Fra Høyres stortingsgruppe foreligger søknad om sykepermisjon for representanten Stefan Heggelund fra og med 21. mai og inntil videre. Denne søknad foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Første vararepresentant for Oslo, Frode Helgerud, befinner seg for tiden utenlands og er av den grunn forhindret fra å møte i Stortinget i dagene 21. og 22. mai. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden slik: Afshan Rafiq 21. og 22. mai Frode Helgerud fra og med 23. mai og inntil videre
Afshan Rafiq er til stede og vil ta sete. Representanten Abid Q. Raja vil fremsette et representantforslag.
Jeg har på vegne av André N. Skjelstad, Ola Elvestuen og meg selv æren av å fremme et representantforslag om å etablere et felles billettsystem for kollektivtransport i hele landet.
Representanten Geir S. Toskedal vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Rigmor Andersen Eide, Line Henriette Hjemdal, Hans Olav Syversen og meg selv vil jeg sette fram et representantforslag om en miljøvennlig boligpolitikk.
Representanten Fredric Holen Bjørdal vil også fremsette et representantforslag.
På vegner av representantane Dag Terje Andersen, Anette Trettebergstuen, Lise Christoffersen og meg sjølv har eg æra av å leggje fram eit representantforslag om strategi for betre arbeidsmoglegheiter for menneske med nedsett arbeidsevne.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsrådene Jan Tore Sanner, Ine M. Eriksen Søreide og Torbjørn Røe Isaksen vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmer er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Rigmor Aasrud.
I tiden fram til 2005 var det mange barn som sto i barnehagekø. Etter 2005 gjorde Stoltenberg-regjeringen grep som gjorde at de aller fleste barn fikk barnehageplass. Det første barnehageminister Røe Isaksen gjorde da han kom inn i regjeringskontorene, var å kutte en bevilgning på 2 900 nye barnehageplasser, som skulle gi barn over ett år som ellers ikke hadde rett til det, muligheten til å få barnehageplass. Det andre ministeren gjorde, var å kutte 4 100 gamle barnehageplasser fordi foreldrene skulle få kontantstøtte. Nå viser tall fra KS at foreldrene velger barnehage og ikke kontantstøtte. KS regner med at det er 500 flere søkere, ikke 4 100 færre søkere. Vår komité ser stadig presseoppslag og får brev fra fortvilte kommunepolitikere som lurer på hvordan de skal få ting til å henge sammen. Det siste brevet vi fikk, var fra Bergen kommune. Bergen kommune fikk et kutt på i overkant av 18 mill. kr i år. Stikk i strid med det regjeringen forventet, har søkertallet gått opp. Det er 65 flere barn som søker plass i Bergen i år enn i fjor. Byråd Harald Victor Hove sier: Vi tenker ikke å kutte i barnehagesektoren, men det vil redusere vårt handlingsrom som kommune dersom vi ikke får dette kompensert. Mange kommunepolitikere setter sin lit til revidert nasjonalbudsjett. Der kom det ingenting. Jeg refererer det som byråd Harald Victor Hove sa til Bergens Tidende: «Det var ikke dette vi mente med «nye ideer, bedre løsninger».» Er statsråd Røe Isaksen enig i det?
La meg først si at veksten i antallet barn som går i barnehage, startet i perioden 2001–2005. Det ser man tydelig også på barnehagestatistikken. Punkt to: Dette er jo en sak som det har kommet spørsmål om flere ganger i Stortinget. Jeg vil gjenta det jeg har sagt tidligere, at det er jo alltid sånn at når man skal lage et budsjett for året etter, lager man en beregning på hvordan forskjellige politikkendringer vil slå ut. Så ser vi at den beregningen vi la til grunn – som var den samme måten å beregne på som de rød-grønne hadde i 2012, f.eks., den gangen kommunene ble overkompensert – sannsynligvis har gitt det som heter for stor etterspørselseffekt. Det betyr at sannsynligvis er det sånn at noen flere søker om barnehageplass, mens noen færre søker om kontantstøtte. Endelig fasit får vi først når de endelige tallene er inne i august, men det kan se ut som det er sånn. Derfor har regjeringen i revidert budsjett varslet at vi kommer til å gå gjennom hele beregningsmåten fra 2012 til 2014 i nær dialog også med kommunene, nettopp for å se hvordan vi kan lage beregninger i fremtiden som er bedre og mer treffsikre enn i dag. Så er hovedspørsmålet til representanten: Hvilke konsekvenser får dette i kommunene? Jeg stusser litt over at en representant fremstiller det som om regjeringen styrer budsjettbevilgningene til barnehagepolitikken direkte. Det man gjør, er jo at man gir rammebevilgninger til kommunene basert på beregninger, men det er altså kommunene som selv bestemmer – noe også byråden i Bergen veldig riktig påpeker. Det betyr at det er jo også et rom i kommunene for å prioritere, og mange kommuner velger fortsatt å prioritere barnehager og barnehageplasser. Det er jeg glad for. Så er det viktig også å ha med seg at reglene for hvem som har rett til plass, er helt uendret. Der har kommunene ingen valgfrihet. De som har rett til plass, har selvfølgelig rett til det.
Det er riktig at denne saken har vært drøftet i denne salen ganske mange ganger, og jeg har hørt statsråden gjenta mange ganger at man har brukt samme beregningen som det Stoltenberg-regjeringen gjorde da man gjorde endringer i kontantstøtten i 2012. Men det Røe Isaksen ikke nevner, var at Stoltenberg-regjeringen kom tilbake i revidert nasjonalbudsjett og rettet opp det som viste seg å være feil når det gjaldt etterspørselseffekt. Jeg tror ingen foreldre som er der ute, som hadde forventet at barnehageplassen skulle komme og få den finansiert, er veldig bekymret for om den etterspørselseffekten i 2012 ikke helt stemte. Så jeg må bare gjenta mitt spørsmål til Røe Isaksen. Med tanke på de foreldrene og de kommunepolitikerne som sitter der nå, hva er svaret – enten til dem som sitter der med et innskrenket barnehagetilbud fordi kommunene ikke får penger til å drive som før, eller til de kommunene som må kutte i andre tiltak?
Svaret er jo det svaret jeg ga. Det er jo viktig, det året som representanten nevner, nemlig 2012. Da ble kommunene overkompensert. De fikk mer penger enn de egentlig skulle hatt; det viste seg at kommunene satt igjen med mer penger da. Derfor er det helt naturlig at man ser dette i sammenheng. Hvis man får 20 000 i økt lønn, eller for mye i utbetaling ett år, og 15 000 for lite i utbetaling året etter, er det naturlig at man ser de to årene i sammenheng. Det er jo det regjeringen også har sagt vi skal gjøre, for å sikre at vi får en annen beregningsmåte enn den de rød-grønne la til grunn – en beregningsmåte som er mer treffsikker. Så har jeg også ambisjoner om å satse på både kvalitet og tilgjengelighet til barnehageplass. Det er en viktig prioritering for denne regjeringen som vi også kommer til å følge opp videre.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Marianne Aasen.
Statsråden sier, som helt korrekt er, at det er kommunene selv som bestemmer hvordan de skal prioritere, at det er et visst handlingsrom i kommeøkonomien. Men det vi vet etter å ha blitt kjent med kommuneøkonomiopplegget for neste år, er at det ikke er noen reell økning i frie inntekter som kan dekke alle de utgiftene kommunene har. Det pekes på effektivisering, som klinger dårlig sammen med kvalitet, noe regjeringen smykker seg med titt og ofte. De som jobber som kommunepolitikere landet rundt, vet at denne prioriteringen er ganske krevende. Man kan prioritere opp barnehager, men da går det ofte ut over noe annet. Det er to store sektorer det da lett går ut over: Det er eldreomsorg, og det er skole. Som utdanningspolitiker er det mange som opplever dette som en svært krevende problemstilling. Det jeg lurer på, er hvor kunnskapsministeren var da kommuneproposisjonen ble behandlet – med tanke på kvalitetsutvikling i norsk skole.
Uten å lekke fra regjeringens indre liv kan jeg avsløre at kunnskapsministeren både var til stede og satt ved bordet, og mener at opplegget er fullt ut forsvarlig og ivaretar kommunenes mulighet til å skape kvalitet i skolen. Regjeringen har varslet at det i 2015 blir en vekst i de frie inntektene på opp mot 4,25 mrd. kr. Dessuten har de store grepene til denne regjeringen nettopp handlet om også å styrke den statlige innsatsen for å løfte kvaliteten i skolen, f.eks. gjennom videreutdanning av lærere – fordi vi vet at veldig mange lærere mangler fordypning i faget de skal undervise i. I f.eks. matematikk er det en klar sammenheng mellom lærerens fordypning og elevenes resultater. Det gjør denne regjeringen noe med. Vi la inn penger som ikke var der fra før, for å få et videreutdanningsløft. Vi har sagt vi skal ha en fornyet realfagsstrategi for skolen og kommer tilbake med flere kvalitetshevende tiltak i skolen – hvor staten putter inn penger og gjør en innsats, og som kommunen også kan følge.
Presidenten vil understreke at det er viktig å holde seg til temaet i hovedspørsmålet. Geir Jørgen Bekkevold – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg har tatt med meg statsrådens og undertegnedes fylkesavis Varden. I dagens utgave er det en stor sak om barnehageopprør i Skien kommune. Regjeringen regnet med at det skulle bli behov for 51 færre barnehageplasser i Skien. Nå viser det seg at alle plassene er fylt opp. For inneværende år betyr mindre overføringer et kutt på 3,7 mill. kr, for neste år et kutt på 8 mill. kr bare for Skien kommune. Ministeren har snakket mye om kvalitet også i barnehagen. Det er klart at slike kutt som dette, vil også gå ut over kvaliteten. Det kan gå ut over bemanningsnormen, og det kan komme flere barn og færre barnehagelærere. Hvordan henger dette sammen med kunnskapsministerens ønske om å heve kvaliteten i barnehagen? Er det dette som er kvalitetsheving?
Beregningen av effekten av kontantstøtte kommer som en følge av stortingsforliket om budsjettet – bare så vi har det klart for oss, selv om det selvfølgelig er regjeringen som leverer beregningene. Nå er ikke Skien min hjemkommune, det er nabokommunen. Jeg skal ikke gå inn og i detalj kommentere budsjettbruken i Skien. Men det er interessant det som også kommer frem i artikkelen i telemarksavisa, at i Skien kommune har man siden 2009 – da var det en annen regjering som satt – kuttet 97 mill. kr i oppvekstsektoren. Selv om jeg absolutt forstår bekymringen fra politikerne i Skien, vil jeg si at det ikke er den siste endringen i rammen som gjør at oppvekstsektoren i Skien eventuelt har store utfordringer. Dette er i Skiens tilfelle et behov som har bygd seg opp over flere år. Men vi har sagt at vi skal gå gjennom beregningene fra 2012 til 2014 for å sikre at vi får bedre beregningsmåter som treffer i fremtiden. Det vil også gjelde for Skien.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
Det var eit stort vonbrot for mange foreldre då regjeringa stoppa innføringa av to barnehageopptak i året. Når det no òg viser seg at dei utrekna anslaga for plassar ikkje stemmer, er det merkeleg at ei regjering som elles ynskjer å setje inn tiltak når reknemeistrane kjem til kort, ikkje tek ansvar og rettar opp feila i revidert nasjonalbudsjett. Og endå merkelegare – det minste ein kunne forvente, var at ein tok høgd for det i kommuneproposisjonen. Eg trur ikkje at kommunepolitikarane landet rundt vert imponerte over at ein skal gå gjennom berekningssystemet når dei skal leggje budsjetta sine til hausten. Ein overlèt no ansvaret til lokale politikarar. Mitt spørsmål er: Kan statsråden garantere – no vil eg gjerne ha konkret svar – at retten til barnehageplass vert oppfylt utan at kommunane må redusere i barnehage- og skuletilbodet elles i Kommune-Noreg?
Jeg kan nok garantere at retten til barnehageplass, slik som regelverket er i dag, blir oppfylt. Det er kommunenes plikt å oppfylle den retten. Der er det ikke noe slingringsmonn for kommunene. Men det er slik for enhver kommune, at de disponerer sine budsjetter innenfor den rammefinansieringen de får fra staten. Jeg forstår i og for seg at ingen blir imponert over det vi la frem i revidert budsjett, men målet er å rydde opp i dette på en ordentlig, skikkelig og ansvarlig måte. Da mener jeg at det mest ryddige er å se beregningene over flere år i sammenheng. Da er det et relevant poeng å ha med seg at basert på den samme beregningsmetoden som de rød-grønne brukte, og som vi også har brukt, fikk kommunene sannsynligvis mer i 2012. De har da kanskje – ser det ut som – fått litt mindre i 2014. Når man ser det i sammenheng, er det mulig å finne bedre beregningsmetoder og å ha en god dialog med kommunene om hvordan man skal gå videre.
Audun Lysbakken – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråden må slutte å snakke om beregningsmodeller han skal endre neste år og begynne å forklare hva han vil gjøre med barnehagekøen som finnes i år. Da vil jeg tilbake til Bergen et lite øyeblikk og sitere fra Bergens Tidende 14. mai: «Det redelige ville vært at regjeringen ga tilbake barnehagepengene de kuttet», kunne vi lese der. Det var ikke jeg som sa det, det var Harald Victor Hove, Høyres barnehagebyråd i Bergen. Der sliter man nå med kutt på 17,6 mill. kr, penger som manglet fordi denne regjeringen kuttet massivt i barnehagebudsjettene. Harald Victor Hove sier videre: «Vi kan ikke leve med dette kuttet.» Tilsvarende politikk neste år vil gi et kutt på 45 mill. kr. Da sier byråden at det er ikke sikkert at Bergen klarer å oppfylle barnehagegarantien. Hva er det byråden ikke har skjønt når han mener at regjeringens politikk ikke er redelig? Hva vil statsråden gjøre for å unngå at landets nest største by ikke klarer å oppfylle barnehagegarantien?
Jeg tror ikke jeg skal bevege meg inn på spekulasjoner rundt hva byråden i Bergen har skjønt og ikke skjønt. Jeg er helt sikker på at han har veldig god oversikt både over regjeringens politikk, som han for øvrig også skryter av flere steder i mange av artiklene som det henvises til, og over Bergen kommunes politikk. Utgangspunktet er at dette er en endring av kommunens ramme. Det er ikke et kutt fra Stortingets side i barnehagesektoren, men det er selvfølgelig slik at enhver kommune må håndtere de midlene de har fått, på den måten de mener er fornuftig. Da er det Bergens oppgave å håndtere det. Jeg gjentar det jeg har sagt, at retten til barnehageplass som gjelder, gjelder selvfølgelig for alle. Det man snakker om i Bergen, er en egen Bergens-rett som de har innført. Det må være opp til Bergens-politikerne å finne ut hvordan de skal løse det. Både med økningen i frie midler som ligger inne i 2014, og som er varslet i 2015, og med det økonomiske opplegget regjeringen har skissert, tror jeg dette burde være mulig.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Jeg tenkte vi skulle ta steget over fra barnehagebarna til de minste skolebarna. For noen uker siden kunne vi lese om Oddvar Nergård. Han er rektor ved en skole i Stjørdal kommune i Nord-Trøndelag. Han har i flere år ment at skolen har fått tilført for lite ressurser til å kunne gi elevene et tilbud som er i samsvar med opplæringsloven. Han har hevdet at skolen har operert på kant av loven helt siden klassedelingstallet ble fjernet fra lovverket i 2003, og at dette spesielt har rammet barna i 1. klasse. Det er nemlig ifølge denne rektoren slik at selv om klassedelingstallet ble fjernet i 2003, skal dette fremdeles ligge til grunn som en minstenorm for ressurstildelingen i skolen. Hvis rektoren har rett i sin tolkning av loven, vil det i så fall innebære at en 1.-klasse ikke kan ha mer enn 18 elever uten at det settes inn ekstra lærerressurs, og at det i 2. klasse til 7. klasse ikke kan være mer enn 28 elever uten at det settes en ekstra lærer inn i klasserommet. Oddvar Nergård møtte motstand i sin egen kommune, men han tok saken videre til Utdanningsdirektoratet. Da svaret kom, fikk han full støtte. Det var nemlig slik at da Stortinget vedtok å fjerne klassedelingstallet i 2003, var flertallet samtidig helt tydelig på at dette ikke skulle bli brukt som et sparetiltak, og at klassedelingstallet skulle ligge til grunn som et minstenivå for ressurstildeling, også etter at bestemmelsen om klassedelingstall var opphevet. Saken fra Stjørdal viser at bevisstheten rundt dette ikke er god nok i alle kommuner. Det kan medføre at mange barn får et skoletilbud som ikke er i samsvar med opplæringsloven. Mitt spørsmål er om statsråden er enig i at de gamle klassedelingstallene fremdeles skal ligge til grunn som en minstenorm, og hvordan han i så tilfelle vil påse at dette etterleves i norske skoler.
Jeg kjenner ikke den helt konkrete saken, eller den helt konkrete rektoren som representanten spør om. Men saksfremstillingen, slik som representanten har kommet med den, er jeg helt enig i. Det var et flertall av bl.a. Bondevik II-partiene, sammen med SV – hvis jeg ikke husker helt feil – som vedtok at man ikke skulle ha klassedelingsreglene slik som de var. Grunnen var at man ønsket å åpne opp for mer fleksibel bruk av store og små grupper og den slags, men så skulle det ikke gå ut over ressursene, på den måten at man ikke skulle kunne bruke det som et innsparingstiltak. Det høres også ut som rektoren har gjort det riktige, nemlig å ta kontakt med Utdanningsdirektoratet, som både har oversikt over regelverket og kan gi klare svar på om dette er i tråd med regelverket eller ikke. Jeg kan ikke på stående fot si hvordan Utdanningsdirektoratet løpende kontrollerer dette – det må jeg da eventuelt komme tilbake til representanten med et klart svar på. Men det jeg kan være helt klar på, er at regelverket – slik som det beskrives – gjelder, og det skal følges.
Jeg vil takke for svaret. Jeg mener at den saken fra Stjørdal kommune viser at det er behov for et tydeligere regelverk. Jeg tror ikke at de administrativt ansatte og politisk ledelse i Stjørdal er de eneste som er usikre på, eller lite bevisste på, at dette regelverket faktisk fortsatt gjelder. Da mener jeg at det er god grunn til å frykte at det er mange lærere som har ansvar for flere elever enn det de skal ha, ifølge opplæringsloven. Mitt spørsmål blir da om statsråden deler oppfatningen av at det er behov for en tydeliggjøring i lovverket, og om det kunne være fornuftig å få en nasjonal bemanningsnorm på plass i opplæringsloven igjen.
Svaret på det siste delspørsmålet er at det ikke er regjeringens politikk. Vi ønsker å tilføre utdanningssektoren flere ressurser, satse på kvalitet, videreutdanning, flere av de tiltakene som vi allerede har begynt å bygge opp. Men vi har ikke sagt at vi ønsker en nasjonal bemanningsnorm, slik som representanten ønsker. Så til spørsmålet om det betyr at det trengs et tydeligere regelverk. Da må jeg nesten tillate meg å si: Det kan hende. Hvis det er slik at kommunene oppfatter regelverket som utydelig, hvis det er sånn at det er avdekket stor usikkerhet og veldig mange kommuner som bryter regelverket, kan det hende at utfordringen ligger i regelverket. Jeg tenker ofte som så at det kan hende at utfordringen ikke nødvendigvis ligger i regelverket, men i oppfølgingen av det, og det er viktig å huske at det er skoleeier – altså kommunene – som har et ansvar for å følge de nasjonale rammene som er for hvordan skolen skal organiseres.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Geir S. Toskedal.
Å organisere skoledagen, å få lærertimetallet til å gå opp, er for en rektor eller en ledelse en veldig krevende oppgave. Da er klassedelingstallet en av de viktigste faktorene for å få det til, i tillegg til kjennskap til klassene og elevene – hvor det trengs tidlig innsats, hvor det trengs spesialpedagogiske tiltak, osv. Spesielt i 1. og 2. klasse er f.eks. det å stå foran 28 seksåringer en svært krevende situasjon – det krever situasjonsskifter, en gjennomtenkt metodikk minutt for minutt, osv. Mitt spørsmål handler om tidlig innsats. Vi vet at vi satser på økt lærerutdanning og lærertetthet, men mener statsråden at tidlig innsats er noe som bør slå ut i bemanningsnormen, slik at vi får en tydeligere presisering av klassedelingstallet spesielt på lave klassetrinn?
Jeg har ingen planer om å endre regelverket som er i dag, når det gjelder dette. Men jeg synes det er verdt å dra opp noen veldig gode eksempler på kommuner som har klart å tenke: Hvordan prioriterer vi ressursene våre for å få til den helt avgjørende starten for de aller minste barna som begynner på skolen? Et eksempel som også har vært oppe i Stortinget tidligere, er Dovre kommune, som bestemte seg for å gå kritisk gjennom spesialundervisningen sin og klarte å få bruken av den ned, fikk flere elever inn i vanlige klasserom og brukte de ekstra ressursene på nettopp å styrke lærerbemanningen. Jeg tror også, siden jeg aner en viss skepsis mot opphevelsen av klassedelingstallene – som jeg for øvrig tror Kristelig Folkeparti i sin tid var med på – at det har vært et veldig godt grep for skolen, for det gjør at man kan organisere undervisningen f.eks. med flere lærere i team, man kan ha mer fleksibilitet på store og små grupper, og det gir også rom for å følge opp den enkelte elev tettere.
Marianne Aasen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg synes det er positivt at statsråden signaliserer at han vil se på regelverket med klassedelingstall hvis det er flere enn Stjørdal kommune som sliter med den type bestemmelser. Dessverre er det et klassisk eksempel på at hvis det blir for mye detaljstyring, kan det fort bli mer byråkrati, det kan bli mye dialog mellom kommuner, Utdanningsdirektoratet og departementet osv., og det ønsker vi minst mulig av. Det er jeg sikker på at vi er enige om, vi som står her. Likevel er inntrykket mitt at de fleste kommunepolitikere og kommuner er veldig opptatt av de minste elevene, de er opptatt av å sikre gode lærerressurser, kompetente lærere, til den gruppa spesielt. Tidlig innsats er slått fast en gang for alle. Men det vi også vet, både kommunepolitikere og vi som sitter her, er at en må ha et godt kommuneøkonomiopplegg i bunnen. Da vil jeg gjerne gjenta mitt spørsmål, eller en variant av det: Er statsråden fornøyd, slik kommuneøkonomiopplegget er lagt opp fra regjeringens side, med tanke på framtida i norsk skole? Kan vi sikre at ingen lærere blir oppsagt?
Jeg vil bare først si at jeg synes det er et generelt poeng, og det er det for hele regjeringen, at man alltid skal ha et øye for hvordan regelverket fungerer ute i den virkelige verden. Det betyr at hvis det kommer tilbakemeldinger om at regelverk ikke fungerer, eller at de ikke har den effekten som er ønsket, mener jeg at det er veldig rart hvis man skal sitte på toppen av systemet og si at dette bryr vi oss ikke om. Da må man selvfølgelig se på om det stemmer, og om det finnes bedre løsninger. Det mener jeg er en kontinuerlig prosess som vi som politikere har ansvar for å holde i gang. Så til kommuneøkonomiopplegget: Jeg mener at det kommuneøkonomiopplegget som er skissert, er fullt ut forsvarlig, og fullt ut i stand til å ivareta også kommunenes behov for å bygge kvalitet i skolen. Og så må vi huske at på toppen av det kommer den nye regjeringens satsinger på viktige kvalitetstiltak som f.eks. etter- og videreutdanning av lærere, som ikke lå der fra før. Og bl.a. gjennom at satsen for videreutdanning fra statens side er blitt høyere, ligger det også en mulighet for kommunene til å få mer kvalitet for samme sum med penger.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Kunnskapsministerens svenske kollega ble i mars kåret til budsjettvinner da vårbudsjettet ble lagt fram. Et sentralt forslag i det såkalte Lågstadielyftet er nettopp en reduksjon i klassestørrelse, og begrunnelsen fra Moderaterna er at hver lærer da får mer tid til hver enkelt elev, og elevene vil merke at de får mer tid til sin lærer. For kvalitet, som statsråden er opptatt av, krever også tid mellom lærer og elev. Nå er norske lærere positive til etter- og videreutdanning, som statsråden var inne på. Men når de blir spurt om hva som er aller viktigst for å utføre jobben, er det ønsket om nettopp mer tid til hver enkelt elev i skolen. Kvalitet burde vel innebære at lærerne har tid. Kunne det være aktuelt for statsråden å se nærmere på de svenske forslagene, og også ta lærdom av sin svenske kollega på dette området når det gjelder spørsmålet om lærertetthet?
Det er bra å se at man i Sverige også kan satse på skole, selv om man gir skattelette. Det viser at det er fullt mulig å ha den kombinasjonen. Denne regjeringen har overtatt 600 ekstra, statlig finansierte lærerstillinger som den rød-grønne regjeringen ga. Det var den rød-grønne regjeringens plattform i mange år at man skulle ha økt lærertetthet i skolen. Det tallet beveget seg ikke i det hele tatt. Så kom det 600 ekstra stillinger, fordelt til bestemte skoler. De stillingene har vi valgt å beholde. Da har man fått en bitteliten økning i lærertettheten, og kommunene kan prioritere dette ved siden av. Etter at dette prosjektet er ferdig og kommunene overtar ansvaret, synes jeg vi skal gå inn og se på om dette førte til bedre resultater. Men i utgangspunktet er de store satsingene til denne regjeringen etter- og videreutdanningsløft, realfagsløft – som kommer – og yrkesfagløft. Det er det vi har prioritert, fremfor en ordning med statlig finansierte lærerstillinger.
Iselin Nybø – til oppfølgingsspørsmål.
En forutsetning for å kunne snakke om tilfredsstillende lærertetthet er at vi har mange nok lærere tilgjengelig. Som statsråden kjenner veldig godt til, har SSB anslått at vi kommer til å mangle 11 000 årsverk i norsk skole i 2020. Vi har allerede i dag 9 000 såkalt ufaglærte eller ikke kvalifiserte lærere som jobber i skolen, vi har en reservestyrke av lærere som ikke er i skolen i dag, på ca. 37 000, og vi har en opplæring for å bli lærer der ca. en tredjedel – hver tredje student – hopper av før endt studium. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva ser statsråden for seg vi skal gjøre for å sikre at vi har et tilfredsstillende antall lærere i skolen i årene som kommer?
Vi skal gjøre det mer attraktivt å bli lærer. Hvordan gjør man det? Når man spør ungdommen om hva de er mest opptatt av når de skal velge yrke, er lønn et av svarene. Det har ikke staten noe styring med. Det sitter man og forhandler om nå. Men det er to andre momenter som er viktige, som vi kan gjøre noe med, og det er hvor spennende og utfordrende jobben er. Vi har i mange år hatt en skole hvor det mange steder er få muligheter til faglig påfyll for lærerne, og hvor det er få karriereveier. At man har høye inntakskrav for å komme inn på lærerstudiet – lærerstudiet er ikke noe man skal kunne komme enkelt inn på, siden dette er av de viktigste jobbene vi har hvor man skal lære opp fremtidens generasjoner – samtidig som man skaper en skole som er lærende, med sterke profesjonsfellesskap, hvor man har mulighet til å utvikle en karriere uten at man går ut av klasserommet og over til administrasjon, og hvor man får faglig påfyll – det mener jeg er en nøkkel. Så må vi alle sammen også være med på å snakke frem hvor viktig det er å være lærer. Vi må dessuten gjøre noe med det økte byråkratiet som kom de siste åtte årene.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål.
Eg er gledeleg overraska over at ministeren ønskjer å vidareføre dei 600 lærarstillingane som den raud-grøne regjeringa, med Kristin Halvorsen i spissen, fekk innført. Dette er nye taktar og skaper ro i den utryggleiken som har vore på veldig mange skular rundt omkring. Dette er ei ordning som skal vare i fire år, og som skal gå til dei skulane som slit mest. Rundt 170 ungdomsskular blei nådde med denne ordninga. For SV sin del var dette eit ledd i utviklinga av ei minstenorm for talet på lærarar. Vi skal hauste erfaringar med dei 600 ekstra lærarane i skulen. Sidan dette er eit prosjekt som Erna Solberg i valkampen meinte ein skulle kutte, fordi ho ikkje ville ha fleire lærarar, men betre lærarar, er mitt spørsmål – når ein no har gjort ei omdreiing – til statsråden: Vil denne ordninga vidareførast etter desse fire åra, og vil ho utvidast?
For det første siterer representanten statsministeren feil. Hun sa aldri at dette skulle kuttes, men hun sa at det aller viktigste for læringen i skolen er at man har gode, motiverte lærere. Det er det aller viktigste. Det er for øvrig det samme som SVs tidligere leder, Erik Solheim, twitret for noen måneder siden, nemlig at økt kvalitet, altså det å gjøre gode lærere enda bedre, er den aller viktigste investeringen vi kan gjøre. Det burde ikke komme som noen overraskelse, all den tid budsjettet for 2014 er lagt frem, at disse 600 stillingene ligger inne der. Så vil det selvfølgelig vurderes i budsjettene fremover. I utgangspunktet har vi nå sagt at disse stillingene skal få fortsette, men man må trekke erfaringer av det, selvfølgelig. Men igjen: De viktigste satsingene til denne regjeringen er karriereveier i skolen, realfagsløft, etter- og videreutdanningsløft, å gjøre læreryrket mer attraktivt og også å sette i gang med opprydning av den byråkratiseringen som har kommet i skolen, særlig de siste åtte årene.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål er til kommunal- og moderniseringsministeren. Da kommunal- og moderniseringsministeren, på vegne av regjeringen, 13. mars i år varslet en omlegging av den differensierte arbeidsgiveravgifta, innebar det en dramatisk beskjed for svært mange bedrifter i Distrikts-Norge. Bedrifter innenfor transport, energi, finans og forsikring risikerer en avgiftssmell på opptil 1 mrd. kr, for å bruke regjeringens egne tall. Høyres tidligere stortingsrepresentant Ivar Kristiansen, nå regiondirektør for NHO i Nordland, uttrykte særlig bekymring for transportnæringen i fylket, som allerede er utsatt for en ekstrem konkurranse fra utenlandske transportselskap. Fremskrittspartipolitiker Jan Blomseth fra Tromsø var enda tydeligere da han konkluderte med at dette «er døden for transportnæringen i nord». Statsråden lovet at den konkrete utformingen av den nye ordningen skulle komme i revidert nasjonalbudsjett. Det har ikke skjedd, noe som betyr at mange bedrifter i nord fortsatt lever i usikkerhet om hvorvidt de vil ha 0 pst. eller 14 pst. avgift på sine lønnskostnader fra 1. juli i år. Men det som gir enda større grunn til bekymring, er at det heller ikke er avklart hvilken kompensasjon de bedriftene som møter avgiftssjokket fra 1. juli, vil få. Finansminister Siv Jensen slo fast ved framleggelsen av revidert nasjonalbudsjett at berørte bedrifter ikke skulle kompenseres krone for krone. Det står i skarp kontrast til statsråd Sanners uttalelser til NRK 13. mars i år, der han på direkte spørsmål bekreftet at slik kompensasjon vil bli gitt krone for krone. Kan kommunalministeren bekrefte at han står ved sine tidligere uttalelser om at berørte bedrifter skal kompenseres krone for krone, eller har regjeringen på dette området løpt vekk fra sine tidligere utsagn og løfter?
Før jeg tar tak i representantens unøyaktigheter, vil jeg starte med det vi er enige om, nemlig at ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift er det beste distriktspolitiske virkemidlet vi har, og at det er viktig at vi får beholde den ordningen. Det innebærer en lettelse for norske bedrifter på om lag 13 mrd. kr. Vekslende regjeringer har kjempet for den ordningen fordi den er ubyråkratisk, og fordi den er god. Nå er det slik at ordningen utløper 1. juli. Det betyr at vi må få på plass en ny ordning. EU fastsatte retningslinjene for differensiert arbeidsgiveravgift 19. juni i fjor, det betyr under den rød-grønne regjeringen. Det kunne vært interessant å få vite hvilke statsråder i den rød-grønne regjeringen som var i Brussel for å diskutere denne saken med EU-kommisjonen og påvirke i den fasen det var mulig å påvirke. Etter hva vi har forstått, var det ingen rød-grønne politikere i Brussel for å påvirke EU-kommisjonen i denne saken. Vi har imidlertid vært opptatt av å ha dialog helt frem til de endelige beslutningene tas, for å få en best mulig løsning for Norge. Vi har hele tiden holdt fast ved at de økte avgiftsinntektene som kommer av at sektorunntakene innføres, skal tilbakeføres til regionene. Det står fast fra regjeringens side. Så er det da slik at EU-kommisjonen og ESA fortsatt jobber med tilpasningen av regelverket. EU-ministeren, europaminister Vidar Helgesen, har vært i Brussel og hatt god kontakt med kommisjonen for å forsøke å påvirke. Jeg har selv tatt saken opp i ministerrådsmøtet i Hellas for kort tid tilbake. Vi er opptatt av å kompensere, men vi er også opptatt av å få best mulige løsninger.
Jeg takker for svaret, som egentlig ikke ga noe svar på hvilken måte en har tenkt å kompensere de virksomheter, de sektorer og de bedrifter som kommer til å bli rammet av denne endringen. Det svaret gis heller ikke i revidert nasjonalbudsjett. Så det står åpent også etter det som statsråden sa. Han brukte tida si på litt andre ting i svaret enn akkurat å svare på spørsmålet. Men regjeringen har slått fast at transportsektoren er en av de næringene som ikke lenger skal få lavere arbeidsgiveravgift. Der har NHO innhentet juridisk kompetanse som konkluderer med det stikk motsatte, at innholdet i regionalstøttereglene i EU slett ikke nødvendiggjør den begrensningen som regjeringen har lagt inn på transport. Kan statsråden opplyse oss noe mer om det? Det vil ha stor betydning bl.a. for Hurtigruten, Widerøe og store og små transportbedrifter i hele Distrikts-Norge.
Det er interessant at Senterpartiet, som satt i regjering i åtte år, og som satt i regjering da EU-kommisjonen fastsatte disse reglene, prøver å ha en så høy profil i denne saken. Senterpartiet hadde muligheten til å påvirke EU-kommisjonen før EU-kommisjonen tok sin beslutning. Det valgte man å ikke gjøre, med unntak av noen brev som ble sendt. Sektorunntakene ble bestemt før sommeren i fjor. Vi er nå opptatt av å sørge for at disse sektorunntakene blir så smale som mulig, slik at vi hjelper bedriftene våre så mye som mulig. Vi har varslet at vi vil sørge for at de økte inntektene skal benyttes til kompenserende tiltak, og da har vi pekt på bagatellmessig støtte, nettolønnsordning for sjøfolk, kjøp av transporttjenester, infrastruktur i de berørte områder. Så snart vi får avklaringene fra ESA, vil vi komme til Stortinget – før sommeren – slik at vi får ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift på plass, og slik at vi får kompenserende tiltak på plass for norske bedrifter.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Heidi Greni.
Regjeringen har, siden de overtok, gjennomført en rekke endringer i de distriktspolitiske virkemidlene. Vi har nettopp fått belyst dette gjennom omleggingen av differensiert arbeidsgiveravgift og manglende kompensasjon for virkningene av det. I statsbudsjettet for 2014 kuttet regjeringen ca. en halv milliard kroner i regionale utviklingsmidler og flere andre distriktspolitiske satsinger. I kommuneproposisjonen, som ble framlagt i forrige uke, foreslår regjeringen nye kostnadsnøkler for fylkeskommunene, noe som vil gi dramatiske virkninger for flere distriktsfylker. Verst ut kommer Sogn og Fjordane, som mister 250 mill. kr, dvs. hele 10 pst. av fylkets budsjettmidler. Samtidig hevder regjeringen at den vil føre en politikk som sikrer bosetting i hele landet. Har regjeringen gjort seg noen samlet vurdering av de distriktspolitiske konsekvensene av de store kuttene som på kort tid er gjennomført, eller er foreslått gjennomført?
Siden representanten Greni er så bekymret, vil jeg komme med en gladnyhet, nemlig at Nord-Norge er den regionen som har den høyeste verdiskapningen i landet. Det viser at det går bra; det er god vekst i Nord-Norge, det er god fart i næringslivet. Vi er opptatt av å legge godt til rette for norske bedrifter, både i sentrale strøk og i Distrikts-Norge. Da må vi selvsagt ha gode distriktspolitiske virkemidler, men vi må også ha gode rammebetingelser, og jeg gleder meg over at det går bra i Nord-Norge. De virkemidlene vi får på plass, kommer til å forsterke veksten. Når det gjelder inntektssystemet for fylkeskommunene, vil jeg minne om at det systemet er mer enn 20 år gammelt. Allerede i 2005 ble det varslet at systemet var utdatert. Den rød-grønne regjeringen varslet i 2007, 2010, 2011, 2012 og 2013 at man ville gjøre noe med det. Man gjorde det ikke. Fylkespolitikerne har vært godt forberedt på at denne endringen kommer.
Eirik Sivertsen – til neste oppfølgingsspørsmål.
Jeg registrerer at statsråden ikke har oversikt over hvilke rød-grønne statsråder som var i Brussel på hvilket tidspunkt, og hva de gjorde der, så da synes jeg kanskje det er litt dristig å konkludere med at den rød-grønne regjeringen ikke gjorde noen ting for å sørge for å få gjennomslag for norske posisjoner knyttet til den regionalt differensierte arbeidsgiveravgiften. I begynnelsen av februar, eller tidlig i vinter, fikk vi beskjed om at det overhodet ikke var noe handlingsrom, for dette hadde EU besluttet. Så fikk vi 17. mars beskjed om at det likevel var et betydelig handlingsrom. Da hadde regjeringen tydeligvis begynt å arbeide med saken og oppdaget at det likevel var et handlingsrom. Så når statsråden beskriver denne skytteltrafikken og denne aktive innsatsen fra regjeringens side for å påvirke EU i Brussel: Kan statsråden si noe om man får gjennomslag? Eller er dette bare symbolreiser for at det skal synes som om man gjør noe?
Regjeringen er opptatt av å ha god dialog med EU, med EU-kommisjonen og med EU-ministrene fra de ulike landene. I motsetning til den forrige regjeringen prioriterer vi å være til stede på EUs ministermøter, nettopp for å påvirke, og jeg tok selv dette opp da jeg var på ministermøtet i Hellas for kort tid tilbake. Realiteten er at disse sektorunntakene ble vedtatt av EU-kommisjonen i fjor vår. Det er det lite vi kan gjøre noe med. Men det vi kan gjøre, er å forsøke å få innretningen av disse sektorunntakene så gode, eller så begrensede, at det rammer norske bedrifter i minst mulig grad. Der jobber vi helt systematisk, helt frem til målstreken, for å få dette så bra som mulig, og da hadde jeg kanskje forventet at også Arbeiderpartiet støttet regjeringen i det arbeidet. Vi er opptatt av å få til gode løsninger for norske bedrifter, og vi er opptatt av å kompensere de regionene som taper på grunn av de sektorunntakene som ble vedtatt i fjor vår.
Hans Olav Syversen – til oppfølgingsspørsmål.
Vi er i Kristelig Folkeparti veldig glad for at regjeringen reiser og taler vår sak – og «trygger vår fremtid», kan man kanskje føye til, som vel var et Høyre-slagord en gang. Men det som jo er av betydning for bedriftene, er jo sluttresultatet – jeg er ikke så veldig opptatt av den historiefortellingen som går fram og tilbake mellom de tidligere spørrerne og statsråden. Vi hadde høring i finanskomiteen i går, og det er jo ingen tvil om at dersom man får et påslag på 14 pst. fra 1. juli, innvirker det på næringslivet fra dag én – og mange driver på marginen. Så mange lurer nok på, og det får bli min utfordring til statsråden: Når det er snakk om kompensasjon krone for krone, hvilket nivå snakker man om da? Er man nede på bedriftsnivå, eller er man på makronivå? Kan statsråden gi klarhet i akkurat det spørsmålet, som jo veldig mange er opptatt av?
Vi er også opptatt av sluttresultatet. Det er det som er det avgjørende, og det er derfor vi nå jobber langs to spor: Vi forsøker å påvirke så godt vi kan, både overfor EU-kommisjonen og overfor ESA, men vi jobber også med kompensasjonen når sektorunntakene slår til. Vi er enig i at dette er uheldig, og det er derfor vi jobber så mye med det. Vi har fått gode innspill fra våre stortingsrepresentanter – regjeringspartienes representanter i Nord-Norge. De har gjort en veldig god jobb og lyttet til næringslivet, og næringslivet selv har kommet med mange innspill til oss. Det er klart at også kompensasjon må være innenfor EUs retningslinjer for statsstøtte, og derfor er vår innfallsvinkel at de økte inntektene skal brukes til kompenserende tiltak. Da har jeg pekt på fire tiltak: Det kan være snakk om bagatellmessig støtte, nettolønnsordning for sjøfolk, kjøp av transporttjenester og infrastrukturtiltak i de berørte områdene.
Ketil Kjenseth – til neste oppfølgingsspørsmål.
En av de sannsynlige konklusjonene på det nye regimet for differensiert arbeidsgiveravgift er at det ikke lenger blir differensiert arbeidsgiveravgift for transportsektoren. Det er en endring som rammer mange reiselivsbedrifter i mitt fylke, Oppland, og dette er bedrifter som allerede sliter med å få endene til å møtes. Statsråden har varslet at det vil komme kompenserende tiltak, og at det vil komme en sak til Stortinget snart. Jeg ber likevel om at statsråden letter litt på sløret og gir et eksempel på hvilke kompenserende tiltak han ser for seg skal gjelde for transportbedrifter i de delene av Oppland som i dag har redusert arbeidsgiveravgift, og som ikke vil gjelde for tilsvarende transportbedrifter andre steder i landet som i dag har full arbeidsgiveravgift?
La meg først si at vi alle bør jo glede oss over at vi har fått inn 31 nye kommuner i ordningen for differensiert arbeidsgiveravgift. At vi får beholde ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift, er bra. 31 nye kommuner er med, og veldig mange av dem er i innlandet, fordi man har sett noe av virkningen av todelingen i økonomien. Nå er de inne, og da får de bedre ordninger. Man har også en mulighet til å gi transportstøtte, men evalueringen av den transportstøtten som ble gitt i Norge før, viste at den ikke var spesielt god. Man mener at det er andre tiltak som kan fungere bedre. Det som går under såkalt bagatellmessig støtte, er en støtte som kan gis direkte til bedriftene, innenfor de reglene som EU setter. Men også infrastrukturtiltak er noe som vil komme både transportnæringen og hele næringslivet til gode. Vi må sørge for at vi har så god innretting som mulig på dette. Vi lytter til bedriftene. Vi lytter til Stortinget, og Stortinget får saken til behandling.
Torgeir Knag Fylkesnes – til oppfølgingsspørsmål.
Diskusjonen om kven som gjorde kva når, er reint skodespel frå regjeringa si side. Det er jo openbert at det var i februar at dette skjedde. Det verkar som om at viss ein berre lagar eit munnhoggeri, kan ein leike litt med sanninga. Veksten i Nord-Noreg skjedde før den blå regjeringa tok over. I mellomtida har denne regjeringa kutta masse i dei regionale midlane. Ein har nyleg kome med ein kommuneproposisjon som, ifølgje Ivar B. Prestbakmo i Troms fylke, vil kunne rasere kollektivtrafikken i fylket. Det er eit skatteopplegg som i stor grad tilgodeser dei store, skatterike kommunane i sør. Så har ein provokasjonar som sjakk-OL, permitteringsreglar osv. Erna Solberg sa i ein spørjetime i mars at dette vil bli tilbakeført krone for krone. Mitt spørsmål til ministeren er rett og slett: Er dette eit syn som kommunalministeren deler?
Nå har jeg vel svart på det spørsmålet fire ganger, og svaret er det samme: Økte inntekter skal brukes til kompenserende tiltak. Jeg merker meg at SV er mest opptatt av overføringer og tilskudd. Jeg er mest opptatt av vekst i næringslivet. Når vi ser at Nord-Norge har høyere vekst i verdiskapingen enn resten av landet, er det et tegn på at det går godt, og da må vi sørge for at vi stimulerer den veksten videre. Jeg er for så vidt enig med representanten i at en debatt om hvem som gjorde hva, ikke er spesielt interessant, men vi må være villig til å trekke lærdom. Det er lærdommen jeg er ute etter, og lærdommen er at hvis du skal påvirke EU, må du påvirke EU før EU fatter beslutningene. Det er det vi er opptatt av. Vi er opptatt av å komme i inngrep med EU, så godt vi kan som utenforland, før EU fatter beslutningene. Når de har fattet beslutningene, må vi også forsøke å påvirke for å få regler som er så gode som mulig. Den fasen er vi inne i nå. Vi forsøker å få til en best mulig løsning for norske bedrifter og for Norge, og jeg hadde ærlig talt forventet at også opposisjonen ville støttet oss i det arbeidet.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til kunnskapsministeren. Vår nåværende statsminister har vært tydelig på behovet for å satse på forskning, innovasjon og kunnskap. Det er kunnskap som er framtidens olje for Norge, bruker statsministeren å si. Det er vi i Venstre helt enig i. 4. september 2013, i innspurten av valgkampen, skrev Høyres nåværende forskningspolitiske talskvinne, Kristin Vinje, følgende i et innlegg i Dagsavisen: «Vi har en unik mulighet til å investere systematisk og målrettet i kunnskap for å sikre verdiskaping og fremtidig velferd – en mulighet den rød-grønne regjeringen har skuslet bort.» Videre skrev hun: «La det ikke være noen tvil; Høyre har høye ambisjoner for kunnskapsnasjonen Norge.» Dette er også ord som Venstre kan stille seg bak, men det nytter ikke med høye ambisjoner hvis de ikke følges opp med handling. Selv om det kom noen påplussinger på forskningsfeltet i budsjettprosessen i fjor høst, måtte Venstre virkelig kjempe for å få på plass flere stipendiatstillinger. I revidert budsjett, som ble lagt fram for en uke siden, er det knapt noe som helst som bidrar til å styrke innovasjonsevnen, forskningsinnsatsen eller våre universiteter og høgskoler. I det reviderte budsjettet, som er lagt fram, er det to ting som kanskje skiller seg spesielt ut. Det er at folk nå skal kunne kjøpe mer billig alkohol på taxfree-butikken, og at båtmotorer blir billigere. Mine spørsmål er derfor: Når vil de høye ambisjonene som Høyre har for Norge som kunnskapsnasjon, materialisere seg i konkret politikk? Når vil overskriftene etter framlagt budsjett være «kjempesatsing på forskning og utdanning»? Hvor er gjennomføringskraften som en ble lovet i valgkampen?
Punkt nr. 1: Jeg synes det var godt skrevet av Kristin Vinje. Punkt nr. 2: Jeg var ikke til stede da Stortinget forhandlet om budsjettet, men jeg tviler vel på at det at det skulle komme flere stipendiater, var det som satt lengst inne hos regjeringspartiene. I så fall får noen lekke fra de forhandlingene. Punkt nr. 3: Det var et budsjettforlik som gjorde et godt budsjett enda bedre på forsknings- og utdanningsfeltet, bl.a. ved at det kom inn flere stipendiater, som representanten sier. Jeg er helt enig i at det trengs en styrking av forskningsinnsatsen. Det trengs penger, men det trengs også endringer i måten vi organiserer dette på – ikke at det trengs endringer i Forskningsrådet, men for å si det veldig enkelt: Dette stortinget har helt enstemmig og nærmest med jubel sagt at vi skal bruke store penger på å delta i det europeiske rammeprogrammet Horisont 2020. Der får vi rett og slett ikke nok igjen. Ved siden av den styrkingen av forskningsinnsatsen vi trenger her hjemme, er vi nødt til rett og slett å hente hjem de pengene vi har betalt inn i en felleskasse i Europa, og da trenger vi norske forskere og institusjoner som er pågående, og som jobber for å få søknader. Vi trenger også en regjering og et stortingsflertall som presser på. Helt til slutt: Jeg har ikke båt, så jeg skal ikke uttale meg om dette med båtmotorer. Jeg handler av og til på taxfree og synes det høres ut som en bra ordning. Men jeg synes det er et generelt prinsipp at et revidert budsjett ikke er et helt nytt statsbudsjett. Fra Kunnskapsdepartementet lå det inne en økning på 50 mill. kr til 500 ekstra videreutdanningsplasser for lærere, og det var fordi søkningen var enda høyere enn vi kunne forvente. Vi hadde styrket denne posten, og så styrket vi den enda litt. Jeg synes i utgangspunktet at det er primært den typen ting revidert skal brukes til.
Jeg takker for svaret. Jeg mener også at det er vel og bra med satsing på videre- og etterutdanning av lærere. Det er et veldig godt og viktig grep, men selv om statsråden er glad i billige vinflasker på taxfree-butikken, er jeg helt sikker på at han er enig i at det er uendelig mye viktigere å satse på forskning og innovasjon. Jeg tolker svaret hans dithen at i alle fall han ikke vil motsette seg det hvis Venstre prøver å presse inn noe mer på forskningsfeltet i revidert. Når det gjelder Forskningsrådets frie programstøtte, har den hatt en vekst på 20 pst. i antallet søknader i fjor. Jeg har sett tall på at mer enn 90 pst. av disse ikke får finansiering, og dette inkluderer en rekke prosjekter som har fått fremragende vurderinger. Det betyr at mye forskning av høy kvalitet ikke blir realisert. Burde ikke statsråden ta tak i dette og vise denne gjennomføringskraften, slik at enda flere får produsert enda mer fremragende forskning ved våre institusjoner?
Svaret på det er ja, og det har jeg tenkt å gjøre. Det er helt riktig at innenfor FRIPRO-programmet til Norges forskningsråd er det veldig mange prosjekter som får de høyeste karakterene – hvis man kan kalle det det – men som ikke får ja. Alle skal ikke få ja. Dette skal være et program med streng kvalitetssiling, og det er mange som søker. Men det er en veldig god grunn til å styrke FRIPRO-programmet. Her er jeg helt enig med representanten.
Det blir oppfølgingsspørsmål – Ketil Kjenseth.
Jeg vil innledningsvis bare tipse statsråden om at Høgskolen i Gjøvik er flinkest i klassen til å få ut forskningsmidler. En grunnleggende forutsetning for økt verdiskaping er innovasjon og forskning og ikke minst at det blir kommersialisering og butikk av mer forskningsinnsats. Vi bruker om lag 8 mrd. kr årlig i Norge på forskning innenfor helsefeltet. Svært lite av forskningen som er knyttet til helse, blir til verdiskapende bedrifter. Det skyldes bl.a. at helseinnovasjon, utvikling og kommersialisering av legemidler og medisinsk teknologi er underfinansiert, og at det er spesielle utfordringer med svært lange utviklings- og testfaser. Det er stor usikkerhet og et lite hjemmemarked. Samtidig er dette et område med et stort globalt potensial. Venstre har et representantforslag om en helsemyggordning liggende til behandling i Stortinget. Det er, i korte trekk, en skatteincentivordning som skal bidra til nettopp å få mer av helseforskningen over i verdiskapende virksomhet. Er dette noe statsråden støtter, eller har statsråden andre, nye ideer og bedre løsninger, som gjør at mer av den forskningen vi gjør innenfor helseområdet, blir til verdiskapende virksomhet?
Stortinget skal få behandle sine dokumentforslag på vanlig måte, og det kommer selvfølgelig også en uttalelse fra departementet, men det er to ting som er viktig, som representanten setter fingeren på. Det ene er at koordineringen mellom departementenes forskningsinnsats generelt er for svak og for dårlig, og selv om mange departementer har gode intensjoner, betyr det at summen av forskningsinnsatsen vår for ofte blir øremerket i stedet for at den er til friere anvendelse – for å si det sånn. Det andre er at jeg tror at nøkkelen her ligger i samarbeidet mellom helseforetakene og universitets- og høyskolemiljøene, og vi har behov for å se på hvordan forskningsarbeidet dem imellom fungerer, hvordan viktige helsemidler brukes, og hvordan de fordeles mellom helseforetakene og universitetene.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Denne regjeringen har gått svært høyt ut når det gjelder kunnskap, forskning og innovasjon. Det var liksom noe av sjølve fundamentet for hele regjeringen at de skulle satse på det. Og når en går så høyt ut, skaper en sjølsagt også store forventninger hos universitetene, høyskolesektoren, instituttsektoren, næringslivet og hos Forskningsrådet og dem som driver på med ulike forskningsprogram. Da har en vel egentlig ikke råd til å hoppe over budsjett, enten det heter vanlig budsjett eller revidert budsjett. For det kan ikke bli slik at hver gang regjeringen ikke velger å prioritere noe, sier de at det bare er et revidert budsjett, mens de samtidig går ut og markedsfører de tingene de velger å bevilge noe til i revidert nasjonalbudsjett, som store satsinger. En har ikke råd til å hoppe over. Derfor er det slik at når mer enn 90 pst. av alle søknadene til FRIPRO-programmet ikke får støtte – det er tall fra Forskerforbundet – er det en for stor andel som ikke får støtte. Når statsråden nå sier at han er positiv til at flere skal få støtte, hvorfor kan en ikke bevilge penger til det i revidert nasjonalbudsjett?
Jeg har svart på dette med revidert allerede, men i det budsjettet vi overtok, det budsjettet vi faktisk har lagt frem i tilleggsproposisjonen – ta høyde for at jeg ikke husker dette tallet akkurat presist på krona – er det rundt 300 mill. kr ekstra til forsknings- og innovasjonsinnsats og til en mengde viktige programmer som vi prioriterte opp, men som ikke var prioritert i det budsjettet vi overtok. Det betyr at det var et taktskifte med budsjettet for 2014. Jeg vet at forventningene er høye i sektoren. Det er det også grunn til, men jeg vil også minne om at noe av det aller viktigste vi kan gjøre, ved siden av den forskningsinnsatsen vi har her hjemme, også er å gire inn mer av både statens og institusjonenes innsats når det gjelder å hente hjem penger fra det programmet som koster milliarder av kroner, som et enstemmig storting har vedtatt at vi skal være med på. Ved siden av en styrking av forskningsinnsatsen her hjemme, må vi også hente hjem penger fra den felles potten vi har betalt inn til.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Stadig meir forsking framhever betydninga av gode oppvekstvilkår for dei minste barna. Ein studie viste at gode barnehagetilbod til dei mest risikoutsette barna har ført til redusert drop-out i skulen og mindre kriminalitet i tenåra, meir enn for dei som har barnehagetilbod av lågare kvalitet. Ein god barndom varar heile livet – rett og slett. Gode barnehagar bidrar til det. Etter at Røe Isaksen overtok som barnehageminister, har regjeringa valt å auke kontantstøtta, auke maksprisen og redusere talet på barnehageplassar. KS meiner dette har påført kommunane 825 mill. kr i ekstrautgifter til barnehagar og meiner dette vil kunne få konsekvensar for kvaliteten i barnehagane. Samtidig som overføringane til kommunane er reduserte, har regjeringa funne pengar til bl.a. skattekutt og avgiftsreduksjonar, f.eks. på påhengsmotor. Det er tydeleg at regjeringa ikkje prioriterer barnehagane. På eit spørsmål frå Jens Stoltenberg i spørjetimen i desember om regjeringa si svekking av barnehagane i budsjetta, svara statsminister Erna Solberg følgjande: «Jeg er fornøyd med at denne regjeringen har gjort tydelige og klare prioriteringer, bl.a. med hensyn til barn.» Vidare: «Denne regjeringen prioriterer å satse på mer kunnskap i skolen[[…]] Er det også kunnskapsministerens syn at skular er viktigare enn barnehagar?
Igjen synes jeg representanten er litt fri i sin tolkning av statsministerens uttalelser. Jeg mener at både skole og barnehage er viktig. Det er viktig å si at det budsjettforliket som var, og fremlegget til regjeringen som kom, har mer penger til kunnskapssektoren enn det det rød-grønne budsjettforslaget hadde. Hvis man bare er opptatt av pengene, er det altså mer til sektoren med denne regjeringen enn det var med forrige regjering. Det er også helt riktig at hvis man f.eks. ser på undersøkelsene etter forsøket med gratis kjernetid i barnehagene i Oslo, viser det seg at særlig for minoritetsbarn har det å være i barnehage en effekt i seg selv. Barnehage i seg selv kan være viktig for noen barn, men mye tyder på – i internasjonale undersøkelser i hvert fall – at verdien av en god barnehage er stor for absolutt alle barn. Derfor er den største utfordringen for barnehagesektoren i Norge at det er veldig store kvalitetsforskjeller mellom barnehagene i de forskjellige kommunene, og det er regjeringen i gang med å gjøre noe med. Igjen, hvis man er opptatt av penger, bruker vi i dette budsjettet mer enn vi noen gang har gjort på kvalitet og innhold i barnehagen. Det var også et område som vi styrket, sammenlignet med det budsjettforslaget vi fikk fra de rød-grønne.
Statsråden seier at ein er i gang med å gjere noko med det, men det ein allereie har gjort, er jo ganske svære kutt i alt som har med barnehagar å gjere. Barnehagane var faktisk den aller største budsjettaparen – ved sidan av studentane – i fjorårets budsjett. Ein kan gjerne leggje seg bak at kunnskapssektoren har fått ein vekst, for det er tal som ein kan imøtegå. Men det er ikkje tvil om at det har skjedd ei massiv flytting av pengar frå barnehagesektoren til skule og andre stadar. Så får vi sjå kva fasiten er etter nokre år når vi får sett heilårseffekten av dette. Spørsmålet er jo det same. Regjeringa kuttar massivt i løyvingane til barnehagane, og vi har utsegner frå statsministeren som tyder på at skule er viktigare. Då ønskjer eg igjen å utfordre ministeren på dette: Er det sånn at barnehagane fortsatt vil vere budsjettaparar i åra som kjem?
Den store tingen som slår ut på barnehagetallene, er først og fremst at vi avlyste den rød-grønne planen om to opptak. Jeg synes det er interessant at når man ser på høringsuttalelsene som kom i kjølvannet av det, så ser man for det første at det er veldig sprikende syn på selve organiseringen av det, altså hvorvidt to opptak og det å lage en sentral, byråkratisk ordning på det er en god idé. Men det er også interessant å se på hva f.eks. Utdanningsforbundet sier, som organiserer mange av dem som er helt avgjørende i barnehagen, nemlig de ansatte: barnehagelærerne. De er veldig bekymret fordi de ser at denne satsingen kan gå på bekostning av nettopp det representanten etterlyser: satsingen på kvalitet og innhold. Kvalitet og innhold i barnehagen er denne regjeringens aller viktigste og første prioritering, og derfor er det også et av feltene vi styrket i budsjettet. Der skal jeg gladelig innrømme at det lå inne en god styrking fra de rød-grønne også. Vi tok den, beholdt den og puttet på enda litt mer på toppen, fordi kvalitet og innhold er det aller viktigste. Det blir for meg kunstig å sette skole og barnehage opp mot hverandre sånn som representanten gjør.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål.
Jeg hører at kunnskapsministeren forsøker å forsikre oss om at han er opptatt av kvalitet i barnehagen, men hvis en skal lese ut fra revidert nasjonalbudsjett, er det ingen tvil om at regjeringen er mer opptatt av små båtmotorer enn av små mennesker. Det er slik at det regnestykket som statsråden nå satte opp – nemlig de ti millioner kronene som var en økning for barnehagesektoren, og som SV var enig i – jo nulles ut svært mange ganger av de 850 mill. kr som kommunesektoren nå melder at de mangler for å kunne skaffe barnehageplasser og ikke minst opprettholde den kvaliteten som Røe Isaksen sier at han er opptatt av. Da handler det både om bemanning i barnehagene og om å kunne følge opp de ansatte i barnehagene med nødvendig kompetanseheving, for det trengs også. Hvorfor er de små båtmotorene verdt 100 mill. kr? Kunne ikke de pengene vært bedre brukt i barnehagen?
Jeg skal ikke gå inn på diskusjonen om båtmotorene. Jeg vil også gjerne si at når man har en avgift som er dyr å kreve inn, og som rammer helt vilkårlig, og som kanskje i tillegg har en dårlig miljøeffekt, kan det være fornuftig å gjøre noe med den avgiften, som regjeringen har gjort. At SV ikke ønsker det, er en annen sak. Jeg mener de kvalitetsmidlene vi har på barnehagesiden retter seg inn mot den største utfordringen i barnehagesektoren – representanten var inne på det – det er de ansatte. Helt konkret lever fortsatt veldig mange barnehager under dispensasjon. Med andre ord: Vi som politikere har satt et krav om hvor mange barnehagelærere man skal ha. Men så får kommunene og den enkelte barnehagen dispensasjon, rett og slett fordi det ikke er barnehagelærere nok. Vi mangler 4 400 barnehagelærere. Disse 170 mill. kr som ligger i budsjettet, er nettopp der for at flere med fagbrev skal kunne ta barnehagelærerutdanning, at styrere skal ta etter- og videreutdanning og at vi skal kunne få flere kvalifiserte mennesker inn i barnehagen.
Sonja Mandt – til oppfølgingsspørsmål.
Full barnehagedekning har vært et mål. Nå ser vi at det kan være et mål som ikke kan nås i framtiden. Høyre-styrte Tønsberg fikk 5,2 mill. kr mindre i overføringer til barnehager. Det er varslet stopp i bygging av nye plasser. Det kunne vi lese i Tønsberg Blad i desember. 40 nye plasser realiseres ikke, og Høyre lokalt beklager. Foreldre som nå skal ut og jobbe, fortviler. Hva vil statsråden svare foreldre i Tønsberg og andre kommuner som nå ikke får plass fordi regjeringen har kuttet i overføringene? For, som statsråden sier, det skal brukes en del måneder nå på å regne på nytt hva som er beregningsgrunnlaget – sju måneder etter at regjeringen overtok. Er det det regjeringen kaller gjennomføringskraft, som vi har hørt så mye om?
Jeg vil for det første si at retten til barnehageplass gjelder. Det er det viktig å gjenta, for jeg hører at man forsøker å så tvil om det. Den samme retten som gjaldt under den rød-grønne regjeringen, gjelder også nå – det er det viktig å slå fast. For det andre er ikke dette et kutt i barnehagene. Det er kommunen selv som prioriterer sine midler. Hvorfor har vi fått et slikt system, at kommunen selv prioriterer innenfor den rammen de får av staten? Jo, det er fordi de rød-grønne i 2011 gikk over til rammefinansiering av barnehagene. Det betyr nettopp at kommunene ikke får direkte øremerket betalt for barnehager lenger, de får det i rammen sin. Hvis man var opptatt av en type millimeterrettferdighet, burde man ikke gjort den omleggingen i 2011, da man gikk over til en rammefinansiering. Men som sagt: Jeg mener at det kan se ut til at beregningen ikke slår til – at etterspørselseffekten er større enn vi trodde. Så det er nødvendig å gå gjennom dette, men da må vi se de siste årene i sammenheng.
Vi går videre til neste hovedspørsmål – fra Helga Pedersen.
Mitt spørsmål går til kommunalministeren. Stortingsvalget i fjor var et valg mellom skattekutt og velferd. Det er fordi politikere som bevilger mange milliarder i skattekutt, samtidig sier fra seg muligheten til å bruke de samme pengene på barnehage, skole og eldreomsorg. Høyre har i lang tid prøvd å skape inntrykk av at den sammenhengen ikke finnes. De har til og med hevdet at skattekutt vil styrke grunnlaget for velferden. Nå ser vi at det likevel ikke stemte. Når etterspørselen etter barnehageplasser øker, får kommunene ikke betalt for det. Regningen er, som vi har hørt her, på mellom 800 mill. kr og 900 mill. kr. Den blir sendt til kommunene, uten penger til å betale den med. Bare for Bergen kommune betyr det minst 45 mill. kr i tapte inntekter. I tillegg er det for første gang på mange år svikt i kommunenes skatteinntekter. Igjen: For Bergens del betyr det en svikt på 100 mill. kr i år, ifølge Bergens Tidende. I forrige uke la regjeringen fram sin første kommuneproposisjon. Det at kommunene får en vekst på mellom 4,2 mrd. kr og 4,5 mrd. kr i frie inntekter, virker i utgangspunktet ikke avskrekkende. Men når vi vet at kommunene skal bruke denne summen til å dekke regninger for barnehager, befolkningsvekst, flere eldre, pensjon, nye oppgaver fra regjeringen og kostnadsvekst i barnevern og spesialundervisning, som til sammen koster mellom 4,8 mrd. kr og 5,5 mrd. kr, er det grunn til å slå alarm, for det regnestykket går i minus med inntil 1 mrd. kr. Det betyr at kommunene må kutte i skole- og eldreomsorg, og de kuttene kan komme allerede i år. Hva vil kommunalministeren si til de velgerne som trodde på Høyres forsikringer om at man både kunne gi mange milliarder i skattekutt og samtidig styrke velferden i kommunene?
Velgerne ser at vi gjør det vi sa vi skulle gjøre, nemlig legge til rette for å skape vekst og trygge arbeidsplasser. Derfor senker vi skattene, investerer i infrastruktur, kunnskap og forskning. Velgerne ser at vi prioriterer viktige velferdstjenester for innbyggerne. Det gjør vi også i det opplegget vi har lagt frem. Det er interessant at Arbeiderpartiet bare et halvt år etter at man har gått ut av regjeringskontorene, mener at ethvert innspill fra kommunesektoren er riktig, mens alt regjeringen sier, er feil. Det er faktisk slik at vi legger frem tall som viser at innenfor de frie inntektene dekker vi opp kostnader knyttet til demografi og til pensjon. I tillegg er det en fri vekst for kommunene på 1,3 mrd. kr. For inneværende år var den på 950 mill. kr. Så veksten i de frie inntektene, hva kommunene har til disposisjon, blir større til neste år enn det den har vært for inneværende år. Det innebærer at vi har et robust opplegg, som gjør at kommunene har rom til å dekke pensjon, demografi og å styrke velferdstjenestene. Men jeg vet også veldig godt at for kommunene vil det fortsatt bli oppfattet som stramt, på samme måte som det ble da Liv Signe Navarsete var kommunalminister og i de foregående år. Kommunepolitikerne må fortsatt prioritere. Kommunepolitikerne må fortsatt effektivisere for å skape større rom i sine budsjetter. Men det opplegget vi har lagt frem, innebærer at kommunene kan dekke opp kostnadene, samtidig som det er rom for å satse på viktige områder.
Jeg registrerer at jeg og kommunalministeren har veldig ulike virkelighetsbeskrivelser. Det er en veldig viktig forskjell på den proposisjonen som ble lagt fram av Høyre og Fremskrittspartiet i år, og den som ble lagt fram i fjor. I fjor lå det 1 mrd. kr mer i kommuneopplegget. I år ligger det rundt 1 mrd. kr mindre. I tillegg ligger det en stor ubetalt barnehageregning, og vi har sviktende skatteinntekter i kommunene for første gang på mange år. For mange gir årets kommuneøkonomiproposisjon assosiasjoner til Erna Solberg som kommunalminister. I år svikter skatteinntektene med et sted mellom 1,2 mrd. kr og kanskje så mye som 2 mrd. kr. Selv om det i kommunene også er kostnader som går ned, gir dette stor grunn til bekymring, som det bl.a. gjør i Bergen, som mister 100 mill. kr i inntekter bare i år. Regjeringen har ikke signalisert noen vilje til å kompensere for dette. Mitt spørsmål er: Vil det være noen forskjell på Erna Solberg som kommunalminister og Jan Tore Sanner som kommunalminister?
Svaret på det spørsmålet er ja – fordi vi lever i en annen tid. Det er nå tolv år siden Erna Solberg ble kommunalminister. Jeg er opptatt av å se fremover og ikke bakover. Men det er noe som kommer til å ligge fast. Det er at vi skal sikre forutsigbarhet og gode rammebetingelser for kommunene. Jeg kommer i likhet med Solberg til å være opptatt av en ærlig og tydelig kommunikasjon når det gjelder kommuneøkonomi. Jeg kommer ikke til å reise rundt og si at dette er gull og grønne skoger, for jeg vet at også mitt opplegg, i likhet med den rød-grønne regjeringens opplegg i fjor, kommer til å innebære at kommunepolitikerne må prioritere. Ja, kommunepolitikerne må prioritere også neste år – på samme måte som de måtte det da de rød-grønne satt i regjeringskontorene. Det er også et poeng å gå litt dypere inn i tallene. Da vil man se at det er riktig at skatteinntektene har falt noe i år, men så er også befolkningsveksten blitt noe lavere enn det man trodde, slik at inntektene for kommunene i 2014 er om lag på samme nivå som det som var foreslått i budsjettet for innværende år.
Det blir gitt anledning til tilleggsspørsmål – først representanten Stein Erik Lauvås.
Det er flere som søker barnehage enn regjeringen hadde regnet med, og det kompenserer ikke regjeringen kommunene for. Det betyr igjen ifølge tall fra KS at Oslo kommune får en regning på 115 mill. kr, Bergen kommune får en på 44 mill. kr og Halden kommune får en på nesten 5 mill. kr – som de ikke har regnet med, men som de altså nå må dekke opp. Selv om statsråden later til å tro, eller gir uttrykk for, at kommunene her kan gi i pose og sekk, ser nok kommune- og bystyrerepresentanter at så ikke er mulig med regjeringens kommuneopplegg. Så hvilket råd vil ministeren gi til ordføreren i f.eks. Halden? Skal han nekte barn som har en lovfestet rett til barnehage, den plassen, eller skal det kuttes i skole- og omsorgstjenester for å få budsjettet i balanse?
Jeg har tillit til at ordføreren i Halden og lokaldemokratiet i Halden – på samme måte som jeg har tillit til at lokaldemokratiet i hele Norge – klarer å finne gode løsninger innenfor det budsjettet man har. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet i denne spørretimen – jeg holdt på å si som i nesten alle andre spørretimer – er opptatt av barnehagetallene. De spørsmålene er besvart godt av kunnskapsministeren. La meg også vise til at det ikke er noe nytt at det er diskusjon mellom kommunesektoren og regjeringen når det gjelder dekning av kostnader. Det var det under den rød-grønne regjeringen når det gjaldt Samhandlingsreformen. Vi kan godt gå inn i den diskusjonen på nytt. Det er mange kommuner som mener at man var underkompensert den gang. Da satt Arbeiderpartiet musestille. Vi er opptatt av å finne bedre beregningsmåter, slik at vi kan treffe bedre neste gang. Inntil vi får det på plass, legger vi til rette for et godt kommuneopplegg.
Kjersti Toppe – til neste oppfølgingsspørsmål.
Ifølge Pasient- og brukarombodets årsmelding er det nå store utfordringar knytte til prioriteringar i den kommunale helsetenesta. Det er varsla om høg terskel for å få langtidssjukeheimsplass i mange kommunar, og at utskrivingsklare pasientar vert prioriterte framfor heimebuande med behov for avlasting og rehabilitering. Dette er svært alvorleg for innbyggjarane i dei kommunane som vert ramma. Kommunal- og moderniseringsministeren har eit stort ansvar. Han står ansvarleg for kommuneøkonomien som legg rammene for eldreomsorga. Kan statsråden garantera at kommuneøkonomiopplegget frå regjeringa vil sikra kvaliteten i eldreomsorga og løysa utfordringane som Pasient- og brukarombodet løftar opp og åtvarar mot i si årsmelding?
Det som er avdekket gjennom denne, skal man ta på alvor. Det skal man ta på alvor – både de som er lokalpolitikere, og vi som er nasjonale politikere. Selvsagt har vi et ansvar. Jeg er helt enig med Toppe i at det å sikre en forutsigbar og god kommuneøkonomi er viktig nettopp for at kommunene skal kunne prioritere barn, skole, eldreomsorg og de andre viktige kjerneoppgavene. Jeg mener at det opplegget vi har lagt på plass, innebærer at kommunene kan få dekket kostnadene forbundet med både pensjon og endringer i folketall. Det innebærer at man også kan prioritere viktige satsingsområder. Men dette er i bunn og grunn et kommunalt ansvar, og jeg mener at vi skal ha tillit til at våre lokalpolitikere foretar kloke og riktige valg, slik at man sikrer spesielt de mest sårbare blant oss.
Karin Andersen – til siste oppfølgingsspørsmål.
Jeg hører at kommunalministeren sier at han har tillit til kommunalpolitikerne, og jeg skjønner at han satser på at de skal klare disse vanskelige flokene som regjeringen tydeligvis ikke klarer å prioritere. Men da er det litt rart at man ikke har tillit til de samme lokalpolitikerne når de sier helt entydig til både regjering og storting at dette er for lite penger, når de helt entydig påviser en konkret feil i regnestykkene når det gjelder barnehagene – som burde vært rettet opp i revidert budsjett, men der regjeringen heller bruker sine knappe midler til å prioritere disse små båtmotorene framfor de små menneskene. Spørsmålet er da: Hva er grunnen til at kommunalministeren ikke har villet rette opp dette regnestykket som kommunepolitikerne – som man har svært stor tillit til kan regne og skal klare alle brasene – har påvist er feil? Det går an å rette opp feil, slik at man slipper kutt, f.eks. i omsorgssektoren, fordi barn har krav på barnehageplass og må få det.
Spørsmålet om barnehager er besvart av kunnskapsministeren. Punkt to: Det er ikke nytt at kommunepolitikere mener at det er for lite penger. Det var også omkvedet hvert eneste år da SV satt i regjering. Vi sørger for at kommunene har om lag den samme veksten i frie inntekter som de hadde da SV satt i regjering, slik at hvis SV nå mener at det er så veldig trangt – vel, så har man kanskje ikke så veldig mye å skryte av når det gjelder egen innsats i de åtte årene. Så helt til slutt: Jeg registrerer at representanten trekker en sammenligning med at man har fjernet denne avgiften på båtmotorer. Representanten kunne kanskje også påpekt at denne regjeringen har økt innsatsen for at de aller svakeste skal få et sted å bo ved at vi satser mer på kommunale utleieleiligheter. Vi har økt mulighetene for kommunene til å kjøpe utleieleiligheter, fra 1 000 til 1 500 leiligheter. Det vil innebære at flere flyktninger kan få et sted å bo, flere familier med dårlig råd kan få et sted å bo, og flere av dem som sliter med rus og psykiske helseutfordringer, kan få et sted å bo. Det prioriterer vi.
Da er vi ferdige med den muntlige spørretimen, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten. Presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringene foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 2, fra representanten Hege Haukeland Liadal til kulturministeren, må utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 3, fra representanten Svein Roald Hansen til næringsministeren, må utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 7, fra representanten Ingunn Gjerstad til olje- og energiministeren, tas opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås. Spørsmålene 10 og 11, fra representanten Anne Tingelstad Wøien til kunnskapsministeren, bortfaller, da spørreren har sykdomsforfall.
«I behandlingen av Nasjonal transportplan i fjor ble det vedtatt å bygge ut intercitytriangelet mellom Fredrikstad, Hamar og Tønsberg innen 2024 og resten av triangelet hurtigst mulig etter det. Regjeringspartiene ville ha raskere framdrift, og vil ifølge regjeringsplattformen halvere planleggingstiden, etablere infrastrukturfond på 100 mrd. kr over fem år, etablere utbyggingsselskap og organisere vei- og jernbaneprosjekter som egne prosjekter med OPS. Hva er status i arbeidet med den enkelte av disse målsettingene?»
Jeg er veldig glad for å få lov til å orientere om framdriften på mange av de reformene vi holder på med. Vi har sett for oss at samferdsel ikke bare skal handle om hvor mye penger vi bevilger, men om hvordan vi gjennomfører prosjekter. Derfor har vi satt i gang, som det blir nevnt her, et reformarbeid, der vi skal få på plass et eget veiinvesteringsselskap. Det er for å kunne løfte prosjektene til å bli større, med lengre traseer, kunne tenke nytt når det gjelder traseer og ikke bli så bundet til de årlige budsjettbevilgningene. Vegvesenet gjør en veldig god jobb, men de er fortsatt avhengig av årlige budsjettbevilgninger. Et veiinvesteringsselskap med dedikerte veitraseer vil kunne planlegge på en helt annen måte. Vi har i revidert budsjett lagt fram forslag om å opprette et interimsselskap, altså et foreløpig selskap, som får i oppgave å ta denne jobben videre, med sikte på at det etableres i løpet av 2015. Vi jobber også med en bompengereform som skal gjøre at vi får finansiert veibygging og bompengeprosjekter som Stortinget vil ha, billigere og mer effektivt enn i dag. Det er også viktig. Infrastrukturfondet handler om å kunne vedlikeholde vei og jernbane på en bedre måte enn i dag. Det å gi et klart signal til Vegvesenet og Jernbaneverket om at det er et fond der avkastningen vil gå til vedlikehold, gjør at de kan inngå kontrakter med mer langsiktig horisont. Det betyr at entreprenørene også kan investere i utstyr, for de vet at kontraktene varer lenger, dermed har de en mulighet til å avskrive det mer forutsigbart. Det tror vi gjør at en får mer igjen for vedlikeholdspengene, og det at dette fondet skal vokse de neste årene – opp til 100 mrd. kr – gjør at det også blir en gradvis vekst i bevilgningene. Så ikke bare er den bevilgningen en hadde i fjor, trygg for neste år, men det kommer også ytterligere penger. Da kan en planlegge på en helt annen måte. Vi jobber også for å få på plass en tilsvarende ordning som veiselskapet når det gjelder jernbane. Det kommer til å komme litt etterpå – vi jobber med veiselskapet først. Men når det gjelder intercitysatsingen som ble nevnt, har vi varslet Stortinget om at vi øker den planlagte kostnadsrammen for Follobanen. Der har det kommet en del økte kostnader sammenlignet med da en begynte å planlegge prosjektet, men også fordi en har prissatt usikkerhetsmomenter en del. Nå er vi ferdig med planleggingen av den. Det har vært planlagt over lang tid. Nå kan en begynne å bygge, hvis Stortinget gjør sine vedtak. Her er jeg veldig godt fornøyd. Så er det noen utfordringer lenger nede på linjen – når det handler om Ski stasjon og påkobling til Østre linje – men også her har vi hatt veldig god dialog med de lokale kommunene. Vi mener at de problemene som ble reist, nå er løst, og at vi kan sikre framdriften av dette. Vi har også sagt at en del prosjekter godt kan finansieres som OPS. Det handler om kortere strekninger, som veiselskapet gjerne blir for stort for. Vi ser nå på både veistrekninger og jernbanestrekninger der denne løsningen kan fungere. Alt i alt er vi godt i rute med det store løftet – og det vil ta litt tid.
Mye av diskusjonen rundt NTP i fjor gikk på at alle partier for så vidt ønsket en mer helhetlig utbygging og en raskere framdrift i både veiprosjektene og jernbaneprosjektene. I den vedtatte NTP-en står det bl.a. om utbygging av intercitytriangelet at innen utgangen av 2024 skal et sammenhengende dobbeltspor fra Oslo til Tønsberg, Hamar og Seut/Fredrikstad være ferdigstilt. Videre står det at Jernbaneverket vil få i oppdrag å lage en utbyggingsstrategi for intercityutbyggingen som er forankret i stortingsbehandlingen av Nasjonal transportplan 2014–2023. I strategien skal utbyggingsrekkefølge og framdriftsplan fastsettes slik at strekninger med størst nytte realiseres først, samtidig som hensynet til effektiv planlegging og kostnadseffektiv utbygging blir ivaretatt. Vi vet at Høyre foreslo full utbygging av intercity så raskt som mulig og senest innen 2030 – Fremskrittspartiet foreslo innen 2025. Kan ministeren si noe om framdriften i arbeidet med en slik utbyggingsstrategi, og om det vil framskynde utbyggingen av intercity, i tråd med det Høyre og Fremskrittspartiet foreslo?
Vi holder oss foreløpig til de planene som er lagt når det gjelder framdriften. I NTP sa en f.eks. at Follotunnelen skulle være ferdig i 2020, men forrige regjering utsatte det med ett år i sitt budsjettframlegg, som ble vedtatt i fjor høst. Så vi jobber ut fra 2021. Jeg har som ambisjon at vi skal klare å framskynde dette – forhåpentligvis ganske betydelig – men det er avhengig av de selskapsstrukturene vi vil ha på plass, de konkrete OPS-prosjektene. Det gjenstår rett og slett å se lite grann på dette. Det handler om finansiering og organisering, men innenfor de rammene som vi har nå. Vår lille utfordring er jo at vi skal både reformere et system og få systemet til å fungere i de prosjektene som er i gang. Derfor har vi brukt en del tid på å reise til f.eks. Fredrikstad, Sarpsborg og Moss, der en har den utfordringen der både vegvesenet og Jernbaneverket har prosjekter, men ikke felles. De skal bygge bruer, f.eks., men med ulike tidshorisonter. Vi ønsker at de i hvert fall skal fundamentere ting samtidig, selv om vei og jernbane åpnes på ulike tidspunkter.
Som jeg innledet med å si, var den store diskusjonen nettopp om den helhetlige utbyggingen, nedkorting av planleggingstid osv. – at intercity skulle planlegges og bygges ut som et helhetlig grep. Jeg er ute etter å få ministerens svar på: Vil man nå se en annen måte å planlegge og å bygge ut intercity på, f.eks. som et sammenhengende prosjekt, i motsetning til tidligere, da man bygde ut stykkevis og delt, som har vært grunnen til kritikken – fra egentlig alle – mot utbyggingsstrategien hittil? Vil det skje en endring under denne regjeringen med hensyn til å lage en helhetlig utbyggingsstrategi, med helhetlig planlegging og utbygging?
Jeg er like utålmodig som representanten: Vi må endre systemet som ble praktisert under forrige regjering, et system som tok for lang tid. Det er nettopp derfor vi er i gang med å få på plass et veiinvesteringsselskap, et infrastrukturfond. Det muliggjør en mer forutsigbar framdrift. Vi må også sørge for at planleggingen blir effektivisert. Forrige regjering brukte fire år på å bli enige om E6s trasé gjennom Åkersvika – denne regjeringen brukte tre uker på å ta saken videre. En vil også på mange andre steder se at en politisk griper fatt der det er konflikter mellom embetsverket i ulike departementer eller mellom ulike nivåer i statsforvaltningen og kommuneforvaltningen. Her tror jeg at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen evner å skjære igjennom raskere enn det andre gjør. Vi har også sagt at når det gjelder planlegging, skal vegvesenet og Jernbaneverket sammen sette seg ned tidlig og ha felles konfliktløsningsråd, slik vi har sett i forbindelse med Ringeriksbanen og E16. Det viser at en kan kutte tid. Vegvesenet sa på Dagsrevyen at slik har vi aldri jobbet før, men vi tror det kan fungere. Det tilsier at etter hvert som vi får et endret system, vil det også være en betydelig raskere planlegging og en raskere gjennomføringsperiode.
Disse spørsmålene utsettes til neste spørretime.
«Sykehuset Telemark HF skal den 20. mai ta den endelege avgjersla i saka om Utviklingsplanen 2014-2016. I innstillinga er det føreslått å leggja ned akuttfunksjonen ved Rjukan sykehus og flytta tilbodet til Notodden og å leggja ned akuttfunksjonen ved Kragerø sykehus, til fordel for Skien. Ifølgje lov om helseføretak skal vesentlege endringar ikkje endeleg avgjerast av helseføretaket. Korleis vil statsråden fylgja opp Sykehuset Telemark HF sitt vedtak politisk?»
Sykehuset Telemark har gjort et viktig arbeid med sin Utviklingsplan 2014–2016. Styret ved Sykehuset Telemark har nå gjort sitt vedtak. Saken skal sendes til Helse Sør-Øst. Jeg vil høre deres vurdering. Så skal den på mitt bord. Det har jeg vært, og er, tydelig på. Å stanse alle endringer vil svekke pasienttilbudet, men det er mitt ansvar å påse at de endringer som skjer, er i tråd med regjeringens politikk. Denne saken har departementet blitt holdt godt orientert om underveis av de mest sentrale partene i saken. Det er viktig at styrene lager nødvendige planer for å sikre god behandlingskvalitet i framtiden. Sykehuset Telemark har arbeidet lenge med denne utviklingsplanen. Vi kjenner innholdet godt. Jeg har derfor uttalt tidligere at jeg i utgangspunktet ikke vil stoppe arbeidet med planene. Jeg skal ta en vurdering av planene, nå som vedtaket er fattet i Telemark. I regjeringsplattformen slår vi fast at det er kvalitets- og pasientsikkerhetshensyn som skal begrunne endringer i akutt- og fødetilbud. Jeg vil være sikker på at det er hensynet til pasientene, og tjenestene man kan tilby dem, som ligger bak Sykehuset Telemarks planer. Jeg er imidlertid opptatt av å få en rask endelig avklaring, ikke minst av hensyn til de berørte ansatte – men også av hensyn til pasienter som fortjener en forsikring om at de har et godt og trygt helsetilbud. Alle skal ha trygge og gode helsetjenester. Da er det nødvendig å se på hvordan sykehusene skal utvikle seg for å møte framtidens behov. Endringer skal være endringer som er til det beste for pasienten.
Takk for svaret. Eg er glad for at statsråden seier at han kjenner innhaldet i saka godt, og at han tar ansvaret for dei endelege avgjerslene. Denne saka har òg ei prinsipiell side, som eg meiner statsråden bør kunna svara på allereie no. I det første punktet i styrevedtaket i går seier styret i føretaket seg uhilda når det gjeld § 30, dvs. at endringane som er gjorde, ikkje er av ein slik karakter eller av eit slikt omfang at dei må leggjast fram for politisk leiing, og at vedtaket ikkje har store samfunnsmessige eller beredskapsmessige konsekvensar. Vi veit at føretakslova i 2013 vart presisert med eksempel på kva som er ei vesentleg endring. Blant anna skal omfattande endringar i sjukehusstrukturen i helseregionen ikkje gjerast av helseføretaket. Spørsmålet er om statsråden meiner punkt 1 i styrevedtaket er riktig eller ikkje.
Jeg mener selvfølgelig at sykehusstyret i Telemark er kompetent til å ta denne avgjørelsen, men at dette er planer som innebærer endringer i Sykehuset Telemarks akuttilbud i Tinn. I regjeringsplattformen sier regjeringen at vi ikke vil akseptere nedleggelser av akutt- og fødetilbud, med mindre de er begrunnet i pasientsikkerhet og kvalitet. Derfor mener jeg at dette er planer som er så vesentlige at de må behandles av meg i foretaksmøtet, i tråd med § 30. Det er viktig for meg å understreke at det er helse- og omsorgsministeren, statsråden, som er foretaksmøtet i Helse Sør-Øst. Da vi hadde en runde om dette i spørretimen i forrige uke, ble det etter representanten Toppes utsagn framstilt som om det er Stortinget som er den avgjørende myndighet i denne type saker, ifølge § 30. Det er det ikke.
Takk for svaret. Eg er glad for at statsråden bekreftar at dette er vesentlege endringar, og at føretaket har feil når dei baserer seg på ei opplysning om at dette ikkje må føreleggjast politisk leiing. Så vil eg presisera ein ting. Det er at statsråden er unøyaktig når han seier at Stortinget har sagt at slike saker ikkje skal til Stortinget. Då vil eg be statsråden lesa merknadene frå den gong føretakslova vart innført i 2001, der både Høgre, Framstegspartiet og Arbeidarpartiet skreiv at vesentlege endringar skal avgjerast av føretaksmøtet, men så kjem dei med eit tillegg om at det i praksis vil seie at slike saker skal gå heilt til regjering/storting. Det har vore intensjonen. Spørsmålet mitt er igjen: Vil statsråden lytta til folket og la ei folkevald forsamling ta stilling til avgjerslene?
Det er helt tydelig i foretaksloven at det er foretaksmøtet som tar denne typen beslutninger, og foretaksmøtet i helseregionen er helse- og omsorgsministeren. Det som også kommer klart fram i alt det arbeidet som er gjort fra dagens regjeringspartier i Stortinget knyttet til disse spørsmålene, er at en mener at det er de mer overordnede strukturene og prioriteringene i helsevesenet som skal legges i Nasjonal helse- og sykehusplan, men at det ikke er sånn at Stortinget skal være styre i alle sykehusene i Norge. Når det gjelder om det er feil det som Sykehuset Telemark trekker fram i sitt punkt 1, så baserer det seg på en juridisk utredning. Den juridiske utredningen baserer seg på den praksisen som den rød-grønne regjeringen la seg på når det gjelder håndteringen av § 30. Jeg har sagt at for min del er dette et vesentlig spørsmål som jeg skal ta stilling til, men det er ikke feil å vise til at dette faktisk har vært praksisen under den rød-grønne regjeringen.
«Et godt og forutsigbart ambulansetilbud er helt essensielt for at de som bor og jobber i distriktene, skal få hurtig medisinsk behandling når det trengs. Styret i Ambulanse Midt-Norge behandlet nylig en innstilling om å kutte i ambulansetilbudet i Sør-Trøndelag. Det var kun politisk trykk fra kommunene som forhindret kuttene. Kuttene ble kun utsatt, og det er nå en dialog mellom styret i Helse Midt-Norge og berørte kommuner. Hva vil statsråden gjøre for å forhindre kutt i dette bokstavelig talt livsviktige tilbudet?»
Likeverdige helsetjenester til befolkningen er viktig, og det er et grunnleggende prinsipp at innbyggerne skal være trygge på å få kompetent hjelp når de trenger det. Saken som representanten Valen tar opp, framkom som en del av en tiltakspakke som administrasjonen i Ambulanse Midt-Norge HF la fram for styret i helseforetaket som en del av årets budsjettbehandling. Ambulanse Midt-Norge har, som kjent, en samlet budsjettmessig utfordring på 25 mill. kr. Tiltaksplanen handler konkret om justering eller tilpasning av beredskapen ved et antall ambulansestasjoner i Helse Midt-Norge, nærmere bestemt 7 av totalt 68 stasjoner, hvorav to i Sør-Trøndelag. Helse Midt-Norge presiserer at det ikke er tale om å legge ned eller fjerne ambulansestasjoner, men å tilpasse beredskapen. Det er følgende tiltak som vurderes: å omgjøre en døgnbil til dagbil, som betyr at bilen kjører når trafikken er størst, dvs. mellom klokken 08.00–20.00 ved stasjoner som har to døgnbiler: vurdere å ta bort bil 2 ved stasjoner med et lavt antall oppdrag, eller å redusere beredskapen i ferietiden Ved de aktuelle stasjonene er det samlede kjøregrunnlaget, dvs. antall oppdrag og andel aktiv tid av samlet beredskapstid, relativt lavt. Ifølge Helse Midt-Norge er det dette som er årsaken til at de nevnte forslagene kan være hensiktsmessige, kostnadsreduserende tiltak. Helse Midt-Norge understreker at listen over mulige tiltak ikke skal oppfattes som endelig. Det er administrasjonens og styrets forutsetning at tiltakene skal analyseres og planlegges i samarbeid med sykehusforetakene, dvs. Helse Møre og Romsdal HF, St. Olavs Hospital HF og Helse Nord-Trøndelag HF og i dialog med de berørte kommunene. Dette betyr at det skal gjennomføres beredskapsanalyser basert på virksomhetsdata der bl.a. sannsynlighet for såkalte samtidighetskonflikter kan beregnes. I tillegg skal det gjennomføres risiko- og sårbarhetsanalyser av hvert enkelt tiltak og samlet konsekvens for beredskapen i området. Det er helseregionene som har ansvar for dimensjonering av ambulansetjenesten, sånn at de sikrer forsvarlig akuttmedisinsk beredskap. Jeg vil selvfølgelig legge til grunn at Helse Midt-Norge sikrer et forsvarlig tilbud til befolkningen i regionen innenfor de økonomiske rammene som Stortinget har stilt til rådighet.
Jeg vil takke ministeren for svaret. Dette er en sak som skaper stor bekymring i Sør-Trøndelag, både på Fosen, på Oppdal, i Røros-regionen, osv. En jordmor på Oppdal, Ingvill Dalseg, som også er partifelle av helseministeren, tilfeldigvis, har sagt følgende: «En fødsel går normalt bra, men balansen er hårfin, og det er fatalt om det ikke gjør det.» Da er vi egentlig ved sakens kjerne, for med samhandlingsreformen foregår også mye tidlig flytting av pasienter fra spesialisthelsetjenesten og tilbake til distriktene. Ambulansene brukes mer enn før til oppgaver som ikke er akutte, og da er det å gå feil vei å kutte i akuttilbudet. Er det sånn å forstå at helseministeren ikke har tenkt å ta affære om det viser seg at det blir store kutt i ambulansetjenesten i Midt-Norge? Og hvis ikke helseministeren kan ta affære, hvilke politikere kan da gjøre det?
Jeg redegjorde grundig i mitt svar for hvordan denne beslutningsprosessen skal være videre. Det betyr for det første at vi skal ha et godt akuttilbud i Helse Midt-Norge. Det er forutsetningen, det er bunnplanken. Så vil berørte kommuner bli involvert, og det vil bli foretatt gode analyser og vurderinger av risiko, bl.a. knyttet til at en ikke får svekket beredskap som følge av samtidighetskonflikt, som da berører spørsmålet knyttet til pasienttransport. Det er det først og fremst styret i Helse Midt-Norges ambulansetjeneste, som er nær på, som har forutsetningene for å vurdere, og så er helseregionen neste nivå som har ansvar for å sikre at ambulansetjenesten i Midt-Norge er på et forsvarlig nivå.
Fylkestingsrepresentanten Randi Reese fra SV tok opp dette spørsmålet i fylkestinget i Sør-Trøndelag. Da skrev fylkesordfører Tore O. Sandvik et godt svar hvor det bl.a. framgår: «Det er all grunn til å reagere på kutt i ambulansetjenesten, spesielt om mange av kostnadsproblemene innen tjenesten skyldes underbudsjettering i forhold til forventet kostnad.» Her er vi også ved sakens kjerne, for dette er jo kutt som ifølge veldig mange i fylket kommer som følge av underbudsjettering, og da er det ikke lenger beredskapen som står i førersetet, da er det budsjetthensyn. Fylkespolitikere og lokalpolitikere har ikke lenger mulighet til å gripe direkte inn i disse prosessene etter foretaksreformen. Da er man prisgitt at helseministeren eller andre politikere driver tydelig styring. Mitt spørsmål er: Om pasienter, ordførere og helsepersonell i Sør-Trøndelag ikke mener beredskapen er god nok etter eventuelle kutt, vil da helseministeren engasjere seg sterkere?
Jeg sier at de kommunene som representanten her nevner, vil bli hørt og involvert i den beslutningsprosessen som nå foregår, og da vil disse momentene komme opp. Jeg vil selvfølgelig alltid vurdere om tilbudet til pasientene er godt nok etter at beslutninger er fattet, men det er ingenting som tyder på at det her kommer til å bli fattet beslutninger som innebærer at en får et tilbud som ikke er godt nok til pasientene. Det er selvfølgelig sånn at i denne type diskusjoner om endringer, vil det alltid bli diskusjoner. Det er diskusjoner som vi ønsker, det er den type åpne prosesser der folk uttaler seg, der folk deltar i diskusjonen, som er en viktig del av grunnlaget for de beslutningene som til slutt skal fattes.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «Det ble nylig kjent at Politiets utlendingsenhet, som har ansvar for å registrere alle som søker asyl i Norge, skal flyttes til Tøyen i Oslo. Denne flyttingen har skapt tverrpolitiske reaksjoner fordi stat og kommune er enige om å gjennomføre et løft for Tøyen i de kommende fem årene, hvor et av tiltakene skal være å redusere antall institusjoner og virksomheter i området som kan bidra til problembelastning. Vil statsråden be politiet om å vurdere flyttingen av Politiets utlendingsenhet til Tøyen på nytt?»
Et tilsvarende spørsmål ble stilt fra representanten Trine Skei Grande 14. mai i år – det var et skriftlig spørsmål – og jeg vil sitere hoveddelen av mitt svar til representanten Grande: «JD ble 27.3.2012 gjennom eget brev om saken gjort kjent med at Politiets utlendingsenhet[[PU]] hadde behov for nye lokaler, da deres nåværende leieforhold utløper desember 2014. På daværende tidspunkt skulle større leiesaker, iht. tildelingsbrevet, forelegges for departementet for godkjenning. I departementets svar 11.6.2012 ble det gitt tilslutning til at arbeidet med å finne nye lokaler kunne igangsettes, og etter den tid har det ikke vært skriftlig korrespondanse mellom departementet og Politidirektoratet[[POD]] om denne saken. På daværende tidspunkt var konkret lokalisering ikke et tema.» Politidirektoratet har nå fullmakt til å inngå leiekontrakter for politi- og lensmannsetaten. «POD har på denne bakgrunn i brev av 7.4.2014 gitt PU godkjennelse til å inngå ny husleieavtale for lokaler Økernveien 11–13. Avtalen ble inngått i april, med en oppsigelsesklausul etter fem år. Dette tilsier at det vil kunne koste svært mye ev. å avvikle planene for etablering på Tøyen. Regjeringen ønsker å forbedre styringen av offentlig sektor. Vi skal ha færre og tydeligere mål, og vi skal vise tillit til statens ledere.[[…]] På bakgrunn av ovennevnte finner jeg det ikke hensiktsmessig å gripe inn i denne saken nå.» Dette var en gjengivelse av hoveddelene i det svaret som Stortinget allerede har mottatt skriftlig.
Jeg takker for svaret. Det er to viktige hensyn som burde tilsi at dette ikke bør skje. Det ene er hensynet til lokalområdet og den utviklingen vi prøver å få til i Tøyen-området nå, som det er tverrpolitiske enighet om å legge opp til i de kommende fem år ved bl.a. å flytte ut tiltak og institusjoner som kan føre til problembelastning. Det andre er hensynet til asylsøkerne selv. Det er viktig at de, når de kommer til Norge, ikke kommer til områder der det f.eks. er mange narkolangere, der det er mye khat-misbruk, i den delen av Norge og Oslo hvor de skal bevege seg. Så dette er negativt av hensyn både til lokalområdet og til asylsøkerne. Så jeg vil spørre en gang til: Ser ikke statsråden grunn til å lytte til den tverrpolitiske reaksjonen som har kommet fra politikerne i Oslo, og også reagere på at det ikke har vært noen kontakt mellom Politiets utlendingsenhet og Oslo kommune i forbindelse med denne etableringen?
Jeg synes det er veldig viktig å lytte til lokalpolitiske signaler. Utfordringen nå er at dette er håndtert av andre enn departementet. Departementet har ikke vært involvert ved inngåelsen av denne konkrete avtalen. Hvis en skulle stilt spesielle geografiske krav eller andre typer krav til denne prosessen, ville det naturlige tidspunktet å stille det på vært i 2012. Det har ikke vært noen dialog om dette mellom departementet og Politidirektoratet/Politiets utlendingsenhet etter regjeringsskiftet. Departementet har rett og slett ikke vært involvert i denne prosessen. Den praktiske utfordringen nå vil være hvis en skulle overprøve delegasjonen gitt til Politidirektoratet ved at en ikke skulle stå ved den inngåtte leieavtalen. Det ville skapt store juridiske utfordringer, det ville skapt store økonomiske utfordringer, og det ville ført til en overveiende risiko for at Politiets utledingsenhet ikke ville ha et sted å være etter 31.12. Det er ikke en forsvarlig situasjon.
Jeg forstår problemstillingen med at de inngikk kontrakten i april. Det det skulle vært interessant å vite mer om, er hvor mye det vil koste ved en eventuell oppheving eller endring av denne kontrakten, og om det er aktuelt å legge andre statlige virksomheter dit i stedet, som ikke vil føre til tilsvarende problembelastning – i det hele tatt at statsråden hadde gått mer inn i det. Jeg hadde en interpellasjon for en stund siden her i Stortinget, hvor nettopp koordinering av statens ulike deler når det gjelder disse områdeløftene, og områdeløftet på Tøyen, ble diskutert. Staten må vite hva de forskjellige etatene gjør når det gjelder å bidra til dette løftet. Det burde vært formidlet også inn til Politidirektoratet og til de forskjellige delene av staten. Jeg vil gjerne spørre statsråden om han vil gå nærmere inn i hva det eventuelt vil innebære å gjøre endringer i denne kontrakten, og om han også vil sørge for at det skjer en bedre koordinering i framtiden når det gjelder disse områdeløftene.
Jeg kommer ikke til å ta ytterligere initiativ til å stanse dette leieforholdet. Dette er en leieavtale som ble inngått i februar. Økonomiske og praktiske konsekvenser av å stanse den prosessen har jeg ikke oversikt over på stående fot, for det vil i tilfelle være en juridisk diskusjon, men det vil åpenbart utløse et stort erstatningskrav. Det vil skape store utfordringer for Politiets utlendingsenhet, og jeg mener det er dårlig styring i staten hvis statsråden – en måned etter at det er inngått en leieavtale etter fullmakt fra den samme statsråden – skal blande seg inn i lokaliseringsvalget. Jeg mener at den forrige regjeringen burde gitt de signalene som representanten Bøhler nå gir, hvis det var viktig for dem å ivareta dette. Vi har ikke gitt de signalene. Det store problemet som representanten Bøhler viser til, er ikke nødvendigvis så stort i praksis. Dette er ikke asylmottak på noen måte, det er et registeringsmottak. På en vanlig dag vil det være 20 asylsøkere i området – primært innenfor bygningsrammen.
Dette spørsmålet, fra representanten Ingunn Gjerstad til olje- og energiministeren, blir tatt opp av Heikki Eidsvoll Holmås.
Etter siste ukers hendelser hadde det vært fristende å stille spørsmål til statsråden om Utsira, men det skal jeg ikke gjøre. Jeg skal nemlig gjøre det som jeg har prøvd å få til i månedsvis, nemlig å stille et spørsmål om Avanserte måle- og styringssystemer. Spørsmålet er som følger: «Kommer AMS[[Avanserte måle- og styringssystemer]] til å komme på plass i alle norske hjem innen 1. januar 2019, og vil statsråden sikre at disse har spesifikasjoner som gir mulighet for etterspørselsstyring av strømmen, så det blir mulig å redusere maksimalbelastning i strømnettet?»
Jeg er glad for at vi endelig fikk tid til å gjennomføre denne ordvekslingen, og jeg er også glad for spørsmålet. Jeg håper det betyr at SV fortsatt står bak ambisjonen om en rask innføring av Avanserte måle- og styringssystemer. Det vil legge til rette for en effektiv og robust kraftforsyning. Det vil bidra til et mer fornybart lavutslippssamfunn og bidra til bedre og mer effektiv bruk av energi. Innen 1. januar 2019 skal alle nettselskapene ha installert AMS hos alle sine kunder. Dette er krav fastsatt i forskrift under den forrige regjeringen, som jeg har intensjoner om å følge opp. Enkelte selskaper har allerede installert AMS hos sine kunder, men flertallet er fortsatt i oppstartsfasen med dette arbeidet. NVE har ansvaret for å følge opp utviklingen av AMS, og fra 1. januar 2015 skal alle nettselskapene årlig rapportere om framdriften med innstalleringen av AMS til NVE. Det betyr at vi har fire år på oss fra 1. januar i år til 2019. Jeg kan forsikre representanten Holmås om at vi kommer til å følge opp dette og vurdere sterkere virkemidler i den grad det er nødvendig i ambisjonen om å få på plass dette overalt 1. januar 2019. Så er det også slik som representanten Holmås etterspør, at AMS vil bli utformet slik at strømmen kan stenges eller begrenses hos sluttbruker. Dersom man ønsker styring av enkeltlaster, enkeltpunkter, kan det installeres tilleggsutstyr. Det vil teknologien muliggjøre. Og det er et krav om at AMS skal leveres med et teknisk grensesnitt som gjør denne installasjonen av denne typen infrastruktur mulig. Da vil man kunne benytte AMS f.eks. til frakobling av gulvvarme, varmtvannsberedere o.l., og elbiler i høylastperioder, noe som er viktig både for å redusere energibruken – bruke energi mer effektivt – men også for å unngå stor belastning på nettet. Alt dette er viktig. Skal vi kunne videreutvikle fornybarsamfunnet, er det viktig å bruke ressursene riktig. Det vil AMS bidra til. Så mener jeg det er viktig at det er markedet som bestemmer hvilke tilleggstjenester som utvikles de forskjellige stedene. Jeg er helt sikker på at næringen vil benytte seg av denne muligheten. Både nettselskapene og andre kommersielle aktører vil da kunne levere styringstjenester til sluttbruker, der det er forretningsgrunnlag for dette, når vi vet at den typen forretningsmodeller allerede er utviklet.
Jeg er veldig glad for svaret. Det viser, sånn jeg ser det, et engasjement fra statsråden for å sørge for å få gjennomført AMS nå innen 1. januar 2019. Det synes jeg er bra, for det er flere grunner til at dette er viktig. Den ene grunnen til at dette er viktig er selvfølgelig, hvis man ser på av bruken av strøm og belastningen i nettene rundt omkring, at det bare er noen få tidspunkter i døgnet og gjerne bare noen få tidspunkter i året at det er opp mot maks utnyttelse av nettet. Det å få på plass prissystemer og andre systemer som gjør det mulig å unngå nye, dyre utbygginger av kabler, er avgjørende. Det vil jo være en mye mer effektiv bruk av samfunnets ressurser hvis man isteden kan få folk med på å gjøre en dugnad med å koble ut strømmen, når belastningen er høyest. Spørsmålet til statsråden er da: Vil NVE komme til å gå inn og sørge for å pålegge nettselskapene å ha den type systemer og planer på plass?
Som jeg sa: Vi kommer fra og med 1. januar 2015 til å sørge for at alle nettselskapene årlig rapporter til NVE om dette. Det er fire år til dette skal være på plass, og det er noen av nettselskapene som kommer til å bruke betydelige deler av de fire årene på å sørge for det. Det er det ene. Det andre er at jeg er overbevist om at nettselskapene kommer til å se den muligheten AMS gir dem til å utvikle nye forretningsmodeller, f.eks. når det gjelder styring av strømmen. Det vil være krav om det til alle som skal installere AMS, at grensesnittene skal være slik at den typen tilleggstjenester blir mulig å levere. Så mener jeg at markedet må sørge for at det kommer på plass. Det er uansett en viktig del av begrunnelsen for dette systemet, og det er der vi kan hente ut en betydelig del av sparte ressurser i framtiden, som representanten også peker på.
Spørsmålet mitt handlet ikke om: Kommer alle sammen til å ha AMS på plass? Det handlet om hvorvidt statsråden kommer til å be NVE sørge for at man også har den type styringssystemer. Det dreier seg ikke om å få AMS-boksene og disse tingene på plass, men om å legge opp til at selskapene får en dytt for å få gjennomført systemer som gjør at de faktisk har markedssystemer eller andre regulatoriske systemer, som gjør at man kan stenge av strømmen. Grunnen til at jeg spør om dette, er at det er store forskjeller i landet og mellom nettselskaper på hvor sterkt engasjement de har vist for dette. Det er i Fredrikstad man har vært mest aktive overfor oss på Stortinget, for å vise at det her ligger et kjempesvært potensial for god strømstyring, men også for å sørge for å møte det at det nå blir stadig flere folk som kommer hjem, plugger i elbilene sine og skaper en kjempebelastning på strømnettet. Så spørsmålet mitt er: Vil statsråden sørge for at NVE krever planer fra nettselskapene om å ha styringssystemer på plass og gjøre som i andre land som har innført dette, f.eks. Danmark?
Jeg skal nå si det for tredje gang: AMS skal leveres med grensesnitt som er åpent og muliggjør installering av tilleggsutstyr og utvikling av forretningsmodeller, som er helt i tråd med det representanten Holmås sier. Så kan det det godt hende at vi en gang i framtiden må vurdere ytterligere regulering av dette feltet, men nå vet vi at nettselskapene må gjøre til dels store investeringer for å få implementert AMS. Jeg er helt sikker på at nettselskapene som gjør den jobben, også kommer til å se etter nye måter og nye forretningsmodeller og forsvare den investeringen de må gjøre, både overfor sine eiere og for kundene som må ta en betydelig del av regningen. Så får vi vurdere i framtiden om vi må innføre ytterligere regulatoriske grep for å oppnå målsettingen om nettopp det representanten Holmås med god grunn er opptatt av, nemlig et effektivt og robust kraftforsyningssystem og et viktig bidrag til energieffektivisering i framtiden.
«Norge tok sammen med Estland i 2009 initiativ til at Sikkerhetsrådets resolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet, TR1325, skulle bli NATO-politikk. NATO har etter dette i økende grad vektlagt genderperspektivet i sine operasjoner. I 2012 ble en norsk diplomat utnevnt til NATOs første spesialrepresentant for kvinner, fred og sikkerhet. Utnevnelsen gir et sterkt signal om hvilken prioritet dette har i alliansen. Når NATO skal legge sin nye strategi på toppmøtet i september, vil regjeringen følge opp dette?»
Det er skjedd mye positivt i NATO siden det representanten nå nevner, ble lagt til grunn. NATO utarbeidet i 2007 en egen policy på området og i 2010 en egen handlingsplan som styrer arbeidet med sikkerhetsrådsresolusjon 1325. Som representanten helt riktig nevner, tiltrådte Mari Skåre, en norsk diplomat, i 2012 den første stillingen som spesialrepresentant for kvinner, fred og sikkerhet. I 2013 ble det gjennomført en evaluering på vegne av NATO og Nordic Centre for Gender in Military Operations. Evalueringa omhandlet de praktiske konsekvensene av implementeringen av resolusjon 1325 i NATOs operasjoner hittil. Rapporten ble presentert på forsvarsministermøtet i Brussel i oktober i fjor, og jeg var selv til stede for å ta imot rapporten, og det var et fint arrangement. Evalueringa som NATO har gjort, framhever at det er gjort betydelige framskritt i å integrere kjønnsperspektivet i NATO-ledede operasjoner. Men samtidig understrekes det veldig klart at det er behov for økt kompetanse på området. Blant annet har man etablert gode mekanismer, sånn at «gender policy» implementeres i NATOs styrkestruktur. Det er også etablert genderrådgivere i organisasjonen, noe som det trekkes fram som et veldig godt eksempel på en konkret måte å øke kompetansen og ikke minst kjennskapen til disse problemstillingene i NATO på. Norge tok i oktober i fjor initiativ til å styrke oppmerksomheten om temaet kvinner, fred og sikkerhet i NATO fram mot toppmøtet i september. Det fikk bred støtte blant allierte og partnere, så tematikken står på agendaen for toppmøtet og er et av de temaene NATO vil profilere fram mot møtet i Wales. En ny og overordnet politikk for å gjennomføre resolusjon 1325 og relaterte resolusjoner fikk tilslutning på utenriksministermøtet i NATO i april, og handlingsplanen er under utvikling. Etter planen vil også frivillige organisasjoner inviteres til å delta i arbeidet, og det nye rammeverket vil altså bli presentert på toppmøtet. Det er også gjennomført undersøkelser i Norge basert på hvordan vi opererte i ISAFs hovedkvarter og i PRT Meymaneh fra 2009 til 2012. Det er mange tilbakemeldinger som går i retning av at genderrådgiverens funksjon ikke hadde så klar effekt som man kanskje skulle håpe, men samtlige mente at det bør være genderrådgivere i militære operasjoner, og det tror jeg er en viktig lærdom. Det er et relativt nytt felt, men jeg tror det er rom for å utvikle dette videre. Det kreves både ledelsesforankring, kompetanse og trening og opplæring for at dette skal fungere på en god måte. Fra norsk side jobber vi for at stillingen som generalsekretærens spesialrådgiver for kvinner, fred og sikkerhet skal bli en fast del av det internasjonale sekretariatet til toppmøtet – ikke bare noe som enkelte land engasjerer seg i, men altså være en fast del av strukturen i NATO. Vi legger opp til å være en veldig aktiv og tydelig pådriver for dette fram mot toppmøtet.
Takk for svaret. Det høres veldig gledelig ut at dette er noe som er på dagsordenen. Som jeg innledet med å si, tok den rød-grønne regjeringen initiativ til å lage en handlingsplan for oppfølging av resolusjon 1325, som bl.a. resulterte i at temaet kom på dagordenen i NATO, og også nasjonalt, og til finansieringen av den spesialrepresentanten i NATO for kvinner, fred og sikkerhet. Det er klart at NATO-toppmøtet vil være en glimrende anledning til å se både på hva man har oppnådd og framover. Jeg synes det er et flott tiltak å få spesialrepresentanten inn som en fast del av strategikonferansen. Det jeg lurer på, er: Det var Norge som tok initiativ, og som sørget for finansiering – vil Norge bidra til en fortsatt finansiering av en sånn stilling? Det vil være en viktig del av dette.
Det har i arbeidet vi gjør opp mot toppmøtet, vært viktig for Norge å sikre at dette blir en del av det faste sekretariatet til generalsekretæren. Da tror jeg noe av det viktige vi kan gjøre, i tillegg til at vi fokuserer på det og løfter temaet inn mot toppmøtet, er at vi sørger for at dette er en del av de fellesfinansierte institusjonene. Det er alltid en viss risiko når enkeltland over lang tid påtar seg å finansiere særstillinger, enten det er i NATO, FN eller andre steder, for da får man ikke den samme typen oppmerksomhet om det fra alle land, og det samme ansvaret fra alle land. Derfor har vi primært et ønske om å få dette inn i den ordinære strukturen som en del av de fellesfinansierte stillingene i NATO. På den måten vil også eierskapet blant de andre landene øke, og det vil lettere få et preg av å være noe alle land ønsker, noe alle land tar ansvar for, og der flere land selvfølgelig også kan bidra med sine kandidater til stillingen.
Da blir mine siste oppfølgingsspørsmål: Nå har kanskje NATO vært litt nedprioritert, kan man si, i den økonomiske situasjonen som mange av i hvert fall de europeiske landene har vært i. Vil det ikke da kanskje være en utfordring å få med de andre landene til å utvide staben, for å si det sånn? Har statsråden vært i kontakt med andre land, sånn at det er en strategi som vil medføre at man faktisk får til en felles finansiering, og at det blir en del av den faste staben, så man kan regne med støtte til det? Og er det sånn at de andre landene fortsatt vil støtte opp om en strategi for å ha temaet om oppfølging av resolusjon 1325 på dagsordenen?
Som jeg nevnte innledningsvis, har vi mottatt veldig god respons på vårt initiativ. Det gir meg også håp om at det vil være et ønske fra flere land om å bidra til fellesfinansiering av denne stillingen også. Det er én stilling det er snakk om i utgangspunktet, og jeg tror det vil være mulig for landene å avse ressurser til det innenfor et fellesfinansiert system. Samtidig mener jeg at det er viktig at man ikke bare tenker på denne ene stillingen og å få den inn i – hadde jeg nær sagt – sekretariatet til generalsekretæren. Det er også viktig at vi fortsetter arbeidet med handlingsplaner, oppfølging, og ikke minst implementering. Det vi vet fra arbeidet i både FN og andre steder med disse spørsmålene, er at det ofte er mange fine planer, men det skorter litt på den faktiske implementeringen. Det er f.eks. en historisk måned akkurat nå, hvor vi har utnevnt FNs første kvinnelige styrkesjef. Det var den norske generalmajoren Kristin Lund – veldig gledelig, men det er altså første gang. Det forteller nok noe om hvordan man må jobbe mer målrettet med kvinner, fred og sikkerhet i alle organisasjoner.
Eg har fylgjande spørsmål til forsvarsministeren: «Ifylgje § 25 i Grunnlova må ein ha godkjenning frå Stortinget for bruk av norske militære styrkar utanfor Noreg sine grenser, og styrkane «må ikkje overlatast i framande makters teneste». Korleis kan Noreg ut frå dette delta med inntil 70 personell i Nordic Battle Group, med Sverige som leiarnasjon, og korleis vil regjeringa sikre at Stortinget står reelt fritt til å ta stilling til om norske styrkar skal delta i ein konkret EU-operasjon?»
Regjeringa vil sikre at Stortinget står reelt fritt til å ta stilling til hvorvidt norske styrker skal delta i en konkret EU-ledet operasjon. Regjeringa gjør dette på nøyaktig samme måte som den forrige regjeringa, som Senterpartiets representant, Liv Signe Navarsete, var en del av, og som de gjorde gjennom åtte år. Det var for øvrig en periode hvor Norge to ganger stilte med et styrkebidrag til EU Battle Group med Sverige som ledernasjon, så jeg er litt overrasket over spørsmålet. Deltakelse i internasjonale operasjoner har vært og er fortsatt en viktig del av norsk sikkerhetspolitikk. Dette spørsmålet har to sider. Det handler også om forholdet til Grunnloven § 25. Norsk deltakelse i EU-ledede stridsgrupper vil ikke være i strid med Grunnloven § 25. Dette er forankret i solid konstitusjonell praksis. Det er også i tråd med den praksis som ble lagt til grunn av den forrige regjering, som Senterpartiet var en del av, og som representanten Navarsete satt i. Bestemmelsen har vært vurdert flere ganger med tanke på norsk deltakelse i ulike typer militære operasjoner i utlandet, særlig under alliert felleskommando, men også under en annen stats kommando. Det er sikker konstitusjonell praksis for at den ikke anses å være til hinder for den typen deltakelse i forbindelse med kollektive krisehåndterings- og sikkerhetsordninger. Blant eksemplene er selve FN-paktens opprinnelige sikkerhetssystem, Tysklandsbrigaden, NATOs kommandosystem, innsats under Golfkrigen, NATO-operasjonene mot Jugoslavia under Kosovo-krisen og deltakelse i EU-operasjoner. I Norge legger vi til grunn at vår sikkerhet bygges sammen med andre, og vi kan ikke være oss selv nok. Vi må i dag forholde oss til kollektive krisehåndterings- og sikkerhetsordninger. De utvikles bl.a. i samspill med organisasjoner Norge er medlem av, som NATO og FN, og organisasjoner som vi ikke er medlem av, som EU. Vi har da meldt inn styrker til mulig bruk i EU-operasjoner, men det vil likevel være en selvstendig vurdering av om disse styrkene skal settes inn i konkrete operasjoner. Dette ble også konsultert i den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen 25. februar. Jeg registrerte ingen motstand fra Senterpartiet om å melde inn inntil 70 personell i Nordic Battle Group for første halvår 2015. Det er under svensk ledelse. Regjeringa Bondevik II sendte til sammen 15 soldater i operasjoner under EU-kommando. Den regjeringa Liv Signe Navarsete var en del av, sendte 217 soldater. Jeg kan ikke annet enn å legge til grunn at representanten Navarsete, da som medlem av regjeringa, mener at hun gjorde det med tilstrekkelig konstitusjonelt grunnlag.
Årsaka til at eg spør og bakgrunnen for å bore litt meir i regjeringa sine haldningar, er i grunnlaget frå regjeringa. Tidlegare har det vore sedvane nesten, for det har vore fleire regjeringar som i sitt grunnlag har hatt at utanlandsoperasjonar skal vere fylgde av eit FN-mandat. Det er borte i grunnlaget for denne regjeringa. Derfor er spørsmålet: Kva betyding vil det ha for måten regjeringa stiller seg til internasjonale operasjonar på? Kva betyding vil det ha for korleis ein møter Stortinget i slike saker?
Selv om den forrige regjeringa hadde eksplisitte uttalelser om FN-mandat, sendte de likevel et stort antall norske soldater under EU-kommando, under andre lands kommando, i operasjoner. Fra denne regjeringas side tenker vi akkurat likedan, vi deltar i de krisehåndteringsoperasjoner der det er tjenlig for norske interesser, og der vi kan bidra. Vi ønsker klare folkerettslige grunnlag – det er en selvfølge for enhver regjering. FN-mandat er ett, og det er sterkt ønskelig, men det finnes også andre folkerettslige grunnlag for å kunne delta i operasjoner, hvorav selvforsvar er et av disse. Det er det naturlig for den norske regjeringa å vurdere, på akkurat samme måte som den regjeringa Navarsete satt i, vurderte det. Dette vil være vår linje i alle operasjoner, og vi vil konsultere Stortinget på helt vanlig måte som alle regjeringer har gjort – etter forretningsordenens § 16.
Det er veldig bra å høyre at grunnlaget for det arbeidet som skal gjerast, synest å vere uforandra sjølv om grunnlaget for regjeringa er forandra. Då kan ein berre spekulere i kvifor ein ikkje har med – kva skal ein seie – den grunngjevinga for utanlandsoperasjonar som førre regjeringa hadde, nemleg at ein skal ha eit FN-mandat. Finst det nokre restriksjonar, slik ministaren ser det, på kva oppdrag Noreg kan vere med på under svenskleia styring i Nordic Battle Group eller EU sine styrkar?
Jeg legger til grunn at vi gjør de vurderingene som også representanten Navarsete gjorde da hun satt i regjering, om hva som skulle til for eventuelt å kunne aktivere norsk deltakelse i EU Battle Group under svensk kommando i både 2008 og 2011. Det vil jo som sagt være en konkret vurdering, der EU vil vurdere om den skal iverksettes, og så er det hvert enkelt land som i sin tur tar en beslutning om de da ønsker å aktivere det styrkebidraget de har meldt inn. Hvilke situasjoner man kan se for seg i framtida, er det vanskelig å spå nå, men det vil selvfølgelig være en naturlig og grundig drøfting i regjeringa, på samme måte som jeg er helt sikker på at det var i den regjeringa Navarsete satt i. Så til spørsmålet om hvorfor dette med FN-mandater ikke er med. Det er, som jeg har forklart, fordi denne regjeringa mener at vi skal ha et klart folkerettslig grunnlag for å bidra i operasjoner, men det fins også andre tenkelige folkerettslige grunnlag enn FN-mandat, selv om det er en snever adgang.
Disse spørsmålene bortfaller, da spørreren ikke er til stede. Sak nr. 2 er dermed ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.