komiteen støtter opp om denne modellen. Fremskrittspartiet foreslår imidlertid at alle tre etatene samles i én statlig etat med et samlokalisert velferdskontor i hver kommune. Jeg overlater til Fremskrittspartiet selv å argumentere for sin modell, så jeg vil konsentrere meg om å redegjøre for hvorfor regjeringspartiene synes det er riktig med fortsatt innsats fra både stat og kommune. Likeledes overlater jeg til SV og Fremskrittspartiet å argumentere for sitt forslag om å innføre nasjonale normer for økonomisk sosialhjelp som er nasjonalt finansiert, og til SV og Senterpartiet om å utrede en ordning med garantert minsteinntekt. Det er riktig at kommunene, som er det forvaltningsnivået som står nærmest innbyggerne, også har ansvaret for det nedre sosiale sikkerhetsnettet. Samtidig er det viktig å bevare ansvarskoblingen mellom økonomisk sosialhjelp og andre viktige kommunale tjenester. For å si det slik: Dersom ikke kommunene skulle ha ansvaret for sine innbyggere når de har mest behov for hjelp og er i en akutt økonomisk krisesituasjon, så vet ikke jeg hva vi skal med kommunene. At økonomisk sosialhjelp fortsatt skal være en skjønnsbasert ytelse, slik flertallet i komiteen går inn for, sikrer nettopp at hver innbygger får en individuell vurdering av sin situasjon, og at det sees i sammenheng med eventuelle andre tiltak som settes i verk. Like lite aktuelt er det å kommunalisere arbeidsmarkedspolitikken eller de regelstyrte rettighetsordningene i folketrygden. For å sikre brukerne én dør inn til alle tjenester etableres det én førstelinjetjeneste, hvor brukere med sammensatte behov får en fast kontaktperson. Førstelinjetjenesten baseres på forpliktende samarbeid mellom stat og kommune nedfelt i lokale samarbeidsavtaler. Det skal være minst ett arbeids- og velferdskontor i hver kommune som er brukernes kontaktsted. For å kunne gi brukeren raske og helhetlige behovsavklaringer og tjenestetilbud, må velferdsforvaltningens samlede verktøykasse kunne brukes i førstelinjetjenesten og av saksbehandleren som møter brukeren. Brukere med arbeidsevne må raskt få muligheten til å komme inn i arbeidsrettede prosesser. En samling av virkemidlene i en førstelinje vil også kunne føre til et bedre og tettere samarbeid med arbeidsgivere og næringsliv. Jeg tror stor lokal frihet til selv å finne ut hvordan det enkelte arbeids- og velferdskontor skal organiseres, er en forutsetning for å lykkes. Kommuner er forskjellige, ikke bare i størrelse, men også i forhold til ulike lokale utfordringer som krever forskjellig fokus fra de ulike kontorene. For å sikre fleksible løsninger lokalt er det derfor viktig at proposisjonen åpner for interkommunalt samarbeid, at større kommuner kan ta ansvar for deler av arbeidsmarkedspolitikken, og at stat og kommune skal kunne gjøre oppgaver for hverandre. Stor lokal frihet er også nødvendig for å klare å forene kvalitet og spisskompetanse med et bredt tilbud til brukerne i førstelinjetjenesten. For å kunne følge opp hver enkelt bruker og sørge for at målet om flere i aktivitet nås, er det viktig at det legges opp til økt bruk av individuelle planer, planer som vil fungere som en sosial kontrakt som viser rettigheter og plikter. Likeledes bør arbeidsrelaterte stønader følges opp av tydelige krav, samtidig som mottakerne sikres helhetlig oppfølging og aktive tiltak. Sammenslåingen av trygdeetaten og Aetat kommer til å innebære store utfordringer, likeledes etablering av førstelinjetjenesten i samarbeid med kommunene. Men utfordringer er som kjent til for å løses, og det kan bli en positiv opplevelse dersom forholdene legges til rette. Det er de ansatte som kommer til å være det mest avgjørende suksesskriteriet for reformen. Derfor er det nødvendig at det settes inn betydelige ressurser til felles kompetanseheving og felles kulturbygging, likeledes at det settes av tilstrekkelig med midler til omorganiseringen, inkludert utvikling av felles IKT-verktøy. Kompetanseheving er så viktig at en enstemmig komite syntes det var riktig å forsterke proposisjonen på dette området med to forslag, som går både på behovet for tilstrekkelig med ressurser til kompetansehevende tiltak og på plan for samlet kompetanseutvikling i den nye arbeids- og velferdsforvaltningen. I en omorganisering er også trygghet på arbeidsplassen viktig. Proposisjonen sier klart at ingen skal miste jobben på grunn av omorganiseringen. For øvrig er omstillingskostnadene anslått til ca. 3 milliarder kr over fem–syv år, men fra Regjeringens side er dette kun et anslag. Gjennomføringsprosessen er planlagt, og nødvendige lovendringer vil bli fremmet slik at den formelle etableringen av en ny, felles statlig etat kan skje fra annet halvår 2006. Videre er målet at førstelinjetjenesten i det alt vesentlige skal være samlokalisert over hele landet innen 2010. Regjeringens forslag til ny arbeids- og velferdsforvaltning er først og fremst en organisatorisk reform, som er et viktig virkemiddel for å nå målet om en helhetlig arbeids- og sosialpolitikk. Forslaget må ses i sammenheng med Regjeringens helhetlige strategi for et mer inkluderende samfunn og arbeidsliv, og må sees i sammenheng med bl.a. IA-arbeidet, fattigdomssatsingen og den nye pensjonsreformen. Regjeringen har i tillegg varslet at det er satt i gang et arbeid med en samlet gjennomgang av virkemidlene som er rettet mot personer i arbeidsdyktig alder. Noen vil kanskje synes det ville være bedre å foreta organisajonsreformen og virkemiddelgjennomgangen parallelt. Til det er det å si at den reform som vi i dag skal vedta, har en egeneffekt, og at både en sammenslåing og kanskje omfattende endringer av virkemidlene på én gang ville blitt en for omfattende oppgave. Til slutt vil jeg få takke komiteen for et godt samarbeid. Det har vært spennende å få jobbe med en av de viktigste arbeids- og velferdsreformene i nyere tid. Jeg gleder meg til å se resultatene.
Gjennom en årrekke har vi i sosialkomiteen fokusert på problemet definert som kasteballproblematikk. I den forbindelse har vi vært opptatt av at klienter har fått mangelfull eller lite adekvat hjelp fra hjelpeapparatet. Det er klienter som har blitt henvist fra etat til etat, men også klienter som har fått hjelp og ytelser som slår hverandre i hjel. Det er klienter som har vært i kontakt dels med Aetat, dels med trygdeetaten og dels med sosialkontoret. De ulike instansene har stilt opp med det deres etat kunne hjelpe med, eller forsøkt å sende klienten videre til et annet kontor med andre virkemidler. Kasteballklientene er gjerne personer med sammensatte behov og problemer, og det innebærer ofte at de kan ha ulike kombinasjoner av sosiale, økonomiske og medisinske vanskeligheter. Måten vårt hjelpeapparat er organisert på, innebærer at klienten ofte bare får hjelp til å løse deler av sitt problem, og noen ganger til og med får en hjelp som forsterker andre problemer, fordi organiseringen ikke gir muligheter for å sette klienten i sentrum og dermed finne en helhetsløsning. Erfaringer forteller at den enkelte ofte forblir i en klientsituasjon over lang tid. Komiteens engasjement i denne forbindelse ble ytterligere forsterket etter valgkampen i 2001, der en for alvor løftet fattigdomsspørsmålet opp på den politiske dagsordenen. Mange konkrete skjebner synliggjorde en fattigdom som for mange var ukjent. Det ble en klar demonstrasjon av at bildet av nasjonen Norge som best i verden hva gjelder levestandard, ikke gjaldt alle – det ble en demonstrasjon av at en statistisk tilnærming til velferd og levekår ikke gir et bilde av verken enkeltpersoners eller enkeltgruppers faktiske levekår. 300 000 uføre, ca. 200 000 sykmeldte, 100 000 arbeidsledige og 100 000 på attføring er ikke bare trygdestatistikk, men forteller også om et arbeidsliv som er stengt for mange, med den konsekvens at flere blir fattige. Dette er bakteppet for komiteens og Stortingets ønske og konkrete forslag om en utredning av sammenslåing av de tre velferdsetatene. Samtidig var det et sterkt ønske om en politikk for et inkluderende arbeidsliv slik at flere kunne finne veien til arbeidslivet og derigjennom sikre inntekt og forsørgermulighet. Nå er ikke spørsmålet om en samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten av ny dato, det har stått på den politiske dagsordenen helt fra frikommuneprosjektene på 1970-tallet. Felles for disse prosjektene var at de gjennom prosjektorganisering fikk muligheter til å ta i bruk flere virkemidler enn det som den enkelte etat isolert sett rådde over. Således ble Aetats, trygdeetatens og sosialkontorets virkemidler overført til prosjekter, sammen med personell og økonomiske ressurser. Problemet med disse prosjektene, som ble definert som vellykkede, var imidlertid at de var prosjekter, og det stoppet opp når ildsjelene bak ble borte. Når en vurderer bakteppet og hva som tidligere har skjedd, kan en si at det forslaget som nå foreligger, er et langt skritt framover mot en mer enhetlig forvaltning – og mot en helhetlig forvaltning som vil kunne bestå og stadig videreutvikle seg. Når de statlige etatene slås sammen, får en flere virkemidler som på en mer fleksibel og tilpasset måte kan settes inn i forholdet til den enkelte klient. Dette er et viktig skritt i riktig retning. Det å få lovfestet at en skal ha en felles førstelinjetjeneste sammen med sosialtjenesten i kommunen, og at den skal baseres på en rammeavtale mellom KS og departementet, er et vesentlig skritt i riktig retning. At det åpnes for at stat og kommune gjennom en slik avtale kan delegere myndighet til hverandre, er et skritt i riktig retning av en mer enhetlig forvaltning – et skritt som gjør det mulig for den som møter klienten, å ta i bruk hele den verktøykassen som den samlede velferdsforvaltning rår over. Således vil rammeavtalen kunne åpne for ulike modeller i kommunene. Samtidig kan en vinne erfaring med hva som fungerer best, og på den måten utvikle den beste praksisen. Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten har tradisjonelt hatt ulik tilnærming til den hjelp de yter sine klienter, men alle etatene forvalter viktig kompetanse og nødvendige virkemidler. Når den enkelte saksbehandler nå skal kunne bruke større deler av velferdsforvaltningens redskaper, er det viktig at de ulike etatenes kompetanse ivaretas, samtidig som det bygges en felles kultur og kompetanse som kan brukes i et felles arbeids- og velferdskontor. Departementets forslag om et undervisnings- eller universitetssosialkontor som kan drive med en felles metodeutvikling for den nye velferdsforvaltningen, er en viktig del av det arbeidet som må gjøres med tanke på kompetanseoppbygging. Dette er en omfattende reform som vil berøre mange tusen klienter, men også flere tusen ansatte. Det er viktig at den interimsorganisasjonen som skal forberede sammenslåingen av de to statlige etatene, har representasjon fra begge de statlige forvaltningene, og at de ansattes organisasjoner er med i endringsprosessene. Forslaget som nå foreligger, er i første omgang et forslag til organisasjonsendring slik at man på en bedre måte vil kunne hjelpe folk til selvhjelp, og da i første omgang styrke mulighetene for å komme i arbeid. Men det er også en organisasjonsendring som har til hensikt å gi folk rett hjelp til de tjenestene og ytelsene velferdsforvaltningen samlet kan gi. Velferdslovene vi i dag har, er i stor utstrekning basert på at hjelp skal ytes av de eksisterende etater slik de ser ut i dag. Derfor må også lovgivningen på flere områder gås igjennom, slik at også den kan brukes på en for klienten tilpasset måte. For Arbeiderpartiet vil det i den forbindelse være viktig ikke å svekke de rettighetene som i dag ligger i velferdsordningene. Vi vil verne om sykelønnsordningen, og vi vil sikre arbeidsledige de rettigheter de tidligere har hatt. Vi har ingen tro på at nedskjæringer i trygdeytelsene, f.eks. i uføretrygden, vil motivere folk til arbeid. Derimot mener vi at økonomisk trygghet gir større muligheter til å få det nødvendige psykologiske overskuddet som skal til for å komme i arbeid. Vi har en annen politikk for å stimulere til aktivitet. Vi vil gjeninnføre ungdomsgarantien og sikre at all ungdom under 24 år har rett til arbeid eller utdanning. Men dette er forhold vi må komme tilbake til når lovinnholdet etter hvert skal behandles i Stortinget. Så vil jeg helt til slutt ta opp det forslag som Arbeiderpartiet står bak.
Representanten Britt Hildeng har tatt opp det forslag hun refererte til.
Den foreliggende innstilling til en ny arbeids- og velferdsreform mener vi i Fremskrittspartiet er et stort skritt i riktig retning for brukerne. Ved gjennomføringen av denne innstillingen vil brukerne bli tatt på alvor, ikke fortsatt være kasteballer mellom ulike etater for å få sine lovmessige rettigheter innen kortest mulig tid, og dermed unngå frustrasjon og stress for den enkelte. Det har dessverre tatt lang tid å få denne saken frem i plenum i Stortinget, dette «takket være» Regjeringen, som ikke fullt ut fra begynnelsen tok de signalene som Stortinget påla om en samordnet etat for arbeid og velferd i kommunene. Det er vel i drøyeste laget når Regjeringen i innstillingen prøver å understreke at den foreliggende innstilling og sakens totalitet er et forslag fra Regjeringen. Dette er med respekt å melde ikke helt korrekt. Det er Stortinget som har bestilt og pålagt Regjeringen å utrede og fremlegge for Stortinget ulike forslag for en helhetlig arbeids- og sosialpolitikk. Den foreliggende innstillingen har bred politisk støtte i Stortinget. Det er bare Fremskrittspartiet som ville hatt en annen innretning og dermed inkludert kommunal- og sosialtjenesten i reformen. Vi fremmer i innstillingen et eget primært forslag om å inkludere sosialetaten i samordningen mellom Aetat og trygdeetaten, med et statlig overordnet finansielt ansvar. Fremskrittspartiet vil likevel, når partiets forslag er falt, subsidiært stemme for den foreliggende innstillingen. Det er svært mye i den foreliggende innstillingen som Fremskrittspartiet er svært enig i, og det er åpenbart, som flere har sagt, at denne reformen på en langt bedre og forsvarlig måte vil ivareta brukernes interesser, også sosialetatens klienter, i den enkelte kommune. Jeg tillater meg å sitere fra en flertallsmerknad Merknad fra hele komiteen fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i innstillingen: «Komiteens medlemmer fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet legger til grunn at reformen også innebærer en samordnet tilnærming til brukerne, både de som først og fremst har behov for arbeidsmarkedstiltak, og de som trenger en kombinasjon av arbeidsmarkedstiltak, kommunale tiltak og tjenester fra andre deler av offentlig forvaltning som for eksempel polikliniske psykiatritjenester. Disse medlemmer understreker at alle brukergrupper med sammensatte behov skal få en helhetlig ivaretaking, og for å oppnå dette må bruk av individuelle planer stå sentralt.» En omlegging og en samordnet velferdsreform, slik den er beskrevet i innstillingen, er en omfattende, stor reform som krever tverrfaglig kompetanse. Fremskrittspartiet mener at en samlet kompetanseutvikling innen arbeids- og velferdsforvaltningen ikke er tilstrekkelig ivaretatt i proposisjonen fra Regjeringen. Fremskrittspartiet har derfor gått sammen med Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti om et flertallsforslag Fra hele komiteen, forslag til vedtak III om å be Regjeringen utarbeide konkrete planer for en samlet kompetanseutvikling ved den nye arbeids- og velferdsforvaltningen. Dette tror jeg er helt nødvendig. Det var skuffende for Fremskrittspartiet at det ikke ble mulig å få Arbeiderpartiet med på et forslag fra Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet om at en ved gjennomgang av alle stønadsordninger overfører dette til et statlig nasjonalt ansvar, med veiledende normer for sosialhjelp. Nå vil vi dessverre på nytt kunne oppleve store variasjoner når det gjelder størrelsen på sosialhjelp fra kommune til kommune og fra fylke til fylke. Det ville være et tilbakeskritt. Jeg vil sterkt henstille til Arbeiderpartiet å stemme for forslag nr. 2 i innstillingen. Jeg viser også til en fellesmerknad fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, som mener at det er riktig å lovfeste samarbeidet mellom statsetaten og kommunene ved å sette opp et minimumskrav til lokale avtaler og til samlokalisering, og at alle kommunene sikres minst ett velferdskontor. Selv om den foreliggende innstillingen gjelder en organisatorisk reform, viser jeg til en flertallsmerknad fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet hvor Regjeringen gjøres oppmerksom på at når organisasjonsreformen gjennomarbeides, må det være viktig også å gjennomføre betydelige forenklinger i forhold til dem som er stønadsmottakere i den enkelte kommune, og at stønadsordningene blir tilstrekkelige, slik at sosialklientene ikke fortsatt blir en pariakaste i det sosiale overføringssystemet. Til slutt tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten John I. Alvheim har tatt opp de forslag han refererte til.
SV har lenge vært opptatt av at personer som av ulike årsaker har falt ut av eller ennå ikke har kommet inn på arbeidsmarkedet, skal møte et offentlig tjenestetilbud som kan yte rask og individuelt tilpasset bistand. Det har også vært viktig for SV å sørge for at vi har ordninger som gjør at personer som av ulike årsaker og for kortere eller lengre tid ikke har inntekt av eget arbeid, blir sikret et trygt økonomisk fundament gjennom ulike offentlige ytelser og stønadsordninger. Derfor har SV også i ulike sammenhenger påpekt svakheter både når det gjelder hjelpe- og bistandsapparatet, og når det gjelder stønadsordninger, og vi har fremmet forslag for å rette opp slike svakheter og mangler. Jeg vil i denne sammenheng vise til at SV lenge har tatt til orde for og også fremmet forslag om å etablere én felles offentlig velferdsetat til erstatning for dagens tredeling – i de to statlige etatene, trygdeetaten og Aetat, og kommunenes sosialetat. SV har vært særlig opptatt av det uheldige ved denne organiseringa, som gir seg uttrykk i at mange personer som trenger bistand, opplever å bli kasteballer mellom disse tre etatene. Dette var en hovedårsak til at SV, sammen med flertallet i Stortinget, ved behandlinga av St.meld. nr. 14 for 2002-2003 gikk inn for å sende denne tilbake til Regjeringa. Med dette som bakgrunn mener SV at forslaget til organisasjonsmodell i den saka vi behandler her i dag, er et godt skritt i riktig retning. Vi tror likevel det vil være riktig og fornuftig fortsatt å arbeide videre med modeller for en full sammenslåing til én offentlig arbeids- og velferdsetat, men vi foreslår ikke det i denne sammenhengen. En sammenslåing av nåværende trygdeetat og Aetat er en stor organisatorisk reform som berører ca. 16 000 ansatte, og den vil komme til å innebære store utfordringer. Å skulle slå sammen to store statlige etater med til dels ulik kultur, målsetting og tilnærming stiller store krav både til planlegging og gjennomføring. Derfor er det så avgjørende viktig at det fra første dag settes inn betydelige ressurser på felles kompetanseheving og felles kulturbygging for å sikre at de to statlige etatene faktisk blir én ny etat. SV er særlig opptatt av behovet for å opparbeide en brei og sammensatt kompetanse i den felles førstelinjen. I de høringene som komiteen har gjennomført, har flere av arbeidstakerorganisasjonene uttrykt bekymring for om kostnadsberegningene for omstilling og et felles IKT-verktøy er tilstrekkelige. Derfor kan det ikke understrekes sterkt nok hvor viktig det er å sikre tilstrekkelig med økonomiske midler til selve omorganiseringa. Vi har dessverre sett så altfor ofte i store omstillinger, både i privat og i offentlig sektor, at det blir beregnet innsparings- og effektiviseringsgevinster i selve omorganiseringsfasen, og at denne beregnede innsparinga brukes som en del av finansieringa av selve omorganiseringa. Dette vil SV advare sterkt imot. All erfaring viser at vellykkede omstillinger krever ekstrakostnader i forberedelses- og gjennomføringsfasen, og at innsparinger først kan beregnes og tas ut etter at omstillinga er gjennomført. Ved å gjøre det på denne måten vil sjansene for et vellykket resultat øke betraktelig, og alle de ansatte – og ikke minst alle de som har behov for støtte og bistand fra den nye organisasjonen – er avhengige av at dette blir en vellykket prosess. SV er enig i den overordnede målsettinga om at alle skal gis støtte, bistand og mulighet til å komme inn eller tilbake til arbeidslivet. Men samtidig er det svært viktig for oss å understreke at dette ikke må føre til at fokus, kompetanse og tilbud og tjenester til dem som trenger langvarige og sammensatte tilbud og tiltak, og som kanskje aldri vil ha mulighet til å komme i arbeid, blir nedprioritert. Vi må altså ikke få en fragmentert og mindre tilgjengelig tjeneste for de mest utsatte og vanskeligst stilte sosialhjelpsmottakerne. Parallelt med innsatsen for å etablere én ny statlig etat er det derfor viktig at samarbeidet og integreringa med den kommunale sosialtjenesten blir en sentral del av forberedelsen og gjennomføringa av reformen for å sikre det sosialfaglige perspektivet i den nye førstelinjetjenesten. Det Regjeringa foreslår i denne stortingsproposisjonen, er i all hovedsak en organisatorisk reform, som flere har vært inne på. Samtidig varsler Regjeringa at den vil komme tilbake til spørsmål om tjenester, tjenestenes innhold og ulike stønadsordninger på et seinere tidspunkt. SV mener at dersom vi skal lykkes med å gi gode og individuelt godt tilpassede tjenester, få til rask avklaring og rask igangsetting av gode tiltak, samtidig som den enkelte sikres trygge økonomiske ordninger, er ikke en organisatorisk form alene tilstrekkelig. Derfor er det viktig at den organisatoriske reformen raskt følges opp med en full gjennomgang av lovverk, tjenester og ytelser knyttet til den nye arbeids- og velferdsetaten. En slik gjennomgang må særlig ha to viktige siktemål. Den må for det første sikre en forenkling og en tilpasning av alt underliggende lovverk til den nye etaten, og for det andre må de offentlige ytelsene bli gjenstand for den samme forenkling og tilpasning. Svært mye tyder på at mange mennesker i dagens system ikke bare blir en kasteball mellom «dører» og etater, men i minst like stor grad en kasteball mellom ulike offentlige ytelser, både med bakgrunn i ytelsenes nivå og inngangskriterier og med bakgrunn i hvilken etat eller hvilket politisk nivå som finansierer de ulike ytelsene. Dette er en situasjon som etter SVs oppfatning ikke må fortsette. For å motvirke dette har flere tatt til orde for å erstatte mange av dagens ytelser og ordninger med en statlig garantert minsteytelse eller minsteinntekt. Dette vil kunne innebære en betydelig forenkling av dagens system, både for brukere og for ansatte. På denne måten vil ordninga kunne bety både en samfunnsøkonomisk besparelse i form av redusert byråkrati og større trygghet og forutsigbarhet for befolkningen. SV mener derfor at en slik ordning må utredes i forbindelse med den gjennomgangen av bl.a. ytelsene som Regjeringa har varslet. Og vi fremmer også forslag om dette i innstillinga. Jeg får stadig meldinger om at mange mottakere av offentlige ytelser har en vanskelig økonomisk situasjon, fordi minstenivået på flere av ytelsene er for lavt. Dette bekreftes av at stadig flere trygdemottakere må ty til økonomisk sosialhjelp for å klare sine økonomiske forpliktelser. Dette rammer særlig stønadsmottakere som har forsørgeransvar for barn. Derfor har da også SV i sine forslag til statsbudsjett de seinere åra foreslått å heve forsørgertilleggene i de ulike stønadsordningene. Vi har også foreslått at det foretas en gjennomgang av nivået på økonomisk sosialhjelp og ulike trygdeytelser for å sikre et forsvarlig nivå på disse. Dette er en viktig del av SVs strategi for å bekjempe fattigdom i Norge, og i særdeleshet fattigdom blant barn. Nivået på økonomisk sosialhjelp varierer i betydelig grad fra kommune til kommune. Dette oppleves som urettferdig, og det skaper dårlig forutsigbarhet. Derfor mener SV at det må innføres nasjonale minstenormer for denne ytelsen som er høyere enn dagens veiledende satser, og som er nasjonalt finansiert. Det siste er viktig for å sikre en tilnærmet lik sosial minstestandard for innbyggerne, uavhengig av hvilken kommune man bor i. Vi fremmer forslag om at dette blir lagt fram som forslag i forbindelse med den gjennomgangen av ytelsene som Regjeringa sier den vil komme med. Det er avgjørende viktig for bruken av tjenestene at disse blir lettere tilgjengelig. Derfor er en lovfesting av en felles førstelinjetjeneste i en samlokalisering med kommunens sosialtjeneste et riktig og helt nødvendig grep. Jeg vil fra SVs side sterkt understreke at det må etableres et arbeids- og velferdskontor i alle landets kommuner, for å sikre denne tilgjengeligheten. Så åpnes det for et interkommunalt samarbeid der forholdene ligger til rette for det. Men jeg vil igjen understreke at dette bare må skje rent unntaksvis der de geografiske avstandene er særlig korte, og det må ikke føre til at tilgjengeligheten og brukervennligheten blir forringet. I tillegg til god tilgjengelighet må det bli lagt stor vekt på at førstelinjen må inneha et kompetansenivå og et beslutningsansvar som gjør disse kontorene til et sted der folk reelt opplever å få den veiledning og bistand de har behov for, i størst mulig grad uten å måtte henvende seg til andre kontorer, instanser og «dører». Den felles førstelinjen må oppfylle klare krav om rask avklaring, fjerning av gråsoner og kasteballtendenser og rask igangsetting av tiltak. Klarer vi å få til det, vil brukerne av tjenestene oppleve at det vi nå gjør, er en forbedring for dem, og det må være det overordnede målet. Med dette tar jeg opp de forslag som SV står bak i innstillinga, og som ikke allerede er tatt opp av andre her i debatten.
Representanten Sigbjørn Molvik har tatt opp de forslagene han refererte til.
Bakgrunnen for stortingsproposisjonen er at 700 000 mennesker i yrkesaktiv alder står helt eller delvis utenfor arbeidslivet og har offentlige stønader som viktigste inntektskilde. Dette viser at tiden er overmoden for endring. Kristelig Folkeparti støtter målet om en ny organisatorisk reform. Den nye etatsstrukturen på arbeids- og velferdsområdet er et viktig instrument for å få flere i arbeid og aktiv virksomhet og færre på trygd og sosialhjelp. Det er viktig at en følger opp intensjonen om et inkluderende arbeidsliv for alle som er i stand til å arbeide noe. Arbeidet med å sikre full sysselsetting og høy yrkesdeltakelse må fortsatt prioriteres. Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen må fokusere på hvordan en motvirker utstøting, slik at flere får arbeid. Arbeid er den viktigste strategi for velferd og mot fattigdom og sosial nød. En samlet komite er enig om at dagens tredeling, med Aetat, trygdeetaten og den kommunale sosialtjenesten, ikke er tilpasset brukernes behov for et helhetlig tilbud på tvers av etatene. Kristelig Folkeparti ser fordelen med å samle alt på ett nivå, men tror likevel at dagens ansvarsdeling mellom stat og kommune er best. Jeg tenker på hvor viktig det er å ha kunnskap om og oversikt over arbeidsmarkedet utover kommunegrensene. Samtidig er det viktig at kommunen samordner sine virkemidler innenfor områdene helse, bolig og rus. Under høringen understreket FFO at dette er best for oppfølgings- og tjenestebehovet til funksjonshemmede og kronisk syke. Det har vært framtidsrettet å etablere et arbeids- og sosialdepartement. Kristelig Folkeparti finner det naturlig at en oppretter en ny statsetat, en ny arbeids- og velferdsetat, som erstatter Aetat og trygdeetaten. På den måten samles det statlige ansvaret for virkemidler knyttet til arbeid og redusert arbeidsevne. Denne etaten vil også få ansvaret for den nye pensjonsreformen. Pensjon er i stor grad rettighetsfestet og regelstyrt, mens arbeidsdelen har større grad av fleksibilitet, vurdering og skjønn. Det blir viktig å utvikle felles målforståelse, felles kompetanse og felles kultur. En slik etat vil kunne gi stordriftsfordeler og effektiviseringsgevinster til brukernes beste. Den samme gevinsten vil kunne oppnås ved de nye arbeids- og velferdskontorene som skal etableres i hver kommune. Kontoret skal som et minimum være brukernes kontaktsted for alle statlige tjenester og kommunens forvaltning av økonomisk sosialhjelp. Kristelig Folkeparti ser det som positivt at det utarbeides en rammeavtale mellom staten og KS. Det er viktig at rammeavtalen stimulerer til ulike samarbeidsmodeller, og at den statlige og kommunale forvaltningen kan utføre oppgaver for hverandre. Store kommuner kan f.eks. ta mer ansvar for arbeidsmarkedstiltakene for sosialhjelpsmottakerne. Brukerne skal møte et kontor som inviterer til brukermedvirkning og egenaktivitet. For brukerne er det viktig at de får en lett tilgjengelig dør å forholde seg til, og at tjenesten framstår som en felles enhetlig førstelinjetjeneste og ikke bare blir en samlokalisering. Rask avklaring av behov og tilbud om individuell plan og én person å forholde seg til er viktig for dem som har behov for koordinerte tjenester. Kristelig Folkeparti vil beholde den økonomiske sosialhjelpen som en skjønnsbasert og behovsprøvd ytelse i kommunal regi. Vi tror det er viktig å se den i sammenheng med andre kommunale tjenester, slik at brukeren får et helhetlig og individuelt tilpasset tilbud. Hensynet til de ansatte er viktig i en så stor omstillingsprosess, som berører så mange. Det er viktig å ta i bruk de ansattes kompetanse og motivere dem til aktiv medvirkning. Det er lagt opp til gode prosesser der en sikrer en felles førstelinje og fleksibel bruk av personell. Avtaler, felles lederutvikling, kompetanseutvikling, metodiske verktøy og ikke minst IKT vil bidra til dette. Arbeidet med å forebygge sykefravær og uførhet på arbeidsplassen må intensiveres. Arbeidslinjen er viktig, men for Kristelig Folkeparti er det like viktig at personer som aldri vil komme i jobb, blir tatt vare på. Vi ser fram til en gjennomgang av alle virkemidlene, og til at en ny arbeidssøkerstønad blir vurdert.
Dette er en stor og viktig sak, og det er en sak som har gått over relativt mange år. Da vi fikk St.meld. nr. 14 for 2002-2003, den såkalte SATS-meldingen, mente et flertall av oss i Stortinget at det ikke var tatt god nok sats i den sammenhengen. Det var et uferdig konsept, og meldingen ble da også avvist og sendt tilbake med beskjed fra Stortinget om at det ville ha et bedre beslutningsgrunnlag. Det må vi kunne si at vi har fått i forbindelse med den proposisjonen som vi nå behandler. Det er viktig at det blir en helhetlig behandling av disse sakene, som har så mye å si for enkeltpersoner. Brukerne må ha ett sted å henvende seg, og ikke ha den kasteballfunksjon som de har hatt i mange sammenhenger inntil nå. Regjeringen fokuserer sterkt på effektivisering og økonomisk innsparing i forbindelse med omleggingen til den såkalte NAV-ordningen. Det er for så vidt ikke uinteressant og uvesentlig, på ingen måte. Men det som må ha første prioritet og ha hovedfokus, er hensynet til enkeltmennesket. Det overordnede må være hvordan enkeltmennesket blir tatt hånd om, at man får en helhetlig behandling og kommer inn i en verdig situasjon for igjen å kunne være gagns menneske, kunne komme inn i arbeid og klare seg mest mulig selv. Jeg skal komme tilbake til dem som ikke er i stand til å komme inn i arbeid. Det er viktig at dette samarbeidet gjennom NAV-ordningen nå ser ut til å finne en løsning, og at en får et samarbeid mellom stat og kommune, at kommunene beholder ansvaret for sosialhjelpen, og at vi får til en ordning der velferd og arbeid kan samordnes, for å få en bedre situasjon for enkeltmennesket. Det er en stor og krevende reform, og den viktigste ressursen i denne reformen, både i selve omleggings- og omstillingsarbeidet og i den framtidige driften og saksbehandlingen etter denne nye ordningen, er de ansatte. Men om de ca. 16 000 ansatte skal kunne være denne viktige ressursen, trengs det altså tiltrekkelig med økonomiske ressurser for å få til en omstilling og en ordning som alle er tilfreds med, og som glir på en ordentlig måte. Da må bl.a. verktøyet være godt nok og være slik at det kan benyttes av alle i ordningen, for å få en best mulig samordnet saksbehandling. Jeg tenker da ikke minst på IKT-verktøyet. Regjeringen har sagt at dette vil koste ca. 3 milliarder kr. Det er et anslag som jeg er redd er for lavt, og i denne innstillingen ber vi da også Regjeringen om å komme tilbake og stille tilstrekkelig med ressurser til rådighet. Kompetanseutviklingen i den nye etaten er viktig. Det er også viktig at vi får kontor i alle kommuner der de ansatte kan bruke sin etats kompetanse og gjøre tjeneste tilgjengelig på et bredt felt og i samordnet sammenheng. Men den lokale kompetansen må også utvikles og utnyttes. Det er derfor Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber om at også den lokale kompetansen og kunnskapen om arbeidsliv og sysselsetting blir en sentral del av den nye arbeids- og velferdsetatens servicetilbud. Det er viktig at man kan gjøre jobbene for hverandre, selv om man kommer fra ulike etater, og at det er en fleksibel bruk av personell. Lov- og regelverket blir også viktig, og det skal man komme tilbake til. Jeg vil også henlede oppmerksomheten mot de rettigheter som de arbeidsledige skal ha. Vi ønsker en ungdomsgaranti som skal gjøres gjeldende for alle under 24 år. SV og Senterpartiet ønsker også å få utredet en ordning – vi håper det skal bli flertall for det etter hvert – med garantert minsteinntekt som et alternativ til mange av dagens trygdeordninger. Det er også viktig at de som ikke kan komme inn i yrkesaktiv posisjon, skal ha en sikkerhet for en fullverdig behandling og et opplegg som gir en trygg og verdig livssituasjon. Samtidig vil jeg også minne om at Senterpartiet og SV ber om at det blir foretatt en gjennomgang av nivået på økonomisk sosialhjelp og ulike trygdeytelser for å sikre et forsvarlig nivå på dette. Dette er viktig, ikke minst for å bekjempe fattigdommen i Norge, og i særdeleshet fattigdom blant barn. Jeg håper at vi med denne ordningen har etablert et helhetlig tilbud for dem som har problemer med sin økonomi og sin sysselsetting, slik at de kan oppleve en annen hverdag enn det som i stor grad har vært tilfellet til nå.
Det er ei kjensgjerning at mange oppfattar møtet med det offentlege hjelpeapparatet som svært tungt. Vi kjenner alle eksempel på at personar har opplevd at trygdekontoret, sosialkontoret og Aetat har samarbeidd altfor dårleg. Som borgar har dei falle mellom to stolar i ein fase av livet kor hjelp og bistand kanskje var heilt avgjerande. Mange har i tillegg følt sterk stigmatisering når dei har måtta oppsøkja f.eks. sosialkontoret. Skal samfunnet møta borgarane med oversiktlege og gode velferdstiltak, må det reformer til. Tida har vore overmoden for at det skulle bli teke grep rundt dette. Regjeringa sitt forslag om å etablera ei førstelinjeteneste for heile tenestespekteret i arbeids- og velferdsforvaltninga med eitt kontor i kvar kommune, er eit viktig og riktig skritt på vegen mot eit betre velferdssamfunn. At det blir lagt til grunn eit nært og forpliktande samarbeid mellom stat og kommune, er svært positivt, og kanskje avgjerande for kor vellukka denne reforma blir. Er det noko vi alle kjenner til, er det tilfelle der dårleg samarbeid mellom statlege og kommunale etatar har medført ei dårlegare oppfølging av den enkelte. Slik kan vi ikkje ha det! Vi veit alle at tilknyting til og meistring av arbeidslivet er avgjerande for svært mange som er i ein vanskeleg situasjon. For å gjera vegen inn i eller tilbake til arbeidslivet lettast mogleg er det heilt avgjerande med eit tettare samarbeid mellom sosialetaten, trygdeetaten og Aetat. Derfor er ei samlokalisering så viktig. For å sikra brukarmedverknad og for å synleggjera rettar og plikter for både borgar og tenesteapparat er ein aktiv og god bruk av individuell plan eit kjernepunkt. At ein slik borgarkontrakt også skal kunne knytast opp mot utbetaling av både sosialhjelp og stønad, med m.a. krav om arbeidsyting, er svært positivt. Eit neste skritt, sett med Venstre-augo, blir m.a. å fokusera ytterlegare på kva inntektssikringssystem som skal bli tilbydd dei som ikkje er knytte til lønna arbeidsliv. Dagens velferdsstat står overfor store og tunge utfordringar. Demografiske forhold understrekar at det er naudsynt å tenkja nytt når velferdsstaten skal rustast for framtida. Svakheiter ved dagens system har med all mogleg klårleik vist oss at enkeltmenneske ofte fell mellom to stolar når dei treng hjelp frå det offentlege. Ein uoversiktleg og fragmentert velferdsstat gjer det komplisert å få nødvendig hjelp og å kjenna sine rettar. Skal velferdsstaten sine løysingar kunna fungera i forhold til det enkelte individet, må individet setjast i sentrum. Samlokalisering, samordning og samanslåing av ulike velferdstenester har vist seg å vera ein premiss for å få dette til. Bruk av individuell plan og etablering av ei form for borgarkontrakt vil bli nyttige verktøy for den nye etaten i åra framover. Eit godt velferdssamfunn har ordningar som er oversiktlege, og som skapar tryggleik og verdigheit. Med Regjeringa sitt forslag har vi teke eit stort sprang i den retninga. Eg håpar at ved gjennomføringa av denne reforma blir det ikkje slik at det blir ei dør inn og mange ulike dører innanfor som brukaren må gjennom. Eg håpar at denne samordninga og samlokaliseringa, der mange ulike arbeidskulturar skal jobba saman, lykkast. Så har eg lyst til å kommentera Sosialistisk Venstreparti sitt forslag om å utgreia ei garantert minsteinntekt. Dette står faktisk i Sem-erklæringa. For Venstre har den aller viktigaste jobben vore å få til denne samordninga og samlokaliseringa av hjelpeapparatet. Det er den viktigaste jobben. Eg reknar med at når Regjeringa no jobbar fram dette, og set trykk på det, følgjer ho opp Sem-erklæringa på neste punktet, fordi ein har prioritert denne jobben først. Vi kjem ikkje til å stemma for Sosialistisk Venstreparti sitt forslag, for dette jobbar faktisk Regjeringa med. Det viktigaste er å få til dette samarbeidet og få éi dør inn. Eg håpar verkeleg at vi lykkast skikkeleg med dette. Det er faktisk veldig viktige vedtak vi gjer i Stortinget i dag. Det er vedtak i ei sak som Venstre har jobba for lenge, og vi er veldig glade for at vi har klart å få gjennomslag for dette.
Kystpartiet er enig i at det viktigste for å motvirke fattigdom er at folk har en jobb å gå til. Etterutdanning og omskolering gjennom Aetat kan fange opp noen av de arbeidsledige, men den dramatiske veksten i uføretrygden og over 100 000 arbeidsledige viser at Regjeringens politikk har vært feilslått. Kystpartiet har gjentatte ganger advart mot det man har kalt rammestyrt innsnevring i arbeidsmarkedet, for menneskelig arbeidskraft er ikke en nøytral kapitalverdi som kan omplasseres etter politikernes forgodtbefinnende. De første to årene av denne stortingsperioden var preget av at Regjeringen ville «frigi» arbeidskraft fra både offentlig og privat sektor samtidig, for å sikre arbeidskraftreserve til ennå ufødt næringsliv. Denne rammestyrte «frigivelsen» av arbeidskraften som er gjennomført ved å forverre forholdene for det norske næringslivet og være nikkedukke for EØS-regelverket, har ført til at kostnadene i syke- og uføretrygden har eksplodert, og vi har fått 45 000 flere registrerte fattige i Norge. Slik går det når Samarbeidsregjeringen forlater sin verdikonservative forankring og lever i synd med Fremskrittspartiet. En omorganisering av arbeids- og velferdsetatene endrer ikke dette faktum. Så sent som i november 2003 satt daværende statsråd Victor D. Norman i frokost-TV og forsvarte stramme offentlige budsjetter og høye renter. Da var 20 000-30 000 industriarbeidsplasser flagget ut, 20 000-30 000 yrkesvalghemmede var sagt opp. Prognosen for ledige lærere og sykepleiere var stigende. Samtidig la Regjeringen til rette for økt innvandring av billig utenlandsk arbeidskraft, salg til utlandet av norske nøkkelbedrifter og privatisering og børsnotering av fornybart verdiskapingsgrunnlag. Å selge Norge bit for bit legger grunnlaget for økende fattigdom i Norge. Det vil Kystpartiet fortsatt kjempe imot. De puslete tiltakene som har vært iverksatt for å bekjempe nasjonal fattigdom de siste to årene, er et utilstrekkelig reparasjonsarbeid i forhold til politikernes rammestyrte utfasing av arbeidsplasser, en politikk som fortsatt pågår innenfor helse, omsorg og skole. En dramatisk sideeffekt av Regjeringens politikk er at arbeidsgiverne, både i det offentlige og i det private, har sjaltet mange tusen arbeidsdyktige med funksjonshemming ut av arbeidslivet. Mange av de funksjonshemmede som møter stengte dører til arbeidslivet i dag, er høyt utdannet og svært kvalifiserte. Den politikken som har vært ført, står i sterk kontrast til de rettigheter de funksjonshemmede har fått vedtatt på Stortinget. Kystpartiet ønsker en lovfestet statlig minstesats basert på gjennomsnittlig levekostnadsindeks i bunnen for både sosialhjelps- og trygdesatsen for folk som ikke har annen inntekt. Det må også være mulig å få hjelp uten først å måtte selge alt en eier. Da Regjeringen i 2003 innførte et system med midlertidig uføretrygd der minstesatsen var under 90 000 kr, var det mange som ble tvunget til å gå fra hus og hjem. En samorganisering av de offentlige tjenestene på arbeids- og velferdsområdet må i framtiden hindre at mennesker som uforskyldt kommer i en vanskelig situasjon, fratvinges den private velferd som de har opparbeidet gjennom mange års arbeidsinnsats. Kystpartiet finner det uhørt at nyankomne innvandrere på introduksjonsprogram har fått en lovfestet høyere inntekt enn etniske norske minstepensjonister og midlertidig uføretrygdede. Det bryter med det gamle kravet: Gjør din plikt, krev din rett – i den rekkefølgen. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet foreslår en ungdomsgaranti for dem som ikke fullfører videregående skole. Jeg kan bare vise til Kystpartiets forslag i Dokument nr. 8:03 for 2001-2002 om tiltak for å hindre tidlig uføretrygding og varig utestengning fra arbeidslivet. En ny ungdomsgaranti må være mer konkret enn de ungdomsgarantiene som venstresiden til nå har presentert. Det vil Kystpartiet bidra til. Til slutt en kommentar til SV. De holder fanen høyt når de snakker om kamp mot fattigdom, men de undergraver næringslivets mulighet til å tjene penger, og de undergraver samtidig muligheten for å opprettholde en god og trygg levestandard for den jevne norske befolkning. Det er det store paradokset i SV – håpet er at det norske folk ser dette i tide før valget.
Det er svært positivt at et bredt politisk flertall i dag gir sin tilslutning til reformen for arbeids- og velferdsforvaltningen her i landet. Jeg vil benytte anledningen til å gi Stortinget og komiteen honnør for engasjement i saken over tid, og for at det også er lagt viktige momenter til det forslaget Regjeringen har kommet med. Den brede politiske tilslutningen som ligger i innstillingen, gir et solid politisk fundament for at reformen skal iverksettes og lykkes på en god måte. Jeg vil gjerne rette søkelyset mot målene med det vi nå skal gjøre. Når en helt ny arbeids- og velferdsforvaltning skal stilles til disposisjon for landets befolkning og 16 000 ansatte skal få en ny jobbhverdag, innebærer dette den kanskje største reformen på dette politikkområdet siden vi fikk folketrygden. I en så omfattende omstillingsprosess er det helt vesentlig at målene hele tiden holdes fram og er klare. Vi gjør dette fordi samfunnet trenger all tilgjengelig arbeidskraft, og fordi innbyggerne i dette landet ønsker å arbeide. For på en langt bedre måte å kunne bistå de 700 000 utenfor arbeidslivet som nå har offentlige stønader som sin viktigste inntekt, holder det ikke med dagens teigblanding og samarbeidsformer. Disse er ikke tilpasset brukernes og heller ikke samfunnets forventninger og behov. Å rive ned organisatoriske murer er etter min mening en forutsetning for å nå målet om at en større andel av befolkningen skal kunne få arbeid. Ikke minst gir det langt bedre muligheter for å intensivere innsatsen overfor mennesker med sammensatte behov, psykiske lidelser, nedsatt funksjonsevne og de som i utgangspunktet står langt unna arbeidsmarkedet. Den nye arbeids- og velferdsforvaltningen vil også gi et langt bedre grunnlag for rask avklaring og oppfølging av dem som ikke kan arbeide. Jeg får altfor mange brev fra frustrerte medmennesker som opplever seg som kasteballer mellom offentlige kontorer. For ofte møter jeg engasjerte offentlig ansatte som ønsker å bidra, men som føler at systemet gir liten frihet til å møte den enkelte ut fra den konkrete situasjon han eller hun er i. Altfor ofte får jeg høre om hvordan enkelte blir parkert på en stønad. De blir låst inne i en passiv ytelse – de kommer ikke videre i systemet mot aktivitet og arbeid. Dette vitner om en arbeids- og velferdsforvaltning som er oppsplittet og organisert på tvers av mange brukeres behov. Dette vitner om et system med for begrensede muligheter til å gi et helhetlig tilbud, der man setter inn riktig tiltak i rett tid. Og det vitner om en sektor som samlet sett hindrer mange brukeres aktive deltakelse og muligheten til å ta styring i eget liv. Det er dette som krever nye grep. Det er derfor vi nå legger til rette for at behovene til den enkelte bruker i større grad skal styre hvilke tiltak som gis, og ikke hvilke tilbud som den enkelte etat i øyeblikket har til rådighet. Dagens organisering begrenser mulighetene for å sette inn riktige tiltak til rett tid og begrenser muligheten til helhetlig innsats i forhold til brukerne. Både regjering og storting er helt tydelig på at koordinering og samordning ikke skal være brukerens utfordring, men en sak for dem som skal yte bistand. De ansattes kompetanse vil være nøkkelen til å møte brukerne på en god måte, sammen med at brukeren finner gode løsninger på veien mot arbeid. I Storbritannia lyktes man ikke helt i første omgang, fordi det ble lagt for lite vekt på kompetanseutvikling. Jeg er derfor glad for at komiteen understreker nettopp dette. Det har også vært sentralt i arbeidstakerorganisasjonenes tilbakemeldinger i forbindelse med reformen. Jeg vil legge stor vekt på at samarbeidet med organisasjonene i arbeidslivet blir et viktig grunnlag for det videre arbeid, ikke minst for å skape nødvendig trygghet for de ansatte gjennom hele prosessen. En ny arbeids- og velferdsforvaltning er et ledd i Regjeringens helhetlige strategi for et mer inkluderende samfunn og arbeidsliv. Andre viktige ledd i denne strategien er samarbeidet med partene i arbeidslivet om et mer inkluderende arbeidslivforslag om ny arbeidsmiljølovforslag om ny arbeidsmarkedslovRegjeringens tiltak mot fattigdomforslag om pensjonsreformvidereutvikling av stønader og tiltak som virkemidler i arbeids- og velferdspolitikken Dette innebærer at selv om vi nå får en omfattende organisatorisk reform av forvaltningen, er det fortsatt mange brikker som skal på plass før alle målene kan sies å være nådd. La meg avslutningsvis peke på en sentral side ved reformen som det vil være viktig å holde fast ved i den kommende gjennomføringen. Reformen tar som utgangspunkt at lokalt eierskap til løsningene er helt avgjørende for å lykkes. Den norske kommunestrukturen og ulike lokale betingelser tilsier at de konkrete løsningene må variere. Derfor legges det til rette for lokalt handlingsrom på flere områder, bl.a. ved at stat og kommune i en viss utstrekning skal kunne utføre oppgaver for hverandre, og gjennom å åpne for interkommunale løsninger. Vi har hatt et meget godt samarbeid med KS om gjennomføringen av dette. Nå er tiden for utredning over. Det er tid for gjennomføring. Som ledd i gjennomføringen av reformen vil det bli etablert en interimsorganisasjon, og Stortinget vil bli invitert til å ta stilling til forslaget om nødvendige lovendringer, slik at den formelle etableringen av en ny, felles statlig etat kan skje fra annet halvår 2006.
Det blir replikkordskifte.
Som statsråden sa, er det en stor organisasjonsendring vi står overfor – sammenslutning av to etater med ulik kompetanse, som begge skal videreføres, samtidig som det skal bygges en felleskultur. Det er ikke umiddelbart noen lett oppgave. Interimsorganisasjonen vil være avgjørende for og helt klart legge premisser for den kommende organisasjonen. Slik vi ser det, vil det derfor være helt avgjørende at de ansattes organisasjoner, både i trygdeetat og i Aetat, har en sentral plass i interimsorganisasjonen. Spørsmålet jeg gjerne vil stille statsråden, er: På hvilken måte vil statsråden sikre de ansattes organisasjoners deltakelse i interimsorganisasjonen og i den videre omstillingsprosessen?
Som jeg sa i mitt innlegg, er de ansatte og deres kompetanse nøkkelen til å lykkes med denne reformen. Derfor er samarbeidet, samspillet og medvirkningen fra de ansatte og deres organisasjoner helt avgjørende for å få dette til. Det har vi lagt vekt på underveis i arbeidet med reformen, og vi vil gjøre det i det operative og praktiske gjennomføringsarbeidet vi nå står overfor. De ansatte har i dag sin medbestemmelseskanal inn i de to statsetatene på ordinært vis. Det vil selvfølgelig være en viktig kanal. Når interimsorganisasjonen formelt er etablert, vil det også bli gjennomført medvirkning på dette felles nivået. Det vil bli inngått en omstillingsavtale mellom Arbeids- og sosialdepartementet og de ansattes organisasjoner som vil danne plattformen for en trygg og solid medvirkning underveis i prosessen.
Med utgangspunkt i slutten på helseministeren innlegg hvor kommunestrukturen kom opp, er mitt spørsmål til helseministeren: Hvordan skal man praktisk løse denne samordningen, samlokaliseringen, i kommuner der folketallet er svært lavt? Jeg har forstått det slik at her kan også interkommunalt samarbeid komme på tale. Vil det bety at man kan risikere at det også for de aller minste kommunene, som i dag har sosialkontor, kan bli samarbeid med en eller flere nabokommuner, eller vil man iallfall beholde sosialkontoret i den enkelte kommune?
Jeg antar at representanten Alvheims spørsmål rettet seg til arbeids- og sosialministeren. Jeg svarer i hvert fall i den egenskap. Det som det legges opp til i proposisjonen, er at det skal være et arbeids- og velferdskontor i hver kommune, og at et slikt arbeids- og velferdskontor skal være en innfallsport til hele det spekter av tjenester som arbeids- og velferdsforvaltningen vil ha til rådighet. Så er det i proposisjonen lagt opp til at det skal åpnes for at stat og kommune i noen tilfeller kan utføre oppgaver for hverandre i begrenset grad. Det er lagt opp til at man der man lokalt finner det som den beste løsningen, også kan basere seg på et interkommunalt samarbeid. Men uansett vil det jo være oppgaver i den kommunale sosialtjeneste som ikke i utgangspunktet inngår i en arbeids- og velferdsforvaltning, som kommunene har ansvaret for etter lov om sosiale tjenester. Den tjenesten vil kommunen måtte ha, uavhengig av et interkommunalt samarbeid om arbeids- og velferdsforvaltningen.
Først er det interessant å registrere at SV og Senterpartiet i dag fremmer forslag om å gjennomføre en viktig del i Sem-erklæringen som regjeringspartiene ønsker å stemme imot. Så til noe helt annet. En samlet komite understreker at førstelinjen i den nye arbeids- og velferdsforvaltningen må inneha en bred og sammensatt kompetanse i alle kommuner. Jeg har i det siste mottatt bekymrede meldinger fra flere som forteller at det i de to statlige etatene som nå skal slås sammen og desentraliseres, foregår en sentralisering av en del oppgaver nå like i forkant av reformen. Er statsråden kjent med dette? Og vil han sørge for at det ikke blir igangsatt eller videreført prosesser i trygdeetat eller Aetat som går på tvers av de målsettingene Stortinget i dag vedtar?
Det er et sjarmerende trekk ved debatten at SV og Senterpartiet er blitt opptatt av å gjennomføre Sem-erklæringen. Jeg må for min del bemerke til det at Regjeringens forslag om bruk av individuell plan og å knytte individuell plan til konkrete vilkår i form av en brukerkontrakt etter vår oppfatning er en lojal oppfølging av Sem-erklæringen. Vi er vel som regjeringspartier nærmere til å tolke den enn det Senterpartiet og SV er. Til spørsmålet om sentralisering av oppgaver og om det foregår en organisasjonsendring i etatene i strid med intensjoner i reformen: Det er statsråden ikke kjent med. Tvert imot er det min oppfatning at etatene i denne situasjonen, før Stortingets beslutning foreligger, har opptrådt svært lojalt i forhold til at man er i en interimsperiode hvor man ikke kan gjennomføre det som Regjeringen har foreslått, og heller ikke gjennomføre andre ting, men sørge for at etatene drives på vanlig måte. Det er det mitt absolutte inntrykk at man gjør.
Jeg kan forsikre arbeids- og sosialministeren om at jeg ikke behøver å sjarmere Regjeringen ved å tolke Sem-erklæringen for å fremme forslag i Stortinget. Det forslaget som går på garantert minsteinntekt, er et forslag som vel i stor grad har sin bakgrunn i Bondevik I, da Senterpartiet hadde sosialministeren. Men det blir litt spesielt når ett av regjeringspartiene går på talerstolen og minner om at et forslag fremmet av SV og Senterpartiet er i tråd med Sem-erklæringen. Slik sett kan ikke jeg skjønne hvorfor ikke regjeringspartiene kan stemme for dette forslaget. Det bør jo være slik at en stemmer for det en er for, og imot det en er imot. Da er det ganske klart at vi fortsatt lar invitasjonen ligge åpen for at en kan gå for det forslaget. Så en litt annen sak. Det er knyttet stor usikkerhet til de økonomiske kostnadene ved omorganiseringen. I en merknad fra flertallet i komiteen, alle unntatt regjeringspartiene, ber vi om at det også tas hensyn til kommuneøkonomien. Vil arbeids- og sosialministeren påse at det skjer?
Jeg vet ikke om vi skal videreføre debatten om Sem-erklæringen og hva den innebærer. Men bare la meg slå fast at det som står der, er at man skal arbeide med en utredning av spørsmålet om garantert minsteinntekt. Vi har i denne proposisjonen foreslått en praktisk oppfølging av dette ved at man til systemet med en individuell plan knytter konkrete vilkår og eventuelt også ytelser i form av en borgerkontrakt. Det har flertallet sluttet seg til. Det er helt avgjørende for gjennomføringen av denne reformen at vi får til et godt samspill med kommunene. Jeg vil si at samarbeidet med Kommunenes Sentralforbund om gjennomføringen har vært eksemplarisk. KS har til tross for at de i utgangspunktet hadde et annet syn, medvirket aktivt til utformingen av de løsningene vi har foreslått, og det tilsier etter mitt syn at vi også skal få til det samspillet med kommunene framover.
Som flere har vært inne på i debatten så langt, er det mange som lever av trygd, som må få økonomisk sosialhjelp i tillegg. Jeg møter ofte enkeltmennesker som føler at de skyves i et uverdig spill mellom stat og kommune. Jeg har møtt mange som i forbindelse med den reformen vi skal vedta i dag, har sagt at dette spillet der enkeltmennesker som egentlig skulle leve på trygd, blir skjøvet over på økonomisk sosialhjelp for å kunne få et akseptabelt inntektsnivå, er et spill som den reformen vi i dag vedtar, ikke kommer til å kunne rette opp i. Det er en kritikk jeg ofte møter. Og mitt spørsmål til statsråden er rett og slett: Hva er statsrådens svar på en slik kritikk?
La meg først si til det som ligger bak dette spørsmålet, og som også har vært nevnt tidligere i debatten, at antakelsen om at endringer i generelle velferdsordninger som er gjennomført i denne perioden, skulle ha ført til at flere måtte be om økonomisk sosialhjelp i tillegg til sin trygdeytelse, er det lite sannsynlig at det er noen dekning for. Foreløpige tall for utviklingen i økonomisk sosialhjelp viser at antall sosialhjelpsklienter har gått ned. Men i den grad det skulle foregå den type spill som representanten Bjarne Håkon Hanssen pekte på, mener jeg bestemt at en ordning som innebærer at brukeren kommer inn ett sted, møter ett samordnet apparat, møter et apparat som ikke bare har ansvaret for sine ordninger, men som har ansvar for å sørge for en helhet for den brukeren som kommer inn døren, vil være en ordning som er langt bedre egnet til både å avsløre og å motvirke denne type uheldige utslag, som vi begge er enige om bør unngås.
Da er replikkordskiftet over.
Jeg skal i mitt innlegg fortsette litt i det sporet jeg var inne på i min replikk til statsråden. For den omorganiseringen som vi vedtar i dag, og som Arbeiderpartiet og jeg kommer til å stemme for, har etter min og mange andres mening et klart ømt punkt, nemlig: Hvordan greier man i praksis å samordne arbeidet mellom den nye statlige etaten og den kommunale sosialtjenesten i forhold til den økonomiske sosialhjelpen som kommunene fortsatt skal ha ansvar for? Jeg er selvfølgelig helt enig i at vi går i rett retning. Vi vil få én dør, vi vil få ett felles kontor, vi vil få saksbehandlere som jobber sammen i samme miljø, som forhåpentligvis i stor grad får fullmakter fra hverandre. Vi vil få saksbehandlere som tilstreber jobbing på tvers. Men utfordringen vil være: Til tross for alt dette vil de nye arbeids- og velferdskontorene ha to eiere, det vil være to budsjetter, det vil være to systemer, og det vil være flere ulike lover. Jeg skal ikke gå inn i en debatt med statsråden her i dag om hvorvidt det har blitt flere eller færre trygdede som har behov for å supplere trygden med økonomisk sosialhjelp for å få den økonomiske hverdagen til å henge sammen. Men det er iallfall et faktum at mange trygdede er i den situasjon at trygden ikke strekker til. Og for å få den økonomiske hverdagen til å henge sammen, er man altså nødt til å oppsøke sosialkontoret for å få økonomisk sosialhjelp for å kunne leve på et akseptabelt inntektsnivå. Det hevdes, veldig klart, at dermed kommer vi i den situasjonen at det statlige ansvaret for å sikre f.eks. at uføre har et verdig inntektsnivå, for mange i praksis må oppfylles av kommunen, at man dermed kommer i en situasjon der staten kan leve med lave ytelser, fordi kommunen fungerer som statens sikkerhetsnett gjennom den økonomiske sosialhjelpen, og at dette er et hovedargument for en statliggjøring av den økonomiske sosialhjelpen. Jeg må si både for egen del og på vegne av mitt parti at vi har diskutert denne problemstillingen ganske grundig. Vi har sans for mye av det resonnementet, nemlig at man med dette systemet ikke har et enhetlig ansvar for økonomisk minstesikring. Men i Arbeiderpartiet vil vi i dag ikke fremme forslag som handler om at vi nå også skal ta det skrittet at vi skal statliggjøre den økonomiske sosialhjelpen. Og hvorfor gjør vi ikke det, når vi da samtidig sier at vi har sans for mye av kritikken mot det forslaget som fremmes? Jo, grunnen til det er at vi tror det er veldig viktig at vi nå tar ett skritt av gangen. Som mange har vært inne på i debatten, vi tar i dag et langt skritt i riktig retning. Vi skal nå gjennom dagens vedtak gjennomføre en gigantisk omorganisering av arbeids- og velferdsforvaltningen. Som flere har vært inne på, vil alle landets kommuner bli berørt. Det vil være svært krevende å få dette på plass. Jeg tror noe av det farligste vi nå kan gjøre, er å undervurdere omfanget av den reformen vi skal gjennomføre. Det er ingen selvfølge at dette prosjektet vil bli vellykket. Det er veldig mye som skal komme på plass. Flere har vært inne på det, ulike kulturer skal trekke sammen, virkemidler skal endres, på område etter område skal kompetanse bygges ut. Det er ingen selvfølge at vi lykkes, og for å forsikre oss så langt som mulig om at vi vil lykkes, er det viktig at vi nå, når vi vedtar en så stor og omfattende reform, ikke gaper for høyt. Derfor er det riktig å gå hit vi nå går, så er det riktig å stoppe der, og så er det viktig, når den nye forvaltningen kommer på plass, å få erfaring. Lov, regelverk og virkemidler skal tilpasses, vi skal evaluere, og så vil det kunne gi oss grunnlag for å gå videre, dersom vi da finner det nødvendig.
Arbeid og deltakelse i samfunnet er sjølve grunnlaget for velferd. Det å ha et arbeid å gå til gir den enkelte mulighet til å bruke sine evner og mulighet til utvikling, sjølstendighet og sosialt fellesskap. Den nye arbeids- og velferdsreformen er historisk, og for Høyre og Regjeringen er målet med reformen å få slutt på den velkjente kasteballproblematikken i offentlig forvaltning. Dagens organisering av arbeidsmarkedsetaten, trygdeetaten og sosialtjenesten bidrar til at altfor mange faller utenfor arbeidslivet. Samordningen skal bidra til å gi et mer brukervennlig tjenestetilbud til dem som i dag lever av trygd. Det skal gis et bredt tilbud om kvalifiserings- og attføringstiltak, som tilpasses den enkeltes behov. 700 000 personer i yrkesaktiv alder står i dag helt eller delvis utenfor arbeidslivet og har offentlige stønader som sin viktigste inntekt. For Høyre og Regjeringen er det viktig at satsingen i arbeids- og velferdspolitikken knyttes til et inkluderende arbeidsliv, fattigdomsbekjempelse, integrasjon av innvandrere og reaktivisering av uføretrygdede. Det er derfor med overraskelse jeg registrerer at komiteens flertall, alle partiene utenom regjeringspartiene, trekker fram følgende brukergrupper som eksempel på ikke arbeidssøkende personer: «personer med rusproblemer, mennesker med sosiale og psykiske problemer, innvandrere/flyktninger og mennesker med psykisk utviklingshemming». For regjeringspartiene vil det tvert imot være et kvalitetstegn for reformen om personer som tilhører disse gruppene, får mulighet til å bruke sine arbeidsevner i samfunnet. Vi mener at det er viktig at den enkelte som vil og kan, skal gis mulighet til arbeid. Mennesker som ikke kan tilbakeføres til arbeidslivet, skal derimot sikres økonomisk trygghet og om mulig inkluderes i annen aktivitet. Regjeringens mål om å få flere i arbeid krever en framtidsrettet næringspolitikk, et veltilpasset arbeidsmarked, velferdsordninger som fremmer aktivitet, og oppfølging som tilpasses den enkelte. For at det skal bli enklere for trygdemottakere å søke seg over i arbeid, utdannelse eller kompetansehevende tiltak, må trygdeordningene og skattesystemet vårt i størst mulig grad stimulere til arbeid. Vi i Høyre mener at både offentlige og private arbeidsgivere har et stort ansvar for å motarbeide utstøting fra arbeidslivet og legge til rette for at mennesker med nedsatt funksjonsevne lettere skal kunne få og beholde arbeid. For å kunne bistå arbeidssøkere og personer som holder på å falle ut av arbeidslivet, er det viktig at arbeidsetaten har god kontakt med arbeidsgiverne. Samtidig er det viktig å tilrettelegge for ordninger som stimulerer bedriftene til å ta inn arbeidstakere med funksjonssvikt. Et slikt samarbeid er en forutsetning for å skape et godt fungerende arbeidsmarked og et mer inkluderende arbeidsliv for flest mulig. Arbeidet med å forebygge sykefravær og uførepensjonering er krevende og viktig. Det har vært en sterk vekst i de sykdomsrelaterte stønader de seneste år, men økningen i sykefraværet stoppet opp i 2004, og har nå falt kraftig. Det er viktig at den nye arbeids- og velferdsforvaltningen videreutvikler den nære kontakten med arbeidsgiver, både for å fange opp hva som er arbeidslivets kompetansebehov, og for å utnytte bedriftene som en effektiv arena for læring og utvikling. Det etableres nå en førstelinjetjeneste for hele tjenestespekteret i arbeids- og velferdsforvaltningen. Førstelinjetjenesten skal baseres på et forpliktende samarbeid mellom stat og kommune nedfelt i lokale samarbeidsavtaler. Samordningen skal legge til rette for at flere skal kunne komme tilbake til arbeidslivet og ikke lenger føle seg sosialt utstøtt. Et arbeids- og velferdskontor i hver kommune skal ivareta og se hele mennesket. Det skal gis rask og individuelt tilpasset bistand. En samordning av etatene er et viktig grep for å få slutt på kasteballproblematikken. Færre på sosial stønad og flere i aktivt arbeid betyr også færre fattige.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Dette er ei enormt stor sak, som gjeld om lag 16 000 tilsette og 2 millionar brukarar, og som har ei økonomisk ramme på i overkant av 250 milliardar kr. Med den tilrådinga som ligg føre, og som Arbeidarpartiet har slutta seg til, er det ei viktig utfordring no å få etablert ein ny etat som har ei klar innretning mot og fokus på arbeidsmarknaden. Arbeidslinja må vere fokus nr. ein, for arbeid er sjølve fundamentet for eit kvalitativt godt liv for den enkelte. Når det gjeld økonomien, trur eg nok ein må erkjenne at det kan vere mange usikre økonomiske anslag i proposisjonen. Berre IKT-området blir svært sårbart i ei slik reform. Me har visse erfaringar for det frå tidlegare tider. No er det berre to år sidan Aetat etablerte eit nytt datasystem som hadde ei kostnadsramme på ca. 700 mill. kr. Ein får berre håpe og tru at dette ikkje var bortkasta, og at ein med enkle grep kan implementere dette systemet i den nye, store etaten. Den nye etaten vil altså bli tre gonger større enn dagens Aetat. Oppgåvene vil bli mange og omfanget enormt, og det kan bli ei stor utfordring å få til raske omstillingar. For er det noko som er heilt nødvendig i dagens arbeidsliv, er det å få til raske og smidige omstillingar. Eg fryktar at Stortinget i langt mindre grad enn i dag vil ha moglegheita til å kunne styre arbeidsmarknadspolitikken gjennom den økonomiske politikken etter at me får på plass ei ny, stor velferdsreform. Heretter vil løyvingane, slik eg ser det, gå til ei samla, stor velferdsforvalting. Eg håper at eg tek feil i mine vurderingar på dette området. Arbeidarpartiet støttar altså heilhjarta opp omkring reforma, men jobben er ikkje gjort ved å gjere vedtak i dag. Ei oppfordring til alle må vere at ein no må fokusere på å setje reforma ut i livet på ein fornuftig og god måte – der ulike kulturar skal smelte saman i eit godt arbeidsmiljø og samarbeide godt i framtida. I dette arbeidet er det viktig å jobbe nært saman med dei tilsette sine organisasjonar.
Organiseringen av det offentlige hjelpeapparatet er viktig som ledd i å bidra til at mennesker som er avhengige av hjelpetiltak for å komme ut i arbeid eller for å klare seg selv økonomisk, får den hjelpen som de er avhengige av. SV har i mange år tatt til orde for at man burde se på sosialetat, arbeidsmarkedsetat og trygdeetat som en felles offentlig etat, og har arbeidet med det som mål. Derfor er vi glade for at man tar det ene skrittet på den riktige veien ved at man i dag gjør vedtak som medfører at man slår sammen trygdeetaten og arbeidsmarkedsetaten til en felles offentlig etat. Jeg registrerte betraktningene i Bjarne Håkon Hanssens innlegg, som jeg er veldig enig i. Hvis man hadde gått videre i dag med også å gjøre sosialetaten statlig, tror også jeg det kunne ha blitt så store endringer på én gang at man kunne ha fått betydelige problemer. Samtidig er det viktig å se de velferdsytelsene som utbetales, under ett. Og det er betydelige midler vi snakker om. Sykepengeutbetalingene utgjør nå 27 milliarder kr, dagpengene ca. 10 milliarder kr og sosialhjelpen ca. 5 milliarder kr – 42 milliarder kr til sammen, sånn omtrent. Uførestønad alene utgjør omtrent det samme beløpet. Tar man da med rehabiliteringspenger og attføringspenger, snakker vi altså om offentlige ytelser i en størrelsesorden av nærmere 100 milliarder kr. Det må være tankevekkende for ethvert parti at mange av disse ytelsene er ytelser som bidrar til å holde folk ute av et arbeidsmarked, bidrar til at folk får en opplevelse av ikke å være deltakende i et samfunn der man skal skape verdier. Det er også tankevekkende i hvor liten grad vi har klart å lage systemer som bidrar til å gjøre den enkelte uavhengig av hjelp. For eksempel er det betenkelig at man i så stor grad behandler syke og de som er avhengige av sosialstønad, så forskjellig. På mange måter kan man snakke om at en del personer er havnet i en situasjon der de er sosialt uføre, men der man helt mangler hjelpeapparatet for å bringe dem ut av denne situasjonen. Jeg tenker da på attføringsapparatet. Det gjør at man paradoksalt nok ser at mange mottar ytelser som sosialhjelpsmottakere lenger enn man gjør når man er i en situasjon der man på mange måter skulle være ufør. Og det ene skulle være en korttidsytelse og det andre en langtidsytelse. Derfor er det viktig ikke bare å se på organiseringen av etatene som sådan, men også knytte det opp mot de ytelsene man i dag utbetaler, for å se hvordan man kan dreie det fra passivt mottak til aktivt tiltak. Dette kan være ett viktig skritt på veien. Men det handler både om vilje og evne til å gjøre noe med det reelle innholdet for den enkelte for at situasjonen skal bli bedre, ikke bare om hva som står på den døren man da skal gå inn gjennom for å få hjelp.
Den saken som vi nå holder på å behandle, er uhyre viktig, særlig fordi det danner grunnlaget for det samfunnet som vi nå skal sørge for blir videreutviklet, og som skal sørge for at man hjelper personer i større grad enn det som har vært tilfellet i dag, slik at man skal kunne se hele virkemiddelapparatet i sammenheng. Jeg må si at det er litt underlig å høre på denne debatten, sett i lys av det som ble sagt siste gang vi hadde en liknende sak, den såkalte SATS-meldingen, til behandling i denne sal, og hvor flertallet i Innst. S. nr. 189 for 2002-2003 hadde følgende merknad: «Flertallet viser til at det ønsker en utredning om hvordan vi kan etablere én felles etat, et velferdskontor, der hele virkemiddelapparatet til arbeidsmarkedsetaten, trygdeetaten og sosialkontoret tas i bruk i saksbehandlingen overfor den enkelte bruker av tjenesten.» Flertallet fremmet da følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen utrede ulike modeller for én felles velferdsetat bestående av dagens Aetat, trygdeetaten og sosialetaten.» Det overraskende er ikke at Regjeringen har fremmet den saken den har, for de har gitt uttrykk for sine synspunkter i denne leia hele tiden. Det overraskende er at det flertallet som ble dannet i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 14 for 2002-2003, SATS-meldingen, har splittet seg opp, og at Fremskrittspartiet nå faktisk står alene om å fremme forslag om én felles etat. Men jeg må også si at det innlegget som Bjarne Håkon Hanssen holdt her på denne talerstolen for et øyeblikk siden, kan jeg på alle måter slutte meg til, for det var nettopp en argumentasjonsrekke for hvorfor det burde vært én felles etat, og at man ikke burde ha stykket det opp. Det jeg frykter, er at vi i framtiden vil komme til å se at vi må[[Nesvik]] gå noen runder. Man kommer til å komme tilbake – det er jeg overbevist om – i forhold til at man også må integrere sosialetaten i dette, for det vi får nå, er en halvveis løsning. Selv om det er et steg i riktig retning, er vi fortsatt bare halvveis, fordi det virkemiddelapparatet som sosialetaten innehar, ikke er med. Det er da viktig å vise til det som står i proposisjonen, nemlig følgende: «Regjeringen foreslår at den obligatoriske minimumsforpliktelsen skal være samlokalisering av den statlige representasjonen i kommunen og kommunens administrative apparat for forvaltning av økonomisk sosialhjelp.» Man vil ikke lovfeste at det skal samlokaliseres, heller, for det står nemlig videre samme sted: «Regjeringen ser det ikke som hensiktsmessig å lovfeste inngåelse av samarbeidsavtaler mellom statsetaten og kommunen …» Og hvis så er tilfellet, skal det bli spennende å se hvordan dette vil bli løst i de enkelte kommunene, for det er helt åpenbart at de er lokalisert forskjellig i dag. De aller fleste sosialkontorene ligger i rådhusene. Rådhusene har kanskje sprengt kapasitet i utgangspunktet, og det skal bli spennende å se hvordan dette skal løses. Men jeg forventer at det blir løst.
Regjeringen har gjort det Stortinget har bedt om, nemlig å utrede spørsmålet om ulike løsninger, bl.a. spørsmålet om én felles etat. Den offentlige utredningen er sendt Stortinget som vedlegg til den proposisjonen som Regjeringen har lagt fram, der Regjeringen har gitt sin vurdering av utredningen, og der Regjeringens forslag er fremmet. Jeg konstaterer at et bredt flertall, også etter at debatten er gjennomført, slutter seg til det forslaget som Regjeringen har fremmet. Så har det i debatten vært rettet en del fokus mot: Hva med forholdet til den kommunale sosialtjenesten? La meg da slå fast at det i forslaget fra Regjeringen ligger en lovfesting av et felles arbeids- og velferdskontor – én felles front ut mot brukeren. Det er ikke mulig for verken kommuner eller statsetat å komme unna. Det vi ikke har foreslått å lovfeste, er en detaljert utforming av en samarbeidsavtale, fordi det mener vi kan hjemles i en intensjonsavtale mellom Regjeringen og KS, og vi har fått tilslutning til det. Men jeg er overbevist om at vi gjennom kombinasjon av lovfesting og samarbeidsavtaler vil finne fram til en god praktisk løsning, der det i hver kommune blir en innfallsport til denne viktige etaten. Og så vil det, som flere representanter har vært inne på, selvfølgelig være nødvendig å vinne erfaringer og å evaluere, men jeg er helt enig med dem som har sagt at dette er en stor reform. Den er mer enn stor nok, og den har mer enn stort nok ambisjonsnivå i forhold til de målene vi skal nå, som jo er det aller viktigste, nemlig å sikre flere i arbeid, færre på stønad, og sikre en mer helhetlig og brukervennlig løsning for befolkningen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1[[Votering, se side 2519]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Høyre og 5 minutter til hver av de øvrige grupper. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Bakgrunnen for denne innstillingen er et Dokument nr. 8-forslag fra Bjarne Håkon Hanssen om en ventetidsgaranti for barn og ungdom som er psykisk syke. Dette er en problemstilling som har vært til behandling i Stortinget ved flere anledninger. Jeg viser bl.a. til et privat forslag fra stortingsrepresentant May Hansen og et annet privat forslag fra stortingsrepresentant Åslaug Haga tidligere i denne stortingsperioden, som begge omhandlet behandlingsgaranti for unge med psykiske lidelser og rusmiddelmisbruk. Også ved behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2001-2002, Om barne- og ungdomsvernet, var behandlingsgaranti for barn og unge et tema. Ved behandlingen av denne stortingsmeldingen vedtok flertallet i Stortinget, alle partier unntatt regjeringspartiene, et forslag der Regjeringa ble bedt om å «fremme forslag om at barn og unge med tiltak fra barnevernet skal ha lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri». I forslag til endringer i pasientrettighetsloven i Ot.prp. nr. 63 for 2002-2003 gav Regjeringa uttrykk for at den ikke ønsket å endre loven slik stortingsflertallet bad om ved behandlingen av St.meld. nr. 40 om barne- og ungdomsvernet. Regjeringa begrunnet dette med at å prioritere særskilte grupper ville bryte med prioriteringsprinsippet om en individuell behovsvurdering som er nedfelt i pasientrettighetsloven og prioriteringsforskriften. Ved behandlingen av endringene i pasientrettighetsloven sluttet stortingsflertallet, alle partier unntatt SV og Senterpartiet, seg til dette. Dette er så langt hva Stortinget tidligere har ment og vedtatt i dette spørsmålet. Sosialkomiteen har også ved behandlingen av saken denne gangen delt seg i et flertall og et mindretall, som det framgår av innstillingen. Flertallet, bestående av regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, ønsker en vurdering av om innføring av en ventetidsgaranti kan være et egnet virkemiddel for å redusere ventetida for psykiatrisk behandling for barn og unge. Dette flertallet ber Regjeringa igjen å vurdere spørsmålet om ventetidsgaranti i lys av prioriteringsforskriften. En slik vurdering gjorde altså Regjeringa i forbindelse med endringene i pasientrettighetsloven, slik jeg allerede har vært inne på, og konkluderte med at det ville være i strid med denne forskriften, noe som det samme stortingsflertallet som nå ber om en ny vurdering, den gang sluttet seg til. Mindretallet, bestående av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, gir klart uttrykk for at situasjonen for barn og unge som venter i måneder og kanskje år på behandling av til dels alvorlige psykiske lidelser, er så alvorlig at det er nødvendig å innføre en egen ventetidsgaranti for behandling av både psykiske lidelser og rusmiddelmisbruk for barn og unge under 18 år. Disse partiene fremmer forslag om dette og sier også i sine merknader at ventetida ikke må gå utover fire til seks uker. Når mindretallet også inkluderer behandling av rusproblemer i sitt forslag, er det både med bakgrunn i at ventetida også for denne pasientgruppen er uakseptabelt lang, og at antallet dobbeltdiagnoser er høyt og ser ut til å være stigende. Mindretallet er klar over at en ventetidsgaranti alene ikke vil være nok for å løse den vanskelige situasjonen for barn og unge med psykiske problemer og rusproblemer, slik det også kom fram i høringene i komiteen. Mindretallet – SV og Senterpartiet – understreker derfor sterkt at det er nødvendig med en betydelig økning av ressursene og kompetansen i barne- og ungdomspsykiatrien. Disse to virkemidlene, både ventetidsgaranti og kompetanse- og ressursøkning, kan, slik mindretallet ser det, sammen bidra til en klar forbedring av den alvorlige situasjonen. Det er mye som tyder på at de fristene som i dag blir satt for behandling, mer blir bestemt ut fra kapasiteten i behandlingsapparatet enn ut fra tilstandens alvorlighet, slik pasientrettighetsloven forutsetter. Flertallet ber Regjeringa om å vurdere om kapasiteten i det psykiske helsevernet for barn og unge er tilstrekkelig. Etter mindretallets mening er det klart at den ikke er det. Flertallet viser til at målet i Opptrappingsplanen for psykisk helse er å tilby hjelp til 5 pst. av barne- og ungdomsbefolkningen, og mener at dette målet er innen rekkevidde. Fra mindretallets side vil jeg nok gi uttrykk for at det viktigste må være at de barn og unge som faktisk trenger hjelp og behandling, får det, enten det nå vil dreie seg om tre, fem, sju eller en annen prosentandel av de unge, og at behandlingskapasiteten først og fremst må dimensjoneres ut fra det reelt eksisterende behovet. Til slutt: Dersom mindretallets forslag ikke får flertall, vil SV – og, slik jeg forstår det, også Senterpartiet – subsidiært stemme for forslaget fra flertallet. Jeg tar så opp mindretallsforslaget fra SV og Senterpartiet.
Representanten Sigbjørn Molvik har tatt opp det forslaget han refererte til.
Vi nærmer oss slutten av denne stortingsperioden, og jeg har hatt gleden av i fire år å være medlem av sosialkomiteen. Det har vært interessant. Men noe av det som har gjort meg mest fortvilet, har vært at vi ikke har greid å få til et bedre opplegg for barne- og ungdomspsykiatrien, og at vi stadig opplever svikt i den. Hele det politiske miljøet har hatt ambisjoner om at vi skal gjøre ting bedre, og det er selvfølgelig ikke sånn at ingenting har skjedd i løpet av fire år. Mye bra har skjedd. Men fortsatt er det et faktum at veldig mange barn og unge som har behov for tjenester fra barne- og ungdomspsykiatrien, ikke får det. Og jeg vil tro at noe av det mest uverdige ved det norske helsevesenet er at unge med denne type utfordringer ikke får den hjelpen de trenger. For en tid tilbake hadde jeg muligheten til å være med, som en flue på veggen, ved et inntaksmøte på en barne- og ungdomspsykiatrisk avdeling ved et sykehus her i Norge. Det er en av de sterkeste opplevelsene jeg har hatt, der jeg ble stilt overfor barn og unge med svært krevende skjebner. Og jeg føler en veldig sterk forpliktelse, både på egne vegne og på vegne av Arbeiderpartiet, om at vi må få gjort noe. Men så er utfordringen vår at når vi begynner å diskutere med de samme fagfolkene hva som skal gjøres, spriker rådene i alle retninger. Man kan diskutere med dem om det er behov for sterkere juridiske virkemidler, er det behov for å forsterke ventetidsgarantien? Er det brekkstangen vi kan bruke for å få på plass det vi ønsker oss? Ja, sier mange. Men så kan man snu seg litt rundt og finne sterke faglige innvendinger mot sterkere juridiske forpliktelser fordi mange mener at det vil virke mot sin hensikt. Når vi ikke er i stand til å oppfylle den loven vi har i dag, vil det bare gjøre situasjonen enda verre å styrke det juridiske rettighetsgrunnlaget. Så vil mange si at det er mangel på økonomiske ressurser. I neste sving vil de samme fagmiljøene si at nei, det handler ikke om mangel på økonomiske ressurser, det handler om mangel på fagfolk. Men man kan ikke bevilge seg fram til barne- og ungdomspsykiatere, dem må man utdanne, og det tar tid. Så er det mange som sier at nei, det er ikke mangel på fagfolk, men det er mangel på fagfolk som bruker tiden sin rett. Det er nok fagfolk, men de bruker tiden sin på alt annet enn å behandle barn og unge med psykiske lidelser. Så er det mange som sier at ja, det er mangel på retningslinjer for best praksis, for at vi så i neste runde møter fagfolk som sier at er det ett område der det ikke er mulig å utarbeide retningslinjer for best praksis, så er det innen barne- og ungdomspsykiatrien. Og slik går tiden. Jeg opplever at det politiske miljøet blir handlingslammet. Derfor har jeg og Arbeiderpartiet fremmet et forslag om at vi må få en sak til Stortinget med en helhetlig gjennomgang av barne- og ungdomspsykiatrien. Den saken må stille opp veldig klare målsettinger. Hva slags barne- og ungdomspsykiatri er det vi ønsker oss? Hva skal vi gjøre for å nå målene? Hvordan skal vi gjøre det? Hva koster det? Hvilke rettigheter skal vi gi barn og unge med psykiske lidelser? Når skal vi få det på plass? Dersom det å etablere sterkere juridiske rettigheter er et hensiktsmessig virkemiddel, er Arbeiderpartiet klar for å gå for det. Men hvis det er slik at disse målene best kan nås ved andre virkemidler enn forsterkede juridiske virkemidler, er det selvfølgelig greit for oss. Men nå må vi få fram en sak for Stortinget der det ikke kan herske noen tvil om at Stortinget nå blir handlingsrettet, for å rydde opp i barne- og ungdomspsykiatrien, slik at vi ikke opplever at vi om fire år – når man er i ferd med å avslutte en ny stortingsperiode – har en tilsvarende debatt.
Det er positivt at stadig flere barn og unge innen psykisk helsevern får behandling. Antall barn og unge som er tatt inn til behandling, økte fra 4 428 i tredje tertial 2003 til 5 418 i tredje tertial 2004, noe som tilsvarer en økning på 22 pst. I Opptrappingsplanen for psykisk helse er målet å tilby hjelp til 5 pst. av barne- og ungdomsbefolkningen, og dette målet er klart innenfor rekkevidde. Samtidig øker antallet barn og unge som oppsøker hjelp. Ventetiden er ofte svært lang, og det er flere som venter på behandling. Jeg er enig med forslagsstilleren i at det er bekymringsfullt, fordi det påfører pasienter og pårørende unødige belastninger. Det er også grunn til å ta på alvor tilsynsrapporter som avdekker at allerede innførte pasientrettigheter ikke følges opp skikkelig. Flere henvisninger og økning i ventelistene innen psykisk helsevern for barn og unge er en utfordring, men samtidig et uttrykk for at vi er i stand til å gi flere et tilbud. Det er viktig at vi møter utfordringer med offensive virkemidler, for det å bidra til en god psykisk helse for barn og unge er den mest framtidsrettede investering man kan tenke seg. Jeg er svært glad for at helse- og omsorgsministeren i styringsopplegget for 2005 har gitt de regionale helseforetakene klar beskjed om at den prosentvise veksten innenfor psykisk helsevern skal være sterkere enn innenfor somatikken. Dette er et tydelig signal om at dette feltet skal prioriteres også innenfor fordelingen av de ordinære budsjettmidler i spesialisthelsetjenesten. Jeg har også merket meg at Regjeringen i strategiplan for barns og unges psykiske helse har satt opp et mål om å redusere ventetiden for vurderingssamtale til ti dager i løpet av opptrappingstiden. Høyres utgangspunkt i denne debatten er at vi må være åpne for å prøve ut alle tilgjengelige virkemidler for å bedre kvaliteten på det tilbudet som gis innenfor psykisk helsevern for barn og unge. Det er bakgrunnen for at vi støtter forslaget fra Bjarne Håkon Hanssen om å be Regjeringen legge fram en sak med vurdering av om en ventetidsgaranti for behandling av barn og unge som er psykisk syke, kan være et egnet virkemiddel for å redusere ventetiden. Det er imidlertid ingen grunn til å legge skjul på at det under høringene har framkommet innvendinger fra faglig hold mot innføring av en ventetidsgaranti. Både foreningen Voksne for Barn og Pasientombudskollegiet gav klart uttrykk for at innføring av en ny garanti ikke er det rette svaret på de utfordringene barne- og ungdomspsykiatrien står overfor. Begge mente at de rettighetene som allerede eksisterer i pasientrettighetsloven, er gode nok, og at utfordringen først og fremst er å sørge for at dagens rettigheter blir oppfylt. Det er også stilt spørsmål ved om en standardisert ventetidsgaranti vil ivareta hensynet til barns og unges behov for raskere hjelp enn det den standardiserte garantien oppstiller. Og videre er det grunn til å vurdere hvorvidt ventetidsgarantier for bestemte pasientgrupper kan innebære at disse vil bli prioritert framfor andre pasienter som kan ha svært alvorlige sykdomstilstander. Til tross for de innvendinger som har framkommet, er Høyre, som sagt, innstilt på å vurdere dette spørsmålet med et åpent sinn, på bakgrunn av de vurderinger Regjeringen nå skal legge fram for Stortinget. Det må uansett ikke herske noen tvil om at vi ønsker et fortsatt sterkt fokus på å skape et best mulig tilbud til barn og unge med psykiske lidelser, slik at målet i opptrappingsplanen kan nås både hva gjelder kvantitet og ikke minst kvalitet.
Barne- og ungdomspsykiatrien – og psykiatrien generelt sett – har vi diskutert et utall ganger i denne salen, både i denne perioden og i forrige periode. Det er helt åpenbart at utfordringene står i kø også innenfor dette området. Jeg vil faktisk gi honnør til helse- og omsorgsministeren i denne saken. For er det ett område han har vært tindrende klar på, så er det i hvert fall det som har med prioritering av psykiatrien å gjøre, at den biten virkelig skal settes på dagsordenen. Men fra det å være tindrende klar til det å komme fram til handling som kan hjelpe de enkelte pasientene, er det en vei å gå. Regjeringsapparatet og Stortinget må legge til grunn de virkemidlene som skal tas i bruk for å komme i mål. Og vi er ikke i mål. Vi er langt unna målet for denne gruppen. Det som var det betegnende i høringene i forbindelse med behandlingen av denne saken, var at organisasjonene til de pårørende faktisk advarte mot å innføre denne typen ventetidsgaranti. Man skal lytte til de innspillene man får fra det feltet. Vi skal ta innover oss de advarslene vi fikk knyttet til akkurat denne garantien, fordi frykten for at den i seg selv kan være en sovepute, også er reell. Disse tingene skal vi ta innover oss. Derfor er det flertallet gjør, viktig. Vi ber Regjeringen vurdere disse tingene, og vi ber den så snart som mulig legge fram en sak om ventetidsgaranti for behandling av barn og unge som er psykisk syke. Da kan vi få diskutert alle sider ved denne saken, i stedet for at vi i dag fatter et vedtak om en ventetidsgaranti uten innhold. Det er innholdet i dette, hva vi skal legge i det, og hva vi ønsker å få ut i den andre enden, som er det aller vesentligste for å få disse tingene på plass. Jeg tror det er viktig at vi får den hele og brede gjennomgangen. Jeg håper at vi iallfall i den neste stortingsperioden, og så raskt som mulig i den, får på plass et så godt tilbud innenfor barne- og ungdomspsykiatrien at vi kan si: Nå er vi på rett vei. Nå er vi i ferd med å kunne løse en del av de store problemene som er, og så får vi gå videre og se på hvordan vi skal komme endelig i mål.
Dagens ventetider i barne- og ungdomspsykiatrien er svært lange. Dette er vi i Kristeleg Folkeparti bekymra for, slik andre talarar har vore det i denne debatten. Sjølv om det er fleire barn og unge som får behandling no enn nokon gong tidlegare, aukar talet på barn og unge som søkjer behandling, noko som i neste omgang også påverkar ventetidene. Dagens situasjon, med ei gjennomsnittleg ventetid på om lag 70 dagar, er ikkje haldbar. Barn og unge må sleppe å stå i kø i månadsvis for den behandlinga dei har behov for. Det resulterer berre i lengre ventetider, som gir ekstra belastingar for den enkelte og for dei pårørande. Situasjonen i psykiatrien har vorte diskutert gong på gong i denne salen, seinast den 14. april, då også denne problemstillinga vart drøft. Opptrappingsplanen legg til grunn at 5 pst. av barne- og ungdomskulla skal få hjelp. Dette er eit mål som eg no trur ein vil nå. Strategiplanen til Regjeringa legg opp til at ingen skal ha meir enn ti dagars ventetid for vurderingssamtale i barne- og ungdomspsykiatrien. Det er også lagt til grunn at ventetidene for poliklinisk behandling skal reduserast med minst 20 pst. i inneverande år. Det er såleis mange positive trekk. Dagens regjering har lyfta dette feltet, og i utgreiinga frå helse- og omsorgsministeren den 11. april vart fleire verkemiddel fremja og understreka. Det er dessverre likevel ei kjensgjerning at det er langt att før barn og unge får den hjelpa som dei treng. Pasientrettslova krev at det skal fastsetjast ein frist for når ein pasient seinast skal få nødvendig helsehjelp. Dette skal gjerast med bakgrunn i ei individuell og medisinsk vurdering. Det som kanskje er den sterkaste bremsa for reell gjennomføring av den individuelle planen i dag, er at fagmiljøa ikkje følgjer opp dei rettane som alt eksisterer. Derfor er vi frå Kristeleg Folkepartis side opptekne av at ein må rydde opp i haldningane i fagmiljøa samt utvide kapasiteten i behandlingsapparatet og i samspelet mellom nivåa. Det er bekymringsfullt når pasientombod Petter Holm i høyringa i komiteen påpeika at det er svært mange pasientar som ikkje får utarbeidd ein individuell plan, slik som ein har krav på, og at dei dermed får lite koordinerte tenester. Det er uakseptabelt at pasientar ikkje får innfridd sine lovfesta pasientrettar. Det er heilt avgjerande at fagmiljøa tek innover seg dei krava som det politiske miljøet set. Representanten Bjarne Håkon Hanssen gjekk gjennom og skildra ein del av dei dilemma ein står overfor ved val av verkemiddel i psykiatrien. Eg ser ikkje nokon grunn til å dvele meir ved dette, men det er slik med dette forslaget, som med det andre, at det alltid vil vere nokon som er for, og nokon som vil vere imot. Kristeleg Folkeparti er villig til å snu på alle steinar for å redusere ventetidene for barn og unge i psykiatrien. Dette er grunnen til at vi også stør forslaget frå representanten Hanssen i Dokument nr. 8:68 om standardiserte ventetidsgarantiar dersom det viser seg at det er eit eigna verkemiddel for å få redusert ventetidene. For Kristeleg Folkeparti er det viktig at dette også blir sett i samanheng med prioriteringsforskrifta og i lys av dei eksisterande juridiske rettane. Det viktige for Kristeleg Folkeparti er at ventetidene blir reduserte. Så får ein etterpå sjå på kva for verkemiddel som er dei rette til kvar tid. Det viktige er at barn og unge slepp å stå i kø i lang tid, noko som berre vil gi dei ekstra, alvorlege belastingar.
Sakens ordfører, Sigbjørn Molvik, redegjorde grundig for både flertalls- og mindretallskonstellasjoner i innstillingen. Derfor skal jeg ikke gå så grundig gjennom det, men bare vise til at Senterpartiet og SV utgjør mindretallet her. Vi mener at det bør være en sterkere fokusering på dette problemet enn hva flertallet legger opp til. Flertallet vurderer også en garanti, men det skal ta lengre tid og vurderes nok en gang. Det har vi ikke tid til nå hvis dette skal komme mer på plass enn hva det har vært og er. Vi er enige med forslagsstilleren, Bjarne Håkon Hanssen, i at det må rettes et sterkere søkelys mot dette, og at det må være en større vilje til prioritering om man skal rette opp det som er situasjonen. I opptrappingsplanen for psykisk helse er det en målsetting å tilby hjelp til 5 pst. av barne- og ungdomsbefolkningen. Det som vi ser, er at disse gamle måltallene ikke er gode nok. Det må inn andre og mer ambisiøse mål hvis man skal kunne komme i møte de problemene som oppstår her. Lang ventetid, frustrasjon og dermed utvikling av sykdomsbildet gjør at det blir enda dyrere og vanskeligere å ta tak i disse tingene, når det har gått så lang tid, med de følger at dette er uverdig både for den enkelte pasient og for deres nærmeste. Når vi i denne innstillingen også fremmer forslag om at det skal være en ventetidsgaranti for behandling av psykiske lidelser og rusmiddelmisbruk for barn og unge under 18 år, er det ut fra at en har den samme situasjonen innenfor rusomsorgen med veldig lange ventetider, og at det også er slik at rusmiddelmisbruk og psykisk helse ofte har en sammenheng. Disse såkalte dobbeltdiagnosene er noe av det en bør ta tak i veldig raskt. Det skjer ikke i dag. Vi er klar over at i høringsrunden om denne saken sa de som var med der, både organisasjonen Voksne for Barn og pasientombudskollegiet, at en garanti ikke er nok. Det er vi enig i. Det er ikke nok å sette opp bare en garanti som øker forventningene, og i neste omgang øker frustrasjonene fordi man ikke klarer å innfri forventningene. Da er det viktig at man har hovedfokus på hva som ligger i en bevisst opptrapping når det gjelder psykiatri, psykisk helse og rusomsorg. Helseministeren har i den senere tid vært prisverdig klar på det, for så vidt, men vi har jo til nå ikke lyktes i den opptrappingsplanen for psykisk helse som har vært gjeldende i mange år. Det er et spørsmål om ressurser. Men som representanten Bjarne Håkon Hanssen var inne på, kommer det ulike signaler fra fagmiljøet og også fra brukermiljøet om hvordan disse ressursene brukes og er behøvelige. Jeg tror det uomstridt er slik at det trengs større ressurser, og det har Senterpartiet lagt vekt på i budsjettbehandlingene de senere årene. Både i forbindelse med spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten har vi prøvd å prioritere mer til psykiatrien generelt, og spesielt til barne- og ungdomspsykiatrien. Det er for øvrig i innstillingen vist til bare hva Sosialistisk Venstreparti i flere sammenhenger har gjort der. Det skulle vel egentlig ha stått «disse partier», for at innstillingen skulle være korrekt. Penger er én ting, men så er det da spørsmål om de faglige ressursene er gode nok. Det kan en sette noen spørsmålstegn ved. Helseministeren tok opp dette i forhold til ledelse, struktur og samhandling. Jeg tror det er veldig viktig at vi får til en bedre utnyttelse av ressursene, og at det kommer retningslinjer og planer som klart setter på plass en del av de prioriteringene som vi på Stortinget mener er nødvendige, og som også hverdagen viser er helt nødvendige. I den sammenheng synes jeg at signalene fra helseministeren har vært gode i den senere tid. Det er viktig at han påser at retningslinjene er klare og entydige, og at ledelsen er klar og entydig. I siste omgang er det helse- og omsorgsministeren som utgjør den ledelsen.
Det fremgår av innstillingen at det er full enighet i komiteen om det enkle faktum at det er lang ventetid for behandling av barn og unge med psykiske problemer, og jeg har ingen problemer med å slutte meg til uttrykk som at det er en altfor lang ventetid. Det har jeg også gitt uttrykk for, både i den debatten vi hadde i forbindelse med redegjørelsen i Stortinget, og også i debatten i forbindelse med statsbudsjettet for inneværende år. Hovedtiltaket for å redusere denne ventetiden for behandling er først og fremst den generelle satsingen vi gjør gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse. Parallelt med at vi har hatt den opptrappingsplanen, har vi en situasjon der antall barn og unge som får behandling i det psykiske helsevernet, har økt dramatisk, med hele 60 pst. i en femårsperiode fra 1998 til 2003. Det vil selvfølgelig bli oppdaterte tall for dette i budsjettet som kommer til høsten. Økningen refererer seg dels til økte ressurser og dels til økt produktivitet i tjenesten. Rapporteringen for 2003 viser at de regionale helseforetakene dette året gav en klar prioritet til barn og unge. I henhold til vurdering gjort av SINTEF ligger målet om 5 pst. dekning på landsbasis i 2008 innen rekkevidde. Men som det er påpekt av noen av talerne her, var det måltall vi satte den gangen, i 1997. Det er klart at her er det snakk om bevegelige mål, avhengig av hva som skjer. Det har bl.a. ført til at man i Helse Øst har foretatt en korrigering av dette måltallet på 5 pst. De har for Helse Østs del sagt at det bør være 5,5 pst., slik at de skal være bedre i stand til å håndtere tilleggsutfordringer i hovedstadsområdet. For barn og unge består bruken av spesialisthelsetjenester innen psykisk helsevern i all hovedsak av polikliniske tiltak. 95 pst. av pasientene får polikliniske tiltak, mens det er bare 5 pst. som blir innlagt. Den polikliniske kapasiteten har i perioden 1998 til 2003 økt med over 400 fagårsverk, og på nasjonalt nivå får nå 3,1 pst. av dem som er under 18 år, et behandlingstilbud. Måltallet er altså 5 pst. Flere behandlingsårsverk har gitt økt tilgjengelighet til tjenesten. Økningen i antall tiltak pr. fagårsverk har derimot ikke hatt en tilsvarende effekt. Den har først og fremst ført til at hver pasient i gjennomsnitt har fått flere tiltak. Vi ligger an til å nå viktige mål i opptrappingsplanen, i tråd med det som var Stortingets intensjoner. Årsaken til at dette foreløpig ikke har gitt seg klare utslag i redusert ventetid, er at antall henvisninger har økt nesten like kraftig som økningen i kapasiteten. Vi må imidlertid kunne anta at dette vil gi effekt etter hvert, og at en gradvis vil nå målet om 5 pst. Ved oppstart av opptrappingsplanen antok vi at det var et kraftig underforbruk av tjenester til barn og unge. Det er grunn til å anta at den økte etterspørselen etter tjenester er et uttrykk for at vi er i ferd med å få bukt med dette underforbruket. Selv om økt etterspørsel etter tjenester isolert sett kan sies å være positivt, så er problemet, som komiteen anfører, at ventetiden fortsatt er for lang. Den viktigste begrensende faktoren for en rask nedkorting av ventetiden er neppe økte ressurser, men først og fremst tilgangen på kvalifisert personell, spesielt spesialister innen psykiatri og psykologi. Det er også en positiv utvikling her, men vi må erkjenne at utdanningen av spesialister tar tid. Tilsynsrapporter avdekker manglende ivaretakelse av allerede innførte pasientrettigheter. Jeg har merket meg at Helse- og sosialombudet i Oslo og organisasjonen Voksne for Barn har gitt uttrykk for at dette er et sentralt problem også for barn og unge som har psykiske lidelser. Jeg har derfor gitt klare påpekninger til helseforetaket om det helt selvfølgelige, nemlig at norsk lov skal respekteres også på dette området. På bakgrunn av dette er det imidlertid også grunn til å vurdere nærmere om nye juridiske garantier er et hensiktsmessig virkemiddel for å redusere ventetiden. Jeg understreker at jeg er enig i komiteens vurdering av behovet for raskere hjelp til barn og unge. Jeg har her nevnt noen faktorer som er av betydning for å kunne korte ned på ventetiden. Hvorvidt det er det rette at man innfører nye juridiske virkemidler for raskere å oppnå kortere ventetid, er etter mitt skjønn også litt avhengig av når man gjør det. Når man får en kapasitet som er tilstrekkelig til å kunne håndtere dette løpende, er det kanskje mer egnet. På den annen side vet vi at det har effekt på slike store organisasjoner at man legger et press. Om vi gjør det via eierstyring eller via juridiske virkemidler, får man se på. Dette får vi komme tilbake til, men utredningen skal vi iverksette.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Av alle selsomme Dokument nr. 8-forslag jeg har sett på i løpet av de siste åtte årene, er kanskje dette det mest selsomme. Hvis man barberer bort all retorikk, er det forslaget som representanten Bjarne Håkon Hanssen her får gjennomslag for, at Stortinget ber Regjeringen om kanskje å innføre en ventetidsgaranti for barn og unge. Hvis jeg var statsråd, ville jeg ha vært rørt til tårer over et slikt forslag. Tenk å kunne legge seg om kvelden og vite at man har en opposisjon i Stortinget som sier: Kan dere være så snille å vurdere om dere kanskje vil gjøre dette? Men hvis dere finner ut at det ikke er lurt, skal vi selvsagt akseptere det! Det bør ikke overraske noen at Regjeringen i fellesskap slutter opp om det. Jeg har registrert at Bjarne Håkon Hanssen har en retorikk som går ut på at man satser for lite på psykiatrien. Han hadde også en kronikk i VG den 14. desember 2004. Jeg tenkte at jeg med bakgrunn i den kronikken virkelig skulle se på hva Arbeiderpartiet selv har gjort for psykiatrien. Det var interessant: Bjarne Håkon Hanssen hevder at Regjeringen bevilger for lite penger til psykiatrien, samtidig som han unnslår å gjøre oppmerksom på at Arbeiderpartiet i seks – jeg gjentar, seks – av de siste sju årene ikke har foreslått mer til psykiatrien enn Regjeringen. I ett av årene foreslo de til og med mindre. Ved de to anledningene Arbeiderpartiet inngikk forlik med regjeringen om statsbudsjettet – i 2000 og i 2004 – innebar forlikene ikke én krone mer til psykiatrien. Den prioriteringen Bjarne Håkon Hanssen etterlyser, har hans eget parti altså aldri selv foreslått. Fraværet av engasjement synliggjøres helt fram til dags dato. Under Stortingets behandling av helsebudsjettet for 2005 valgte Arbeiderpartiet å ikke fremme noe alternativt forslag til Regjeringens. Partiet tok i statsbudsjettet for 2005 ikke initiativ – intet initiativ – til å øke bevilgningene til psykiatrien. Det budsjettforslaget som regjeringen Bondevik la fram i 2003, ble med rette kritisert av en rekke faginstanser, inkludert Rådet for psykisk helse, for ikke å følge opp opptrappingsplanen for psykisk helsevern som forutsatt da planen ble vedtatt. På tross av dette foreslo ikke Arbeiderpartiet i budsjettforliket med regjeringen Bondevik høsten 2003 én eneste krone mer til psykiatrien enn det Regjeringen selv opprinnelig hadde lagt fram i sitt budsjettforslag. Arbeiderpartiet hadde gjennom regjeringen Stoltenberg selv ansvaret for forslag til statsbudsjett for 2001. SV ønsket å prioritere psykiatrien med 100 mill. kr mer enn det Arbeiderpartiet la opp til det året. Gjennom budsjettforliket med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet ble det presset igjennom en økning på 70 mill. kr – etter at Arbeiderpartiet hadde foreslått mindre. Jeg må si at når man prøver å framstille det som om det er en vilje hos Arbeiderpartiet til økt satsing, er det noe symbolsk i hele forslaget, for forslaget forplikter jo ikke på noen som helst måte. Derfor er det synd at Arbeiderpartiet – på tross av at det gjentatte ganger har vært fremmet forslag om en ventetidsgaranti – gjennomfører sine resonnementer her og stemmer mot det. Det er det som er realitetene.
Det kunne vært veldig fristende å gå inn i den type debatt som våre gode venner i SV legger opp til her, men jeg skal unngå å gjøre det. En må jo bruke vettet, den som har det. Det som er poenget med det forslaget som er fremmet her, er at målet må være klart, nemlig at ventetiden innenfor barne- og ungdomspsykiatrien skal ned. Så sier vi at det er uklarhet om hva slags virkemidler som skal brukes for å nå det målet. Det kan være at en sterkere juridisk forpliktelse er veien fram. Hvis det er konklusjonen, er vi villige til å benytte det. Men det kan også være at veien fram til dette målet er å bruke andre virkemidler innen lovverket. Målet er det viktigste, ikke virkemiddelet. Derfor ber vi Regjeringen nå sørge for å få fram en sak der veien fram til målet klargjøres. Hvis vi mener at det nødvendige virkemiddelet er jussen, vil vi bruke det. Hvis det nødvendige virkemiddelet ikke er jussen, men andre virkemidler, må vi bruke dem. Jeg føler meg ganske trygg på at hvis vi via en slik sak får et godt grunnlag for en behandling, vil vi nå målet. Jeg er veldig klar over at det ofte ikke er det viktigste for SV, men det er det viktigste for Arbeiderpartiet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 2520]] Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 3, 4 og 5 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter hver, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I VG på lørdag kunne vi lese om nye tall fra Statistisk sentralbyrå som viser at 8 pst. av Norges befolkning er innvandrere. Det bekrefter at Norge er, og kommer til å være, mer mangfoldig og mer flerkulturelt i framtiden. Innvandrerne kommer fra hele 200 ulike land, fra alle verdensdeler. Det har tilført alle oss som bor her, mye positivt. Det har tilført oss nye, spennende butikker, restauranter med andre matkulturer og tradisjoner og ikke minst nødvendig arbeidskraft på mange områder. For noen år tilbake var det noen av oss som kjørte rundt med et klistremerke hvor det stod at uten jentene stopper Norge. Det gjelder fortsatt. Men jeg mener at vi kan føye til at uten innvandrerne stopper også Norge. Det norske samfunnet bygger på respekt for menneskerettigheter og demokratiske prinsipper. Dette er helt grunnleggende verdier og premisser for all politikk. Alle som bor i Norge, uavhengig av hva slags bakgrunn de har, skal ha like rettigheter, plikter og muligheter i alle deler av samfunnet til å bruke sine ressurser. I praksis betyr det at ulike individer og ulike grupper trenger ulike tiltak og rammebetingelser for å kunne kreve sine rettigheter og overholde sine plikter fullt ut. Det er her politikken og de politiske forskjellene kommer til syne. Det er det innstillingen til St.meld. nr. 49 for 2003-2004 om mangfold gjennom inkludering og deltakelse handler om: Gjør din plikt, krev din rett. Regjeringens stortingsmelding beskriver og drøfter de grunnleggende utfordringene Norge står overfor i et flerkulturelt samfunn. Det er positivt at Regjeringen legger fram en melding slik at vi får anledning til å drøfte integrering i et helhetsperspektiv. Men alle partiene, med unntak av regjeringspartiene, mener at meldingen i for stor grad er en oppsummering av allerede iverksatte tiltak, samtidig som den er for lite forpliktende og for lite konkret om valg av virkemidler overfor de framtidige utfordringer som skisseres i meldingen. Med andre ord: Det problematiske er ikke hva som står i meldingen, men hva som ikke står i St.meld. nr. 49. Det er umulig for meg som saksordfører å gå igjennom hele innstillingen og alle forslagene. Det er for omfattende, og det er for mange forslag. De enkelte partiene vil selvsagt ta opp sine egne forslag. Spesielt peker Fremskrittspartiet seg ut med sine 29 forslag, foruten de forslagene de er sammen med andre partier om. Derfor velger jeg ut noen områder som jeg mener det er viktig å fokusere på. Arbeiderpartiet mener at en vellykket integrerings- og inkluderingspolitikk er viktig for landet og for framtiden til alle menneskene som bor her. Likeverd, solidaritet og rettferdighet og en god fordeling skal være bærebjelken i denne politikken. Likestilling mellom kjønnene og prinsippet om ikke-diskriminering er en viktig del av vårt verdigrunnlag. Dette verdigrunnlaget er en helt nødvendig forutsetning for et likeverdig samfunn og for å kunne lykkes i arbeidet med å ivareta interessene til minoritetene. Derfor mener vi det er riktig å motarbeide religiøs fanatisme, kjønnslemlestelse, tvangsekteskap og antidemokratiske organisasjoner i Norge. Vi mener at solidaritet forutsetter at vi tar ansvar og bryr oss om og med hverandre uansett etnisk bakgrunn. Likeledes mener hele komiteen at vi ikke må la være å ta opp problematiske sider, som kjønnsdiskriminerende holdninger, av frykt for å stemple hele grupper. For det vi da gjør, er å vise unnfallenhet og ansvarsfraskrivelse når det gjelder enkeltindivider som lider urett og opplever diskriminering. Kjønnslemlestelse er en slik sak. Tvangsekteskap er en annen. Kjønnslemlestelse er forbudt ved lov i Norge. Likevel vet vi at det skjer. Dette er en alvorlig kriminell handling overfor jenter, uansett hva tradisjonen eller kulturen sier om det. Derfor ber et flertall, bestående av alle partiene minus regjeringspartiene, Regjeringen utrede innføring av klinisk observasjon av alle barns kjønnsorganer ved dagens helsekontroller, samt utrede omfanget av slike kontroller, og om de skal være obligatoriske. Dette flertallet er ikke bare opptatt av å avdekke skader, men også av å forebygge at kjønnslemlestelse skjer. I dag sjekkes bl.a. testiklene hos gutter. Det burde ikke være noen umulighet eller være så svært annerledes om dagens helsekontroller også hadde rutiner for også å sjekke jentene. Vi snakker her ikke om en gynekologisk undersøkelse, men om en klinisk observasjon. Flertallet tror at dette vil ha en forebyggende effekt og kan hjelpe flere fra å bli omskåret. Arbeiderpartiet mener det er viktig at religiøse ledere mestrer norsk og har kunnskaper om norske samfunnsforhold. Vi vil derfor etablere et obligatorisk språk- og samfunnskurs for religiøse ledere som skal ha sitt virke i Norge. Det skal være et krav for å få arbeidstillatelse at man forplikter seg til å gjennomføre et slikt introduksjonsprogram. Vi viser til Dokument nr. 8-forslaget fra Arbeiderpartiet. Det får vi ikke flertall for. Det er synd. Det er en forutsetning å mestre norsk for å skape seg en framtid i Norge. Alle barn født og oppvokst i Norge, bør kunne snakke norsk før de starter på skolen. Barn med minoritetsspråklig bakgrunn er sterkt underrepresentert i barnehagene, og de tilbringer kortere tid der. Billige barnehageplasser vil være et virkemiddel for å rekruttere flere minoritetsspråklige barn. Kontantstøtten stimulerer til det motsatte og forhindrer tidlig språkutvikling, en språkutvikling som er veldig viktig for barnet. Arbeiderpartiet og SV vil etablere tilbud om gratis kjernetid i barnehagene for 4- og 5-åringer i områder med mange innvandrerbarn, og fremmer forslag om det. Gratis kjernetid i barnehagen må være et tilbud som inkluderer alle barn som bor i området, ikke bare minoritetsbarn. For det er i samtaler og lek med andre barn at de lærer norsk. I gjennomsnitt fullfører seks av ti elever med innvandrerbakgrunn videregående opplæring etter fem år. Det er et lavt tall. Ulovlig skolefravær forekommer, og det er ikke til barns beste. Hele komiteen er enig i at det må være en balanse mellom foreldrenes valgfrihet og barnas framtidsmuligheter. Komiteen mener at dagens rett til utdanning her i landet må følges av en plikt til å gi barna den opplæringen de har krav på. Derfor er det viktig at barna ikke tilbringer hele eller store deler av sin oppvekst i foreldrenes opprinnelige hjemland, dersom de skal leve sitt voksne liv i Norge. Komiteen mener at barnetrygden må stoppes ved ulovlig langtidsfravær, og at politianmeldelse skal brukes aktivt ved uteblivelse fra undervisningen, og fremmer forslag om det. Av hensyn til barna og av integrasjonsmessige årsaker som er kjente, er det til det beste for barnet at det kommer til landet så tidlig som mulig, og tilbringer store deler av sin oppvekst her. Introduksjonsprogrammet, som nå er obligatorisk for noen, har fått virke i en tid, med flere prøveprosjekter siden 1998. Fafo har nå kommet med en rapport som viser at de som har gjennomført introduksjonsprogrammet, har klart seg bedre og i større grad kommer i fast arbeid. Det er bra, og det var hensikten. Men store grupper faller fortsatt utenfor ordningen. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at Regjeringens vedtak om å redusere personkretsen for dem som skal ha rett til introduksjonsprogram, er svært uheldig. Mange kommuner fatter nå vedtak der de sier nei til å ta imot enslige asylsøkere med rett til familiegjenforening. Det er det ikke vanskelig å forstå. Kostnadene til kommunene blir store. Og med den dårlige kommuneøkonomien som er i dag, vil dette gå på bekostning av andre oppgaver som kommunene anser som like viktige. Vi ber derfor Regjeringen fremme forslag om utvidelse av personkretsen. Vi vil også gjeninnføre norskopplæring i asylmottak for alle, unntatt for grunnløse asylsøkere. Arbeid er både et mål og et middel. Gjennom arbeid bidrar man aktivt til samfunnet, samtidig som arbeid fører til inkludering i fellesskapet. Arbeidsledigheten blant innvandrere er større enn i befolkningen ellers. For mange innvandrere er det diskrimineringstendenser på arbeidsmarkedet som er hovedproblemet. Mange opplever at de ikke får jobb, til tross for at de tilfredsstiller de kompetansekrav som stilles. Dette er sløsing med verdifulle ressurser. I samarbeid med det offentlige må partene i arbeidslivet etablere fadderordninger og utplasseringer på arbeidsplasser. Vi må samarbeide med næringslivet for å finne gode løsninger som gir effekt og arbeid til de arbeidsledige. Vi mener også at vi må effektivisere godkjenningsprosedyrer for utdanning tatt i utlandet, og mener at flere innvandrere bør få mulighet til realkompetanse. Til slutt: Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at den største utfordringen for å lykkes i integreringspolitikken er at innvandrere som gruppe løftes opp på alle plan: sosialt, politisk, økonomisk og kulturelt. Det norske samfunnet er i ferd med å få en klassedeling på etnisk grunnlag. Det er alvorlig. Store deler av innvandrerbefolkningen deltar ikke i det politiske systemet. De har arbeid innen lavtlønnsyrker eller står utenfor arbeidsmarkedet. Utfordringene vi står overfor, er omfattende. Vi mener at for at alle skal lykkes, forutsettes det en mer aktiv fordelings- og utdanningspolitikk enn det den sittende regjering fører. Så vil jeg ta opp alle de forslagene som Arbeiderpartiet står bak eller er medforslagsstiller til, samt forslag nr. 43, som er utdelt i salen.
Representanten Signe Øye har tatt opp de forslagene hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
I Dokument nr. 8:27 for 2004-2005 foreslår Arbeiderpartiet et introduksjonsprogram for utlendinger som har arbeid i Norge som religiøse forkynnere. Arbeiderpartiet ønsker at plikten til opplæring av religiøse ledere også skal gjelde nordiske borgere og personer med EØS/EFTA-tillatelser. Dette forekommer meg noe underlig. Kan Arbeiderpartiet fortelle hvordan partiet vil håndtere dette ut fra EØS-avtalen og prinsippet om de fire friheter?
Vårt Dokument nr. 8-forslag om å be Regjeringen se på om man kan lage et felles nordisk program for religiøse forkynnere i Norge og i de andre nordiske landene, er fordi dette gjelder et smalt felt, og vi tror at et samarbeid med andre nordiske land kan være en vei å gå som kanskje kan gjøre det mer interessant. Det ville også kunne være en mye bedre måte å løse det på enn at man lager slike programmer spesielt for Norge.
Det er en ting jeg er helt enig med saksordfører i, og det er det saksordfører påpekte da hun sa at det var like viktig det som faktisk ikke står i meldingen. Da kan mitt første spørsmål til saksordfører og Arbeiderpartiet være: Hva er det som ikke står i meldingen, som Arbeiderpartiet føler de har fått inn i innstillingen i etterkant? Jeg ser ikke at Arbeiderpartiet på noen måte har vært noen pådriver. Mitt andre spørsmål er til Arbeiderpartiets og representanten Øyes påstander om at det er en omfattende diskriminering i norsk arbeidsliv. Jeg benekter ikke at det finnes diskriminering. Det gjelder etniske nordmenn – unge, gamle, funksjonshemmede – og sannsynligvis også noen innvandrere. Men det jeg vil utfordre representanten Øye i forhold til, er: Hvor finnes det dokumentasjon på at det er en omfattende diskriminering av innvandrere i det norske arbeidsliv?
Hva er det som ikke står i meldingen som står i innstillingen? Jo, jeg vil påstå at det er veldig mye som står i innstillingen i form av konkrete forslag som gjelder de utfordringene som det står om i meldingen, og som det ikke er sagt noe om løsningen på. Det er mange forslag som Arbeiderpartiet er med på der, og som vi også nå får flertall for, også sammen med Fremskrittspartiet. At innstillingen ikke går mye lenger enn meldingen, er jeg derfor helt uenig i. Når det gjelder om det finnes beviser på at det er omfattende diskriminering i det norske arbeidsliv, er det i hvert fall kjent at veldig mange ikke blir kalt inn til intervju, selv om vi ikke har hatt undersøkelser av det direkte. Vi vet også at folk har skiftet navn, og at de da har kommet i betraktning.
I forbindelse med behandlingen av saken om morsmålsopplæring og tospråklig fagopplæring stod Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet sammen mot Regjeringens forslag til innstramminger av retten til nettopp morsmålsopplæring og tospråklig fagopplæring. Grunnen til det var at internasjonale undersøkelser, bl.a. av Thomas og Collier, viste at den beste måten å sikre både funksjonsdyktighet, i denne sammenheng på norsk, og funksjonell tospråklighet på er gjennom å gi morsmålsopplæring minst fram til sjuende klassetrinn. Det er en forutsetning, eller i hvert fall et godt hjelpemiddel, for å lære seg bedre norsk. I tillegg er det en rett vi mener folk burde ha, samt at det vil gjøre at de som funksjonelt tospråklige vil bli en god ressurs for samfunnet. Når vi har tatt dette opp nå, har ikke Arbeiderpartiet blitt med på merknadene. Har Arbeiderpartiet snudd i synet på morsmålsopplæring og tospråklig fagopplæring?
Som representanten Holmås kjenner til, har komiteen nettopp vært i Canada. Der var også spørsmålet om morsmålsopplæring framme, og vi ble kjent med at det ikke ble gitt morsmålsopplæring som et hjelpemiddel for å lære engelsk. Når Arbeiderpartiet har valgt ikke å være med på de merknadene, er det fordi vi ikke har villet prioritere det i denne runden. Om vi har snudd eller ikke, får vi komme tilbake til når vi får en aktuell sak der dette spørsmålet kommer opp.
Replikkordskiftet er omme.
Mange begreper brukes innenfor det innvandringspolitiske området, og jeg skal innrømme at det noen ganger kan virke litt forvirrende. I St.meld. nr. 49, også kalt mangfoldsmeldingen, er det viktig å merke seg at meldingen ikke fokuserer på ulike introduksjons- og integreringstiltak for nye innvandrere. Perspektivet i meldingen er utvidet. Dagens samfunnsendringer har følger for langt mer enn norskopplæring, kvalifiseringstiltak og sosiale inkluderingstiltak for nyankomne. De nye utfordringene angår alle i samfunnet: nye innvandrere, etablerte innvandrere, deres barn og ikke minst resten av befolkningen i Norge. Vi lever i en globalisert verden. Våre ungdommer reiser ut. De er backpackere, de studerer i utlandet, gifter seg like gjerne med utlendinger og får seg sågar en jobb eller to utenlands før de vender nesa hjemover igjen. Andre mennesker kommer til landet vårt – noen via ekteskap, studier eller arbeid, andre som flyktninger. Flyttestrømmen har endret samfunnsbildet. Norge har gått fra å være et mer ensartet folk til å bli et flerkulturelt og mangfoldig samfunn. Både Regjeringen og Høyre har en grunnleggende positiv holdning til dette kulturelle, religiøse og verdimessige mangfoldet som preger dagens norske virkelighet. Enkeltmenneskets rett til å være annerledes, velge levemåte fritt og tenke annerledes enn flertallet er da også understreket i Sem-erklæringen. Det er det enkelte mennesket som settes i sentrum også i mangfoldsmeldingen. Det norske samfunnet bygger på respekt for menneskerettighetene og demokratiske prinsipper. Dette er helt grunnleggende verdier og premisser for all politikk. Alle som bor i Norge, uavhengig av hva slags bakgrunn de har, skal ha like rettigheter, plikter og muligheter til å bruke sine ressurser. En integrerings- og inkluderingspolitikk må ha et stort spekter av virkemidler for at det kan oppnås reelt likeverd og reell likestilling. Inkludering og integrering er en toveis prosess. Majoritetsbefolkningen har hovedansvaret fordi den har størst makt og mulighet, enten til å diskriminere eller til å bekjempe diskriminering. Det er viktig å forhindre forskjellsbehandling og fordommer, slik at innvandrerne får det beste grunnlaget for å delta i samfunnet. Men like viktig som å legge forholdene godt til rette er det at vi også klart og tydelig formidler at vi forventer og forlanger aktivt samspill og aksept for vårt samfunns grunnverdier. Alt arbeid med innvandrere bør ta utgangspunkt i den enkeltes bakgrunn. Integreringstiltak for barn med innvandrerbakgrunn må starte ved fødsel og følge barn og foreldre opp gjennom barnehage og skole. Både barn og foreldre må føle seg ivaretatt, godtatt og verdsatt. Det er en forutsetning for at barna opp gjennom oppveksten ikke skal føle at de faller utenfor på grunn av manglende språk, forståelse, identitet og tilhørighet. Språkferdigheter og språkkunnskap er avgjørende for at man skal klare seg i samfunnet. Derfor er norskopplæring for minoritetsspråklige barn og voksne viktig. Alle barn født og oppvokst i Norge bør kunne snakke norsk før de starter på skolen. Forsøk med gratis korttidsbarnehage for fire- og femåringer har gitt gode resultater. Andre tiltak er også iverksatt for å stimulere til at de minste skal få lære seg norsk. En aktiv innsats på utdanningsområdet er viktig for å nå målsettingen om god integrasjon og inkludering. På skolen skal muligheten for forsterket norskopplæring gi minoritetsspråklige elever tilstrekkelige kunnskaper og ferdigheter til å kunne følge den vanlige undervisningen. Tilpasset opplæring gjelder dessuten alle barn i norsk grunnskole, og etnisk norske barn så vel som barn tilhørende minoritetsgrupper skal ha samme muligheter i det norske skolesystemet. Det er ikke til å legge skjul på at utfordringene er mange, men ved å satse på god organisering av skolehverdagen, språkopplæringen og skole-hjem-samarbeidet tror jeg mye vil være gjort for å redusere forskjellene. Jeg har i den anledning lyst til å berømme statsråd Kristin Clemet for hennes store innsats for Skole-Norge. Kunnskapsløftet og det økte timetallet i skolen gir bedre muligheter for alle når det gjelder å lykkes i skolehverdagen. Det norske samfunnet må aktivt formidle nødvendigheten av utdanning. Lik rett til utdanning er grunnleggende i vårt velferdssystem. Det er et selvfølgelig utgangspunkt at denne rettigheten også omfatter innvandrere og minoriteter i Norge. Prosentandelen av minoritetsspråklige som begynner på videregående skole, ligger i dag lavere enn gjennomsnittet, og innvandrerne er generelt underrepresentert i høyere utdanning. Her ligger det uutnyttede ressurser som vi må vite å stimulere. En del kvinner fra den tredje verden har dessuten svært liten eller ingen utdanning. Dette bøter vi på ved den vedtatte introduksjonsordningen og norskopplæring for innvandrere. For etablerte innvandrere med liten eller ingen utdanning er det viktig å bryte den sosiale arven, slik at utdanning blir et naturlig valg for neste generasjon. Før jeg forlater utdanningsområdet, vil jeg ta en tur innom Dokument nr. 8:27, hvor Arbeiderpartiet foreslår et introduksjonsprogram for utlendinger som har arbeid som religiøse forkynnere i Norge. Forslaget er et godt eksempel på begrepsforvirring, for Arbeiderpartiet kan da ikke mene at religiøse forkynnere skal måtte ta et toårig introduksjonsprogram der arbeidstrening inngår som et av de viktigste elementene. Det vil være fullstendig meningsløst! En styrking av opplæringen i samfunnskunnskap, med avsluttende eksamen som må være bestått, er for øvrig allerede «bestilt» av Stortinget etter at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet inngikk forlik i forbindelse med statsbudsjettet for 2005. Toleranse og respekt er ord som går igjen i meldingen. Toleranse og respekt er grunnlaget for inkludering og viktig for å akseptere mangfoldet. Grensene for mangfoldet må imidlertid settes av samfunnets kjerneverdier. Det er ikke akseptabelt at man lever ut sin kultur og religion, hvis dette medfører krenkelse eller overgrep mot medmennesker. Det må alltid være hensynet til det enkelte mennesket og dets frihet og rettigheter som må være avgjørende for den politikk som føres. Det er ikke til å legge skjul på at vårt flerkulturelle samfunn stiller oss overfor en del problemstillinger som utfordrer våre verdier og våre standpunkt. Det er derfor viktig at vi åpent kan erkjenne problemene, slik at vi kan utfordre de holdninger og handlinger som ikke er akseptable i vårt samfunn. Et slikt område er overgrep knyttet til kjønnslemlestelse. Det hersker ingen tvil om at dette er et svært alvorlig problem som får dramatiske konsekvenser for dem som blir utsatt for det, og det er et problem som fortsatt eksisterer i Norge. Kjønnslemlestelse er en alvorlig kriminell handling, uansett hva tradisjonen eller kulturen sier om det. Jeg er glad for at Regjeringen tar dette på alvor og jobber aktivt for å styrke arbeidet mot kjønnslemlestelse, bl.a. gjennom informasjon, skolehelsetjeneste og helsetjeneste for ungdom. Tvangsekteskap er straffbart i Norge, og de siste årene har søkelyset blitt satt på dette temaet. Det har medført at mange unge jenter og kvinner har søkt hjelp for å unngå å bli tvangsgiftet eller for å komme seg ut av et tvangsekteskap. Flere tiltak har blitt iverksatt, og en ser nå at tallet på henvendelser synker. Forhåpentligvis er dette en positiv trend, og det er å håpe at innsatsen som både storting og regjering har gjort på dette feltet, har hatt en positiv virkning. Uansett må fokus fortsatt være rettet mot kvinners stilling i samfunnet. Undertrykking begrunnet i kultur og tradisjon kan ikke godtas. I Dokument nr. 8:93 er ett av forslagene fra Fremskrittspartiet å forby bruk av religiøst hodeplagg. Debatten har gått i andre europeiske land. I Norge har vi hatt enkeltepisoder der det har vært konflikt i tilknytning til bruk av hijab. I Høyre mener vi at forbud mot såkalt iøynefallende religiøse symboler ikke er veien å gå. Vi mener dessuten at det i denne sammenheng er forskjell på kvinner og barn. Voksne kvinner må selv få bestemme om de vil vise identitet og religiøs tilknytning. Barn må derimot beskyttes fra å bli fortolket inn i en seksualisert ramme. Dette vil kunne ivaretas ved at det er den enkelte skole som skal påse at elevene deltar i hele bredden av skolens ulike aktiviteter. Flere områder kunne vært nevnt. Jeg skal imidlertid begrense meg til å trekke fram hvor viktig det er at innvandrerne får innpass og muligheter i arbeidslivet. Å være økonomisk selvstendig betyr nær sagt alt. Men selv om språkkunnskapene er i orden, merker mange innvandrere at det er vanskelig å komme inn på det norske arbeidsmarkedet. Selv om lovverket forbyr diskriminering, er det fortsatt mye å gjøre på dette området. Men da snakker vi nok først og fremst om å endre holdninger.
Det blir replikkordskifte.
Høgre går imot forslaget frå Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet om utviding av personkretsen som har rett til introduksjonsprogram, til også å gjelde personar som kjem hit på familiegjenforeining. Det er snakk om kontakt med personar som har fått opphald på humanitært grunnlag. Vi har fått klare meldingar om at det er svært vanskeleg for einslege asylsøkjarar å bli busette i mange av kommunane. Får ein ikkje til ei nyordning, misser gjerne kommunane integreringstilskottet, og dessutan misser kommunane ekstratilskottet for eldre, for dei som har stort behov for hjelp f.eks. på grunn av psykiske vanskar. Spørsmålet mitt må derfor bli: Korleis har Høgre tenkt å løyse dei problema som eg her har vist til?
I løpet av denne fireåresperioden har det vært gjort en rekke ulike tiltak på innvandringsfeltet. Vi hadde en periode tidligere hvor mye var ustrukturert. Vi har en kommunalminister som har tatt grep og fått oversikt og orden på dette feltet. Vi har innført en rekke nye tiltak, deriblant – som Arbeiderpartiet nå framhever – har vi snevret inn personkretsen i forhold til familiegjenforening. Det er ikke urimelig at vi kan betrakte denne innsnevringen av personkretsen på lik linje med arbeidsinnvandrere. De som kommer, må i løpet av de første tre årene ha fått språkkunnskaper og kommet seg ut i arbeid, og de vil da ha muligheten til å være selvforsørgende og ta imot familien sin. Dette må være den overordnede og viktigste målsettingen i vår integreringspolitikk. Utover tre år blir familiegjenforeningen imøtekommet på vanlig måte. Jeg vil … Da tror jeg tiden er ute.
Den er nok det – ett minutt går fort.
Representanten Holmberg var ganske klar i sitt innlegg på at man må fokusere på like rettigheter, like muligheter og like plikter. Det synspunktet deler vi. Mitt første spørsmål er: Hva foretar denne regjeringen seg for å oppfylle disse tre målene, hva gjør Regjeringen for å fokusere på at like rettigheter, like muligheter og like plikter skal være den avgjørende målsettingen? Så hører jeg at representanten også er klar og tydelig på at Regjeringen – og Høyre – overhodet ikke aksepterer kulturell og religiøs utøvelse som medfører skade for tredje part. Vi er nå i en situasjon der mange norske unge jenter og gutter blir utsatt for både kjønnslemlestelse og tvangsekteskap. Det er ikke nok å si at dette er forbudt ved lov. Mitt spørsmål er: Hva vil Høyre konkret gjøre utover det at Regjeringen – og Høyre – nå ønsker å drive ytterligere opplysning?
Det er mye som skal sies på ett minutt! Hele grunnlaget for meldingen og for vårt flerkulturelle samfunn er nettopp det som Per Sandberg hevdet, at det skal være like rettigheter, muligheter og plikter, og det framhevet jeg også i mitt innlegg. Hvordan oppnår vi disse målsettingene? Jo, det gjør vi ved alle de tiltak som er iverksatt, og de konkrete handlingene vi foretar ute i kommunene og fra Stortingets side. Vi kan starte med et område som skole. Det er full likebehandling av alle i den norske grunnskolen i forhold til ressurser og opplæring. De kan gå ut i arbeidslivet – vår målsetting er jo at det skal være full likestilling, og at det ikke skal være diskriminering i arbeidslivet. Det er klart at dette er utfordringer som ikke kan løses over natten, og derfor ser vi at det må settes inn tiltak. Det kan hende at ytterligere tiltak må iverksettes i framtiden. Hva gjør vi i forhold til kjønnslemlestelse og tvangsekteskap? Lovverket vårt er i orden. Vi vet at vi ikke har mange dommer på disse områdene, men de begynner å komme. Dette er eksempler på at vi er i et samfunn som endrer seg raskt, og vi må hele tiden jobbe politisk i forhold til den samfunnsutviklingen vi står overfor.
Det var et flertall på Stortinget som i forbindelse med meldingen om kultur og læring innførte obligatorisk annet fremmedspråk i grunnskolen på grunn av at utviklingen i verden, der vi treffes og handler, gjør det viktig at folk lærer flere språk. Samtidig vil ikke flertallet på Stortinget benytte den ressursen som unger som vokser opp i hjem med flere morsmål – eller bare ett annet morsmål – enn norsk, er. Det er altså slik at unger vokser opp med mødre eller fedre fra Russland – som er et av G8-landene – fra India – som er den åttende største industrinasjonen – de vokser opp med arabisktalende foreldre og med foreldre som snakker spansk – et språk som vi prøver å si at en skal begynne å lære på ungdomsskolen isteden. Så nevner også Kari Lise Holmberg prosjektet med gratis barnehager i Oslo indre øst, men regjeringspartiene går jo imot å videreføre denne ordningen når vi fremmer forslag om det. Hva er det som gjør at Kari Lise Holmberg ikke vil bruke den ressursen som vi allerede ser i norske hjem, ved å gi gratis morsmålsopplæring til alle?
Jeg er noe usikker på om representanten sikter til at vi har fjernet tilbudet om morsmålsundervisning i barneskolen, eller om han mener at vi skal gi alle elever i skolen tilbud om opplæring i sitt eget morsmål som et annet fremmedspråk. Det er veldig mange språk som blir talt ute i befolkningen, og som er elevenes morsmål – vi kan vel snakke om nær innpå et par hundre ulike språk. Det sier seg selv at det er lite naturlig at skoleverket kan klare en slik utfordring. De største språkene kan komme som tilbud om fremmedspråk, men vi må være realistiske. Det er vel noe av det som er problemet i forhold til SVs politikk. SV vil mye godt, og de har mange ressurser, men det er ikke alltid realistisk å få alle de gode intensjonene gjennomført.
Dermed er replikkordskiftet omme.
Når det gjelder meldingen, kan en være fristet til å bruke betegnelsen «intet nytt fra Regjeringen», fritt etter tittelen på en bok av en tysk forfatter. Min påstand er at det er ingen informasjon i meldingen som ikke er kjent fra før. Men det som enda verre er, er fraværet av analyser, påvisninger av årsakssammenhenger, utredninger og konsekvenser. Det slås fast i meldingen at Norge er et multikulturelt samfunn, og det antydes også under punkt 3.1.6 at desto større mangfold det er i samfunnet, i desto større grad må arbeidet mot rasisme og diskriminering intensiveres. Meldingen ble åpenbart utarbeidet før Ot.prp. nr. 33 forelå, så det refereres ikke til den der, men det vises til tre andre handlingsplaner mot rasisme og diskriminering, utarbeidet i perioden 1992–1995. Det pussige er at ingen har klart å påvise at det er spesielt mye rasisme i Norge, i hvert fall ikke blant etniske nordmenn. En kan da undres over hvilken funksjon alle disse handlingsplanene har hatt utover å vise at Regjeringen gjør noe, utover å vise at Regjeringen er mot rasisme og diskriminering. Og det er det jo enkelt å slutte seg til for alle sammen. I meldingen legges det stor vekt på verdiene av et overordnet perspektiv. Dessverre er det vanskelig å finne noen overordnede perspektiver i meldingen utover en mengde ord og honnørord. De reelle utfordringene samfunnet står overfor, hvordan disse problemene skal løses, har man i meldingen snedig unngått. Flere steder i meldingen framheves det at Regjeringen setter det enkelte menneske i sentrum. Ja, hvis dette virkelig hadde vært tilfellet, og at det også omfatter etniske nordmenn – noe som bør være en selvfølge – kan det være berettiget å spørre hvorfor det norske folk ikke ble spurt før en valgte å konvertere det norske samfunn fra å være et relativt monokulturelt og velfungerende samfunn til hva vi ser konturene av i dag. Det er liten tvil om at overgangen fra et monokulturelt samfunn til et flerkulturelt samfunn har større utfordringer og større konsekvenser enn det som framgår av meldingen. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at meldingen i for stor grad inneholder en oppsummering av allerede iverksatte tiltak, samtidig som den er for lite forpliktende og konkret hva angår valg av virkemidler overfor de framtidige utfordringene som skisseres. Det konstateres i meldingen at det er et mangfold i Norge, men dette visste vi selvfølgelig fra før. I det hele tatt står det veldig lite i meldingen om det vi ikke visste fra før, og det oppsummeres en mengde tiltak – som om vi skulle ha glemt dem. Når det gjelder denne saken, og de to andre sakene vi behandler nå, er det fortsatt slik at det kun er ett parti som tør og vil utfordre det politiske miljøet til å forebygge de utfordringene og konsekvensene vi ser konturene av. I dag skal vi gjennom disse tre sakene behandle 58 forslag. Jeg er nesten nødt til å komme med en kommentar til representanten Øye, som viste til alle de forslagene som er fremmet her i dag. Av disse 58 forslagene er Arbeiderpartiet med på å skape flertall for fem – tre av disse fremskrittspartiforslag. Det er det Arbeiderpartiet på en måte er tilfreds med i dag. Men jeg registrerer at både Arbeiderpartiet og resten av Stortinget gjennom disse tre sakene er veldig flinke til å skrive: ja, vi vil følge saken med argusøyne, ja, vi vil vurdere saken, ja, vi vil komme tilbake, osv. Representanten Holmberg sa til og med: Ja, det kan jo være at det en gang i framtiden kan bli behov for tiltak. Jeg tror ikke det er noen tvil om at det i framtiden kan være nødvendig med tiltak. Men da vil vi være i akkurat samme situasjon som vi er i i dag; vi får flertall for en rekke tiltak som er reparerende, vi skal reparere konsekvensene av at vi har vært naive i altfor lang tid. Da får vi den type overskrifter som at det er flest innvandrere på krisesentrene, at mer og grovere vold rammer innvandrerbarn, at innvandrere ikke får arbeid. Det får vi fordi vi skal tenke i ettertid. Våre forslag, som ligger på bordet her i dag, er forebyggende tiltak, slik at vi skal slippe denne type overskrifter i framtiden. Det er målsettingen til Fremskrittspartiet. I dag har vi en situasjonsbeskrivelse, som for øvrig kommer godt fram i meldingen: Vi har ikke det påstått lykkelige flerkulturelle samfunnet, fordi mangelfulle tiltak og krav til innvandrerne i Norge har sørget for at vi bygger samfunn i samfunnene. En svensk forsker som flyttet til en forstad i Malmö, holdt et innlegg på integrasjonskonferansen i Stavanger. Han snakket ikke om gettoisering lenger, han snakket rett og slett om enklaver. Det er klart at det samme har flertallet av de politiske partier som sitter her i dag, bevisst framskaffet. Da er det selvfølgelig naturlig at konsentrasjonen i dag dreier seg om å fremme flest mulig tiltak og lovendringer for å reparere på en betydelig skade som er gjort i forhold til å skape integrering, en betydelig skade overfor disse unge menneskene som nå vokser opp i det norske samfunnet, og som blir satt på sidelinjen. For det er ikke stilt noen krav, foruten fra Fremskrittspartiet, om at det skal være sanksjoner når et norsk barn møter på skolen og ikke kan norsk. Det skal være sanksjoner. Noen skal stilles til ansvar for det. Nå har ikke jeg små barn lenger, men jeg formoder at hvis jeg skulle stille med mitt barn i 1. klasse og mitt barn ikke kunne norsk, ville jeg sannsynligvis ha blitt stilt til ansvar for det. Det er ingen som vil være med nå på konkrete sanksjoner i forhold til at disse barna sendes ut av landet uten kontroll. Vi bare står og er vitner til det. Men så blir det da som representanten Holmberg sa: Ja, kanskje en gang i framtiden må vi ha tiltak. Da er det for sent. Tiltakene må på plass nå. Vi har tall og materiale som sier at store deler av den norske ungdommen med innvandrerbakgrunn blir satt på sidelinjen. Det nytter ikke å peke på, som representanten Signe Øye gjør, at mange unge dropper ut av videregående skole. Vi vet de gjør det, men hva gjør vi med det? Kunne det kanskje være interessant f.eks. å ta barnetrygden fra de barna som dropper ut av videregående skole, eller som ikke er aktivisert på annen måte? Det er den type tiltak vi må ha på plass for å stoppe utviklingen. Det er klart at da nytter det heller ikke å være passiv i forhold til tiltak overfor de voksne innvandrerne. Vi må i større grad gå i retning av en aktivisering istedenfor en passivisering. Det er slik fortsatt at når vi er ferdige med sakene her i salen i dag, er det nesten ingen ting som bringer oss videre i forhold til å stille krav til dem som kommer og skal bo i Norge, og det er beklagelig. Jeg avslutter med å fremme alle Fremskrittspartiets gode forslag i disse tre sakene, som beklageligvis ingen av de andre partiene finner en åpning for å støtte. Jeg tar også opp de forslagene der Fremskrittspartiet er medforslagsstillere.
Representanten Per Sandberg har tatt opp de forslagene han refererte til. Presidenten må få minne om at sitater skal kildehenvises når de brukes fra talerstolen. Det blir replikkordskifte.
Under Fremskrittspartiets landsmøte kom det fram at man ønsker å sette et tak på totalt 1 000 utenlandske personer som skal få komme til Norge i året. Vi vet at bare antallet norske menn som gifter seg med utenlandske kvinner, er fire til fem ganger så stort – i året. De fleste av de forslagene Fremskrittspartiet har i den foreliggende sak, er også relatert til å gjøre nåløyet trangere for dem som kommer som asylsøkere, som kommer til familiegjenforening eller på andre måter. Mitt spørsmål til Fremskrittspartiet er da: Hvordan har Fremskrittspartiet tenkt å begrense etnisk norske menns muligheter til familiegjenforening? Er det f.eks. ved loddtrekning, skal det avgjøres av geografien, eller hvorledes har de tenkt det? Jeg gleder meg til å høre svaret.
Representanten Øye er inne på et område hvor Fremskrittspartiet faktisk har skapt bevegelse for en innstramming. Vi stiller krav om forsørgelse, der vi fortsatt mener at det er litt å gå på når det gjelder familiegjenforening med ektefelle. Det vet jeg er ett av områdene som også Regjeringen har til vurdering. Når det gjelder øvrige innstramminger i forhold til familiegjenforeningspolitikken og ekteskap, burde det ikke være ukjent for representanten Øye at vi ønsker en 24-års-grense, at vi ønsker forbud mot ekteskap mellom fettere og kusiner, og at vi ønsker krav til egen bolig. Den innstrammingen har vi aldri lagt skjul på, og den er nødvendig. Når det gjelder de 1 000 som vi har programfestet, kommer det av at det rett og slett er nødvendig å gjennomføre en slik innstramming fordi vi ikke greier å absorbere den typen innvandring som har vært de siste årene. Nå må vi konsentrere oss om å legge til rette for integrering av dem som er i Norge, istedenfor å bruke mange ressurser på å ta imot nye som må integreres i det norske samfunnet.
Samfunnet er i kontinuerlig endring. Det har det vært til nå, og det vil det fortsatt være. Derfor sa jeg i mitt innlegg at tiltak vil være nødvendig også i framtiden. Jeg tror Per Sandberg bevisst har misforstått dette. Verden er altså ikke svart/hvit, og den er ikke stillestående. Fører vi en politikk som er svart eller hvit, tror jeg at vi er konfliktskapende. Regjeringen velger en annen vei å gå. Vi har tiltak som iverksettes, vi jobber med holdninger, og vi har respekt for enkeltmennesket. Man må ha forståelse for at ting tar tid. Mange av flyktningene kommer fra andre kulturer. De har en helt annen bakgrunn enn oss, og må derfor også behandles med respekt og forståelse. Det er bakgrunnen for hele meldingen, det er bunnplanken i meldingen. Men Fremskrittspartiet kjører en hardere linje. Ser ikke Fremskrittspartiet at det kan være en konfliktskapende linje?
Det som skaper konflikt i et samfunn, er at en tar mennesker for gitt. Når en tar mennesker for gitt, vil en på sikt skape konflikter, ikke bare mellom etniske nordmenn og innvandrere, men også mellom innvandrerne selv. Det er det som har vært det farefulle ved utviklingen i Norge, at man har tatt de menneskene som har kommet til Norge, for gitt. Jeg er helt sikker på at hvis man hadde utfordret de innvandrerne som har kommet til Norge, med disse kravene som vi ønsker å stille, hadde de mangfoldig sagt ja. Ikke noen mennesker ønsker å bli tatt for gitt, de ønsker å bli stilt krav til. Mennesker ønsker å bli utfordret! La oss bare ta ett eksempel. Mange i denne salen tror at kvotering av innvandrere er løsningen, kanskje også representanten Holmberg, for alt jeg vet. Hvis vi stiller spørsmålet til innvandreren selv, om han ønsker å bli kvotert inn i det norske samfunnet, vil vi få et mangfoldig nei som svar. De vil være på samme arena og i samme konkurranse som etniske nordmenn, og da må vi sørge for det.
Jeg tror at hvis man stiller det spørsmålet til innvandrere, vil man få like forskjellige svar som man får av nordmenn, for innvandrere er nemlig minst like forskjellige som oss. Slik bør de også bli behandlet, ikke slik som Fremskrittspartiet vil, i én sekk, der det bare fokuseres på problemer. Jeg vil også utfordre Fremskrittspartiet når det gjelder kvoteordning for norske menn som ønsker å gifte seg med kvinner fra utlandet. Han gav ikke noe svar på det spørsmålet Arbeiderpartiet stilte. Til slutt: Når det gjelder et av de temaene Sandberg tok opp, nemlig drop-outs i videregående skole, er et av problemene for disse barna at de ikke har fått anerkjennelse for at de trenger å lære sitt eget språk, som jo kunne være et annetspråk. Det er kjempefint at mange i Norge behersker urdu og arabisk – i en moderne verden. Et annet problem er at de ikke har fått et tilbud i barnehagen, der de kunne ha lært seg norsk. Isteden vil Fremskrittspartiet straffe foreldre som beviselig har et annet morsmål hjemme, og ikke gi disse barna rettigheter til barnehageplass, noe som faktisk kunne ha lært dem norsk. Hvordan i all verden får Fremskrittspartiet dette til å henge sammen?
Det er mulig at en trønder er litt treg, men jeg forstår fortsatt ikke hva representanten Andersen er ute etter når det er snakk om en kvoteordning for etnisk norske menn. Jeg har iallfall ikke nevnt noen kvoteordning her. Det er mulig at SV ønsker en kvote der også, som de ønsker for resten av befolkningen, at den skal begrenses innenfor en viss ramme. Jeg tror jeg redegjorde ganske klart for våre innstramminger når det gjelder familiegjenforeningspolitikk, og særlig når det gjelder ektefeller. Det vil da også ramme etniske nordmenn. Jeg har til og med gått så langt som å si at etniske nordmenn som tar ektefeller fra utlandet, og som for øvrig utøver vold, bør i et register, slik at vi slipper den utviklingen. Når det gjelder barnehage og språkopplæring, er det virkelig slik at vi skal ha særtiltak, at vi skal etablere barnehager for å lære innvandrerbarn norsk? Hvor meningsløst går det an at et forslag er? Norskopplæring for små barn er selvfølgelig foreldrenes ansvar! Det kan ikke være slik at det offentlige skal gå inn umiddelbart etter at en innvandrerfamilie har fått et barn, og lære dette barnet norsk. Det er foreldrenes ansvar, og det står vi fast ved.
Replikkordskiftet er omme.
Norge er et flerkulturelt samfunn, men på tross av dette mener jeg at vi i de siste årene har manglet en uttalt politikk for multikulturen. Ved behandling av denne meldingen forsøker alle partiene, bortsett fra Fremskrittspartiet, å ta noen gode skritt i riktig retning. En politikk for et multikulturelt Norge må baseres på verdier som ligger i grunnleggende menneskerettigheter, likestilling og demokrati, og i den grunnleggende forståelsen av at alle som vokser opp i dette landet, og alle norske statsborgere, har lik rett til å påvirke hvordan samfunnet skal utvikles. Det handler om det enkle spørsmålet: Når slutter du å være innvandrer? Er det når du har fått permanent oppholdstillatelse? Er det når du er født her? Er det når dine foreldre er født her? Er det når du har blitt hvit, eller er det når du snakker norsk flytende? Poenget er at vi må fri oss fra begrepene «annen- og tredjegenerasjons innvandrere». I USA og Canada har de gått bort fra det for lenge siden, og snakker om «første- og annengenerasjons borgere». I meldingen legger man opp til at det i Norge skal hete «etterkommere», og så får vi se om det er et begrep som får gjennomslag. Jeg vil si at styrken ved meldingen er perspektivet overfor enkeltindividene, at meldingen i prinsippet slår fast det som er SVs valgspråk, nemlig at vi er ulike mennesker som skal ha like muligheter. Men svakheten med meldingen er at den glipper i forhold til å erkjenne at det å være minoritet i Norge gjør at du faktisk defineres inn i en gruppe, en gruppe som i for stor grad tilhører de økonomisk underprivilegerte. Tallene viser at klasseskillene, som under denne regjeringen har blitt enda tydeligere, i altfor stor grad faller sammen med etnisk tilhørlighet. Det ligger en dualisme i det at vi ønsker å bli fargeblinde samtidig som vi på vei mot det målet ikke kan la være å se at etnisitet og kultur er en del av det hele mennesket som vi faktisk må forholde oss til hvis vi skal oppnå likestilling. SV mener derfor at integrerings- og inkluderingspolitikken må baseres på et mål om etnisk likestilling, fordi minoritetene helt klart diskrimineres i forhold til bolig og arbeid, og fordi mange faller ut av grunnleggende opplæring. En politikk for dette mangler, og ikke minst er det stor mangel i meldingen på forslag til konkrete tiltak. På en del områder har sågar Regjeringen helt klart gått feil vei. Vi har sammen fått på plass en diskrimineringslov som skal hjelpe individer – riktignok uten den aktivitetsplikten som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet var for – men vi må jobbe mer strukturelt for å få gjort noe med diskrimineringen. På boligmarkedet må vi eksempelvis ha flere ikke-kommersielle, allmennyttige utleieboliger. For når 80 pst. av utleiemarkedet er privat, og en stor andel av dem som leier ut hybel eller leilighet, er enkeltindivider, slår lett diskrimineringen inn, gjerne ubevisst. Derfor er vi nødt til å ha utleieboligalternativer drevet av dem som har en bevisst politikk for ikke-diskriminering, slik som boligbyggelag, studentsamskipnader eller offentlige instanser. På arbeidsmarkedet må vi benytte oss av kunnskapen som vi har om at arbeidsgivere er fordomsfulle overfor minoriteter, men mindre fordomsfulle etter at de har hatt minoriteter ansatt. Vi har gjennomført ordninger for innkalling til intervju i offentlige virksomheter. Men flertallet går imot at dette utvides til å gjelde alle organisasjoner eller bedrifter som mottar statlig støtte. Det er behov for at all offentlig virksomhet reflekterer sammensetningen i befolkningen, spesielt i forhold til dette med minoriteter, og dermed sørger for måltall og rekrutteringsplaner, særlig i offentlige institusjoner. Spesielt er det behov for det i opplæringsinstitusjoner. Her i Oslo har vi eksempler på skoler som har opp mot 80–90 pst. minoritetselever, men som likevel ikke har en eneste tospråklig lærer. Det synes jeg er et varsku til oss om at her har vi en jobb å gjøre for å komme videre. Diskrimineringsloven åpner for en positiv forskjellsbehandling, eller kvotering, men flertallet går imot det forslaget fra SV og Senterpartiet som går inn for å utrede på hvilke områder kvoteringsvirkemiddelet burde vært tatt i bruk. Ordningen for godkjenning av utenlandsk utdanning er også et hinder for mange med minoritetsbakgrunn, fordi godkjenningsordningene er for dårlige. For å sikre raskere behandling går Stortinget enstemmig inn for en gjennomgang av regelverket på akkurat dette området. Men det er fortsatt et problem at det er for vanskelig å få godkjent utdanning fra andre land. Det er et paradoks at land f.eks. i Asia, som ligger langt framme i industriutvikling, IT-utvikling osv., fortsatt får nedkreditert utdanningen sin når den skal omdannes til norsk. Det er også et problem at det er uklart når man kommer til Norge, hvilken tilleggsutdanning man må ta hvis man får sin egen utdanning nedvurdert. Jeg synes det er veldig bra at Aetat følger opp langtids sosialhjelpsmottakere med introduksjonsprogramlignende ordninger. Men de må komme raskere på banen. Det er ingen tvil om at en god del av dem som innvandret som flyktninger til Norge før introduksjonsloven trådte i kraft, vil kunne ha behov for denne type ordninger. I tillegg er det heller ingen tvil om at folk som er familiegjenforente, kan ha behov for denne type ordninger, noe det i utgangspunktet ikke er åpnet for i dag. I forhold til utdanning handler en politikk for etnisk likestilling bl.a. om å erkjenne det positive at flere av minoritetsungdommene klarer seg veldig bra. Det er flere som tar høyere utdanning, og det er flere som tar høyere grader. Samtidig er det ingen tvil om at språket er et problem, eller en utfordring, for mange av dem som vokser opp. Vi mener at det å gi morsmålsopplæring som en rettighet kanskje vil være den viktigste måten å vise at vi anerkjenner målsettingen om et multikulturelt Norge, på. I tillegg viser undersøkelser fra Thomas og Collier at morsmålsopplæring sammen med tospråklig fagopplæring i minst sju år gir nødvendig forutsetning for å lære norsk, men også for funksjonell tospråklighet, som ville være en gigantisk ressurs for Norge i forhold til det at vi skal posisjonere oss i en global verden. Samtidig foreslår vi at det i mye større grad burde være mulig for ungdommer å velge en del av de fremmedspråkene som brukes i Norge, som andrespråk, altså velge morsmålet sitt som andrespråk, noe som ville gi flere mennesker muligheten til å lære nettopp de store språkene som urdu og arabisk. Flere tospråklige pedagoger er det avgjørende å få inn i skolen. Det er et paradoks at evalueringen til Fafo viste at den gratis barnehagen i Oslo indre øst fra Oslo indre øst-prosjektet gav bedre norskkunnskap, gav bedre trening på det å befinne seg i en organisering der det ble snakket norsk. Samtidig vil ikke Regjeringen videreføre prosjektet. Et flertall på Stortinget, alle utenom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, er positivt til økt innvandring i årene som kommer. Det Regjeringen har sviktet i forhold til, er både å legge til rette for at flere kan arbeidsinnvandre til Norge, bosette seg her og jobbe her og å gjøre det attraktivt for folk å bo her. Det siste er det som handler om hva slags integrerings- og inkluderingspolitikk som føres i Norge. Her mener jeg Regjeringen har sviktet kapitalt. I motsetning til det som står i Sem-erklæringen, har Regjeringen ikke åpnet for arbeidsinnvandring. EU-utvidelsen har åpnet for at flere fra de nye landene kan komme til Norge, men Regjeringen, sammen med stortingsflertallet, alle unntatt SV, har fjernet den gratis norskopplæringen som disse tidligere har blitt tilbudt, og en signaliserer dermed at de først og fremst er ønsket som korttidsarbeidere, ikke som bosatte i Norge. Stortinget har innført rett og plikt til norsk- og samfunnsopplæring, men antall timer er redusert i forhold til hva en tidligere hadde rett på. I tillegg er forslaget om å tilby introduksjonsprogram til familiegjenforente avvist. Flertallet avviser i dag også SV og Senterpartiets forslag om å innføre en ordning med finansiering av integreringstiltak for alle innvandrere som kommer til Norge, uavhengig av om de er flyktninger, arbeidsinnvandrere eller kommer som familiegjenforente. Regjeringen viser dermed klart at de ikke vil ta innover seg at en analfabet, kvinne eller mann fra kurdisk Irak, kan ha nøyaktig like store behov for integreringstiltak som flyktninger som kommer. Regjeringen sier dette er et individuelt ansvar, men vår oppgave som stortingspolitikere er jo å se hva det er som gagner samfunnet som helhet. Å fjerne integreringsprogrammet for familiegjenforente og for dem som får opphold på humanitært grunnlag, fjerne norskopplæring i asylmottakene når 40 pst. får opphold, fjerne gratis språkopplæring for arbeidsinnvandrere og ikke tilby veilednings- og integreringstilskudd for arbeidsinnvandrere og familiegjenforente er dårlig politikk for framtiden. Jeg må komme tilbake igjen med det som går på de grunnleggende menneskerettighetene, i et senere innlegg. Jeg vil ta opp alle de forslag der vi er medforslagsstillere.
Representanten Heikki Holmås har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
SV er opptatt av barns beste og også av dem som dropper ut av skolen. SV har gått mot forslaget om å stoppe barnetrygden ved ulovlig langtidsfravær. Etter Arbeiderpartiets oppfatning er dette noe underlig. Det eksisterer allerede i dag et regelverk. Dette regelverket sier for det første at foreldrene har en plikt til å søke om fritak og få godkjennelse før barna tas ut av skolen. For det andre skal skolen innen en viss tid melde fra til skoleetaten. Skoleetaten skal melde fra til det lokale trygdekontoret, og trygdekontoret skal stoppe barnetrygden hvis barnet oppholder seg i utlandet over en viss periode. Det er faktisk slik at en har plikt til å melde fra til trygdekontoret hvis barnetrygdytelsen skal opprettholdes ved opphold i utlandet. Makismalt tillatt er 12 måneder. Mitt spørsmål til representanten Holmås er: Hva er det SV finner så problematisk med dette?
Det er selvfølgelig fordi vi ikke synes det er en spesielt god idé. Vi er ikke sikre på at dette vil sørge for å få ungene tilbake til de norske skolene. Vi har mye mer tro på å gå inn i en dialog med foreldrene, være inne i forkant og snakke om hele problemstillingen. I de tilfellene der vi faktisk mener at dette går ut over de ungene det er snakk om, har vi foreslått å opprette en avdeling i barnevernet som kan ta seg av de tilfellene der ungen befinner seg i utlandet, eller der man har mistanke om at det skjer. Det går jo Arbeiderpartiet imot. Hvis man mener at dette er veldig viktig, burde man sørge for å koble inn barnevernet og eventuelt politiet i slike saker i stedet for bare å stoppe barnetrygden og si: Se her, nå har vi løst problemet. Vi mener det ville være mye viktigere å komme i kontakt med foreldrene og ungene gjennom å ha en slik type ordning i forhold til barnevernet i stedet for bare å kutte barnetrygden.
SV er i en merknad kritisk til at innvandrergrupper og organisasjoner bistår elever med leksehjelp. Frivilligheten og frivillighetsarbeid har lange og gode tradisjoner i Norge. Faktisk hadde vi ikke klart oss uten. Medmenneskelighet og empati kjennetegner det frivillige arbeidet. I Oslo driver Røde Kors med leksehjelp både på skoler og i andre lokaler. Dette er vellykket, det er positivt arbeid. Jeg må nesten få lov til å spørre SV: Hva er det som er så galt med dette?
Nei, vet du hva, nå ble jeg litt overrasket her. Hvis det stemmer at vi er med i en merknad der vi er mot leksehjelp, må det være en feil. Det er klart at leksehjelp er kjempebra! Vi synes det er veldig viktig å støtte organisasjoner som driver med leksehjelp, og andre organisasjoner som driver med morsmålsopplæring. I forhold til morsmålsopplæring, som vil være en viktig ressurs, er det slik at det går Regjeringen imot fordi de synes det er en dårlig idé. Vi synes leksehjelp er bra. Jeg var på Tøyen skole som praktiserer et opplegg der de bevisst har satset på tospråklige lærere som er inne, og som i mye større grad er bedre i stand til å gi en skikkelig opplæring og tospråklig fagopplæring til elevene. De har også en ordning der de organiserer og hjelper folk i forhold til leksehjelp. Der bidrar foreldre, og der bidrar organisasjoner på en kjempegod måte. Jeg synes Kari Lise Holmberg skulle stikke opp på Tøyen skole, for det de vet, er at når de satser på tospråklig fagopplæring og tospråklige lærere, kommer de mye lettere i kontakt med foreldrene. Derfor burde Kari Lise Holmberg være for det.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg er glad for at vi i dag behandler meldingen om inkludering og mangfold, hvor innvandrergruppene selv har vært med i prosessen. Etter lang tid med innvandring er det nødvendig å se på hvordan våre innvandrere er blitt inkludert i vårt samfunn. Hver åttende innbygger har enten mor eller far eller begge som er født i utlandet. Dette har ført til et mangfoldig, flerkulturelt og flerreligiøst samfunn. Dette gjør vårt samfunn spennende, variert og selvfølgelig utfordrende. Dette utfordrer oss på hva det vil si å være norsk. Tradisjonell tankegang må vike, og begrepet må utvides til å omfatte mennesker med annen hudfarge, etnisitet, religion, tradisjoner osv. For Kristelig Folkeparti er det viktig at de ulike gruppene blir inkludert og representert i hele samfunnet. Det er viktig å skape et samfunn som gir like muligheter for deltakelse, og som anerkjenner mangfoldet. Kristelig Folkeparti setter enkeltmennesket i sentrum. Det enkelte mennesket har rett til å være annerledes. Stortingsmeldingen drøfter grunnleggende utfordringer som Norge vil stå overfor når borgerne blir mer forskjellig i livsstil, trosspørsmål og verdiorientering. Kristelig Folkeparti sier ja til mangfold og ja til individuell frihet, men samtidig må vi sikre oppslutning om spilleregler som alle må følge, herunder felles lover og regler, og sikre respekt for samfunnets verdigrunnlag. Nasjonsbygging ved å gjøre alle grupper like eller gjennom å tillate en gruppe å dominere er verken ønskelig eller gjennomførbart. En nasjon som tror på et skapende mangfold, må skape en oppfatning av seg selv som et borgerfellesskap basert på noen verdier som kan deles av alle. Kristelig Folkeparti mener at det går en absolutt grense for toleranse ved ulovlige handlinger. Tvangsekteskap og omskjæring kan ikke aksepteres. Det er direkte i strid med norsk lov og må hindres. Det kan også være annen atferd og holdninger som det er ønskelig å påvirke, selv om de ikke er ulovlige. Første kull av etterkommere født i Norge av utenlandskfødte foreldre er i ferd med å bli voksne og på vei ut i arbeids- og samfunnslivet. Flertallet av etterkommere født i Norge går fortsatt i barneskolen. Den virkelige prøvesteinen på om vi får til mangfold som inkludering og deltakelse, er hvordan etterkommerne av førstegenerasjons innvandrere vil plassere seg i samfunnsbildet når de blir voksne. Man må skille mellom integreringspolitikk og politikk for mangfold gjennom inkludering og deltakelse. Mangfoldspolitikken gjennom inkludering og deltakelse har som mål å gi alle borgere, uavhengig av bakgrunn, religion eller opprinnelse, like muligheter til å gjøre selvstendige valg for hvordan de vil ordne livene sine. Det skal ikke utvikle seg store sosiale og økonomiske forskjeller som følger etniske skillelinjer. Målet er at forholdet mellom grupper og miljøer i befolkningen utvikler seg mest mulig harmonisk og uten for store sosiale spenninger. Meldingen slår fast at utviklingen går i riktig retning på de fleste områdene. Førstegenerasjons innvandrere forbedrer levekårene med økt botid, og etterkommerne kommer bedre ut enn førstegenerasjonen på de områdene der det finnes sammenliknbare data. Men bildet er sammensatt. Det er store variasjoner mellom grupper etter opprinnelsesland og innenfor gruppene, og det er flere trekk som bekymrer, f.eks. drop-out, fattigdom, inntektsskjevhet, arbeidsledighet og kriminalitet. Meldingen fokuserer på fire områder. Det er barns muligheter i det norske samfunnet. Kristelig Folkeparti forventer at voksne innvandrere innretter seg slik at de ikke skaper hindringer for at barn skal delta i samfunnet og gjøre selvstendige valg. Samtidig må myndighetene legge til rette for et samfunnssystem og holdningsklima som bidrar til inkludering og likeverdighet. Fra 1. september 2004 fikk kommunene plikt til å tilby introduksjonsprogram til flyktninger og personer med opphold på humanitært grunnlag. Det er bred tilslutning til at alle voksne innvandrere må ha gjennomført 300 timer norskopplæring og samfunnskunnskap. I går i Aftenposten kunne vi lese om kunstneren Muhammed Ali Fadlabi som har lært seg norsk gjennom å jobbe i et kunstgalleri. Hans eksempel viser at kvalifisering nytter. Fafo-forsker Hanne Kavli sier at den nye introduksjonsordningen er klart mer effektiv enn tidligere ordninger. Det har kommet mye kritikk her i dag for at meldingen er for lite konkret. Jeg vil nevne noen forsøkstiltak som meldingen skisserer, bl.a. Ny sjanse, som er beregnet på sosialhjelpsklienter blant innvandrere med en viss botid. Tiltaket skal bygge på samme modell som introduksjonsprogrammene. Regjeringen vil også utlyse forsøksmidler til hjelp til selvhjelpsbaserte prosjekter innenfor helse, familie, ungdoms- og kjønnsrolleproblematikk. Vi vet at mange frivillige organisasjoner allerede i dag gjør en prisverdig innsats. Kristelig Folkeparti mener at en innsats for like muligheter til utdanning er det viktigste man kan gjøre for å forebygge at store sosiale og økonomiske forskjeller vil følge etniske skiller i framtiden. Vi er tilfreds med at Utdanningsdepartementet har lagt fram både en ny stortingsmelding og en strategiplan om dette, Kultur for læring og Strategiplan for likeverdig utdanning i praksis. Å sikre innpass i og like muligheter til arbeid er viktig. Her må hver enkelt få bruke sine ressurser og evner til glede både for seg selv og samfunnet. Arbeid bidrar til å utjevne sosiale forskjeller og til inkludering i fellesskapet. Kristelig Folkeparti mener at den nye arbeids- og velferdsetaten er et godt grep for å samordne og bidra til raskere kvalifisering til arbeid. Å tilby likeverdige tjenester som tar hensyn til at borgerne kan ha nye og andre behov enn flertallet, er å anerkjenne det nye mangfoldet i praksis. Når det gjelder Dokument nr. 8:27 om introduksjonsprogram for utlendinger som arbeider som religiøse forkynnere i Norge, avviser Kristelig Folkeparti forslaget. Stortinget har tidligere vedtatt lovfesting av språkopplæring. Denne opplæringen gjelder jo også for religiøse forkynnere. I stortingsmeldingen er også dette behandlet. Departementet har tidligere vurdert behovet for en egen teologisk utdanning for forkynnere i religiøse minoritets-[[Stenersen]] samfunn, men har ikke funnet at behovet er stort nok til å sette i gang en slik utdanning. Å forby bruk av plagg som virker stigmatiserende, slik som hijab, er ikke veien å gå. Det kan virke mot sin hensikt. Når det gjelder norskopplæringen, viser jeg til det som står i opplæringsloven og i strategiplanen. Kristelig Folkeparti viser også til at Barne- og familiedepartementet har sendt på høring et forslag til endringer og innstramminger i barnetrygdregelverket når elever har fravær som skyldes utenlandsopphold. Dette tror vi kan hindre at barn sendes tilbake til foreldrenes hjemland. Det er viktig at barn blir i Norge og får det meste av sin opplæring her hvor de skal bo. På den bakgrunn avviser vi dette forslaget. Jeg vil avslutte med et sitat fra Mahatma Gandhi, som jeg synes passer veldig godt for denne meldingen: «Jeg ønsker ikke at huset mitt skal ha murer på alle kanter og at vinduene skal stoppes igjen. Jeg vil at alle lands kulturer skal blåse friest mulig rundt huset mitt. Men jeg nekter å bli blåst overende av noe som helst.»
Det blir replikkordskifte.
Regjeringa uttalar i den stortingsmeldinga som vi no debatterer, at det må satsast på etterkommarane av førstegongsinnvandrarar, men det blir skissert andre mål for dei enn for foreldregenerasjonen. Arbeidarpartiet meiner at dette er eit kunstig skilje. Barns oppvekstvilkår er tett knytte til foreldras vilkår, f.eks. språkleg kompetanse, utdanning og økonomisk sjølvstende. Når Regjeringa likevel vel å gjere som ho gjer, burde det tilseie at ein innfører gratis kjernetid i barnehagar for 4- og 5-åringane i område og skulekretsar med mange minoritetsspråklege personar. Vi har fremma forslag om dette. Kristeleg Folkeparti har ikkje villa støtte det, sjølv om det er ei veldig treffsikker ordning. Spørsmålet mitt er derfor: Korfor avviser Kristeleg Folkeparti å bruke ressursar på eit viktig tiltak for denne gruppa av barn?
Jeg er enig med representanten Reidar Sandal i at barn er avhengig av foreldrene. Når det gjelder gratis kjernetid i barnehager, viser jeg til at dette storting har vedtatt en annen barnehageprioritering. Det satses på full dekning og lavere pris. Det er en rekordsatsing på barnehager som kanskje ikke når den gruppen som trenger det aller mest.
Det er to ting som jeg ønsker å utfordre representanten Stenersen på. Det gjelder særlig opplæring av religiøse ledere. Vi har inngått et forlik med regjeringspartiene her, og i det forliket står det at opplæringen skal avsluttes med en eksamen som må bestås. Ut fra det skulle man kanskje tro at opplæringen skulle være obligatorisk. Det henger jo sammen med en eksamen. Men vi har et forslag her som jeg registrerer at verken Kristelig Folkeparti eller Regjeringen ønsker å støtte. Jeg vil gjerne ha et svar på hvorfor det er så vanskelig for Kristelig Folkeparti å støtte det forliket som vi har inngått. Det er mulig jeg mistet sammenhengen her, men jeg synes å høre at representanten Stenersen ønsker å bruke veldig mange ressurser på å kartlegge innvandrernes kompetanse, for raskest mulig å få godkjent fagkrets. Det ligger det faktisk også et forslag om på bordet i dag, som jeg ikke har registrert at regjeringspartiene eller Kristelig Folkeparti slutter seg til. Hva kan årsaken være til det?
Det forslaget som regjeringspartiene var med på i lag med Fremskrittspartiet, står fast, og det ligger i meldingen. Vi synes ikke det er nødvendig å ha det samme forslaget to ganger. Når det gjelder kompetanse og opplæring, er det viktig raskt å få folk ut i arbeid. Jeg tror at den samordningen som nå skjer mellom Aetat og trygdekontor og sosialkontor, vil bidra til at alle kommer raskere inn i kvalifiseringstiltak og ut i arbeid.
Siste taler snakker mye om barn og ungdoms muligheter – om etterkommernes muligheter. De skal ha like muligheter i det norske samfunn som alle andre. Det er vel og bra. Men hva er det da som gjør at Kristelig Folkeparti er imot forslaget fra Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet om å opprette en egen avdeling i barnevernet som skal gripe fatt i saker der man ikke vet hvor barna er, men har mistanke om at de kanskje befinner seg i utlandet, nettopp for å gi dem en skikkelig oppfølging? Hvis man ønsker å gi alle barn like muligheter, hva er det som gjør at Kristelig Folkeparti fortsatt, på tross av de rapporter som har kommet fra Redd Barna og andre, blånekter for at barn som er enslige mindreårige asylsøkere, skal ha de samme rettigheter og den samme muligheten til å bli tatt hånd om av barnevernet, og at barnevernet skal ha det overordnede ansvaret for dem istedenfor Utlendingsdirektoratet?
Det er riktig at Kristelig Folkeparti ikke støtter SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiets forslag om at barnevernet skal ta hånd om alle barn som kommer til Norge i asyl. Det har vært gjort mange forbedringer de siste årene på dette området. Asylmottak har fått barnevernfaglig kompetanse. Barnevernet skal behandle enhver melding som gjelder bekymring for et barn som er i mottak. Da plikter barnevernet innen en uke å behandle meldingen og eventuelt sette inn tiltak for å hjelpe dette barnet. På dette området er det gjort mange framskritt, men det er klart at vi nok bør forbedre det enda mer. Vi ønsker ikke at asylbarn skal rett over på barnevernsinstitusjoner, fordi det er kartlegging som skal til, og mange ulike ting, som å oppspore foreldrene, som vi mener at UDI er bedre til enn barnevernet.
Dermed er replikkordskiftet omme.
Noreg er eit fleirkulturelt samfunn: 200 nasjonalitetar og 8 pst. innvandrarar. Det er ei utfordring for nasjonale og lokale styresmakter så vel som for arbeidslivs- og fritidsarenaer, ja for den enkelte av oss anten vi er fødde og oppvaksne i Noreg eller er tilflyttarar. Senterpartiet vil ha gode møteplassar. Mange organisasjonar bidreg til fellesarenaer, der vi kan gi kvarandre moglegheit for kunnskap, for forståing, for respekt og for samarbeid. Mange organisasjonar bidreg til gode fellesarenaer. Det er 70 barne- og ungdomsorganisasjonar blant dei organisasjonane som gjer eit særdeles viktig arbeid. Vi trur òg det er viktig å gi minoritetsungdom større høve til å delta i desse organisasjonane og til å skapa sine eigne plattformer. Fafo-rapporten som er referert i siste nummer av avisa «Utrop», fortel noko om engasjementet blant innvandrarungdom i organisasjonar. Den fortel òg at det er nokre som enno ikkje får lov å delta, sjølv om dei sjølve ynskjer det. Så her er det eit arbeid å gjera. Vi er opptekne av at gode fellesarenaer, f.eks. Horisont, Antirasistisk Senter, Vard-modellen og KIA, arenaer som skaper mangfald og inkludering og deltaking, skal ha moglegheit òg til føreseielege inntekter. Vi er overraska over den smålegheita Regjeringa viser på dette området. Talet på søknader har år for år gått opp, men dei passar tilbørleg på å sikra seg fleirtal i lag med Framstegspartiet for å halda nivået på utbetalingane nede. Det er ei utfordring til Kristeleg Folkeparti, som er oppteke av å styrkja frivilligheita, og det er ei utfordring til Framstegspartiet, som i dag snakkar stort om førebyggjande arbeid og kor viktig det er. Så er skulen sjølvsagt ein svært viktig møteplass for gjensidig forståing, for respekt og samspel. Ein føreseieleg og god kommuneøkonomi er svært avgjerande både for å sikra ein god og gratis skule og for å gi kommunane moglegheit til å stimulera til kultur og frivillig arbeid. Rekruttering til arbeidslivet for innvandrarar må intensiverast. Der er introduksjonsprogrammet viktig, men fyrste punkt er faktisk det å bli innkalla til eit intervju, og vi har altså eit forslag der vi står saman med SV om at ikkje berre staten bør ha måltal for rekruttering av innvandrarar, men institusjonar og frivillige organisasjonar som tek imot statsstøtte, bør òg påleggjast å kalla inn minst ein innvandrar til intervju. Kartlegging av kompetanse er sjølvsagt avgjerande. Der er det for lange prosedyrar, anten ein er innvandrar eller ein norsk ungdom som har vore ute av landet for å ta seg utdanning. Vi er glade for at fleirtalet no står bak å be Regjeringa intensivera innsatsen der for å sikra raskare avklaring. Språk er ein annan føresetnad. Vi synest det blir heilt feil å setja aldersgrense for kven som kan delta i språkopplæring, og vi er ueinige i at norskopplæring er fjerna for dei som har ein uavklart søknad i asylmottak. Når det gjeld raskare busetjing av flyktningar, må alle som ynskjer det, gå inn for at integreringstilskottet igjen blir innført for dei som får opphald på humanitært grunnlag. Så er det nokre punkt som krev spesiell merksemd, både tvangsekteskap og kjønnslemlesting. Når det der no blir bedt om oppfølging frå Regjeringa si side, er det viktig å understreka at den utgreiinga som det no er fleirtal for, ikkje er ei vanleg utgreiing.[[Presidenten klubbar.]] Eg skal komma tilbake til det i eit seinare innlegg.
Dagens innstilling og stortingsmeldinga er en solid verdimelding fra Regjeringa og Stortinget. Innvandring er nødvendig og positivt. Kulturelt, religiøst og verdimessig mangfold er grunnleggende bra for landet og for oss alle. Det er fundamentet for det store flertallets tilnærming i dette spørsmålet, alle unntatt Fremskrittspartiet. På det grunnlaget tar Regjeringa og flertallet ærlig og grundig fatt på de utfordringer som også ligger i å integrere mennesker med bakgrunn i kulturer som på noen områder bryter med det som vi oppfatter som verdier i vårt samfunn. Også her gis det tydelige verdimeldinger. Det er ingen mening i å beskylde noen for naivitet eller verdimessig relativisme. Demokrati, likestilling, enkeltmenneskets frihet, kamp mot tvang og vold skal føres videre og speiles mot miljøer og personer der forståelsen for disse verdiene ikke er like stor som blant flertallet, dvs. også de fleste innvandrere. For Venstre er det åpenbart at nasjoner og samfunn trenger den kulturelle og økonomiske stimulansen som innvandring er. Et mangfoldig samfunn er et godt samfunn. Innvandring bidrar til å utvikle samfunnet i en positiv og mangfoldig retning. Det betinger en god integrering, og de som kommer hit, ønsker integrering og respekt for norske lover. Venstre mener det er en ærlig sak å søke etter en bedre framtid for seg sjøl og sin familie, enten det er av politiske eller økonomiske grunner. For Norge er det en berikelse at mennesker som vil skape en framtid, kommer hit. Vi vet også at vi ikke vil kunne opprettholde dagens vekst og verdiskaping med dagens fødselsrater. Innvandring er derfor også en økonomisk og verdimessig nødvendighet for Norge. Ved å åpne for arbeidsinnvandring vil man også unngå misbruk av og press på asylinstituttet. En forutsetning for at innvandring skal lykkes, er at man har en god integreringspolitikk. Arbeidsinnvandrere, flyktninger og asylsøkere har vidt forskjellig utgangspunkt. Det må også reflekteres i integreringspolitikken. En god integrering er et toveis ansvar hvor alle parter må bidra for at man skal lykkes. Venstre ønsker integrering, ikke assimilering eller segregering. Vi ønsker også en integrering basert på kommunikasjon, gjensidig toleranse og respekt. Diskriminering basert på tro, kultur og etnisitet kan ikke tolereres i Norge, heller ikke i form av forbigåelse. Samtidig må det stilles krav til alle om å ta ansvar for eget liv, og samfunnet må gi alle borgere mulighet og frihet til å ta det ansvaret. Forutsetningen for et flerkulturelt samfunn er en felles respekt for vedtatte lover og sentrale verdier. Det betyr at det er grenser for toleranse. Når det blir konflikt mellom demokratisk etablerte lover og kulturelle, religiøse og tradisjonelle sedvaner må lovene ha klart forrang. Kultur eller religion kan aldri tillates som grunn til undertrykking eller berøvelse av grunnleggende friheter. Arbeid er en nøkkel til å kunne ta makten over eget liv og egen integrering. Den skandinaviske velferdsmodellen bygger på prinsippet: «Gjør din plikt, krev din rett!» I Norge har det gjennom årtier vært bygd opp en allmenn forståelse for at det er den enkeltes innsats i forhold til fellesskapet som avgjør den enkeltes rettigheter og trygghet tilbake. For mange har vårt trygde- og sosialsystem virket sjenerøst og faktisk vært demotiverende i forhold til prinsippet om egen forsørgelse. Barns oppvekstvilkår må stå sentralt i integreringspolitikken. Samfunnet må legge til rette for deltakelse i frivillig organisasjonsliv, idrett og kulturtilbud, og barns rett til skolegang og en barndom er en sjølsagt ting. Hovedskillet i innvandrings- og integreringspolitikken går nå som før mellom Fremskrittspartiet og de andre her i salen. Det er påfallende og litt synd at Fremskrittspartiet finner det nødvendig å gå ut av svært mange viktige felles verdimeldinger, som alle de andre i komiteen har samlet seg om. Samtidig slår partiet inn en del åpne dører når de forsøker å gi inntrykk av at det er bare de som tar en del av utfordringen innenfor dette feltet på alvor. Det er galt. Fremskrittspartiet er riktignok med på noen viktige verdimeldinger, som kampen mot diskriminering og rasisme. Det er bra. Men det er fortsatt slik at partiet generaliserer i sine påstander og har en generelt negativ, til dels moraliserende beskrivelse som appellerer til andre ting hos oss. Venstre vil til slutt bare si at vi stiller oss bak merknadene og forslagene som regjeringspartiene er med på.
Det blir replikkordskifte.
Trine Skei Grande bor i indre Oslo, hun bor i Gamlebyen. Mitt spørsmål til Trine Skei Grande er: Hvorfor i all verden er det slik at Venstre, for jeg antar at Venstre slutter seg til resten av det Regjeringen gjør, går imot å videreføre det prosjektet i indre Oslo øst som gav barn med minoritetsbakgrunn en enestående mulighet til å lære seg norsk før de begynte på skolen? Så snakker hun også om arbeidsinnvandring. Jeg er jo enig med Venstre i forhold til prinsippet om mer arbeidsinnvandring fra områder utenfor EU. Men hvorfor er det sånn at alle de signalene som Regjeringen har sendt ut i løpet av denne perioden, har gått i motsatt retning? Vi har fjernet norskopplæringen for arbeidsinnvandrere, og Regjeringen har ikke vært med på å utvide ordningen med arbeidsinnvandring utenfor EØS-området. I tillegg har de ikke vært med på å sørge for egne integreringstiltak, slik vi har foreslått, for innvandrere, arbeidsinnvandrere eller andre som ikke er flyktninger.
Det stemmer helt, det som Heikki Holmås sier om min bopel. Det betyr at indre Oslo øst er en del av byen som jeg mener å kjenne ganske godt. Vi har hatt en god integreringspolitikk fordi mange av innvandrerne våre har vært samlet i Oslo sentrum. Det betyr at mange av oss har måttet forholde oss annerledes til innvandrerbefolkningen enn i mange andre europeiske og også nordiske storbyer. Men det som skjer nå, er en stor utflytting fra indre Oslo øst når det gjelder denne delen av befolkningen vår. De flytter fra de tradisjonelle bydelene, der vi har hatt et virkemiddelapparat, til andre bydeler. Derfor må vi tenke nye virkemiddel. Derfor må vi tenke f.eks. på å overføre alle ideene på de gode skolene i indre øst, som har jobbet med akkurat minoritetsbefolkningen, til de nye skolene, der vi ser at vi får en større andel med minoritetsbakgrunn. Det betyr at vi ikke kan blåholde på alle de gamle virkemidlene. Vi må tenke ut noen nye. Jeg skulle gjerne ha snakket mer om arbeidsinnvandring, men vi har gjennomført ganske mange reformer, integreringsprogram o.l., som jeg tror vi vil ha stor glede av i tida framover.
Nå er jo Venstre verken Norges eller verdens største parti, men jeg registrerte at representanten var inne på at Fremskrittspartiet var det eneste partiet som stod alene i spørsmål om dette med diskriminering, innstramming i innvandringspolitikken, krav til integrering osv. Da vi vedtok den nye diskrimineringsloven den 19. april, hadde vi støtte fra sterke institusjoner som menneskerettighetsforkjempere, statsadvokater, Justisdepartementet osv. I tillegg ser vi en utvikling hvor Europa, EU, faktisk går i retning av Fremskrittspartiet. Da synes jeg det er litt påfallende at Venstre holder fast på at det er Fremskrittspartiet i Norge som er på feil kurs, når vi ser at resten av Europa er i bevegelse i retning oss. Kan det være at Venstre er litt naiv, og at Fremskrittspartiet faktisk har rett på enkelte områder?
Venstre har bare to representanter i denne salen. Det er omtrent like mange som partilederen til Per Sandberg hadde i denne salen da han begynte som partileder, og han er fortsatt partileder. Det er fine forbilder for oss andre. Det som Fremskrittspartiet skal ha skryt for, er at Fremskrittspartiet av og til har hatt evnen til å peke på problemer. Problemet er at Fremskrittspartiet aldri har hatt evnen til å dra løsninger opp av lomma, fordi løsningene alltid blir store grep som skal ramme alle, og store grep som ikke tar innover seg den variasjon som egentlig fins i befolkningen. Det er en stigmatisering av grupper istedenfor virkelig å gå inn og løse problematikken. Jeg har jobbet mye med tvangsekteskapsproblematikk. Fremskrittspartiet skal ha mye skryt for at de har satt fingeren på det, men det å finne løsningene er de ikke like gode til. Det som skjer i Europa, som vi kanskje skal klare å komme oss unna, er den høyrebølgen som Per Sandberg viser til. Vi har faktisk ikke hatt en naiv politikk. Vi har dratt fram problemstillinger. Det er faktisk snakk om at politikere har dratt fram problemstillinger i denne sal lenge, mens man i et land som f.eks. Nederland har dysset dem ned.
Jeg tenkte jeg skulle gi Trine Skei Grande muligheten til å svare på spørsmålet mitt om arbeidsinnvandring, siden det eneste hun klarte å trekke opp da hun sa at de hadde mange tiltak for arbeidsinnvandring, var tiltak som gjelder flyktninger. Det blir jo litt tamt, hvis man egentlig ønsker mer arbeidsinnvandring. I tillegg vil jeg be Trine Skei Grande se seg rundt når hun går hjem i ettermiddag, og ta seg en tur innom Gamlebyen skole – hvis hun gjør det fra tid til annen. Det er ikke sånn at det ikke lenger går minoritetsspråklige elever på Gamlebyen skole, og at alle sammen har flyttet til Groruddalen. Både i Gamlebyen og på Tøyen ligger tross alt andelen minoritetsspråklige elever på 80–90 pst., og man kan fint finne klasser der hvor det bare går elever med minoritetsbakgrunn. Spørsmålet mitt er: Når Trine Skei Grande vet at et tiltak virker, hva er det som gjør at hun sier at dette tiltaket kunne vært brukt flere steder, og det burde vi lære av, men istedenfor å bruke dette flere steder, så kutter vi det helt ut, for det er det lureste?
Jeg er ofte på Gamlebyen skole. Det er en fantastisk skole, med en fantastisk rektor. Hvis jeg hadde hatt noen barn å bidra med, skulle jeg gjerne ha sendt dem til den skolen. Men den minoritetsspråklige andelen går ned. Det som imidlertid er interessant, er at elevene ved Gamlebyen skole, en skole med så mange minoritetsspråklige elever, er blant de beste i byen til å lese. Og hvorfor er de det? Jo, fordi de har hatt dyktige lærere som har laget gode prosjekter, og som har funnet akkurat de riktige arbeidsmetodene for å jobbe med disse barna. Vi hører på radioen i dag at ti måneder er altfor lite for mottaksklasser – som er én nyhet – men når jeg reiser til de dyktige skolene, de er gode på dette, møter jeg elever som snakker norsk flytende etter åtte måneder. Jeg mener at hvis vi ikke klarer å se den faglige utviklinga og utviklinga av de nye metodene blant lærere, og ikke klarer å overføre det til de nye skolene, da klamrer vi oss til gamle virkemidler, og så klarer vi ikke å utvikle nye. Når det gjelder arbeidsinnvandring, tror jeg nok at jeg og Heikki Holmås kommer til å få diskutere det mye i valgkampen, for der har også SV noen svin på skogen jeg gjerne skulle ha tatt opp.
Kystpartiet vil ha en streng innvandringspolitikk. Det gjelder også familiegjenforening. Når det gjelder Innst. S. nr. 185, støtter Kystpartiet forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, forslag nr. 3, fra SV og Arbeiderpartiet, forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, forslag nr. 8, fra SV og Senterpartiet, og forslagene nr. 15–23, nr. 27–29, nr. 31–34, nr. 37–40 pluss forslag nr. 42, alle fra Fremskrittspartiet. Kystpartiet går inn for komiteens tilråding, med unntak av VI. Når det gjelder Innst. S. nr. 184, støtter Kystpartiet forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, samt komiteens tilråding. Når det gjelder Innst. S. nr. 183, støtter Kystpartiet forslagene nr. 1, 2, 5 og 6, fra Fremskrittspartiet, samt komiteens tilråding. Kriminalitetsutviklingen og utviklingen mot mer fundamentalistiske muslimske miljøer i Norge viser at vi står overfor store utfordringer i integreringsarbeidet. Mulighetene for å lykkes vil i stor grad være avhengig av omfanget av innvandringen. Kystpartiet ønsker derfor en begrenset og kontrollert innvandring. Kystpartiet mener at uansett bakgrunn må de som får oppholds- og bosettingstillatelse i Norge, også ha et eget ansvar for å tilpasse seg norske normer, lover og regler. Norsk språk- og samfunnsopplæring skal ta sikte på å gi mennesker med ulik bakgrunn innsikt i våre lover og regler og respekt for disse, slik at de etterleves. Hvis våre lover og regler ikke passer for innvandrere, og de selv ikke aktivt bidrar til egen integrering, bør de vurdere å vende tilbake til sitt opprinnelige hjemland. De har jo et hjem å reise til. Æresdrap, tvangsekteskap og kjønnslemlestelse er kulturelt betingede overgrep som vi sterkt tar avstand fra. Vi støtter en videre oppfølging, i den grad det ikke utarter slik at muslimske jenter blir utsatt for overgrep i den gode hensikts navn. Kystpartiet er enig med Fremskrittspartiet i at morsmålsopplæring er den enkelte families og ikke samfunnets ansvar. Vi vil gjerne ha svar på om man har regnet på kostnadene ved forslag nr. 9. Lærebøker for morsmål og tospråklig fagopplæring for barn fra mer enn 200 ulike nasjoner vil bli en betydelig utgiftsvekst. Kystpartiet mener dette er økonomiske ressurser som skolen sårt trenger for å gjennomføre tilpasset opplæring for alle. Morsmålsopplæring i skoletiden tar også tid fra den vanlige undervisningen, og disse barna trenger mer, ikke mindre tid for å få med seg nødvendig kunnskap. Mange norske innvandrere er eiendomsbaroner i sine hjemland. Millioner sendes ut av landet hvert år. Det investeres stort i moskeer og kostbare biler. Skal det brukes mer penger på integreringstiltak, mener Kystpartiet at innvandrerne selv bør få større ansvar, også økonomisk. Kystpartiet støtter forslag om tvungen opplæring i norsk og samfunnsfag med obligatorisk eksamen for utenlandske forkynnere. Vi mener at trossamfunnene selv må betale kostnadene ved slik opplæring, slik vi også mener at den som søker familiegjenforening for ektefelle, selv skal bære kostnadene ved opplæring i norsk og samfunnsfag når søknaden innvilges. Kystpartiet vil ellers understreke at vi ser det som vesentlig å beholde den kristne formålsparagrafen og også den norske grunnloven som verdigrunnlag for skolen. En slik verdiforankring betyr at de holdninger som formidles gjennom skolen, skal være preget av det gjensidige ansvar for hverandre som kjennetegner vår kristne lære. Dette står ikke på noen måte i strid med at skolen også skal være inkluderende og tolerant i forhold til elever med annen livssynsbakgrunn, og vi vil støtte et omfattende KRL-fag som gir en god og respektfull innføring i kristendom og tros- og verdigrunnlaget for andre religioner. Kystpartiet er ikke tilhenger av tvungen kvotering, men vi er varme tilhengere av det arbeidet som gjøres av frivillige organisasjoner, og støtter gjerne forslag nr. 8.
Med henvisning til to tidligere innlegg her, henholdsvis innlegget til Signe Øye og replikken til Reidar Sandal, har jeg lyst til å gjøre oppmerksom på at 14. desember i fjor vedtok et bredt flertall i Odelstinget å ta ut de som blir familiegjenforent med personer med opphold på humanitært grunnlag fra kretsen som skulle få introduksjonsordning. Det flertallet inkluderte Arbeiderpartiet, som stemte for lovforslaget fra Regjeringen. Det er altså ikke Regjeringens vedtak om å ta noen ut, som saksordfører Signe Øye uttrykte det. Det er slik at Arbeiderpartiet har stemt for en lovparagraf som de nå bruker betydelig tid på å kritisere Regjeringen og regjeringsrepresentanter for. Det er tillatt å angre, men det pleier å være slik at man viser en viss ydmykhet når man angrer, istedenfor å forsøke å underslå det faktum at man ikke i sitt eget budsjett hadde lagt inn pengene til dette, og at man faktisk stemte for lovendringen her i salen. Det viktigste med denne meldingen har ikke vært det vi i hovedsak har diskutert her i salen. Det viktigste med denne meldingen har faktisk vært å sette på dagsordenen situasjonen for etterkommerne av innvandrere, situasjonen for de barn og unge som vokser opp i innvandrerfamilier, men som har tilbrakt hele eller mesteparten av livet i Norge. Vi ønsket å rette søkelyset mot dem som vokser opp i Norge, og sikre at de som har innvandrede foreldre, ikke skal komme dårligere ut enn de som har aner langt tilbake i Norge. Det innebærer også ikke minst at denne gruppen – de unge som er født og oppvokst her – også må få anerkjennelse for hvem de er, og vi har sørget for å ha en politikk for at de skal føle seg hjemme i Norge. For Regjeringen har spørsmålet om vi klarer den såkalte inkluderingspolitikken, og spørsmålet om vi etablerer en ny sosial underklasse, ikke vært spørsmål om å gå inn og måle levekår for førstegenerasjonen, for levekår for førstegenerasjonsinnvandrere vil i alle land som har den type innvandring som Norge har, systematisk alltid være dårligere enn for befolkningen ellers. Men det er levekårene for deres barn, som er født og oppvokst her, som vi må måle etter. Og det er først når vi vet noe om det, at vi kan trekke konklusjoner av den typen som representanten Heikki Holmås forsøkte seg på, nemlig om vi nå får en underklasse av innvandrere. Det finnes det ikke grunnlag for å si. Det finnes ikke grunnlag for å si at vi har fått en underklasse i vårt samfunn, før vi vet mer, og før en større andel av andregenerasjonen eller etterkommerne har vokst opp. Meldingen var ikke en tiltaksmelding. Meldingen var en prinsippmelding. Tiltakene i meldingen er ment å være eksempler på arbeidsmetoder for hvordan man gjør veivalgene mellom ulike interesser i et flerkulturelt samfunn. Jeg registrerer at debatten vi har hatt her, ikke har dreid seg om det som var fokuset for meldingen, men i stor grad – jeg sier ikke fullstendig, men i stor grad – om spørsmål som knytter seg enten til utlendingslovgivningen, som altså er til full gjennomgang og full behandling, og som vil komme til Stortinget, eller til spørsmål som er knyttet til integreringsproblematikken i forbindelse med nyankomne voksne. Jeg synes det har vært en innsnevring av debatten. Man må ha en debatt i dette landet om hvordan vi forholder oss når Norge blir et flerkulturelt samfunn. Men det er mulig at det er så små politiske skiller her at hovedskillelinjen går mellom det store flertallet av partier i denne sal og Fremskrittspartiet, som også representanten Trine Skei Grande var inne på. Det er mulig at man på de områdene ikke har alternativer og derfor har vært enig i det Regjeringen har foreslått. Jeg mener at det er mange ting i meldingen som burde ha gitt grunnlag for at man kunne hatt rolige refleksjoner, for det er mange vanskelige valg i et flerkulturelt samfunn. Det er ikke sånn at det er ett tiltak, det ene eller det andre, som kommer til å gjøre at vi bekjemper tradisjoner og ting som vi er uenig i, f.eks. omskjæring eller tvangsekteskap. Og det er helt sikkert mange tiltak som vil kunne hjelpe i arbeidet mot det, men der vi av og til må stille oss spørsmålet om hensikten helliger middelet, eller om reglene kommer til å bli så firkantet at de samtidig skaper avstandsforhold og vanskeligheter, bl.a. når det gjelder aksepten av om det er riktig at man er norsk. Men det er også mange andre perspektiver som er viktige i et flerkulturelt samfunn. Vi står overfor endringer både i forhold til hvordan vi må levere helsetjenester og hvordan eldreomsorgen må være organisert for å nå nye grupper. Senest i går var jeg i den katolske kirken og hadde et dialogmøte, som er en prosess vi har etablert i tilknytning til at vi har jobbet med denne stortingsmeldingen. Der ble vi bl.a. presentert for det faktum at vi har mange vietnamesiske eldre som etter hvert får et problem fordi de ikke snakker noe annet enn vietnamesisk, fordi politikken var for dårlig på det tidspunktet de kom, og som i dag er omsorgstrengende, og som vi rett og slett har problemer med å ha et tilpasset tilbud til.
Det blir replikkordskifte.
Det går an å ombestemme seg, sa statsråden når det gjelder integreringstilskudd i forbindelse med familiegjenforening med personer som har fått opphold på humanitært grunnlag. Og det har Arbeiderpartiet gjort, fordi vi sa da den saken var oppe til behandling sist, at vi ville følge saken nøye, og vi ser nå at dette var uheldig. Departementet har nylig lagt fram nye tall som viser at det sannsynligvis er langt flere enn tidligere antatt som oppholder seg i utlandet i hele eller deler av oppveksten. Mens departementet kategorisk har avvist Human Rights Service sine tall, anslår den norske ambassaden i Pakistan ut fra antall passutstedelser at det oppholder seg 3 000 – 4 000 norske statsborgere i Pakistan til enhver tid, og at et flertall av disse er barn. Betyr det at Regjeringen nå vil vurdere nye tiltak ut fra de nye tallene?
Jeg er fortsatt av den oppfatning at vi ikke kan gå god for Human Rights Service sine tall. Vi har fått bedre tall, men vi er opptatt av at vi har for dårlig tallgrunnlag, sånn at vi er nødt til å få bedre rutiner for å vurdere hvor mange det gjelder. Så kommer det vanskelige spørsmålet: Hvor langt skal vi gå inn i frihetsutøvelsen til foreldrene? Er det feil hvis en mor reiser og tar barna sine med seg og er to år i hjemlandet fordi hennes mor er alvorlig syk og døende, eller fordi andre i familien trenger det? Er det feil hvis noen velger å si at de lever i en internasjonal, globalisert verden, og at deres barn skal gå på en annen skole, en skole som internasjonalt kanskje har høyere standard enn mange av de norske skolene? Det er også et vanskelig spørsmål. Dette er spørsmål vi nettopp diskuterer for å finne ut hvilke grenser det er. Min holdning er at det er forferdelig viktig å jobbe med foreldre til barn i minoritetsgrupper i Norge og fortelle dem at de gir sine barn et langsiktig dårligere integreringsgrunnlag hvis de har lange opphold i utlandet og på den måten ikke blir en del av det norske samfunnet.
Svarene på de spørsmålene som statsråden stiller, er jo klinkende klare. Ja, det er feil, hvis den type praksis medfører at man får svære problemer på integrasjonssiden. Og det burde flere ha oppdaget. Så er statsråden inne på det samme som Venstre, at Fremskrittspartiet står alene i hele verden i forhold til innstramminger både når det gjelder innvandring og integrering. Vi synes det er trist. Men det statsråden glemmer, er at denne regjeringen har vært den regjeringen som har beveget seg raskest mulig i vår retning – hvis det går an å si raskest mulig når det går veldig sakte. Men av tre–fire tiltak som Regjeringen har gjennomført, er majoriteten i tråd med forslag som Fremskrittspartiet har fremmet tidligere. Jeg registrerer også at statsråden og Regjeringen nå er interessert i å stramme inn i forhold til økonomiske sanksjoner vedrørende barnetrygden når barn tas ut av landet. Da er det interessert å spørre statsråden: Kunne statsråden også tenke seg å gjøre det for litt eldre barn? Vi har drop- out blant ungdom mellom 15 og 17 år. Kan det også være en sanksjonsmulighet å bruke barnetrygden i den sammenheng?
Jeg er ikke enig i beskrivelsen. Det er slik at av de tiltakene som er gjennomført under denne Regjeringen, har halvparten aldri vært foreslått av Fremskrittspartiet, og den andre halvparten har vært foreslått i former som har vært helt annerledes enn det som er vedtatt av Stortinget, og det vi faktisk har gjennomført. Men på noen områder var det før denne regjeringen tiltrådte, enighet mellom Høyre og Fremskrittspartiet om noen endringer. Vi var i fellesskap for et forsørgelseskrav, vi var for rett og plikt til norskopplæring på et tidligere tidspunkt, og jeg registrerer at det er flere som har beveget seg i den retning. Når det gjelder spørsmålet om å bruke barnetrygden, må vi ha et lovverk som er ens for alle. Jeg husker noen av dem jeg gikk på skole med, som aldri fikk tatt videregående opplæring. Jeg er ganske overbevist om at om foreldrene deres hadde mistet penger, hadde ikke de barna gått på skolen. For det var ikke foreldrenes økonomi eller økonomiske instrumenter som avgjorde om de barna kom på skolen, de hadde andre problemer. Jeg tror vi må begynne et annet sted, med f.eks. en bedre norskopplæring.
Jeg vil gjerne legge inn en liten protest og insistere på at vi skjønner hva som er meldingens fokus. Vårt poeng er bare at hvis vi skal ta på alvor at Regjeringen mener noe med målsettingen om å gi like muligheter for etterkommerne, er det viktigst å gripe fatt i de tingene som kan gi like muligheter. Da mener vi at det viktigste er norsk og tospråklig fagopplæring. Vi mener det er et av de aller viktigste tiltakene. Hvorfor vil ikke Solberg gripe fatt i den språkressursen som minoritetselevene representerer, som ligger der som en uutnyttet og diskreditert ressurs, og si at det ville vært fantastisk om flere mennesker som vokste opp, ble funksjonelt tospråklige og kunne ha store språk som arabisk, hindi og panjabi, hva som helst, som sin base? Hvorfor lytter ikke Regjeringen til internasjonal forskning som sier at morsmålsopplæring og tospråklig fagopplæring er en forutsetning for like muligheter?
Internasjonal forskning er omdiskutert når det gjelder spørsmålet om hvor mye morsmålsopplæring som skal til for at man reelt sett har ekstragevinster av det. Det er jo nettopp det stortingsflertallet har gjort for lenge siden, lenge før denne perioden, ved å si at vi skal gi morsmålsopplæring slik at man kan fungere og lære seg norsk, slik at man har begrepsforståelsen og er funksjonelt dyktig på det. Å gi det som en rettighet blir noe helt annet. Jeg vet det, for jeg har vært skolepolitiker og sett hva man kan oppleve: f.eks. en norsk-italiensk familie, der hele familien hadde fullstendig funksjon på norsk, hvor barnet rettighetsmessig ble tatt ut av mattetimer fordi han skulle ha italiensktimer – for å lære seg å kommunisere med sine besteforeldre. Det er ikke en statlig oppgave. Men vi er derimot opptatt av at når man får annet fremmedspråk inn, vil det være mulighet for å la morsmålet bli sertifisert for eksamen som annet fremmedspråk. Vi er altså opptatt av morsmålsopplæring som en funksjonell støtte til å lære å bruke begreper og lære norsk.
Statsråden understreket at de nye utfordringene angår alle i samfunnet, også nye innvandrere og etablerte innvandrere og deres barn – altså hele befolkningen i Norge. Senterpartiet er opptatt av å stimulere ulike frivillige lag og organisasjoner som gjør en uvurderlig innsats i integreringsarbeidet ved å skape gode møteplasser. Hva er det som gjør at Regjeringen er så smålig overfor tiltak som Vard-modellen, Horisont og KIA, som må drive arbeid i uvisshet år etter år? Søknadsbeløpet er jo det dobbelte av de 20 mill. kr som Regjeringen med støtte fra Fremskrittspartiet har flertall for.
Jeg mener at frivillige organisasjoner og lag har mange flere muligheter enn de 20 millionene til å få finansiert sitt frivillighetsarbeid overfor minoriteter og andre. Det er nemlig ingen frivillighetsfinansieringsordninger som ekskluderer prosjekter som er knyttet til mer mangfold. Det er nemlig fullt mulig for idrettsorganisasjonene i dette landet å benytte den store mengden tippemidler de har, til å stimulere til aktivitet som også inkluderer minoritetsbarn. Det er feil hvis vi oppfatter det slik at de eneste møteplassene som finansieres i vårt samfunn, er de som finansieres med disse 20 millionene som gjelder spesielle tiltak og spesielle ordninger. Når 8 pst. av befolkningen er innvandrere og etterkommere av innvandrere, er det slik at alle frivillighetsmidlene, alt det vi legger inn, også skal inkludere minoritetsbefolkningen i Norge. Da er det opp til kreativiteten hos de forskjellige organisasjonene.
Arbeidarpartiet er ueinig i den analysen som ligg til grunn for stortingsmeldinga, og som i altfor stor grad legg ansvaret for barns oppvekstvilkår på foreldra. Etter vårt syn glimrar den offentlege innsatsen for utjamning med sitt fråvær. Det burde ha vore lagt sterk vekt på å hjelpe personar som har dårlege føresetnader for å meistre utfordringane i kvardagen. Ifølgje Regjeringa skal dei store sosiale forskjellane som eksisterer i dag, bli løyste ved ei generell satsing på utdanning. I saka om rett og plikt til norskopplæring gjekk Regjeringa imot at lengebuande innvandrarar, i mange tilfelle mødrer, skal ha rett til gratis norskopplæring. Spørsmålet til statsråden blir derfor: Korleis skal då barna til desse mødrene få like moglegheiter i utdanningssystemet?
Det er ikke riktig at de ikke har mulighet til å ta norskutdanning. I de neste fem årene vil det være en overgangsordning for rett og plikt til norskopplæring som gjør at alle de som ikke har tatt ut sine rettigheter og gjort sin plikt, bør starte på det. Grunnen til at vi har gjort det, er at vi er opptatt av at det skal være et tettere press tidlig i prosessen, slik at man ikke venter og venter. Problemet i dag er jo at man sitter og venter og venter. Man sier: Når jeg har fått mitt tredje barn, kan jeg begynne å lære norsk, for da skal jeg tenke på å begynne å jobbe. En av hovedgrunnene til at vi er opptatt av at dette skal skje tidlig i fasen, er et ønske om å kunne skape det mykere presset. Så er det ikke riktig det som sies av representanten, at vi mener at dette bare er foreldrenes ansvar. Men det er foreldrenes ansvar å ta ansvar for sine barn, også i minoritetsbefolkningen – som det er for norske foreldre. Da må vi ruste foreldrerollen til å kunne klare det. Derfor har vi særskilte tiltak for å styrke foreldrerollen. Derfor legger vi opp til å følge opp tiltak også overfor de mest utsatte foreldregruppene, slik at de kan mestre måten å fungere på i det norske samfunnet. Derfor har vi faktisk etniske forskjeller i de tiltakene vi gjør, når vi ser på de mest utsatte gruppene. Mye av fattigdomssatsingen vår går nemlig ikke ut på en generell, men en spesifikk tilnærming.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg tar ordet for å ta opp et par problemstillinger. Men først: På side 34 i innstillingen, under punkt 11.2, er vi ved en inkurie, som det heter, ikke med i komiteens flertall. Det er veldig dumt, for der skulle vi vært med. Det var faktisk jeg som skrev merknaden, så jeg vil gjerne være med på den. Det er et perspektiv som jeg ikke fikk tid til å komme innom i stad, nemlig stillingen til de grunnleggende menneskerettighetene. Det er altså slik at retten til å velge hvem man skal gifte seg med, er en grunnleggende menneskerett. Regjeringen har satt i gang handlingsplaner, og det har vært fokusert på dette, spesielt i én situasjon. Men så ser man at etter en tid dabber oppmerksomheten litt av. Man hadde f.eks. i Oslo et bokollektiv som krisesenteret i Oslo hadde hånd om, der man hadde mulighet til å ta hånd om folk, og som var besøkt. Det ble lagt ned i det Høyre-styrte Oslo, på tross av at behovet uomtvistelig fantes og tilbudet var godt brukt. Det er slikt som får en til å lure på om det er slik at tiltakene kommer når det er mye oppmerksomhet, og ikke når den ikke lenger er der. I tillegg vil jeg si at jeg synes det er flott at et flertall i komiteen går inn for at det i utlendingsloven skal lovfestes en viljeserklæring i forbindelse med giftermål og familiegjenforening. Det er noe som Utlendingslovutvalget har kommet med, og et flertall i Stortinget syntes det var positivt at vi skulle få i gang arbeidet med det så fort som mulig. En annen problemstilling gjelder kjønnslemlestelse. Dette er jo et internasjonalt fenomen og problem, som på en måte er omfattet av de grunnleggende menneskerettighetene når det gjelder helse. Det er samtidig noe som tas opp av mennesker det angår, over hele verden. Hvis en unge kom inn til en lege, og man fikk mistanke om at foreldrene hadde tatt ut det ene øyet på ungen, ville man uten tvil tatt kontakt med barnevernet, og uten tvil ville man tatt kontakt med politiet og andre myndigheter om dette, fordi det hadde vært snakk om grov barnemishandling. Situasjonen synes å være en helt annen blant ganske mye helsepersonell og blant ganske mange mennesker som jobber i det offentlige byråkratiet og ellers i samfunnet, hvis man oppdager kjønnslemlestelse. Det er et kjempeproblem. SV mener at dette er noe vi er nødt til å gripe fatt i på en voldsom måte, for ellers kommer vi om noen år til å høre protestene fra dem som er blitt utsatt for kjønnslemlestelse: Hvorfor i all verden var dere ikke på banen og kom med mer konkrete tiltak?
Fyrst nokre ord om to tema som komiteen har teke tak i, nettopp fordi dei er eit resultat av kulturforskjellar og krev ein spesiell dialog og spesielle tiltak. Fyrst tvangsekteskap og så kjønnslemlesting. Eg er òg nøgd med at eit breitt fleirtal no går inn for det som Utlendingslovutvalet har føreskrive, nemleg ei viljeserklæring. Men det er no slik at skal ein kunna førebyggja endå meir, er det svært viktig å sikra ein så god dialog som mogleg med dei miljøa dette gjeld. Det er ikkje mindre viktig når vi kjem til det svært vanskelege og alvorlege temaet kjønnslemlesting. Det er ei kriminell handling og eit internasjonalt dilemma. Eg har merka meg at statsråden har harselert noko over at ho må følgja opp eit vedtak frå komiteen om ei utgreiing av om klinisk observasjon av kjønnsorgan skal bli ein del av helsekontrollane. Lat meg der streka under at det som er avgjerande viktig i ei slik utgreiing, er å få fram både dei synspunkta helsepersonell måtte ha på dette, dei erfaringane dei har så langt, og ein tett dialog med innvandrarmiljøet sjølv, dei som dette vedkjem, slik at dei har moglegheit til å komma med innspel. Og då nyttar det ikkje berre å senda ut på høyring eit eller anna. Det er faktisk viktig med oppsøkjande verksemd. Det viktigaste vi kan gjera i forhold til inkludering og deltaking, er vel å føra ein aktiv næringspolitikk, inklusiv å dyrka fram fleire gründerar og ha fokus på språk og på utdanning, på ein kommuneøkonomi som sikrar ein god skule, og òg på ein politikk for utjamning for å sikra dei gruppene som i dag er overrepresenterte blant dei med låg inntekt. Og så til slutt når det gjeld møteplassar: Eg er overraska over at Erna Solberg så kategorisk avviser det arbeidet som dei mange innvandrarorganisasjonane gjer. Dei har ein spesiell ståplass. Dei skulle hatt moglegheit til å utvida arbeidet sitt, og då treng dei meir midlar.
Jeg avviser ikke alt det gode arbeidet som mange innvandrerorganisasjoner driver med, men jeg avviser en holdning fra Senterpartiet om at alt frivillig arbeid skal løses med de 20 millionene. Jeg mener at innvandrernes kulturarbeid er kulturarbeid. Jeg mener at innvandrernes idrettsarbeid er idrettsarbeid. Jeg mener at vi må komme i den normaliseringssituasjonen at det ikke er sånn at alle spørsmål som dreier seg om minoriteter, skal henvises til særskilte ordninger, men faktisk være en del av de generelle, universelle ordningene. Så må jeg si at jeg er litt forvirret over det jeg har hørt av flere talere, og jeg har også sett et forslag i innstillingen, hvor det står følgende: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med forslag om innføring av en obligatorisk viljeserklæring fra alle norske statsborgere som inngår ekteskap i et annet land, i tråd med utlendingslovutvalgets innstilling.» Det finnes ikke noe slikt forslag i Utlendingslovutvalget. Det finnes et forslag fra Human Right Service om en obligatorisk viljeserklæring, som Jens Stoltenberg langt inne i et større intervju i Pakistan har gitt uttrykk for òg. Det er den eneste kildeanvisningen vi har til dette. Det er en ganske stor forskjell mellom det Utlendingslovutvalget har foreslått, som er et spørsmål om et intervju hos utlendingsmyndighetene etter retur til Norge før det innvilges familiegjenforening – og som vi har ute på høring, og der vi kommer med lovendringer om ikke så altfor lang tid – og det å sette opp en ny gyldighetsregel, som en viljeserklæring vil være. I praksis vil da en slik viljeserklæring innebære at vi ikke aksepterer et ekteskap som er inngått i utlandet av en norsk statsborger som ikke har fått fremlagt viljeserklæringen på forhånd. Det er altså en underkjennelse av ekteskapet. Så jeg vil gjerne be de partiene, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, som står bak dette forslaget, om en fortolkning av hva de mener. Er det en viljeserklæring, eller er det Utlendingslovutvalgets forslag om intervju de snakker om? For da kan man altså ta det intervjuet på forhånd, eller man kan klargjøre ting. Men det er noe helt annet, og det er to forskjellige ting. Jeg må si at jeg opplever viljeserklæring som et av de litt vanskelige spørsmålene. For det betyr at Norge går helt i utakt når det gjelder å akseptere inngåtte ekteskap, også utover det som vanligvis er såkalt «public order». Men hvis det er slik at dette er et forslag som skal fortolkes på samme måten som Utlendingslovutvalgets forslag om intervju, vil jeg oppfordre regjeringspartiene til å stemme for. For dette har vi på høring, og dette kommer vi til å komme med. Så det ligger der. Men da må denne salen klart gi beskjed om at det er det Utlendingslovutvalget har foreslått om en intervjusituasjon, som er det man tar opp. Når det gjelder spørsmålet om klinisk observasjon, skal vi utrede det grundig. Jeg har aldri harselert over det. Tanken på at man gjentatte ganger skal se på underlivet til alle jenter i dette landet fordi vi har et omskjæringsproblem, bekymrer meg dypt. Det vil medføre at vi må få obligatoriske kontroller, og at vi må ha straffemekanismer for å kunne gjennomføre det, hvis det skal ha noen virkning. Regjeringen vurderte dette i forbindelse med handlingsplanen for omskjæring, og sa nei, fordi vi hadde et gjennomtenkt standpunkt til det.
Når det gjelder statsrådens spørsmål om viljeserklæring, er det riktig at det vi mener og viser til, er det Utlendingslovutvalget har gått inn for. Så da er det kanskje avklart. Noen få punkter i forhold til debatten. Først til representanten Holmberg, som sier at det er en begrepsforvirring når Arbeiderpartiet foreslår et introduksjonsprogram for religiøse forkynnere. Vi har ikke ment at dette skulle være det samme programmet som dagens introduksjonsprogram, men vi har ment at Regjeringen skulle komme tilbake med et program som passet for disse. Det blir også pussig når den samme representanten sier at det er kommet flere henvendelser i forbindelse med tvangsekteskap, og at det er en positiv trend. Det må jo være en negativ trend. Det betyr at til tross for opplysningsveien og loven har vi ikke lyktes i å nå fram, og tvangsekteskap skjer fortsatt. Så til representanten Holmås. Han sier at Arbeiderpartiet ikke er positiv til økt innvandring. Det er jo ikke korrekt. Vi har bl.a. gått inn for en økning når det gjelder FNs kvoteflyktninger opp til 1 500 pr. år. Det vi er mer restriktive til, er økt arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS inntil vi ser hvordan virkningene av EØS-utvidelsene slår ut. Men det er en sak som ikke er tatt opp her. Arbeiderpartiet har sammen med SV og Senterpartiet fremmet et forslag som er omdelt i salen, om at barnevernet skal overta omsorgsansvaret for enslige mindreårige asylsøkere. Det har Fremskrittspartiet gått inn for lenge. Nå viser det seg at de har snudd i denne saken og ikke lenger mener det samme. Det viser igjen at Fremskrittspartiet ikke er til å stole på. Det ser nå ut til at vi kommer til å tape denne saken i dag.
Det burde være en selvfølge at vi ikke gjør forskjell på våre barn og andres barn når det gjelder å nyte godt av den kvaliteten som barnevernet representerer. Litt om det langsiktige arbeidet med integreringspolitikken. SV er opptatt av at det til nå på en måte har vært mange skippertak. Men det er liksom noe man gjør, for nå kommer det mange, og så er liksom den jobben ferdig. Det er veldig viktig at det ikke er slik i hele den offentlige forvaltning. Statsråden nevnte i stad vietnamesere som aldri har lært norsk, og som trenger hjelp av eldreomsorgen. Det er jo slik at når vi blir gamle, glemmer vi det vi har lært sist. Det betyr at sjøl om vi er flinke og lærer folk norsk, og de er flinke og lærer seg norsk, kan det godt hende at det språket blir borte når de blir gamle. Når man trenger hjelp av hjemmesykepleien eller kommer på sykehjem, har man bare morsmålet igjen. Det er en utfordring som kommunene må ta innover seg. Jeg tror at mange kommuner er nødt til å samarbeide om disse tiltakene hvis de skal få dette til. Til slutt om kjønnslemlestelse. Det er noe veldig rart med kroppen. Alle deler av kroppen skal få hjelp av helsevesenet og bli undersøkt når en er på helsestasjonen med et barn – bare ikke jentenes kjønnsorgan. Men jentenes kjønnsorgan kan faktisk bli utsatt for overgrep, og det kan bli utsatt for skade, akkurat som andre deler av kroppen. Også mange norske jentebarn blir utsatt for overgrep fra sine nærmeste – dessverre er det slik. Dette kunne blitt oppdaget hvis vi fikk et naturlig forhold til at legen undersøkte også denne kroppsdelen hos jentebarn og hos kvinner. Det henger igjen også i Norge: Når vi snakker om dette, blir det litt vanskelig. Nei, denne delen av kroppen må legen ikke se på, fordi det blir problematisk for oss. Når helsepersonell – og vi – har slike holdninger, fortsetter dette å være et større problem enn det er. Jeg vil appellere til alle nå om å forklare meg hva som er forskjellen på denne og alle andre kroppsdeler som skal sjekkes. Jeg så en helsesøster bli intervjuet om dette på TV. Hun sa at det ville bli veldig vanskelig hvis hun skulle be et lite jentebarn om å legge seg ned og spre bena fordi mor og far kanskje hadde gjort noe galt med henne. Unnskyld meg! Når leger og annet helsepersonell titter inn i ørene på barn, sier de ikke: Jeg må få lov til å se inn i øret ditt fordi mor og far kanskje har gjort noe galt med det. Det er jo ikke slik dette skal håndteres. Hele kroppen er naturlig, og det er like naturlig at man har en helseundersøkelse av den delen av kroppen som av andre deler av kroppen. Jeg synes faktisk at jentebarns kropper fortjener det. Det fortjener norske jentebarn – alle jentebarn fortjener det.
Det fødes 30 000 jentebarn i Norge hvert eneste år. Det er godt mulig at man på den vanlige fireårskontrollen kan kontrollere om det er skader på kjønnsorgan eller annet, men det er ikke mulig på bakgrunn av en klinisk observasjon av kjønnsorgan å avdekke f.eks. overgrep. Sannsynligheten for at man begår overgrep mot mange familier hvis man setter i gang den prosessen, er veldig stor. Det andre som er vesentlig, er at hvis dette er et tiltak mot kjønnslemlestelse, er det absolutt de færreste kulturer som praktiserer kjønnslemlestelse før fireårskontrollen – de praktiserer det senere. De kommer selvfølgelig til å vente til etter fireårskontrollen med å gjennomføre kjønnslemlestelse, hvis de vet at det blir kontrollert – eller de møter ikke på fireårskontrollen. Da er spørsmålene: Hvor mange ganger skal norske jenter få sjekket underlivet på obligatoriske kontroller for at det skal være et effektivt tiltak mot kjønnslemlestelse? Og hvilke sanksjoner skal man sette i verk? Noen foreldre synes ikke det er riktig at det offentlige skal gjøre dette, og bare forskyver tidspunktet og gjør det litt senere. Er det hver gang man er på skolekontroll? Skal alle skolekontrollene være obligatoriske? Hvor mye ressurser skal vi bruke på det? Når jeg stiller disse spørsmålene, er det fordi Regjeringen hadde denne runden før vi laget handlingsplanen mot kjønnslemlestelse. Vi fant ut at dette var et tiltak som vi ikke ville tilrå. Og da snakket vi ikke engang om alle, vi snakket om de utsatte jentene, fordi de i tillegg ville bli stigmatisert. Tror man egentlig at man ikke bare kommer i en situasjon hvor flere – f.eks. somaliske jenter, fordi dette oppfattes som et voldsomt trykk mot dem – dumpes i hjemlandet som et svar på den typen holdninger? Jeg tror at vi bekjemper disse tingene gjennom flere andre tiltak. Men jeg tror også det er en grense for hvor mange tiltak man kan sette i gang for absolutt alle i vår befolkning – på bekostning av bluferdigheten og integriteten til hvert enkelt barn, ikke minst jo lenger opp i tenårene de kommer – for å regulere og forhindre lemlestelse utøvd i enkelte kulturer. Jeg har lyst til bare å si én ting om tvangsekteskap. Det er godt mulig man skal henge seg opp i et par enkelttiltak, som kollektivet i Oslo. Det tiltaket som vi har etablert på bosiden, er et samarbeid mellom de store byene innenfor boligtiltakene våre, med akutthjelp, og hvor vi i samarbeid med politiet og hjelpeorganisasjonene flytter på folk. Det fungerer. Vi har litt problemer i Oslo, men det fungerer de andre stedene. En del av de frivillige organisasjonene har faktisk sagt at dette kollektivet kan de ikke bruke, fordi det rent sikkerhetsmessig ikke lenger fungerer. Alle visste hvor det var, og da hadde de et sikkerhetsmessig problem knyttet til bruken av det kollektivet. Det er ikke alltid at det å lese avisene og lage politikk på det – istedenfor kanskje å spørre om hva annet man gjør – er den riktige innfallsvinkelen til dette. Vi gjør mye på området tvangsekteskap. Vi har fortsatt noe igjen, og sikkert mye å oppdage og lære, men det er ikke slik at det står og faller med et kollektiv i Oslo.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 3, 4 og 5.[[Votering, se side 2521]] Den reglementsmessige tiden for formiddagsmøtet er omme. Stortinget tar pause fram til kveldsmøtet settes kl. 18.